62023CJ0391
DOMSTOLENS DOM (Niende Afdeling)
16. oktober 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 191, stk. 2, TEUF – Unionens politik på miljøområdet – forordning (EU) 2021/1119 – Unionens mål om klimaneutralitet – direktiv (EU) 2019/944 – fælles regler for det indre marked for elektricitet – national lovgivning, der pålægger producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder at betale indkomstskat – fritagelse for producenter af elektricitet fra fossile brændstoffer og biomasse«
I sag C-391/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) ved afgørelse af 7. februar 2023, indgået til Domstolen den 27. juni 2023, i sagen
Brăila Winds SRL
mod
Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București – Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București,
Ministerul Finanţelor,
Preşedintele Agenţiei Naţionale de Administrare Fiscală,
Agenţia Naţională de Administrare Fiscală,
har
DOMSTOLEN (Niende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M. Condinanzi, formanden for Fjerde Afdeling, I. Jarukaitis (refererende dommer), og dommer N. Jääskinen,
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Brăila Winds SRL ved avocați C.-A. Bîrsan, E.-D. Gramaticescu og A.-C. Lăcureanu,
–
Europa-Kommissionen ved I. Georgiopoulos, L. Nicolae og K. Talabér-Ritz, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 49 TEUF, 56 TEUF, 107 TEUF, 108 TEUF og artikel 191, stk. 2, TEUF, artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/944 af 5. juni 2019 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ændring af direktiv 2012/27/EU (EUT 2019, L 158, s. 125) og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2021/1119 af 30. juni 2021 om fastlæggelse af rammerne for at opnå klimaneutralitet og om ændring af forordning (EF) nr. 401/2009 og (EU) 2018/1999 (»den europæiske klimalov«) (EUT 2021, L 243, s. 1).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Brăila Winds SRL, der et selskab, der producerer elektricitet ved hjælp af vindenergi, og Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București – Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București (det regionale generaldirektorat for offentlige finanser i Bukarest – skattemyndigheden for mellemstore skatteydere i Bukarest, Rumænien), Ministerul Finanțelor (finansministeriet, Rumænien), Președintele Agenției Naționale de Administrare Fiscală (skattestyrelsens formand, Rumænien) og Agenția Națională de Administrare Fiscală (skattestyrelsen, Rumænien, herefter »ANAF«) vedrørende en skat, som Brăila blev opkrævet på 80% af de af selskabets indtægter, der er resultatet af forskellen mellem den gennemsnitlige månedlige salgspris for dets elektricitet og den pris, der er fastsat af den nationale lovgiver.
Retsforskrifter
EU-retten
EUF-traktaten
3
Artikel 191, stk. 2, TEUF er affattet som følger:
»Unionens politik på miljøområdet tager sigte på et højt beskyttelsesniveau under hensyntagen til de forskelligartede forhold, der gør sig gældende i de forskellige områder i [Den Europæiske Union]. Den bygger på forsigtighedsprincippet og princippet om forebyggende indsats, princippet om indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden og princippet om, at forureneren betaler.
I den forbindelse omfatter de harmoniseringsforanstaltninger, der skal iværksættes for at opfylde miljøbeskyttelseskravene, i relevante tilfælde en beskyttelsesklausul, der giver medlemsstaterne bemyndigelse til af ikke-økonomiske miljøhensyn at træffe foreløbige foranstaltninger, der underkastes en EU-kontrolprocedure.«
Direktiv 2019/944
4
Artikel 1, stk. 1 og 2, i direktiv 2019/944 med overskriften »Genstand« har følgende ordlyd:
»Ved dette direktiv fastsættes fælles regler for produktion, transmission, distribution, energilagring og elektricitetslevering samt for forbrugerbeskyttelse med henblik på at skabe reelt integrerede konkurrencebaserede, forbrugerorienterede, fleksible, rimelige og gennemsigtige elektricitetsmarkeder i Unionen.
Dette direktiv har gennem udnyttelse af fordelene ved et integreret marked til formål at sikre overkommelige og gennemsigtige energipriser og energiomkostninger for forbrugerne, en høj grad af forsyningssikkerhed og en gnidningsløs overgang til et bæredygtigt lavemissionsenergisystem. [...]«
5
Direktivets artikel 9 med overskriften »Forpligtelser til offentlig service« bestemmer i stk. 1 og 2:
»1.   Med forbehold af stk. 2 påser medlemsstaterne på grundlag af deres institutionelle opbygning og under behørig iagttagelse af subsidiaritetsprincippet, at elektricitetsvirksomheder drives efter dette direktivs principper med henblik på at etablere et konkurrencebaseret, sikkert og miljømæssigt bæredygtigt elektricitetsmarked. De afstår fra at forskelsbehandle disse virksomheder for så vidt angår såvel rettigheder som forpligtelser.
2.   Medlemsstaterne kan under fuld iagttagelse af de relevante bestemmelser i [EUF-traktaten], særlig artikel 106, ud fra almen økonomisk interesse pålægge virksomheder i elektricitetssektoren forpligtelser til offentlig service, som kan omfatte leveringernes sikkerhed, herunder forsyningssikkerhed, regelmæssighed, kvalitet og pris samt miljøbeskyttelse, herunder energieffektivitet, energi fra vedvarende energikilder og klimabeskyttelse. Disse forpligtelser skal være klart definerede, og de skal være gennemsigtige, ikkeforskelsbehandlende og kontrollerbare, og de skal sikre elektricitetsvirksomheder i Unionen lige adgang til de nationale forbrugere. Forpligtelser til offentlig service, der vedrører fastsættelse af priserne for elektricitetslevering, skal være i overensstemmelse med kravene i dette direktivs artikel 5.«
6
Nævnte direktivs artikel 58 med overskriften »Overordnede mål for den regulerende myndigheds virke« foreskriver:
»Under udførelsen af de reguleringsopgaver, der er anført i dette direktiv, træffer den regulerende myndighed alle rimelige foranstaltninger for at nå følgende mål inden for rammerne af sine opgaver og beføjelser, jf. artikel 59, i tæt samråd med andre relevante nationale myndigheder, herunder konkurrencemyndigheder, samt myndigheder, herunder regulerende myndigheder, fra nabomedlemsstater og nabotredjelande, når det er relevant, og uden at det berører deres kompetencer:
a)
i tæt samarbejde med andre medlemsstaters regulerende myndigheder, [Europa-]Kommissionen og [Agenturet for Samarbejde mellem Energireguleringsmyndigheder] at fremme et indre marked for elektricitet i Unionen præget af konkurrence, fleksibilitet, sikkerhed og miljømæssig bæredygtighed med en effektiv åbning af markedet for alle kunder og leverandører i Unionen samt sikre passende betingelser med henblik på en effektiv og pålidelig drift af elektricitetsnettene under hensyntagen til langsigtede mål
[...]
