62004CC0147_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Den Franske Republiks Conseil d’État har anmodet Domstolen om at afgøre, om en medlemsstat kan forbyde afsætning på sit område af sorter af allium ascalonicum (2), som er formeret ved frø i stedet for vegetativt, under navnet skalotteløg.
2. De omtvistede fællesskabsbestemmelser, som Conseil d’État påberåber sig, er Rådets direktiv 70/458/EØF (3) og Rådets direktiv 92/33/EØF (4), som regulerer handelen med grønsagsfrø, plantemateriale og andet formeringsmateriale af grønsagsplanter (5) . Disse direktiver skal således undersøges, men for at kunne give den forelæggende ret et fyldestgørende svar skal jeg også gennemgå sagen i et bredere perspektiv under hensyntagen til EF-traktatens bestemmelser.
I – De relevante retsforskrifter
A – Fællesskabsretlige bestemmelser
1. Den primære ret: fællesmarkedet, de frie varebevægelser og landbrugsprodukter
3. Det fælles marked, som artikel 2 EF tager sigte på at oprette, omfatter landbruget og handelen med landbrugsvarer (6) . Fællesmarkedets funktion skal lettes gennem indførelse af en fælles politik på området [artikel 3, stk. 1, litra e), EF, og artikel 32, stk. 1 og 2, EF], og den fælles landbrugspolitik har bl.a. til formål at forøge landbrugets produktivitet ved fremme af den tekniske udvikling og rationalisering af produktionen [artikel 33, stk. 1, litra a), EF]. Den fælles ordning kræver i visse tilfælde en samordning af de forskellige nationale markedsordninger [artikel 34, stk. 1, litra b), EF].
4. Opbygningen af denne struktur forudsætter også fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for varer [artikel 3, stk. 1, litra c), EF], herunder landbrugsvarer (artikel 32, stk. 1 og 2, EF), og derfor er kvantitative restriktioner og alle foranstaltninger med tilsvarende virkning forbudt (artikel 28 EF og 29 EF), medmindre de er begrundet i de i artikel 30 EF omhandlede hensyn (7) . Sådanne restriktioner må under alle omstændigheder hverken udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne.
5. I henhold til artikel 37 EF tilkommer det Rådet på forslag af Kommissionen og efter høring af Europa-Parlamentet at udstede regler på området.
2. Den afledte ret: afsætning af formeringsmateriale af grønsagsplanter
6. Tilfredsstillende resultater af dyrkningen af grønsager afhænger i vid udstrækning af både kvaliteten og den fytosanitære tilstand for frø, plantemateriale og øvrigt formeringsmateriale, der anvendes til formering af grønsagsplanter. Rådet udstedte derfor på grundlag af artikel 37 EF de nævnte direktiver med henblik på at harmonisere betingelserne for handel med formeringsmateriale og herved fjerne hindringerne for handelen med grønsager som følge af forskelle i behandlingen af plantemateriale i medlemsstaterne (anden til fjerde betragtning til begge direktiver).
7. Det blev valgt at oprette en fælles sortsliste på grundlag af visse samordnede regler, og sorter, der er optaget herpå, må derfor ikke underkastes nogen form for handelsrestriktioner (femte, syvende, niende og tiende betragtning til og artikel 16 i frødirektivet og tiende og femtende betragtning til og artikel 14 i plantematerialedirektivet).
8. De to direktiver har imidlertid ikke det samme anvendelsesområde.
a) Frødirektivet
9. Frødirektivet vedrører frø af de grønsager, der er opregnet i artikel 2, stk. 1, punkt A – hvori skalotteløg ikke er nævnt (8) – og sorter heraf kan godkendes (9), kontrolleres som standardfrø (10) og bringes i handelen i Fællesskabet, når den pågældende sort er officielt godkendt i mindst én medlemsstat (artikel 3, stk. 1).
10. Hver medlemsstat udarbejder en eller flere lister (11), og på grundlag heraf udarbejdes der en fælles liste, som Kommissionen offentliggør (artikel 3, stk. 3, og artikel 17).
11. En sort kan kun optages på disse lister, såfremt den er selvstændig, stabil og tilstrækkeligt homogen, hvilket vil sige, at den ved et eller flere vigtige morfologiske eller fysiologiske kendetegn tydeligt skal adskille sig fra enhver anden sort eller, som allerede er godkendt eller søges godkendt, at den efter gentagne formeringer eller ved afslutningen af hver cyklus skal have bevaret sine væsentlige kendetegn, og at de planter, som den er sammensat af – bortset fra sjældne afvigelser – under hensyntagen til særegenheder ved planternes formeringssystem, skal ligne hinanden eller i genetisk henseende være identiske (artikel 4 og 5). Hvis en sort ikke længere er selvstændig, stabil og tilstrækkeligt homogen, skal dens godkendelse tilbagekaldes, og den skal slettes af listen (artikel 14, stk. 1, og artikel 15, stk. 1).
12. Medlemsstaterne skal offentliggøre listen over de sorter, som er godkendt på deres område, og meddele de øvrige medlemsstater og Kommissionen ændringer heri samt en kortfattet beskrivelse af karakteristiske egenskaber med henblik på deres anvendelse (artikel 10, stk. 1, og artikel 11, stk. 1 og 2).
