62002CC0397_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzata(2) a tisztviselő halála, baleseti sérülése vagy megbetegedése esetére bizonyos vagyoni kötelezettségeket ró a Közösségekre a tisztviselő jogutódaival vagy a tisztviselővel szemben. Amennyiben a halált, a baleseti sérülést vagy a megbetegedést egy harmadik személy okozza, a személyzeti szabályzat – 85a. cikkében – azt is előírja, hogy a Közösségekre szállnak át az áldozat vagy az áldozat jogutódainak jogai, ideértve a harmadik féllel szembeni keresetindítási jogot is.
2. A jelen ügyben a Bíróságnak arról kell állást foglalnia, hogy ez a jogátruházás meddig terjed. El kell döntenie, hogy a személyzeti szabályzat 85a. cikke alkalmazásában a Közösségeknek van-e joga a nemzeti bíróság előtt a személyzeti szabályzat alkalmazásával az áldozatnak vagy az áldozat jogutódainak kifizetett összegek teljes megtérítését követelni, avagy a Közösség követelését az alkalmazandó nemzeti jog szabályai szerint kiszámított kár értékelésének megfelelő összegre kell-e korlátozni.
I – Jogi háttér
3. A tisztviselő elhalálozása esetén a túlélő házastársat a személyzeti szabályzat 70. cikke alapján az elhalálozás hónapját követő harmadik hónap végéig az elhunyt személy teljes díjazása vagy nyugdíja és – az Európai Közösségek tisztviselői betegbiztosítására irányadó szabályzat(3) 10. cikkének megfelelően – átalány jellegű temetkezésiköltség-térítés illeti meg. A személyzeti szabályzat 79. és 79a. cikke alapján a tisztviselő vagy a volt tisztviselő túlélő házastársa túlélő hozzátartozói nyugdíjra is jogosult.
4. A személyzeti szabályzat 85a. cikke „A tisztviselők javadalmazása és szociális biztonsági ellátásai”-ról szóló V. cím alatt szereplő, „Jogátruházás a Közösségek javára” című 5. fejezet egyetlen cikke. Ez a következőképpen szól:
„(1) Ha az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személy halálát, baleseti sérülését vagy megbetegedését egy harmadik személy okozza, az elhalálozást, sérülést vagy betegséget okozó események következtében – a személyzeti szabályzat szerint rájuk háruló kötelezettségek korlátai között – a Közösségekre szállnak át az áldozat vagy az áldozat jogutódainak jogai, ideértve a harmadik féllel szembeni keresetindítási jogot is.
(2) Az (1) bekezdésben előírt jogátruházás többek között a következőkre terjed ki:
– azon díjazásra, amelyet az ideiglenes munkaképtelenség időtartama alatt a tisztviselő részére az 59. cikknek megfelelően folytatólagosan folyósítanak,
– azon kifizetésekre, amelyeket a tisztviselő halálát vagy a nyugdíjra jogosult volt tisztviselő halálát követően, a 70. cikknek megfelelően folyósítanak,
– azon ellátásokra, amelyeket a betegség- és balesetbiztosításra vonatkozó 72. és 73. cikk, valamint azok végrehajtási szabályai értelmében folyósítanak,
– a 75. cikkben említett, a holttest szállításával kapcsolatos költségekre,
– azon kiegészítő családi támogatásokra, amelyeket […] folyósítanak,
– azon rokkantsági nyugdíjakra, amelyeket olyan tartós rokkantságot eredményező baleset vagy betegség esetén folyósítanak, amely a tisztviselő tartós munkaképtelenségét eredményezi,
– azon túlélő hozzátartozói nyugdíjakra, amelyeket a nyugdíjra jogosult tisztviselő vagy volt tisztviselő elhalálozása, illetve a tisztviselő vagy volt tisztviselő házastársának elhalálozása esetén folyósítanak, ha a házastárs nem tisztviselő, és nem ideiglenes alkalmazott,
[…]
(3) A Közösségekre történő jogátruházás azonban nem terjed ki azokra a 73. cikk szerinti juttatásokon túlmenő kártérítési igényekre, amelyek tisztán személyes kárból származnak, mint a nem vagyoni kár, a fájdalomdíj, a testi torzulás és az elveszett életöröm miatti károk megtérítése iránti igények.
(4) Az (1), (2) és (3) bekezdésben foglalt rendelkezések nem gátolják a Közösségek közvetlen keresetindítását.”
II – A tényállás és az alapeljárás
5. Mireille Guette, Jean‑Pierre Riehl házastársa az Európai Unió Tanácsának tisztviselője volt. A személyzeti szabályzat 78. cikke alapján rokkantsági nyugdíjban részesült. 1990. szeptember 25-én a clinique La Ramée ASBL-ben(4) nyújtott kórházi ellátása során meghalt. A kérdést előterjesztő bíróság előtt megállapítást nyert, hogy halálát a klinika egyik alkalmazottjának mulasztása okozta.