c)
fjernelse af restriktioner for handel med elektricitet mellem medlemsstaterne, herunder udvikling af passende kapacitet til grænseoverskridende transmission med henblik på at imødekomme efterspørgslen og øge integrationen af de nationale markeder, hvilket kan fremme elektricitetsstrømme i hele Unionen.«
Forordning 2021/1119
7
Artikel 1 i forordning 2021/1119 med overskriften »Genstand og anvendelsesområde« fastsætter følgende:
»Denne forordning fastlægger rammerne for den uigenkaldelige og gradvise reduktion af menneskeskabte drivhusgasemissioner fra kilder og styrkelsen af optag gennem dræn, som er reguleret i EU-retten.
Denne forordning fastsætter et bindende mål om klimaneutralitet i Unionen senest i 2050 i bestræbelserne på at nå det langsigtede temperaturmål, der er fastsat i […] artikel 2, stk. 1, litra a), i [Parisaftalen om klimaændringer, som blev ratificeret af Unionen ved Rådets afgørelse (EU) 2016/1841 af 5. oktober 2016 om indgåelse på Den Europæiske Unions vegne af Parisaftalen, der er vedtaget inden for rammerne af De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer (EUT 2016, L 282, s. 1)], og opstiller rammerne for at opnå fremskridt i bestræbelserne på at nå det globale tilpasningsmål, der er fastsat i Parisaftalens artikel 7. Denne forordning fastsætter også et bindende EU-mål om en intern nettoreduktion af drivhusgasemissioner for 2030.
[...]«
8
Forordningens artikel 2 med overskriften »Målet om klimaneutralitet« har følgende ordlyd:
»1.   De EU-dækkende drivhusgasemissioner og ‑optag, som er reguleret i EU-retten, skal være i balance inden for Unionen senest i 2050, således at nettoemissionerne reduceres til nul senest denne dato, og Unionen sigter mod at opnå negative emissioner derefter.
2.   De relevante EU-institutioner og medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger på henholdsvis EU-plan og nationalt plan til at sikre, at man kollektivt når det i stk. 1 fastsatte mål om klimaneutralitet, under hensyntagen til vigtigheden af at fremme både retfærdighed og solidaritet mellem medlemsstaterne og omkostningseffektivitet i forbindelse med at nå dette mål.«
9
Nævnte forordnings artikel 5 med overskriften »Tilpasning til klimaændringer« fastsætter i stk. 1:
»De relevante EU-institutioner og medlemsstaterne sikrer fortsatte fremskridt med hensyn til forbedring af tilpasningskapaciteten, styrkelse af modstandsdygtigheden og mindskelse af sårbarheden over for klimaændringer i overensstemmelse med artikel 7 i Parisaftalen.«
10
Samme forordnings artikel 7 med overskriften »Vurdering af nationale foranstaltninger« har følgende ordlyd:
»1.   Senest den 30. september 2023 og hvert femte år derefter vurderer Kommissionen:
a)
overensstemmelsen af nationale foranstaltninger, der på grundlag af de integrerede nationale energi- og klimaplaner, nationale langsigtede strategier og de toårige statusrapporter, der forelægges i overensstemmelse med [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1999 af 11. december 2018 om forvaltning af energiunionen og klimaindsatsen, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 663/2009 og (EF) nr. 715/2009, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/22/EF, 98/70/EF, 2009/31/EF, 2009/73/EF, 2010/31/EU, 2012/27/EU og 2013/30/EU, Rådets direktiv 2009/119/EF og (EU) 2015/652 og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 525/2013 (EUT 2018, L 328, s. 1)], er identificeret som relevante for at nå det i nærværende forordnings artikel 2, stk. 1, fastsatte mål om klimaneutralitet, med det pågældende mål
b)
relevante nationale foranstaltningers overensstemmelse med at sikre fremskridt med hensyn til tilpasning, jf. artikel 5, under hensyntagen til de nationale tilpasningsstrategier, der er omhandlet i artikel 5, stk. 4.
[...]
2.   Konstaterer Kommissionen efter behørig hensyntagen til de kollektive fremskridt, som er blevet vurderet i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, at en medlemsstats foranstaltninger ikke er i overensstemmelse med målet om klimaneutralitet fastsat i artikel 2, stk. 1, eller ikke er i overensstemmelse med at sikre fremskridt med hensyn til tilpasning, jf. artikel 5, kan den fremsætte henstillinger til den pågældende medlemsstat. Kommissionen gør disse henstillinger offentligt tilgængelige.
3.   Hvis henstillinger fremsættes i overensstemmelse med stk. 2, finder følgende principper anvendelse:
a)
den pågældende medlemsstat underretter senest seks måneder efter modtagelsen af henstillingerne Kommissionen om de foranstaltninger, den agter at vedtage, for at tage behørigt hensyn til henstillingerne i en ånd af solidaritet mellem medlemsstaterne og Unionen og mellem medlemsstaterne indbyrdes
b)
efter indsendelsen af den i dette stykkes litra a) omhandlede underretning angiver den berørte medlemsstat i sin efterfølgende integrerede nationale energi- og klimastatusrapport, der forelægges i overensstemmelse med artikel 17 i forordning (EU) [2018/1999] i det år, som følger efter det år, hvor henstillingerne blev fremsat, på hvilken måde den har taget behørigt hensyn til henstillingerne; hvis den pågældende medlemsstat beslutter ikke at følge henstillingerne eller en væsentlig del heraf, skal den begrunde hvorfor over for Kommissionen
[...]«
Direktiv 2008/118/EF
11
Artikel 1 i Rådets direktiv 2008/118/EF af 16. december 2008 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12/EØF (EUT 2008, L 9, s. 12) foreskrev:
»1.   I dette direktiv fastlægges den generelle ordning for punktafgifter, der direkte eller indirekte pålægges forbruget af følgende varer, i det følgende benævnt »punktafgiftspligtige varer«:
a)
energiprodukter og elektricitet omfattet af [Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EU-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (EUT 2003, L 283, s. 51)]
[...]
