61984CC0190_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Dette forslag til afgoerelse vedroerer den sag, Miljoepartiet les Verts anlagde den 18 . juli 1984 mod Europa-Parlamentet, og hvor sagsoegeren har nedlagt paastand om annullation af "samtlige beslutninger til gennemfoerelse af De Europaeiske OEkonomiske Faellesskabers budget for 1984 vedroerende anvendelsen af det under konto 3708 opfoerte beloeb ".
Som bekendt skulle bevillingerne paa ovennaevnte konto finansiere den informationskampagne, der gik forud for det andet almindelige og direkte Europavalg, og de har vaeret sagsgenstand i fem andre sager, som les Verts ogsaa har anlagt . Fire af dem, nemlig dem, der var anlagt til proevelse af de retsakter, der blev truffet som led i behandlingen af budgettet for 1984 ( sagerne 216, 295, 296 og 297/83 ), afviste Domstolen ex officio, idet den i EOEF-Traktatens artikel 173, stk . 2, fastsatte betingelse ikke fandtes at vaere opfyldt . I Domstolens kendelser af 26 . september 1984 i ovennaevnte sager fastslog den saaledes, at da budgettet i finansforordningen er defineret som det dokument, der hvert aar forud fastlaegger Faellesskabernes forudselige indtaegter og bevilger deres forudselige udgifter, er vedtagelsen af budgettet saaledes ikke andet end en tilladelse til at afholde udgifterne, og ingen fysisk eller juridisk person kan saaledes vaere umiddelbart beroert af akter, der er et led i denne vedtagelse, men kan alene eventuelt vaere beroert af akter, der traeffes til gennemfoerelse af budgettet ( Sml . 1984, hhv . s . 3325, 3331, 3335 og 3339 ).
Til gengaeld gav Domstolen ved dom af 23 . april 1986 i sag 294/83 ( Sml . s . 1339 ) les Verts medhold i den sag, partiet anlagde den 28 . december 1983 . Domstolen annullerede praesidiets afgoerelse ( af 12 . oktober 1982 ) og det udvidede praesidiums regulativ ( af 29 . oktober 1983 ) om fordeling og anvendelse af bevillingerne paa konto 3708 paa grund af manglende kompetence .
2 . Den foreliggende sag falder helt i traad med den sag, som blev afsluttet med ovennaevnte dom . Med det tidligere soegsmaal anfaegtede les Verts de beslutninger, hvorved Forsamlingens organer havde fastsat den principielle ordning vedroerende konto 3708; med det foreliggende soegsmaal har de anfaegtet de foranstaltninger, som Parlamentets administration har truffet med henblik paa ordningens gennemfoerelse .
Til stoette for soegsmaalet har les Verts fremfoert de anbringender, der allerede i detaljer er redegjort for i de fem sager, jeg har naevnt :
a ) inkompetence,
b ) tilsidesaettelse af Traktaterne, herunder EOEF-Traktatens artikel 138 og artiklerne 7, stk . 2, og 13 i akt om almindelige og direkte valg af repraesentanterne af Forsamlingen,
c ) tilsidesaettelse af det almindelige princip om alle borgeres lighed for valgloven,
d ) tilsidesaettelse af EOEF-Traktatens artikler 85 ff .,
e ) tilsidesaettelse af den franske forfatning, idet princippet om borgernes lighed for loven er blevet kraenket,
f ) ulovlighed, idet den franske ministers stemmeafgivning i Raadet under debatten om budgettet var behaeftet med overskridelse af befoejelser, hvilket i sig selv medfoerer, at Raadets afgoerelser og de akter, der er truffet i henhold hertil, er ulovlige, og
g ) magtfordrejning, idet Europa-Parlamentets praesidium har anvendt bevillingerne paa konto 3708 med henblik paa at sikre genvalg af de medlemmer, der blev valgt i 1979 .
I dommen af 23 . april 1986 lagde Domstolen de to foerste anbringender til grund, og navnlig anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 7, stk . 2, i akt af 20 . september 1976 . Domstolen fastslog saaledes, at "spoergsmaalet om godtgoerelse af udgifter til valgkamp hoerer ikke til de punkter, som blev reguleret i akten af 1976 . Paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin maa det derfor antages, at indfoerelse af en ordning for godtgoerelse af udgifter til valgkamp og fastsaettelse af de naermere bestemmelser herfor stadig hoerer under medlemsstaternes kompetence" ( praemis 54 ).