6. Guette asszony elhalálozását követően a Tanács a következőket nyújtotta Riehl úrnak:
– 94 000 BEF-ot a szabályzat 10. cikke alapján járó, átalány jellegű temetkezésiköltség-térítés címén;
– Guette asszony – az elhalálozását követő harmadik hónap végéig folyósított – rokkantsági nyugdíjának megfelelő 221 511 BEF-ot, a személyzeti szabályzat 70. cikke alapján, és
– az elhalálozást követő negyedik hónaptól havonta folyósított, 46 294 BEF indexált összegű túlélő hozzátartozói nyugdíjat, a személyzeti szabályzat 79. és 79a. cikke alapján.
7. 1997. december 15-i ítéletével a Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgium) megállapította a clinique La Ramée polgári jogi felelősségének jogkövetkezményeit. Riehl úr kereseti kérelméről határozva, az említett klinikát kötelezte mind a házastársa gondoskodásának elvesztése által okozott kár, mind pedig a házastársa halála miatt bekövetkezett nem vagyoni kár jóvátételére. Riehl úr bevételkiesés miatti kártérítésre irányuló kereseti kérelmét megalapozatlansága miatt elutasította azon az alapon, hogy e veszteség a Tanács által folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíj összegénél alacsonyabb mértékű.
8. Ami a Tanácsot illeti, a Tribunal de première instance de Bruxelles helyt adott a személyzeti szabályzat 85a. cikke alapján előterjesztett azon kereseti kérelmének, hogy a temetésiköltség-térítés, a rokkantsági nyugdíj három hónapon keresztül történő továbbfolyósítása, valamint a túlélő hozzátartozói nyugdíj címén folyósított vagy folyósítandó összegeket Riehl úrnak térítsék meg.
9. Az ítélet ellen a clinique La Ramée és biztosítója, a Winterthur Europe Assurance SA – amelyre nézve a fenti ítélet marasztalást tartalmazott – fellebbezést nyújtottak be. Álláspontjuk szerint a Tribunal de première instance de Bruxelles figyelmen kívül hagyta a jogátruházás tranzitív jellegét, amikor a Riehl úr helyébe lépő Tanácsnak magasabb összeget ítélt meg, mint amilyet Riehl úr a károkozótól követelhetett volna.
10. 2002. november 6-i ítéletével a Cour d’appel de Bruxelles (Belgium) megerősítette a megtámadott ítéletet, amikor a clinique La Ramée-t arra kötelezte, hogy térítse meg a Tanácsnak az ez utóbbi által Riehl úr részére temetési költség és az elhalálozást követő harmadik hónap végéig folyósított nyugdíj címén fizetett 2 330,20 euró (94 000 BEF) és 5 491,11 euró (221 511 BEF) összeget. Ismételten rendelkezett a clinique La Ramée által Riehl úrnak a házastársa gondoskodásának elvesztése által okozott kár és nem vagyoni kára megtérítéséül fizetendő összegekről.
11. Mindazonáltal a Cour d’appel de Bruxelles jogértelmezési nehézségbe ütközött a Riehl úr által házastársa halála miatt elszenvedett bevételkiesés mértékének kiszámításakor.
12. A Cour d’appel de Bruxelles mindenekelőtt emlékeztetett arra, hogy a Riehl úrnak bevételkiesés címén járó kártérítés célja az elhunyt házastársa által a háztartásnak biztosított anyagi támogatás elvesztésének kompenzálása(5) . A bíróság ezután elvégezte e bevételkiesés vizsgálatát. Figyelembe véve a Guette asszony által életében kapott rokkantsági nyugdíj összegét és a háztartás fenntartási költségeiben általa vállalt hányadot, a Cour d’appel e kiesés összegét 1990. október 1-jétől havi 479,80 euróban állapította meg(6) .
13. A Cour d’appel de Bruxelles végül megvizsgálta, hogy mely tételeket kellett ezen összegből levonni. Jelezte, hogy le kell vonni a személyzeti szabályzat 70. cikkének megfelelően folyósított háromhavi nyugdíjat, azaz, 5 491,11 eurót (221 511 BEF), mivel ezen összeg, valamint a Riehl úrnak a belga jog alapján a bevételkiesés kompenzálására járó kártérítés jogcíme – vagyis a clinique La Ramée felróható magatartása – megegyezik, és ugyanazon kár jóvátételét célozza(7) .
14. A Cour d’appel de Bruxelles ugyanakkor kifejtette, hogy a Riehl úrnak a Tanács által folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíj beszámítása tekintetében a két következő érvelés merült fel. Egyfelől a Tanács előadja, hogy a személyzeti szabályzat 85a. cikke alapján joga van a túlélő hozzátartozói nyugdíj teljes megtérítésére, mivel ezen cikk egy külön jogi rezsim alá tartozik. Másfelől a Cour d’appel kifejti, hogy az említett cikk akként rendelkezik, hogy a jogok a Közösségekre a személyzeti szabályzat szerint rájuk háruló kötelezettségek korlátai között a káresemények következtében (8) szállnak át, és hogy a belga jogrendben a túlélő hozzátartozói nyugdíjhoz való jog kívül esik a káresemény okozójának teljes kártérítési kötelezettségén.
15. A Cour d’appel de Bruxelles tehát azt kérdezi, hogy nem áll-e fenn ellentmondás a közösségi jog és a követelésre alkalmazandó belső jog között.
