62023TJ0556_RES
Sag T-556/23
Swissgrid AG
mod
Den Europæiske Unions Agentur for Samarbejde mellem Energireguleringsmyndigheder
Rettens dom (Tredje Udvidede Afdeling) af 8. oktober 2025
»Energi – indre marked for elektricitet – retningslinjer for balancering af elektricitet – artikel 1 i forordning (EU) 2017/2195 – europæisk platform for processen til udligning af modsatrettede ubalancer – den schweiziske transmissionssystemoperatør deltager ikke – ACER’s afgørelse om ændring af rammerne for gennemførelse af platformen – klage indbragt for ACER’s klagenævn – særlige betingelser og vilkår for indbringelse af klage – artikel 28 i forordning (EU) 2019/942 – afvisning på grund af manglende søgsmålskompetence for klagenævnet – umiddelbart og individuelt berørt«
Energi – balancering af elektricitet – forordning 2017/2195 – europæisk platform for processen til udligning af modsatrettede ubalancer – anvendelsesområde – schweiziske transmissionssystemoperatører – udelukket – undtagelser
(Kommissionens forordning 2017/2195, art. 1, stk. 2, 6 og 7)
(jf. præmis 24-39)
Den Europæiske Unions agenturer – Agenturet for Samarbejde mellem Energireguleringsmyndigheder (ACER) – klageprocedure – klage til ACER’s klagenævn – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – ACER’s afgørelse om ændring af rammerne for gennemførelsen af den europæiske platform for processen til udligning af modsatrettede ubalancer – ændring, der fratager de schweiziske transmissionssystemoperatører deres ret til at deltage i denne platform i henhold til aftaler, der er indgået inden vedtagelsen af nævnte afgørelse – afgørelse, der påvirker de nævnte operatørers retsstilling – antagelse til realitetsbehandling
(Art. 4, stk. 4, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2019/942, art. 28)
(jf. præmis 55-73)
Resumé
Ved sin dom annullerede Retten afgørelsen truffet af klagenævnet ved Den Europæiske Unions Agentur for Samarbejde mellem Energireguleringsmyndigheder (ACER), hvorved en klage indbragt af en schweizisk transmissionssystemoperatør (herefter »TSO’en«) til prøvelse af en afgørelse truffet af ACER om udelukkelse af TSO’ens deltagelse i den europæiske platform for processen til udligning af modsatrettede ubalancer (herefter »IN-platformen«) i henhold til forordning 2017/2195 blev afvist (
1
). Herved udtalte Retten sig om denne forordnings anvendelsesområde og om en sådan operatørs søgsmålskompetence i forhold til en afgørelse fra ACER, som denne ikke er adressat for.
Sagsøgeren, Swissgrid AG, har i sin egenskab af Schweiz’ eneste TSO siden 2012 deltaget i International Grid Control Cooperation (IGCC), en samarbejdsstruktur mellem TSO’er, der har til formål at optimere den automatiserede forvaltning af frekvensgenoprettelsesreserver ved hjælp af en proces til udligning af modsatrettede ubalancer.
Den 2. august 2017 vedtog Europa-Kommissionen forordning 2017/2195, som i artikel 22 fastsætter, at der skal oprettes en europæisk platform for processen til udligning af modsatrettede ubalancer.
I henhold til denne bestemmelse vedtog ACER afgørelse nr. 13/2020 om oprettelse af IN-platformen, der som bilag indeholder en ramme for gennemførelsen af denne platform (herefter »gennemførelsesrammen«).
Den 30. september 2022 vedtog ACER afgørelse nr. 16/2022 om ændring af udpegelsen af de enheder, der skulle varetage de funktioner, der er defineret i gennemførelsesrammen. I denne henseende blev definitionen af »medlems-TSO«, som tidligere omfattede »enhver TSO, der [havde] tilsluttet sig IN-platformen, herunder TSO’er i [systemområder for last-frekvensregulering], der drives af flere TSO’er fra forskellige medlemsstater eller tredjelande«, ændret, således at den nu omfatter »enhver TSO, som forordning [2017/2195] finder anvendelse på, og som [havde] tilsluttet sig IN-platformen, herunder TSO’er fra multi-TSO-[systemområder for last-frekvensregulering]«.
