62002CC0053_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Conseil d’État (Belgien) har anmodet Domstolen om at fortolke Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald (2), som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EF af 18. marts 1991 (3) (herefter »direktivet«), og navnlig dets artikel 7, som vedrører medlemsstaternes forpligtelse til at vedtage affaldshåndteringsplaner (4) .
I – Retsforskrifter
A – Fællesskabsbestemmelser
2. Ved »bortskaffelse« af affald forstås ifølge direktivet blandt andet deponering på eller i jorden (f.eks. på lossepladser), behandling i jordmiljø, indsprøjtning i dybtliggende formationer, deponering i overfladevand osv. (5) .
3. Direktivets artikel 3, stk. 1, bestemmer følgende:
»Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at fremme:
a) for det første forhindring eller nedbringelse af affaldsproduktionen og af affaldets skadevirkninger ved bl.a.:
– udvikling af renere teknologier, som forbruger færre naturressourcer
– teknisk udvikling og markedsføring af produkter, som er således udformet, at de ved deres fremstilling, anvendelse eller bortskaffelse ikke eller i mindst mulig udstrækning bidrager til at øge affaldsmængden, skadevirkningerne af affaldet og forureningsrisikoen
– udvikling af egnede teknikker til endelig bortskaffelse af farlige stoffer i affald bestemt til nyttiggørelse
[...]«
4. Direktivets artikel 4 bestemmer:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at affaldet nyttiggøres eller bortskaffes, uden at menneskets sundhed bringes i fare, og uden at der anvendes fremgangsmåder eller metoder, som vil kunne skade miljøet, navnlig må der ikke:
– skabes risiko for hverken vand, luft eller jord, eller for fauna og flora
– forårsages gener ved støj eller lugt
– påføres landskaber eller områder af særlig interesse skade.«
5. Direktivets artikel 5 bestemmer:
»1. Medlemsstaterne træffer i samarbejde med andre medlemsstater, når dette viser sig nødvendigt eller hensigtsmæssigt, egnede foranstaltninger med henblik på oprettelsen af et integreret og tilstrækkeligt net af bortskaffelsesfaciliteter, hvorved der tages hensyn til den bedste teknologi, der er til rådighed, og som ikke medfører uforholdsmæssigt store omkostninger. Dette net skal sætte Fællesskabet som helhed i stand til selv at bortskaffe sit affald og gøre det muligt for de enkelte medlemsstater hver især at nå dette mål under hensyn til de geografiske forhold eller behovet for særlige faciliteter til bestemte typer affald.
2. Nettet skal endvidere muliggøre bortskaffelse af affald på et af de nærmeste egnede anlæg under anvendelse af de mest hensigtsmæssige metoder og teknologier til sikring af et højt beskyttelsesniveau for miljøet og folkesundheden.«
6. Ifølge direktivets artikel 7 gælder følgende:
»1. For at nå de mål, der er nævnt i artikel 3, 4 og 5, skal den eller de i artikel 6 omhandlede kompetente myndigheder hurtigst muligt udarbejde en eller flere planer for håndtering af affaldet. Disse planer skal navnlig omfatte:
– arten, mængden og oprindelsen af det affald, der skal nyttiggøres, eller som skal bortskaffes
– de almindelige tekniske forskrifter
– alle særlige bestemmelser vedrørende specielt affald
– de områder eller anlæg, der er egnede for bortskaffelsen.
I disse planer kan for eksempel anføres:
– de fysiske eller juridiske personer, der har beføjelse til at håndtere affald
– en vurdering af omkostningerne ved nyttiggørelses- og bortskaffelsesforanstaltningerne
– egnede foranstaltninger, hvorved der tilskyndes til at rationalisere indsamlingen, sorteringen og behandlingen af affaldet.
2. Medlemsstaterne samarbejder i givet fald med de øvrige medlemsstater og Kommissionen ved udarbejdelsen af disse planer. De giver Kommissionen meddelelse herom.
3. Medlemsstaterne kan træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at hindre transport af affald, som ikke er i overensstemmelse med deres planer for affaldshåndtering. De underretter Kommissionen og de øvrige medlemsstater om sådanne foranstaltninger.«
7. Ifølge direktivets artikel 9 gælder følgende:
»1. Med henblik på gennemførelse af artikel 4, 5 og 7 skal ethvert anlæg eller enhver virksomhed, som varetager bortskaffelse af affald som nævnt i bilag II A, indhente en tilladelse fra den i artikel 6 omhandlede kompetente myndighed.
Denne tilladelse skal bl.a. vedrøre:
– arten og mængden af affaldet
– de tekniske forskrifter
– de sikkerhedsmæssige forholdsregler, der skal træffes
– bortskaffelsesstedet
– behandlingsmetoden.
2. Sådanne tilladelser kan udstedes for et begrænset tidsrum, de kan fornyes, kan være ledsaget af betingelser og forpligtelser eller kan nægtes, især hvis den påtænkte metode til bortskaffelse ikke er acceptabel fra et miljøbeskyttelsessynspunkt.«
8. Artikel 2, stk. 1, i direktiv 91/156, som har indsat de nævnte bestemmelser i direktiv 75/442, bestemmer: »Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 1. april 1993. De underretter straks Kommissionen herom.«
9. Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald (6), som trådte i kraft den 16. juli 1999, bestemmer i artikel 8:
»Medlemsstaterne træffer sådanne foranstaltninger:
a) at den kompetente myndighed kun godkender et deponeringsanlæg, hvis den har vished for:
i) at projektet opfylder alle de relevante krav i dette direktiv, herunder bilagene, jf. dog artikel 3, stk. 4 og 5
[...]
b) at projektet er i overensstemmelse med den eller de relevante affaldshåndteringsplaner, der er nævnt i artikel 7 i direktiv 75/442/EØF
[...]«
10. Bilag I i direktiv 1999/31, med overskriften »Generelle krav til alle kategorier deponeringsanlæg«, bestemmer følgende:
»1. Beliggenhed
1.1. Ved placeringen af et deponeringsanlæg skal der tages hensyn til:
a) afstanden fra deponeringsanlæggets afgrænsning til boligområder og rekreative områder, vandveje, vandområder og andre landbrugs- og byområder
b) forekomsten af grundvand, kystnære vandområder eller fredede arealer i området
c) områdets geologiske og hydrogeologiske forhold
d) risikoen for oversvømmelse, sætning, jordskred eller laviner på anlægget
e) beskyttelse af natur- eller kulturværdier i området.
