62023CC0572
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 4. september 2025 (
1
)
Sag C-572/23 P
Carles Puigdemont i Casamajó,
Antoni Comín i Oliveres,
Clara Ponsatí i Obiols
mod
Europa-Parlamentet
»Appel – regler for institutionerne – medlemmer af Europa-Parlamentet – privilegier og immuniteter – anmodning om ophævelse af immunitet indgivet i forbindelse med en straffesag – Parlamentets behandling af anmodningen – upartiskhed – kriterier for ophævelse af immuniteten – Parlamentets skønsbeføjelse – afgørelse om at ophæve et medlems immunitet – annullationssøgsmål – appellantens vedvarende søgsmålsinteresse efter udløbet af den pågældendes mandat som medlem«
I. Indledning
1.
Med deres appel har Carles Puigdemont i Casamajó, Antoni Comín i Oliveres og Clara Ponsatí i Obiols nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 5. juli 2023, Puigdemont i Casamajó m.fl. mod Parlamentet (T-272/21, herefter den appellerede dom, EU:T:2023:373), hvorved Retten ikke gav medhold i deres søgsmål med påstand om annullation af Europa-Parlamentets afgørelse P9_TA(2021)0059, P9_TA(2021)0060 og P9_TA(2021)0061 af 9. marts 2021 vedrørende en anmodning om ophævelse af deres immunitet (herefter »de omtvistede afgørelser«) (
2
).
2.
Appellanterne har fremsat ti anbringender til støtte for deres påstande. På Domstolens anmodning vil jeg i dette forslag til afgørelse fokusere på det tredje, det femte og det sjette appelanbringende. I øvrigt foreslår jeg Domstolen, at den ex officio undersøger spørgsmålet om, hvorvidt appellanternes søgsmålsinteresse fortsat består efter den 15. juli 2024, dvs. efter udløbet af deres mandater som medlemmer i den niende valgperiode.
II. EU-retten
3.
Artikel 9 i protokol (nr. 7) vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter (
3
), der er knyttet som bilag til EU-traktaten og EUF-traktaten (herefter »protokol nr. 7«), fastsætter følgende:
»Under Europa-Parlamentets mødeperioder nyder medlemmerne:
a)
på deres eget lands område de immuniteter, der tilstås medlemmerne af deres lands lovgivende forsamling
b)
på en anden medlemsstats område fritagelse for enhver form for tilbageholdelse og retsforfølgning.
De er ligeledes dækket af immuniteten på vej til eller fra Europa-Parlamentets mødested.
Immuniteten kan ikke påberåbes af et medlem, som gribes på fersk gerning, og kan ikke hindre Europa-Parlamentets ret til at ophæve et af dets medlemmers immunitet.«
4.
Artikel 18 i protokol nr. 7, som er anført i kapitel VII med overskriften »Almindelige bestemmelser«, fastsætter følgende:
»Ved anvendelse af denne protokol handler Unionens institutioner i gensidig forståelse med de pågældende medlemsstaters ansvarlige myndigheder.«
5.
Parlamentets interne organisation er fastlagt i Parlamentets forretningsorden. Artikel 5 i den forretningsorden, der gælder for den niende valgperiode (2019-2024) (
4
) (herefter »forretningsordenen«), med overskriften »Privilegier og immuniteter« fastsætter følgende:
»1.   Medlemmerne nyder de privilegier og immuniteter, der er fastlagt i protokol nr. 7 […].
2.   Under udøvelsen af sine beføjelser vedrørende privilegier og immuniteter arbejder Parlamentet for at bevare sin integritet som demokratisk lovgivende forsamling og sikre medlemmernes uafhængighed under udførelsen af deres opgaver. Parlamentarisk immunitet er ikke et medlems personlige privilegium, men derimod en garanti for Parlamentets uafhængighed som helhed og for dets medlemmers uafhængighed.
[…]«
6.
Forretningsordenens artikel 6 med overskriften »Ophævelse af immunitet« fastsætter følgende:
»1.   Anmodninger om ophævelse af immunitet prøves i overensstemmelse med artikel 7, 8 og 9 i protokol nr. 7 vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter og de i forretningsordenens artikel 5, stk. 2, omhandlede principper.
[…]«
7.
Forretningsordenens artikel 9 med overskriften »Procedurer vedrørende immunitet« fastsætter følgende:
»1.   Enhver anmodning til formanden [for Parlamentet] fra en kompetent myndighed i en medlemsstat om ophævelse af et medlems immunitet eller fra et medlem eller tidligere medlem om beskyttelse af privilegier og immuniteter meddeles på plenarmødet og henvises til det kompetente udvalg.
[…]
3.   Udvalget prøver straks, men under hensyn til deres forholdsmæssige kompleksitet, anmodninger om ophævelse af immunitet eller beskyttelse af privilegier og immuniteter.
4.   Udvalget fremsætter forslag til en begrundet afgørelse, der skal anbefale godkendelse eller forkastelse af anmodningen om ophævelse af immunitet eller om beskyttelse af immunitet og privilegier. Der kan ikke stilles ændringsforslag. Såfremt et forslag forkastes, betragtes den modsatte afgørelse som vedtaget.
5.   Udvalget kan anmode den berørte myndighed om enhver oplysning eller præcisering, som det finder nødvendig for at kunne tage stilling til, hvorvidt immuniteten bør ophæves eller beskyttes.
6.   Det berørte medlem har mulighed for at blive hørt og kan forelægge ethvert dokument eller andet skriftligt materiale, som medlemmet måtte finde relevant for udvalgets stillingtagen.
Det berørte medlem må ikke være til stede under forhandlinger om anmodningen om ophævelse eller beskyttelse af vedkommendes immunitet, bortset fra ved selve høringen.
[…]
7.   Ligger der flere forskellige anklagepunkter til grund for anmodningen om ophævelse eller beskyttelse af immunitet, kan der udarbejdes en særskilt afgørelse for hvert anklagepunkt. Undtagelsesvis kan det i udvalgets betænkning foreslås, at ophævelsen eller beskyttelsen af den parlamentariske immunitet udelukkende skal vedrøre den strafferetlige forfølgelse, men at medlemmet, så længe der ikke er afsagt endelig dom, ikke kan udsættes for nogen form for frihedsberøvelse, varetægtsfængsling eller anden foranstaltning, der ville forhindre den pågældende i at varetage sit mandat.
8.   Udvalget kan afgive en begrundet udtalelse om den pågældende myndigheds kompetence og om, hvorvidt anmodningen kan tages under behandling, men udtaler sig under ingen omstændigheder om skyldspørgsmålet eller om det hensigtsmæssige i en strafferetlig forfølgelse på grundlag af de udtalelser eller handlinger, som medlemmet tillægges, selv ikke i tilfælde, hvor udvalget gennem prøvelsen af anmodningen opnår grundigt kendskab til selve sagen.
[…]
11.   Udvalget behandler sagen og alle modtagne dokumenter med den største fortrolighed. Udvalgets behandling af procedurer vedrørende immunitet finder altid sted for lukkede døre.
[…]
13.   Udvalget udarbejder principper for anvendelsen af denne artikel.
14.   Enhver forespørgsel fra en kompetent myndighed om rækkevidden af medlemmernes privilegier eller immuniteter behandles i overensstemmelse med ovennævnte regler.«
III. Tvistens baggrund, den appellerede dom, retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
A.
Tvistens baggrund
8.
Tvistens baggrund er fremstillet i den appellerede doms præmis 2-19. De kan sammenfattes som følger.
9.
Carles Puigdemont i Casamajó (herefter »den første appellant«) var præsident for Generalitat de Cataluña (regionalregeringen i Catalonien, Spanien), og Antoni Comín i Oliveres (herefter »den anden appellant«) og Clara Ponsatí i Obiols (herefter »den tredje appellant«) var medlemmer af Gobierno autonómico de Cataluña (regeringen i den selvstyrende region Catalonien, Spanien) på tidspunktet for vedtagelsen af Ley 19/2017 del Parlamento de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación (det catalanske parlaments lov nr. 19/2017 om folkeafstemningen om selvbestemmelse) af 6. september 2017 (
5
) og Ley 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoriedad jurídica y fundacional de la República (det catalanske parlaments lov nr. 20/2017 om republikkens retlige og grundlæggende overgang) af 8. september 2017 (
6
), og da der den 1. oktober 2017 blev afholdt folkeafstemning om selvbestemmelse i henhold til den førstnævnte af disse to love, hvis bestemmelser i mellemtiden var blevet suspenderet ved en afgørelse fra Tribunal Constitucional (forfatningsdomstol, Spanien).
10.
Efter vedtagelsen af disse love og afholdelsen af folkeafstemningen indledte Ministerio Fiscal (anklagemyndighed, Spanien), Abogado del Estado (statens advokat, Spanien) og det politiske parti VOX en straffesag mod bl.a. appellanterne, som blev foreholdt bl.a. at have begået lovovertrædelser i form af »opstand« og »underslæb med offentlige midler«. Ved kendelse af 9. juli 2018 erklærede Tribunal Supremo (øverste domstol, Spanien), at appellanterne havde nægtet at give møde efter deres flugt fra Spanien, og udsatte straffesagen, indtil de var fundet.
11.
Appellanterne stillede efterfølgende op som kandidater ved valget til Parlamentet, som i Spanien blev afholdt den 26. maj 2019, og hvor den første og den anden appellant blev valgt med virkning fra den 2. juli 2019.
12.
Den 14. oktober 2019 udstedte undersøgelsesdommeren ved Tribunal Supremos (øverste domstol) afdeling for strafferetlige sager en national arrestordre, en europæisk arrestordre og en international arrestordre mod den første appellant med henblik på domfældelse i forbindelse med den omhandlede straffesag. Den 4. november 2019 udstedte samme dommer tilsvarende arrestordrer mod den anden og den tredje appellant.
13.
Den 13. januar 2020 meddelte præsidenten for Tribunal Supremo (øverste domstol) Parlamentet en anmodning af 10. januar 2020, der var fremsat af formanden for denne domstols afdeling for strafferetlige sager i medfør af en kendelse afsagt samme dag af undersøgelsesdommeren ved denne afdeling vedrørende ophævelse af den første og den anden appellants parlamentariske immunitet.
14.
Den 10. februar 2020 tog Parlamentet i forlængelse af Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union den 31. januar 2020 til efterretning, at den tredje appellant var blevet valgt som medlem af Europa-Parlamentet med virkning fra den 1. februar 2020.
15.
Samme dag meddelte præsidenten for Tribunal Supremo (øverste domstol) Parlamentet en anmodning af 4. februar 2020, der var fremsat af formanden for denne domstols afdeling for strafferetlige sager i medfør af en kendelse afsagt samme dag af undersøgelsesdommeren ved denne afdeling vedrørende ophævelse af den tredje appellants parlamentariske immunitet.
16.
Parlamentets næstformand bekendtgjorde på plenarmødet anmodningen om ophævelse af den tredje appellants immunitet og henviste den til Parlamentets Retsudvalg (herefter »Retsudvalget«).
17.
Appellanterne fremsatte bemærkninger for Parlamentet. Den 14. januar 2021 blev de ligeledes hørt af Retsudvalget.
18.
Den 23. februar 2021 vedtog Retsudvalget betænkning A 9-0020/2021, A 9-0021/2021 og A 9-0022/2021 om anmodningerne om ophævelse af appellanternes immunitet.
19.
Ved de omtvistede afgørelser imødekom Parlamentet de anmodninger, der er nævnt i punkt 13 og 15 i dette forslag til afgørelse.
B.
Den appellerede dom
20.
Den 19. maj 2021 anlagde appellanterne et søgsmål ved Retten med påstand om annullation af de omtvistede afgørelser.
21.
Appellanterne fremsatte otte anbringender til støtte for deres søgsmål. De fire anbringender (
7
), der er relevante for dette forslag til afgørelse, vedrørte i det væsentlige Parlamentets angivelige tilsidesættelse af princippet om upartiskhed og princippet om en retfærdig rettergang (det tredje anbringende), en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om loyalt samarbejde, retten til en effektiv domstolsbeskyttelse og retten til et forsvar på grund af de omtvistede afgørelsers manglende klarhed (det femte anbringende), en tilsidesættelse af artikel 343 TEUF, artikel 9 i protokol nr. 7 og forretningsordenens artikel 5, stk. 2, idet Parlamentet havde overskredet grænserne for sin beføjelse til at ophæve sine medlemmers immunitet (det sjette anbringende), samt en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet, idet Parlamentet uden begrundelse havde fraveget sin tidligere praksis eller havde foretaget et åbenbart urigtigt skøn (det syvende anbringende).
22.
Ved kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 24. maj 2022, Puigdemont i Casamajó m.fl. mod Parlamentet og Spanien (C-629/21 P(R), EU:C:2022:413), blev gennemførelsen af de omtvistede afgørelser udsat.
23.
Ved den appellerede dom forkastede Retten appellanternes otte anbringender.
24.
Hvad angår det tredje annullationsanbringende forkastede Retten for det første de tre første led vedrørende udpegelsen af en enkelt ordfører for de tre immunitetssager (den appellerede doms præmis 238), den udpegede ordførers manglende upartiskhed (denne doms præmis 257) og Retsudvalgets formands manglende upartiskhed (dommens præmis 262). For det andet fastslog den, at det, eftersom disse tre led var blevet forkastet, ikke var nødvendigt at vurdere dette anbringendes fjerde led vedrørende den fortrolige karakter af Retsudvalgets arbejde (samme doms præmis 262).
25.
Hvad angår det femte annullationsanbringende fastslog Retten, at de omtvistede afgørelser ikke manglede klarhed for så vidt angår de procedurer, i henseende til hvilke immuniteten blev ophævet (den appellerede doms præmis 97), og at artikel 9, stk. 2, i protokol nr. 7 ikke indrømmede appellanterne en selvstændig beskyttelse i forhold til den beskyttelse, som de var tillagt ved den nævnte protokols artikel 9, stk. 1 (denne doms præmis 107).
26.
Hvad angår det sjette og det syvende annullationsanbringende forkastede Retten for det første i den appellerede doms præmis 143 det sjette anbringende, for så vidt som det vedrørte en tilsidesættelse af artikel 343 TEUF, artikel 9 i protokol nr. 7 og forretningsordenens artikel 5, stk. 2, samt visse af appellanternes grundlæggende rettigheder. For det andet forkastede den i denne doms præmis 187 det sjette anbringende, for så vidt som det vedrørte faktiske og retlige fejl, som Parlamentets undersøgelse af fumus persecutionis var behæftet med, og det syvende anbringende.
C.
Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
27.
Den 15. september 2023 iværksatte appellanterne en appel til prøvelse af den appellerede dom. Parlamentet og Kongeriget Spanien, som har fået tilladelse til at intervenere til støtte for Parlamentets påstande i sagen for Retten, har indgivet svarskrifter. Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident har parterne fået tilladelse til at indgive en replik og en duplik.
28.
Med deres appel har appellanterne nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
De omtvistede afgørelser annulleres, subsidiært hjemvises sagen til Retten.
–
Parlamentet og Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagsomkostningerne, subsidiært udsættes afgørelsen om sagsomkostningerne.
29.
Parlamentet og Kongeriget Spanien har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
30.
Domstolen har besluttet at behandle sagen uden mundtlig forhandling.
IV. Bedømmelse
A.
Appellen
31.
Appellanterne har fremsat ti anbringender til støtte for deres appel. Som før nævnt vil jeg på Domstolens anmodning i dette forslag til afgørelse fokusere på det tredje, det femte og det sjette appelanbringende, som vedrører henholdsvis den manglende upartiskhed og retfærdighed af proceduren for ophævelse af immuniteten i Parlamentet (det tredje anbringende), de omtvistede afgørelsers manglende klarhed (det femte anbringende) og fejl ved fortolkningen og anvendelsen af reglerne vedrørende afgørelsen om ophævelse af den parlamentariske immunitet, bl.a. for så vidt angår Parlamentets vurdering af fumus persecutionis (det sjette anbringende). Jeg vil først tage stilling til det tredje anbringende, derefter det sjette anbringende og til sidst det femte anbringende.
32.
Før jeg indleder min undersøgelse af disse tre anbringender, finder jeg det nødvendigt at anføre nogle bemærkninger om dels appellanternes vedvarende søgsmålsinteresse efter afslutningen af den niende valgperiode og dels den retlige parlamentariske immunitet i artikel 9 i protokol nr. 7 og domstolsprøvelsen af afgørelsen om at ophæve denne immunitet.
B.