Idet sagsøgeren var af den opfattelse, at denne ændring ville medføre sagsøgerens udelukkelse fra at deltage i IN-platformen, indbragte denne en klage over afgørelsen for ACER’s klagenævn, som afviste klagen i henhold til artikel 28, stk. 1, i forordning 2019/942 (
2
). Ifølge klagenævnet er deltagelsen i IN-platformen forbeholdt TSO’erne i EU, således at ændringen af gennemførelsesrammen for denne platform ikke påvirkede sagsøgerens retsstilling som schweizisk TSO.
Det var på denne baggrund, at sagsøgeren anlagde sag ved Retten med påstand om annullation af klagenævnets afgørelse.
Rettens bemærkninger
Retten indledte med undersøgelsen af klagenævnets konklusion om, at forordning 2017/2195 principielt begrænser deltagelsen i de platforme, som den regulerer, til TSO’er i EU og følgelig udelukker schweiziske TSO’er fra IN-platformen.
Ved at foretage en ordlydsfortolkning af forordning 2017/2195 og af den sammenhæng, hvori den indgår, bemærkede Retten, at selv om denne forordnings artikel 1, stk. 2, ikke udtrykkeligt alene henviser til TSO’er i EU med henblik på at fastlægge dens anvendelsesområde, skal den mulighed, som Kommissionen i medfør af samme artikels stk. 6 og 7 har for alene at acceptere schweiziske TSO’ers deltagelse i visse platforme og kun på visse betingelser, fortolkes som en undtagelse, der viser, at der ikke findes en principiel regel, som omfatter deltagelse af TSO’er uden for Unionen i de platforme, der er fastsat i forordning 2017/2195, herunder IN-platformen.
Denne konklusion understøttes af en teleologisk fortolkning af forordning 2017/2195, for så vidt som den vedrører oprettelsen af et fuldt fungerende og indbyrdes sammenkoblet indre marked for energi baseret på fælles retfærdige regler. Henset til den omstændighed, at Det Schweiziske Forbund ikke har tiltrådt Unionens indre marked, og at de schweiziske TSO’er følgelig ikke er underlagt de samme regler som dem, der finder anvendelse på TSO’er i EU-medlemsstaterne, er deres udelukkelse fra deltagelse i de platforme, der er omhandlet i forordning 2017/2195, med forbehold af bl.a. en alternativ bilateral ordning, der fortsat er mulig, i det foreliggende tilfælde fuldt ud begrundet, henset til det formål, der forfølges med den nævnte forordning.
Det følger heraf, at klagenævnet ikke begik en retlig fejl ved at fastslå, at de schweiziske TSO’ers deltagelse ud over de tilfælde, der er omhandlet i artikel 1, stk. 6 og 7, i forordning 2017/2195, var udelukket.
Udvalget tilsidesatte derimod artikel 28, stk. 1, i forordning 2019/942 ved at fastslå, at afgørelse nr. 16/2022 ikke udgjorde en væsentlig ændring af sagsøgerens retsstilling, og ved følgelig at afvise sagsøgerens klage.
I henhold til denne bestemmelse kan enhver fysisk eller juridisk person påklage en afgørelse truffet af ACER, der er rettet til den pågældende, eller en afgørelse, der berører den pågældende umiddelbart og individuelt. Ved fortolkningen af denne bestemmelse i lyset af retspraksis vedrørende artikel 263, stk. 4, TEUF, som den er inspireret af, bemærkede Retten, at andre fysiske eller juridiske personer end adressaten for en retsakt kun kan gøre gældende, at de berøres individuelt, hvis de rammes af den pågældende retsakt på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for en sådan retsakt.
