62003CC0079_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen ügy azzal a tagállami kötelezettségszegés miatt indult eljárással kapcsolatos, amelyet a Bizottság a Spanyol Királyság ellen indított, mert ez utóbbi a vadon élő madarak védelméről szóló, 1979. április 2‑i 79/409/EGK tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: irányelv, vagy madárvédelmi irányelv) több rendelkezését is megsértette. Mint az alább következő fejtegetések mutatják, a Bizottságnak és a Spanyol Királyságnak eltérő a felfogása ezzel kapcsolatban.
2. Az eljárás tárgya különösen a madárvédelmi irányelv 8. és 9. cikkének a spanyol Valencia régióban bizonyos rigófajok befogására szolgáló „parany” nevű hagyományos vadászati módszer engedélyezhetőségével kapcsolatos alkalmazása és értelmezése.
3. A parany madarak befogására szolgáló szerkezet. A parany lépvesszőkből összeállított vázból áll, amelyet fára erősítenek, és amelybe csalimadarakkal csalogatják be a vadászott madarakat. Amikor a madár hozzáér a lépvesszőhöz, beleragad a tolla. A madár nem tud elrepülni, a földre esik, és a szerkezet kezelője begyűjti.
II – Az alkalmazandó jog
4. Az irányelv 8. cikke szerint az irányelv hatálya alá tartozó madarak vadászatának, befogásának vagy megölésének vonatkozásában a tagállamok megtiltják a madarak tömeges vagy válogatás nélküli befogására vagy megölésére alkalmazott, illetve egy faj helyi kipusztítására alkalmas eszközök, eljárások vagy módszerek használatát, különösen azokét, amelyek a IV. melléklet a) pontjában szerepelnek.
5. A IV. melléklet a) pontja különösen a lépvesszőt és a robbanószereket említi.
6. A madárvédelmi irányelv 9. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok, ha nincs más kielégítő megoldás, eltérhetnek az 5., 6., 7. és 8. cikk rendelkezéseitől, az a)–c) pontban felsorolt okok miatt. Konkrétan: lehetséges az eltérés „a növényi kultúrák, az állatállomány, az erdők, a halgazdaságok és a vizek súlyos károsodásának megelőzése érdekében” (a) pont), továbbá „szigorúan szabályozott feltételek mellett és szelektív alapon, egyes madarak kis számú befogásának, tartásának vagy egyéb ésszerűen megindokolható hasznosításának engedélyezése érdekében” (c) pont).
7. A rigók parany segítségével történő befogását Valencia autonóm tartományban a 2000. szeptember 12‑i 135/2000. sz. kormányrendelet szabályozza, amely meghatározza a befogási engedély kiadásának feltételeit és alaki követelményeit.(3) A rendelet egymást követően szabályozza
– azokat a követelményeket, amelyeknek a parany meg kell, hogy feleljen (többek között a lépvesszők közti távolságot, az alkalmazandó lépvessző tulajdonságait, stb.),
– azokat a madárfajokat, amelyek befogása megengedett: énekes rigó (Turdus philomelos), fenyőrigó (Turdus pilaris), szőlőrigó (Turdus iliacus), léprigó (Turdus viscivorus),
– a vadászidényt és azokat a napszakokat, amikor a vadászat megengedett,
– a szerkezetenként maximálisan befogható mennyiséget.
III – A vitás kérdések
8. A Bizottság azt állítja, hogy a paranyval történő befogás a 79/409 irányelv IV. mellékletének a) pontja értelmében nem szelektív vadászati módszer. Ezért az irányelv 8. cikke alapján tilos a használata. Ezzel a módszerrel ugyanis, amelyhez lépvesszőt kell használni, a Bizottság szerint nem lehet megfelelően biztosítani, hogy ne kerüljön befogásra olyan madár, amely az irányelv I. mellékletében felsorolt védett fajok közé tartozik, illetve egyéb védett vonuló madár vagy olyan madárfajta, amely tekintetében a vadászat tilos. Azok a különös feltételek, amelyeknek a 135/2000 rendelet értelmében a paranynak meg kell felelnie, a Bizottság álláspontja szerint nem elegendőek ahhoz, hogy a madarak paranyval történő vadászatát szelektívnek lehessen tekinteni.