2.   Medlemsstaterne kan lægge yderligere indirekte afgifter på punktafgiftspligtige varer til særlige formål, forudsat at disse afgifter er i overensstemmelse med Fællesskabets afgiftsregler for punktafgifter eller moms, for så vidt angår bestemmelse af afgiftsgrundlaget, afgiftsberegning, afgiftens forfald og kontrol af afgiften, idet disse regler dog ikke omfatter bestemmelser om fritagelser.
[...]«
Direktiv 2003/96
12
Artikel 1 i direktiv 2003/96 har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne beskatter energiprodukter og elektricitet i overensstemmelse med dette direktiv.«
13
Direktivets artikel 4 fastsætter:
»1.   De afgiftssatser, medlemsstaterne fastsætter for energiprodukter og elektricitet, der omhandles i artikel 2, må ikke være lavere end de minimumssatser for beskatning, der er fastsat i dette direktiv.
2.   I dette direktiv er »afgiftssats« den samlede byrde, der pålægges i form af alle indirekte afgifter (undtagen [merværdiafgift (moms)]), der beregnes direkte eller indirekte af mængden af energiprodukter eller elektricitet ved overgangen til forbrug.«
Rumænsk ret
14
Artikel II i Legea nr. 259/2021 pentru aprobarea Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 118/2021 privind stabilirea unei scheme de compensare pentru consumul de energie electrică și gaze naturale pentru sezonul rece 2021-2022, precum și pentru completarea Ordonanței Guvernului nr. 27/1996 privind acordarea de facilități persoanelor care domiciliază sau lucrează în unele localități din Munții Apuseni și în Rezervația Biosferei »Delta Dunării« (lov nr. 259/2021 om godkendelse af regeringens hastedekret nr. 118/2021 om indførelse af en tilskudsordning for forbrug af elektricitet og naturgas for den kolde sæson 2021-2022 og supplering af regeringsdekret nr. 27/1996 om tildeling af lempelser til personer, der bor eller arbejder i visse områder i Apuseni-bjergene og i biosfærereservatet i Donaudeltaet) af 29. oktober 2021 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 1036 af 29.10.2021), som ændret ved ordonanța de urgență a Guvernului nr. 11/2022 privind modificarea și completarea Legii nr. 259/2021 (regeringens hastedekret nr. 11/2022 om ændring og supplering af lov nr. 259/2021) af 16.2.2022 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 163 af 17.2.2022) (herefter »lov nr. 259/2021«), foreskriver:
»1. I den periode, hvor bestemmelserne i [hastedekret nr. 118/2021], som ændret og suppleret ved nærværende lov, finder anvendelse, beskattes elproducenternes ekstra indtægter som følge af forskellen mellem den gennemsnitlige månedlige salgspris for elektricitet og prisen på [450 rumænske lei (RON) (ca. 89 EUR) pr. megawatttime (MWh)] med 80%.
2. Producenter af elektricitet fra fossile brændstoffer, herunder kraftvarmeproduktion, er undtaget fra bestemmelserne i stk. 1.
2a. Den i stk. 1 omhandlede skat angives og betales månedligt af elproducenterne, med undtagelse af de i stk. 2 omhandlede producenter, til og med den 25. i måneden efter den måned, for hvilken skatten skal betales. Denne skat indbetales til statsbudgettet på en særskilt konto for budgetindtægter.
2b. Uanset stk. 2a skal den i stk. 1 omhandlede skat for perioden fra den 1. november til den 31. december 2021 opgives og betales senest den 25. januar 2022.«
15
Artikel III, stk. 3, i regerings hastedekret nr. 11/2022, som ændrer og supplerer lov nr. 259/2021, bestemmer:
»Producenter af elektricitet fra biomasse er fritaget for bestemmelserne i artikel II, stk. 1, i lov nr. 259/2021 [...] med virkning i forhold til ekstra indtægter, der er oppebåret efter den 1. januar 2022.«
16
Artikel I i ordinul președintelui ANAF nr. 64/2022 privind aplicarea prevederilor articolului II din [Legea nr. 259/2021], precum și privind modificarea și completarea Ordinului președintelui [ANAF] nr. 587/2016 pentru aprobarea modelului și conținutului formularelor utilizate pentru declararea impozitelor și taxelor cu regim de stabilire prin autoimpunere sau reținere la sursă (bekendtgørelse fra formanden for ANAF nr. 64/2022 om anvendelse af bestemmelserne i artikel II i lov nr. 259/2021 om ændring og supplering af bekendtgørelse fra formanden for [ANAF] nr. 587/2016 om godkendelse af modellen for og indholdet af de formularer, der anvendes til angivelse af skatter og afgifter i forbindelse med ordningen med omvendt betalingspligt eller kildeskat) af 18. januar 2022 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 55 af 19.1.2022) (herefter »bekendtgørelse nr. 64/2022«) har følgende ordlyd:
»Skatten på elproducenternes ekstra indtægter beregnes for perioden fra den 1. november 2021 til den 31. marts 2022.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
17
Sagsøgeren i hovedsagen, dvs. Brăila Winds, er et datterselskab af Engie-koncernen i Rumænien. Selskabet producerer elektricitet ved hjælp af et vindkraftværk i Brăila amt (Rumænien).
18
Ved artikel II i lov nr. 259/2021 blev der med virkning fra den 1. november 2021 indført en skat på 80% af elproducenternes indtægter, der resulterer af forskellen mellem den gennemsnitlige månedlige salgspris for elektricitet og prisen på 450 RON pr. MWh som omhandlet i artikel II, stk. 1. Producenter af elektricitet fra fossile brændstoffer, herunder kraftvarmeproduktion, og, fra den 1. januar 2022, producenter af elektricitet fra biomasse er imidlertid fritaget for denne skat.
19
Lov nr. 259/2021 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, er resultatet af flere ændringer, der fandt sted i 2021 og 2022, og som blev indført ved regeringens hastedekreter, som vedrørte de nærmere regler for betaling af denne skat. Desuden trådte bekendtgørelse nr. 64/2022 i kraft den 19. januar 2022, som indeholder nærmere oplysninger om angivelsen og betalingen af nævnte skat samt om den formular, der skal anvendes til dette formål.
20
I henhold til denne lov og denne bekendtgørelse indgav sagsøgeren i hovedsagen som producent af elektricitet fra vedvarende energikilder selvangivelser og berigtigede angivelser og betalte i overensstemmelse hermed en samlet skat på 11643217 RON (ca. 2356926,52 EUR) for perioden fra november 2021 til marts 2022.