1.2. Et deponeringsanlæg kan kun godkendes, hvis dets karakteristika med hensyn til de ovennævnte krav eller de fornødne udbedrende foranstaltninger viser, at deponeringsanlægget ikke indebærer en alvorlig miljørisiko.
[...]«
B – Nationale bestemmelser
11. Artikel 24 i dekretet af 27. juni 1996 om affald ( Moniteur belge
af 2.8.1996) bestemmer følgende:
«1.	Regeringen udarbejder en affaldshåndteringsplan i overensstemmelse med artikel 11-16 i dekret af 21. april 1994 om miljøplanlægning inden for rammerne af en bæredygtig udvikling. Denne plan er en sektorplan i dette dekrets forstand. Den kan omfatte planlægning efter arten af affald eller efter sektoraktiviteter.
Planen skal navnlig omfatte:
1. En beskrivelse af affaldets art, mængde og oprindelse, håndteringen af det affald, der årligt produceres og overføres, samt de anlæg og områder, der er i drift.
2. En fortegnelse over gældende bestemmelser og generelle foranstaltninger, der indvirker på affaldshåndteringen.
3. En beskrivelse af den sandsynlige udvikling inden for sektoren og de mål, der skal nås på affaldshåndteringsområdet.
4. Projekter og tiltag, der skal udvikles inden for området for forebyggelse, nyttiggørelse og bortskaffelse, anbefalede tekniske fremgangsmåder for håndtering samt de fysiske og juridiske personer, der har beføjelse til at håndtere affaldet.
Planen vedlægges oplysninger om de budgetmæssige konsekvenser for de offentlige myndigheder, de påregnelige økonomiske følger i almindelighed på kort, mellemlang og lang sigt samt de forudsigelige konsekvenser for miljøet.
2. Regeringen udarbejder i henhold til den procedure, der er fastlagt i artikel 25 og 26, en plan vedrørende centre for teknisk nedgravning, der angiver de områder, der kan blive påvirket af etableringen og driften af centre for teknisk nedgravning, med undtagelse af centre for nedgravning, der er forbeholdt producenten af affaldet.
Der kan ikke gives tilladelse til et center for teknisk nedgravning, der ikke er omfattet af den i dette stykke omhandlede plan, medmindre centret er forbeholdt producenten af affaldet.
12. Til gennemførelse af dekretets artikel 24, stk. 1 og 2, har den vallonske regering den 15. januar 1998 for det første vedtaget den vallonske affaldsplan »Horizon 2010« ( Moniteur belge
af 21.4.1998, s. 11806, herefter »Horizon 2010-planen«), og for det andet den 1. april 1999 en plan for centre for teknisk nedgravning ( Moniteur belge
af 13.7.1999, s. 26747, herefter »CET«), der trådte i kraft den 13. juli 1999. Kommissionen blev i forbindelse med gennemførelsen af direktivets artikel 7 underrettet om begge planer.
13. Artikel 70, stk. 1, i dekretet fra 1996 bestemmer:
»Så længe den plan vedrørende centre for teknisk nedgravning, som er omhandlet i artikel 24, stk. 2, ikke er trådt i kraft, kan ansøgninger om tilladelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 11, til etablering og drift af centre for teknisk nedgravning og ansøgninger om byggetilladelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 41, stk. 1, i den vallonske lov om fysisk planlægning, bebyggelse og offentlig ejendom, som er erklæret at kunne antages til behandling, inden parlamentet udstedte nærværende dekret, imødekommes ved udstedelse af tilladelser i industri-, landbrugs- og indvindingsområder, således som disse områder er defineret i samme lovs artikel 172, 176 og 182.«
II – Tvisterne i hovedsagerne
A – Sag C-53/02
14. Ved beslutning af 21. maj 1999 gav den vallonske regering selskabet Biffa Waste Services SA (herefter »Biffa«) en individuel tilladelse til at udvide og drive et center for teknisk nedgravning af affald i Braine-le-Château. Den anfægtede beslutning vedrører udvidelsen af affaldsbortskaffelsesområdet i »Cour-au-Bois Nord« til det nærliggende område »Cour-au-Bois Sud«. Udvidelsen af området skulle ligeledes bruges til affaldsbortskaffelse, det vil sige teknisk nedgravning (deponering) af inaktivt affald.
15. Braine-le-Château kommune (herefter »Braine-le-Château«) har anlagt sag ved Conseil d’État med påstand om annullation af den anfægtede beslutning. Til støtte herfor har Braine-le-Château blandt andet anført, at direktivets artikel 4, 5, 7 og 9 er tilsidesat. Sagsøgeren mener, at den vallonske regering på trods af direktivets artikel 7, der foreskriver udarbejdelse af planer for bortskaffelse af affald, og på trods af artikel 24, stk. 2, i dekretet af 27. juni 1996 om affald – som pålægger den vallonske regering at udarbejde en plan vedrørende de områder, der kan blive påvirket af etableringen og driften af centre for teknisk nedgravning, og som præciserer, at der ikke kan gives tilladelse til et center for teknisk nedgravning, bortset fra dem, der er omfattet af planen – endnu ikke havde vedtaget nogen plan den dag, den anfægtede beslutning blev vedtaget. For det første udgør Horizon 2010 ikke en sådan plan, og for det andet var CET ikke trådt i kraft, da den anfægtede beslutning blev vedtaget. Endelig understreger sagsøgeren, at det omtvistede område ikke er omfattet af planen af 1. april 1999, og at det følger heraf, at den anfægtede retsakt blev udstedt for et område, der ikke indgik i en plan vedrørende affaldsbortskaffelsesområder.
16. Den vallonske regering har gjort gældende, at Horizon 2010-planen indeholder en plan i direktivets artikel 7, stk. 1’s forstand, og at det pågældende område er omfattet heraf. Intervenienten Biffa gør gældende, at det på ingen måde er godtgjort, at direktivets artikel 7 nødvendigvis kræver en plan for lossepladser som den, der er gennemført ved CET i regionen Vallonien.
B – Sag C-217/02
17. Ved ministeriel bekendtgørelse af 16. december 1998 fik aktieselskabet Propreté, Assainissement, Gestion de l’Environnement (herefter »PAGE«) tilladelse til at drive et center for teknisk nedgravning (losseplads) i Mont-Saint-Guibert i et område, der kaldes »Les Trois Burettes«. Denne bekendtgørelse fastsætter betingelserne for efterbehandling og nedsætter både en følgegruppe og en videnskabelig komité for centret for teknisk nedgravning.