Appellanternes vedvarende søgsmålsinteresse
33.
Det følger af fast retspraksis, at Domstolen af egen drift skal prøve spørgsmålet om, hvorvidt appellen kan antages til realitetsbehandling, herunder appellanternes vedvarende søgsmålsinteresse (
8
). I hovedsagen bør Domstolen efter min opfattelse foretage en sådan undersøgelse af egen drift under hensyntagen til ændringen i appellanternes situation efter udløbet af deres mandater som medlemmer ved afslutningen af den niende valgperiode den 15. juli 2024. Jeg påpeger, at parterne ikke kunne tage stilling til dette spørgsmål i forbindelse med den skriftlige procedure, for så vidt som denne procedure blev afsluttet den 2. juli 2024, før afslutningen af den niende valgperiode.
34.
I denne henseende minder jeg om, at søgsmålsinteressen er en afgørende og grundlæggende betingelse for ethvert søgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person (
9
). Denne interesse skal foreligge på tidspunktet for sagens anlæggelse, idet sagen i modsat fald afvises, og bestå indtil retsafgørelsen, idet det i modsat fald findes ufornødent at træffe afgørelse (
10
). En sådan interesse foreligger kun, såfremt en annullation af denne retsakt i sig selv kan have retsvirkninger, og søgsmålet således med sit resultat kan tilføre parten en fordel (
11
).
35.
I denne forbindelse påpeger jeg dels, at den første og den tredje appellant som følge af udløbet af deres mandater som medlemmer fra den 16. juli 2024 ikke længere er omfattet af de immuniteter, der er fastsat i artikel 9 i protokol nr. 7. En eventuel annullation af de omtvistede afgørelser vedrørende dem vil derfor ikke tilføre dem nogen fordel. Dels minder jeg om, at inden for rammerne af proceduren ved Retten udsatte Domstolens vicepræsident ved kendelse af 24. maj 2022 (
12
) gennemførelsen af de omtvistede afgørelser, at denne kendelse ikke blev afsagt før afsigelsen af den anfægtede dom, og at trods iværksættelsen af foreløbige foranstaltninger inden for rammerne af proceduren ved Dostmolen, er disse afgørelser under alle omstændigheder ikke blevet gennemført før udløbet af medlemmernes mandater.
36.
På denne baggrund er jeg af den opfattelse, at den første og den tredje appellant ikke længere har søgsmålsinteresse i en annullation af de omtvistede afgørelser vedrørende dem (afgørelse P9_TA(2021)0059 og P9_TA(2021)0061), eftersom deres mandater som medlemmer er udløbet, og at genstanden for deres appel dermed er bortfaldet. Eftersom den foreliggende appel ikke med sit resultat kan tilføre disse appellanter nogen fordel, bør det således fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse om appellen for så vidt angår disse appellanter. På denne baggrund foreslår jeg Domstolen, at den i henhold til artikel 149 i Domstolens procesreglement fastslår, at der ikke er anledning til at træffe afgørelse for så vidt angår den første og den tredje appellants appel.
37.
Situationen er anderledes med hensyn til den anden appellant. Det fremgår nemlig af sagsakterne i sagen Comín i Oliveres mod Parlamentet (sag T-477/24) ved Retten, at denne appellant den 9. juni 2024 blev genvalgt som medlem af Parlamentet i den tiende valgperiode. Hans navn er imidlertid ikke opført på den liste over kandidater valgt i Spanien, som blev fremsendt til Parlamentet af den centrale spanske valgkommission. Denne kommission meddelte Parlamentet, at den anden appellant ikke havde svoret eden eller afgivet løftet om at ville overholde den spanske forfatning, hvorfor den erklærede den plads, han var blevet valgt til i Parlamentet, for ledig og midlertidigt suspenderede alle de privilegier, der var knyttet til hans funktioner, indtil han havde svoret denne ed eller afgivet dette løfte (
13
). Dette indebærer, henset til Junqueras Vies-dommen (
14
), at den anden appellant skal anses for fortsat at nyde immunitet i henhold til artikel 9 i protokol nr. 7, og at han fortsat har en søgsmålsinteresse i en annullation af de omtvistede afgørelser vedrørende ham (afgørelse P9_TA(2021)0060).
38.
I betragtning af den anden appellants vedvarende søgsmålsinteresse og for det tilfælde, at Domstolen ikke deler min opfattelse angående den første og den tredje appellants manglende søgsmålsinteresse, vil jeg undersøge det tredje, det femte og det sjette appelanbringende.
C.
Ukrænkelighed og domstolsprøvelsen af ophævelsen heraf
39.
I tråd med den europæiske tradition, som er rodfæstet i den franske revolution (
15
), fastsætter protokol nr. 7 to former for parlamentarisk immunitet, nemlig ansvarsfrihed (for holdningstilkendegivelser eller stemmeafgivning under udøvelsen af det parlamentariske hverv) (protokollens artikel 8) og ukrænkelighed (beskyttelse mod enhver frihedsberøvelse og enhver retsforfølgning for ethvert andet forhold) (protokollens artikel 9). Det er denne anden form, som er omhandlet i den foreliggende sag.
40.
Protokol nr. 7 fastsætter ganske vist udtrykkeligt, at ukrænkeligheden i modsætning til ansvarsfriheden kan ophæves, men præciserer ikke, hvilke materielle kriterier der skal være opfyldt, for at en sådan afgørelse kan træffes, og disse kriterier er i øvrigt heller ikke udtrykkeligt fastsat i den primære ret eller ved retligt bindende afledte retsakter. Det eneste, der ligger fast, er, at ophævelsen af den parlamentariske immunitet henhører under Parlamentets kompetencer.
41.
På denne baggrund opstår spørgsmålet om rækkevidden af Parlamentets beføjelser, når det forelægges en anmodning om ophævelse af immuniteten for et af dets medlemmer og rækkevidden af domstolsprøvelsen af dets afgørelse. Idet retsakterne er tavse om dette spørgsmål, må svaret søges i den parlamentariske immunitets formål, således som det er blevet fortolket i retspraksis.
42.
I denne henseende har Domstolen allerede, med henvisning til Den Europæiske menneskerettighedsdomstols (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) praksis (
16
), fastslået, at de immuniteter, som er fastsat til fordel for medlemmerne af Europa-Parlamentet, tager sigte på at sikre denne institutions uafhængighed ved udførelsen af dens opgaver (
17
). Som jeg allerede har påpeget i mit forslag til afgørelse Junqueras Vies, er den parlamentariske immunitet, selv om den har form af en beskyttelse, som indrømmes alle parlamentsmedlemmer personligt, ikke et privilegium, som hæver det pågældende medlem over den almindelige lov, men en mekanisme, der beskytter parlamentet som helhed (
18
). I denne henseende følger det ligeledes af Menneskerettighedsdomstolens retspraksis, at den retlige immunitet udgør en undtagelse fra de almindelige retsregler, der regulerer retsforfølgningen og domfældelsen for formodede overtrædelser, hvorfor staterne skal sikre, at den har en veldefineret og begrænset rækkevidde, således at den ikke kan anvendes af de politiske repræsentanter som et instrument til at unddrage sig retsforfølgning (
19
).
43.
Henset til formålet med ukrænkeligheden som en mekanisme, der tager sigte på at beskytte selve Parlamentet, fraværet af bestemmelser i den primære ret om, hvilke materielle kriterier der skal være opfyldt, for at den parlamentariske immunitet kan ophæves, samt det forhold, at afgørelsen om at ophæve immuniteten henhører under Parlamentets kompetencer, må det efter min opfattelse lægges til grund, at denne institution har et vidt skøn med hensyn til behandlingen af anmodninger om ophævelse af immunitet. Dette indebærer en beføjelse til at fastlægge de proceduremæssige regler, der finder anvendelse, og de materielle kriterier for ophævelse af immunitet, såvel som en beføjelse til at frit at træffe afgørelse om den indgivne anmodning.
44.
Parlamentets vide skøn udelukker ganske vist ikke, at dets afgørelser om ophævelse af immuniteten er undergivet domstolsprøvelse. En sådan afgørelse berører nemlig dels retsstillingen for det pågældende medlem, som skal være i stand til at gøre sine rettigheder gældende. Dels berører den retten til effektiv domstolsbeskyttelse for borgere, der har lidt skade som følge af dette medlems handlinger.
45.
Henset til Parlamentets vide skøn er jeg dog enig i Rettens vurdering (
20
), hvorefter Domstolen ved domstolsprøvelsen af en afgørelse om at ophæve immuniteten, skal begrænse sig til at efterprøve, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, som institutionen har lagt til grund, er materielt rigtige, at der ikke foreligger en åbenbar fejl ved vurderingen af disse faktiske omstændigheder, og at der ikke er begået magtfordrejning (
21
). Det er nemlig kun Parlamentet, der har kompetence til at vurdere, om ophævelsen af immuniteten, henset til alle relevante omstændigheder, er til skade for dets uafhængighed ved udførelsen af dets opgaver eller ej.
46.
Efter min opfattelse bør de tre appelanbringender vurderes under hensyntagen til disse principper.
D.
Det tredje appelanbringende
47.
Med det tredje anbringende har appellanterne foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den fastslog, at deres ret til, at deres sager blev behandlet uvildigt og retfærdigt af Parlamentet, ikke var blevet tilsidesat. Dette anbringende falder i fire led, hvoraf det første vedrører afgørelsen om at udpege en enkelt ordfører til alle tre immunitetssager, det andet vedrører denne ordførers upartiskhed, det tredje vedrører Retsudvalgets formands upartiskhed og det fjerde vedrører fortroligheden af proceduren for Retsudvalget.
48.
Jeg fremhæver indledningsvis, at proceduren for Parlamentets behandling af anmodninger om ophævelse af immunitet er reguleret ved forretningsordenen, bl.a. artikel 9 med overskriften »Procedurer vedrørende immunitet«. I henhold til forretningsordenens artikel 9, stk. 13, udarbejder Retsudvalget principper for anvendelsen af denne artikel. I den niende valgperiode fremgik disse principper af meddelelsen til medlemmerne (11/2019) af 19. november 2019 om de principper, der finder anvendelse på anmodningerne om ophævelse af immunitet (herefter »meddelelse nr. 11/2019«).
49.
Jeg påpeger i denne henseende, at Domstolen allerede har fastslået, at en af de meddelelser, der blev erstattet af meddelelse nr. 11/2019, nærmere bestemt meddelelse nr. 11/2003 af 6. juni 2003, vedtaget af Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og det Indre Marked, ikke var retligt bindende (
22
). Efter min opfattelse er det samme tilfældet for meddelelse nr. 11/2019. Der er således tale om en intern retsakt om tilrettelæggelsen af Retsudvalgets arbejde, som ikke er bindende for Parlamentet. Dette udelukker dog ikke, at der tages hensyn til denne retsakt ved vurderingen af lovligheden af den procedure, der førte til vedtagelsen af afgørelsen om at ophæve immuniteten. Meddelelse nr. 11/2003 er nemlig udtryk for den praksis, der følges af Retsudvalget, som har til opgave at behandle anmodningen om ophævelse af immuniteten og forberede udkastet til Parlamentets afgørelse. I øvrigt er denne meddelelse rettet til medlemmerne og udgør dermed ikke blot en kilde til information om den måde, hvorpå Retsudvalget behandler sager om immunitet, men også et dokument, der kan give medlemmerne berettigede forventninger med hensyn til deres processuelle rettigheder.
50.
De regler, der er fastsat i forretningsordenen og i meddelelse nr. 11/2019, samt den måde, hvorpå de anvendes af Parlamentet, skal være i overensstemmelse med den primære ret. I denne henseende minder jeg om, at retten til god forvaltning, der er fastsat i artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), bestemmer, at enhver bl.a. har ret til at få sin sag behandlet uvildigt af Unionens institutioner. Det kan efter min opfattelse ikke udelukkes, at denne bestemmelse finder anvendelse på procedurer om ophævelse af immunitet (
23
).
51.
Dette krav om upartiskhed dækker dels den subjektive upartiskhed, hvilket vil sige, at ingen af den omhandlede institutions medlemmer med ansvar for sagen må give udtryk for forudindtagethed eller personlige fordomme, dels den objektive upartiskhed, hvilket vil sige, at institutionen skal sikre en tilstrækkelig garanti for, at enhver rimelig tvivl herom kan udelukkes (
24
).
52.
Jeg er imidlertid af den opfattelse, at for så vidt angår sager om immunitet bør der ved fastlæggelsen af det præcise indhold af retten til, at sager behandles uvildigt, tages hensyn til formålet med proceduren og det forhold, der pr. definition består mellem de personer, der er ansvarlige for behandlingen af sagerne, og den berørte person. I denne henseende skal det indledningsvis påpeges, at der i enhver procedure om ophævelse af immunitet pr. definition består et særligt forhold mellem den berørte person og de personer, der handler på vegne af den institution, som er kompetent til at træffe afgørelsen. I disse sager er Parlamentet, som skal træffe afgørelse om en rettighed for et af dets medlemmer, nemlig en institution, som ikke er af retslig, men derimod af politisk karakter. Det er kendetegnende for Parlamentet, at dets medlemmer, som tilhører forskellige politiske grupper, er modstandere på det ideologiske plan og i denne forstand er i permanent konflikt på det politiske område. Endvidere henhører afgørelser om ophævelse af den parlamentariske immunitet udelukkende under Parlamentet. De skal således træffes i henhold til reglerne for denne institutions vedtagelser, dvs. ved en afstemning med deltagelse af alle Parlamentets medlemmer. Heraf følger, at selv de medlemmer, som er i konflikt på et andet plan end det politiske, har mulighed for at deltage i vedtagelsen af den endelige afgørelse om ophævelse af immuniteten for et medlem af Parlamentet.
53.
Det er derfor ikke muligt at anvende det samme kriterium om upartiskhed på de medlemmer, der deltager i behandlingen af sager om immunitet, som det, der anvendes på retter eller administrative myndigheder, der behandler borgernes sager. Hvis de medlemmer, der er ansvarlige for forberedelsen af en afgørelse om ophævelse af immunitet, blev pålagt de samme krav med hensyn til objektiv upartiskhed som dem, der pålægges dommere eller personer, der handler på vegne af administrative myndigheder, ville dette nemlig indebære en manglende hensyntagen til de særlige kendetegn ved Parlamentet og karakteren af proceduren for ophævelse af immunitet.
54.
I denne situation bør konflikterne af rent politisk karakter mellem de personer, der er ansvarlige for proceduren for ophævelse af immunitet, og de personer, der er genstand for disse procedurer, efter min opfattelse betragtes som irrelevante for vurderingen af førstnævnte personers objektive upartiskhed. Det samme gælder de personer, der er ansvarlige for behandlingen af en anmodning om ophævelse af immunitet eller for at tilrettelægge Retsudvalgets arbejde. Disse personer skal nemlig ikke træffe afgørelse om en sådan anmodning, men er ansvarlige for sammen med andre medlemmer af Retsudvalget at forberede et udkast til afgørelse, som efterfølgende er genstand for debat og afstemning i Parlamentet. Henset til, at det ikke er fastsat, at medlemmer, som er i politisk konflikt, er inhabile til at deltage i Parlamentets afstemning om en anmodning om ophævelse af et medlems immunitet, er en konflikt af denne karakter så meget desto mindre egnet til at begrunde, at de medlemmer, der er ansvarlige for behandlingen af en sådan anmodning og for tilrettelæggelsen af Retsudvalgets arbejde, er inhabile.
1. Det tredje anbringendes første led
a) Parternes argumenter
55.
Appellanterne har foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 229-238 fastslog, at kravene om upartiskhed og retfærdighed ikke var blevet tilsidesat, selv om der var blevet udpeget en enkelt ordfører for de tre sager om immunitet. Efter deres opfattelse tilsidesatte Parlamentet herved punkt 6 og 8 i meddelelse nr. 11/2019 og overtrådte chartrets artikel 41, stk. 1, og artikel 39, stk. 2, bl.a. på grund af den manglende upartiskhed af den person, der blev udpeget som ordfører. De har gjort gældende, at det eneste dokument, der var vedlagt meddelelse nr. 1/2020, var Tribunal Supremos (øverste domstol) dom af 14. oktober 2019, og at Retten foretog en urigtig gengivelse af beviserne, da den kvalificerede denne dom som en »oversendelse«. Appellanterne har endvidere foreholdt Retten dens konstateringer i den appellerede doms præmis 237, hvorefter punkt 6 og 8 i meddelelse nr. 11/2019 ikke fastlægger en ret for medlemmerne af Parlamentet. I denne henseende har de gjort gældende, at hvis der var blevet udpeget en forskellig ordfører for hver immunitetssag, ville mindst en af dem have kunnet være upartisk. Efter deres opfattelse følger det af chartrets artikel 52, stk. 1, at det kun var en udtrykkelig bestemmelse vedtaget i henhold til forretningsordenens artikel 9, stk. 13, der kunne give Parlamentet ret til at udpege en enkelt ordfører.