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
16. E körülményekre tekintettel határozott úgy a Cour d’appel de Bruxelles, hogy az eljárást felfüggeszti, és a előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„A [személyzeti szabályzat] 85a. cikke akként értelmezendő-e, hogy a Közösségeket feljogosítja arra, hogy a tisztviselő haláláért felelős harmadik személytől az említett személyzeti szabályzat 79. és 79a. cikke alapján folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíj túlélő házastárs részére történő teljes megtérítését követelje, amennyiben a kártérítési igényekre irányadó jogszabály szerint a túlélő hozzátartozói nyugdíjhoz való jog kívül esik a jogellenes cselekmény elkövetője teljes kártérítési kötelezettségén és amennyiben a túlélő házastársnak az elhunyt házastárs bevételei elvesztése miatt elszenvedett kára alacsonyabb a neki folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíj összegénél?”
IV – Álláspont
17. Riehl úr, a Tanács és az Európai Közösségek Bizottsága szerint a Bíróságnak igennel kell a feltett kérdésre válaszolnia. Kifejtik, hogy a személyzeti szabályzat 85a. cikkében szereplő jogátruházás olyan sajátos közösségi jogi mechanizmust jelent, amely az elsőbbség és a közvetlen hatály elveinél fogva valamely nemzeti jogszabály alkalmazásával nem tehető félre. Meglátásuk szerint a személyzeti szabályzat 85a. cikke által bevezetett jogátruházás sajátos jellege a cikk megfogalmazásából következik, amely szerint az a káresemény bekövetkezésekor teljeskörűen érvényesül. Ezt a C‑333/90. sz. Royale belge‑ügyben 1992. február 26‑án meghozott ítéletben(9) a Bíróság is elismerte. A Bizottság szerint ezt erősíti meg a személyzeti szabályzat 85a. cikkének (4) bekezdése is, amellyel a közösségi jogalkotó közvetlen keresetindítási jogot kívánt megnyitni a Közösségek számára. A Közösségekre történő jogátruházás tehát nem korlátozódik a tisztviselőnek vagy a tisztviselő jogutódainak a nemzeti jog alapján járó kártérítésre, hanem az említett cikk (2) bekezdésében felsorolt ellátások teljes körét felöleli.
18. A fenti álláspontot nem osztjuk. Jóllehet a személyzeti szabályzat természetesen főként a tisztviselőknek az őket foglalkoztató intézményekkel szembeni jogait és kötelességeit határozza meg(10), nem vitás, hogy harmadik személyekkel szemben is hatályos lehet, és hogy az érvényesítéséhez szükséges mértékig közreműködési kötelezettségeket ró a tagállamokra(11) . Rendeleti jellege folytán ugyanis a személyzeti szabályzat valamennyi tagállamban közvetlenül alkalmazandó, és alkalmas arra, hogy mind a tisztviselőknek, mind a Közösségeknek olyan jogokat biztosítson, amelyeket a nemzeti bíróságok védeni kötelesek(12) .
19. Mindazonáltal az is szükséges, hogy a Tanács által a nemzeti bíróság előtt a személyzeti szabályzatban biztosított jogként érvényesíteni kívánt jogokat a személyzeti szabályzat ténylegesen tartalmazza. Ugyanakkor – Riehl úrral, a Tanáccsal és a Bizottsággal ellentétben – nem találunk a személyzeti szabályzat 85a. cikkében olyan jogalapot, amely lehetőv é tenné, hogy álláspontjukhoz csatlakozzunk, és igennel válaszoljunk a Cour d’appel de Bruxelles által feltett kérdésre. Ezzel szemben – miként a clinique La Ramée – mi is úgy véljük, hogy e cikk nem teszi lehetővé a Közösségek számára, hogy valamely tisztviselő haláláért felelős harmadik személytől a tisztviselő jogutódai részére teljesített ellátások – mint a túlélő hozzátartozónak a személyzeti szabályzat 79. és 79a. cikke alkalmazásával folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíj – megtérítését követelje, ha a nemzeti kártérítési jog ezen ellátásokat kizárja a megtéríthető károk köréből.
20. A személyzeti szabályzat 85a. cikke jelentésének és alkalmazási körének megértéséhez be kell mutatni a „jogátruházás” jogi fogalmának a különböző nemzeti jogrendszerekbeli tartalmát és fejlődését.