13. Frø af de godkendte sorter må ikke underkastes nogen form for handelsrestriktioner, men en medlemsstat kan i overensstemmelse med den i direktivets artikel 40 fastsatte fremgangsmåde forbyde handel med frø af en sort, såfremt denne ikke er selvstændig, stabil eller tilstrækkeligt homogen (artikel 16, stk. 1 og 2).
14. Som allerede nævnt offentliggør Kommissionen, under betegnelsen »fælles sortliste for grønsagsarter« alle sorter, hvis frø i henhold til artikel 16 ikke er underkastet handelsrestriktioner (artikel 17).
15. Medlemsstaterne kan, såfremt dyrkningen af en sort, der er opført på den fælles sortliste, plantesundhedsmæssigt vil kunne skade dyrkningen af andre arter, bemyndiges til, i overensstemmelse med den i artikel 40 fastsatte fremgangsmåde, at forbyde handel med frø af denne sort (artikel 18).
16. Frødirektivet er kodificeret i Rådets direktiv 2002/55/EF af 13. juni 2002 (12), som – med samme navn – erstatter førstnævnte direktiv. Den nye tekst trådte i kraft i august 2002, men finder ikke anvendelse på denne sag, idet denne, som det vil fremgå, omhandler to typer frø, som blev optaget på den fælles sortsliste i 1997.
b) Plantematerialedirektivet
17. Plantematerialedirektivet vedrører afsætning inden for Fællesskabet af formerings‑ og plantemateriale (13) af grønsagsplanter, bortset fra frø, som tilhører de slægter og arter, og hybrider heraf, der er opført i bilag II (artikel 1). Skalotteløg er opført på listen i bilag II.
18. Formerings‑ og plantemateriale af grønsagsplanter, der er opført i bilaget, og som også er omfattet af frødirektivet, kan frit afsættes i Fællesskabet, hvis de tilhører en sort, der er godkendt i henhold til sidstnævnte direktiv (artikel 9, stk. 1, i plantematerialedirektivet). Formerings‑ og plantemateriale af grønsagsplanter, som ikke er omfattet af frødirektivet, som f.eks. skalotteløg, må derimod kun afsættes, hvis det er officielt godkendt i mindst én medlemsstat i overensstemmelse med de betingelser og formaliteter i forbindelse med godkendelse, som er fastsat i frødirektivet (artikel 9, stk. 2). I begge tilfælde optages de pågældende sorter på den fælles sortsliste på de betingelser og med de virkninger, som følger af frødirektivets artikel 16-19 (artikel 9, stk. 4). De må navnlig ikke undergives andre afsætningsrestriktioner end dem, der er fastsat i selve plantematerialedirektivet (artikel 14).
B – Fransk ret: bekendtgørelsen af 17. maj 1990 (14)
19. Bekendtgørelsen gælder for skalotteløg, som er bestemt til afsætning i uforarbejdet form til forbrugeren (artikel 2). Ifølge bekendtgørelsen må betegnelsen »skalotteløg« kun anvendes for løg af sorten Allium cepa L. var ascalonicum, der er vegetativt formeret på grundlag af løg med bestemte karakteristika; løg, som er reproduceret på anden måde, må således ikke afsættes under denne betegnelse.
20. I henhold til artikel 214-2 i code de la consommation (den franske fødevarelov) og dekret nr. 55-1126 af 19. august 1955, som er udstedt i henhold til lov af 1. august 1905 om bekæmpelse af svig inden for handel med frugt og grønsager (15), ifaldes der ved overtrædelse af bestemmelserne i bekendtgørelsen af 17. maj 1990 straf.
II – De faktiske omstændigheder, hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
21. Skalotteløg er en køkkenurt, der tilhører liljefamilien, og som traditionelt formeres vegetativt (16) ved hjælp af stikløg. Denne dyrkningsmetode anvendes især i de franske regioner Bretagne og Loiredalen.
22. De nederlandske selskaber De Groot en Slot Allium BV og Bejo Zaden BV (herefter »De Groot og Bejo«) har udviklet to frøsorter, benævnt »ambition« og »matador«, til kønnet formering af skalotteløg. Efter at de nødvendige efterprøvninger var foretaget, blev begge sorter den 29. juni 1995, i overensstemmelse med frødirektivet, optaget på den nederlandske sortsliste som hybrider af arten allium ascalonicum L. – Echalote, og meddelelse herom blev sammen med beskrivelsen af deres egenskaber fremsendt til de øvrige medlemsstater og Kommissionen.
23. Den 18. marts 1997 offentliggjorde Kommissionen en tilføjelse til den 19. samlede udgave af den fælles sortsliste, hvor de nævnte sorter blev opført under betegnelsen allium ascalonicum L (17), hvilket ikke blev ændret i de senere udgaver (18) . Siden da er sorterne »ambition« og »matador« blevet markedsført som skalotteløg i alle medlemsstater med undtagel se af Frankrig, hvor dette ikke er muligt på grund af bekendtgørelsen af 17. maj 1990.
24. Siden 1999 har De Groot og Bejo, som oprindeligt først og fremmest beskæftigede sig med distribution af skalotteløg med henblik på salg til forbrugeren, hovedsageligt solgt frø, især af de to omtvistede typer.