9. A Bizottság ezenkívül úgy véli, hogy ennek a módszernek a használata nem tartozik az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének a) vagy c) pontjában felsorolt különös eltérési lehetőségek közé.
10. A Bizottság szerint nem lehet eredményesen hivatkozni az irányelv 9. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik francia bekezdésére. Először is: szerinte a spanyol kormány nem mutatta be, hogy az állítása szerint az olajbogyó- és szőlőkultúrát fenyegető tetemes károk megakadályozására „nincs más kielégítő megoldás”. A Bizottságnak az a véleménye, hogy vannak megfelelő lehetőségek arra, hogy a növényi kultúrákat megvédjék a szóban forgó rigófajták által okozott károktól, például a hangágyúk és a vadászpuskák használata. Ilyen alternatív módszereket más olyan spanyol régiókban is alkalmaznak, ahol szőlőt és/vagy olajbogyót termesztenek, mint például Andalúziában és Castilla-La Manchában. Ezekben a régiókban már nem engedélyezik a madarak lépvesszővel történő befogását, és az említett alternatív módszerek nyilvánvalóan elegendő védelmet nyújtanak.
11. Másodsorban a Bizottság kétségbe vonja, hogy a kár mértéke valóban akkora, mint azt a spanyol kormány állítja. Szerinte mind az érintett rigófajok feltételezett állományának nagyságát, mind az e madarak által naponta fogyasztott növényi táplálék mennyiségét túlbecsülték. Ezenkívül szerinte azok a területek, amelyekre engedélyezték a parany használatát, nem teljesen esnek egybe a szőlő- és olajbogyótermő területekkel.
12. A Bizottság álláspontja szerint ugyanilyen kevéssé indokolt az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének c) pontjára történő hivatkozás. Erre az eltérési okra véleménye szerint kizárólag akkor lehet hivatkozni, ha a madarak „szigorúan szabályozott feltételek melletti”, szelektív alapon történő, „kis számú befogásáról” van szó.
13. A Bizottság úgy véli, hogy a paranyval történő vadászati módszer a 135/2000 rendelet által támasztott követelmények ellenére sem szelektív, és az engedélyek száma – megszorozva a jogosultak által bevallott maximálisan befogható madarak számával – olyan befogási összmennyiséget jelent, amely az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében nem tekinthető „kis számúnak”. A rendelet hatálybalépése óta a spanyol kormány szerint ténylegesen befogott madarak száma szintén túllépi ezt a mértéket.
14. A spanyol kormány védekezése három fő elemre összpontosul:
– a befogási módszer szelektív volta;
– más megfelelő megoldás hiánya;
– az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének c) pontjában foglalt „kis számú” [befogás] kritériuma.
15. A spanyol kormány azt az álláspontot képviseli, hogy a parany segítségével történő befogási módszer, ahogy az a 135/2000 rendeletben aktuálisan szabályozva van, szelektív módszer. Ezért ez a befogási módszer összhangban van az irányelvvel, így nem tartozik az irányelvnek a IV. melléklettel együtt olvasott 8. cikkének a hatálya alá. Igaz ugyan, hogy a 135/2000 rendelet preambulumbekezdései szerint a lépvessző használata önmagában nem szelektív vadászati módszer, más a helyzet azonban, ha a rendeletben meghatározott előírások és korlátozások betartásával alkalmazzák. A spanyol kormány ezzel kapcsolatban nyomatékosan utal olyan rendelkezésekre, amelyekből kitűnik, hogy a paranyival most már szelektív módon történik a vadászat: a lépvesszők távolsága és helyzete, a léppel szemben támasztott követelmények, a befogható madarakkal azonos típusú csalimadarak használata, és azoknak a fáknak a minimális magassága, amelyekre a paranyt rögzítik.
