62022CC0602
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A. BIONDI
fremsat den 13. maj 2025 (
1
)
Sag C-602/22 P
ABLV Bank AS, under likvidation
mod
Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen)
»Appel – økonomisk og monetær politik – bankunion – forordning (EU) nr. 806/2014 – artikel 7 og 18 – den fælles afviklingsmekanisme – Afviklingsinstansens afgørelse om ikke at indlede afviklingsproceduren – Afviklingsinstansens kompetence – skønsbeføjelse – domstolsprøvelsens omfang«
I. Indledning
1.
Den foreliggende appel vedrører hovedsageligt definitionen og afgrænsningen af kompetencen og beføjelserne for Den Fælles Afviklingsinstans (herefter »Afviklingsinstansen«). Domstolen skal navnlig efterprøve spørgsmålet om Afviklingsinstansens kompetence til at træffe en formel afgørelse om ikke at vedtage en afviklingsordning for et kreditinstitut inden for rammerne af den fælles afviklingsmekanisme (»Single Resolution Mechanism«, herefter »SRM«) (
2
).
2.
Ved den foreliggende appel har ABLV Bank AS (herefter »ABLV Bank«) nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 6. juli 2022, ABLV Bank mod Afviklingsinstansen (T-280/18, EU:T:2022:429, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten ikke gav appellanten medhold i påstanden om annullation af to afgørelser truffet af Afviklingsinstansen (
3
). I korthed (
4
) besluttede Afviklingsinstansen i disse afgørelser ikke at vedtage en afviklingsordning for ABLV Bank og kreditinstituttets datterselskab ABLV Bank Luxembourg SA (herefter »ABLV Bank Luxembourg«). Afviklingsinstansen konkluderede, at de to betingelser i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, litra a) og b), for at vedtage en afviklingsordning – dvs. at den pågældende enhed er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og at der ikke findes foranstaltninger som et alternativ til afviklingen – var opfyldt i den konkrete situation. Endelig vedtog Afviklingsinstansen derimod en negativ afgørelse ud fra den konstatering, at den tredje betingelse i denne bestemmelses litra c) – dvs. at en afviklingsforanstaltning er nødvendig i almenhedens interesse – ikke var opfyldt i den konkrete situation.
3.
I den appellerede dom erklærede Retten, at ABLV Banks søgsmål skulle afvises, for så vidt som det var rettet mod Afviklingsinstansens afgørelse vedrørende kreditinstituttets datterselskab ABLV Bank Luxembourg, og at alle anbringender til støtte for søgsmålet skulle forkastes, for så vidt som det var rettet mod Afviklingsinstansens afgørelse vedrørende ABLV Bank.
II. Appellen
4.
ABLV Bank har nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, at de omtvistede afgørelser annulleres, at Afviklingsinstansen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge instanser, og, for så vidt som Domstolen ikke kan træffe afgørelse om sagens realitet, at sagen hjemvises til Retten.
5.
Afviklingsinstansen og Den Europæiske Centralbank (herefter »ECB«), intervenient i første instans, har i det væsentlige nedlagt påstand om, at Domstolen forkaster appellen og tilpligter ABLV Bank at betale sagsomkostningerne.
6.
Til støtte for appellen har ABLV Bank fremført fire anbringender, som alle er bestridt af Afviklingsinstansen og ECB. Dette forslag til afgørelse vil hovedsageligt fokusere på det første anbringende, der indeholder det mest relevante retsspørgsmål, som jeg kortfattet har redegjort for i punkt 1. Indledningsvis er det dog nødvendigt at undersøge den af Afviklingsinstansen rejste formalitetsindsigelse.
A. Formaliteten
7.
Afviklingsinstansen har gjort gældende, at appellen skal afvises. Appellen har vag og usammenhængende karakter, savner en kortfattet fremstilling af anbringenderne, præciserer i mange tilfælde ikke de præmisser i den appellerede dom, som kritiseres, og angiver ikke de retlige argumenter til støtte for anbringenderne. Det er således vanskeligt at fastlægge de fejl, som Retten måtte have begået.
8.
I denne forbindelse skal et appelskrift ifølge fast retspraksis angive, hvilke elementer der anfægtes i den appellerede dom, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen i modsat fald afvises (
5
).
9.
