62019TJ0018_RES
Sag T-18/19
Colin Brown
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Fjerde Udvidede Afdeling) af 5. oktober 2020
»Personalesag – tjenestemænd – tjenestemand, der var statsborger i Det Forenede Kongerige på tidspunktet for den pågældendes tiltrædelse af tjenesten – Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen – erhvervelse af statsborgerskab i tjenestelandet i løbet af karrieren – fortabelse af udlandstillæg – ligebehandling – princippet om forbud mod forskelsbehandling – artikel 4, stk. 1, i bilag VII til vedtægten«
Tjenestemænd – løn – udlandstillæg – betingelser for tildeling – begivenhed, der begrunder, at administrationen foretager en fornyet vurdering af ydelsesmodtagerens situation – erhvervelse af statsborgerskab i tjenestelandet i løbet af karrieren – omfattet
[Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)]
(jf. præmis 36, 37, 39, 41-45 og 50-52)
Tjenestemænd – løn – udlandstillæg – betingelser for tildeling – fornyet vurdering af ydelsesmodtagerens situation som følge af den pågældendes erhvervelse af statsborgerskab i tjenestelandet i løbet af karrieren – fortabelse af retten til udlandstillæg – hensyntagen til de omstændigheder, der ligger til grund for ansøgningen om statsborgerskab – risiko for afskedigelse uden ansøgning som følge af en medlemsstats udtræden af Unionen – ingen betydning
[Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)]
(jf. præmis 64-69)
Tjenestemænd – løn – udlandstillæg – betingelser for tildeling – fornyet vurdering af ydelsesmodtagerens situation som følge af den pågældendes erhvervelse af statsborgerskab i tjenestelandet i løbet af karrieren – sidestilling med situationen for en tjenestemand, der har eller har haft statsborgerskab i tjenestelandet – tilsidesættelse af lighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling – foreligger ikke
[Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra b)]
(jf. præmis 81-83, 86-90, 96, 97 og 112-117)
Resumé
Ved dommen i sagen Brown mod Kommissionen (sag T-18/19), der blev afsagt den 5. oktober 2020, foretog Retten, der traf afgørelse i udvidet sammensætning med fem dommere, en præcisering af, under hvilke betingelser en tjenestemand, der i løbet af karrieren erhverver statsborgerskab i tjenestelandet, af denne grund kan fratages retten til udlandstillæg i henhold til de betingelser for tildeling, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«).
I det foreliggende tilfælde tiltrådte sagsøgeren, Colin Brown, tjenesten ved Kommissionen den 1. januar 2001. Han var på dette tidspunkt kun statsborger i Det Forenede Kongerige. Kommissionens kontor for »Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder« (PMO) tildelte ham udlandstillæg i medfør af de betingelser, som gælder for en tjenestemand, »der ikke har eller har haft statsborgerskab i den stat, på hvis område han gør tjeneste«, i henhold til artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten.
Den 23. juni 2016 stemte borgerne i Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland ved en folkeafstemning for, at deres land skulle træde ud af Den Europæiske Union. Den 29. marts 2017 meddelte Det Forenede Kongerige Det Europæiske Råd, at det agtede at træde ud af Unionen. Under disse omstændigheder ansøgte sagsøgeren den 27. juni 2017 om belgisk statsborgerskab, som han opnåede den 3. november 2017. Efter at PMO have modtaget meddelelse herom, underrettede dette kontor den 23. februar 2018 sagsøgeren om sin afgørelse om at fratage ham retten til udlandstillæg og som følge heraf også adgangen til godtgørelse af rejseudgifter med den begrundelse, at han havde opnået statsborgerskab i sit tjenesteland, nemlig i det foreliggende tilfælde Belgien. Ved berigtigelsesafgørelse af 19. marts 2018 (herefter »den anfægtede afgørelse«) blev den dato, hvorpå afgørelsen af 23. februar 2018 fik virkning, fastsat til den 1. december 2017.
Eftersom sagsøgeren ikke fik medhold i den klage over den anfægtede afgørelse, som han havde indgivet, anlagde han sag ved Retten med påstand om annullation af den anfægtede afgørelse og om genindførelse af retten til de omhandlede ydelser med virkning fra den 1. december 2017. Sagsøgeren fremsatte til støtte for sin annullationspåstand fire anbringender, hvorved han dels anfægtede, at det var muligt at foretage en fornyet vurdering af hans ret til udlandstillæg såvel principielt som henset til de særlige omstændigheder i det foreliggende tilfælde, dels gjorde gældende, at der var sket tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling navnlig som følge af de betingelser for tildeling, der var blevet anvendt i forbindelse med den fornyede vurdering, og fortolkningen heraf.