21. A „subrogatio” kifejezés valamely személy vagy dolog másikkal történő felváltását jelenti(13) . Jogi értelemben véve, a „subrogatio ad personam” fogalma – amely jelen ügyben kizárólagosan érdekel bennünket – a legtöbb tagállam(14) jogrendszerében azt jelöli, hogy egy személyt – a jogátruházót – az őt megillető követeléssel kapcsolatos jogaiban – fizettség ellenében – egy másik személy – a jogszerző – váltja fel. A jogátruházás tehát a jogátruházó követelésének ellenérték fejében a jogszerzőre történő átruházásában áll. A jogátruházás e tranzitív jellegét következésképpen két korlát jellemzi a tulajdonképpeni adóssal szemben fennálló, a jogszerzőre átruházott jogok tekintetében: egyfelől a jogszerző által teljesített kifizetések, másfelől a jogátruházó jogai. Ez először is azt jelenti, hogy a jogszerző csupán az általa a jogátruházó felé teljesített kifizetések korlátai között fordulhat az adós ellen. Ez másodszor azzal jár, hogy mivel a jogátruházó-adós jogviszonyban a jogátruházó helyébe a jogszerző lép, a jogszerző az adóssal szemben nem szerezhet több jogot, mint amennyi az általa felváltott jogátruházót megillette. E második korlátból az következik, hogy a jogátruházás nem teheti terhesebbé az adós helyzetét. E következmény tökéletesen logikus, miután a jogátruházás az adóstól függetlenül, hozzájárulának kikérése nélkül megy végbe.
22. A tagállamok túlnyomó részében a károk jóvátételéért felelős intézmények vagy jogalanyok javára biztosított, jogszabályon alapuló jogátruházás megjelenésével a jogátruházás komoly fejlődésen ment keresztül. Az Európai Közösségek megszületése előtt a testi sérüléssel kapcsolatban felmerült károk jóvátétele a közösségre hárult, különösen a szociális biztonsági intézmények vagy az állam mint munkáltató közvetítésével. Mindazonáltal, amennyiben a kárt harmadik személy okozta, az ezen intézmények vagy az állam által nyújtandó ellátások folyósítása nem zárja ki, hogy az áldozat keresettel éljen a harmadik személlyel szemben. Az áldozat tehát ugyanazon kárért kétszeres kártérítést kaphatna. A kártérítések ilyen halmozásának elkerülése végett a nemzeti jogalkotó így előírta, hogy a szociális biztonsági intézményekre vagy az államra szállnak át az áldozat jogai, ideértve a harmadik féllel szembeni keresetindítási jogot is. Ezen intézmények vagy az állam így e harmadik személytől követelhetik azon ellátások megtérítését, amelyek célja ugyanaz mint a harmadik személyt az alkalmazandó kártérítési jog alapján terhelő összegé, vagyis az áldozatnak a káresemény által okozott kár jóvátétele. E jogszabályon alapuló jogátruházás nyugvópontra juttatta azt a vitát is, hogy a szociális biztonsági intézmények vagy az állam a harmadik személy ellen fordulhatnak-e, jóllehet az általuk az áldozatnak folyósított ellátások egy szabályozás alkalmazásából adódtak, és úgy voltak tekinthetők, hogy nem közvetlenül a harmadik személy tényeiből fakadtak.
23. A személyzeti szabályzat 85a. cikke a fent hivatkozottaktól alig különböző szabályokat tartalmaz. Így kimondja, hogy amennyiben a kárt – amelynek áldozata a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személy – harmadik személy okozta – a személyzeti szabályzat szerint rájuk háruló kötelezettségek korlátai között – a Közösségekre szállnak át az áldozat vagy az áldozat jogutódainak jogai, ideértve a harmadik féllel szembeni keresetindítási jogot is. A (2) bekezdésben ugyanezen cikk a személyzeti szabályzatban szereplő, jogátruházással érintett ellátások példálózó felsorolását tartalmazza. A (3) bekezdésében kifejti, hogy a jogátruházás nem terjed ki a harmadik személy által megtérítendő olyan tisztán személyes károkra, mint a nem vagyoni kár vagy a fájdalomdíj.
24. Ebből először is az következik, hogy a személyzeti szabályzat 85a. cikkében szereplő jogátruházás teljes körű jogátruházás. Ez egyrészt azt jelenti, hogy az automatikusan áll be, anélkül, hogy a jogátruházó előzetes hozzájárulására szükség lenne(15) . Ez másrészt azzal jár, hogy a közösségi jog elsőbbségének és közvetlen hatályának elvével összhangban e jogátruházást a különböző tagállamok valamennyi bíróságának el kell ismernie, és anélkül kell érvényesülnie, hogy szükség lenne belső jogi szabályra, vagy hogy vele szemben felhívható lenne valamely nemzeti jogi rendelkezés.
25. Másodszor a személyzeti szabályzat 85a. cikkéből következik, hogy a Közösségek a személyzeti szabályzat szerint rájuk háruló kötelezettségek korlátai, vagyis azon összegek korlátai között jogszerzők, amelyekkel az áldozat vagy az áldozat jogutódai felé tartoznak. Jóllehet – amint azt Riehl úr, a Tanács és a Bizottság írásbeli észrevételeikben előadták, és ahogyan azt Tesauro főtanácsnok a hivatkozott Royale belge-ügyben(16) előterjesztett indítványában kiemelte – a 85a. cikk így bizonyos sajátosságot mutat a jogátruházásnak a tagállamok többségében közös általános rezsimjéhez képest. Míg – mint jeleztük – a jogátruházás kiváltó oka elvileg a jogszerző által a jogátruházó felé teljesített fizetés, a közösségi jogátruházás esetében valamely károkozó eseményről van szó, amelynek bekövetkeztétől a Közösségeket teljes jogátruházás illeti meg.