Den sammenhaeng mellem de to sager, jeg har naevnt ovenfor, betyder, at jeg foerst og fremmest maa behandle det spoergsmaal, om der fortsat er en sagsgenstand i den foreliggende sag . Spoergsmaalet er med andre ord, om der ved dommen af 23 . april 1986 er sket en ophaevelse af de akter, der er udstedt til gennemfoerelse af konto 3708 i tidsrummet mellem vedtagelsen og annullationen af de bestemmelser, hvorved de naermere regler blev fastsat, eller om de tvaertimod er opretholdt . Der synes ikke at kunne findes en loesning hverken i faellesskabslovgivningen eller i Domstolens praksis . Nationale forvaltningsretlige bestemmelser synes paa den anden side heller ikke at pege i retning af, at de dertil svarende retsakter, som er udstedt forud for annullationen af den akt, der tjener som hjemmel, uden videre annulleres; tvaertimod synes forholdet at vaere det, at i det omfang de kan anfaegtes og under forudsaetning af, at soegsmaalet er anlagt inden for de fastsatte frister, skal de annulleres ved en ad hoc-afgoerelse ( 1 ).
Jeg er derfor tilboejelig til at mene, at den foreliggende tvist er reel nok . Med hensyn til sagens realitet er det dog min opfattelse, at den ikke kan give anledning til nogen saerlig diskussion; de akter, der er udstedt til gennemfoerelse af afgoerelserne vedroerende konto 3708, har som foelge af dommen af 23 . april 1986 ikke laengere nogen hjemmel, og i de omfang de kan anfaegtes, maa de annulleres . Naar dette er sagt, maa mit forslag imidlertid vaere, ikke at de annulleres, men at sagen skal afvises .
3 . Lad mig minde om, at Europa-Parlamentet ved dokument af 2 . oktober 1984 har paastaaet sagen afvist . Parlamentet har desuden anmodet om, at Domstolen tager stilling til afvisningspaastanden uden at indlede behandlingen af realiteten, men ved kendelse af 28 . november 1984 har Domstolen besluttet at behandle de to spoergsmaal under ét .
Parlamentet har fremfoert forskellige argumenter, som kan sammenfattes i to grupper : for det foerste, at sagsoegeren ikke havde soegsmaalskompetence paa det tidspunkt, hvor sagen blev anlagt, og for det andet, at betingelserne med hensyn til privates soegsmaalsinteresse, jfr . Traktatens artikel 173, ikke er opfyldt . De faktiske omstaendigheder, der er baggrunden for det foerste argument, er ikke blevet bestridt : sammenslutningen "les Verts, parti écologiste" blev oploest den 29 . marts 1984 og gav politidirektoeren i Paris meddelelse herom den 19 . juni s.aa . Samme dag oploestes ogsaa sammenslutningen "les Verts ". I forbindelse med oploesningen forenedes de to sammenslutninger til en ny politisk sammenslutning benaevnt "les Verts, confédération écologiste - parti écologiste", som blev anmeldt til politidirektoeren i den franske hovedstad den 20 . juni 1984 ( Den Franske Republiks Journal officiel af 25.7.1984, s . 6604 og 6608, berigtigelse af 9.11.1984, s . 10241 ).
Paa baggrund heraf har den sagsoegte institution fremfoert et synspunkt, som umiddelbart giver svaret : ifoelge Domstolens praksis skal spoergsmaalet om en sagsoegers soegsmaalskompetence efter Parlamentets opfattelse afgoeres paa grundlag af national ret ( jfr . senest dom af 20 . november 1984, Bensider, Sml . s . 3991 ), i en sag som den foreliggende altsaa paa grundlag af den franske lov om foreningsfrihed af 1 . juli 1901 . Da naevnte retskilde er tavs paa det punkt, maa det antages, at oploesning af en sammenslutning er resultatet af en viljesakt fra sammenslutningens medlemmers side, og konkret er der netop givet udtryk for en saadan vilje i og med underskrivelsen af protokollen af 29 . marts 1984 om forening af de to sammenslutninger og den efterfoelgende anmeldelse af 19 . juni .
Soegsmaalet af 18 . juli 1984 er saaledes anlagt af en sammenslutning, som senest den 19 . juni havde mistet sin soegsmaalskompetence . Da soegsmaalet ikke er anlagt af et retssubjekt, der er soegsmaalskompetent, kan det ikke antages, at den nye sammenslutning kan viderefoere sagen .