25. I 2000 og 2001 modtog Kommissionen to klager vedrørende den frie handel med disse grønsager, som den ikke besvarede. Den første klage blev indgivet af franske og nederlandske producenter og vedrørte opførelsen af de nævnte sorter på den fælles liste; den anden klage var indgivet af franske producenter, som mente, at den nævnte franske bekendtgørelse var i strid med fællesskabsretten.
26. I 2001, men uklart på hvilken dato (19), indgav De Groot og Bejo en klage til de kompetente ministre med henblik på at få ophævet bekendtgørelsen. Da de ikke modtog noget svar, anlagde de sag ved Conseil d’État, og under denne sag gav også Comité économique agricole régional »Fruits et légumes de la région Bretagne« (herefter »CERAFEL«) møde.
27. Ved kendelse af 4. februar 2004 har Conseil d’État anmodet Domstolen om at afgøre, om direktiv 70/458 og direktiv 92/33 alene giver mulighed for optagelse på fælleslisten for sorter af skalotteløg, der reproduceres uden frø, dvs. gennem vegetativ formering, eller om sorterne »matador« og »ambition« kan optages i rubrikken for skalotteløg.
III – Retsforhandlinger ved Domstolen
28. Kommissionen, den franske og den nederlandske regering, de sagsøgende selskaber i hovedsagen og CERAFEL har indgivet skriftlige indlæg inden for den frist, der er fastsat i artikel 20 i statutten for Domstolen, og under retsmødet, der blev afholdt den 21. april 2005, afgav deres repræsentanter og befuldmægtigede mundtlige indlæg i sagen.
IV – Gennemgang af det præjudicielle spørgsmål
29. I den sag, hvorunder det præjudicielle spørgsmål er blevet rejst, er der nedlagt påstand om ophævelse af den bekendtgørelse, som regulerer afsætningen i Frankrig af uforarbejdede skalotteløg til forbrugerne, med den begrundelse, at den strider mod fællesskabsretten. På denne baggrund skal jeg undersøge to nært forbundne aspekter, som også er udførligt behandlet i nogle af de skriftlige indlæg, nemlig på den ene side det materielle anvendelsesområde for de omhandlede direktiver og på den anden side den mulighed, at det omtvistede lovgivningskompleks ændres derved, at de nævnte direktiver opgives til fordel for grundlæggende principper i den primære ret, som f.eks. det i artikel 28 EF omhandlede forbud mod kvantitative indførselsrestriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning.
A – Formålet med frødirektivet og plantematerialedirektivet
30. Disse fællesskabsbestemmelser vedrører materiale, som anvendes til formering af grønsagsplanter (for frødirektivets vedkommende frø og for plantematerialedirektivets vedkommende plantemateriale og andet formeringsmateriale). Den bekendtgørelse, som anfægtes ved Conseil d’État, vedrører skalotteløg, som er bestemt til afsætning i uforarbejdet form – dvs. resultatet af formeringsprocessen. Med andre ord er de bestemmelser, som skal sammenlignes, således ikke indholdsmæssigt sammenfaldende, eftersom de EF-retlige bestemmelser tager sigte på at gøre det muligt at afsætte det nævnte formeringsmateriale
uden restriktioner, mens bekendtgørelsen vedrører selve grønsagens
afsætning til forbrugerne i Frankrig.
31. På baggrund af denne konstatering kan den forelæggende rets spørgsmål hurtigt og konsekvent besvares med, at de omtvistede direktiver ikke finder anvendelse i hovedsagen, eftersom de ikke regulerer hverken afsætningen eller betegnelsen af slutproduktet, og at bekendtgørelsen af 17. maj 1990 følgelig ikke strider mod fællesskabsretten. Denne løsning, som både Kommissionen og De Groot og Bejo støtter, er ikke alene i overensstemmelse med lovgivningens bogstav, men også med dens ånd.
32. Plantematerialedirektivet og frødirektivet tager i overensstemmelse med de formål, der er angivet i artikel 33, stk. 1, litra ), EF sigte på at øge produktiviteten i forbindelse med grønsagsdyrkning gennem et bestemt tiltag, nemlig kontrol med kvaliteten og den fytosanitære tilstand for det materiale, der anvendes til formering af grønsagsplanter, således at kun materiale, som opfylder de fastlagte betingelser, kan afsættes uden restriktioner i Fællesskabet. Den fælles sortsliste tilgodeser herved kravet om offentliggørelse og retssikkerhed.
33. Skalotteløg er naturligvis landbrugsprodukter, som ikke bør undergives interne handelshindringer. Dette beror imidlertid ikke på de nævnte direktiver, men er et krav, der følger af det fælles marked som oprettet i henhold til EF-traktaten, særligt artikel 3, stk. 1, litra c), EF og artikel 32, stk. 1 og 2, EF (20) .
34. Ved sagens afgørelse behøver Conseil d’État således ikke at vide, om frødirektivet, som ikke
omfatter skalotteløg, sammenholdt med plantematerialedirektivet, som omfatter
skalotteløg, er til hinder for, at de omhandlede sorter opføres på den fælles sortsliste for frø af denne type løg, således at deres frie bevægelighed ikke er sikret, idet den bekendtgørelse, som Conseil d’État skal udtale sig om, ikke gælder for formeringsmateriale, men for afsætningen af selve afgrøden til forbrugerne.