Den foreliggende appel er ikke altid klar og sammenhængende og angiver endvidere ikke på udtømmende vis, hvilke elementer der anfægtes i den appellerede dom. Imidlertid indeholder den tilstrækkelige indikationer til at fastlægge de præmisser i dommen, som kritiseres inden for rammerne af de enkelte anbringender, og en tilstrækkeligt præcis fremstilling af de fleste fremførte argumenter. Det følger heraf, at appellen efter min opfattelse ikke skal afvises i sin helhed. Imidlertid vil visse specifikke argumenter, som ABLV Bank har fremført, blive afvist, henset til deres lidet klare karakter.
B. Realitetsbehandling af appellen
1.
Det første anbringende
10.
Med det første anbringende har ABLV Bank bestridt den appellerede doms præmis 73-86. ABLV Bank har påberåbt sig en fejlagtig fortolkning af SRM-forordningens artikel 18 og flere andre fejl, der følger af denne fortolkning.
11.
I disse præmisser i den appellerede dom forkastede Retten for det første (præmis 73-78) ABLV Banks anbringende om, at Afviklingsinstansen ikke havde kompetence til at træffe afgørelse om kreditinstituttets likvidation, idet Retten konkluderede, at Afviklingsinstansen i de omtvistede afgørelser ikke foreskriver, at ABLV Bank skal likvideres. For det andet forkastede Retten (præmis 79-86) ABLV Banks anbringende om, at Afviklingsinstansen ikke har kompetence til at træffe formelle afgørelser om ikke at vedtage en afviklingsordning såsom de omtvistede. Retten konkluderede, at Afviklingsinstansen har kompetence til at træffe afgørelser af denne type ved at støtte sig på tre elementer: a) kravet om at undgå en mangel i domstolsbeskyttelsen med hensyn til ECB’s vurdering af, hvorvidt den pågældende enhed er nødlidende eller forventeligt nødlidende (den appellerede doms præmis 82), b) den retlige ramme, som SRM-forordningens artikel 18 indgår i, hvad navnlig angår artikel 82, stk. 2, i direktiv 2014/59 (
6
) (den appellerede doms præmis 83), og c) risikoen for, at det pågældende kreditinstituts og potentielt finansmarkedernes stabilitet bringes i fare, såfremt Afviklingsinstansen ikke har kompetence til at træffe en formel afgørelse om ikke at vedtage en afviklingsordning (den appellerede doms præmis 84).
12.
Min bedømmelse af det første anbringende vil være opdelt i tre dele: a) Den første del vedrører klagepunktet om, at Afviklingsinstansen ikke har kompetence til at træffe formelle afgørelser om ikke at vedtage en afviklingsordning såsom de omtvistede, b) den anden del angår klagepunktet om, at den af Retten anlagte fortolkning ikke er forenelig med retspraksis om kompetencedelegation til EU-agenturer, og c) den tredje del vedrører de andre klagepunkter, som er fremsat inden for rammerne af det første anbringende.
a)
Det første anbringendes første led vedrørende Afviklingsinstansens kompetence til at træffe de omtvistede afgørelser
1) ABLV Banks argumenter
13.
ABLV Bank har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 79-86 foretog en fejlagtig fortolkning af SRM-forordningens artikel 18, da den konkluderede, at Afviklingsinstansen har kompetence til at træffe en formel afgørelse om ikke at vedtage en afviklingsordning.
14.
Den af Retten anlagte fortolkning giver ifølge ABLV Bank Afviklingsinstansen beføjelser, som ikke er fastsat i SRM-forordningens artikel 18, og den savner grundlag i ordlyden af denne bestemmelse. Denne fortolkning er baseret på en implicit analog anvendelse af de bestemmelser, som regulerer vedtagelsen af en afviklingsordning.
15.
Den af Retten anlagte fortolkning giver Afviklingsinstansen beføjelse til at træffe en afgørelse, som har ekstern retsvirkning, selv når kun to af de tre betingelser i artikel 18, stk. 1, er opfyldt, og der derfor ikke vedtages nogen afviklingsordning. Såfremt Afviklingsinstansen konkluderer, at en afviklingsforanstaltning ikke er nødvendig i almenhedens interesse, burde den ifølge ABLV Bank imidlertid undlade at træffe en afgørelse.
16.
Den nylige dom (Store Afdeling) i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen (
7
), navnlig præmis 83, bekræfter, at SRM-forordningens artikel 18 ikke giver Afviklingsinstansen beføjelse til at vedtage retsakter, der skaber selvstændige retsvirkninger.