18. Michel Tilleut og Association des habitants de Louvain-La-Neuve ASBL på den ene side, og Willy Grégoire og Épine Blanche ASBL på den anden side, har anlagt sag ved Conseil d’Etat med påstand om annullation af den anfægtede beslutning. Da sagerne er konnekse, er de blevet forenet i hovedsagen. L’Épine Blanche ASBL har senere hævet sin sag.
19. Sagsøgerne i hovedsagen har navnlig anført, at den anfægtede tilladelse blev udstedt for et område, som ikke er omfattet af nogen planlægning over affaldsbortskaffelsesområder, hvilket dels er i strid med direktivets artikel 7, stk. 1, og artikel 9, dels med artikel 24, stk. 2, i dekretet af 27. juni 1996. De gør gældende, at direktivets artikel 7 foreskriver fysisk planlægning af bortskaffelsesområderne, at gennemførelsesfristen er udløbet, at Horizon 2010-planen ikke udgør den fysiske planlægning, der kræves ifølge direktivet, og at CET kun fandtes som lovforslag på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede retsakt. De har tilføjet, at artikel 70 i dekretet af 27. juni 1996 ikke opfylder det krav om planlægning, der er fastlagt ved direktivet, hvis gennemførelse forudsætter »fastlæggelsen af egnede områder« og »vurderingen af det foreslåede område« i relation til direktivets øvrige krav, det vil sige beskyttelsen af menneskers sundhed og af miljøet.
20. Regionen Vallonien gør navnlig gældende, at direktivets artikel 7 og 9 ikke har nogen direkte virkning. Desuden har håndteringsplanerne ikke bindende virkning, og direktivet overlader det til medlemsstaterne at bestemme, om planen skal angive områderne, eller om det er tilstrækkeligt, at planen angiver kriterierne for et områdes egnethed. Regionen fremhæver ligeledes, at Horizon 2010-planen indeholder flere bestemmelser om fysisk planlægning, som det område, den omtvistede retsakt vedrører, er i overensstemmelse med. Regionen Vallonien henviser ligeledes til CET-forslaget, midlertidigt udstedt ved bekendtgørelse af 30. april 1998, og som tager Mont-Saint-Guibert lossepladsen i betragtning. Endelig er regionen Vallonien af den opfattelse, at artikel 70 i dekretet af 27. juni 1996, ved at angive de zoner i sektorplanerne, der er egnede til midlertidigt at rumme centre for teknisk nedgravning, udgør en tilstrækkelig gennemførelse af direktivets artikel 7.
21. PAGE, intervenienten i hovedsagen, er af den opfattelse, at direktivets artikel 7 ikke indebærer krav om fysisk planlægning af affaldsbortskaffelsesanlæggene, men i realiteten tilsigter en planlægning af teknisk snarere end af geografisk art. Affaldshåndteringsplanernes juridiske rækkevidde er ikke fastsat i direktivet, og PAGE påstår derfor for det første, at disse planer ikke nødvendigvis har en regulerende virkning, og for det andet, at udstedelsen af en tilladelse ikke nødvendigvis forudsætter, at en fysisk planlægning respekteres. PAGE anfører ligeledes, at dekretet af 27. juni 1996 opfylder kravene om fysisk planlægning i direktivets artikel 7, og at det samme gør sig gældende for Horizon 2010-planen. Endelig fremhæver PAGE, at direktivets artikel 7 ikke indeholder nogen gennemførelsesfrist, og den omstændighed, at Kommissionen ikke har indledt et traktatbrudssøgsmål mod den belgiske stat.
III – De præjudicielle spørgsmål
22. Conseil d’État har besluttet at udsætte begge hovedsager og har forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål i sag C-53/02:
»1) Indebærer den forpligtelse, som medlemsstaterne har i henhold til artikel 7 i direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, som ændret ved direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991, til at udarbejde en eller flere planer for håndtering af affald, navnlig for så vidt angår »de områder eller anlæg, der er egnede [til] bortskaffelse«, at de stater, som direktivet er rettet til, på et landkort skal udpege de præcise steder, hvor områderne for affaldsbortskaffelse er beliggende, eller fastsætte kriterier for placeringen, der er tilstrækkeligt præcise til, at den kompetente myndighed, der har til opgave at udstede en tilladelse i henhold til direktivets artikel 9, er i stand til at fastslå, om området eller anlægget ligger inden for rammerne af den affaldshåndtering, der er fastsat i planen?
2) Er artikel 4, 5 og 7 i direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, som ændret ved direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991, eventuelt sammenholdt med samme direktivs artikel 9, til hinder for, at en medlemsstat, der ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget en eller flere planer for håndtering af affald for så vidt angår »de områder eller anlæg, der er egnede [til] bortskaffelse«, udsteder individuelle tilladelser til drift af anlæg til affaldsbortskaffelse, såsom lossepladser?«
23. I sag C-217/02, har Conseil d’État stillet tre spørgsmål, hvoraf de to første indholdsmæssigt er identiske med spørgsmålene i den første sag. Det tredje lyder:
»Indebærer artikel 7, stk. 1, i direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975, som ændret ved direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991, at planen eller planerne navnlig for »de områder eller anlæg, der er egnede [til] bortskaffelse«, skulle være udarbejdet senest den 1. april 1993, eller indebærer bestemmelsen, at disse planer skulle udarbejdes inden for en rimelig frist, som kan være længere end fristen for gennemførelse af direktivet i national ret?«
IV – Gennemgang
A – Det første præjudicielle spørgsmål i sag C-53/02 og i sag C-217/02
1. Parternes påstande
24. Braine-le-Château er af den opfattelse, at direktivets artikel 7 kræver, at medlemsstaterne inden for rammerne af affaldhåndteringsplanerne skal udpege de områder, hvor anlæg for bortskaffelse af affald kan etableres, eller opstille kriterier for placeringen af disse anlæg, der gør det muligt for de myndigheder, der har kompetence til at udstede tilladelse i henhold til direktivets artikel 9, at vurdere, hvorvidt området eller anlægget ligger inden for rammerne af den håndtering, der er fastsat i planen.