35. Forbuddet mod afsætning under betegnelsen »skalotteløg« af sorter, som er produceret på grundlag af frø, påvirker indirekte handelen med disse frø og skader salget af de pågældende grønsager, men dette aspekt skal der tages stilling til i hovedsagen. Domstolen skal alene give den forelæggende ret de retningslinjer, hvorefter den skal afgøre, om den nationale bestemmelse er i overensstemmelse med fællesskabsretten, og i forbindelse hermed er plantematerialedirektivet og frødirektivet irrelevante.
36. Hermed er diskussionen imidlertid ikke afsluttet (21) . Det følger af artikel 28 EF, at der er fri bevægelighed for alle landbrugsprodukter (22), med forbehold af eventuelle restriktioner, som er begrundet i et af de i artikel 30 EF nævnte hensyn; det er herved uden betydning, om der er tale om forbrugsklare afgrøder i mere eller mindre forarbejdet stand eller plantemateriale til produktion af sådanne afgrøder (23) .
B – Anvendelsen af artikel 28 EF
1. Foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner
37. Den franske regering har under henvisning til DaimlerChrysler-dommen (24) gjort gældende, at når der inden for et område er udstedt harmoniserede bestemmelser, skal området bedømmes på grundlag af den afledte ret og ikke på grundlag af traktatens bestemmelser. Dette argument lider imidlertid under en alvorlig svaghed, idet de direktiver, som påberåbes, vedrører formeringsmateriale og ikke skalotteløg som færdigt produkt. Der er således intet til hinder for, at Domstolen tager stilling til spørgsmålet på grundlag af EF-traktaten.
38. Siden dommen af 11. juli 1974 i Dassonville-sagen (25), hvori Domstolen anvendte en formulering, som siden er blevet kaldt »berømt« (26), har det været anerkendt, at artikel 28 EF forbyder enhver bestemmelse for handelen, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet, og som derfor må betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner (præmis 5).
39. En ordning, som indebærer forskellige regler for indenlandsk fremstillede og importerede varer, må anses for en sådan foranstaltning, og den kan følgelig kun accepteres, såfremt den er begrundet i et af de i artikel 30 EF nævnte almene hensyn (27) .
40. En foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner kan også bestå i en ordning, som sidestiller indenlandsk fremstillede varer og importerede varer, men som på en eller anden måde skader afsætningen af importerede varer på hjemmemarkedet (28) . En sådan situation forekommer hyppigt i ikke-harmoniserede sektorer, hvor eksisterende forskelle skaber hindringer for den frie bevægelighed inden for Fællesskabet (29) . Sådanne hindringer må imidlertid accepteres, når de er begrundet i et af de i artikel 30 EF omhandlede mål eller nødvendige af hensyn til en effektiv skattekontrol, beskyttelse af den offentlige sundhed, god handelsskik og forbrugerbeskyttelse (30) .
41. Retspraksis i henhold til Dassonville-dommen – som er blevet bekræftet i mange sager, hvoraf nogle har omhandlet fødevarer (31) – er blevet anvendt i sager med lignende faktiske omstændigheder som i hovedsagen, og disse sager kan derfor være nyttige i forbindelse med afgørelsen af denne.
42. I Miro-dommen (32) fastslog Domstolen, at EF-traktatens artikel 30 (efter ændring nu artikel 28 EF) er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter alkoholholdige drikkevarer skal have et bestemt alkoholindhold for at kunne sælges som genever, således at produkter indført fra andre medlemsstater ikke må sælges under denne betegnelse, hvis de ikke overholder minimumsalkoholindholdet, selv om disse produkter traditionelt indtages under denne betegnelse i oprindelsesmedlemsstaten, og køberne informeres på passende måde. I Deserbais-dommen (33) fastslog Domstolen det samme for så vidt angår Edam-oste.
43. I Smanor-dommen fastslog Domstolen, at den nævnte bestemmelse ikke tillader, at anvendelsen af betegnelsen »yoghurt« forbydes for dybfrosset yoghurt, som lovligt er bragt i omsætning i andre medlemsstater, når den ikke har en væsentlig anden beskaffenhed end frisk yoghurt. I dommen af 22. oktober 1998 i sagen Kommissionen mod Frankrig (34) fastslog Domstolen, at Frankrig havde overtrådt artikel 28 EF ved at forbyde markedsføring som foie gras af et produkt hidrørende fra andre medlemsstater og fremstillet efter andre regler og metoder end angivet i den franske lovgivning. I Guimont-dommen (35) blev bestemmelsen fortolket således, at den er til hinder for, at en medlemsstat (også i dette tilfælde Frankrig) forbyder anvendelsen af betegnelsen »Emmentaler« for ost uden skorpe, som er lovligt fremstillet i Fællesskabet, men uden for denne medlemsstats grænser. Ved domme af 16. januar 2003 (36) er også Spanien og Italien dømt for at have overtrådt bestemmelsen ved at have forhindret markedsføringen af visse chokoladesurrogater under den betegnelse, som de er kendt under i andre medlemsstater, nemlig »chokolade«.