21
Sagsøgeren i hovedsagen indgav herefter dels en klage til ANAF med anmodning om annullation af bekendtgørelse nr. 64/2022, dels en klage over de selvangivelser, på grundlag af hvilke sagsøgeren havde betalt den pågældende skat. Disse to klager blev afvist ved to afgørelser truffet af ANAF henholdsvis den 16. og den 23. marts 2022. Hvad angår annullationen af bekendtgørelse nr. 64/2022 fandt ANAF i det væsentlige, at denne bekendtgørelse gennemførte den skat, der var indført ved lov nr. 259/2021, og at disse lovbestemmelser derfor ikke kunne anfægtes ved en administrativ klage.
22
Den 27. april 2022 har sagsøgeren i hovedsagen anlagt sag ved Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien), som er den forelæggende ret, hvorved selskabet har anfægtet lovligheden af bekendtgørelse nr. 64/2022 samt lovligheden af selvangivelser udfærdiget på grundlag heraf, idet selskabet har gjort gældende, at den skat, der er indført ved artikel II i lov nr. 259/2021, selv er ulovlig. I denne henseende har selskabet for den forelæggende ret gjort gældende, at denne skat indfører en forskelsbehandling af producenter af energi fra vedvarende energikilder og tilsidesætter princippet om en rimelig fordeling af skattebyrden, princippet om undgåelse af dobbeltbeskatning samt princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft og princippet om skattens forudsigelighed, hvoraf princippet om afgiftsneutralitet, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning følger. Sagsøgeren har ligeledes gjort gældende, at skatten udgør ulovlig statsstøtte, der er tildelt producenter af elektricitet fra fossile brændstoffer, herunder kraftvarmeproduktion, og producenter af elektricitet fra biomasse i strid med artikel 107, stk. 1, TEUF, at den skaber hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser i strid med artikel 49 TEUF og 56 TEUF, og at den er i strid med Unionens 2050-mål om klimaneutralitet samt med den europæiske energibeskatningspolitik og direktiv 2019/944. ANAF har nedlagt påstand om frifindelse, idet myndigheden har gjort gældende, at de anfægtede nationale retsakter er i overensstemmelse med de lovbestemmelser, på grundlag af hvilke de blev vedtaget, og som var gældende på dette tidspunkt.
23
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at en besvarelse af flere spørgsmål er nødvendig for, at den kan afgøre den tvist, der er indbragt for den. Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret således oplyst, om lov nr. 259/2021, der medfører overbeskatning af visse elproducenters indtægter, kan kvalificeres som »statsstøtte« til fordel for de elproducenter, der ikke beskattes, som i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF i så fald skulle have været anmeldt til Kommissionen, således som sagsøgeren har gjort gældende for den. Den forelæggende ret er navnlig i tvivl om, hvorvidt kriteriet om en selektiv fordel finder anvendelse, henset til den omstændighed, at denne lov ikke fandt anvendelse på alle kategorier af elproducenter.
24
Den forelæggende rets andet spørgsmål vedrører de eventuelle virkninger af lov nr. 259/2021 på etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, for så vidt som den kan afholde Engie-koncernen fra fortsat at udøve virksomhed med produktion af elektricitet fra vedvarende energikilder på Rumæniens område på grund af det høje skatteniveau, der er indført ved denne lov. Det grænseoverskridende element består i det foreliggende tilfælde i den omstændighed, at Brăila Winds er en del af denne koncern, der har hjemsted i Paris (Frankrig). Selv om dette spørgsmål vedrører fortolkningen af såvel artikel 49 TEUF som artikel 56 TEUF, har den forelæggende ret medgivet, at den frie udveksling af tjenesteydelser er af subsidiær karakter i forhold til etableringsfriheden, men at begge disse friheder er påberåbt af sagsøgeren i hovedsagen. Selv om den i hovedsagen omhandlede skat finder anvendelse uden forskelsbehandling i forhold til hjemmehørende og ikke-hjemmehørende producenter, følger det ikke desto mindre af Domstolens praksis, at en sådan omstændighed ikke i sig selv gør det muligt at fastslå, at lov nr. 259/2021 ikke er i strid med disse bestemmelser i EUF-traktaten. I den foreliggende sag opstår navnlig spørgsmålet om, hvorvidt en sådan lovgivning kan begrundes i tvingende almene hensyn, og om den er forholdsmæssig.
25
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om den skat, der er indført ved lov nr. 259/2021, kan kvalificeres som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en fastsættelse af salgsprisen eller som en restriktion for den frie fastsættelse af salgsprisen for elektricitet, der er i strid med bestemmelserne i direktiv 2019/944 og navnlig med direktivets artikel 58, litra c), om den nationale regulerende myndigheds forpligtelse til at fjerne restriktioner for handel med elektricitet mellem medlemsstaterne, sammenholdt med dette direktivs artikel 9, for så vidt som denne har direkte virkning. I denne henseende har den forelæggende ret præciseret, at sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning fordrejer den frie konkurrence på elektricitetsmarkedet, idet den medfører yderligere omkostninger for visse producenter, reducerer forsyningssikkerheden og forhindrer prisdannelse i kraft af samspillet mellem udbud og efterspørgsel. Det skal derfor afgøres, om denne lovgivning er forenelig med denne artikel 9, for så vidt som det for den forelæggende ret er gjort gældende, at den hverken er egnet til at nå det forfulgte mål eller forholdsmæssig.
26
Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om forsigtighedsprincippet, princippet om forebyggende indsats og princippet om at afhjælpe miljøskader ved kilden samt princippet om, at forureneren betaler, der er fastsat i artikel 191, stk. 2, TEUF, og som sagsøgeren i hovedsagen har påberåbt sig for denne ret, har direkte virkning, og om de er blevet tilsidesat ved indførelsen af en skat, der finder anvendelse på producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder, idet producenter af elektricitet fra fossile brændstoffer er undtaget. Den har desuden anført, at sagsøgeren i hovedsagen ligeledes har gjort gældende, at denne skat er i strid med direktiv 2003/96 og Unionens mål om klimaneutralitet.
27
På denne baggrund har Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal bestemmelserne i artikel 107 TEUF og 108 TEUF fortolkes således, at en national ordning som den ved lov nr. 259/2021 indførte, der kun pålægger visse elektricitetsproducenter en skat, udgør anmeldelsespligtig statsstøtte til de producenter, som er fritaget for denne skat? Er denne ordning diskriminerende, såfremt den blot finder anvendelse på visse elektricitetsproducenter, herunder producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder?