16. A spanyol kormány véleménye szerint a Bizottság által a mezőgazdasági kultúrákban bekövetkező károk megelőzésére javasolt alternatív megoldások nem jelentenek kielégítő megoldást. A hangágyúk használata szerinte túlságosan költséges, és az erdőtüzek veszélye miatt túl kockázatos. A puskák használata magával vonná a vadászati engedélyek számának megnövekedését és a vadászidény meghosszabbodását. Az ebből adódó nagyobb mértékű vadászati terhelésnek következményei lehetnének más vadászható vonuló madarak állományának természetes egyensúlyára.
17. A Bíróság ítélkezési gyakorlatára(4) hivatkozva, amely szerint „a kis számú [befogás] kritériuma nem abszolút jelentésű, hanem a teljes populáció fenntartására és az érintett faj szaporodására vonatkozik”, a spanyol kormány vitatja, hogy a Bizottság bizonyította volna, hogy Valencia régió szabályozása megsérti az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti követelményeket.
IV – Értékelés
18. A jelen ügy különösen a madárvédelmi irányelv 8. és 9. cikkének értelmezésével és alkalmazásával kapcsolatos. A 8. cikk (1) bekezdése megtiltja a madarak tömeges vagy válogatás nélküli befogására vagy megölésére alkalmazott – különösen a IV. melléklet a) pontjában szereplő – eszközök, eljárások vagy módszerek – köztük a „lépvessző” – használatát. A 9. cikk pontosan körülírt kivételeket tartalmaz a tilalmi rendelkezések, így többek között a 8. cikk alól is.
19. Azzal kezdeném, hogy számomra nem elfogadható a spanyol kormány azon érve, miszerint a parany használata, ahogyan az a 135/2000 rendeletben szabályozást nyert, nem tartozik a 8. cikkben foglalt tilalom hatálya alá.
20. E rendelkezés szövege szerint a tagállamok kötelesek megtiltani a lépvessző – mint a madarak befogására vagy megölésére alkalmazott eszköz –használatát. Ez a megfogalmazás, együtt olvasva a IV. melléklet a) pontjában foglaltakkal, nem ad semmilyen alapot arra vonatkozóan, hogy valamely, állítólag szelektívebb befogási módszer esetében a lépvessző használata nem tartozik az ott megfogalmazott tilalom hatálya alá.
21. Ennek megfelelően e befogási módszer alkalmazása kizárólag az irányelv 9. cikke alapján lehetséges eltérés esetében megengedett. E rendelkezés fényében közelebbről meg kell vizsgálni a spanyol kormány szelektivitással kapcsolatos érvelésének fenntarthatóságát.
22. A parany mint befogási módszer használata tekintetében a spanyol kormány két eltérési okra hivatkozik:
– a 9. cikk (1) bekezdésének a) pontja: a növényi kultúrák súlyos károsodásának megelőzése;
– a 9. cikk (1) bekezdésének c) pontja: szigorúan szabályozott feltételek mellett és szelektív alapon, egyes madarak kis számú befogásának, tartásának vagy egyéb ésszerűen megindokolható hasznosításának engedélyezése.
23. Az irányelv 9. cikkének szövegéből a Bíróság értelmezésének megfelelően(5) az következik, hogy az irányelv 8. cikkétől való eltéréshez három feltételnek kell teljesülnie: az eltérésnek olyan esetekre kell korlátozódnia, amikor nincs más kielégítő megoldás, az eltérésnek a 9. cikk (1) bekezdésének a), b) vagy c) pontjában taxatíve felsorolt okok legalább egyikén kell alapulnia, és meg kell felelnie a 9. cikk (2) bekezdésében pontosan meghatározott formai követelményeknek. Ez utóbbi feltétel egyébként a jelen ügyben nem játszik szerepet.