44. I denne sag er situationen den samme (37), idet forbuddet mod at markedsføre frøformerede sorter som skalotteløg rammer ikke kun løg, der er dyrket i Frankrig, men også løg, der er dyrket uden for Frankrigs grænser. Som i de ovennævnte (38) og andre, lignende sager (39) synes dette forbud – der rammer skalotteløg, som er dyrket i andre medlemsstater – at udgøre en indførselsrestriktion, fordi det indebærer en forpligtelse til at anvende en anden betegnelse, som er ukendt eller mindre værdsat af forbrugeren, hvorved afsætningen af det pågældende produkt vanskeliggøres og således indirekte hindrer samhandelen mellem medlemsstaterne (40) .
45. Jeg skal følgelig undersøge, om bestemmelserne i den franske bekendtgørelse er begrundet i en af de undtagelser, der nævnes i »Cassis de Dijon«-dommen. Hverken forelæggelseskendelsen eller indlæggene i sagen klargør dette spørgsmål, og den franske regering og CERAFEL har heller ikke udtalt sig herom. Betragtningerne til bekendtgørelsen af 17. maj 1990 indeholder dog et indicium, idet der heri henvises til bestemmelserne om vildledende og forfalskede angivelser i forbindelse med varer og tjenesteydelser. Denne henvisning kan vedrøre to områder, nemlig beskyttelsen af den kommercielle ejendomsret og forbrugerbeskyttelsen (41) . Det første af disse områder er ikke relevant i denne sag, da som nævnt i punkt 65 i mit forslag til afgørelse af 10. maj 2005 i den såkaldte »feta II-sag« (42), undtagelsesbestemmelsen i artikel 30 EF skal fortolkes indskrænkende, idet den ikke må udvides til andre tilfælde end de nævnte, og der er enighed om, at betegnelsen »skalotteløg« ikke omfattes af dette særlige område (43) .
2. Forbrugerbeskyttelse
46. Formålet med denne begrundelse for hindringer for samhandelen er at sikre, at forbrugerne får korrekte oplysninger om de pågældende produkter, således at de ikke træffer deres valg på et forkert grundlag (44) .
47. For at sikre køberen den rette information vil det i mange tilfælde være tilstrækkeligt at give passende oplysninger (45), som viser, at de udbudte levnedsmidler, selv om de sælges under samme betegnelse, ikke er ens. Proportionalitetsprincippet kræver, at denne metode da anvendes (46) .
48. Hvis forskellen mellem produkterne er væsentlig, kan medlemsstaterne i henhold til Smanor-dommen (præmis 21) og Deserbais-dommen (jf. Domstolens obiter dictum i præmis 13) (47) kræve, at der for det indførte produkt anvendes en anden betegnelse end den normale for produktet, såfremt det i henseende til sammensætning eller fremstillingsmåde har egenskaber, hvorved det adskiller sig væsentligt fra de produkter, som er kendt under denne betegnelse i Fællesskabet, således at produkterne ikke kan antages at tilhøre samme produktgruppe.
49. Svaret på dette spørgsmål er ikke enkel. Jeg bemærker indledningsvis, at ingen bestrider, at traditionelt dyrkede skalotteløg og frøformerede skalotteløg i det ydre ligner hinanden, selv om de i åbnet tilstand adskiller sig væsentligt fra hinanden, idet kun de frøformerede skalotteløg ligner kepaløg. Desuden er produktionsmetoden forskellig, idet den ene sort formeres vegetativt ved hjælp af stikløg, der sættes og danner en ny plante, der er identisk med moderplanten, hvorimod den anden sort reproduceres ved kønnet formering på grundlag af frø, hvor den nye plante ikke udvikler nye individer. Jeg skal dog anføre, at de to sorter trods deres forskellige formeringsmetoder taksonomisk set tilhører den samme art (allium ascalonicum L.).
50. Frøformerede skalotteløg er først kommet på markedet for nylig og udgør kun en ringe del af den samlede produktion i Fællesskabet. Dette beror på, at man i Frankrig – som (med 90% af den samlede produktion) er den vigtigste producent i Den Europæiske Union – generelt anvender vegetativ formering. I Frankrig kalder man heller ikke – netop på grund af bekendtgørelsen af 17. maj 1990 – de sorter, som er reproduceret ved kønnet formering, for skalotteløg, således som det er tilfældet i andre lande som f.eks. Nederlandene (48) .
51. Den mest hensigtsmæssige løsning er den, som Kommissionen har angivet i sit skriftlige indlæg. Kommissionen giver ikke nogen besvarelse af det præjudicielle spørgsmål, men foreslår et lovgivningsinitiativ med henblik på en harmonisering af produkternes benævnelse, således at betegnelsen »frøformerede skalotteløg« forbeholdes de sorter, som reproduceres med frø. Da der imidlertid endnu ikke foreligger konkrete tiltag i denne retning, bør Domstolen oplyse Conseil d’État om, hvilke kriterier der er relevante for hovedsagens afgørelse.
