62005CC0427_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. Commissione Tributaria Regionale di Genova (provinsretten for skatte- og afgiftssager i Genova) har ved kendelse af 19. november 2005 forelagt Domstolen to spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 21, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 4253/88 af 19. december 1988 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter (2), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2082/93 af 20. juli 1993 (3) (»forordning nr. 4253/88« eller »forordningen«).
2. Spørgsmålene er blevet rejst under en tvist mellem Agenzia delle Entrate-Ufficio di Genova 1 (det italienske finansministeriums indkomstskattemyndighed, »indkomstskattemyndigheden«) og Porto Antico di Genova SpA (»Porto Antico«) vedrørende Porto Anticos ansøgning om tilbagebetaling af den skat, som bl.a. var blevet beregnet på grundlag af støtte udbetalt fra fællesskabsfondene og fra Regionen Liguria. Den forelæggende ret ønsker på denne baggrund i det væsentlige oplyst, om artikel 21, stk. 3, i forordning nr. 4253/88 skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter modtagen støtte fra fællesskabsfondene tages i betragtning ved ansættelsen af den skattepligtige indkomst.
II – Retsforskrifter
A – Fællesskabsbestemmelser
3. Artikel 21 i forordning nr. 4253/88 (4) indeholdes i forordningens afsnit VI, der har overskriften »Finansielle bestemmelser«, og har selv overskriften »Betalinger«. Artikel 21, stk. 3, andet afsnit, er affattet således:
»Betalingerne skal ske til de endelige støttemodtagere uden nogen form for fradrag eller tilbageholdelse, der kan nedsætte den finansielle støtte, de har krav på.«
B – Relevant national lovgivning
4. De relevante nationale bestemmelser vedrørende ansættelsen af den skattepligtige indkomst er fastsat i præsidentens dekret nr. 917 af 22. december 1986 (DPR nr. 17) (5) . Artikel 55, stk. 3, I DPR nr. 917, som den var affattet på tidspunktet for de faktiske omstændigheder – dvs. i 2000 – har følgende ordlyd:
»[Følgende] skal ligeledes betragtes som usædvanlige indtægter:
[…]
(b) indtægter – i form af penge- eller naturalydelser – der er indtjent gennem bidrag eller gaver, med undtagelse af betalinger nævnt i artikel 53, stk. 1, litra e) og f), og dem, der er anvendt til betaling af afskrivningsberettigede aktiver, uanset den anvendte finansieringstype. Sådanne indtægter skal betragtes som fortjeneste enten i relation til det skatteår, hvori de er modtaget, eller proportionalt i relation til det skatteår, hvori de modtages og de efterfølgende skatteår, men ikke ud over det fjerde skatteår.
III – Sagens baggrund, retsforhandlingerne og de forelagte spørgsmål
5. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Porto Antico, efter behørigt at have indgivet angivelsen af indkomster for 2000, havde inkluderet støtte udbetalt fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) og fra Regionen Liguria som indtægter med henblik på at den skattemæssige ansættelse heraf (IRPEG (Imposta sul Reddito delle Persone Giuridiche – skat på juridiske personers indkomst) og IRAP (Imposta Regionale sulle Attività Produttive – regionalskat på erhvervsvirksomhed)). Porto Antico blev herefter skattemæssigt ansat og indbetalte skat på dette grundlag.
6. Ud fra den overbevisning, at den havde begået en fejl ved urigtigt at have indbefattet denne støtte som aktiver med henblik på den skattemæssige indkomstansættelse, ansøgte Porto Antico forgæves Amministrazione Finanziaria om tilbagebetaling af de for meget indbetalte beløb, som i alt androg 336 989 000 LIT. Porto Antico henviste i den forbindelse til artikel 21, stk. 3, i forordningen.
7. Porto Antico indbragte Amministrazione Finanziarias afslag på tilbagebetaling for Commissione Tributaria Provinciale di Genova. Denne ret tog påstanden til følge ved afgørelse af 10. april 2003.
8. Indkomstskattemyndigheden indbragte denne afgørelse for den forelæggende ret og gjorde gældende, at forordningens artikel 21 ikke giver mulighed for at udelukke udbetalt støtte fra beskatning.