25. Sagsøgerne i hovedsagen (sag C-217/02) Michel Tillieut, Association des habitants de Louvain-la-Neuve ASBL og Willy Grégoire såvel som intervenienterne i hovedsagen (sag C-53/02) Philippe Feron og Philippe De Codt (herefter »Tillieut, Feron m.fl.«) deler denne opfattelse. Direktivet overlader det efter deres mening til medlemsstaterne at bestemme, om planen skal udpege egnede fremtidige områder eller anlæg, eller om det er tilstrækkeligt, at den definerer kriterierne for disse områders og anlægs egnethed. Hvis sidstnævnte mulighed vælges, bør kriterierne for placeringen dog være tilstrækkeligt præcise til, at den kompetente myndighed, der har til opgave at udstede en tilladelse i henhold til direktivets artikel 9, er i stand til at fastslå, om området eller anlægget ligger inden for rammerne af den affaldshåndtering, der er fastsat i planerne. Hvad angår disse stedfæstelseskriterier, henviser parterne til kriterier såsom geologiske og hydrogeologiske forhold, nærhed til beboelsesområder, vindforhold samt nærhed til områderne og anlæggene.
26. Konkret mener intervenienterne, at der ikke før CET fandtes nogen fysisk planlægning i regionen Vallonien af anlæg for affaldsbortskaffelse i henhold til direktivets artikel 7. Horizon 2010-planen indeholdt efter deres opfattelse udelukkende en tidsmæssig planlægning.
27. Regionen Vallonien deler ikke denne opfattelse. Den har anført, at Horizon 2010-planen opsummerer beliggenheden af områder, der eksisterer i regionen Valloniens forskellige kommuner, selv om den ikke angiver matrikelnumre. Disse skal fremgå af en plan i målestoksforhold 1/2500, som fremlægges i forbindelse med ansøgning om byggetilladelse. Regionen Vallonien mener ikke, at en sådan grad af præcision nødvendigvis skal opnås med hensyn til den affaldshåndteringsplan, som direktivets artikel 7 omhandler, hvis den fremkommer i forbindelse med tilladelsen i medfør af samme direktivs artikel 9.
28. Hvad angår fortolkningen af direktivets artikel 7 mener regionen Vallonien, at den pligt, der påhviler medlemsstaterne i medfør af bestemmelsen til at udarbejde en eller flere planer for affaldshåndtering, som navnlig skal vedrøre områder og anlæg, som er egnede til bortskaffelse, ikke medfører, at medlemsstaterne er forpligtede til at anføre de nøjagtige steder på et landkort, hvor disse bortskaffelsesområder kan være beliggende. Bestemmelsen indebærer, at medlemsstaterne skal definere kriterier for placeringen, som er tilstrækkeligt præcise til, at den kompetente myndighed, der har til opgave at udstede en tilladelse i henhold til direktivets artikel 9, er i stand til at fastslå, om området eller anlægget ligger inden for rammerne af den affaldshåndtering, der er fastsat i planen.
29. Biffa og PAGE deler i det væsentlige regionen Valloniens opfattelse.
30. Ifølge Republikken Østrig giver ordlyden af direktivets artikel 7 ikke grundlag for at konkludere, at medlemsstaterne i de nationale planer for affaldshåndtering er forpligtet til at anføre de præcise steder (på et landkort), hvor fremtidige områder for eventuel bortskaffelse af affald og andre anlæg vil være beliggende. I mangel af modsatte eller mere præcise bestemmelser herom i direktivet, bør det anses for tilstrækkeligt, at generelle abstrakte kriterier defineres, såsom forbuddet mod affaldsbortskaffelsesanlæg i visse følsomme zoner (såsom zoner med vandbeskyttelse, højvandsområder, zoner med hyppige atmosfæriske forandringer, alpine områder, naturbeskyttelsesområder osv.), geologiske og hydrogeologiske forhold, forbuddet med det formål at anlægge beboelses- eller ferieområder, sanitære gener, infrastruktur, og navnlig mulighederne for at tilslutte sig transportnet samt forbud med henblik på beskyttelse af historiske mindesmærker og særlige naturområder.
31. Ifølge Kongeriget Nederlandene tilstræber direktivets artikel 7, at medlemsstaterne gennem håndteringsplanerne udarbejder generelle retningslinjer for vedtagelsen af mere præcise bestemmelser. Disse retningslinjer bør være globale og udgøre et organiseret system. Den nøjagtige placering af områder og anlæg for affaldsbortskaffelse i disse planer er derfor ikke påkrævet og kunne endog føre til, at de kom til at mangle fleksibilitet og smidighed i en sådan grad, at de ikke længere kunne anvendes som retningslinjer.
32. Den nederlandske regering mener derfor, at direktivets artikel 7 ikke pålægger medlemsstaterne i en plan for affaldshåndtering at give geografisk eller anden anvisning af den nøjagtige placering af områderne eller anlæggene for affaldsbortskaffelse eller at fastlægge nøjagtige kriterier for placeringen. Medlemsstaterne kan nøjes med at opstille generelle kriterier for placeringen af områder eller anlæg for affaldsbortskaffelse.
33. Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland er af den opfattelse, at håndteringsplanerne bør indeholde oplysninger om eksisterende affaldsbortskaffelsesanlæg, om nuværende affaldsproduktion samt give al den information, der er til rådighed, om fremtidig affaldsproduktion.
34. Ifølge Det Forenede Kongeriges regering er det hensigtsmæssigt at angive placeringen af et planlagt bortskaffelsesanlæg, når planerne er så tilpas fremskredne, at man med sikkerhed kan bekræfte, at det pågældende anlæg vil være i stand til at modtage affald på et rimeligt definerbart tidspunkt i fremtiden. På det trin kan man sige, at de planlagte anlæg indeholder potentielle dele af det integrerede netværk af bortskaffelsesanlæg, som det er meningen, at affaldshåndteringsplanerne skal fremme.
Forud for dette tidspunkt beholder medlemsstaterne et frit skøn med hensyn til angivelserne på planen af mulige placeringer af de affaldsbortskaffelsesanlæg, som vil kunne tages i anvendelse på et senere tidspunkt inden for rammerne af det omtalte integrerede netværk. Forpligtelsen til i en plan at medtage det nøjagtige område for et planlagt anlæg opstår med andre ord først, når det med sikkerhed er godtgjort, at affald vil blive håndteret på dette område på en fremtidig dato, der kan fastlægges med rimelig sikkerhed, det vil sige når det pågældende anlæg har fået tilladelse i henhold til direktivets artikel 9.