26. Mindazonáltal a személyzeti szabályzat 85a. cikke idézett rendelkezéseinek egyetlen eleme sem utal arra, hogy a közösségi jogátruházás lehetővé tenné a második korlát félretételét, amely a jogátruházás tranzitív jellegéből fakad, és amelynek következtében a jogszerző csupán azon jogokat szerzi meg, amelyekkel a jogátruházó rendelkezett. Ezzel szemben e cikk (1) bekezdése kifejezetten kimondja, hogy „a Közösségekre szállnak át az áldozat vagy az áldozat jogutódainak jogai, ideértve a harmadik féllel szembeni keresetindítási jogot is”. E mondatrészből tehát világosan következik, hogy a Közösségek nem rendelkeznek a harmadik féllel szemben több joggal mint az áldozat vagy az áldozat jogutódai. E korlát egyébként tökéletesen logikus, mivel e jogátruházás, amely a személyzeti szabályzaton alapul, a harmadik fél akaratától függetlenül érvényesül oly módon, hogy a harmadik fél helyzete ennek következtében nem lehet hátrányosabb. Az említett cikkben szereplő közösségi jogátruházás ezért e tekintetben nem különbözik a tagállamok jogrendszereiben közös jogátruházástól.
27. Ami a személyzeti szabályzat 85a. cikkének (4) bekezdését illeti, az csupán annyit mond ki, hogy „[a]z (1), (2) és (3) bekezdésben foglalt rendelkezések nem gátolják a Közösségek közvetlen keresetindítását”. E rendelkezés tehát egyszerűen azt mondja ki, hogy az a körülmény, hogy a Közösségek az áldozat vagy annak jogutódai teljes jogú jogszerzői, nem gátolja, hogy a Közösségek közvetlenül a nemzeti bíróság előtt követeljék a harmadik személy által nekik okozott kár megtérítését. Másként fogalmazva e jogátruházási jogot valamely nemzeti bíróság nem hívhatja fel a Közösségekkel szemben avégett, hogy vitassa a saját káruk megtérítésével kapcsolatos közvetlen keresetindítási jogukat(17) . Mindazonáltal a 85a. cikk (4) bekezdése nem mondja ki, hogy a nemzeti bíróság a nemzeti kártérítési jog rendelkezéseitől függetlenül köteles lenne a harmadik személyt az ugyanezen cikk (2) bekezdésében szereplő ellátások teljességének a Közösségek számára történő megtérítésében marasztalni.
28. Ezenkívül, még ha feltételeznénk is, hogy a Riehl úr, a Tanács és a Bizottság által támogatott értelmezést a személyzeti szabályzat 85a. cikke megfogalmazásának egyszerű vizsgálata alapján nem kellene kizárni, meg kell állapítani, hogy ez az értelmezés a Közösségeknek eképpen biztosított jogátruházási jog összefüggéseivel vagy céljaival sem támasztható alá.
29. Ami azt a jogi összegüggést illeti, amelybe a jogátruházási jog illeszkedik, láttuk, hogy a Közösségek a személyzeti szabályzat alapján, az ott meghatározott személyek javára kár bekövetkezte esetében bizonyos vagyoni kötelezettségek teljesítésére kötelezettek. Amennyiben a kár bekövetkezte harmadik személynek felróható, tökéletesen logikus, hogy a Közösségek – mint nemzeti szociális biztonsági intézmény – jogszerzői lehetnek az áldozatot vagy annak jogutódait a harmadik személlyel szemben megillető jogoknak, ideértve a harmadik féllel szembeni keresetindítási jogot is. Mindazonáltal tudjuk, hogy a tisztviselők vagy a személyzeti szabályzatban szereplő más személyek által a nekik harmadik személyek által okozott kár megtérítése iránt indított keresetek a nemzeti bíróságok hatáskörébe tartoznak, és hogy ezen keresetek a belső jognak a szerződéses és szerződésen kívül okozott kárért való felelősségre irányadó szabályai alapján bírálandók el. A Közösségek jogátruházáshoz való joga tehát azzal jár, hogy a Közösségekre szállnak át azon jogok, ideértve a harmadik féllel szembeni keresetindítási jogot is, amelyekkel az áldozat vagy annak jogutódai az alkalmazandó belső felelősségi jog alkalmazásával a harmadik személlyel szemben rendelkeznének. A személyzeti szabályzat egyetlen rendelkezéséből sem vonható le olyan következtetés, hogy e jogátruházáshoz való jog célja az, hogy a Közösségekre nagyobb jóvátételi jogokat ruházzon, és lehetővé tegye számukra azon ellátások teljességének rendszeres megtérítését, amelyeket a személyzeti szabályzat alapján folyósítani tartoztak.