52. Under disse omstændigheder og i betragtning af, at de franske myndigheders mål kan opfyldes, ved at køberne får passende oplysninger i form af en mærkning, hvoraf det fremgår, at den grønsag, de køber, er dyrket på grundlag af frø, foreslår jeg Domstolen at besvare den forelæggende rets spørgsmål med, at artikel 28 EF er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, der udgør en unødvendig hindring, og som er uforholdsmæssig, hvilket ses af det forhold, at der kan indledes strafferetlig forfølgning ved overtrædelse af bestemmelsen.
V – Forslag til afgørelse
53. Sammenfattende foreslår jeg Domstolen at besvare det spørgsmål, der er forelagt af Conseil d’État, således:
»1) Rådets direktiv 70/458/EØF af 29. september 1970 om handel med grønsagsfrø og Rådets direktiv 92/33/EØF af 28. april 1992 om afsætning af plantemateriale og formeringsmateriale af grønsagsplanter bortset fra frø finder ikke anvendelse i et tilfælde som det, der foreligger i hovedsagen.
2) Artikel 28 EF er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter betegnelsen »skalotteløg« kun må anvendes på de sorter heraf, som formeres vegetativt, og ikke på frøformerede sorter, selv om sidstnævnte sorter lovligt produceres og markedsføres under denne betegnelse i andre medlemsstater, og en passende mærkning vil være tilstrækkeligt til at sikre forbrugerne korrekte oplysninger om forskellen i dyrkningsmetoden.«
(1) .
(2)
–	Skalotteløg er en løgtype, som tilhører samme familie som kepaløg (allium cepa L.) og hvidløg (allium sativum), der bruges som krydderi. Skalotteløg stammer fra Centralasien og er opkaldt efter byen Askalon i det tidligere Palæstina, hvor det blev dyrket.
(3)
–	Rådets direktiv af 29.9.1970 om handel med grønsagsfrø (EFT 1970 (III), s. 601, herefter »frødirektivet«).
(4)
–	Rådets direktiv af 28.4.1992 om afsætning af plantemateriale og formeringsmateriale af grønsagsplanter bortset fra frø (EFT L 157, s. 1, herefter »plantematerialedirektivet«).
(5)
–	Domstolen har endnu ikke fortolket nogen af disse direktiver. Den har dog ved to lejligheder fastslået, at Den Italienske Republik havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til fællesskabsretten ved ikke inden for den foreskrevne frist at have gennemført dem i national ret, nemlig i dom af 26.2.1976, sag 52/75, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 277, for så vidt angår frødirektivet, og i dom af 30.11.1995, sag C-118/95, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4281, for så vidt angår plantematerialedirektivet.
(6)
–	I mit forslag til afgørelse af 28.4.2005 i de forenede sager C-346/03 (Atzeni m.fl.) og C-529/03 (Scalas og Lilliu), endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, undersøgte jeg forholdet mellem landbrugspolitikken, fællesmarkedet og konkurrencepolitikken (punkt 104 ff.).
(7)
–	Der henvises i denne bestemmelse til hensynet til den offentlige sædelighed, den offentlige orden, den offentlige sikkerhed, beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed, beskyttelse af planter, beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk, historisk eller arkæologisk værdi og beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret.
(8)
–	Listen er ikke endelig, idet der i henhold til artikel 2, stk. 1a (indsat ved Rådets direktiv 78/55/EF af 19.12.1977, EFT 1978 L 16, s. 23), kan foretages ændringer heri.
(9)
–	»Stamfrø« og »brugsfrø« defineres i artikel 2, stk. 1 (henholdsvis punkt B og C).
(10)
–	Standardfrø – eller godkendte frø (o.a.: i den spanske version af direktivet anvendes udtrykket »semillas autorizadas« i artikel 3, stk. 1) er de frø, som også i artikel 2, stk. 1, punkt D, benævnes standardfrø. Samme udtryk anvendes i andre sprogversioner end den spanske, f.eks. i den franske (»semences standard«), den engelske (»standard seed«), den tyske (»Standardsaatgut«), den italienske (»sementi standard«) og den portugisiske (»sementes-tipo«). Standardfrø er frø med tilstrækkelig sortsægthed og ‑renhed, som overvejende er bestemt til avl af grønsager, og som opfylder de i bilag II fastsatte betingelser vedrørende renhed, indhold af andre plantearter og spireevne og derfor kan underkastes en efterfølgende officiel stikprøvekontrol.
(11)
–	Der foreligger lister over de sorter, som med officiel tilladelse kan godkendes, kontrolleres som standardfrø og afsættes (artikel 3, stk. 2).
(12)
–	EFT L 193, s. 33.
(13)
–	Ved »formeringsmateriale« forstås plantedele og alt andet plantemateriale, som er bestemt til formering og produktion af grønsagsplanter, mens der ved »plantemateriale« forstås hele planter og plantedele, herunder også podemateriale, der er bestemt til udplantning med henblik på produktion af nye planter [artikel 3, litra a) og b)].
(14)
–	Offentliggjort i Journal officiel de la République Française
nr. 127, af 2.6.1990.
(15)
–	Journal officiel de la République Française
af 23.8.1955.
(16)
–	Ved reproduktion af flercellede planter anvendes en metode med ukønnet formering, hvor dele af planten (udløbere, løg, knolde, jordstængler) naturligt eller kunstigt frigøres og – under gunstige vilkår – udvikler sig til nye individer.