Henset til disse afklarende bemærkninger præciserede Retten indledningsvis, at begrundelsen for klagenævnets afgørelse om, at sagsøgerens retsstilling var direkte reguleret af forordning 2017/2195 og ikke af afgørelse nr. 13/2020 og nr. 16/2022, ikke kunne begrunde en konklusion om, at den klage, der var blevet indbragt for nævnet, ikke kunne antages til realitetsbehandling. Eftersom afgørelse nr. 16/2022 var baseret på artikel 22, stk. 1, i forordning 2017/2195, havde sagsøgeren nemlig ret til at anfægte dens lovlighed uafhængigt af den nævnte forordnings rækkevidde. Den omstændighed, at forordning 2017/2195 ikke fastsætter, at sagsøgeren kan deltage i IN-platformen, udgjorde således en betragtning, der var relevant for realitetsbehandlingen af klagen snarere end for vurderingen af, om den kunne antages til realitetsbehandling.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren var umiddelbart og individuelt berørt af afgørelse nr. 16/2022, bemærkede Retten for det første, at sagsøgeren var part i en (hoved)aftale om balanceringsplatforme indgået med andre TSO’er, men ligeledes var »deltagende medlem« i en samarbejdsaftale om IGCC siden marts 2012, at IGCC er det gennemførelsesprojekt, der udvikler sig hen imod IN-platformen, og at vedtagelsen af en ramme for gennemførelse af IN-platformen ikke har frataget de aftaler, som sagsøgeren er part i, deres relevans, idet disse aftaler fortsat regulerer den nævnte platforms funktion i forlængelse af dens gennemførelsesramme.
For det andet fremgik det ikke klart af den gennemførelsesramme, der var vedlagt som bilag til afgørelse nr. 13/2020, at sagsøgeren ikke kunne opretholde sin deltagelse i IN-platformen i henhold til sine kontraktlige rettigheder. Denne gennemførelsesramme definerede således en »medlems-TSO« ved den omstændighed, at denne havde tilsluttet sig IN-platformen og udtrykkeligt inkluderede »TSO’er i [systemområder for last-frekvensregulering], der drives af flere TSO’er fra forskellige medlemsstater eller tredjelande«.
Selv en fortolkning af de relevante bestemmelser i den nævnte gennemførelsesramme i overensstemmelse med forordning 2017/2195 kan ikke anses for at have kunnet fjerne enhver tvivl med hensyn til sagsøgerens mulighed for at fortsætte sin deltagelse i IN-platformen på grundlag af sine kontraktlige rettigheder. Dels havde artikel 1 i forordning 2017/2195 nemlig ikke på daværende tidspunkt været genstand for en fortolkning fra Unionens retsinstansers side. Dels kunne den måde, hvorpå denne forordning er affattet, give sagsøgeren anledning til at tro, at selskabet havde mulighed for at opretholde sin deltagelse i IN-platformen, bl.a. henset til den manglende henvisning alene til TSO’er i EU i definitionen af forordningens anvendelsesområde i dennes artikel 1, stk. 2.
I lyset af disse præciseringer fastslog Retten, at det først var med vedtagelsen af afgørelse nr. 16/2022 om ændring af definitionen af »medlems-TSO« i gennemførelsesrammen, der nu alene skulle omfatte de TSO’er, som forordning 2017/2195 finder anvendelse på, at ACER indtog en formel holdning, som udtrykkeligt udelukkede sagsøgerens deltagelse i IN-platformen.
Som følge af den ændring, der blev foretaget ved afgørelse nr. 16/2022, kunne sagsøgeren således ikke længere opretholde sin deltagelse i IN-platformen i henhold til de aftaler, som denne var part i, hvorfor denne afgørelse måtte anses for at fratage sagsøgeren udøvelsen af sine kontraktlige rettigheder og dermed for umiddelbart at have indvirkning på dennes retsstilling. Sagsøgeren skulle ligeledes anses for at være berørt af afgørelse nr. 16/2022 på grund af visse egenskaber, som er særlige for selskabet, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller det fra alle andre.
Eftersom IGCC ifølge selve gennemførelsesrammen er det projekt, der udvikler sig hen imod IN-platformen, befinder sagsøgeren sig som deltager i denne platform siden 2012 nemlig i en anden situation end andre TSO’er i tredjelande, der ikke har nydt godt af en sådan deltagelse. Som den eneste schweiziske TSO befinder sagsøgeren sig desuden, henset til formålet med forordning 2017/2195, i en situation, der er forskellig fra situationen for TSO’er i andre tredjelande, idet Schweiz har en geografisk særegenhed ved de facto at være omgivet af EU-medlemsstater.
Henset til det ovenstående annullerede Retten klagenævnets afgørelse.
(
1
) – Kommissionens forordning (EU) 2017/2195 af 23.11.2017 om fastsættelse af retningslinjer for balancering af elektricitet (EUT 2017, L 312, s. 6).
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/942 af 5.6.2019 om oprettelse af Den Europæiske Unions Agentur for Samarbejde mellem Energireguleringsmyndigheder (EUT 2019, L 158, s. 22).