2)
Skal dels bestemmelserne i artikel 49 TEUF og 56 TEUF, dels bestemmelserne i [chartrets] artikel 17 fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning som den ved lov nr. 259/2021 indførte, der kun pålægger visse elektricitetsproducenter (herunder producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder) en høj skat, hvorimod andre producentkategorier er fritaget for denne skat?
3)
[Er direktiv 2019/944] til hinder for en national ordning som den ved lov nr. 259/2021 indførte, der ville kunne medføre en fastsættelse af salgsprisen/begrænsning af friheden til at fastsætte salgsprisen?
4)
Er bestemmelserne i artikel 191, stk. 2, TEUF vedrørende forsigtighedsprincippet, princippet om forebyggende indsats, princippet om indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden og princippet om, at forureneren betaler, til hinder for en national ordning som den ved lov nr. 259/2021 indførte? Bringer en sådan ordning Unionens målsætning om klimaneutralitet i 2050 og Unionens energibeskatningspolitik i fare?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Om Domstolens kompetence og spørgsmålet om, hvorvidt anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling
28
Indledningsvis bemærkes, at den i artikel 267 TEUF foreskrevne procedure udgør et instrument for samarbejdet mellem Domstolen og de nationale dommere, hvorved Domstolen forsyner disse med de fortolkningselementer vedrørende EU-retten, som er nødvendige for retterne til løsning af de tvister, som de skal afgøre (jf. kendelse dom af 26.1.1990, Falciola, C-286/88, EU:C:1990:33, præmis 7). Begrundelsen for ordningen med præjudiciel forelæggelse er ikke, at der skal afgives responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der skal foreligge et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist (jf. dom af 16.12.1981, Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, præmis 18, og af 26.3.2020, Miasto Łowicz og Prokurator Generalny, C-558/18 og C-563/18, EU:C:2020:234, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
29
Inden for rammerne af en præjudiciel sag skal der således foreligge en forbindelse mellem denne tvist og de EU-retlige bestemmelser, der ønskes fortolket, således at denne fortolkning fremstår som objektivt nødvendig for den afgørelse, som den forelæggende ret skal træffe (dom af 26.3.2020, Miasto Łowicz og Prokurator Generalny, C-558/18 og C-563/18, EU:C:2020:234, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
30
For at opnå en fortolkning af EU-retten, som den nationale ret kan bruge, er det påkrævet, at denne giver en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og regler, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med, eller i al fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spørgsmål (jf. dom 26.1.1993, Telemarsicabruzzo m.fl., C-320/90 – C-322/90, EU:C:1993:26, præmis 6). Domstolen har således fastslået, at det er nødvendigt, at den nationale ret i det mindste i et vist omfang angiver begrundelsen for valget af de EU-retlige bestemmelser, som den ønsker fortolket, samt angiver den forbindelse, som efter dens opfattelse består mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, der finder anvendelse i sagen (jf. kendelse af 28.6.2000, Laguillaumie, C-116/00, EU:C:2000:350, præmis 16, og dom af 12.9.2024, Syndyk Masy Upadłości A, C-709/22, EU:C:2024:741, præmis 70).
31
Det skal i denne henseende fremhæves, at forelæggelsesafgørelsens oplysninger skal gøre det muligt dels for Domstolen at give hensigtsmæssige svar på de af den nationale ret forelagte spørgsmål, dels for medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter at udøve den rettighed, som de er tillagt ved artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, til at fremsætte bemærkninger. Domstolen skal drage omsorg for, at denne ret sikres, når henses til, at det i henhold til den nævnte bestemmelse kun er forelæggelsesafgørelserne, der meddeles de berørte parter (jf. i denne retning dom af 2.9.2021, Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, præmis 134 og den deri nævnte retspraksis).
32
Disse kumulative krav til indholdet af en forelæggelsesafgørelse fremgår udtrykkeligt af artikel 94 i Domstolens procesreglement, som den forelæggende ret forventes at have kendskab til og iagttage nøje inden for rammerne af det samarbejde, der er indført ved artikel 267 TEUF. Disse krav er endvidere anført i punkt 13, 15 og 16 i anbefalingerne til de nationale retter vedrørende forelæggelse af præjudicielle spørgsmål (EUT C, C/2024/6008) (jf. i denne retning dom af 12.9.2024, Presidenza del Consiglio dei ministri m.fl. (Aflønning af honorære dommere), C-548/22, EU:C:2024:730, præmis 29).
33
Hvad i denne henseende for det første angår det første spørgsmål, hvormed den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 107 TEUF og 108 TEUF skal fortolkes således, at en national lovgivning, hvorefter kun visse elproducenter pålægges en skat på indkomst, der overstiger et bestemt beløb, udgør statsstøtte, der er tildelt de producenter, der er fritaget herfor, og som er underlagt anmeldelsespligten, skal det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at kvalificeringen af en national foranstaltning som »statsstøtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF kræver, at samtlige følgende betingelser er opfyldt. I første række skal der være tale om en statslig indgriben eller indgriben ved hjælp af statsmidler. I anden række skal denne støtte kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. I tredje række skal den give modtageren en selektiv fordel. I fjerde række skal den fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene (dom af 26.4.2018, ANGED, C-233/16, EU:C:2018:280, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
34
Med henblik på navnlig at bedømme, om den pågældende nationale foranstaltning giver de begunstigede en selektiv fordel, skal det undersøges, om denne foranstaltning som led i en bestemt retlig ordning kan begunstige »visse virksomheder eller visse produktioner« i forhold til andre virksomheder, der under hensyntagen til formålet med den nævnte ordning befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation og således er udsat for en differentieret behandling, der i det væsentlige kan betegnes som forskelsbehandling (dom af 16.3.2017, Identi, C-493/15, EU:C:2017:219, præmis 26, og af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen, C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948, præmis 106 og den deri nævnte retspraksis). Desuden er fastlæggelsen af referencerammen af særlig betydning i forbindelse med skattemæssige foranstaltninger, eftersom der kun kan godtgøres en økonomisk fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF i forhold til en såkaldt »normal« beskatning (dom af 7.11.2019, UNESA m.fl., C-105/18 – C-113/18, EU:C:2019:935, præmis 62).