56.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien på dette punkt, gjort gældende, at dette led i det tredje anbringende skal forkastes, og at det ikke kan antages til realitetsbehandling som følge af utilstrækkelig begrundelse, idet appellanterne ikke har angivet, hvad fejlen i Rettens ræsonnement bestod i, og kun har fremlagt deres egen fortolkning. Ifølge Parlamentet ville dette led, hvis det kunne antages til realitetsbehandling, være ugrundet, eftersom Retten ikke begik nogen retlig fejl. Endvidere er Parlamentet af den opfattelse, at Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 237 er af subsidiær karakter, og at argumentet vedrørende denne præmis derfor er uvirksomt.
b) Bedømmelse
57.
Retten redegjorde i den appellerede doms præmis 232 for indholdet af punkt 6-8 i meddelelse nr. 11/2019. Heraf fremgår det, at denne meddelelses punkt 6 fastsætter, at det kompetente udvalg udpeger en ordfører for »hver immunitetssag«. Ifølge denne meddelelses punkt 7 tilkommer det hver politisk gruppe at angive ét medlem som fast ordfører for immunitetssager og koordinator »for at sikre, at immunitetssagerne behandles af erfarne medlemmer«. Samme meddelelses punkt 8 bestemmer, at hvervet som ordfører for hver immunitetssag roteres på lige fod mellem de politiske grupper (
25
).
58.
Herefter fastslog Retten for det første i den appellerede doms præmis 236, at princippet i punkt 8 i meddelelse nr. 11/2019 om ligelig rotation af hvervet som ordfører ikke kan fortolkes således, at det er til hinder for, at en enkelt ordfører udpeges til at behandle flere sammenhængende immunitetssager, når anmodningerne om ophævelse af immunitet som i den foreliggende sag vedrører parlamentsmedlemmer, der er omfattet af samme straffesag. For det andet bemærkede den for fuldstændighedens skyld i denne doms præmis 237, at punkt 8 i meddelelse nr. 11/2019 ikke fastlægger en ret for medlemmerne.
59.
I modsætning til hvad Parlamentet har gjort gældende, er jeg af den opfattelse, at det tredje anbringendes første led kan antages til realitetsbehandling, idet det vedrører den retlige fejl, som Retten angiveligt begik ved fortolkningen af punkt 6 og 8 i meddelelse nr. 11/2019. Retsspørgsmål, som Retten har behandlet i første instans, kan nemlig drøftes på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af EU-retten (
26
). Dette led er derimod ikke begrundet, for så vidt som Rettens fortolkning af disse spørgsmål er korrekt.
60.
Jeg påpeger, at appellanterne i forbindelse med det første led bl.a. har gjort gældende, at det forhold, at deres sager blev tildelt en enkelt ordfører, medførte en tilsidesættelse af kravet om procedurens upartiskhed. I deres appel har de imidlertid ikke angivet nogen sammenhæng mellem udpegelsen af en enkelt ordfører og procedurens upartiskhed, men blot anført argumenter vedrørende den udpegede persons manglende upartiskhed, hvilket ikke er genstanden for det tredje anbringendes første led. Disse argumenter er uvirksomme i forbindelse med dette led. Der er derimod intet til hinder for at vurdere afgørelsen om at tildele de tre sager til en enkelt ordfører for så vidt angår procedurens retfærdighed.
61.
I denne henseende er jeg af den opfattelse, at Retten ikke begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 236. Jeg er enig i dens vurdering, hvorefter punkt 6 og 8 i meddelelse nr. 11/2019 ikke er til hinder for, at en enkelt ordfører udpeges til at behandle flere sager om en anmodning om ophævelse af immunitet. For så vidt som disse punkter bestemmer, at der udpeges en ordfører for hver immunitetssag, og at ordførerne tildeles sagerne i henhold til princippet om ligelig rotation, fastsætter de ikke en streng ordning for tildeling af sager, men en generel regel for tilrettelæggelsen af arbejdet i Retsudvalget. Det følger navnlig ikke af disse punkter, at der er forbud mod at tildele samme ordfører immunitetssager, der er nært forbundne på grund af deres sammenhæng, og jeg påpeger, at det forhold, at behandlingen af sådanne sager betros en enkelt ordfører, gør det muligt at sikre, at personer, der befinder sig i sammenlignelige eller ligefrem identiske situationer, behandles lige under proceduren.
62.
Hvad angår den hævdede urigtige gengivelse af beviserne, som er gjort gældende i forbindelse med dette led, er dette argument efter min opfattelse uvirksomt, for så vidt som det ikke vedrører udpegelsen af en enkelt ordfører, men derimod ordførerens upartiskhed. Som før nævnt (
27
) er argumentet vedrørende den manglende upartiskhed af den person, der blev udpeget som ordfører, uvirksomt med henblik på dette led.
63.
Hvad angår argumentet vedrørende den appellerede doms præmis 237 bør det forkastes, for så vidt som det drejer sig om en betragtning, der blev anført for fuldstændighedens skyld. Domstolen forkaster nemlig uden videre klagepunkter rettet mod præmisser, der for fuldstændighedens skyld er anført i en dom afsagt af Retten, fordi disse ikke kan føre til dens ophævelse (
28
).
64.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det tredje anbringendes første led forkastes.
2. Det tredje anbringendes andet led
a) Parternes argumenter
65.
Appellanterne har foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 244-257 forkastede deres argument vedrørende ordførerens manglende upartiskhed som ugrundet, og for herved at have tilsidesat chartrets artikel 41, stk. 1, og artikel 39, stk. 2, samt de principper, der følger af punkt 8 i meddelelse nr. 11/2019. De har fremsat fem klagepunkter i forbindelse med dette led.
66.
Med det første klagepunkt har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 245 og 246 fastslog, at det forhold, at ordføreren tilhører samme politiske gruppe som partiet VOX, der anlagde straffesagerne mod dem, ikke var tilstrækkeligt til objektivt at give anledning til begrundet mistanke om, at denne ordfører eventuelt var partisk.
67.
Med det andet klagepunkt har appellanterne gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 247-251 med urette undlod at anerkende, at det forhold, at ordføreren var formand for et møde i Parlamentet, hvorunder han støttede sloganet »Puigdemont en prison!« (Puigdemont i fængsel!), godtgjorde hans partiskhed eller i det mindste gav anledning til begrundet mistanke herom. Denne undladelse var resultatet af en urigtig gengivelse af beviserne.
68.
Med det tredje klagepunkt har appellanterne foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 253 og 254 med urette afviste et bevis fra realitetsbehandling, nærmere bestemt et interview med ordføreren i en bulgarsk avis, med den begrundelse, at appellanterne ikke havde begrundet den sene fremlæggelse heraf. I denne forbindelse tilsidesatte Retten ifølge appellanterne ligeledes sin begrundelsespligt, idet den ikke angav sin grund til at fastslå, at appellanternes forklaringer, hvorefter de først fik kendskab til dette interview efter anlæggelsen af deres annullationssøgsmål, var utilstrækkelig.
69.
Med det fjerde klagepunkt har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 255 fastslog, at de heri nævnte forhold samt andre forhold, der tidligere var blevet gjort gældende, ikke gjorde det muligt at fastslå, at ordføreren ikke var upartisk, hvilket endvidere udgjorde en urigtig gengivelse af beviserne.
70.
Med det femte klagepunkt har appellanterne foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 256 fastslog, at de ikke havde påberåbt sig, at ordføreren havde en »personlig« interesse.
71.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at dette led i det tredje anbringende skal forkastes. Nærmere bestemt er de indledningsvis af den opfattelse, at ordførerens tilhørsforhold til en gruppe, som på det politiske plan er modstander af det medlem, som er genstand for anmodningen om ophævelse af immunitet, ikke er egnet til at rejse tvivl om denne ordførers upartiskhed. Endvidere har det gjort gældende, at det andet klagepunkt ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom det reelt tager sigte på en ny vurdering af de faktiske omstændigheder, og under alle omstændigheder er ugrundet. Parlamentet har desuden gjort gældende, at det tredje klagepunkt vedrørende afvisningen af det bevis, der bestod i det nævnte interview, og tilsidesættelsen af begrundelsespligten skal forkastes. Endelig er Parlamentet af den opfattelse, at det fjerde og det femte klagepunkt ikke kan antages til realitetsbehandling og under alle omstændigheder er ugrundede.
b) Bedømmelse
72.
Hvad for det første angår det første klagepunkt fastslog Retten i den appellerede doms præmis 245 og 246, at ordførerens tilhørsforhold til den europæiske politiske gruppe De Europæiske Konservative og Reformister principielt var uden betydning for vurderingen af hans upartiskhed, selv om medlemmerne fra det politiske parti VOX, der anlagde den straffesag, der ligger til grund for anmodningerne om ophævelse af immuniteten, tilhører denne politiske gruppe.
73.
Efter min opfattelse begik Retten ikke en retlig fejl ved vurderingen af dette klagepunkt. Parlamentet tilsidesatte nemlig dels ikke nogen intern regel vedrørende behandlingen af anmodninger om ophævelse af immunitet ved at udpege en person fra en anden politisk gruppe end den, som de i denne anmodning omhandlede medlemmer tilhørte, som ordfører. Mere grundlæggende tilsidesatte det ved denne udpegelse ikke punkt 8 i meddelelse nr. 11/2019, hvorefter ordføreren i immunitetssagen, således som det fremgår af den appellerede dom, ikke må tilhøre samme politiske gruppe som det medlem, der er genstand for anmodningen, og ikke må være valgt i samme medlemsstat. Denne regel indebærer ikke, at der er forbud mod at udpege en person fra en politisk gruppe, der er modstander af den gruppe, som det pågældende medlem tilhører, som ordfører. Hvis dette var tilfældet ville der, henset til den politiske karakter af den konflikt, der pr. definition består mellem medlemmer fra forskellige grupper, i visse tilfælde være risiko for, at ingen af de permanente ordførere ville blive anset for egnede til at udøve dette hverv.
74.
Dels er det ganske vist korrekt, at appellanternes argumenter ikke hviler på ordførerens blotte tilhørsforhold til en politisk gruppe, der står i et modsætningsforhold til dem, men hans tilhørsforhold til samme gruppe som partiet VOX, der var blandt initiativtagerne til de straffesager mod appellanterne, som ligger til grund for anmodningerne om ophævelse af immuniteten. Imidlertid begik Retten efter min opfattelse ikke nogen fejl, da den lagde til grund, at denne omstændighed ikke i sig selv var tilstrækkelig til at konkludere, at kravet om ordførerens upartiskhed var blevet tilsidesat. Det kan nemlig ikke lægges til grund, at der består en så nær tilknytning mellem forskellige nationale partier fra samme gruppe i Parlamentet, at den indstilling, som ordføreren fra samme politiske gruppe som partiet VOX udviste over for appellanterne, kan opfattes som en konsekvens af forholdet mellem sidstnævnte og partiet VOX. Jeg er således af den opfattelse, at partiet VOX’ politiske interesse i, at appellanterne blev retsforfulgt, ikke kan betragtes som en omstændighed, der rejser særlig tvivl om ordførerens upartiskhed.
75.
Hvad for det andet angår det andet og det fjerde klagepunkt har Retten dels i den appellerede doms præmis 249 fastslået, at ordføreren havde tilrettelagt og deltaget i et arrangement i Parlamentet den 6. marts 2019, hvor generalsekretæren for det politiske parti VOX holdt et indlæg over temaet »Cataluña es España« (Catalonien er Spanien). Sidstnævnte afsluttede indlægget med ordene »Viva España, viva Europa y Puigdemont a prisión« (Længe leve Spanien, længe leve Europa og Puigdemont i fængsel). Retten fastslog ligeledes i den appellerede doms præmis 250 og 251, at den (kommende) ordfører, selv om han var til stede, ikke udtrykte sig mundtligt, og at dette udtryk for hans holdning den politiske situation i Catalonien ikke er tilstrækkeligt til at udgøre en tilsidesættelse af princippet om upartiskhed. Dels fastslog den i denne doms præmis 255, at de forskellige reaktioner, som det politiske parti VOX gav udtryk for efter vedtagelsen af de omtvistede afgørelser, eller det forhold, at ordføreren var blevet pålagt en administrativ sanktion, ikke kunne godtgøre hans manglende upartiskhed.
76.
I forbindelse med det andet og det fjerde klagepunkt har appellanterne i det væsentlige anført deres egen fortolkning af visse faktiske omstændigheder. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder udgør ikke et retsspørgsmål, der er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre der er tale om en urigtig gengivelse af de for Retten fremlagte beviser (
29
). En sådan urigtig gengivelse af beviserne foreligger dog, hvis det uden fremlæggelse af nye beviser fremgår åbenbart, at bedømmelsen af de foreliggende beviser er urigtig eller åbenbart i strid med deres ordlyd. Denne urigtige gengivelse skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet bedømmelse af de faktiske omstændigheder og beviserne (
30
).
77.
I hovedsagen har appellanterne ganske vist formelt foreholdt retten at have foretaget en urigtig gengivelse af beviserne, men det må konstateres, at de under dække af dette anbringende reelt tager sigte på at opnå en fornyet behandling af de argumenter, de fremsatte i denne henseende i første instans, uden at redegøre for, hvordan Retten har foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder og beviserne. Disse klagepunkter kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.
78.
Det følger ganske vist af fast retspraksis, at når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, er Domstolen i henhold til artikel 256 TEUF kompetent til at gennemføre en kontrol med den retlige kvalificering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser (
31
). I denne henseende er jeg af den opfattelse, at Rettens kvalificering af de faktiske omstændigheder ikke er behæftet med nogen fejl. For det første er det blotte tilhørsforhold til samme politiske gruppe som partiet VOX ikke tilstrækkeligt til at drage ordførerens upartiskhed i tvivl. For det andet påpeger jeg, at det pågældende møde, således som Parlamentet har gjort gældende, fandt sted i den ottende valgperiode, mere end to måneder inden det valg, hvor appellanterne blev valgt, og mere end seks månederne før udstedelsen af de arrestordrer, der er nævnt i anmodningerne om ophævelse af immuniteten. Ud over den omstændighed, at ordføreren havde deltaget i et møde om den politiske situation i Catalonien på grund af de forhold, der er omhandlet i den straffesag, der ligger til grund for anmodningerne om ophævelse af immuniteten, var den sammenhæng, som denne begivenhed indgik i, ikke knyttet til appellanternes status som medlemmer af Parlamentet. Endelig for det tredje er jeg ligesom Retten af den opfattelse, at reaktionerne fra medlemmerne af det politiske parti VOX efter vedtagelsen af de omtvistede afgørelser eller det forhold, at ordføreren blev pålagt en administrativ sanktion, ikke kan godtgøre ordførerens manglende upartiskhed.
79.
Hvad for det tredje angår det femte klagepunkt fastslog Retten i den appellerede doms præmis 256, at appellanterne ikke havde gjort gældende, at ordføreren stod i en interessekonflikt, eller påberåbt sig, at ordføreren havde en personlig interesse, der kunne påvirke hans upartiskhed under udøvelsen af mandatet. Ligeledes havde appellanterne ikke henvist til noget udsagn fra ordføreren, der kunne afdække, at han havde tiltrådt sit hverv med en forudindtagethed af personlig karakter, som kunne adskilles fra hans politiske overbevisning.
80.
Appellanterne har ikke fremsat noget argument til støtte for disse kritikpunkter mod dem, men har gjort gældende, at den objektive mangel på upartiskhed er tilstrækkelig med henblik på chartrets artikel 41, stk. 1, og artikel 39, stk. 2, og begrænset sig til at henvise til de omstændigheder, der er anført i forbindelse med de øvrige klagepunkter. Dette klagepunkt kan derfor ikke antages til realitetsbehandling, for så vidt som det ikke er tilstrækkeligt begrundet.
81.
For det fjerde og sidste afviste Retten i den appellerede doms præmis 253 og 254 et bevis fra realitetsbehandling, nemlig et interview med ordføreren i en bulgarsk avis, idet den bemærkede, at dette bevis blev fremlagt i replikken, uden at appellanterne havde begrundet den sene fremlæggelse, selv om det var dateret dagen efter vedtagelsen af de omtvistede afgørelser og dermed før indleveringen af stævningen.