35. Det Forenede Kongeriges regering mener således, at de affaldshåndteringsplaner, der er vedtaget i henhold til direktivets artikel 7, bør opregne alle de »områder og anlæg, der er egnede til bortskaffelse«, som har fået tilladelse i medfør af direktivets artikel 9, og belyse kriterierne for placering på en måde, der er tilstrækkeligt detaljeret til, at den kompetente myndighed, der er ansvarlig for at udstede tilladelser, kan sikre sig, at direktivets formål opnås, når den udsteder tilladelse for fremtidige områder.
36. Ifølge den franske regering fremgår det ikke af direktivets artikel 7, at medlemsstaterne er forpligtet til at udpege områderne geografisk. En håndteringsplan udgør nemlig et program med retningslinjer.
Den bør i henhold til førnævnte artikel 7 ikke desto mindre have en geografisk dimension, hvilket bør komme til udtryk ved fastsættelsen af kriterier, som gør det muligt at vurdere, om tilladelsen er i overensstemmelse med håndteringsplanen. Ved fastsættelsen af disse kriterier bør der ifølge den franske regering tages hensyn til behov og kapacitet m.h.t. affaldsbortskaffelse samt til de foreslåede områder for placering.
37. Kommissionen mener, at affaldshåndteringsplanerne skal angive områderne på en måde, der er tilpas nøjagtig til at gennemføre formålene i direktivets artikel 4 og 5 og sikre iværksættelsen af dette direktivs artikel 9. Derudover skal de områder, som anses for »egnede« af den myndighed, der udarbejder planen, kunne placeres med nøjagtighed for at gøre det muligt for de myndigheder, der udsteder tilladelser, at bedømme, hvorvidt det påtænkte område virkelig er blevet medtaget i den udarbejdede affaldshåndteringsplan.
38. Kommissionen mener, at der findes tre passende måder til at opfylde kravet om at udpege eksisterende eller påtænkte områder og anlæg i en håndteringsplan, nemlig ved at:
– angive de pågældende områder og anlæg på et landkort
– udarbejde en oversigt, der nøjagtigt angiver de planlagte områder og anlæg for bortskaffelse, eller
– definere en samling faktorer og elementer, inklusive placeringskriterier, som gør det muligt nøjagtigt at udpege områderne.
39. Denne sidste fremgangsmåde kan ifølge Kommissionen anses for at være lettere ved fastsættelsen af allerede planlagte fremtidige områder i planen.
2. Vurdering
40. Samtlige procesdeltagere, der har afgivet indlæg, er enige i, at en håndteringsplan på den ene eller anden måde skal have en geografisk dimension, og det er jeg er helt enig i.
41. Der skal nemlig erindres om, at direktivets artikel 7, stk. 1, udtrykkeligt henviser til denne dimension, idet den foreskriver, at håndteringsplanerne »[…] navnlig omfatter […] de områder
eller anlæg, der er egnede for bortskaffelsen […]« (7) .
42. Der råder ligeledes enstemmighed om, at direktivets artikel 7 ikke stiller krav om, at en håndteringsplan skal indeholde et nøjagtigt landkort eller en på anden måde nøjagtig anvisning af placeringen af eksisterende eller fremtidige bortskaffelsesområder.
43. Det er dog med rette, at Det Forenede Kongeriges regering understreger, at medlemsstaterne kan foretage en sådan nøjagtig anvisning, hvis de ønsker det, og det er praktisk muligt. Artikel 7 pålægger imidlertid ingen forpligtelse i den retning.
44. Regionen Vallonien, PAGE og den franske regering påpeger med rette, at direktivets artikel 9 – der foreskriver, at tilladelsen »[…] vedrører […] bortskaffelsesstedet« – ville være blottet for mening, hvis en sådan forpligtelse eksisterede. Det er netop på tidspunktet for tilladelsen, at placeringen af det omhandlede område skal udpeges med nøjagtighed.
45. Derudover kunne den endelige beslutning om at bygge og drive et affaldsbortskaffelsesanlæg på et særligt område, som påpeget af Det Forenede Kongeriges regering, være underlagt en hørings- og beslutningsproces, som stiller krav om, at der bliver taget hensyn til en vurdering af den miljømæssige indvirkning i overensstemmelse med Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurder ing af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (8), som sidst ændret af Rådets direktiv 97/11/EF af 3. marts 1997 (9) . Den franske regering er fremkommet med en lignende bemærkning med hensyn til Rådets direktiv 96/61/EF af 24. september 1996 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening (10) . Heraf følger, at det ikke altid er muligt allerede i håndteringsplanen at udpege det nøjagtige sted, hvor et bortskaffelsesområde vil være beliggende.
46. Det er ligeledes med rette, at den nederlandske regering bemærker, at håndteringsplaner, der er for præcise, mangler fleksibilitet og smidighed. Disse bør nemlig kunne tage hensyn til de ændringer, der skyldes videnskabelige og tekniske fremskridt, og, som bemærket af PAGE, til nye situationer, såsom når der opstår nye affaldsbortskaffelsesmetoder, der var ukendte på tidspunktet for håndteringsplanens vedtagelse.
47. En håndteringsplan i henhold til direktivets artikel 7 udgør derfor, som den nederlandske regering med rette gør opmærksom på, »et program af retningslinjer« eller, som Domstolen har beskrevet det i præmis 75 i dommen i sagen Kommissionen mod Grækenland (11), et »helhedsprogram« som ikke nødvendigvis skal beskrive alle aspekter af aktuel og fremtidig håndtering af affaldsbortskaffelse, inklusive områderne, i mindste detalje.
48. Hvordan skal kravet om, at håndteringsplanerne har en geografisk dimension, forstås i en sådan sammenhæng?
49. Den mest hensigtsmæssige løsning foreslås af Conseil d’État selv samt af flere af de procesdeltagere, som har afgivet indlæg. En håndteringsplan bør fastsætte en samling kriterier, eller som foreslået af Kommissionen, faktorer, der gør det muligt for den myndighed, der modtager ansøgning om tilladelse i medfør af direktivets artikel 9, på et senere tidspunkt nøjagtigt at stedfæste det mest egnede område for et affaldsbortskaffelsesområde.
50. På den måde har en håndteringsplan ganske rigtigt dels den geografiske dimension, som direktivets artikel 7 kræver, dels opfylder den bedst muligt sin retningsgivende rolle. Til gengæld behøver planen ikke selv stedfæste den nøjagtige placering af ethvert fremtidigt område.