(17)
–	EFT 1997 C 87 A, s. 1 ff., særlig s. 4. Den franske regering har rettet indvendinger mod opførelsen af disse sorter på sortslisten og anført, at opførelsen er retsstridig, men dette klagepunkt kan ikke tages til følge, eftersom den franske regering ikke har handlet rettidigt efter den fremgangsmåde, der er angivet i frødirektivet.
(18)
–	20. udgave (EFT 1998 C 130 A, s. 5), 21. udgave (EFT 1999 C 167 A, s. 5), 22. udgave (EUT 2003 C 308 A, s. 5) og 23. udgave (EUT 2004 C 260 A, s. 8).
(19)
–	I forelæggelseskendelsen angiver Conseil d’État den 28.11.2001 (anden præmis). Sagsøgerne i hovedsagen nævner ikke datoen for indgivelsen af klagen. Den franske regering nævner den 21.2.2001 som datoen, hvor selskaberne De Groot og Bejo anmodede om ophævelse af bekendtgørelsen. CERAFEL nævner ikke noget om datoen i sin begæring om intervention. Endelig daterer Kommissionen klagen til den 26.2.2001 (punkt 17 i Kommissionens skriftlige indlæg), og samme dato er nævnt i retsmøderapporten (punkt 23).
(20)
–	I mit forslag til afgørelse i sagen Atzeni m.fl. anførte jeg, at den fælles landbrugspolitik udgør et af midlerne til integration med henblik på at nå Fællesskabets økonomiske mål (punkt 104).
(21)
–	I dom af 20.5.2003, sag C-469/00, Ravil, Sml. I, s. 5053, præmis 27, bemærkede Domstolen, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 234 EF, tilkommer denne at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Domstolen kan dog omformulere det forelagte spørgsmål (jf. dom af 28.11.2000, sag C-88/99, Roquette Frères, Sml. I, s. 10465, præmis 18), og inddrage EF-regler, som den nationale ret ikke har henvist til i forelæggelseskendelsen (jf. dom af 18.5.2000, sag C-230/98, Schiavon, Sml. I, s. 3547, præmis 37).
(22)
–	Den frie bevægelighed for landbrugsvarer indebærer, at varerne uhindret skal kunne overgå fra produktionsstedet til forarbejdningsstedet og forbrugsstedet. Jf. herved L. Lorvellec, »La liberté de circulation des marchandises agricoles«, Derecho agrario ante el tercer milenio (VI Congreso Mundial de Derecho Agrario), udgivet af Universidad de Almería og S.L. Dykinson, Madrid 2002, s. 709.
(23)
–	Det hedder i 23. betragtning til frødirektivet, at frø, som opfylder de fastsatte betingelser, »med forbehold af [EF-]traktatens artikel 36« (efter ændring nu artikel 30 EF) kun må underkastes restriktioner, som er fastsat i fællesskabsreglerne.
(24)
–	Dom af 13.12.2001, sag C-324/99, Sml. I, s. 9897.
(25)
–	Sag 8/74, Sml. s. 837, præmis 5.
(26)
–	Punkt 48 i forslaget til afgørelse i Canadane Cheese Tradine og Kouri-sagen (kendelse af 8.8.1997, sag C-317/95, Sml. I, s. 4681). Ved kendelsen slettede Domstolen sagen af registret, fordi den forelæggende ret havde trukket de stillede spørgsmål tilbage.
(27)
–	Jf. dom af 10.1.1985, sag 229/83, Leclerc m.fl., Sml. s. 1, præmis 29.
(28)
–	Jf. punkt 33 i mit forslag til afgørelse i sagen Kommissionen mod Grækenland (dom af 25.10.2001, sag C-398/98, Sml. I, s. 7915).
(29)
–	Det erindres, at artikel 28 EF, i overensstemmelse med dom af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Keck og Mithouard, Sml. I, s. 6097, ikke omfatter forskelle, der skyldes bestemte former for salg, forudsat at de pågældende bestemmelser finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, og forudsat at de påvirker afsætningen af indenlandsk og udenlandsk fremstillede varer på samme måde (præmis 16 og 17).
(30)
–	Dette blev første gang fastslået i præmis 8 i dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe-Zentral, Sml. s. 649, »Cassis de Dijon«-dommen, og er siden blevet bekræftet ved flere lejligheder, f.eks. i dom af 14.7.1988, sag 298/87, Smanor, Sml. s. 4489, præmis 15.