82.
I denne forbindelse påpeger jeg, at det, i modsætning til hvad appellanterne har gjort gældende, fremgår af artikel 85, stk. 1 og 2, i Rettens procesreglement, at i tilfælde af en parts forsinkede fremlæggelse af et bevis påhviler det denne part at begrunde forsinkelsen (
32
). Unionens retsinstanser kan efterprøve grundlaget for den begrundelse for forsinkelsen, som gives ved fremlæggelsen eller anførelsen af disse beviser, og, alt efter omstændighederne, bevisernes indhold, og kan ligeledes, såfremt denne forsinkede fremlæggelse ikke er tilstrækkeligt begrundet eller er ugrundet, forkaste disse beviser (
33
). Parternes begrundelse gør det muligt for disse instanser at udøve denne prøvelse. I det foreliggende tilfælde begrænsede appellanterne sig til i deres replik, i forbindelse med præsentationen af indholdet af det fremlagte bevis, at gøre gældende, at de havde fået kendskab til dette interview efter anlæggelsen af annullationssøgsmålet. Selv om denne erklæring kan anses som begrundelse for den for sene fremlæggelse af det omhandlede bevis må det konstateres, at den ikke indeholder oplysninger, der gør det muligt at vurdere, om den for sene fremlæggelse var begrundet. Der er dog ikke desto mindre tale om et bevis, der har eksisteret siden datoen for vedtagelsen af de omtvistede afgørelser og som er tilgængeligt for den brede offentlighed.
83.
Jeg er derfor af den opfattelse, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den fastslog, at det fremlagte bevis ikke kunne antages til realitetsbehandling. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 254, tilsidesatte Retten heller ikke sin begrundelsespligt, idet den anførte, at den for sene fremlæggelse af dette bevis ikke var begrundet, og at datoen for interviewet lå før datoen for indleveringen af stævningen.
84.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det tredje anbringendes andet led forkastes.
3. Det tredje anbringendes tredje led
a) Parternes argumenter
85.
Appellanterne har foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 259-261 forkastede deres argument vedrørende Retsudvalgets Formands manglende upartiskhed. De har gjort gældende, at de på tilstrækkelig vis anførte alle de relevante elementer i punkt 144 og 145 i deres stævning. Efter deres opfattelse foretog Retten, ved at se bort fra de elementer, der var beskrevet i bilagene til stævningen, og ved ikke præcist at forklare, hvilke af deres argumenter der ikke kunne antages til realitetsbehandling, en urigtig gengivelse af beviserne, tilsidesatte retten til effektiv domstolsbeskyttelse og retten til et forsvar og tilsidesatte sin begrundelsespligt.
86.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien på dette punkt, gjort gældende, at dette led i det tredje anbringende skal forkastes, og er af den opfattelse, at argumenterne enten ikke kan antages til realitetsbehandling eller er ugrundede. Subsidiært har det opfordret Domstolen til at forkaste appellanternes argumenter vedrørende Rettens betragtninger i den appellerede doms præmis 261 ved at foretage en ændring af præmisserne og gjort gældende, at argumenterne vedrørende den strategi, der angiveligt blev fulgt af Retsudvalgets formand med henblik på at forhindre appellanterne i at indtage deres pladser i Parlamentet, ikke var tilstrækkeligt udviklet i stævningen.
b) Bedømmelse
87.
For det første afviste Retten i den appellerede doms præmis 259 appellanternes argumenter vedrørende Retsudvalgets formands manglende upartiskhed fra realitetsbehandling. Disse argumenter er ganske vist anført i bilagene til stævningen, men fremgår ikke udtrykkeligt af selve stævningen. Dette gælder navnlig argumentet vedrørende denne formands spanske statsborgerskab og visse argumenter vedrørende hans adfærd.
88.
Efter min opfattelse begik Retten herved ikke nogen retlig fejl.
89.
Jeg påpeger således, at appellanterne begrænsede sig til i stævningens punkt 144 at konstatere, at der ikke var nogen garanti for Retsudvalgets formands upartiskhed af de grunde, der var anført i de skriftlige bemærkninger i bilag A.31, A.32 og A.33 samt bilag A.44, punkt 267-281, til stævningen.
90.
Henset til indholdet af dette punkt i stævningen minder jeg om, at det følger af Domstolens praksis, at begrebet »kort fremstilling af søgsmålsgrundene«, der skal fremgå af enhver stævning som omhandlet i artikel 21 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, der finder anvendelse på Retten i medfør af denne statuts artikel 53, stk. 1, og i artikel 76, litra d), i Rettens procesreglement, betyder, at stævningen skal indeholde udtrykkelige angivelser af de grunde, søgsmålet støttes på. Såfremt et søgsmål for Retten skal kunne admitteres, er det således bl.a. nødvendigt, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, om end kortfattet, men dog konsekvent og forståeligt fremgår af selve stævningen. I det omfang, bilagene indeholder skriftlige elementer, som nogle af de i stævningen fremførte anbringender støttes på, skal sådanne elementer, som følge af, at bilagene blot fungerer som bevismateriale og et middel til sagens oplysning, fremgå af selve stævningens tekst eller i det mindste være angivet i tilstrækkeligt omfang i stævningen (
34
).
91.
På denne baggrund var det, eftersom appellanterne i deres stævning ikke angav grundene til, at der efter deres opfattelse ikke var nogen garanti for Retsudvalgets formands upartiskhed, med rette, at Retten afviste disse argumenter fra realitetsbehandling. Deres argumenter om en urigtig gengivelse af beviserne, om tilsidesættelse af deres ret til effektiv domstolsbeskyttelse og ret til et forsvar samt Rettens tilsidesættelse af sin begrundelsespligt, som er støttet på den manglende undersøgelse af de oplysninger, der er anført i bilagene, bør ligeledes forkastes.
92.
For det andet forkastede Retten i den appellerede doms præmis 261 argumentet om Retsudvalgets formands angivelige fjendtlighed og om den strategi, han angiveligt fulgte med henblik på at forhindre appellanterne i at indtage deres pladser i Parlamentet, som ugrundet. Ifølge Retten blev disse initiativer ikke taget af formanden, men af hans parti.
93.
Denne præmis i den appellerede dom vedrører stævningens punkt 145, hvori appellanterne begrænsede sig til at konstatere, at Retsudvalgets formand og hans parti havde været yderst fjendtligt stemt over for dem, og gøre gældende, at formanden havde ført en strategi med henblik på at forhindre dem i at indtage deres pladser som medlemmer af Parlamentet.
94.
Jeg er enig med Parlamentet i, at appellanternes argumenter i stævningens punkt 145 er meget kortfattede og ikke er tilstrækkeligt udviklet til at kunne antages til realitetsbehandling. Der opstår således det spørgsmål, om Parlamentets anmodning om ændring af præmisserne skal imødekommes.
95.
Ifølge Domstolens faste praksis er det er en forudsætning for, at en påstand om ændring af begrundelsen kan antages til realitetsbehandling, at der foreligger en retlig interesse, forstået på den måde, at påstanden med sit resultat kan tilføre den part, som har nedlagt den, en fordel. Dette kan være tilfældet, når en påstand om ændring af begrundelsen udgør et forsvar mod et anbringende fremsat af sagsøgeren (
35
).
96.
For så vidt som Parlamentet har en sådan interesse, foreslår jeg Domstolen, at den ændrer præmisserne for den appellerede dom og fastslår, at appellanternes argumenter i stævningens punkt 145 heller ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom de ikke er tilstrækkeligt udviklet i stævningen. Klagepunktet vedrørende en tilsidesættelse af begrundelsespligten som følge af den manglende præcise angivelse af de elementer, der ikke kunne antages til realitetsbehandling, bør derfor afvises som uvirksomt, eftersom alle elementerne bør afvises fra realitetsbehandling.
97.
For det tilfælde, at Domstolen ikke er enig i mit forslag på dette punkt, skal det tilføjes, at de skridt, som Retsudvalgets formand og hans parti eventuelt måtte have taget med henblik på at forhindre appellanterne i at indtage deres pladser i Parlamentet, efter min opfattelse udspringer af en konflikt af rent politisk karakter, hvis eksistens ikke er tilstrækkelig til at konstatere en tilsidesættelse af princippet om upartiskhed (
36
).
98.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det tredje anbringendes tredje led forkastes.
4. Det tredje anbringendes fjerde led
a) Parternes argumenter
99.
Appellanterne har foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, som også indebar et fejlagtigt ræsonnement og en tilsidesættelse af retten til effektiv domstolsbeskyttelse og retten til et forsvar, ved at foretage en fejlagtig fortolkning af det fjerde led i det tredje anbringende i stævningen og forkaste det. Efter deres opfattelse er dette led uafhængigt af de to foregående led. De har således gjort gældende, at de i deres stævning anførte dels, at forretningsordenens artikel 9, stk. 11, var illegitim, uforholdsmæssig og udgjorde en tilsidesættelse af offentlighedsprincippet og gennemsigtighedsprincippet som fastsat i artikel 15 TEUF, og dels at afgørelsen om at afholde Retsudvalgets møder for lukkede døre ikke gav dem mulighed for at indsamle beviser for magtfordrejning.
100.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at dette led skal forkastes. Det har bl.a. gentaget det argument, der blev fremsat i dets svarskrift for Retten, og gjort gældende, at reglerne om disse procedurers fortrolige karakter ikke kan ophæves af det medlem, hvis immunitet drøftes, eftersom den pågældende artikel har til formål at beskytte ikke blot dette medlems interesser, men også tredjemænds, såsom anklagemyndighedens og de judicielle myndigheders interesser.
b) Bedømmelse
101.
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 262, at for så vidt som de beskyldninger om partiskhed, der blev rettet mod ordføreren og Retsudvalgets formand, var blevet forkastet, var det ikke nødvendigt at vurdere det fjerde led vedrørende de forhold, at den fortrolige karakter af dette udvalgs arbejde var til hinder for, at det kunne godtgøres, at de nævnte personers angivelige partiskhed havde påvirket de omtvistede afgørelser.
102.
Jeg konstaterer, at det tredje anbringendes fjerde led blev fremsat i stævningens punkt 147-162, i afsnit IV.3.4 med overskriften »Virkningerne af procedurens fortrolige karakter. Tilsidesættelse af artikel 15 TEUF, sammenholdt med chartrets artikel 47 og 48. Ulovligheden af forretningsordenens artikel 9, stk. 11«. Appellanterne henviste ganske vist i stævningens punkt 147-151 ikke til procedurens fortrolighed på abstrakt og generel vis, men derimod i tilknytning til de vanskeligheder, de havde med at fastslå, hvilken indflydelse Retsudvalgets formand og ordføreren havde haft på denne procedures udfald.
103.
Appellanterne anførte imidlertid i de efterfølgende punkter i stævningen generelle bemærkninger om gyldigheden af forretningsordenens artikel 9, stk. 11, og gjorde i punkt 162, andet punktum, gældende, at procedurens fortrolige karakter udgjorde en tilsidesættelse af artikel 15 TEUF og chartrets artikel 47, sammenholdt med retten til et forsvar.
104.
Retten tog ikke udtrykkeligt stilling til argumentet om ugyldigheden af forretningsordenens artikel 9, stk. 11. Da der er tale om et rent retligt anbringende, kan Domstolen imidlertid under alle omstændigheder afhjælpe, hvad Retten har undladt (
37
).
105.
I denne henseende minder jeg for det første om, at forretningsordenens artikel 9, stk. 11, fastsætter, at Retsudvalgets behandling af anmodninger vedrørende immunitet altid finder sted for lukkede døre. Det følger ganske vist af artikel 15, stk. 1, TEUF, som fastsætter gennemsigtighedsprincippet, at Unionens institutioner arbejder så åbent som muligt. Denne bestemmelse fastsætter imidlertid ikke en absolut åbenhed for alt arbejde i institutionerne. Det følger allerede af artikel 15, stk. 2, TEUF, at Parlamentets møder er offentlige, hvilket ikke indebærer, at arbejdet i alle dets udvalg er offentligt. Artikel 232 TEUF anerkender Parlamentets selvstændighed med hensyn til dets interne organisation, hvilket indebærer, at denne institution har ret til at fastlægge grænserne for offentligheden af udvalgenes arbejde.
106.
Som det anføres i Parlamentets svarskrift, er forretningsordenens artikel 9, stk. 11, således resultatet af Parlamentets afvejning af gennemsigtighedsprincippet og andre legitime interesser, der skal beskyttes, bl.a. beskyttelsen af fortroligheden under undersøgelsesfasen af straffesager. Parlamentet har navnlig påpeget, at denne bestemmelse har til formål at beskytte ikke blot det pågældende medlems interesser, men også tredjemænds, såsom anklagemyndighedens og de judicielle myndigheders interesser. I denne forbindelse påpeger jeg, at den løsning, som Parlamentet har valgt, er i overensstemmelse med Venedigkommissionens anbefalinger, hvori det tilrådes, at anmodninger om ophævelse af immunitet behandles af det kompetente udvalg for lukkede døre, uden at den pågældende parlamentariker er til stede (
38
). På denne baggrund er der efter min opfattelse intet, der taler imod gyldigheden af forretningsordenens artikel 9, stk. 11, henset til artikel 15 TEUF.
107.
For det andet har appellanterne i deres stævning gjort gældende, at forretningsordenens artikel 9, stk. 11, udgør et illegitimt indgreb i deres rettigheder som fastsat i chartrets artikel 47 og 48. De har imidlertid ikke anført nogen begrundelse herfor. Derfor bør disse argumenter forkastes.
108.
For fuldstændighedens skyld påpeger jeg, at hvis appellanterne skal forstås således, at deres ret til et forsvar efter deres opfattelse er blevet tilsidesat ved forretningsordenens artikel 9, stk. 11, bør dette argument forkastes som uvirksomt. Denne bestemmelse og artikel 15 TEUF begrænser nemlig ikke rettighederne for parterne i proceduren om ophævelse af immuniteten, men derimod offentlighedens ret til at få adgang til oplysningerne. Det er således ikke det forhold, at en sag behandles for lukkede døre, der må begrænse retten til et forsvar for en part i proceduren, men derimod eventuelt de bestemmelser, der regulerer gennemførelsen af proceduren og parternes deltagelse, såsom – som i det foreliggende tilfælde – forretningsordenens artikel 9, stk. 6, andet afsnit, der fastsætter, at det berørte medlem ikke må være til stede under Retsudvalgets forhandlinger, bortset fra ved selve høringen. Appellanterne har påberåbt sig denne bestemmelse for første gang i forbindelse med appellen og uden at anføre nogen forklaring. Det er derfor ufornødent at undersøge den.
109.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det tredje anbringendes fjerde led forkastes.
5. Konklusion vedrørende det tredje appelanbringende
110.
I lyset af de ovenfor anførte betragtninger er jeg af den opfattelse, at det tredje appelanbringende bør forkastes.
E.
Det sjette appelanbringende
111.
Med det sjette anbringende har appellanterne foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den forkastede det sjette (
39
) og det syvende anbringende (
40
), dels ved at fravige sin egen praksis og dels ved at foretage et åbenbart urigtigt skøn.
112.
Anbringendet falder i to led. Appellanterne har med det første led i det væsentlige foreholdt Retten, at den begik retlige fejl ved fastlæggelsen og anvendelsen af kriterierne for ophævelse af immuniteten, og med det andet foreholdt den, at den begik en retlig fejl, da den fastslog, at der ikke var begået nogen fejl ved Parlamentets vurdering af fumus persecutionis. I forbindelse med det første led har appellanterne fremsat ni specifikke klagepunkter (
41
).
1. Det første og andet klagepunkt i det første led
a) Parternes argumenter
113.
Det første klagepunkt i det sjette anbringendes første led vedrører en tilsidesættelse af artikel 343 TEUF, idet Retten i den appellerede doms præmis 122 fastslog, at denne bestemmelse ikke pålægger Parlamentet en grænse af nogen art med hensyn til dets ret til at ophæve sine medlemmers immunitet. Appellanterne har gjort gældende, at mens gennemførelsen af en sag, herunder en straffesag, mod et medlem af Parlamentet generelt ikke berører udøvelsen af dennes mandat, forholder det sig anderledes i sager, der indebærer en varetægtsfængsling af de pågældende medlemmer, således som det er tilfældet i hovedsagen. Appellanterne har gjort gældende, at det er i denne sammenhæng, de i deres stævning gentagne gange har påberåbt sig proportionalitetsprincippet, et princip, som Retten angiveligt undlod at tage hensyn til.