Retten fastslog for det første, at PMO ikke havde tilsidesat artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten ved at finde, at den omstændighed, at der i løbet af karrieren var erhvervet statsborgerskab i tjenestelandet, skulle give anledning til at foretage en fornyet vurdering af retten til udlandstillæg. Selv om denne bestemmelse ikke udtrykkeligt fastsætter en mulighed for at foretage en sådan fornyet vurdering, bemærkede Retten nemlig, at administrationen ikke kan fortsætte med månedligt at udbetale dette tillæg, når der er indtrådt en begivenhed, som væsentligt ændrer situationen for den person, der modtager tillægget i henhold til de i denne bestemmelse fastsatte betingelser for tildeling. I dette tilfælde og i mangel af bestemmelser, der er til hinder herfor, skal administrationen foretage en fornyet vurdering af denne situation.
Retten bemærkede i denne henseende, at fortolkningen af artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten bekræftede denne analyse, idet den ikke på nogen måde indeholdt elementer, der kunne udelukke, at der skulle foretages en fornyet vurdering af retten til udlandstillæg som følge af, at en tjenestemand har erhvervet statsborgerskab i tjenestelandet i løbet af karrieren. Eftersom den negative betingelse vedrørende statsborgerskab i tjenestelandet er formuleret i præsens, udelukker en sådan ordlyd nemlig for det første ikke, at den berørte tjenestemand under hele sin karriere skal fortsætte med at opfylde denne betingelse for at bevare retten til udlandstillæg. Hvad for det andet angår lovgivers valg af de betingelser, der gælder for tildeling af udlandstillæg, bemærkede Retten i lyset af forarbejderne (
1
) til den tidligere vedtægt (
2
), at kriteriet om statsborgerskab var blevet valgt som følge af, at det var præcist og nemt at anvende, uden at der derved var blevet set bort fra dette kriteriums begrænsninger, navnlig i tilfælde af dobbelt statsborgerskab. Henset til princippet om en streng fortolkning af de EU-retlige bestemmelser, der giver ret til økonomiske ydelser, var Retten således af den opfattelse, at det ville have krævet en anden affattelse af den omhandlede bestemmelse, såfremt det skulle være udelukket at foretage enhver form for fornyet vurdering i de tilfælde, hvor tjenestemanden erhverver statsborgerskab i tjenestelandet i løbet af karrieren. For det tredje var Retten af den opfattelse, at en sådan fornyet vurdering endvidere var i overensstemmelse med formålet med udlandstillægget, som er at opveje de særlige udgifter og ulemper, der følger af, at tjenestemanden under hele karrieren opholder sig langt fra sit hjemland, idet den pågældende udøver sin tjeneste ved Unionen på tjenestestedet. Eftersom det påhvilede EU-lovgiver at tage hensyn til dette formål i forbindelse med fastsættelsen af de betingelser, der gælder for tildeling af udlandstillæg, bemærkede Retten under henvisning til den formulering, der i denne forbindelse er anvendt i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten, nemlig, at integrationen af en tjenestemand, der er resultatet af, at den pågældende i løbet af sin karriere har taget fast bopæl og udfører sit arbejde i tjenestelandet, ikke er til hinder for udbetaling af udlandstillæg. Dette valg omfatter til gengæld ikke de tilfælde, hvor tjenestemanden har erhvervet statsborgerskab i tjenestelandet i løbet af karrieren, når der henses til den særlige form for integration, som en sådan erhvervelse af statsborgerskab udgør.