24. Ahhoz, hogy a 9. cikk (1) bekezdése a) pontjának harmadik francia bekezdésére, a növényi kultúrák súlyos károsodásának megelőzésére hivatkozhassék, a spanyol kormánynak egymást követően be kell mutatnia, hogy a 135/2000 rendeletben megjelölt négy rigófaj valóban súlyosan veszélyezteti a növényi kultúrákat, hogy a károk az irányelv által megengedett hagyományos módszerek és eszközök használatával nem előzhetők meg, és hogy a paranyval való vadászat indokolt alternatív megoldást jelent.
25. A spanyol kormány előadja, hogy az érintett rigófajok vonulásuk során nagy tömegben érkeztek Valencia régióba, és ott főleg az olajbogyó- és a szőlőültetvényekben okoztak károkat. A spanyol kormány és a Bizottság között egyébként jelentős véleménykülönbségek vannak a madarak mennyisége, illetve az okozott károk jellege és mértéke tekintetében. A spanyol kormány ellenkérelmében szereplő 20 milliós madárszámot a Bizottság, anélkül hogy ezt később vitatták volna, 5 millióra szállította le. A spanyol kormány által közölt, egy madárra eső napi olajbogyó-fogyasztására vonatkozó adatok a Bizottság által előterjesztett szakértői véleményekben szintén lényegesen alacsonyabbak (a spanyol kormány számításaiból az derül ki, hogy egy rigó kb. napi 30 gramm olajbogyót eszik, míg a bizottsági források szerint csak napi 6 és 12 gramm közötti táplálékot eszik, aminek csak egy része áll olajbogyóból, illetve gyümölcsökből). Végül a Bizottság előadja, hogy a rigók főleg a lehullott, fogyasztásra és feldolgozásra már alkalmatlan olajbogyókat fogyasztják.
26. Ezen adatok alapján, amelyek tekintetében a felek többé-kevésbé egyetértenek, nyilvánvalónak tűnik, hogy az érintett rigófajok okoznak bizonyos károkat az ültetvényeken. Sokkal kevésbé bizonyos azonban, hogy a spanyol kormány által közölt tényekből az következik, hogy az irányelv 9. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik francia bekezdése szerinti „súlyos károsodásról” van szó.
27. Még ha feltételezhető is, hogy valóban „súlyos károsodásokról” van szó, ez még nem lenne elegendő a 9. cikk eltérést megengedő rendelkezésére való hivatkozáshoz. Amint a 9. cikk (1) bekezdésének első mondatából egyértelműen kitűnik, ehhez annak bizonyítása is szükséges, hogy a károsodás megelőzése és csökkentése érdekében „nincs más kielégítő megoldás”. Végül azt is valószínűsíteni kell, hogy a javasolt befogási módszer, amelyre az eltérés alkalmazandó, megfelelő megoldást jelent.
28. A spanyol kormány nem tudta bemutatni, hogy az általánosan engedélyezett vadászati, befogási és elriasztási módszerek nem jelentenek megfelelő megoldást az állítólagos károk megelőzésére vagy csökkentésére.
29. Más régiókban, ahol szintén kiterjedt olajbogyó- és szőlőtermesztés folyik, és amelyeken szintén nagyszámú rigó vonul át, pl. Andalúziában és Castilla-La Manchában, elegendőnek látszik az olyan hagyományos befogási és elriasztási módszerek használata, mint a puskával történő vadászat, illetve a hangágyú.
30. Azoknak az okoknak, amelyek miatt Valencia régióban nem jelent megoldást a hangágyú használata, illetve az erdőtüzek veszélye mutatis mutandis
azokon a területeken is érvényesnek kellene lenniük, ahol a paranyval történő befogás nem megengedett. A spanyol kormány nem tudta bizonyítani, hogy a máshol alkalmazott és nyilvánvalóan sikeres módszer a Valencia régióban miért ne kínálna kielégítő megoldást.