114.
Det andet klagepunkt i dette led vedrører en tilsidesættelse af forretningsordenens artikel 5, stk. 2, idet Retten, navnlig i den appellerede doms præmis 117-122 og 126, fastslog, at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger fumus persecutionis eller ej, er det eneste kriterium, som Parlamentet skal tage hensyn til. I denne henseende har appellanterne gjort gældende, at det følger af denne bestemmelse, at Parlamentet skal bevare sin integritet som demokratisk lovgivende forsamling og sikre medlemmernes uafhængighed under udførelsen af deres opgaver.
115.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at disse klagepunkter forkastes, og at de dels hviler på en fejllæsning af den appellerede dom, dels ikke kan antages til realitetsbehandling og dels er ugrundede.
b) Bedømmelse
116.
Med henvisning til Junqueras Vies-dommens præmis 76 fastslog Retten i den appellerede doms præmis 122, at artikel 343 TEUF ikke kan fortolkes således, at immuniteten for et medlem af Parlamentet aldrig kan ophæves, hvis den retssag, der har givet anledning til anmodningen om ophævelse af immunitet, kan hindre vedkommende i at udøve sit hverv eller efter afslutningen af denne sag medføre, at vedkommende mister sit mandat. En sådan fortolkning ville ifølge appellanterne berøve artikel 9, stk. 3, i protokol nr. 7 enhver effektiv virkning.
117.
Hvad angår forretningsordenens artikel 5, stk. 2, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 119 og 120, at for så vidt som Parlamentet fastlagde kriteriet om fumus persecutionis på baggrund af dels målet om at sikre dets uafhængighed og tilfredsstillende funktion, dels den nødvendige overholdelse af princippet om loyalt samarbejde, lagde det, idet det afviste, at der forelå fumus persecutionis, nødvendigvis til grund, at en ophævelse af appellanternes immunitet ikke ville skade dets interesser, herunder dets tilfredsstillende funktion og uafhængighed.
118.
Efter min opfattelse begik Retten ikke en retlig fejl i de nævnte præmisser i den appellerede dom.
119.
Hvad for det første angår klagepunktet om den appellerede doms præmis 122 påpeger jeg, at i modsætning til hvad appellanterne har gjort gældende, bemærkede Retten, således som det fremgår af mit sammendrag af denne præmis (
42
), ikke, at artikel 343 TEUF fastlægger en grænse for Parlamentets ret til at ophæve sine medlemmers immunitet, eller at proportionalitetsprincippet ikke finder anvendelse på afgørelsen om ophævelse af immuniteten. Den bemærkede derimod, at risikoen for en hindring af udøvelsen af mandatet, navnlig for at miste dette mandat, efter afslutningen af den sag, der har givet anledning til anmodningen om ophævelse af immunitet, ikke er til hinder for denne ophævelse af immuniteten. Dette klagepunkt hviler dermed på en fejllæsning af denne doms præmis 122 og bør derfor forkastes som ugrundet. I øvrigt er Rettens konstatering på dette punkt korrekt.
120.
Hvad for det andet angår det andet klagepunkt påpeger jeg, at forretningsordenens artikel 5, stk. 2, er en generel bestemmelse, som fastlægger de mål, som Parlamentet forfølger under udøvelsen af sine beføjelser vedrørende privilegier og immuniteter. Denne bestemmelse nævner ikke noget kriterium, som skal tages i betragtning ved afgørelsen om anmodningen om ophævelse af immunitet. Et sådant kriterium fremgår dog af punkt 43 i meddelelse nr. 11/2019, som fastsætter, at immuniteten ophæves, medmindre det viser sig, at formålet med retsforfølgningen er at skade medlemmets politiske aktivitet og dermed Parlamentets uafhængighed (fumus persecutionis). Parlamentets anvendelse af dette kriterium er et udtryk for det vide skøn, som det råder over med hensyn til ophævelse af immunitet (
43
), og anbefales i øvrigt af Venedigkommissionen (
44
). Efter min opfattelse må det lægges til grund, at det forhold, at Retsudvalget anlagde dette kriterium, fulgte af den konstatering, at anvendelsen af kriteriet om fumus persecutionis gør det muligt at sikre gennemførelsen af de mål, der er omhandlet i forretningsordenens artikel 5, stk. 2. På baggrund af ovenstående betragtninger bør det andet klagepunkt derfor ligeledes forkastes.
2. Det tredje klagepunkt i det første led
a) Parternes argumenter
121.
Appellanterne har gjort gældende, at Retten ved i den appellerede doms præmis 128-131 at fastslå, at de ikke havde godtgjort, at de nød immunitet i henhold til artikel 9, stk. 1, litra a), i protokol nr. 7, foretog en urigtig gengivelse af beviserne, begik en retlig fejl og tilsidesatte retten til effektiv domstolsbeskyttelse. Endvidere var det ligeledes med urette, at Retten i denne doms præmis 132 og 133 fastslog, at appellanterne ikke med føje kunne gøre gældende, at de omtvistede afgørelser var blevet vedtaget i strid med denne protokols artikel 9, stk. 2.
122.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at dette klagepunkt skal forkastes. Efter Parlamentets opfattelse har appellanterne ikke nogen retlig interesse i at bestride Rettens bemærkninger i den appellerede doms præmis 128 og 131. En eventuel fejl, som disse bemærkninger måtte være behæftet med, kan nemlig ikke føre til en annullation af de omtvistede afgørelser, som alene vedrører ophævelsen af appellanternes immunitet i henhold til artikel 9, stk. 1, litra b), i protokol nr. 7. Subsidiært har Parlamentet gjort gældende, at appellanternes argumenter skal forkastes som ugrundede.
b) Bedømmelse
123.
Hvad angår omfanget og rækkevidden af den immunitet, som medlemmerne nyder på deres nationale område, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 130, at appellanterne ikke med føje kunne gøre gældende, at Parlamentet havde begået en retlig fejl ved at henvise til national ret som fortolket af de nationale retsinstanser. Ifølge denne fortolkning kræves der ikke en tilladelse fra parlamentet for at føre en straffesag mod en person, som er blevet sigtet, før vedkommende opnåede status af spansk parlamentsmedlem. Endvidere fastslog Retten i denne doms præmis 133, hvad angår appellanternes argument om, at immuniteten i henhold til protokollens artikel 9, stk. 1, litra b), ikke kan ophæves uden samtidig at ophæve immuniteten i henhold til protokollens artikel 9, stk. 2, at appellanterne under hovedsagens omstændigheder ikke kunne gøre gældende, at de omtvistede afgørelser var blevet vedtaget i strid med denne protokols artikel 9, stk. 2, bl.a. for så vidt som Kongeriget Spanien havde anerkendt, at appellanterne havde status af medlemmer af Parlamentet.
124.
For det første er jeg ligesom Parlamentet af den opfattelse, at klagepunktet vedrørende Parlamentets fortolkning af artikel 9, stk. 1, litra a), i protokol nr. 7 er uvirksomt, for så vidt som det vedrører præmisser i den appellerede dom, der er uden betydning for denne doms konklusion (
45
). De omtvistede afgørelser vedrører nemlig ikke en ophævelse af den immunitet, der er omhandlet i denne protokols artikel 9, stk. 1, litra a).
125.
For fuldstændighedens skyld minder jeg om, at artikel 18 i kapitel VII i protokol nr. 7 fastsætter, at Unionens institutioner ved anvendelse af denne protokol handler i gensidig forståelse med de pågældende medlemsstaters ansvarlige myndigheder. Det var dermed med rette, at Parlamentet støttede sig på de spanske retters fortolkning, da den fastslog, at appellanterne ikke nød den immunitet, der er fastsat i denne protokols artikel 9, stk. 1, litra a), eftersom de blev sigtet, før de blev valgt til Parlamentet.
126.
Hvad for det andet angår argumentet om artikel 9, stk. 2, i protokol nr. 7, følger det af Junqueras Vies-dommen, at denne protokols artikel 9, stk. 1, ganske vist fastsætter de immuniteter, som medlemmerne af Europa-Parlamentet nyder, på samme måde i hele den tid, en mødeperiode i given valgperiode i Europa-Parlamentet varer (
46
), men at protokollens artikel 9, stk. 2, derimod fastsætter, at de også nyder godt af den pågældende immunitet, før deres mandat begynder (
47
). Denne protokols artikel 9, stk. 1 og 2, har dermed ikke den samme tidsmæssige rækkevidde (
48
), idet det følger af Domstolens faste praksis, at Parlamentet skal betragtes som værende i session, selv om det rent faktisk ikke holder møde (
49
). Et medlem, der efter indledningen af det første møde i en valgperiode reelt allerede har påbegyndt udøvelsen af sit hverv, nyder dermed kun den beskyttelse, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, i protokol nr. 7. Heraf følger, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den fastslog, at appellanterne ikke med føje kunne gøre gældende, at de omtvistede afgørelser var blevet vedtaget i strid med denne protokols artikel 9, stk. 2.
127.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det tredje klagepunkt forkastes.
3. Det fjerde klagepunkt i det første led
a) Parternes argumenter
128.
I forbindelse med det indledende klagepunkt (
50
) har appellanterne foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 112 fastslog, at Parlamentet har et vidt skøn med hensyn til, om en anmodning om ophævelse af immunitet skal imødekommes. Vedtagelsen af de omtvistede afgørelser kan ifølge appellanterne udgøre en tilsidesættelse af flere grundlæggende rettigheder.
129.
Med det fjerde klagepunkt i det sjette anbringendes første led har appellanterne dels gjort gældende, at de omtvistede afgørelser, i modsætning til hvad der anføres i den appellerede doms præmis 135-143, udgør et indgreb i deres grundlæggende rettigheder som fastsat i chartrets artikel 6, artikel 39, stk. 2, og artikel 45. Dels har de foreholdt Retten, at den i denne doms præmis 126 og 127 lagde til grund, at lovligheden af de europæiske arrestordrer, der blev udstedt mod dem, ikke havde nogen betydning for behandlingen af anmodningen om ophævelse af immunitet, som havde til formål at muliggøre fuldbyrdelsen af disse arrestordrer. I denne henseende har appellanterne gjort gældende, at Parlamentet var forpligtet til at vurdere risiciene for en tilsidesættelse af deres grundlæggende rettigheder – i lighed med den forpligtelse, der påhviler den fuldbyrdende judicielle myndighed i forbindelse med procedurer for overgivelse som omhandlet i rammeafgørelse 2002/584/RIA (
51
).
130.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at dette klagepunkt skal forkastes. Det er af den opfattelse, at visse af argumenterne ikke kan antages til realitetsbehandling, mens andre er uvirksomme, og at de under alle omstændigheder alle er ugrundede. Hvad angår argumentet vedrørende den appellerede doms præmis 126 og 127 har Parlamentet gjort gældende, at det skal forkastes, for så vidt som det hviler på en fejllæsning af disse præmisser.
b) Bedømmelse
131.
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 112, at for så vidt som artikel 9, stk. 3, i protokol nr. 7 ikke præciserer betingelserne for Parlamentets vurdering af, om immuniteten bør ophæves eller ej, har denne institution på grund af den politiske karakter af en afgørelse, der træffes, fordi der er anmodet om ophævelse af immuniteten, et meget vidt skøn, med hensyn til hvad en sådan afgørelse skal gå ud på. Retten bemærkede herefter i denne doms præmis 113 og 114, at de materielle kriterier for behandlingen af anmodningen om ophævelse af immunitet ikke fremgår af forretningsordenen, navnlig ikke artikel 5, stk. 2, men til gengæld følger af punkt 41-44 i meddelelse nr. 11/2019, hvorefter den immunitet, der er fastsat i artikel 9 i protokol nr. 7, ophæves, medmindre Parlamentet konstaterer, at der foreligger fumus persecutionis. Endvidere mindede Retten i denne doms præmis 115 om, at immuniteterne udelukkende indrømmes i Unionens interesse.
132.
Som det klart fremgår af dette sammendrag af den appellerede doms præmis 112-115, hviler det indledende klagepunkt på en fejllæsning af præmis 112. I modsætning til hvad appellanterne har gjort gældende, følger det på ingen måde af denne doms præmis 112 eller de efterfølgende præmisser, at det vide skøn, som Parlamentet har, ifølge Retten indebærer, at dets afgørelse ikke kan tilsidesætte appellanternes grundlæggende rettigheder. Argumentet om, at dette vide skøn indebærer, at Parlamentet ikke er forpligtet til at overholde de grundlæggende rettigheder, er dermed åbenbart urigtigt. Dette klagepunkt bør derfor efter min opfattelse forkastes, for så vidt som det hviler på en fejllæsning af denne doms præmis 112.
133.
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 138, at immuniteten ikke kan udgøre en grundlæggende rettighed, der anerkendes for medlemmerne af Europa-Parlamentet, eftersom den alene tillægges dem i Parlamentets interesse. Det er i denne henseende irrelevant, at en afgørelse om ophævelse af immuniteten ændrer det pågældende medlems retsstilling. Retten bemærkede herefter i denne doms præmis 140 og 141, at ophævelsen af den parlamentariske immunitet ikke i sig selv har nogen konsekvenser for udøvelsen af mandatet eller for appellanternes frihed, herunder den frie bevægelighed, og heller ikke udgør en tilsidesættelse af deres ret i henseende til princippet om uskyldsformodningen. Endelig fastslog Domstolen i dommens præmis 142, at den argumentation, som appellanterne havde fremsat med henblik på at godtgøre, at dette indgreb ikke opfylder kravene i chartrets artikel 52, stk. 1, således er irrelevant og derfor skal forkastes.
134.
Det må konstateres, at Retten ikke begik en retlig fejl i disse præmisser i den appellerede dom. Appellanterne har ikke gjort noget retligt argument gældende, som kan rejse tvivl om Rettens konstateringer, men har blot bestridt dem. Jeg deler fuldt ud Rettens opfattelse, hvorefter ophævelsen af den parlamentariske immunitet ikke som sådan har til virkning, at medlemmet mister sit mandat, og ikke berører medlemmets frie bevægelighed, idet immuniteten ikke i sig selv er en grundlæggende ret for et medlem.
135.
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 126 og 127, at det ikke tilkommer Parlamentet at vurdere lovligheden af dels de retsakter, som de judicielle myndigheder har vedtaget under den retssag, som ligger til grund for anmodningen om ophævelse af immunitet, idet dette spørgsmål udelukkende henhører under de nationale myndigheders kompetence, og dels de nationale og europæiske arrestordrer, der er udstedt i forbindelse med den omhandlede straffesag.
136.
Som før nævnt (
52
) fastsætter artikel 18 i kapitel VII i protokol nr. 7, at Unionens institutioner ved anvendelse af denne protokol handler i gensidig forståelse med de pågældende medlemsstaters ansvarlige myndigheder. Heraf følger, at Parlamentet, når det skal behandle en anmodning om ophævelse af immunitet, principielt er forpligtet til ved fastlæggelsen af de relevante faktiske omstændigheder at basere sig på de oplysninger, der forelægges af den kompetente nationale myndighed angående genstanden for den retssag, af hensyn til hvilken immuniteten ønskes ophævet, samt hvor fremskreden denne sag er. Endvidere kan Retsudvalget, når visse oplysninger mangler eller er uklare, anmode den berørte myndighed om oplysninger og præciseringer i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 9, stk. 5. Parlamentet er derimod ikke kompetent til at undersøge lovligheden af de afgørelser, der er truffet som led i en national sag.
137.
Tilsvarende er Parlamentet heller ikke kompetent til at træffe afgørelse om risikoen for tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder som følge af fuldbyrdelsen af de europæiske arrestordrer, således som de judicielle myndigheder, der skal træffe afgørelse om fuldbyrdelsen heraf, gør. Ikke blot er det ikke blevet tillagt en sådan kompetence, dets afgørelse har ikke til virkning af fratage andre myndigheder beføjelsen til at udøve den nødvendige kontrol af disse arrestordrer. Afgørelsen om ophævelse af immuniteten træder nemlig ikke i stedet for de judicielle myndigheders afgørelse om fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, i hvilken forbindelse de er forpligtet til at undersøge denne arrestordre og bl.a. vurdere, om der eventuelt foreligger betingelser, som er fastsat i rammeafgørelse 2002/584, med henblik på at imødekomme den eller afslå fuldbyrdelse. Endvidere forpligter Parlamentets afgørelse ikke de fuldbyrdende myndigheder til at gennemføre en europæisk arrestordre. Heraf følger, at det ikke tilkommer Parlamentet at rejse tvivl om en sådan arrestordre, som er udstedt af de nationale myndigheder, eller at undersøge, hvilken betydning dens fuldbyrdelse eventuelt kan have for appellanternes grundlæggende rettigheder.