17.
Endvidere har ABLV Bank bestridt den appellerede doms præmis 83: For det første vedrører den deri nævnte artikel 82, stk. 2, i direktiv 2014/59, hvorefter der kan træffes afgørelser om ikke at vedtage en afviklingsordning, alene de nationale afviklingsmyndigheder og kan derfor ikke finde anvendelse på Afviklingsinstansen; for det andet har EU-lovgiver ikke uden hensigt undladt at indføre en bestemmelse i SRM-forordningen, som svarer til den, som er fastsat i den netop nævnte bestemmelse. ABLV Bank har også anfægtet den appellerede doms præmis 84, der er baseret på en logik, som ikke findes i SRM-forordningen.
2) Bedømmelse
18.
For at besvare klagepunktet om fejlagtig fortolkning af SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, skal denne bestemmelse fortolkes i overensstemmelse med de fortolkningskriterier, som Domstolen anvender.
19.
Ifølge fast retspraksis skal der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (
8
).
20.
Jeg vil derfor i det følgende foretage en ordlydsbaseret, kontekstuel og teleologisk analyse af SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, med henblik på at efterprøve, om Retten i den appellerede dom foretog en fejlagtig fortolkning af denne bestemmelse – sådan som ABLV Bank har anført i sit klagepunkt – da Retten fastslog, at Afviklingsinstansen har kompetence til at træffe formelle afgørelser om, at betingelserne for at vedtage en afviklingsordning ikke er opfyldt.
21.
Det skal indledningsvis fremhæves, at til trods for, at ABLV Bank har baseret sit klagepunkt alene på tilsidesættelsen af SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, er en anden bestemmelse i forordningen relevant for at vurdere korrektheden af Rettens konklusion om, at Afviklingsinstansen har kompetence til at træffe afgørelser såsom de omtvistede. Jeg refererer til artikel 7, stk. 2, hvorefter Afviklingsinstansen er ansvarlig for »vedtagelse af alle afgørelser vedrørende afvikling« for de enheder, som er omfattet af dens kompetence (
9
). Det er nemlig denne bestemmelse, som inden for rammerne af den i SRM-forordningen fastsatte opgavefordeling efter min opfattelse udtrykkeligt giver Afviklingsinstansen beføjelse til at træffe afgørelser.
22.
For at vurdere, om ABLV Banks klagepunkt er grundet, er det derfor nødvendigt at fortolke disse to bestemmelser, sammenholdt indbyrdes, i overensstemmelse med de ovennævnte fortolkningskriterier.
23.
I denne sammenhæng, ud fra en ordlydsmæssig synsvinkel, afslører ordlyden af SRM-forordningens artikel 7, stk. 2, hvor de almindelige ord »alle« og afgørelser »vedrørende afvikling« (
10
) anvendes, lovgivers hensigt om at anvende en altomfattende formulering, som giver Afviklingsinstansen beføjelse til at træffe enhver afgørelse om afviklingen af de enheder, som er omfattet af EU’s afviklingsbeføjelser (
11
).
24.
SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, fastsætter derimod, at Afviklingsinstansen har kompetence til at vedtage en afviklingsordning, når de tre betingelser i litra a), b) og c) er opfyldt.
25.
Afgørelser (som de omtvistede), hvor det fastslås, at betingelserne for at vedtage en afviklingsordning ikke er opfyldt, udgør afgørelser »vedrørende afvikling«, der derfor er omfattet af den brede formulering af bestemmelsen i SRM-forordningens artikel 7, stk. 2.
26.
Ordlyden af SRM-forordningens artikel 7, stk. 2, sammenholdt med forordningens artikel 18, stk. 1, understøtter således en fortolkning af disse to bestemmelser, ifølge hvilken Afviklingsinstansen har kompetence til at træffe en formel afgørelse om, at de tre betingelser i den sidstnævnte bestemmelse ikke er opfyldt.
27.
Dette bekræftes af en kontekstuel og teleologisk fortolkning af disse bestemmelser.
28.