Heroverfor har les Verts fremfoert argumenter, der kan sammenfattes under to hovedsynspunkter : for det foerste har partiet henvist til dom af 18 . marts 1981, afsagt af tribunal de grande instance de Troyes, og hvori det hedder, at "det foelger af artikel 5 i loven af 1 . juli 1901, som aendret ved lov nr . 71/604 af 20 . juli 1971, at ... (( en )) sammenslutning foerst faar status ( og saaledes foerst mister ) sin status som juridisk person efter offentliggoerelse i Journal officiel" ( min understregning ). Partiet har heraf udledt, at der efter fransk ret med hensyn til erhvervelse og fortabelse af den naevnte status gaelder princippet om parallellitet, for saa vidt angaar formkravene . Hvis en saadan status derfor foerst fortabes efter offentliggoerelsen af meddelelsen i Journal officiel, og dette formkrav i den foreliggende sag blev opfyldt den 25 . juli 1984, maa forholdet derfor ogsaa vaere det, at sammenslutningen den 18 . juli s.aa ., hvor staevningen blev indfoert i Domstolens register, kunne anlaegge sag .
Les Verts har for det andet anfoert, at selv om det antages, at oploesningen af sammenslutningen og fortabelsen af dens status som juridisk person alene foelger af en viljesakt fra dens medlemmers side, er soegsmaalet anlagt af et retssubjekt, som har soegsmaalskompetence . I punkt 3 i protokollen af 29 . marts 1984 hedder det saaledes, at oploesningen af den sagsoegende sammenslutning skulle finde sted "under forbehold af", at sammenslutningen forenes med sammenslutningen "les Verts ". I henhold til artikel 5 i loven af 1 . juli 1901 erhverver den herved opstaaede sammenslutning status som juridisk person paa det tidspunkt, hvor meddelelsen om dens stiftelse offentliggoeres i Journal officiel . Partiet har heraf udledt, at oensket om, at den sagsoegende sammenslutning oploeses, foerst blev foert ud i livet paa det tidspunkt ( 25 . juli 1984 ), hvorfor sammenslutningen syv dage foer maatte vaere soegsmaalskompetent .
Af ovennaevnte argumenter er det sidste efter min opfattelse det mest overbevisende . I Frankrig er der fremfoert kritik eller i det mindste rejst tvivl med hensyn til det synspunkt, tribunal de Troyes har givet udtryk for ( jfr . Sousi : Les associations, Paris, 1985, s . 446, og tidligere, Brichet : Associations et syndicats, Paris, 1972, s . 256 ). Det er her gjort gaeldende, at der ikke i fransk ret findes bestemmelser, hvorefter fortabelsen af status som juridisk person er formbundet . I mangel af en konkret bestemmelse er det derfor efter min opfattelse aabenbart - naturligvis bortset fra de tilfaelde, hvor det er en retsinstans eller en forvaltningsmyndighed, der har paabudt oploesningen - at spoergsmaalet helt og holdent henhoerer under privatsfaeren . Spoergsmaalet om fastsaettelse af tidspunktet og de naermere regler i forbindelse med oploesningen afhaenger med andre ord kun af medlemmernes vilje .
Men hvordan kom en saadan vilje til udtryk i den foreliggende sag? Les Verts har med rette anfoert, at det af protokollen om forening af de to sammenslutninger klart fremgaar, at medlemmerne har villet goere det til en betingelse for, at aftalen om oploesning kunne faa virkning, at der blev stiftet en ny sammenslutning, saaledes at man undgik, at der opstod et tomrum mellem oploesningen af den foerste sammenslutning og stiftelsen af den anden . Artikel 5 i loven af 1 . juli 1901 bestemmer som bekendt desuden, at "en sammenslutning, som vil opnaa den i artikel 6 omhandlede soegsmaalskompetence, skal bekendtgoeres offentligt", og at "en saadan bekendtgoerelse kan kun ske i Journal officiel ". For at sikre, at det oenske, medlemmerne af sammenslutningen "les Verts, parti écologiste" har givet udtryk for, tilgodeses, maa det derfor noedvendigvis antages, at den naevnte sammenslutning ophoerte med at eksistere i selvsamme oejeblik, hvor sammenslutningen "les Verts, confédération écologiste - parti écologiste" fik status som juridisk person, dvs . - for at bruge Sousi' s formulering ( op . cit ., s . 447 ) - "hvor den begivenhed fandt sted, som automatisk medfoerte, at sammenslutningen blev oploest"; da den naevnte "begivenhed" indtraf den 25 . juli 1984, er der ikke tvivl om, at sammenslutningen "les Verts, parti écologiste" fortsat bestod den 18 . juli og kunne anlaegge sag .