(31)
–	I domme af 12.3.1987, sag 176/84, Kommissionen mod Grækenland, Sml. s. 1193, og sag 178/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 1227, blev det f.eks. fastslået, at de sagsøgte medlemsstater havde tilsidesat deres fællesskabsretlige forpligtelser ved at forbyde, at øl fra andre medlemsstater, som var fremstillet efter andre metoder end foreskrevet i de respektive nationale lovgivninger, blev bragt i omsætning på deres område. I domme af 14.7.1988, sag 407/85, 3 Glocken m.fl., Sml. s. 4233, og sag 90/86, Zoni, Sml. s. 4285, undersøgte Domstolen den italienske ordning, hvorefter det var forbudt at sælge pastaprodukter fremstillet af blød hvede eller af en blanding af blød og hård hvede. Med en lignende formulering blev det i dommen af 14.7.1994, sag C-17/93, Van der Veldt, Sml. I, s. 3537 fastslået, at en national lovgivning, hvorefter det er forbudt at sælge brød og andre bagerivarer med et bestemt indhold af salt, udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner. Hollandsk fremstillet bovskinke, sammensat af stykker af bov, og forbuddet mod markedsføring heraf i Tyskland var genstand for dommen af 9.2.1999, sag C-383/97, Van der Laan, Sml. 1, s. 731. Den Italienske Republik blev i dommen af 19.6.2003, sag C-420/01, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 6445, dømt for traktatbrud på grund af dens forbud mod salg af energiholdige drikkevarer med et koffeinindhold over en bestemt grænse. På samme måde er Kongeriget Danmark og Kongeriget Nederlandene i henholdsvis dom af 23.9.2003, sag C-192/01, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 9693, og af 2.12.2004, sag C-41/02 Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 11375, dømt for traktatbrud på grund af et krav om, at berigede levnedsmidler, som lovligt markedsføres i andre medlemsstater, kun kan markedsføres på deres område, hvis der foreligger et dokumenteret behov for næringsstofberigelsen hos de respektive befolkninger. Inden for samme type afgørelser finder vi også domme af 29.4.2004, sag C-387/99, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3751, og sag C-150/00, Kommissionen mod Østrig, Sml. I, s. 3887, hvori det blev fastslået, at de pågældende medlemsstater havde tilsidesat deres forpligtelser ved systematisk at klassificere vitamin‑ eller mineralpræparater, der lovligt fremstilles eller markedsføres som kosttilskud i andre medlemsstater, som lægemidler.
(32)
–	Dom af 26.11.1985, sag 182/84, Sml. s. 3731.
(33)
–	Dom af 22.9.1988, sag 286/86, Sml. s. 4907.
(34)
–	Sag C-184/96, Sml. I, s. 6197.
(35)
–	Dom af 5.12.2000, sag C-448/98, Sml. I, s. 10663.
(36)  –	Henholdsvis sag C-12/00, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 459, og sag C-14/00, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 513.
(37)
–	Den franske regering har anført, at den nævnte retspraksis kun finder anvendelse på forarbejdede fødevarer og ikke skalotteløg. Herimod kan det indvendes, at EF-traktaten sikrer den frie bevægelighed for landbrugsvarer uanset forarbejdningsgrad.
(38)
–	I dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig anføres det, at en regulering, som forbyder markedsføring af foie gras, som er fremstillet i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i produktionsmedlemsstaten, men som ikke fuldstændigt er i overensstemmelse med den fremstillingsmetode, som traditionelt anvendes i importmedlemsstaten, må anses for – i det mindste potentielt – at kunne hindre samhandelen mellem staterne (præmis 18).
(39)
–	Domme af 12.3.1987 i sagen Kommissionen mod Grækenland (præmis 26) og i sagen Kommissionen mod Tyskland (præmis 29) samt dommen i sagen 3 Glocken m.fl. (præmis 11) og Zoni-dommen (præmis 11).
(40)
–	Miro-dommen (præmis 22), Smanor-dommen (præmis 12 og 13), Guimont-dommen (præmis 26), dommen i sagen Kommissionen mod Spanien (præmis 79 og 82) og dommen af 16.1.2003 i sagen Kommissionen mod Italien (præmis 75).
(41)
–	Dette område blev nævnt af den franske regerings repræsentant under retsmødet.
(42)
–	Domstolens dom af 25.10.2005, forenede sager C-465/02 og C-466/02.
(43)
–	I dom af 10.11.1992, sag C-3/91, Exportur, Sml. I, s. 5529, fastslår Domstolen under henvisning til dom af 31.10.1974, sag 16/74, Centrafarm, Sml. s. 1183, at traktatens artikel 36 kun forudsætter undtagelser fra de frie varebevægelser, i det omfang disse undtagelser er begrundet ved beskyttelse af rettigheder, som er den industrielle og kommercielle ejendomsrets særlige genstand (præmis 24).
(44)
–	Jf. bl.a. Smanor-dommen, præmis 18, og dommen i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis 84.
(45)
–	Denne opfattelse kommer til udtryk i Guimont-dommen, præmis 31, og i dommen i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis 86.
(46)
–	I Van der Laan-dommen bemærkes det, at hensynet til forbrugerbeskyttelsen skal sikres ved midler, der ikke hindrer indførslen af produkter, der lovligt er fremstillet og markedsført i andre medlemsstater, bl.a. ved anbringelse af en etiket, der angiver produktets egenskaber (præmis 24). I Smanor-dommen kommer dette princip klart til udtryk i præmis 15 og 23.
(47)
–	Siden er dette synspunkt blevet bekræftet i dom af 12.9.2000, sag C-366/98, Geffroy, Sml. I, s. 6579, præmis 22. Andre eksempler på det samme er dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 23, Guimont-dommen, præmis 30, dommen i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis 85, og dommen af 16.1.2003 i sagen Kommissionen mod Italien, præmis 80.
(48)
–	Før den seneste udvidelse af Fællesskabet udgjorde frøformerede skalotteløg – hvis vi ikke medregner skalotteløg dyrket i Frankrig – 50% af produktionen på fællesskabsplan.