Endelig forkastede Retten den argumentation, hvorved sagsøgeren havde foreholdt PMO, at dette kontor i lyset af de grunde, der havde ført ham til at ansøge om statsborgerskab, og som efter hans opfattelse havde karakter af et pres, der udgjorde force majeure, ikke havde undladt at foretage en fornyet vurdering af hans situation. Efter at Retten havde præciseret, at den procedure for erhvervelse af statsborgerskab, som sagsøgeren havde iværksat, havde til formål at imødegå den risiko for at blive afskediget uden ansøgning, som han i givet fald ville blive udsat for, hvis Det Forenede Kongerige udtrådte af Unionen, fandt Retten i denne henseende, at den omtvistede fornyede vurdering ikke kunne anses for at have påført sagsøgeren en uforholdsmæssig byrde, der opfyldte betingelserne for, at der forelå force majeure, og som dermed skulle have givet PMO mulighed for ikke at foretage den fornyede vurdering, som dette kontor havde pligt til at gennemføre. Dette gjaldt så meget desto mindre, som sagsøgeren ved erhvervelsen af belgisk statsborgerskab fik fuld sikkerhed for, at han fremover kunne bevare sin ansættelse. Retten bemærkede endelig i denne henseende, at ingen kan påberåbe sig, at der skal ske en neutralisering af virkningerne af, at en medlemsstat udtræder af Unionen.
For det andet fastslog Retten, at hverken den omstændighed, at de betingelser for tildeling, der gælder for de tjenestemænd, der har statsborgerskab i tjenestelandet, var blevet anvendt på sagsøgeren, eller den fortolkning, der var blevet anlagt heraf, var i strid med lighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling.
Retten bemærkede indledningsvis, at den sondring, der følger af, at statsborgerskab inden for rammerne af udøvelsen af den vide skønsbeføjelse, der tilkommer lovgiver med hensyn til at fastsætte tjenestemændenes ansættelsesvilkår, er valgt som det vigtigste kriterium, ikke er åbenbar uhensigtsmæssig eller vilkårlig, når der henses til formålet med udlandstillægget. Desuden kræver den periodiske udbetaling af dette tillæg, som i øvrigt ikke er tidsmæssigt begrænset, at ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling overholdes ikke blot på tidspunktet for tiltrædelsen af tjenesten, men også i forbindelse med hver enkelt fornyede vurdering af retten til dette tillæg.
Henset til de strenge betingelser, som de tjenestemænd, der har statsborgerskab i tjenestelandet, skal opfylde for at kunne modtage udlandstillæg, nemlig kravet om, at tjenestemanden ikke på nogen måde har haft bopæl i eller har udøvet beskæftigelse på dette lands europæiske område i den tiårig referenceperiode, der gik forud for deres tiltrædelse af tjenesten, fandt Retten imidlertid, at der ikke forelå nogen grunde til at fritage sagsøgeren fra at opfylde disse krav fra det tidspunkt, hvor han havde opnået statsborgerskab. Fra denne dato skulle sagsøgeren således behandles på samme måde som enhver anden statsborger eller tidligere belgisk statsborger, hvis ophold i Belgien, selv kortvarigt, i løbet af den tiårige referenceperiode kan være til hinder for, at de tildeles dette tillæg i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten. Retten var omvendt af den opfattelse, at situationen for en tjenestemand, der har erhvervet statsborgerskab i tjenestelandet i løbet af sin karriere, ikke længere kan sammenlignes med situationen for de tjenestemænd, der ikke har givet udtryk for, at de har til hensigt at formalisere deres tilknytning til dette land ved at opnå statsborgerskab.
Under alle omstændigheder forkastede Retten argumentet om, at der forelå forskelsbehandling til skade for de tjenestemænd, der er statsborgere i Det Forenede Kongerige, efter at den havde sikret sig, at den kritiserede fortolkning i praksis blev fulgt uafhængigt af, hvilket statsborgerskab der oprindeligt var blevet taget i betragtning i forhold til en tjenestemand, og at denne fortolkning desuden ikke havde nogen sammenhæng med de betragtninger, der vedrørte udviklingen i forholdet mellem Den Europæiske Union og Det Forenede Kongerige. Endelig bemærkede Retten som svar på anbringendet om, at der var sket tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling som følge af en fejlagtig fortolkning af artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten, at den foreslåede fortolkning i denne henseende var uforenelig med selve ordlyden af denne bestemmelse og med dens rækkevidde, og at den derfor ikke kunne tages til følge.
På baggrund af disse betragtninger forkastede Retten de øvrige påstande og frifandt følgelig Kommissionen i det hele.
(
1
) – Rådets orienterende meddelelse af 11.12.1959.
(
2
) – Rådets forordning nr. 31 (EØF), 11 (Euratom) af 18.12.1961 om vedtægten for tjenestemænd i Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EFT 1959-1962, s. 126).