138.
I denne forbindelse påpeger jeg, at Venedigkommissionen i sin rapport understreger, at det parlamentariske organ, der behandler anmodningen om ophævelse af immunitet, ikke skal foretage en egentlig retslig prøvelse og navnlig i intet tilfælde bør træffe afgørelse om, hvorvidt det vil være hensigtsmæssigt at indlede en retsforfølgning (
53
).
139.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det fjerde klagepunkt forkastes.
4. Det femte klagepunkt i det første led
a) Parternes argumenter
140.
Med det femte klagepunkt har appellanterne foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den forkastede deres argumenter vedrørende proportionalitetsprincippet, og at den således tilsidesatte ikke blot dette princip, men også sin begrundelsespligt.
141.
Parlamentet har gjort gældende, at dette klagepunkt ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom det ikke er tilstrækkelig præcist. Kongeriget Spanien har gjort gældende, at dette klagepunkt ikke er knyttet til nogen præmis i den appellerede dom og derfor ikke er relevant.
b) Bedømmelse
142.
Det femte klagepunkt kan efter min opfattelse ikke antages til realitetsbehandling, for så vidt som det vedrører Rettens angivelige tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. Dette klagepunkt er nemlig, læst på denne måde, ikke begrundet og henviser blot til stævningen.
143.
Hvad angår appellanternes synspunkt om, at Retten ikke tog stilling til deres argumenter vedrørende overholdelsen af proportionalitetsprincippet, minder jeg om, at det følger af fast retspraksis, at anbringendet om Rettens manglende stillingtagen til argumenter fremført i første instans i det væsentlige svarer til påberåbelse af en tilsidesættelse af den begrundelsespligt, der følger af artikel 36 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, der finder anvendelse på Retten i medfør af samme statuts artikel 53, stk. 1, og artikel 117 i Rettens procesreglement (
54
).
144.
Imidlertid følger det ligeledes af fast retspraksis, at begrundelsespligten ikke pålægger Retten at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen, og at Rettens begrundelse således kan fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke gav dem medhold i deres argumenter, og således at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (
55
).
145.
I denne sammenhæng er der efter min opfattelse ingen tvivl om, at Retten, om end kun implicit, forkastede klagepunktet vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, idet appellanterne med det sjette annullationsanbringende havde gjort gældende, at tilladelsen til, at appellanterne kunne anholdes, var uforholdsmæssig, for det første henset til det heraf følgende indgreb i deres grundlæggende rettigheder og for det andet henset til det stadium, som straffesagen var nået til (
56
). Hvad angår det første argument var det, således som det fremgår af min undersøgelse af det fjerde klagepunkt, med rette, at Retten forkastede det. Hvad angår det andet argument fastslog Retten i den appellerede doms præmis 126, at det ikke tilkom Parlamentet at vurdere lovligheden af de retsakter, som de retslige myndigheder havde vedtaget under retssagen, idet dette spørgsmål udelukkende henhører under de nationale myndigheders kompetence. Det må således i forbindelse med det sjette appelanbringende konstateres, at denne dom hverken er behæftet med en manglende stillingtagen eller mere generelt en manglende begrundelse i denne henseende. Begrundelsen i denne dom gør det nemlig muligt for de berørte parter at få kendskab til begrundelsen for, at de ikke fik medhold i deres argumenter.
146.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det femte klagepunkt forkastes.
5. Det sjette klagepunkt i det første led
a) Parternes argumenter
147.
Med det sjette klagepunkt har appellanterne foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 141-143 fastslog, at en afgørelse om ophævelse af immuniteten for et medlem af Europa-Parlamentet og den procedure, der har ført til dens vedtagelse, principielt ikke skader – og ikke kan skade – retten i henseende til princippet om uskyldsformodningen. I denne henseende nævner de omtvistede afgørelsers punkt B Tribunal Supremos (øverste domstol) kendelse af 25. oktober 2018, selv om denne ikke vedrører appellanterne, men deres medtiltalte. Endvidere var vedtagelsen af de omtvistede afgørelser, eftersom det eneste dokument, der blev forelagt for Retsudvalgets medlemmer, var Tribunal Supremos (øverste domstol) dom af 14. oktober 2019, hvorved andre personer blev domfældt, ifølge appellanterne baseret på den hypotese, at appellanterne var skyldige, hvilket var i strid med deres ret i henseende til uskyldsformodningen. Samme konklusion følger af det forhold, at Retten efter deres opfattelse undlod at tage stilling til deres argumenter om magtfordrejning og et fordækt formål, som blev gjort gældende i forbindelse med det sjette anbringende, og herved tilsidesatte sin begrundelsespligt.
148.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at dette klagepunkt forkastes. Det har bl.a. anført, at dette klagepunkt hviler på en fejllæsning af den appellerede doms præmis 141, hvori Retten blot konstaterede, at ophævelsen af immuniteten for et medlem af Parlamentet ikke i sig selv skader medlemmets ret i henseende til uskyldsformodningen. Endvidere er Parlamentet, hvad angår argumentet om en tilsidesættelse af begrundelsespligten, af den opfattelse, at det bør afvises fra realitetsbehandling og under alle omstændigheder forkastes som ugrundet.
b) Bedømmelse
149.
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 141, at en afgørelse om ophævelse af immunitet ikke skader retten i henseende til uskyldsformodningen. Efter Rettens opfattelse adskiller spørgsmålet om, hvorvidt betingelserne for en ophævelse af den parlamentariske immunitet i henhold til artikel 9 i protokol nr. 7 er opfyldt på tidspunktet for anmodningen herom, sig fra spørgsmålet om, hvorvidt de faktiske omstændigheder, der foreholdes de pågældende parlamentsmedlemmer, er godtgjort, hvilket henhører under den kompetence, som medlemsstaternes myndigheder råder over.
150.
Som Parlamentet har gjort gældende, hviler det sjette klagepunkt på en fejllæsning af den appellerede dom og bør derfor forkastes som ugrundet.
151.
Appellanternes synes med dette klagepunkt reelt at have foreholdt Retten, at den ikke tog stilling til deres argumenter i stævningen om, at Parlamentet tog hensyn til retsafgørelser, der kunne opfattes, som om de godtgjorde deres skyld, mens de faktisk ikke vedrørte dem. Det forhold, at Parlamentet efter deres opfattelse støttede sig på disse afgørelser, er relevant for deres argumenter om magtfordrejning og om, at der forelå et fordækt formål.
152.
Som jeg netop har mindet om (
57
), svarer anbringendet om Rettens manglende stillingtagen til argumenter fremført i første instans i det væsentlige dels til påberåbelse af en tilsidesættelse af begrundelsespligten, og dels pålægger begrundelsespligten ikke Retten at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen.
153.
På denne baggrund må det konstateres, at Retten faktisk tog stilling til dels de omtvistede afgørelsers punkt B (
58
) og dels den betydning, som de upræcise formuleringer heri eventuelt kunne have for Parlamentets afgørelse om ophævelse af immuniteten. Dette argument er dermed ugrundet.
154.
Hvad angår argumenterne om magtfordrejning og om, at der forelå et fordækt formål, bør de afvises fra realitetsbehandling, for så vidt som appellanterne i deres appel ikke har anført nogen begrundelse til støtte for disse argumenter og blot har henvist generelt til stævningen.
6. Det syvende og det ottende klagepunkt i det første led
a) Parternes argumenter
155.
Med det syvende og det ottende klagepunkt i det sjette anbringendes første led har appellanterne foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 147-161 vurderede Parlamentets upræcise udsagn i de omtvistede afgørelsers punkt S og B vedrørende henholdsvis formålet med den parlamentariske immunitet som fastsat i artikel 9 i protokol nr. 7 og det stadium, som straffesagen mod dem var nået til. Disse upræcise udsagn havde betydning for Parlamentets afgørelse om ophævelse af immuniteten, for så vidt som de vildledte dets medlemmer.
156.
Ifølge appellanterne er det nemlig dels forholdsvis rimeligt at formode, de medlemmer af Parlamentet, der stemte til fordel for de omtvistede afgørelser, ville have stemt anderledes, hvis de havde vidst, at disse afgørelsers punkt S var åbenbart urigtige for så vidt angår de immuniteter, der er fastsat i artikel 9 i protokol nr. 7. Dels har de gjort gældende, at hvis Parlamentet havde haft kendskab til, at sagens undersøgelsesfase, i modsætning til hvad der blev anført i disse afgørelsers punkt B, endnu ikke var afsluttet for appellanternes vedkommende, kunne det have fastslået, at udstedelsen af en europæisk arrestordre mod dem før afslutningen af undersøgelsesfasen var uforholdsmæssig. Endvidere er den appellerede doms præmis 159 behæftet med en retlig fejl i form af en urigtig gengivelse af bestemmelserne i den spanske straffelov.
157.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at disse to klagepunkter skal forkastes. Ifølge Parlamentet modsiges argumentet om, at dets afgørelse om ophævelse af appellanternes immunitet kun var støttet på den begrundelse, der fremgår af de omtvistede afgørelsers punkt S, af bemærkningerne i disse afgørelsers punkt T-W, og det bør derfor forkastes som ugrundet. Endvidere bør argumentet om en urigtig gengivelse af bestemmelserne i den spanske straffelov afvises fra realitetsbehandling, eftersom appellanterne har gjort det gældende for første gang i forbindelse med appellen. Under alle omstændigheder bør dette argument forkastes som ugrundet. Kongeriget Spanien har gjort gældende, at det ottende klagepunkt er uvirksomt, for så vidt som spørgsmålet om, hvorvidt undersøgelsesfasen er blevet afsluttet eller ej, er irrelevant for afgørelsen om at imødekomme anmodningen om ophævelse af immunitet.
b) Bedømmelse
158.
Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 148, at de omtvistede afgørelsers punkt S gengiver det princip, der fremgår af punkt 3 i meddelelse nr. 11/2019, hvorefter »[f]ormålet med parlamentarisk immunitet er at beskytte Parlamentet og dets medlemmer mod retsforfølgning i relation til aktiviteter, der udføres under udøvelsen af det parlamentariske hverv, og som ikke kan adskilles fra dette hverv«. I denne forbindelse fastslog Retten i denne doms præmis 149, at det var ubestridt, at appellanterne var omfattet af den immunitet, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra b), i protokol nr. 7, selv om den omhandlede straffesag vedrørte aktiviteter uden forbindelse med udøvelsen af det parlamentariske hverv. Den konstaterede dog i dommens præmis 152, at det generelle udsagn i de anfægtede afgørelsers punkt S ikke var blevet anvendt således, at anmodningen om ophævelse af immuniteten for et medlem af Parlamentet skal imødekommes, hvis den er fremsat med henblik på en retssag vedrørende forhold, der ingen forbindelse har med udøvelsen af det parlamentariske hverv.
159.
Retten gengav herefter i den appellerede doms præmis 155 ordlyden af de omtvistede afgørelsers punkt B og fastslog i denne doms præmis 157, at appellanterne med rette havde gjort gældende, at dette punkt var behæftet med en faktisk fejl eller i det mindste en manglende klarhed med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt den omhandlede straffesags undersøgelsesfase var blevet afsluttet for deres vedkommende. Den konkluderede dog i denne doms præmis 160, at det ikke fremgik, at denne fejl eller i det mindste mangel på klarhed fik indflydelse på behandlingen af anmodningen om ophævelse af immunitet.
160.
Retten fastslog dermed faktisk, at visse formuleringer i de omtvistede afgørelsers punkt B og S var upræcise. Den konkluderede til gengæld herefter, at denne manglende præcision, i modsætning til hvad appellanterne gjorde gældende, ikke var af en sådan karakter, at de fik indflydelse på Parlamentets afgørelse om ophævelse af immuniteten.
161.
Efter min opfattelse er Rettens konklusion ikke behæftet med en fejl. Begrundelsen for de omtvistede afgørelser er nemlig ikke begrænset til disse afgørelsers punkt B og S. Ved vurderingen af, hvilken betydning disse upræcise formuleringer havde, bør der tages hensyn til sammenhængen og til begrundelsen for disse afgørelser i deres helhed. I forbindelse med det sjette appelanbringende har appellanterne ikke anført noget argument, som godtgør, at den manglende præcision i formuleringerne i punkt B og S var af en sådan karakter, at Parlamentets afgørelse om ophævelse af immuniteten ville have været anderledes, hvis formuleringerne havde været korrekte. Jeg er navnlig enig med Kongeriget Spanien i, at det i forbindelse med afgørelsen om ophævelse af immuniteten er irrelevant, om undersøgelsesfasen er blevet afsluttet eller ej.
162.
Subsidiært minder jeg, hvad angår appellanternes argumenter om, at Parlamentet kunne have fastslået, at udstedelsen af europæiske arrestordrer mod dem før undersøgelsesfasens afslutning var uforholdsmæssig, om (
59
), at det i intet tilfælde henhører under Parlamentets kompetence at vurdere, om anholdelsen af appellanterne var forholdsmæssig, henset til det stadium, som straffesagerne mod dem var nået til.
163.
På denne baggrund er jeg af den opfattelse, at argumenterne vedrørende bestemmelserne i den spanske straffelov er uvirksomme.
164.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det syvende og det ottende klagepunkt forkastes.
7. Det niende klagepunkt i det første led
a) Parternes argumenter
165.
Med det niende klagepunkt i det sjette anbringendes første led har appellanterne for det første foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 162-172 fastslog, at Parlamentet ikke have tilsidesat ligebehandlingsprincippet og princippet om god forvaltning. Parlamentet fulgte ifølge appellanterne ikke sin faste praksis, hvorefter det afslås at ophæve et medlems immunitet i de tilfælde, der er nævnt i denne doms præmis 162 og 163. For det andet begik Retten ligeledes en retlig fejl, da den i denne doms præmis 166 fastslog, at de elementer, der var nævnt i forbindelse med det sjette og det syvende anbringende vedrørende Parlamentets praksis og arbejdsformer på immunitetsområdet, ikke længere var relevante ifølge punkt 53 i meddelelse nr. 11/2019, hvorefter denne meddelelse erstatter alle tidligere meddelelser. For det tredje foretog Retten en urigtig gengivelse af beviserne ved at lægge til grund, at appellanterne ikke havde godtgjort, »hvordan« de påberåbte afgørelser skulle kunne godtgøre, at der forelå en bestemt praksis. For det fjerde foretog Retten desuden i den appellerede doms præmis 166-172 en urigtig gengivelse af beviserne og begik en retlig fejl, idet den ikke tog hensyn til alle de fortilfælde, som appellanterne havde påberåbt sig, og de i denne forbindelse anførte argumenter med henblik på at identificere en fumus persecutionis.
166.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at dette klagepunkt skal forkastes som ugrundet. Parlamentet har gjort gældende, at hverken princippet om god forvaltning eller ligebehandlingsprincippet er til hinder for, at det tilpasser og ændrer sin tidligere praksis. I øvrigt kan argumenterne vedrørende Rettens urigtige gengivelse af beviserne ikke antages til realitetsbehandling, eftersom appellanterne ikke præcist har angivet, hvilke fejl der er begået eller hvilke beviser der er blevet urigtigt gengivet. Under alle omstændigheder er disse argumenter ugrundede.
b) Bedømmelse
167.
Retten gengav i den appellerede doms præmis 162 og 163 appellanternes udsagn vedrørende elementerne i den praksis, som Parlamentet angiveligt fraveg.
168.
Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 166, at appellanterne med henblik på at fastslå, at Parlamentet har en praksis, hvorefter det afslår at ophæve et medlems immunitet, når dette medlem retsforfølges på grund af sin politiske virksomhed, når denne retsforfølgning indledes af en politisk modstander, eller når de pågældende nationale myndigheder har ønsket at statuere et eksempel ved at straffe dette medlem, havde påberåbt sig meddelelse nr. 11/2003 af 6. juni 2003. Denne meddelelse blev udstedt af Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og det Indre Marked, som på daværende tidspunkt havde ansvaret for spørgsmål om immunitet, og indeholder en sammenfatning af Parlamentets tidligere afgørelsespraksis. Retten anførte et sammendrag af relevante passager i denne meddelelse og bemærkede herefter, at den var blevet erstattet af meddelelse nr. 11/2019 den 19. november 2019.