51. Faktorerne skal selvfølgelig defineres således, at de medvirker til at opnå de mål, der er omhandlet i direktivets artikel 3-5 (12) .
52. Som understreget af Tillieut, Feron m.fl., bør disse faktorer således dels gøre det muligt at stedfæste områderne for affaldsbortskaffelse under hensyn til miljøet og den offentlige sundhed. Som Domstolen har udtalt i præmis 44 i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig (13), »[…] blandt [f]ormålene [i direktivets artikel 3-5] er det især beskyttelsen af folkesundheden og af miljøet, der udgør selve kernen i den fællesskabsretlige ordning om affald […]«.
53. Dels bør disse faktorer ligeledes, som Kommissionen med rette har bemærket under retsmødet, opfylde direktivets øvrige formål, såsom »oprettelsen af et integreret og tilstrækkeligt net af bortskaffelsesfaciliteter, hvorved der tages hensyn til den bedste teknologi, der er til rådighed, og som ikke medfører uforholdsmæssigt store omkostninger« (14) . De bør derfor også tage hensyn til arten og mængden af de affaldstyper, som kunne produceres i de forskellige dele af et land, samt ikke gøre det nødvendigt at transportere disse over for store afstande.
54. Braine-le-Château, Tillieut, Feron m.fl. samt den østrigske regering har angivet nogle eksempler på geografiske faktorer, som kan forekomme i en håndteringsplan, såsom geologiske og hydrogeologiske forhold, nærhed til beboelsesområder, vindforhold, tilstedeværelsen af følsomme områder, indbyrdes afstand mellem områderne m.m.
55. Fastsættelsen af de faktorer, som konkret vil forekomme i en håndteringsplan, vil naturligvis afhænge af situationen i den region, som dækkes af planen. Jeg er dog enig med Kommissionen i, at disse faktorer bør have en vis grad af nøjagtighed, sådan at forstå, at de bør give nyttige og effektive retningslinjer for de kompetente myndigheder, der på et senere tidspunkt skal træffe afgørelse om det nøjagtige sted for et affaldsbortskaffelsesområde.
56. Som Kommissionen med rette har påpeget, fremgår det af Domstolens retspraksis, at affaldshåndteringsplanerne udgør et vigtigt redskab til opfyldelse af de formål, der er omhandlet i direktivets artikel 3-5. Således udtalte Domstolen i præmis 44 i førnævnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig, at »en tilsidesættelse af forpligtelsen til at udarbejde affaldshåndteringsplaner ifølge retspraksis skal anses for alvorlig, selv om den kun omfatter en meget lille del af en medlemsstats område (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Grækenland, præmis 94 eller 95) eller blot et enkelt dalområde (jf. dom af 9.11.1999, sag C-365/97, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 7773, præmis 69)«.
57. Det følger af ovenstående, at PAGE’s opfattelse, der blev fremført under retsmødet, og hvorefter direktivet hverken stiller krav om nøjagtig kortlægning, eller fastsættelse af en samling kriterier for placering, som gør det muligt for den kompetente myndighed på et senere tidspunkt at fastlægge det egnede sted for et affaldsbortskaffelsesområde, ikke kan lægges til grund. Til støtte for sin opfattelse henviste PAGE til ASA-dommen (15), i hvilken Domstolen i præmis 60 udtalte, at »det derfor [kan] konstateres, at bilag II A og II B til direktivet har til formål at sammenfatte de mest almindelige bortskaffelses- eller nyttiggørelsesoperationer og ikke at give en præcis og udtømmende opregning af alle bortskaffelses- eller nyttiggørelsesoperationer med hensyn til affald i henhold til direktivet«. Denne passus bekræfter efter PAGE’s opfattelse, at det er umuligt at kende til alle bortskaffelses- eller nyttiggørelsesoperationer på tidspunktet for en håndteringsplans udarbejdelse, og at det derfor er meningsløst at kræve, at affaldsbortskaffelsesområderne eller kriterierne for placering fastlægges i håndteringsplanen.
58. Førnævnte passus i ASA-dommen støtter imidlertid ikke PAGE’s fortolkning af direktivets artikel 7.
59. På den ene side svarer den omstændighed, at både løsningen med kortlægningen og løsningen med fastsættelsen af en samling kriterier, der gør det muligt på et senere tidspunkt at stedfæste områderne, afvises, i praksis til at nægte at anerkende enhver geografisk dimension i en håndteringsplan, og derigennem til at gøre direktivets artikel 7 indholdsløs, når denne bestemmer, at håndteringsplanen navnlig skal vedrøre affaldsbortskaffelsesområder.
60. Den omstændighed, at det er umuligt at kende til samtlige bortskaffelses- eller nyttiggørelsesoperationer vedrørende affald på det tidspunkt, hvor en affaldsplan udarbejdes, kan på den anden side have indvirkning ikke alene på områderne, men ligeledes på alle andre aspekter, som behandles i en håndteringsplan. PAGE’s argumentation sætter derfor spørgsmålstegn ved selve meningen med håndteringsplanen, og ikke kun dens geografiske dimension.
Man kan imidlertid ikke hævde, at en håndteringsplan er meningsløs, blot fordi den ikke kan tage hensyn til samtlige nye forhold, som stadig er ukendte på tidspunktet for dens vedtagelse.
61. Endelig henviser Biffa til artikel 8, litra a), nr. i), i direktiv 1999/31 (16), sammenholdt med punkt 1 i dette direktivs bilag I (17) . Biffa mener, at bilag I nødvendigvis har til formål at forudse kriterier, der supplerer og præciserer bestemmelserne i de generelle planer, vedtaget på grundlag af direktivets artikel 7, navnlig hvad angår vurderingen af, hvorvidt en losseplads kan tillades på et nærmere angivet område, som bør foretages inden for rammerne af en bevillingsprocedure vedrørende en ansøgning om tilladelse og ikke inden for rammerne af en affaldshåndteringsplan.