Domstolen naaede i oevrigt til samme resultat i forbindelse med behandlingen af en lignende afvisningspaastand, som Parlamentet havde nedlagt i sag 294/83 . Den sagsoegte institution havde gjort gaeldende, at eftersom sammenslutningen "les Verts, parti écologiste" var oploest, efter at den havde anlagt sagen den 28 . december 1983, havde den mistet sin soegsmaalskompetence i sagen . Domstolen fastslog imidlertid, at "... det fremgaar af protokollen af 29 . marts 1984, at oploesningen af de to organisationer, herunder sagsoegeren, skete under forbehold af deres sammenslutning med henblik paa dannelse af en ny organisation . Oploesning, sammenslutning og oprettelse af en ny organisation er altsaa sket ved én og samme akt, saaledes at der er tidsmaessig og retlig kontinuitet mellem sagsoegeren og den nye organisation, og at den sidstnaevnte er indtraadt i den foerstnaevntes rettigheder og pligter" ( dom af 23 . april 1986, praemis 15 ).
For saa vidt angaar Parlamentets bemaerkning om, at den nye sammenslutning har viderefoert sagen, skal jeg blot fastslaa, at ifoelge en erklaering fra sammenslutningens nationale raad ( 16 . og 17 . februar 1985 ) har det organ, der efter vedtaegterne kan anlaegge soegsmaal, udtrykkeligt besluttet at viderefoere den sag, sammenslutningen "les Verts, parti ecologiste" havde anlagt .
4 . Jeg vil herefter gaa over til at behandle den anden gruppe argumenter og her se bort fra dem, som Domstolen efter sagens anlaeg har afvist som uholdbare ( f.eks . at Parlamentets retsakter ikke skulle kunne anfaegtes i medfoer af Traktatens artikel 173, stk . 1 ). Til stoette for, at sagen afvises, har Parlamentet gjort gaeldende, at :
a ) de anfaegtede retsakter ikke er noejagtigt angivet,
b ) sagen er for tidligt anlagt, idet den er anlagt til proevelse af retsakter, der endnu ikke var udstedt paa det tidspunkt, hvor sagen indfoertes i registret,
c ) sagsoegeren ikke kan anfaegte retsakter til gennemfoerelse af konto 3708,
d ) den sammenslutning, der har efterfulgt den sagsoegende, ikke har soegsmaalsinteresse med hensyn til retsakter, der er udstedt til gennemfoerelse af ovennaevnte konto og vedroerer andre politiske grupperinger,
e ) naevnte retssubjekt ikke har anfaegtet den ene beslutning, der var rettet til det, og at
f ) den naevnte sammenslutning under alle omstaendigheder ikke har retlig interesse i at viderefoere den foreliggende sag .
Jeg vil behandle anbringenderne i raekkefoelge . Med det under a ) fremfoerte anbringende har den sagsoegte institution gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke i staevningen har angivet de beslutninger, der paastaas annulleret, hvorfor Domstolen ikke kan proeve, om betingelserne i Traktatens artikel 173, stk . 2, er opfyldt . Sagsoegeren har heroverfor anfoert, at naar beslutningerne ikke er naermere angivet, skyldes det, at de ikke har vaeret offentliggjort .
Denne indsigelse kan ikke laegges til grund . Ganske vist henvises der i staevningen til alle de beslutninger, der er udstedt til gennemfoerelse af konto 3708, og som kun er naermere angivet i form af de forskellige faser af udgiftsforloebet ( afholdelse, anvisning, fastsaettelse, paategning og betaling ), men det staar ogsaa helt fast, at de naevnte beslutninger ikke paa nogen maade er offentliggjort, hvorfor sagsoegeren ikke har kunnet faa naermere kendskab til dem ( udsteder, adressat, dato ). Det kan derfor ikke foreholdes sagsoegeren, at de kun er angivet summarisk . Lad mig tilfoeje, at denne omstaendighed ikke har haemmet sagens behandling .