35
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret imidlertid ikke givet nogen forklaring på, hvorfor den er af den opfattelse, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning kan være uforenelig med bestemmelserne i artikel 107, stk. 1, TEUF. Anmodningen om præjudiciel afgørelse indeholder endvidere ikke de oplysninger, der er nødvendige for at afgøre, om den skatteordning, der er indført ved denne lovgivning, kan udgøre »statsstøtte« som omhandlet i disse bestemmelser. Det er navnlig ikke muligt at identificere det i hovedsagen omhandlede referencesystem, dvs. hvad der er den »normale« beskatning af elproducenter, systemets formål, art og struktur, sammenligneligheden mellem de elproducenter, der er underlagt den pågældende skat, og de elproducenter, der er fritaget herfor, eller i givet fald den eventuelle begrundelse for deres differentierede behandling.
36
Idet Domstolen ikke råder over de oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af det første spørgsmål, må det fastslås, at dette spørgsmål skal afvises.
37
Hvad for det andet angår det andet spørgsmål, der vedrører fortolkningen af artikel 17 TEUF og 49 TEUF samt chartrets artikel 17, fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret inden for rammerne af dette spørgsmål ønsker oplyst, om den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning udgør en indirekte forskelsbehandling i strid med artikel 49 TEUF og 56 TEUF, for så vidt som den vedrører personer, såsom sagsøgeren i hovedsagen, der indgår i en koncern, hvis moderselskab har hjemsted i en anden medlemsstat. Den forelæggende ret har navnlig anført, at denne lovgivning kan bevirke, at denne koncern afskrækkes fra fortsat at udøve virksomhed med produktion af elektricitet fra vedvarende energikilder på Rumæniens område.
38
Det skal imidlertid i første række bemærkes, at i det foreliggende tilfælde er koncernens moderselskab, der har hjemsted i en anden medlemsstat, ikke part i tvisten i hovedsagen, og at den forelæggende ret ikke har forklaret, på hvilken måde den inden for rammerne af den tvist, der er indbragt for den, og som vedrører lovligheden af den beskatning, som alene sagsøgeren i hovedsagen, der er datterselskab af dette moderselskab, har været genstand for, kan foranlediges til at vurdere denne beskatnings indvirkning på det nævnte moderselskab og i givet fald at drage eventuelle konsekvenser heraf.
39
For så vidt som det andet spørgsmål kan forstås således, at det vedrører en situation, der ikke svarer til den faktiske situation i tvisten i hovedsagen, nemlig eksistensen af eventuelle restriktioner for de friheder, der er omhandlet i artikel 49 TEUF og 56 TEUF, og som moderselskabet til sagsøgeren i hovedsagen kan være genstand for, skal det følgelig fastslås, at dette spørgsmål er hypotetisk og således skal afvises (jf. analogt dom af 5.6.2025, Elektrorazpredelitelni mrezhi Zapad, C-310/24, EU:C:2025:406, præmis 44).
40
Hvad i anden række angår spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en eventuel restriktion for de ovennævnte friheder, som sagsøgeren i hovedsagen selv kan være genstand for, bemærkes, at Domstolens opgave inden for rammerne af en præjudiciel procedure er at bistå den forelæggende ret ved løsningen af den konkrete tvist, der verserer for den, hvilket forudsætter, at det er godtgjort, at de friheder, som den forelæggende ret har påberåbt sig, finder anvendelse på denne tvist. EUF-traktatens bestemmelser om etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser finder imidlertid ikke anvendelse på en situation, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat (jf. i denne retning dom af 15.11.2016, Ullens de Schooten, C-268/15, EU:C:2016:874, præmis 47 og 49, og af 2.3.2023, Bursa Română de Mărfuri, C-394/21, EU:C:2023:146, præmis 48).
41
Når en national ret har forelagt en sag for Domstolen i forbindelse med en tvist vedrørende en sådan situation, kan Domstolen desuden – uden yderligere oplysninger, end at den omhandlede nationale lovgivning finder anvendelse uden forskel på statsborgere i den berørte medlemsstat og statsborgere i andre medlemsstater – ikke fastslå, at anmodningen om en præjudiciel afgørelse vedrørende EUF-traktatens bestemmelser om de grundlæggende friheder er nødvendig for den forelæggende ret for at løse den tvist, der verserer for den. De konkrete elementer, der gør det muligt at fastslå, at der består en forbindelse mellem genstanden for eller omstændighederne i en tvist, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat, og artikel 49 TEUF og 56 TEUF, skal nemlig fremgå af forelæggelsesafgørelsen, for at Domstolen kan fastslå, at tvisten frembyder en tilknytning til disse EU-retlige bestemmelser (jf. i denne retning dom af 15.11.2016, Ullens de Schooten, C-268/15, EU:C:2016:874, præmis 54 og 55).
42
I det foreliggende tilfælde fremgår sådanne konkrete oplysninger ikke af forelæggelsesafgørelsen, idet den forelæggende ret blot har anført, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning finder anvendelse uden forskel på såvel indenlandske statsborgere som statsborgere fra andre medlemsstater. Den omstændighed alene, at sagsøgeren i hovedsagen er et datterselskab af et moderselskab med hjemsted i en anden medlemsstat end Rumænien, er et utilstrækkeligt indicium for, at der eventuelt foreligger en tilknytning som omhandlet i denne doms foregående præmis.
43
Hvad endelig for det tredje angår chartrets artikel 17, som fastsætter ejendomsretten, skal det bemærkes, at dens bestemmelser i henhold til chartrets artikel 51, stk. 1, kun er rettet til medlemsstaterne, når de gennemfører EU-retten. For at afgøre, om en national lovgivning henhører under »[gennemførelsen] af EU-retten« som omhandlet i denne artikel 51, stk. 1, skal der i henhold til Domstolens faste praksis foretages en efterprøvelse af bl.a., om den pågældende nationale lovgivning har til formål at gennemføre en EU-retlig bestemmelse, denne lovgivnings karakter, og om den forfølger andre formål end dem, der er omfattet af EU-retten, selv om den indirekte vil kunne påvirke sidstnævnte, samt om der foreligger specifikke EU-retlige bestemmelser på området, eller som kan påvirke den (jf. i denne retning dom af 5.5.2022, BPC Lux 2 m.fl., C-83/20, EU:C:2022:346, præmis 25-27 og den deri nævnte retspraksis).
44
I det foreliggende tilfælde indeholder forelæggelsesafgørelsen imidlertid ingen oplysninger, der gør det muligt at antage, at hovedsagen vedrører en national lovgivning, der gennemfører EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1. Det følger heraf, at Domstolen ikke har kompetence til at træffe afgørelse om fortolkningen af chartrets artikel 17.
45
Henset til ovenstående betragtninger må det andet spørgsmål afvises i dets helhed.