30. E tekintetben párhuzam vonható a személyzeti szabályzat 85a. cikkének és az 1408/71/EGK tanácsi rendelet(18) 93. cikkének rendelkezései között; ez utóbbi a nemzeti szociális biztonsági intézményeknek a kár megtérítésére kötelezett harmadik személyekkel szembeni jogát biztosítja, amennyiben ezen intézmények egy másik tagállam területén bekövetkezett esemény következtében keletkezett kár tekintetében ellátást nyújtottak(19) . Az említett 85a. cikkben a Közösségek javára megfogalmazottakkal összemérhető módon, az 1408/71 rendelet 93. cikkének (1) bekezdése így azt célozza, hogy lehetővé tegye valamely – egy másik tagállam területén bekövetkezett kárt követően ellátásokat nyújtott – szociális biztonsági intézmény számára, hogy gyakorolja a harmadik személlyel szemben az általa alkalmazott jog által biztosított jogorvoslatokat, jogátruházást és közvetlen keresetindítási jogot. Mindazonáltal a Bíróság a C‑428/92. sz., DAK‑ügyben 1994. június 2-án meghozott ítéletében(20) megállapította, hogy az említett 93. cikk (1) bekezdésének nem célja a károkozó harmadik személy kártérítési felelősségének megállapítására és annak mértékére irányadó nemzeti szabályok módosítása; következésképpen az a kártérítési ügyet tárgyaló bíróság által alkalmazandó anyagi jogszabályok, vagyis főszabályként a kár bekövetkeztének helye szerinti állam joga alapján ítélendő meg.
31. Ugyanígy a Közösségekre történő teljes jogátruházást bevezető rendeletek(21) preambulumbekezdéseinek egyetlen eleme sem utal arra, hogy a közösségi jogalkotó célja az lett volna, hogy a harmadik személyre kötelező jelleggel átruházza azon ellátások teljességének terhét, amelyeket a Közösségek a személyzeti szabályzat alkalmazásával köteles az áldozat vagy az áldozat jogutódai részére megfizetni. Ahogy azt a Bíróság több alkalommal kimondta, a Közösségek jogátruházáshoz való joga egyszerűen annak elkerülését célozza, hogy a tisztviselő ugyanazon kárért kétszeres kártalanításban részesüljön(22) . Nem célja tehát az, hogy a Közösségeknek több jogot biztosítjon mint amivel a jogátruházó rendelkezik.
32. Ugyanerre a következtetésre vezet a fent hivatkozott Royale belge-ítélet vizsgálata. Ebben az ügyben a Bíróságnak arra a kérdésre kellett választ adnia, hogy a harmadik személy hivatkozhat-e a közösségi intézménnyel szemben a tisztviselővel azt megelőzően megkötött megállapodásra, hogy a Közösségek ez utóbbinak ellátásokat folyósítottak volna. A Bíróság kimondta, hogy – jóllehet a vitatott jogátruházás a káreseménytől kezdve alkalmazandó – a harmadik személy, aki a közösségi tisztviselővel megegyezett – az intézménnyel szemben alappal hivatkozhat ezen megállapodásra, kivéve, ha az intézmény a megállapodásnak az illető tisztviselővel történő megkötését megelőzően tájékoztatja a harmadik személyt a jogátruházási jog fennálltáról, valamint azon szándékáról, hogy azt gyakorolni kívánja, vagy ha az intézmény bizonyítja, hogy a harmadik személyt a megállapodásnak az illető tisztviselővel történő megkötését megelőzően tájékoztatták a jogátruházási jog fennálltáról(23) . Ez az ítélet mutatja, hogy a jogszerző az adóssal szemben nem rendelkezik több joggal mint a jogátruházó. A harmadik személy ugyanis – a Bíróság által meghatározott feltételek mellett – éppen azért hivatkozhat egy ilyen megállapodásra, mivel a Közösségek megszerzi a tisztviselőnek vagy jogutódainak a harmadik személlyel szemben fennálló jogait.
33. A személyzeti szabályzat 85a. cikkének rendelkezéseiben meghatározott közösségi jogátruházás így nem ruházhat több jogot a Közösségekre, mint ami a tisztviselőt vagy jogutódait az alkalmazandó nemzeti kártérítési jog alapján megilleti. Ebből az következik, hogy amennyiben a nemzeti kártérítési jog a személyzeti szabályzat 79. és 79a. cikkében szereplő túlélő hozzátartozói nyugdíjat kizárja az áldozat házastársának megtéríthető károk köréből, a Közösségek a házastárs jogainak megszerzőjeként nem részesülhetnek ezen összeg megtérítésében.
34. Igaz, hogy a személyzeti szabályzat 85a. cikkének ilyen értelmezése azt vonja maga után, hogy a Közösségek által az áldozat vagy annak jogutódai részére a kár bekövetkeztét követően folyósított ellátások megtérítéshez való joga aszerint alakul, hogy a kár értékelésére nézve mely nemzeti jog irányadó(24) . Mindazonáltal – szemben Riehl úr, a Tanács és a Bizottság előadásával – ez az eltérés nem tulajdonítható a közösségi jog egységes alkalmazása elmulasztásának. Nem vitás ugyanis, hogy – jóllehet a közösségi jogalkotó egyes területeken(25), nevezetesen a fogyasztóvédelmi politika keretében(26) harmonizálta a felelősség megállapíthatóságának feltételeit – a szerződéses és a szerződésen kívül okozott kárért való felelősség megállapítására, valamint a megtéríthető károk értékelésére vonatkozó rendelkezések az egyes tagállamok által saját jogrendszerüktől függően meghatározott rendelkezések közé tartoznak. Így jelenleg nem létezik a felelősségmegállapítás feltételeit és a megtéríthető kár értekelésének szabályait a Közösség egészére nézve meghatározó közösségi jogi rendelkezés(27) . Ezenkívül nem létezik a jogutódok kártérítéshez való jogát közösségi szinten harmonizáló rendelkezés arra az esetre, ha az illető – mint a jelen ügyben – orvosi műhiba következtében halt meg. Tehát logikus, hogy a Közösségek által valamely tisztviselő vagy a tisztviselő jogutódai jogszerzőjeként indított keresetek az alkalmazandó nemzeti jog szerint eltérő eredményekre vezethetnek.