Den sagsoegte institution har dernaest gjort gaeldende, at sagen er for tidligt anlagt . Ogsaa her er det ubestridt, at ved registreringen af staevningen var beslutningerne til gennemfoerelse af konto 3708 og rettet til les Verts endnu ikke truffet . Stillet op paa den maade bliver problemet reelt det samme som med hensyn til de argumenter, Parlamentet har fremfoert, naar det dels har gjort gaeldende, at les Verts har anfaegtet retsakter, der ikke var rettet til dem (( se under c ) og d ) )), dels at der er tale om retsakter, som ikke er rettet til sagsoegeren, som derfor ikke har retlig interesse i at viderefoere sagen (( se under f ) )).
5 . Med de fire foelgende indsigelser har Parlamentet anfoert, at betingelserne for at et af private i henhold til artikel 173 anlagt soegsmaal kan realitetspaakendes, ikke er opfyldt . Jeg skal minde om, at i henhold til bestemmelsens stk . 2 kan en fysisk eller juridisk person kun anlaegge sag til proevelse af "beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt ".
I svarskriftet og i duplikken har Parlamentet anfoert, at sagsoegeren ikke har deltaget i kampagnen forud for det andet almindelige valg og derfor ikke beroeres "umiddelbart og individuelt" af de anfaegtede beslutninger . Selv om det antages, at sagsoegeren gyldigt har viderefoert sagen, er forholdet desuden det, at den nye sammenslutning, "les Verts, confédération écologiste - parti écologiste", ikke har anfaegtet den ene retsakt, der var rettet til den, dvs . beslutningen af 4 . oktober 1984 hvorved Parlamentets generalsekretaer bevilgede den en godtgoerelse paa 82 058 ecu . Den omstaendighed, at sammenslutningen har fremlagt de dokumenter, der var noedvendige til gennemfoerelse af betalingen og dernaest indkasseret beloebet, indebaerer, at den reelt har accepteret Europa-Parlamentets udvidede praesidiums regulativ af 29 . oktober 1983 og derfor paa nuvaerende tidspunkt er afskaaret fra at anfaegte de retsakter, der er udstedt til gennemfoerelse heraf .
Under den mundtlige forhandling har Parlamentet fremfoert ovennaevnte synspunkt og i den forbindelse opdelt de anfaegtede beslutninger i to grupper : dem, der er rettet til den sagsoegende sammenslutning, og dem, der er rettet til andre politiske grupperinger . I sidstnaevnte forbindelse maa der efter sagsoegtes opfattelse desuden sondres mellem de retsakter, der vedroerer fordelingen af de 69% af bevillingerne paa konto 3708 mellem de grupperinger, der var repraesenteret i Parlamentet foer 1984, og de retsakter, der vedroerer fordelingen af de resterende bevillinger ( 31 %) mellem de partier, der opstillede til valget . For mig at se beroerer beslutningerne i sidstnaevnte gruppe ikke les Verts, hverken umiddelbart eller individuelt . Dette fremgaar indirekte af praemis 36 i dommen af 23 . april 1986, hvor Domstolen fastslog, at hvis de ikke-repraesenterede grupperinger ikke kunne anfaegte praesidiets afgoerelser vedroerende konto 3708, ville de kun kunne "paaberaabe sig den tilgrundliggende afgoerelses ulovlighed under et soegsmaal til proevelse af de individuelle afgoerelser, som naegter dem godtgoerelse af stoerre beloeb end de fastsatte ".
Naar det kommer til stykket, er det kun de beslutninger, som umiddelbart er rettet til les Verts, der kan anfaegtes, og kun i det omfang sagsoegeren har en retlig interesse i, at de annulleres . Men en saadan interesse - der, som det fremgaar af ovennaevnte passus, haenger sammen med, at partiet kan opnaa en stoerre godtgoerelse end den allerede udbetalte - bestaar ikke laengere, naar den tilgrundliggende beslutning er annulleret . Saafremt paastandene i den foreliggende sag maatte blive taget til foelge, vil det derfor for les Verts blot betyde, at de udbetalte beloeb skal betales tilbage .
Les Verts, som ikke gav moede under den mundtlige forhandling, har besvaret ovennaevnte argumenter ved at henvise til Domstolens kendelser af 26 . september 1984 . Som jeg naevnte indledningsvis, fastslog Domstolen her, at en fysisk eller juridisk person eventuelt kan vaere umiddelbart beroert af retsakter, der traeffes til gennemfoerelse af budgettet . Sammenslutningen "les Verts, confédération écologiste, parti écologiste", som har viderefoert den foreliggende sag, deltog i valgslaget; heraf foelger, at de anfaegtede beslutninger beroerer sammenslutningen umiddelbart, og - for saa vidt der herved er ydet stoette til andre politiske grupperinger - ogsaa individuelt .