Hvad angår den retlige ramme, og hermed SRM-forordningens bestemmelser samlet set, er tildeling til Afviklingsinstansen af kompetencen til at træffe en formel afgørelse om ikke at vedtage en afviklingsordning nødvendig i den opgavefordeling inden for SRM, som er fastsat i SRM-forordningens artikel 7. Afviklingsinstansens afgørelse om ikke at indlede EU’s afviklingsforanstaltning indebærer nemlig, at foranstaltninger skal træffes af de nationale myndigheder. Det er derfor nødvendigt, at de nationale myndigheder underrettes om, at Afviklingsinstansen har afsluttet proceduren på EU-niveau, og at EU ikke har til hensigt at udøve sine afviklingsbeføjelser. En anderledes fortolkning af de relevante bestemmelser ville skabe en uklarhed inden for rammerne af SRM, som ikke er forenelig med den i SRM-forordningen fastsatte kompetencefordeling.
29.
Stadig ud fra en kontekstuel synsvinkel er tildelingen til Afviklingsinstansen af kompetencen til at træffe en formel afgørelse om ikke at vedtage en afviklingsordning desuden i overensstemmelse med kravet om at undgå en mangel i domstolsbeskyttelsen for den pågældende enhed (
12
). Hvis Afviklingsinstansen ikke kunne vedtage en formel afgørelse om ikke at vedtage en afviklingsordning, som kan anfægtes ved Unionens retsinstanser, ville det ikke være muligt at få efterprøvet ECB’s vurdering af, hvorvidt den pågældende enhed er nødlidende eller forventeligt nødlidende – ifølge ovennævnte artikel 18, stk. 1, litra a) – hvilken vurdering udgør en forberedende retsakt inden for proceduren og derfor ikke en anfægtelig retsakt (
13
).
30.
Afslutningsvis er den foreslåede fortolkning ud fra en teleologisk synsvinkel i overensstemmelse med SRM-forordningens mål – som udtrykt i 89. og 123. betragtning til SRM-forordningen (
14
) – om at sikre dels en effektiv krisehåndtering af nødlidende kreditinstitutter, dels effektiviteten af SRM i sig selv. I disse situationer er nemlig et hurtigt indgreb af afgørende betydning (
15
). I mangel af en formel afgørelse, der afklarer, at EU ikke vil udøve sine afviklingsbeføjelser, ville usikkerheden om, hvorvidt EU vil udøve disse beføjelser med hensyn til en enhed, risikere at bringe den hurtige vedtagelse af foranstaltninger og derved deres effektivitet i fare.
31.
I denne henseende er ovenstående fortolkning også forenelig med formålene med SRM-forordningen, der – således som det fremgår af 58. betragtning hertil – tager sigte på at opretholde den finansielle stabilitet, at sikre videreførelsen af grundlæggende finansielle ydelser og at beskytte indskydere (
16
). Uklarheden som følge af manglen af en formel afgørelse om ikke at vedtage en afviklingsordning ville give anledning til tvivl om, hvilke afgørelser og foranstaltninger der vil blive vedtaget over for en enhed som følge af ECB’s vurdering af, at den pågældende enhed er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og dermed øge risikoen for den pågældende enhed og følgelig også risikoen for afsmitning (
17
).
32.
Desuden sætter dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen ikke spørgsmålstegn ved den fortolkning, ifølge hvilken Afviklingsinstansen har kompetence til at træffe formelle afgørelser om, at betingelserne i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, ikke er opfyldt. I denne dom fastslog Domstolen, at en afviklingsordning, som vedtages af Afviklingsinstansen, ikke udgør en anfægtelig retsakt. Denne ordning udgør nemlig ikke det endelige resultat af den pågældende afviklingsprocedure, for så vidt som dette resultat først foreligger ved Kommissionens godkendelse af denne afviklingsordning (
18
). Nærmere bestemt fastslog Domstolen i præmis 83 i dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen, at selv om denne forordnings artikel 7 og 18 fastsætter, at Afviklingsinstansen har ansvaret for at udarbejde og vedtage en afviklingsordning, »giver den dog således ikke denne beføjelse til at vedtage en retsakt, der skaber selvstændige retsvirkninger«.
33.
Det fremgår imidlertid klart af genstanden for den tvist, som gav anledning til dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen, at Domstolen i denne dom udelukkende refererede til en vedtaget afviklingsordning, dvs. en positiv formel afgørelse truffet af Afviklingsinstansen, som ikke har selvstændige retsvirkninger. Den formelle afgørelse om ikke at vedtage en afviklingsordning er derimod den afsluttende foranstaltning i proceduren ved Afviklingsinstansen. En sådan afgørelse udgør derfor en retsakt, som nødvendigvis har selvstændige retsvirkninger og udgør en anfægtelig retsakt som omhandlet i artikel 263 TEUF.