31. Ugyanígy kevéssé meggyőzőek azok az érvek, amelyeket a spanyol kormány a puskával történő vadászat ellen hoz fel, nevezetesen, hogy ez a módszer más vadászható fajokra nézve túlzott vadászati terheléssel járna, illetve, hogy a Valencia régióban a vadászok fegyelmezetlenebbek lennének. Ha a fegyveres vadászat a szabályok betartásával történik, valódi szelektív befogási módszert jelent. Az állítólagos fegyelmezetlenség – ha ez az érv valóban helytálló lenne – legfeljebb e vadászati módszer teljes betiltását indokolhatná. Az iratokban egyébként nem található fegyelmezetlenségre utaló adat. Ezenkívül a spanyol kormány nem tér ki arra, hogy miért éppen a paranyval történő befogás megy végbe fegyelmezetten.
32. A spanyol kormány azt sem tudta meggyőzően bemutatni, hogy a paranyval történő befogás, amelyet a Valencia régiónak főleg abban a részében alkalmaznak, ahol az olajbogyó- és szőlőtermesztés nem koncentrálódik, miért nyújthatna védelmet a növényi kultúrákat fenyegető állítólagos károk ellen. Látható, hogy a paranyk 80%‑a a Castellon tartományban található, amelyből 69% olyan területen van felállítva, ahol nem folyik olajbogyó- és szőlőtermesztés; a paranyk még olyan területeken is előfordulnak, ahol semmilyen mezőgazdasági művelés nem folyik (11,7%), valamint olyan területeken, ahol kizárólag narancsültetvények találhatók. A spanyol kormány azzal védekezik, hogy Valencia területileg kiterjedt, és ezek a paranyk az egész valenciai olajbogyó-kultúrának a károsodását hivatottak megakadályozni, ezt az érvet azonban – amint azt a Bizottság helyesen kifejtette – semmi nem támasztja alá. A rigók csak meghatározott időpontban foghatók be, amely megegyezik a madarak vonulásának időpontjával. E körülmény azt jelenti, hogy a paranyk csak azokon a mezőgazdasági művelés alatt álló területeken nyújthatnak védelmet, ahol felállították őket. Ezzel megdől a károsodás és az irányelv IV. mellékletének a) pontjával együtt olvasott 8. cikkének (1) bekezdése által tiltott valamely befogási módszer alkalmazásának szükségessége közötti ok-okozati összefüggés.
33. Két előzetes megjegyzést szükséges tenni azzal kapcsolatban, hogy a spanyol kormány az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének c) pontjában megengedett eltérésre hivatkozik.
34. Az első: a 9. cikk (1) bekezdésének szövegéből és rendszeréből az következik, hogy az a)–c) pontban felsorolt eltérési lehetőségek bármelyikére csak abban az esetben lehet hivatkozni, ha a „nincs más kielégítő megoldás” feltétel teljesül.
35. Nem világos, milyen probléma megoldása érdekében hivatkozik a spanyol kormány a 9. cikk (1) bekezdésének c) pontjára. Úgy tűnik, hogy hallgatólagosan a hagyományokban gyökerező és kulturálisan meghatározott befogási módszer megőrzésének szándéka vezérli, amikor erre az eltérési lehetőségre hivatkozik. Azonban sem az irányelv preambulumbekezdéseiből, sem pedig annak szövegéből nem következik, hogy az irányelv célja az olyan hagyományos befogási módszerek védelme lenne, amelyek sértik az irányelv IV. mellékletének a) pontjával együtt olvasott 8. cikkének (1) bekezdését.
36. A második: a spanyol kormánynak a 9. cikk (1) bekezdésének c) pontja szerinti eltérési lehetőségre való hivatkozása önmagával ellentmondóvá teszi a madarak paranyval történő befogásának engedélyezése melletti érvelését. A jelen ügyben vagy arról van szó, hogy a növényi kultúrák súlyos károsodása miatt kivételes befogási módszereket kell alkalmazni, amelyek – ha eredményesek – nem korlátozódhatnak „madarak kis számú befogására”, vagy arról, hogy egy hagyományos befogási módszert kellene engedélyezni, amely az irányelv 9. cikk (1) bekezdésének c) pontja által támasztott korlátokra tekintettel nem lehet eredményes a növényi kultúrák súlyos károsodásának megelőzésére vagy csökkentésére.