6 . Jeg skal foerst knytte en bemaerkning til de synspunkter, jeg netop har sammenfattet . Ud over naermere angivne individuelle foranstaltninger har les Verts anfaegtet en raekke regnskabsmaessige retsakter til gennemfoerelse af budgettet, og for mig at se maa det foerst undersoeges, om saadanne retsakter kan goeres til genstand for et soegsmaal . Med henvisning til, at de er udstedt til gennemfoerelse af den beslutning, generalsekretaeren traf den 4 . oktober 1984, og at beslutningen er blevet endelig og uigenkaldelig, har Parlamentet anfoert, at de i den forbindelse nedlagte paastande maa afvises . Mere generelt har Parlamentet dog anfoert, at da ogsaa den regnskabsmaessige gennemfoerelse af en forvaltningsafgoerelse kan anfaegtes, ville det vaere irrationelt at unddrage den fra Domstolens proevelsesret .
Et saadant synspunkt forstaar jeg slet ikke . I de allerede naevnte kendelser har Domstolen ganske vist fastslaaet, at de "akter, der traeffes til gennemfoerelse af budgettet", kan vaere til skade for private . Jeg mener dog, at der med den naevnte formulering henvises til individuelle beslutninger om ydelse af tildelte beloeb, men at den ikke ogsaa omfatter akter, der blot er en oekonomisk gennemfoerelse . Visse af sidstnaevnte retsakter - i den foreliggende sag f.eks . dem, der er udstedt mellem det tidspunkt, hvor ordningen blev annulleret, og det tidspunkt, hvor foranstaltningen vedroerende les Verts blev udstedt - kan betragtes som forberedende ( og i henhold til dommen af 11 . november 1981 i sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml . s . 2639, praemis 10, kan der ikke anlaegges sag til proevelse af saadanne akter ). Andre akter, som f.eks . den konkrete udbetalning af tildelte beloeb, er rent ekspederende . Begge grupper af foranstaltninger er saaledes interne for institutionen og skaber derfor ikke retsvirkninger i forhold til tredjemand .
Naar det saaledes er udelukket at anfaegte akter af regnskabsmaessig karakter, som er udstedt til gennemfoerelse af budgettet ( hvilket i oevrigt er i overensstemmelse med den regel, der er fremherskende i medlemsstaternes retssystemer ), er der stadig spoergsmaalet om de individuelle foranstaltninger tilbage, nemlig afgoerelserne af 4 . oktober 1984 vedroerende les Verts og vedroerende de andre politiske grupperinger .
For saa vidt angaar sidstnaevnte gruppe af retsakter, er jeg helt overbevist om, at les Verts ikke opfylder de betingelser, der efter faellesskabsretten kraeves opfyldt, for at et af private anlagt annullationssoegsmaal kan tages under paakendelse, navnlig betingelsen om, at der skal vaere lidt et individuelt tab som foelge af den anfaegtede foranstaltning . At paaberaabe sig en modsaetningsslutning fra dommen af 23 . april 1986 er umuligt . Den loesning, Domstolen naaede frem til i den sag, nemlig at retssubjekter, der ikke kan identificeres paa det tidspunkt, hvor den omtvistede retsakt udstedes, kan anfaegte generelle retsakter - var dikteret af hensynet til at sikre alle retsundergivne samme retsbeskyttelse, eller, mere konkret, for at undgaa en retsnaegtelse . Som det med rette er sagt ( jfr . Kovar : "Observations sur l' arrêt du 23 avril 1986", i Cahiers de droit européen, 1987, s . 328 ), er der her ikke alene tale om en usaedvanlig, men ogsaa uhoert retstilstand, som paa ingen maade er i strid med Domstolens tidligere praksis .
Men den foreliggende sag er ikke saa usaedvanlig . For det foerste anfaegter les Verts ikke en generel retsakt, og for det andet kan de, som det kan udledes af praemis 36 i ovennaevnte dom, anlaegge sag til proevelse af beslutningen om at yde dem en godtgoerelse paa 82 058 ecu og paastaa afgoerelsen annulleret, fordi de har faaet udbetalt et mindre beloeb "end det fastsatte ". Naar forholdet er det, er det efter min opfattelse aabenbart, at en afvisning af deres paastand om annullation af de beslutninger, der er rettet til de oevrige politiske grupperinger, hverken skaber en retsnaegtelse eller - for atter at gentage en af Kovar' s formuleringer - strider mod "le sentiment naturel d' équité" ( op . cit ., s . 327 ).