Realiteten
Det tredje spørgsmål
46
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om direktiv 2019/944 skal fortolkes således, at dette direktiv er til hinder for en national lovgivning, hvorefter producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder pålægges en skat på indtægter fra salg af deres elektricitet, der overstiger en bestemt ved denne lovgivning fastsat pris.
47
I denne henseende fastsætter direktiv 2019/944 ifølge dettes artikel 1 fælles regler for produktion, transmission, distribution, energilagring og elektricitetslevering samt for forbrugerbeskyttelse med henblik på at skabe reelt integrerede konkurrencebaserede, forbrugerorienterede, fleksible, rimelige og gennemsigtige elektricitetsmarkeder i Unionen. Det har desuden bl.a. til formål at sikre overkommelige og gennemsigtige energipriser og energiomkostninger for forbrugerne.
48
Direktivets artikel 9, stk. 1, bestemmer, at medlemsstaterne skal påse, at elektricitetsvirksomheder drives efter direktivets principper med henblik på at etablere et konkurrencebaseret, sikkert og miljømæssigt bæredygtigt elektricitetsmarked, og at medlemsstaterne skal afstå fra at forskelsbehandle disse virksomheder for så vidt angår såvel rettigheder som forpligtelser. Det nævnte direktivs artikel 58, som opregner de generelle mål, der pålægges den regulerende myndighed, bestemmer i litra c), at det påhviler denne myndighed at træffe alle rimelige foranstaltninger til fjernelse af restriktioner for handel med elektricitet mellem medlemsstaterne, herunder udvikling af passende kapacitet til grænseoverskridende transmission med henblik på at imødekomme efterspørgslen og øge integrationen af de nationale markeder.
49
I denne henseende ønsker den forelæggende ret oplyst, om en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der pålægger visse elproducenter en skat på indtægter fra salg af deres elektricitet, der overstiger en bestemt ved denne lovgivning fastsat pris, er i strid med direktiv 2019/944 som en foranstaltning, der svarer til en fastsættelse af salgsprisen for elektricitet eller en begrænsning af friheden til at fastsætte denne pris, for så vidt som den kan have en eventuel indvirkning på fastsættelsen af nævnte pris.
50
Sagsøgeren i hovedsagen har for den forelæggende ret gjort gældende, at den i hovedsagen omhandlede skatteordning fordrejer den frie konkurrence på elektricitetsmarkedet, idet den medfører yderligere omkostninger for visse producenter, mindsker forsyningssikkerheden og forhindrer prisdannelsen i kraft af samspillet mellem udbud og efterspørgsel.
51
Det skal imidlertid bemærkes, at det fremgår af Domstolens praksis vedrørende Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF (EUT 2009, L 211, s. 55), som er blevet erstattet af direktiv 2019/944, at dette første direktiv ikke havde til formål at tilnærme medlemsstaternes skatteordninger på området, og at det heri fastsatte princip om forbud mod forskelsbehandling ikke fandt anvendelse på en medlemsstats lovgivning, hvorved der indførtes en skat på produktion og indførsel af elektricitet i elektricitetsnettet på medlemsstatens område (jf. i denne retning dom af 3.3.2021, Promociones Oliva Park, C-220/19, EU:C:2021:163, præmis 78 og den deri nævnte retspraksis).
52
I det foreliggende tilfælde fremgår det, med forbehold for den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage, at de pågældende bestemmelser i lov nr. 259/2021 indfører en skat, der i det mindste delvist forfølger et budgetmæssigt formål og ikke har til formål at regulere leveringen af elektricitet eller at sikre forbrugerbeskyttelsen eller beskyttelsen af den frie konkurrence.
53
Desuden og under alle omstændigheder synes de omhandlede bestemmelser i lov nr. 259/2021 ikke at udgøre en foranstaltning, der svarer til en »foranstaltning til fastsættelse af salgsprisen« for elektricitet eller til en begrænsning af elproducenternes frihed til at fastsætte deres salgspriser, idet den i hovedsagen omhandlede skats eventuelle indvirkning på salgspriserne i det mindste er fjern og usikker, idet skatten i det væsentlige et begrænset til at reducere den fortjeneste, som disse producenter kan opnå ved deres salg.
54
Henset til disse betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at direktiv 2019/944 skal fortolkes således, at dette direktiv ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder pålægges en skat på indtægter fra salg af deres elektricitet, der overstiger en bestemt ved denne lovgivning fastsat pris.
Det fjerde spørgsmål
55
Det skal indledningsvis anføres, således som det ligeledes fremgår af denne doms præmis 28, at som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer det Domstolen at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter denne i stand til at afgøre de tvister, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen efter omstændighederne at omformulere det spørgsmål, den forelægges (dom af 30.4.2025, Inspektorat kam Visshia sadeben savet, C-313/23, C-316/23 og C-332/23, EU:C:2025:303, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).
56
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret i sin anmodning om præjudiciel afgørelse for så vidt angår det fjerde spørgsmål henvist til foreneligheden af en national lovgivning såsom lov nr. 259/2021 med hensyn til bl.a. »2050-målsætningen om klimaneutralitet« og meddelelsen fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Det Europæiske Råd, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget af 11. december 2019 med titlen »Den europæiske grønne pagt« (COM(2019) 640 final). Denne pagt udgør imidlertid kun en meddelelse vedtaget af Kommissionen, som ikke har bindende virkning (jf. i denne retning dom af 4.10.2024, Litauen m.fl. mod Parlamentet og Rådet (Mobilitetspakken), C-541/20 – C-555/20, EU:C:2024:818, præmis 432).
57
Målet om klimaneutralitet gælder imidlertid kollektivt for Unionen og medlemsstaterne i henhold til forordning 2021/1119, idet sidstnævntes artikel 2, stk. 1, fastsætter, at klimaneutralitet skal være opnået inden for Unionen senest i 2050.
58
Det skal derfor lægges til grund, at den forelæggende ret med det fjerde spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 191, stk. 2, TEUF og forordning 2021/1119 er til hinder for en national lovgivning, der pålægger producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder en skat af indtægter fra salg af deres elektricitet, der overstiger en bestemt ved denne lovgivning fastsat pris, men fritager producenter af elektricitet fra fossile brændstoffer herfor.