34.
Afslutningsvis sår ABLV Banks argumenter rettet mod den appellerede doms præmis 83 ikke tvivl om korrektheden af Rettens konklusion om, at Afviklingsinstansen har kompetence til at træffe en formel afgørelse om ikke at vedtage en afviklingsordning. I denne præmis fandt Retten nemlig ikke, at artikel 82, stk. 2, i direktiv 2014/59 finder anvendelse i den foreliggende situation. Retten henviste til denne bestemmelse inden for rammerne af en analyse af den bredere retlige ramme, som SRM-forordningens artikel 18 indgår i.
35.
Det følger af det ovenstående, at det første anbringendes første led efter min opfattelse skal forkastes.
b)
Det første anbringendes andet led vedrørende retspraksis om kompetencedelegation til EU-agenturer
1) ABLV Banks argumenter
36.
ABLV Bank har gjort gældende, at den fortolkning af SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, som Retten anlagde i den appellerede dom, ikke er forenelig med den retspraksis om kompetencedelegation til EU-agenturer, der følger af dommen i sagen Meroni mod Den Høje Myndighed (
19
). ABLV Bank har understreget, at Afviklingsinstansen er et EU-agentur, hvis beføjelser skal være strengt defineret. ABLV Bank har gjort gældende, at SRM-forordningen udtrykkeligt anerkender kravet om at begrænse Afviklingsinstansens beføjelser, når den i 26. betragtning henviser til ovennævnte retspraksis. I modsætning til dette krav ville den af Retten anlagte fortolkning give Afviklingsinstansen en meget bred beføjelse til på permanent vis at afgøre fremtiden af et kreditinstitut uden Kommissionens og Rådets indgriben og uden proceduremæssige eller materielle begrænsninger.
2) Bedømmelse
37.
Det skal indledningsvis fremhæves, at Domstolen i den nylige dom i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen efterprøvede spørgsmålet, om de beføjelser, som SRM-forordningens artikel 18 giver Afviklingsinstansen, er forenelige med den retspraksis, der følger af dommen i sagen Meroni mod Den Høje Myndighed, med udgangspunkt i en omvendt situation i forhold til den foreliggende, dvs. i tilfælde af at en afviklingsordning vedtages. I denne dom konkluderede Domstolen, at bestemmelserne i denne artikel, på grundlag af hvilke Afviklingsinstansen kan vedtage en afviklingsordning, er af en sådan art, at en »ansvarsforskydning« som omhandlet i ovennævnte retspraksis kan undgås (
20
). Domstolen støttede sig på antagelsen om, at disse bestemmelser – samtidig med at de overlader Afviklingsinstansen beføjelsen til at vurdere, om betingelserne for vedtagelse af en afviklingsordning er opfyldt i det konkrete tilfælde, og beføjelsen til at fastlægge de værktøjer, der er nødvendige med henblik på en sådan ordning – giver Kommissionen eller i givet fald Rådet ansvaret for den endelige vurdering af de skønsmæssige aspekter heraf, som henhører under EU’s politik på området for afvikling af kreditinstitutter (
21
).
38.
ABLV Banks klagepunkt i det første anbringendets andet led er baseret på en fejlagtig forudsætning, eftersom det tenderer mod at ligestille to helt forskellige situationer. Dette klagepunkt svarer faktisk i det væsentlige til at hævde, at Domstolens ræsonnement i dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen angående Afviklingsinstansens beføjelse til at vedtage en afviklingsordning også skal finde anvendelse på Afviklingsinstansens beføjelse til at træffe en negativ afgørelse. Når institutionerne ikke inddrages i proceduren for vedtagelsen af denne type af afgørelser, er tildelingen til Afviklingsinstansen af beføjelsen til at træffe disse afgørelser derfor ikke forenelig med retspraksis om kompetencedelegation til EU-agenturer (
22
).
39.
Beføjelsen til at træffe afgørelser om ikke at vedtage en afviklingsordning, som er omtvistet i den foreliggende sag, er imidlertid dybt forskellig fra den beføjelse, som udøves i det omvendte tilfælde af vedtagelsen af en afviklingsordning, som var genstanden for dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen.
40.