62. Dette argument er imidlertid ikke overbevisende.
63. Det fremgår ikke af direktiv 1999/31, at kravene i punkt 1 i bilag I vedrørende placeringen af en losseplads – således som Biffa hævder – udgør »kriterier, der supplerer og præciserer bestemmelserne i de generelle planer vedtaget på grundlag af direktivets artikel 7«. Direktivet begrænser sig til at bestemme, i artikel 8, litra a), nr. i), sammenholdt med punkt 1 i bilag I, at en tilladelse ikke kan bevilges, medmindre kravene i dette bilag er opfyldt. Det udelukker til gengæld ikke, at disse krav kan gennemføres i national ret i den håndteringsplan, som en medlemsstat skal vedtage i henhold til direktivets artikel 7.
64. Det følger af alt ovenstående, at begge de muligheder, som Conseil d’État har nævnt, er forenelige med direktivets artikel 7. Jeg foreslår derfor at besvare det første spørgsmål med, at den forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne i medfør af direktivets artikel 7, til at udfærdige en eller flere affaldshåndteringsplaner, som navnlig skal omfatte de områder og anlæg, der er egnede til bortskaffelse, indebærer, at medlemsstaterne på et landkort skal angive de præcise steder, hvor områderne for affaldsbortskaffelse er beliggende, eller fastsætte kriterier for placeringen, der er tilstrækkeligt præcise til, at den kompetente myndighed, der har til opgave at udstede en tilladelse i henhold til direktivets artikel 9, er i stand til at fastslå, om området eller anlægget ligger inden for rammerne af den affaldshåndtering, der er fastsat i planen.
B – Det andet præjudicielle spørgsmål i sag C-53/02 og i sag C-217/02
65. Med sit andet præjudicielle spørgsmål spørger Conseil d’État, om direktivets artikel 4, 5 og 7, eventuelt sammenholdt med samme direktivs artikel 9, er til hinder for, at en medlemsstat, der ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget en eller flere planer for håndtering af affald for så vidt angår de områder eller anlæg, der er egnede til bortskaffelse, udsteder individuelle tilladelser til drift af anlæg til affaldsbortskaffelse, såsom lossepladser.
66. Braine-le-Château, Tillieut, Feron m.fl. har anført, at der ifølge direktivets artikel 9, stk. 1, er en direkte sammenhæng mellem det regelsæt, den foreskriver for tilladelser til anlæg, og den planlægning, som er defineret i artikel 7. Denne sammenhæng ville være virkningsløs, hvis ikke den bevilgede driftstilladelse skulle opfylde kravene i affaldsplanlægningen. Deraf følger efter deres opfattelse, at tilladelser ikke kan bevilges, medmindre der foreligger en affaldshåndteringsplan, som vedrører de områder og anlæg, der er egnet til bortskaffelse. De foreslår derfor, at det andet præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende.
67. Alle andre procesdeltagere, der har afgivet indlæg, foreslår til gengæld, at dette spørgsmål besvares benægtende, hvilket jeg tilslutter mig.
68. Som den østrigske og nederlandske regering har påpeget, kan man nemlig hverken af ordlyden af direktivets artikel 9 eller af denne bestemmelses formål slutte, at det skulle være forbudt at udstede en individuel tilladelse, hvis der ikke foreligger en håndteringsplan.
69. Det er ganske vist rigtigt, at direktivets artikel 9 henviser til artikel 7 med ordene »med henblik på gennemførelse af artikel […] 7«. Men regionen Vallonien og Kommissionen har med rette anført, at selv om det er rigtigt, at bestemmelsens ordlyd stiller krav om, at tilladelse bevilges for at iværksætte håndteringsplanerne, så betyder det dog ikke, at det skulle være forbudt at udstede en tilladelse, hvis der ikke foreligger en håndteringsplan.
70. Denne fortolkning styrkes efter min mening af flere argumenter fremført af intervenienterne.
71. For det første var medlemsstaterne, som påpeget af Kommissionen og regionen Vallonien, ikke forpligtet til at gennemføre artikel 7 og 9 i national ret inden for samme tidsfrist. Artikel 9 samt artikel 4 og 5 skulle være gennemført senest d. 1. april 1993, mens de håndteringsplaner, der foreskrives i artikel 7, skulle udarbejdes »så hurtigt som muligt«. Det fremgår af præmis 41 i førnævnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig (18), at sidstnævnte frist er længere end den første. At kræve, at planen udarbejdes inden de individuelle tilladelser, der opfylder kravene i direktivet, kan udstedes, ville medføre, at den effektive ikrafttrædelse af bestemmelserne i artikel 9, sammenholdt med artikel 4 og 5, blev udskudt til en ubestemt dato, hvilket udelukkende er bestemt for gennemførelsen af artikel 7. En sådan konklusion ville være i strid med direktivets formål, nemlig at beskytte menneskers helbred og miljøet.
72. For det andet spørger PAGE sig med rette om, hvordan staterne kan påberåbe sig deres egen ikke-opfyldelse og lade den få retsvirkninger, i det foreliggende tilfælde i form af afslag på ansøgninger om tilladelse. Fællesskabsretten forbyder, at staterne påberåber sig den direkte virkning af et ikke-gennemført direktiv mod en person eller et selskab, hvad enten det er for at give det positive (udstedelse af tilladelse) eller negative retsvirkninger (afslag på tilladelse).
73. For det tredje, hvis man, som anført af Det Forenede Kongeriges regering, hverken kunne forny udløbne tilladelser eller udstede nye tilladelser, udelukkende fordi den kompetente myndighed ikke havde vedtaget nogen affaldshåndteringsplan, kunne det blive juridisk umuligt at drive affaldsbortskaffelsesområderne og medføre, at intet andet affaldsbortskaffelsesområde blev disponibelt. Alternativt kunne den omstændighed, at de nationale myndigheder ikke havde mulighed for at udstede tilladelser, have til følge, at de nationale regler, efter hvilke virksomhederne skal ansøge om disse tilladelser, blev ugyldige, hvilket ville medføre en mangel på regulering af driften af affaldsbortskaffelsesområderne i den pågældende medlemsstat.
74. Her drejer det sig imidlertid om situationer, som uomtvisteligt ikke svarer til direktivets primære formål, som er beskyttelsen af folkesundheden og miljøet.
75. Endelig gør det forhold, at tilladelser kan meddeles, selv når der ikke foreligger en håndteringsplan, ikke en sådan plan mindre betydningsfuld. Således er det med rette, at den nederlandske regering med henvisning til førnævnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig påpeger, at en medlemsstats manglende opfyldelse af kravet om udarbejdelse af en eller flere håndteringsplaner skal anses for at være en alvorlig misligholdelse, som kan forfølges inden for rammerne af et søgsmål i henhold til artikel 226 EF.