9. Under disse omstændigheder finder Commissione Tributaria Regionale di Genova en afgørelse af dette spørgsmål nødvendig for tvistens afgørelse – da en eventuel erklæring om, at den nationale skatteregel er uforenelig med forordning nr. 4253/88, ville føre til, at der ikke kunne gives indkomstskattemyndigheden medhold i dens appelsag – og har derfor forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Er bestemmelsen i artikel 55 i præsidentens dekret nr. 917 af 22.12.1986 (i den i 2000 gældende version), hvorefter fællesskabsstøtte indgår i ansættelsen af den skattepligtige indkomst, forenelig med artikel 21, stk. 3, i forordning nr. 2082/93, der bestemmer, at »betalingerne skal ske til de endelige støttemodtagere uden nogen form for fradrag eller tilbageholdelse, der kan nedsætte den finansielle støtte, de har krav på?
2) Såfremt det fastslås, at der foreligger uforenelighed, gælder dette da kun støtte, der udbetales af fællesskabsorganer, eller gælder det også støtte, som ifølge det samlede programmeringsdokument skal udbetales af nationale organer?«
IV – Retlig undersøgelse
A – Det første præjudicielle spørgsmål
10. Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om artikel 21, stk. 3, i forordning nr. 4253/88 skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter støtte udbetalt fra fællesskabsfondene tages i betragtning ved ansættelsen af den skattepligtige indkomst.
1. Parternes væsentligste argumenter
11. Der er under denne sag afgivet indlæg af den italienske og den franske regering, af Irland, den nederlandske, den britiske og den svenske regering samt af Kommissionen og Porto Antico. Irland, Kommissionen og Porto Antico var også til stede under retsmødet den 15. februar 2007.
12. Alle parter med undtagelse af Porto Antico er enige om, at forordningens artikel 21, stk. 3, ikke er til hinder for en national bestemmelse som DPR nr. 917, der bestemmer, at tilskud udbetalt fra fællesskabsfondene skal tages i betragtning ved ansættelsen af den skattepligtige indkomst, hvorfor det første forelagte spørgsmål bør besvares benægtende.
13. De respektive regeringer og Kommissionen har hovedsageligt anført, at forbuddet mod ethvert »fradrag eller tilbageholdelse«, indeholdt i forordningens artikel 21, stk. 3 – som blot fastsætter en betalingsmetode – vedrører tidspunktet for betaling og har til hensigt at sikre, at støttemodtageren modtager det fulde støttebeløb, uden at være tvunget til at bære byrder i forbindelse med oplysninger om handling, distribution og administration. Forbuddet gælder imidlertid ikke skatter, såsom de i denne sag omhandlede, som normalt opkræves på et senere tidspunkt – efter at den endelige støttemodtager allerede har modtaget hele den finansielle støtte.
14. Ifølge disse parter følger dette af forordningens ordlyd samt af dens indhold og formål. Disse parter har også under henvisning til Domstolens praksis (6) i det væsentlige anført, at forordningen kun gælder byrder, som har en direkte og naturlig sammenhæng med de udbetalte beløb, hvilket ikke er tilfældet i denne sag. Visse af parterne har herved henvist til Rådets nugældende forordning (EF) nr. 1260/1999 af 21. juni 1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene (7), der ophævede forordning nr. 4253/88, og som bl.a. fastsætter, at »[d]er foretages ikke nogen form for fradrag eller tilbageholdelse, og der pålægges ikke senere nogen specifik afgift, der kan nedsætte disse beløb« (min fremhævelse).
15. Porto Antico derimod har fremhævet det forhold, at pålæggelsen af afgifter, som de i sagen omhandlede, bevirker, at støttebeløbet nedsættes, og at forordningens effektive virkning ville blive bragt i fare, hvis en medlemsstat kunne pålægge sådanne skatter. Porto Antico har anført, at medlemsstater ved at opkræve sådanne skatter kan modvirke de socioøkonomiske mål, der forfølges af Fællesskaberne ved udbetalingen af støtte, og endog kan omlægge en del af den finansielle støtte til deres egne statsbudgetter. Der består endvidere ifølge Porto Antico en risiko for, at forskellige medlemsstaters pålæggelse af direkte skatter vil medføre en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, eftersom skattesystemerne – da der ikke er foretaget harmonisering af direkte skatter i Fællesskabet – er forskellige fra medlemsstat til medlemsstat.