169.
Retten gengav i den appellerede doms præmis 167 Parlamentets argument om, at det var gået bort fra sin praksis, således som den var sammenfattet i meddelelse nr. 11/2003, og havde begrænset de tilfælde, hvor det afslog at ophæve immuniteten.
170.
Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 168, at eksistensen af Parlamentets praksis, som består i, at det afslår at ophæve immuniteten, hvis formålet med den omhandlede retsforfølgning er at hindre medlemmet i at udøve sit parlamentariske hverv, ikke er blevet bestridt. Den konstaterede herefter, at appellanterne for så vidt angår de tilfælde, hvor Parlamentet afslår at ophæve immuniteten for et af sine medlemmer, blot havde henvist til visse af Parlamentets afgørelser uden at godtgøre, hvordan disse skulle kunne bevise, at der bestod en sådan praksis. Endvidere påpegede Retten, at størstedelen af de afgørelser, som appellanterne havde påberåbt sig, var blevet truffet i årene 1982-2003.
171.
Efter min opfattelse begik Retten ikke nogen fejl i de omhandlede præmisser i den appellerede dom.
172.
Som det fremgår af punkt 53 i meddelelse nr. 11/2019, erstattede denne meddelelse alle tidligere meddelelser og alle andre dokumenter fra Retsudvalget vedrørende Parlamentets praksis og arbejdsformer på immunitetsområdet. Dette viser, at Parlamentet havde en klar hensigt om at ændre sin tidligere praksis. Henset til det vide skøn, som Parlamentet har med hensyn til ophævelse af den parlamentariske immunitet, var det efter min opfattelse med rette, at det anvendte denne fremgangsmåde, navnlig idet ændringen af dets praksis ville have været begrundet på grundlag af en undersøgelse af retspraksis.
173.
Denne konklusion underbygges af Domstolen, som allerede har haft lejlighed til at fastslå, at meddelelse nr. 11/2003 ikke længere fandt anvendelse efter offentliggørelsen af meddelelse nr. 11/2019, og at Retten derfor ikke var forpligtet til at tage hensyn til den (
60
). Eftersom appellanterne har støttet deres argumentation på Parlamentets tidligere praksis, som er sammenfattet i meddelelse nr. 11/2003, gælder Domstolens betragtning i særdeleshed for enhver praksis, som Parlamentet fulgte før meddelelse nr. 11/2019.
174.
I betragtning af disse omstændigheder må det konstateres, at appellanternes argumenter vedrørende Parlamentets tidligere praksis savner grundlag.
175.
Subsidiært, hvad angår argumenterne vedrørende Rettens angiveligt urigtige gengivelse af beviserne, er jeg af den opfattelse, at de ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som appellanterne ikke præcist har angivet de elementer, som er blevet urigtigt gengivet, og ikke har godtgjort de fejl i Rettens analyse, som efter deres opfattelse har foranlediget denne urigtige gengivelse (
61
). De har nemlig blot henvist abstrakt og generelt til de beviser, der blev fremlagt til støtte for deres annullationssøgsmål. Herved har de reelt anmodet Domstolen om at vurdere de beviser, der var vedlagt stævningen.
176.
På denne baggrund bør det niende klagepunkt forkastes.
8. Det sjette anbringendes andet led
a) Parternes argumenter
177.
Det sjette anbringendes andet led vedrører den retlige fejl, som Retten angiveligt begik, da den fastslog, at Parlamentet ikke havde foretaget et urigtigt skøn ved vurderingen af fumus persecutionis.
178.
Appellanterne har for det første foreholdt Retten, at den tilsidesatte sin begrundelsespligt. De har atter (
62
) bestridt det i den appellerede doms præmis 112 anførte princip, hvorefter Parlamentet har et vidt skøn, med hensyn til hvad en afgørelse om at imødekomme en anmodning om ophævelse af immunitet skal gå ud på.
179.
For det andet tilsidesatte Retten efter appellanternes opfattelse sin begrundelsespligt og retten til effektiv domstolsbeskyttelse »ved ikke at tage stilling til det anvendte prøvelseskriterium« og ved ikke at anvende de prøvelseskriterier, der var anført i stævningen.
180.
For det tredje foretog Retten efter appellanternes opfattelse en urigtig gengivelse af beviserne, begik retlige fejl og tilsidesatte sin begrundelsespligt og retten til effektiv domstolsbeskyttelse »ved ikke at tage stilling til størstedelen af de argumenter, de havde anført, på grund af deres relevans for identificeringen af en fumus persecutionis i forbindelse med det sjette, det syvende og det ottende annullationsanbringende«. Appellanterne har i denne henseende henvist til de argumenter, de anførte i stævningen. De har ligeledes gjort gældende, at den upræcise formulering i de omtvistede afgørelsers punkt S har påvirket vurderingen af fumus persecutionis.
181.
For det fjerde foretog Retten i den appellerede doms præmis 174-186 en urigtig gengivelse af beviserne og begik en retlig fejl ved vurderingen af de fejl, som Parlamentet ifølge appellanterne begik i forbindelse identificeringen af fumus persecutionis.
182.
Appellanterne har for det første navnlig bestridt Rettens vurdering af den manglende betydning for identificeringen af fumus persecutionis af dels datoen for udstedelsen af de europæiske arrestordrer (den appellerede doms præmis 174) og dels det forhold, at der ikke forelå gældende europæiske arrestordrer mellem juli 2018 og oktober eller november 2019 (denne doms præmis 175-178), for det andet har de bestridt Rettens konstatering i samme doms præmis 179-182, hvorefter argumenterne vedrørende realiteten af de faktiske omstændigheder, der blev lagt appellanterne til last, kvalificeringen af dem i henhold til den spanske straffelov og spørgsmålet om, hvorvidt disse forhold begrundede en straffesag mod dem, var irrelevante, for det tredje har de bestridt Rettens vurdering i den appellerede doms præmis 183 og 184 vedrørende relevansen af de elementer, som Parlamentet tog hensyn til ved vurderingen af fumus persecutionis, og for det fjerde har de foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved i denne doms præmis 185 at lægge til grund, at det ikke tilkom Parlamentet at vurdere lovligheden af de retsakter, som de retslige myndigheder havde vedtaget under den pågældende retssag. Efter hver af disse konstateringer har appellanterne enten anført deres egen vurdering af de nævnte elementers relevans for vurderingen af fumus persecutionis, henvist til andre appelanbringender eller blot konstateret, at Retten begik en retlig fejl.
183.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at appellanternes argumenter skal afvises fra realitetsbehandling eller forkastes som ugrundede.
b) Bedømmelse
184.
Retten konstaterede i den appellerede doms præmis 183 indledningsvis, at Parlamentet med henblik på at fastslå, at der ikke forelå fumus persecutionis, havde baseret sig på flere elementer under ét, nemlig den omstændighed, at de strafbare handlinger blev begået i 2017, mens appellanterne opnåede status som medlemmer af Parlamentet den 13. juni 2019, og den omstændighed dels, at de blev sigtet den 21. marts 2018, dvs. på et tidspunkt, hvor det var uafklaret, om de ville opnå status som medlem af Europa-Parlamentet, dels at denne sigtelse også omfattede andre personer, som ikke var medlemmer af Parlamentet.
185.
Retten bemærkede herefter i den appellerede doms præmis 186, at appellanterne ikke havde godtgjort, at Parlamentet havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at støtte sig på de pågældende omstændigheder (som er nævnt i forrige punkt) for at udelukke, at der forelå fumus persecutionis. I denne henseende kan det forhold, at appellanterne for det første er blevet retsforfulgt for deres nationale politiske virksomhed, at de for det andet under eller efter den omhandlede straffesag midlertidigt kunne blive forhindret i at varetage deres mandat eller endda i givet fald miste det, at det spanske parti VOX for det tredje anlagde en actio popularis-sag i forbindelse med den omhandlede straffesag, og at appellanterne for det fjerde var målet for visse negative offentlige udtalelser om, at de bl.a. burde dømmes med henblik på at statuere et eksempel, ifølge Retten ikke give anledning til tvivl om denne konklusion. Det samme var tilfældet med de udsagn, som appellanterne havde fremført for at så tvivl om de retslige myndigheders upartiskhed i forbindelse med deres medvirken i den omhandlede straffesag. Endvidere kunne appellanterne med henblik på at fastslå, at Parlamentet havde anlagt et sådant åbenbart urigtigt skøn, ikke med føje påberåbe sig hændelser, der var indtruffet efter vedtagelsen af de omtvistede afgørelser, såsom den centrale valgkommissions meddelelse af 3. november 2022 og den angivelige overvågning, som de spanske myndigheder havde udsat dem og deres rådgivere for.
186.
Efter min opfattelse begik Retten ikke en fejl ved sin undersøgelse af Parlamentets vurdering af fumus persecutionis. Jeg er navnlig enig med Retten i, at Parlamentet har et vidt skøn til under hensyntagen til samtlige relevante omstændigheder at fastslå, at der foreligger fumus persecutionis, og at dets afgørelse kun kan annulleres i tilfælde af et åbenbart urigtigt skøn ved denne vurdering (
63
). Rettens vurdering, hvorefter Parlamentet ikke foretog et sådant åbenbart urigtigt skøn, er således efter min opfattelse ikke behæftet med nogen fejl.
187.
For fuldstændighedens skyld skal det hvad for det første angår appellanternes argumenter, som er gengivet i punkt 178 i dette forslag til afgørelse, påpeges, at disse argumenter efter min opfattelse er ugrundede. Appellanterne har ganske vist formelt påberåbt sig en tilsidesættelse af begrundelsespligten, men efter min opfattelse har de med disse argumenter reelt bestridt det i den appellerede doms præmis 112 anførte princip, som Retten støttede sin vurdering på. Jeg har allerede undersøgt disse argumenter i forbindelse med det sjette anbringendes første led vedrørende den angivelige tilsidesættelse af appellanternes grundlæggende rettigheder (
64
). Mere generelt er konstateringen i den appellerede doms 112, således som jeg allerede har fastslået, korrekt (
65
).
188.
Hvad for det andet angår de argumenter, der er sammenfattet i punkt 179 og 180 i dette forslag til afgørelse, kan de efter min opfattelse ikke antages til realitetsbehandling, for så vidt som de er upræcise og tager sigte på en fornyet behandling af de argumenter, der blev anført i stævningen. Jeg minder om, at det fremgår af fast retspraksis, at de krav til begrundelse, der følger af artikel 256 TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen samt artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169 i Domstolens procesreglement, ikke kan anses for opfyldt, når appelskriftet blot gentager eller ordret gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremført for Retten (
66
). Dette er imidlertid tilfældet for de argumenter, der er nævnt i punkt 179 og 180 i dette forslag til afgørelse, for så vidt som appellanterne blot har henvist generelt til de argumenter, der fremgår af stævningen.
189.
Hvad angår de argumenter, der er sammenfattet i punkt 181 og 182 i dette forslag til afgørelse, har appellanterne endelig begrænset sig til enten at fremsætte deres synspunkt om betydningen af visse elementer, der af Parlamentet blev fastslået at være relevante eller irrelevante (den appellerede doms præmis 174-182), at henvise til annullationsanbringenderne (denne doms præmis 183 og 184) eller at konstatere, at Retten begik en retlig fejl (dommens præmis 185 og 186). Disse argumenter kan derfor heller ikke antages til realitetsbehandling, for så vidt som appellanterne ikke har angivet nogen fejl i Rettens ræsonnement.
190.
Under alle omstændigheder bør disse argumenter, selv hvis det lægges til grund, at de kan antages til realitetsbehandling, forkastes som ugrundede, eftersom de ikke kan rejse tvivl om min konstatering i punkt 186 i dette forslag til afgørelse.
191.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det sjette anbringendes andet led forkastes.
9. Konklusion vedrørende det sjette appelanbringende
192.
På baggrund af de ovenfor anførte betragtninger er jeg af den opfattelse, at det sjette appelanbringende bør forkastes.
F.
Det femte appelanbringende
193.
Med det femte anbringende har appellanterne foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den forkastede det femte annullationsanbringende vedrørende en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet som følge af de omtvistede afgørelsers manglende klarhed. I denne henseende undlod Retten angiveligt at tage stilling til det forhold, at Parlamentet dels aldrig havde behandlet en anmodning om ophævelse af immunitet, hvis formål var gennemførelsen af en procedure for overgivelse i henhold til kapitel 2 i rammeafgørelse 2002/584, og dels for første gang kun ophævede en af de immuniteter, der er fastsat i artikel 9 i protokol nr. 7. Dette anbringende falder i to led.
1. Det femte anbringendes første led
a) Parternes argumenter
194.
Med det femte anbringendes første led har appellanterne foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den for så vidt angår de procedurer, i henseende til hvilke immuniteten blev ophævet, fastslog, at de omtvistede afgørelser ikke manglede klarhed. I denne henseende har de bestridt den fortolkning af de omtvistede afgørelser, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 94-97, og som efter deres opfattelse ikke er den eneste mulige fortolkning. De har navnlig gjort gældende, at anmodningerne om ophævelse af deres immunitet udelukkende havde til formål at gennemføre igangværende procedurer for overgivelse, nemlig procedurerne for fuldbyrdelse af de europæiske arrestordrer i Belgien og Det Forenede Kongerige.
195.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at dette led skalforkastes, og at argumenterne ikke kan antages til realitetsbehandling eller er uvirksomme og under alle omstændigheder er ugrundede.
b) Bedømmelse
196.
Retten undersøgte de omtvistede afgørelser i den appellerede doms præmis 95 og 96. Den bemærkede dels, at det fremgik af punkt 1 i den dispositive del af disse afgørelser, at de ophævede den immunitet for appellanterne, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra b), i protokol nr. 7, nemlig den immunitet, som de nyder på en anden medlemsstats område end Kongeriget Spaniens, uden at disse stater på nogen måde er specificeret. Retten opregnede dels de passager i disse afgørelser, hvoraf det fremgik, at der var blevet anmodet om ophævelse af immuniteten med henblik på at fjerne hindringerne for fuldbyrdelsen af de europæiske arrestordrer, der var udstedt mod appellanterne. Retten fastslog således, at de omtvistede afgørelser, i sig selv eller sammenholdt med anmodningerne om ophævelse af immunitet, ikke manglede klarhed.
197.
Jeg er enig i Rettens konklusion. Den af appellanterne foreslåede læsning af anmodningerne om ophævelse af immunitet, hvorefter de udelukkende havde til formål at muliggøre fuldbyrdelsen af de europæiske arrestordrer i Belgien og Det Forenede Kongerige, kan ikke tiltrædes, hvis der ikke kun tages hensyn til visse elementer løsrevet fra deres sammenhæng, således som appellanterne har gjort, men til de omtvistede afgørelser i deres helhed.
198.
Artikel 9, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 fastsætter ganske vist, at den judicielle myndighed, der udsteder en europæisk arrestordre, har mulighed for at sende denne arrestordre direkte til den fuldbyrdende judicielle myndighed, når den eftersøgtes opholdssted er kendt. Imidlertid har denne meddelelse ikke til virkning at begrænse rækkevidden af en europæisk arrestordre på området for den medlemsstat, hvor sidstnævnte myndighed er hjemmehørende. Denne europæiske arrestordre kan altid fuldbyrdes i alle medlemsstaterne. Idet de pågældende anmodninger om ophævelse af immunitet ikke indeholder nogen udtrykkelige formuleringer, hvoraf det fremgår, at immuniteten kun skulle ophæves af Parlamentet for så vidt angår fuldbyrdelsen af de europæiske arrestordrer i Belgien og Det Forenede Kongerige, må appellanternes fortolkning af disse anmodninger og omtvistede afgørelser således forkastes som fejlagtig. Retten begik dermed ikke nogen retlig fejl, da den fastslog, at det fremgår af de omtvistede afgørelser, at Parlamentet besluttede at ophæve appellanternes immunitet på alle medlemsstaternes område med undtagelse af Spaniens område.
199.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det femte anbringendes første led efter min opfattelse forkastes.
2. Det femte anbringendes andet led
a) Parternes argumenter
200.
Dette anbringendes andet led vedrører den fejl, som Retten angiveligt begik, da den i den appellerede doms præmis 98-109 fastslog, at de omtvistede afgørelser ikke manglede klarhed med hensyn til, hvilke foranstaltninger der kan træffes i forbindelse med fuldbyrdelsen af de europæiske arrestordrer. Appellanterne har således gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at anlægge en urigtig fortolkning af rækkevidden af de immuniteter, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra a), og i artikel 9, stk. 2, i protokol nr. 7, og ved at fastslå, at det kun var den immunitet, der er fastsat i denne protokols nr. 9, stk. 1, litra b), der udgjorde en hindring for at anholde appellanterne og overgive dem til de spanske myndigheder. Herved foretog Retten ifølge appellanterne en urigtig gengivelse af beviserne. Endvidere har appellanterne på ny fremsat de argumenter, der er genstand for det tredje anbringendes fjerde led.