76. Kommissionen foreslår at besvare det andet præjudicielle spørgsmål benægtende, men tilføjer dog, at situationen ville være en anden, hvis direktiv 1999/31 fandt anvendelse. Dette er imidlertid ikke tilfældet, som Kommissionen selv indrømmer, idet gennemførelsesfristen for dette direktiv udløber efter den i hovedsagen anfægtede retsakt. Det forekommer mig derfor ikke nødvendigt at tage stilling til, hvad svaret på det andet præjudicielle spørgsmål ville være, hvis direktiv 1999/31 fandt anvendelse.
77. Jeg foreslår derfor at besvare dette spørgsmål med, at direktivets artikel 4, 5 og 7, eventuelt sammenholdt med artikel 9, ikke er til hinder for, at en medlemsstat, som ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget en eller flere affaldshåndteringsplaner, der vedrører områder og anlæg, som er egnet til bortskaffelse, udsteder individuelle tilladelser til drift af affaldsbortskaffelsesanlæg såsom lossepladser.
C – Det tredje præjudicielle spørgsmål i sag C-217/02
78. Med sit tredje præjudicielle spørgsmål spørger Conseil d’État, hvorvidt direktivets artikel 7, stk. 1, indebærer, at planen eller planerne, navnlig for de »områder og anlæg, som er egnede [til] bortskaffelse«, skal være udarbejdet senest den 1. april 1993, eller om den indebærer, at de skal udarbejdes inden for en rimelig frist, som kan være længere end fristen for gennemførelse af direktivet i national ret.
79. I denne henseende er det tilstrækkeligt at konstatere, som samtlige intervenienter i øvrigt har anført, at Domstolen i mellemtiden har taget stilling til dette spørgsmål i førnævnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig. Domstolen fastslog i præmis 41, at udtrykket »hurtigst muligt« i artikel 7, stk. 1, skal fortolkes således, at det i princippet skal være en rimelig frist, »en selvstændig frist i forhold til den frist, der er fastsat for gennemførelsen af ovennævnte direktiv«.
80. Tillieut og Feron m.fl. påstår endvidere, at regionen Vallonien ikke har udarbejdet sin håndteringsplan inden for en rimelig frist i henhold til direktivets artikel 7, stk. 1. Dette spørgsmål falder dog uden for rammerne af denne anmodning om præjudiciel afgørelse.
81. Jeg foreslår derfor at besvare det tredje præjudicielle spørgsmål med, at direktivets artikel 7, stk. 1, indebærer, at planen eller planerne navnlig for de områder og anlæg, der er egnede til bortskaffelse, skal være udarbejdet inden for en rimelig frist, som kan være længere end fristen for gennemførelse af direktivet i national ret.
V – Forslag til afgørelse
82. Under hensyn til det ovenfor anførte, foreslår jeg Domstolen at besvare de af Conseil d’État forelagte spørgsmål således:
»1) Den forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne i henhold til artikel 7 i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991, til at udfærdige en eller flere affaldshåndteringsplaner, som navnlig skal omfatte »de områder og anlæg, der er egnede til bortskaffelse«, indebærer, at medlemsstaterne på et landkort skal angive de præcise steder, hvor områderne for affaldsbortskaffelse er beliggende, eller fastsætte kriterier for placeringen, der er tilstrækkeligt præcise til, at den kompetente myndighed, der har til opgave at udstede en tilladelse i henhold til direktivets artikel 9, er i stand til at fastslå, om området eller anlægget ligger inden for rammerne af den affaldshåndtering, der er fastsat i planen.
2) Artikel 4, 5 og 7, eventuelt sammenholdt med artikel 9, i direktiv 75/442, som ændret ved direktiv 91/156, er ikke til hinder for, at en medlemsstat, som ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget en eller flere affaldshåndteringsplaner, der vedrører områder eller anlæg, som er egnede til bortskaffelse, udsteder individuelle tilladelser til drift af affaldsbortskaffelsesanlæg såsom lossepladser.
3) Artikel 7, stk. 1, i direktiv 75/442, som ændret ved direktiv 91/156, indebærer, at planen eller planerne navnlig for de områder og anlæg, som er egnede til bortskaffelse, skal være udarbejdet inden for en rimelig frist, som kan være længere end fristen for gennemførelse af direktivet i national ret.«
(1) .
(2)
–	EFT L 194, s. 47.
(3)
–	EFT L 78, s. 32.
(4)
–	Det bemærkes, at næsten alle bestemmelser i direktiv 75/442 er blevet erstattet af direktiv 91/156, hvortil der henvises for et overblik over disse forskrifter.
(5)
–	Se artikel 1, litra e), samt bilag II A.
(6)
–	EFT L 182, s. 1.
(7)
–	Min fremhævelse.
(8)
–	EFT L 175, s. 40.
(9)
–	EFT L 73, s. 5.
(10)
–	EFT L 257, s. 26.
(11)
–	Dom af 4.7.2000, sag C-387/97, Sml. I, s. 5047.
(12)
–	Jf. direktivets artikel 7, stk. 1: » For at nå de mål, der er nævnt i artikel 3-5, skal den eller de i artikel 6 omhandlede kompetente myndigheder hurtigst muligt udarbejde en eller flere planer for håndtering af affaldet […]« (min fremhævelse).
(13)
–	Dom af 2.5.2002, sag C-292/99, Sml. I, s. 4097.
(14)
–	Direktivets artikel 5, stk. 1.
(15)
–	Dom af 27.2.2002, sag C-6/00, Sml. I, s.1961.
(16)
–	Anført i punkt 9.
(17)
–	Anført i punkt10.
(18)
–	»Det skal i den forbindelse fastslås, at anvendelsen af udtrykket »hurtigst muligt« i den nævnte bestemmelse er en angivelse, hvorefter fristen i artikel 2, stk. 1, første afsnit, i direktiv 91/156 for gennemførelsen af selve direktivet ikke vedrører forpligtelsen til at udarbejde affaldshåndteringsplaner. Såfremt dette var tilfældet, ville bestemmelsen nemlig være indholdsløs. Det følger heraf, at udtrykket »hurtigst muligt« skal fortolkes således, at der heri principielt ligger, at de kompetente myndigheder har en rimelig frist til at opfylde denne særlige forpligtelse. Det er en selvstændig frist i forhold til den frist, der er fastsat for gennemførelsen af ovennævnte direktiv.«