2. Bedømmelse
16. Jeg bemærker for det første, at ordlyden af forordningens artikel 21, stk. 3, ikke i sig selv udelukker anvendelsen af denne bestemmelse på opkrævningen af skatter, såsom de i denne sag omhandlede.
17. Som Kommissionen med rette har anført, kan ordene »fradrag eller tilbageholdelse« i princippet også gælde for fradrag i støtten gennem beskatning. I det foreliggende tilfælde er det alene begrebet »fradrag«, der kan være relevant, eftersom det omtvistede skattebeløb ikke blev tilbageholdt ved betalingen af støtten, men opkrævet efterfølgende gennem en indkomstskat, som blev pålagt Porto Antico.
18. Jeg skal tilføje, at betragtningerne i præamblen til forordningen intet angiver vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt forbuddet mod fradrag også omfatter fradrag gennem direkte beskatning.
19. Det kan heller ikke gøres gældende, at en national skattebestemmelse, som den i denne sag omhandlede, er udelukket efter forordningens artikel 21, stk. 3, alene under henvisning til, at direkte beskatning er omfattet af medlemsstaternes kompetence. Jeg skal herved henvise til, at selv om direkte beskatning henhører under medlemsstaternes kompetence, skal de dog udøve kompetencen under overholdelse af fællesskabsretten (8) . Den pågældende foranstaltning må især ikke forstyrre eller forringe den ved forordningen indførte ordning (9), som skal fortolkes i overensstemmelse med dens ordlyd, sammenhæng og mål (10) .
20. Domstolen har allerede – i sagen Kommissionen mod Portugal – haft lejlighed til i forbindelse med beløb, der udbetales i støtte fra EUGFL, Udviklingssektionen, at tage stilling til betydningen og rækkevidden af forordningens artikel 21, stk. 3, som ikke tillader noget fradrag i den støtte, der er tildelt støttemodtagerne (11) . Domstolen har tidligere også taget stilling til tilsvarende bestemmelser i EUGFL, »Garantisektionen«, der kræver fuldstændig udbetaling af støtten (12) .
21. I dommen i sagen Kommissionen mod Portugal fastslog Domstolen, at de principper, der kan udledes af førnævnte retspraksis vedrørende de bestemmelser i forordningerne, som regulerer Garantisektionen, tillige finder anvendelse i relation til de støttebeløb, der modtages fra EUGFL, »Udviklingssektionen«, i henhold til artikel 21 i forordning nr. 4253/88. Domstolen henviste herved til den fælles egenskab ved både »Garantisektionen« og »Udviklingssektionen«, nemlig at de finansieres over fællesskabsbudgettet, hvilket gør det muligt for dem at uddele finansiel støtte i form af tilskud til de aktioner, som henhører under deres respektive kompetenceområder. Domstolen fremhævede, at »[d]en nævnte støtte, som har samme finansielle kilde, er undergivet samme regler for betalingen, såsom reglen om, at det af støttemodtageren modtagne beløb også svarer til det, der er tildelt ham« (13) .
22. Selv om denne sag vedrører finansiel støtte fra endnu en strukturfond, nemlig EFRU, er der intet, der tyder på, at kravet i forordningens artikel 21, stk. 3, om fuldstændig udbetaling af støtten, ikke i denne sag bør fortolkes i lighed med den ovennævnte retspraksis.
23. I henhold til denne retspraksis kan forbuddet mod fradrag ikke fortolkes rent formelt som anvendeligt alene på reelt foretagne fradrag ved udbetalingerne. Forbuddet mod enhver form for fradrag skal nødvendigvis snarere fortolkes som en udvidelse til at gælde enhver byrde, som har en direkte og naturlig sammenhæng med de udbetalte beløb (14) .
24. Det centrale spørgsmål er derfor ikke på hvilket stadium, eller teknisk set, hvorledes, der foretages fradrag fra udbetalingerne, men derimod, hvorvidt fradraget specifikt er forbundet med udbetalingen af støtten. Med henblik på at klargøre dette krav er det hensigtsmæssigt at henvise til de fradrag, som ifølge Domstolen var forbudt af fællesskabsretten.
25. I Kellinghusen og Ketelsen-sagen fandt Domstolen, at kravet om fuldstændig betaling af støtten bl.a. er til hinder for, at medlemsstaterne opkræver betaling af de administrative omkostninger – som pålægges ved behandlingen af ansøgningerne for den pågældende godtgørelse – når dette bevirker, at støttebeløbene reduceres (15) .