37. Ha a Bíróság, többé-kevésbé a 252/85. sz. ügyben hozott ítéletének(6) 27. és 28. pontjában kifejtett indokolását követve úgy értelmezné a 9. cikk (1) bekezdésének c) pontját, hogy egy hagyományos befogási módszer fenntartása önmagában megfelelő alapot jelent – a 35. pontban utaltam rá, hogy sem a 9. cikk szövege, sem szerkezete nem ad erre alapot –, azt kellene megvizsgálni, hogy a jelen ügyben a paranynak mint befogási módszernek a 135/5000 rendeletben szabályozott használata eleget tesz‑e a „kis számú [befogás]” és a szelektivitás követelményeinek.
38. A spanyol kormány azt állítja, hogy a paranyval történő befogási módszer esetében az említett rendelet által támasztott feltételeknek köszönhetően megfelelően biztosított a szelektivitás. A lépvesszők közötti nagyobb távolság, azok elhelyezése, a lemosható lépfajták, illetve az, hogy kizárólag rigókat alkalmaznak csalimadárként, azt eredményezi, hogy a befogott madarak túlnyomó többsége valóban énekes rigó, fenyőrigó, szőlőrigó és léprigó. A spanyol kormány állítása szerint az ezektől eltérő fajú madarakat a kezelést követően szabadon engedik.
39. A Bizottság által ismertetett tanulmányok fényében a spanyol kormány álláspontja véleményem szerint nem tartható. A lépvessző paranykban való használata nem szelektív befogási módszert jelent, mivel az e módszert használó személy nem tudja megakadályozni, hogy azon a négy rigófajon kívül, amelyek esetében megengedett a használat, más madarak is érintkezésbe kerüljenek a lépvesszővel. A Bizottság nem vitatottan kifejtette, hogy a paranykkal a négy érintett rigófajon kívül más fajú madarakat is befognak, ezek között olyan rovarevő madarakat is, mint a füzike, a vörösbegy, a házi rozsdafarkú, és számos egyéb faj. Ezenkívül ezeknek az este, éjjel, és a kora reggeli órákban végzett befogásoknak különböző bagolyfajták is áldozatul esnek, mint például a gyöngybagoly és a kuvik. És nem kizárt, hogy ezek az éjjeli ragadozó madarak a többi madarat követik, amelyeket a csalimadár hívása vonz.
40. Az, hogy a rendelet előírja, hogy a négy rigófajon kívül véletlenül befogott egyéb madarakat meg kell tisztítani, majd szabadon kell engedni, magát a befogási módszert még nem teszi szelektívvé. Fentebb már említettem, hogy a lépvessző használata fogalmából eredően nem szelektív módszer. Szigorú rendelkezések bevezetésével ugyan meg lehet próbálni e kifogás kiküszöbölését, a kívánt hatás elérése azonban elsősorban attól függ, hogy az engedéllyel rendelkező milyen lelkiismeretesen követi azokat, másodsorban pedig attól, hogy a véletlenül befogott madarak ezáltal nem sérülnek‑e. Végül bizonytalan, hogy milyen túlélési esélyei vannak a kis sérülékeny rovarevők legtöbbjének, amelyeket a „kezelést” követően szabadon engednek.
41. A 135/2000 rendelettel szabályozott, paranyval történő befogási módszer a kis számban történő befogás követelményének sem felel meg. A Bizottság által előterjesztett számítások szerint a parany használatára kiadott engedélyek 429 600 egyedből álló befogási összmennyiséget tesznek lehetővé (2864 engedély szorozva az egy idényben és egy paranyval befogható 150 egyeddel). Ez a jogszerűen befogható mennyiség mérvadó véleményem szerint annak a kérdésnek a megítélésekor, hogy kis számban történő befogásról van‑e szó. Az, hogy bizonyos befogási idényben a megengedett mennyiségnél kevesebb egyedet fognak be, nem releváns, mivel az állomány lehetséges károsodása az irányelvnek a IV. melléklet a) pontjával együtt olvasott 8. cikke (1) bekezdésében foglalt tilalomtól való megengedett eltérés mértékén mérhető le.