201.
Parlamentet har, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at dette led skal forkastes, og at de af appellanterne fremsatte klagepunkter er uvirksomme, for så vidt som anmodningerne om ophævelse af immunitet udelukkende vedrørte den immunitet, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra b), i protokol nr. 7. Ifølge Parlamentet hviler de klagepunkter, der vedrører den appellerede doms præmis 103 og 106-109, på en fejllæsning af disse præmisser.
b) Bedømmelse
202.
Retten fremstillede i den appellerede doms præmis 101-105 indholdet af de omtvistede afgørelser og den konklusion, som Parlamentet udledte heraf, hvorefter det kun var den immunitet, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra b), i protokol nr. 7, der udgjorde en hindring for at anholde appellanterne. Endvidere fastslog den i denne doms præmis 106-108, at denne protokols artikel 9, stk. 2, ikke indrømmede appellanterne en selvstændig beskyttelse i forhold til den, de var tillagt ved den nævnte protokols artikel 9, stk. 1.
203.
Indledningsvis skal det påpeges, at for så vidt som anmodningerne om ophævelse af immunitet udelukkende vedrørte den immunitet, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra b), i protokol nr. 7, er appellanternes klagepunkter vedrørende Rettens eventuelle bemærkninger om rækkevidden af deres immunitet på Spaniens område uvirksomme. Disse klagepunkter er nemlig dels rettet mod præmisser, som er uden betydning for den dispositive del af den appellerede dom (
67
). Dels gengav Retten, således som Parlamentet med rette har påpeget, i denne doms præmis 100-105 indholdet af en række punkter i de omtvistede afgørelser samt Parlamentets konklusioner, og den anførte i disse præmisser i den anfægtede dom på intet tidspunkt sin egen fortolkning af rækkevidden af den immunitet, der er fastsat i denne protokols artikel 9, stk. 1, litra a).
204.
Hvad for det første angår appellanternes argumenter vedrørende den immunitet, der er fastsat i artikel 9, stk. 2, i protokol nr. 7, som angiveligt har en selvstændig karakter i forhold til immuniteten, der er fastsat i denne artikels stk. 1, bør de efter min opfattelse forkastes som ugrundede. Som jeg har påpeget i forbindelse med min undersøgelse af det sjette appelanbringende (
68
), nyder et medlem efter indledningen af det første møde i en valgperiode, og efter at den pågældende faktisk har påbegyndt udøvelsen af sit hverv, kun den beskyttelse, der er fastsat i denne protokols artikel 9, stk. 1. I hovedsagen blev den immunitet, der er fastsat i denne protokols artikel 9, stk. 1, litra b), ophævet, efter at appellanterne faktisk havde påbegyndt udøvelsen af deres hverv som medlemmer. På dette stadium nød de ikke længere samtidig den beskyttelse, der er fastsat i protokollens artikel 9, stk. 2. For at sikre den beskyttelse, der er fastsat i artikel 9, stk. 2, i protokol nr. 7, var det således ikke nødvendigt, at det i de omtvistede afgørelser blev præciseret, hvilke foranstaltninger der kunne blive truffet i forbindelse med fuldbyrdelsen af de europæiske arrestordrer.
205.
Hvad for det andet angår argumenterne vedrørende en urigtig gengivelse af beviserne er jeg af den opfattelse, at de bør forkastes. Dels er de af disse argumenter, der vedrører rækkevidden af appellanternes immunitet i henhold til artikel 9, stk. 1, litra a), i protokol nr. 7, uvirksomme, for så vidt som argumentationen angående Rettens angivelige fejl, således som jeg netop har påpeget (
69
), er uvirksom. Dels er de af disse argumenter, der vedrører den immunitet, der er fastsat i denne protokols artikel 9, stk. 1, litra b), ugrundede, eftersom Retten ikke begik en fejl ved fortolkningen af Junqueras Vies-dommen.
206.
Hvad for det tredje angår argumentet vedrørende fortroligheden af proceduren for Retsudvalget, har jeg allerede undersøgt dette argument (
70
).
207.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det femte anbringendes andet led forkastes.
3. Konklusion vedrørende det femte appelanbringende
208.
I lyset af de ovenfor anførte betragtninger, er jeg af den opfattelse, at det femte appelanbringende bør forkastes.
G.
Sagsomkostninger
209.
For så vidt angår den appel, der er iværksat af den første og den tredje appellant, er Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 142, som finder anvendelse på appelsager i henhold til procesreglementets artikel 184, frit stillet i sin afgørelse om sagsomkostninger. I hovedsagen bør det, eftersom de omstændigheder, der begrunder, at det er ufornødent at træffe afgørelse om appellen, er uafhængige af parterne, fastslås, at hver part bærer sine egne omkostninger.
210.
Hvad angår den appel, der er iværksat af den anden appellant, fremsætter jeg i overensstemmelse med procesreglementets artikel 138, idet dette forslag til afgørelse er begrænset til en undersøgelse af det tredje, det femte og det sjette appelanbringende, ikke noget forslag om sagsomkostningerne, for så vidt som afgørelsen herom afhænger af, hvilken afgørelse der træffes om de øvrige anbringender.
V. Forslag til afgørelse
211.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den træffer følgende afgørelse:
»–
Det er ufornødent at træffe afgørelse om den appel, der er iværksat af Carles Puigdemont i Casamajó og Clara Ponsatí i Obiols.
–
For så vidt angår den appel, der er iværksat af Carles Puigdemont i Casamajó og Clara Ponsatí i Obiols, pålægges hver part at bære deres egne omkostninger.
–
Det tredje, det femte og det sjette anbringende i den appel, der er iværksat af Antoni Comín i Oliveres, forkastes.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Jeg påpeger, at disse tre afgørelser, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 54, er næsten identiske bortset fra navnene på de pågældende medlemmer, datoen for vedtagelsen af visse retsakter dokumenter og for så vidt angår Clara Ponsatí i Obiols omstændighederne ved hendes valg til Parlamentet og det forhold, at hun i forbindelse med den omhandlede straffesag retsforfølges for alene den formodede overtrædelse i form af opstand.
(
3
) – EUT 2012, C 326, s. 266.
(
4
) – EUT 2019, L 302, s. 1, i den version, der forelå før ændringen ved Parlamentets afgørelse af 17.1.2023.
(
5
) – DOGC nr. 7449A af 6.9.2017, s. 1.
(
6
) – DOGC nr. 7451A af 8.9.2017, s. 1.
(
7
) – Nærmere bestemt det tredje, det femte, det sjette og det syvende anbringende.
(
8
) – Dom af 6.9.2018, Bank Mellat mod Rådet (C-430/16 P, EU:C:2018:668, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
(
9
) – Dom af 17.9.2015, Mory m.fl. mod Kommissionen (C-33/14 P, EU:C:2015:609, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).
(
10
) – Dom af 13.7.2023, D & A Pharma mod EMA (C-136/22 P, EU:C:2023:572, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
(
11
) – Dom af 18.10.2018, Gul Ahmed Textile Mills mod Rådet (C-100/17 P, EU:C:2018:842, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
(
12
) – Jf. punkt 22 i dette forslag til afgørelse.
(
13
) – Jeg påpeger i denne henseende, at den anden appellant den 12.9.2024 anlagde et søgsmål ved Retten i henhold til artikel 263 TEUF, registreret under nr. T-477/24, med påstand om annullation af Europa-Parlamentets afgørelse om ikke at anerkende hans egenskab af valgt medlem af Parlamentet for valgperioden 2024-2029. Denne sag er, efter at denne appellant trak søgsmålet tilbage, blevet slettet af registret ved kendelse afsagt af formanden for Rettens Ottende Afdeling den 14.11.2024, Comín i Oliveres mod Parlamentet (T-477/24, EU:T:2024:836).
(
14
) – Dom af 19.12.2019 (C-502/19, herefter »Junqueras Vies-dommen«, EU:C:2019:1115, konklusionen).
(
15
) – Jf. mit forslag til afgørelse Junqueras Vies (C-502/19, EU:C:2019:958, punkt 3 og 4).
(
16
) – Jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolen, 17.5.2016, Karácsony m.fl. mod Ungarn (CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, § 138), og Menneskerettighedsdomstolen, 20.12.2016, Uspaskich mod Litauen (CE:ECHR:2016:1220JUD001473708, § 98), som Domstolen henviste til i Junqueras Vies-dommen.
(
17
) – Junqueras Vies-dommen (præmis 84 og den deri nævnte retspraksis).
(
18
) – Jf. mit forslag til afgørelse Junqueras Vies (C-502/19, EU:C:2019:958, punkt 5).
(
19
) – Menneskerettighedsdomstolen, 20.12.2016, Uspaskich mod Litauen, CE:ECHR:2016:1220JUD001473708, § 91.
(
20
) – Jf. bl.a. dom af 17.1.2013, Gollnisch mod Parlamentet (T-346/11 og T-347/11, EU:T:2013:23, præmis 60), af 8.11.2018, Troszczynski mod Parlamentet (T-550/17, EU:T:2018:754, præmis 44), af 1.12.2021, Jalkh mod Parlamentet (T-230/21, EU:T:2021:848, præmis 24), og af 26.6.2024, Fest mod Parlamentet (T-305/23, EU:T:2024:422, præmis 24).
(
21
) – Retten kvalificerer afgørelser om ophævelse af immuniteten som »afgørelser af politisk karakter«. I denne henseende fremgår det af rapporten om rækkevidden og ophævelsen af parlamentarisk immunitet, vedtaget af Venedigkommissionen på dens 98. plenarforsamling (Venedig, 21.-22.3.2014) (herefter »Venedigkommissionens rapport«), at denne kvalificering svarer til den, der anvendes i visse nationale retsordener (punkt 135 i Venedigkommissionens rapport). Uanset hvilket udtryk der anvendes til at beskrive denne afgørelses karakter, er det væsentligste det vide skøn, som Parlamentet har, når den vedtages.
(
22
) – Dom af 17.9.2020, Troszczynski mod Parlamentet (C-12/19 P, EU:C:2020:725, præmis 25).
(
23
) – Jf. i denne retning kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 24.5.2022, Puigdemont i Casamajó m.fl. mod Parlamentet og Spanien (C-629/21 P(R), EU:C:2022:413, præmis 193 og 194).
(
24
) – Dom af 1.2.2024, Scania m.fl. mod Kommissionen (C-251/22 P, EU:C:2024:103, præmis 70 og den deri nævnte retspraksis).
(
25
) – Punkt 8, andet punktum, i meddelelse nr. 11/2019 er ikke relevant for den problemstilling, der er genstand for det tredje anbringendes første led. Dette punktum er imidlertid ikke uden betydning for undersøgelsen af dette anbringendes andet led og vil blive drøftet i næste afsnit.
(
26
) – Dom af 22.12.2022, Parlamentet mod Moi (C-246/21 P, EU:C:2022:1026, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
(
27
) – Jf. punkt 60 i dette forslag til afgørelse.
(
28
) – Dom af 7.3.2024, Nevinnomysskiy Azot og NAKAzot mod Kommissionen (C-725/22 P, EU:C:2024:217, præmis 94 og den deri nævnte retspraksis).
(
29
) – Dom af 12.12.2024, DD mod FRA (C-680/22 P, EU:C:2024:1019, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
(
30
) – Dom af 12.12.2024, DD mod FRA (C-680/22 P, EU:C:2024:1019, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
(
31
) – Dom af 11.12.2019, Mytilinaios Anonymos Etairia – Omilos Epicheiriseon (C-332/18 P, EU:C:2019:1065, præmis 149 og den deri nævnte retspraksis).
(
32
) – Jf. dom af 16.9.2020, BP/FRA (C-669/19 P, EU:C:2020:713, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
33
) – Jf. dom af 16.9.2020, BP/FRA (C-669/19 P, EU:C:2020:713, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
34
) – Jf. i denne retning dom af 3.3.2022, WV mod EU-Udenrigstjenesten (C-162/20 P, EU:C:2022:153, præmis 67-69 og den deri nævnte retspraksis).
(
35
) – Dom af 9.11.2017, TV2/Danmark mod Kommissionen (C-649/15 P, EU:C:2017:835, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).
(
36
) – Jf. punkt 54 i dette forslag til afgørelse.
(
37
) – Dom af 9.9.2003, Kik mod KHIM (C-361/01 P, EU:C:2003:434, præmis 101).
(
38
) – Jf. punkt 194 i Venedigkommissionens rapport.
(
39
) – Vedrørende en tilsidesættelse af de immuniteter, der er fastsat i artikel 343 TEUF og artikel 9 i protokol nr. 7, sammenholdt med chartrets artikel 6, artikel 39, stk. 2, og artikel 45 samt forretningsordenens artikel 5, stk. 2.
(
40
) – Vedrørende en tilsidesættelse af princippet om god forvaltning og ligebehandlingsprincippet.
(
41
) – Et indledende klagepunkt vedrørende en tilsidesættelse af appellanternes grundlæggende rettigheder går forud for de ni klagepunkter i første led. For så vidt som dette spørgsmål er genstanden for det fjerde klagepunkt, er det ikke nødvendigt at betragte det som et selvstændigt klagepunkt, og jeg vil derfor undersøge det i forbindelse med det fjerde klagepunkt.
(
42
) – Jf. punkt 116 i dette forslag til afgørelse.
(
43
) – Jf. punkt 43 i dette forslag til afgørelse.
(
44
) – Jf. punkt 162, 188 og 190 i Venedigkommissionens rapport.
(
45
) – Dom af 27.4.2023, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro m.fl. mod Kommissionen (C-549/21 P, EU:C:2023:340, præmis 80 og den deri nævnte retspraksis).
(
46
) – Junqueras Vies-dommen, præmis 78.
(
47
) – Junqueras Vies-dommen, præmis 80.
(
48
) – Junqueras Vies-dommen, præmis 79.
(
49
) – Dom af 10.7.1986, Wybot (149/85, EU:C:1986:310, præmis 27).
(
50
) – Jf. fodnote 41 til dette forslag til afgørelse.
(
51
) – Rådets rammeafgørelse af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1).
(
52
) – Jf. punkt 125 i dette forslag til afgørelse.
(
53
) – Jf. punkt 168 i Venedigkommissionens rapport.
(
54
) – Dom af 28.9.2023, Changmao Biochemical Engineering mod Kommissionen (C-123/21 P, EU:C:2023:708, præmis 185 og den deri nævnte retspraksis).
(
55
) – Dom af 4.10.2024, Mylan IRE Healthcare mod Kommissionen (C-237/22 P, EU:C:2024:850, præmis 84 og den deri nævnte retspraksis).
(
56
) – Punkt 339-365 i stævningen.
(
57
) – Jf. punkt 143 og 144 i dette forslag til afgørelse.
(
58
) – Jf. næste afsnit i dette forslag til afgørelse.
(
59
) – Jf. punkt 138 og 145 i dette forslag til afgørelse.
(
60
) – Kendelse af 22.12.2022, Jalkh mod Parlamentet (C-82/22 P, EU:C:2022:1039, præmis 38).
(
61
) – Jf. i denne retning dom af 12.12.2024, DD mod FRA (C-680/22 P, EU:C:2024:1019, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
(
62
) – Jf. punkt 128 i dette forslag til afgørelse.
(
63
) – Jf. i denne henseende afsnit IV.C i dette forslag til afgørelse, navnlig punkt 43-45.
(
64
) – Jf. afsnit IV.E.1 i dette forslag til afgørelse.
(
65
) – Jf. afsnit IV.C i dette forslag til afgørelse, navnlig punkt 43-45.
(
66
) – Dom af 22.12.2022, Parlamentet mod Moi (C-246/21 P, EU:C:2022:1026, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
(
67
) – Jf. i denne retning dom af 27.4.2023, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro m.fl. mod Kommissionen (C-549/21 P, EU:C:2023:340, præmis 80 og den deri nævnte retspraksis).
(
68
) – Jf. punkt 126 i dette forslag til afgørelse.
(
69
) – Jf. punkt 203 i dette forslag til afgørelse.
(
70
) – Jf. afsnit IV.D.4 i dette forslag til afgørelse.