Les Verts kan saaledes kun anfaegte de individuelle retsakter, som er udstedt til gennemfoerelse af den tilgrundliggende afgoerelse, og som er rettet til dem; konkret er der kun tale om ovennaevnte afgoerelse, dvs . den afgoerelse, hvorved Europa-Parlamentets generalsekretaer fastsatte det beloeb, der skulle daekke udgifterne til information i forbindelse med valgkampagnen i 1984 . Den naevnte retsakt er saerlig i to henseender, hvilket har afgoerende indflydelse paa sagen; den er udstedt efter sagens anlaeg og er ikke rettet til den sagsoegende sammenslutning, men til dens efterfoelger i retlig henseende . I forhold til sammenslutningen "les Verts, parti écologiste" er staevningen foelgelig uden nogen tvivl for tidligt indgivet; som bekendt kan der ikke anlaegges sag til sikring af en hypotetisk retsstilling .
Alt taget i betragtning mener jeg, at sagen maa afvises . Dette resultat bliver i oevrigt ikke anderledes, selv om det ubestemte antal af anfaegtede retsakter ogsaa maatte omfatte den individuelle afgoerelse vedroerende les Verts . Muligheden for noejagtigt at faa kendskab til den konkrete foranstaltning goer det synspunkt saerdeles problematisk, og under alle omstaendigheder er den sagsoegte institutions sidste argument en uovervindelig hindring for det . Som bekendt fik sammenslutningen "les Verts, confédération écologiske - parti écologiste" i medfoer af den afgoerelse, Domstolen har annulleret, udbetalt et vist beloeb, og i dag har den ikke anlagt sag for at opnaa et hoejere beloeb, men tvaertimod nedlagt paastand om annullation af den beslutning, i henhold til hvilken den fik udbetalt beloebet . For den sagsoegende sammenslutning vil den dom, den oensker afsagt, kun kunne bevirke, at den bliver forpligtet til at tilbagebetale de allerede udbetalte beloeb, hvilket beviser, at sammenslutningen ikke har retlig interesse i at viderefoere sagen .
7 . Sammenfattende skal jeg derfor foreslaa, at den sag, sammenslutningen "les Verts, parti écologiste" har anlagt mod Europa-Parlamentet den 18 . juli 1984, afvises, og at sagsoegeren som taber af sagen betaler sagens omkostninger .
Saafremt Domstolen imidlertid ikke skulle foelge dette synspunkt, foreslaar jeg, at den subsidiaere paastand, Parlamentet har nedlagt under den mundtlige forhandling, tages til foelge, og at Traktatens artikel 174, stk . 2, anvendes analogt i den forstand, at en retstilstand, som paa tidspunktet for domsafsigelsen er blevet uigenkaldelig, ikke aendres . Som det med rette er bemaerket, ville det paa et tidspunkt, der ligger ca . fire aar efter afholdelsen af det andet almindelige valg til Europa-Parlamentet vaere "retligt risikabelt og politisk uheldigt" ( jfr . Constantinesco og Simon : note i Recueil Dalloz-Sirey, Recueil 1987, Jurisprudence, s . 82 ) at gennemtvinge en tilbagesoegning over for de politiske partier, der modtog beloeb over bevillingerne paa konto 3708 i budgettet for 1984 .
Saafremt paastanden om annullation tages til foelge, boer hver part betale sine omkostninger, idet sagsoegeren ikke har paastaaet sagsoegte tilpligtet at betale sagens omkostninger .
(*) Oversat fra italiensk .
( 1 ) Kopp : Verwaltungsverfahrensgesetz, tredje udgave, Moenchen, 1983, punkterne 25-44; Vander Stichele : "De l' exécution des décisions juridictionnelles", i Recueil de jurisprudence de droit administratif et du Conseil d' Etat, 1975, s . 10 ff .; Weil : Des conséquences de l' annulation d' un acte administratif pour excès de pouvoir, Paris, 1952, s . 198 ff .; Sandulli : Manuale di diritto amministrativo, Napoli, 1984, s . 1431 ff .