35. Azt javasoljuk tehát a Bíróságnak, hogy a feltett kérdésre azt válaszolja, hogy a személyzeti szabályzat 85a. cikke akként értelmezendő, hogy az nem jogosítja fel a Közösségeket arra, hogy a tisztviselő haláláért felelős harmadik személytől a túlélő házastársnak az említett személyzeti szabályzat 79. és 79a. cikke alkalmazásával folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíj teljes megtérítését követelje, amennyiben a kártérítési igényekre irányadó jogszabály szerint a túlélő hozzátartozói nyugdíjhoz való jog kívül esik a jogellenes cselekmény elkövetőjének teljes kártérítési kötelezettségén és amennyiben a túlélő házastársnak az elhunyt házastárs bevételei elvesztése miatt elszenvedett kára alacsonyabb a neki folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíj összegénél.
V – Végkövetkeztetések
36. A fentiekre tekintettel azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy a Cour d’appel de Bruxelles által feltett kérdésre a következőképpen válaszoljon:
„Az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzatának 85a. cikke akként értelmezendő, hogy nem jogosítja fel a Közösségeket arra, hogy a tisztviselő haláláért felelős harmadik személytől a túlélő házastársnak az említett személyzeti szabályzat 79. és 79a. cikke alkalmazásával folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíj teljes megtérítését követelje, amennyiben a kártérítési igényekre irányadó jogszabály szerint a túlélő hozzátartozói nyugdíjhoz való jog kívül esik a jogellenes cselekmény elkövetőjének teljes kártérítési kötelezettségén és amennyiben a túlélő házastársnak az elhunyt házastárs bevételei elvesztése miatt elszenvedett kára alacsonyabb a neki folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíj összegénél.”
(1) .
(2)
–	A továbbiakban: személyzeti szabályzat.
(3)
–	A továbbiakban: szabályzat.
(4)
–	A továbbiakban: clinique La Ramée.
(5)
–	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat (5. o., 5. pont).
(6)
–	Uo. (6. o.).
(7)
–	Uo. (7. o.).
(8)
–	A Cour d’appel kiemelése.
(9)
–	EBHT 1992., I‑1135. o. (8. pont).
(10)
–	A C‑430/97. sz. Johannes-ügyben 1999. június 10-én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑3475. o.) 19. pontja.
(11)
–	A 137/80. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1981. október 20-án hozott ítélet (EBHT 1981., 2393. o.) 8. pontja és a 72/85. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1986. március 20-án hozott ítélet (EBHT 1986., 1219. o.) 20. pontja.
(12)
–	Lásd ebben az értelemben a 186/85. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1987. május 7-én hozott ítélet (EBHT 1987., 2029. o.) 21. és 23. pontját, valamint a 189/85. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1987. május 7-én hozott ítélet (EBHT 1987., 2061. o.) 14. és 16. pontját.
(13)
–	Szemben azzal, amit a szó eredete (subrogare) sugall, a „subrogatio” nem római eredetű, hanem a kánonjogból kölcsönzött kifejezés. A római jog csupán két jól körülhatárolt esetben ismerte el egy személynek egy másik személlyel fizetés céljából történő helyettesítését: a keresetindítási jognak a biztosítékot nyújtóra történő átszállásakor, és a successio in locum esetében, amely lehetővé tette, hogy a rangsorban hátrább álló zálogjogosultra szálljanak a korábbi rangsorú jelzálogjogosult jogai, amennyiben az előbbi ez utóbbi követelését megfizette (Mestre, J., „La subrogation personnelle”, LGDJ, 1979, bevezetés). [nem hivatalos fordítás]
(14)
–	Így például a belga, a dán, a német, a spanyol, a francia, az olasz és az osztrák jog. Ugyanígy a Common law-államokban a „subrogation” kifejezés definíciója a következő: „A subrogation szó szerint »helyettesítést« jelent. A kifejezést az angol és a nemzetközösségi jogban azon eljárás leírására használják, amelynek során az egyik fél helyébe egy másik lép, miáltal ez utóbbi az előbbit egy harmadik személlyel szemben megillető jogot saját javára érvényesíthet” (Mitchell, C., The law of subrogation, Clarendon press, Oxford, 1994, 3. o.). [nem hivatalos fordítás]
(15)
–	A személyzeti szabályzat 85a. cikke így eltér az Európai Közösségek tisztviselőinek üzemi balesete és foglalkozási megbetegedése esetére irányadó szabályzat 8. cikkétől, amely kimondja, hogy „[a] jelen szabályzatban előírt ellátásokat, kártérítéseket és az egészségügyi költségek megtérítését a tisztviselőnek vagy a jogutódnak kizárólag abban az esetben lehet folyósítani, ha a tisztviselő vagy jogutód a harmadik személlyel szembeni jogait és keresetindítási jogait az említett ellátások, kártérítések és megtérítések erejéig a Közösségekre ruházza” [nem hivatalos fordítás].