59
Hvad for det første angår artikel 191, stk. 2, TEUF bemærkes, at denne bestemmelse fastsætter, at Unionens politik på miljøområdet tager sigte på et højt beskyttelsesniveau under hensyntagen til de forskelligartede forhold, der gør sig gældende i de forskellige områder i EU. Denne politik bygger på forsigtighedsprincippet og princippet om forebyggende indsats, princippet om indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden og princippet om, at forureneren betaler. I denne forbindelse omfatter de harmoniseringsforanstaltninger, der skal iværksættes for at opfylde miljøbeskyttelseskravene, i relevante tilfælde en beskyttelsesklausul, der giver medlemsstaterne bemyndigelse til af ikke-økonomiske miljøhensyn at træffe foreløbige foranstaltninger, der underkastes en EU-kontrolprocedure.
60
Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, om de principper, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, har direkte virkning, og i bekræftende fald, om en skat som den i hovedsagen omhandlede er i strid med disse principper.
61
I denne henseende har Domstolen fastslået, at artikel 191, stk. 2, TEUF blot fastlægger Unionens generelle mål på miljøområdet, for så vidt som artikel 192 TEUF bemyndiger Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union til at træffe afgørelse efter den almindelige lovgivningsprocedure om de foranstaltninger, der skal træffes med henblik på at virkeliggøre disse mål. Eftersom artikel 191, stk. 2, TEUF, der bl.a. fastsætter princippet om, at forureneren betaler, er rettet til EU-lovgiver, kan den derfor ikke som sådan påberåbes af borgerne til støtte for en påstand om, at anvendelsen af en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede ikke finder anvendelse i en situation, som ikke er reguleret af nogen EU-lovgivning vedtaget på grundlag af artikel 192 TEUF (jf. i denne retning dom af 4.3.2015, Fipa Group m.fl., C-534/13, EU:C:2015:140, præmis 39 og 40, og af 13.7.2017, Túrkevei Tejtermelő Kft., C-129/16, EU:C:2017:547, præmis 36 og 37).
62
Eftersom EU-lovgiver ikke på grundlag af artikel 192 TEUF har vedtaget nogen retsakt, der kan opstille rammer for medlemsstaternes vedtagelse af en skat som den, der er fastsat ved lov nr. 259/2021, skal det fastslås, at artikel 191, stk. 2, TEUF ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, således at det er ufornødent at undersøge det fjerde spørgsmål i lyset af sidstnævnte bestemmelse.
63
Hvad for det andet angår de mål om klimaneutralitet, som Unionen har fastsat, og navnlig forordning 2021/1119, der definerer disse mål, der skal nås senest i 2050, bemærkes, at denne forordning i overensstemmelse med dens artikel 1 bl.a. har til formål at fastlægge en ramme for en uigenkaldelig og gradvis reduktion af menneskeskabte drivhusgasemissioner og at fastsætte et bindende mål om klimaneutralitet inden for Unionen.
64
Nævnte forordnings artikel 2, stk. 2, bestemmer endvidere, at medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger på nationalt plan til at sikre, at man kollektivt når målet om klimaneutralitet. I henhold til samme forordnings artikel 5, stk. 1, skal de relevante EU-institutioner og medlemsstaterne sikre fortsatte fremskridt med hensyn til forbedring af tilpasningskapaciteten, styrkelse af modstandsdygtigheden og mindskelse af sårbarheden over for klimaændringer. I henhold til artikel 7 i forordning 2021/1119 skal Kommissionen regelmæssigt vurdere overensstemmelsen af nationale foranstaltninger på grundlag af de integrerede nationale energi- og klimaplaner, nationale langsigtede strategier og de toårige statusrapporter. Hvis denne institution konstaterer, at de foranstaltninger, som en medlemsstat har truffet, er uforenelige med målet om klimaneutralitet eller ikke sikrer den i forordningens artikel 5 omhandlede forbedring af tilpasningen, kan den fremsætte henstillinger rettet til denne medlemsstat, hvorefter medlemsstaten er forpligtet til at meddele Kommissionen, hvordan den agter at tage behørigt hensyn hertil, og i løbet af det følgende år, hvordan den har taget hensyn hertil, eller, hvis den beslutter ikke at følge henstillingerne eller en væsentlig del af dem, begrunde dette over for Kommissionen.
65
Det fremgår således såvel af ordlyden af bestemmelserne i forordning 2021/1119, navnlig af artikel 2, 5 og 7, som af det mål om klimaneutralitet, som forordningen forfølger, at denne forordning er begrænset til at forpligte medlemsstaterne til at fastlægge en samlet strategi med henblik på at nå dette mål.
66
Som Kommissionen har fremhævet i sit skriftlige indlæg, skal en konkret foranstaltning, der er vedtaget af en medlemsstat, med henblik herpå nemlig vurderes i lyset af alle omstændighederne i den situation, som den er en del af, og alle de foranstaltninger, som den pågældende medlemsstat har truffet med henblik på at bidrage til at nå målet om klimaneutralitet på EU-plan. En lovgivning som den i hovedsagen omhandlede synes imidlertid ikke i sig selv at kunne have en afgørende indflydelse på opnåelsen af et sådant mål eller have til følge, at den medlemsstat, der har vedtaget den, således tilsidesætter sin forpligtelse til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at gøre det muligt at nå dette fælles mål, navnlig henset til den omstændighed, at anvendelsen af denne lovgivning er tidsbegrænset og ikke synes at kunne påvirke udledningen af drivhusgasser i væsentlig grad.
67
Følgelig skal det fjerde spørgsmål besvares med, at forordning 2021/1119 skal fortolkes således, at, den ikke er til hinder for en national lovgivning, der pålægger producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder en skat af indtægter fra salg af deres elektricitet, der overstiger en bestemt ved denne lovgivning fastsat pris, men fritager producenter af elektricitet fra fossile brændstoffer herfor.
Sagsomkostninger
68
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Niende Afdeling) for ret:
1)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/944 af 5. juni 2019 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ændring af direktiv 2012/27/EU
skal fortolkes således, at
dette direktiv ikke er til hinder for en national lovgivning, der pålægger producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder en skat af indtægter fra salg af deres elektricitet, der overstiger en bestemt ved denne lovgivning fastsat pris.
2)
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2021/1119 af 30. juni 2021 om fastlæggelse af rammerne for at opnå klimaneutralitet og om ændring af forordning (EF) nr. 401/2009 og (EU) 2018/1999 (»den europæiske klimalov«)
skal fortolkes således, at
denne forordning ikke er til hinder for en national lovgivning, der pålægger producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder en skat af indtægter fra salg af deres elektricitet, der overstiger en bestemt ved denne lovgivning fastsat pris, men fritager producenter af elektricitet fra fossile brændstoffer herfor.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.