42. A hivatkozott 252/85. sz. ügyben a Bíróság helyesen állapította meg, hogy annak eldöntésekor, hogy „kis számú [befogásról]” van‑e szó, nem az abszolút számokból kell kiindulni, hanem az adott populáció egészének védelmét és az érintett faj szaporodását kell szem előtt tartani.
43. Amint azt a Bizottság megállapította – és azt a spanyol kormány a továbbiakban nem vitatta – az érintett populáció kb. 5 millió egyedből áll. Erre a számra vonatkoztatva az engedélyek alapján befogható egyedek száma 429 600, azaz a populáció 8,5%‑a. Tisztán arányait tekintve ez a mennyiség aligha mondható „kis számúnak”.
44. A Bizottság 1993-ban kiadott, „A vadon élő madarak védelméről szóló 79/409/EGK irányelv alkalmazásáról szóló második jelentés[ében]”(7) kifejlesztett egy módszert annak meghatározására, hogy a 9. cikk (1) bekezdésének c) pontja alkalmazásában mi tekinthető „kis számúnak”. Valamely populáció védelmének, azaz stabilitásának szempontjából a szaporulatnak és a természetes okok miatt bekövetkezett éves elhullás mértékének, valamint – vadászható fajok esetében – a hagyományos módszerekkel végzett vadászatnak van jelentősége. Ha a populáció állománya a szaporodás és az éves elhullás egyensúlya mellett nagyjából stabil marad, akkor a speciális befogási módszerek kis számban történő, kivételes engedélyezése feltehetőleg nem zavarja meg ezt az egyensúlyt.
45. Ornitológiai tanulmányok alapján a Bizottság az említett jelentésben arra a következtetésre jut, hogy a populáció rendes évi elhullási arányát figyelembe véve az 1%-os mérték még az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett kis számúnak minősülhet. Ennek a felső határnak a betartásával még nem veszélyeztetett a faj állományának védelme.
46. Azon rigófajok esetében, amelyeknél a 135/2000 rendelet megengedi a paranyval történő befogást, a Bizottság kiszámította, hogy az érintett populáció éves elhullásának 1%‑a 83 750 egyedet jelent. Az ilyen számításokkal együtt járó minden bizonytalansági eltérést figyelembe véve az állapítható meg, hogy az engedélyek alapján elpusztítható példányok száma – 429 600 – és a Bizottság által számított 83 750 példány között olyan nagy az eltérés, hogy tarthatatlan a spanyol kormány által felhozott érv, miszerint „kis számú” befogásról van szó.
47. A fenti megfontolások alapján megállapítom, hogy a spanyol kormány az érintett rigófajtáknak a Valencia régióban paranyval történő befogásának az engedélyezése érdekében nem hivatkozhat az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének c) pontjában foglalt kivételre. E befogási mód mint olyan nem elég szelektív, és olyan mennyiségű madár befogását érinti, amely jelentősen meghaladja a „kis számúság” követelményét.
V – Végkövetkeztetések
48. Mindezek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
– állapítsa meg, hogy a Spanyol Köztársaság elmulasztotta a vadon élő madarak védelméről szóló, 1979. április 2‑i 79/409/EGK tanácsi irányelv 8. cikkének (1) bekezdéséből és 9. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettségei teljesítését;
– kötelezze a Spanyol Királyságot a költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	HL L 103., 1. o. (magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 98. o.).
(3)
–	Ezt a rendeletet a Tribunal Superior de Justicia 2001. szeptember 26‑án megsemmisítette. Az ítélet ellen semmisségi panaszt nyújtottak be.
(4)
–	A 252/85. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1988. április 27‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 2243. o.).
(5)
–	Lásd pl. a 262/85. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1987. július 8‑án meghozott ítéletet (EBHT 1987., 3073. o.).
(6)
–	Hivatkozás a 4. lábjegyzetben.
(7)
–	COM(93) 572. sz., 1993. november 24‑i végl. bizottsági jelentés.