(16)
–	4. és 5. pont.
(17)
–	Ez a rendelkezés így lehetővé teheti a Közösségek számára, hogy a kárért felelős személytől – a jogszerzőként indított keresettel párhuzamosan – követeljék azon összegek megtérítését, amelyekre a jogátruházás nem terjed ki, úgy mint az igazgatási díjak, a tisztviselő orvosszakértői vizsgálata, stb.
(18)
–	A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i rendelet (HL L 149, 2. o; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.).
(19)
–	E cikk (1) bekezdésének a) pontja úgy rendelkezik, hogy „ha az ellátások nyújtására kötelezett intézményt az általa alkalmazott jogszabályok értelmében a kedvezményezett harmadik személyekkel szemben fennálló jogaival ruházzák fel, e jogátruházást a tagállamok elismerik”. A b) pontban kimondja, hogy „ha az említett intézmény közvetlen jogokkal rendelkezik harmadik személlyel szemben, e jogokat a tagállamok elismerik”.
(20)
–	EBHT 1994., I‑2259. o. (16. pont).
(21)
–	A Közösségekre történő teljes jogátruházást a személyzeti szabályzatba az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzata, valamint egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételei módosításáról szóló, 1978. május 2‑i 912/78/Euratom, ESZAK, EGK tanácsi rendelet (HL L 119., 1. o.) vezette be, amely bevezette a 73. cikk (4) bekezdését, amelynek értelmében „[h]a a tisztviselő vagy a rá tekintettel biztosított személyek halálát vagy baleseti sérülését egy harmadik személy okozza – a 72., 73. és 75. cikk szerint rájuk háruló kötelezettségek korlátai között – a Közösségekre szállnak át az áldozat vagy az áldozat jogutódainak jogai” [nem hivatalos fordítás]. A személyzeti szabályzat 73. cikkének (4) bekezdését hatályon kívül helyezte az 1985. szeptember 27‑i 2799/85/ESZAK, EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 265., 1. o.), amely bevezette a 85a. cikket.
(22)
–	A 103/81. sz., Chaumont-Barthel kontra Parlament ügyben 1982. március 18-án hozott ítélet (EBHT 1982., 1003. o.) 11. pontja, a fent hivatkozott Royale belge-ítélet 9. pontja és a C‑257/98. P. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 9-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-5251. o.) 20. pontja.
(23)
–	19. pont
(24)
–	Ez azzal a következménnyel is járhatna, hogy Riehl úr halmozza azt a bevételkiesés miatt járó kártérítést, amelynek megfizetésére a belga kártérítési jog alkalmazásával a harmadik személyt kötelezték, és a Tanács által folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíjat.
(25)
–	Lásd különösen a légifuvarozók baleset esetén fennálló felelősségéről szóló, 1997. október 9-i 2027/97/EK tanácsi rendeletet (HL L 285, 1. o.).
(26)
–	Lásd különösen a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1985. július 25-i 85/374/EGK irányelvet (HL L 210., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 257. o.), az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1985. december 20-i 85/577/EGK tanácsi irányelvet (HL L 372., 31. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 262. o.), a fogyasztói hitelre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1986. december 22-i 87/102/EGK tanácsi irányelvet (HL 1987., L 42., 48. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 326. o.), a szervezett utazási formákról szóló, 1990. június 13-i 90/314/EGK tanácsi irányelvet (HL L 158., 59. o.) és a fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló, 1999. május 25-i 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL L 171., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 223. o.). Lásd legutóbb a fogyasztóknak nyújtott szolgáltatások biztonságáról szóló, 2003. december 1-jei tanácsi állásfoglalást (HL C 299., 1. o.).
(27)
–	A szerződéses és a szerződésen kívül okozott kárért való felelősségre irányadó egyes nemzeti jogszabályok között fennálló eltérések által a belső piac működésére gyakorolt hatások ugyanakkor elmélyült gondolkodás és tanulmányok tárgyát képezik. Így 2001 júliusában a Bizottság konzultációs eljárást kezdeményezett az Európai Unióban hatályban lévő különböző kötelmi jogok között fennálló eltérésekből fakadó problémák közösségi szinten történő kezelésének módozatairól (lásd az Európai Parlamenthez és a Tanácshoz intézett bizottsági közleményt – Un droit européen des contrats plus cohérent – Un plan d'action [nem hivatalos fordítás: A szerződések koherensebb európai joga - Akcióterv] [COM/2003/0068 final] [HL 2003., C 63., 1. o.]). A Parlament és a Tanács azt kérték, hogy a kutatásokat terjesszék ki a dologi jog és a polgári jogi felelősség területére.