26. I dommen i sagen Sverige mod Kommissionen fastslog Domstolen, at en afgift, der blev opkrævet for at udstede et kort, og som havde en direkte sammenhæng med udbetalingen af godtgørelsen, på grund af den omstændighed, at ingen støtteansøgning kunne indsendes uden det omhandlede kort, som blev udstedt af de nationale myndigheder, var omfattet af det omtvistede forbud (16) .
27. Endelig anføres det i dommen i sagen Kommissionen mod Portugal, at de opkrævede gebyrer, som havde til formål at betale Ifadaps tjenesteydelser – en national myndighed, der havde forvaltningsopgaver vedrørende finansiel støtte fra EUGFL, Udviklingssektionen – havde en direkte og naturlig sammenhæng med de udbetalte beløb, idet de skulle erlægges som følge af indgivelse af støtteansøgninger og svarede til en procentdel af det finansierede projekts beløb i forbindelse med den støtte, der var tildelt af EUGFL, »Udviklingssektionen« (17) .
28. I denne sag er situationen væsentligt anderledes. Som det blev bekræftet af repræsentanten for Porto Antico under retsmødet, bliver den finansielle støtte, efter at den er modtaget af den pågældende virksomhed og stillet til rådighed for dens aktivitet, en bestanddel af virksomhedens aktiver, og tages – i lighed med virksomhedens øvrige indtægter og udgifter – i betragtning ved fastsættelsen af beregningsgrundlaget for indkomstskatten. Beløb, der modtages som finansiel støtte, beskattes således i overensstemmelse med den generelle ordning og i henhold til de satser, der er fastsat i italiensk indkomstskatteret.
29. Det kan følgelig ikke hævdes, at opkrævningen af den omtvistede afgift udgør et fradrag, der har en direkte og naturlig sammenhæng med de udbetalte beløb, som omhandlet i den ovennævnte retspraksis, uagtet at det som hævdet af Porto Antico er muligt at identificere det skattebeløb, der opstår som følge af den finansielle støtte, der modtages. Jeg bemærker særligt i den forbindelse, at udbetalingen af den omhandlede finansielle støtte ikke er – og heller ikke kan være – betinget af, at den efterfølgende tages i betragtning ved ansættelsen af den skattepligtige indkomst.
30. Porto Antico har ikke helt med urette med hensyn til forbuddet mod fradrag anført, at selv direkte afgifter, såsom de i sagen omtvistede, i sidste instans fører til en nedsættelse af det modtagne støttebeløb, som forbliver til rådighed for støttemodtageren. Jeg skal dog gentage, at Domstolen har begrænset forbuddet mod fradrag, fastsat i forordningens artikel 21, stk. 3, til byrder, som har en direkte og naturlig sammenhæng med de udbetalte beløb. Fradrag med en mere fjern forbindelse til den omhandlede fællesskabsstøtte – som f.eks. dem, der foretages ved hjælp af en indkomstskat, som i denne sag, udelukker derfor ikke en effektiv anvendelse af forordningen og er følgelig ikke udelukket i henhold til fællesskabsretten.
31. Som hævdet af flere af sagens parter, forekommer det usandsynligt, at det var fællesskabslovgivers hensigt med det i forordningens artikel 21 fastsatte forbud mod fradrag – som nemlig henviser til »betalinger« – at det skulle være så omfattende.
32. Jeg skal dernæst bemærke, at hele den finansielle støtte, der således er modtaget, som krævet i henhold til forordningens artikel 21, stk. 3, skal anvendes af modtageren i henhold til de økonomiske og retlige betingelser, der gælder i den pågældende medlemsstat, hvilket indbefatter ikke alene skatteniveauet, men også andre relevante faktorer, som f.eks. omkostningerne til den infrastruktur, som er til rådighed, eller det generelle prisniveau.
33. Dette betyder ganske vist, at støtten i sidste instans kan være »mindre værd« i nogle medlemsstater end i andre. Men dette er en konsekvens af de forskelle, som stadig består mellem medlemsstaterne på disse områder, navnlig skatteområdet, som på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin endnu ikke er harmoniseret.
34. I modsætning til Porto Anticos påstande kan sådanne forskelle, som måtte opstå på grund af tilladelige forskelle mellem medlemsstaternes økonomier og retssystemer – herunder skattesystemerne – dog ikke anses for at være i strid med ligebehandlingsprincippet. Jeg skal derudover tilføje, at det ikke er blevet gjort gældende, at DPR nr. 917 udgør forskelsbehandling med hensyn til modtagen fællesskabsstøtte.
35. På baggrund af det anførte foreslår jeg, at det første præjudicielle spørgsmål besvares således, at forordningens artikel 21, stk. 3, ikke er til hinder for en national skattebestemmelse, som f.eks. artikel 55 i DPR nr. 917, hvorefter beløb udbetalt fra fællesskabsfondene skal tages i betragtning ved ansættelsen af den skattepligtige indkomst.
B – Det andet præjudicielle spørgsmål
36. Eftersom det andet spørgsmål alene stilles, såfremt det måtte blive fastslået, at der foreligger uforenelighed med fællesskabsretten, er det i lyset af besvarelsen af det første spørgsmål ikke nødvendigt at tage stilling hertil.
V – Forslag til afgørelse
37. Jeg foreslår derfor, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål som følger:
»En national skattebestemmelse, som artikel 55 i præsidentens dekret nr. 917 af 22. december 1986 (i den i 2000 gældende version), hvorefter beløb udbetalt fra fællesskabsfondene skal tages i betragtning ved ansættelsen af den skattepligtige indkomst, er ikke udelukket i henhold til artikel 21, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 4253/88 af 19. december 1988 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter, hvori bestemmes, at »[b]etalingerne skal ske til de endelige støttemodtagere uden nogen form for fradrag eller tilbageholdelse, der kan nedsætte den finansielle støtte, de har krav på.«
(1) .
(2)
–		EFT 1988 L 374, s. 1.
(3)
–		Rådets forordning (EØF) nr. 4253/88 af 19.12.1988 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter (EFT 1993 L 193, s. 20).
(4)
–		Den forelæggende ret – og visse af sagens parter – henviser i dens spørgsmål til artikel 21, stk. 3, i forordning nr. 2082/93. Da denne forordning imidlertid kun er en ændrings-forordning, skal jeg mere korrekt henvise til artikel 21, stk. 3, i den ændrede forordning nr. 4253/88.
(5)
–		Jf. også Testo unico delle imposte sui redditi (den konsoliderede italienske lov om indkomstbeskatning), GURI nr. 302, 31.12.1986, almindeligt tillæg.
(6)
–		Navnlig dom af 5.10.2006, sag C-84/04, Kommissionen mod Portugal, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, af 7.10.2004, sag C-312/02, Sverige mod Kommissionen, Sml. I, s. 9247, af 22.10.1998, forenede sager C-36/97 og C-37/97, Kellinghusen og Ketelsen, Sml. I, s. 6337, og af 19.5.1998, sag C-132/95, Bent Jensen, Sml. I, s. 2975.
(7)
–		EFT 1999 L 161, s. 1.
(8)
–		Jf. især dom af 7.9.2004, sag C-319/02, Manninen, Sml. I, s. 7477, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis.
(9)
–		Jf. dom af 10.3.1981, forenede sager 36/80 og 71/80, Irish Creamery Milk, Sml. s. 735, præmis 15.
(10)
–		Jf. bl.a. dom af 7.11.1983, sag 292/82, Merck, Sml. s. 3781, præmis 12.
(11)
–		Jf. fodnote 6, dommens præmis 29 og 30.
(12)
–		Jf. Kellinghusen og Ketelsen-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 6, dommen i sagen Sverige mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 6, og Bent Jensen-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 6.
(13)
–		Se med hensyn til begrundelsen, dommen i sagen Kommissionen mod Portugal, nævnt ovenfor i fodnote 6, præmis 31 og 32.
(14)
–		Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Portugal, nævnt ovenfor i fodnote 6, præmis 35, og dommen i sagen mod Sverige mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 5, præmis 22.
(15)
–		Jf. Kellinghusen og Ketelsen-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 6, præmis 21.
(16)
–		Jf. dommen i sagen Sverige mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 6, præmis 24 og 25.
(17)
–		Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Portugal, nævnt ovenfor i fodnote 6, præmis 36.