Når Afviklingsinstansen vedtager en negativ afgørelse, fastslår den, at betingelserne i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, som begrunder EU’s udøvelse af sine afviklingsbeføjelser, ikke er opfyldt. En negativ afgørelse fører til afslutningen af afviklingsproceduren på EU-niveau. Eventuelle foranstaltninger vil herefter i givet fald træffes på nationalt niveau, hvis betingelserne i den relevante nationale lovgivning er opfyldt.
41.
En negativ afgørelse udgør derfor en afgørelse om ikke at udøve de beføjelser, der henhører under EU’s afviklingspolitik. En (positiv) afgørelse om at vedtage en afviklingsordning medfører derimod indledningen af den egentlige afviklingsprocedure og den fuldstændige udøvelse af de afviklingsbeføjelser, der henhører under EU’s afviklingspolitik, som alene EU-institutionerne må forfølge (
23
).
42.
I denne sammenhæng er også omfanget af de vurderinger, som Afviklingsinstansen skal foretage for at træffe en negativ afgørelse, meget mere begrænset. Når der træffes en negativ afgørelse, er de vurderinger, som Afviklingsinstansen skal foretage, begrænset til at fastlægge, at de tre betingelser i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, ikke er opfyldt. Disse vurderinger udvider sig nemlig ikke, som derimod i tilfælde af vedtagelse af en afviklingsordning, til at fastslå, hvilke afviklingsværktøjer der skal anvendes, eller hvorvidt Afviklingsfonden til støtte for afviklingsforanstaltningen skal anvendes som fastsat i SRM-forordningens artikel 18, stk. 6, litra c).
43.
Hvad angår karakteren af vurderingen af, hvorvidt de tre betingelser i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, er opfyldt, har Domstolen fastslået, at Afviklingsinstansen råder over en vis skønsbeføjelse (
24
), dvs. uafhængigt af om denne analyse ender med en positiv eller negativ afgørelse (
25
). Domstolen har dog også fastslået, at denne beføjelse i medfør af SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, 4 og 5, er undergivet objektive kriterier og betingelser, der afgrænser Afviklingsinstansens spillerum (
26
).
44.
Vurderingen af, hvorvidt de tre betingelser i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, er opfyldt, forudsætter valg af teknisk art og komplekse vurderinger (
27
) af teknisk karakter samt af økonomisk/tilsynsmæssig karakter (
28
). Den ovennævnte vurdering medfører derimod ikke valg af »politisk« art, med hensyn til hvilke EU’s politiske organer har enekompetence.
45.
I forbindelse med vurderingen af, hvorvidt disse betingelser er opfyldt, udøver Afviklingsinstansen således et »teknisk skøn« og ikke et »politisk skøn« (
29
).
46.
Af ovenstående overvejelser følger, at kompetencedelegationen til Afviklingsinstansen, i tilfælde af at der træffes en negativ afgørelse – idet denne delegation er begrænset til, på grundlag af vurderinger af hovedsageligt teknisk karakter, at fastlægge, at betingelserne ikke er opfyldt, for at EU træffer en afviklingsforanstaltning – har et meget mere begrænset omfang end i tilfælde af vedtagelse af en afviklingsordning. Delegationen og det heraf følgende udøvede skøn har forskelligt omfang i forhold til tilfældet af vedtagelse af en afviklingsordning; eftersom der ikke udøves politisk skøn, er det således ikke nødvendigt at inddrage »politiske« institutioner i den procedure, der fører til vedtagelsen af disse negative afgørelser.
47.
De i 24. og 26. betragtning til SRM-forordningen anførte omstændigheder, som begrunder kravet om, at Kommissionen og Rådet griber ind i tilfælde af vedtagelse af en afviklingsordning, begrunder i øvrigt ikke deres inddragelse i den procedure, der fører til vedtagelsen af en negativ afgørelse.
48.
Hvad nærmere bestemt angår Kommissionens inddragelse skal det påpeges, at eftersom EU, såfremt proceduren fører til vedtagelsen af en negativ afgørelse, ikke træffer nogen afviklingsforanstaltning, kan der heller ikke foretages nogen prøvelse af de skønsmæssige aspekter af afviklingsordningen (
30
).
49.
Med hensyn til Rådets inddragelse i den procedure, der fører til vedtagelsen af en negativ afgørelse, er det, eftersom Afviklingsfonden ikke anvendes, ikke nødvendigt at vurdere det beløb, der skal anvendes, eller at efterprøve, hvilken indvirkning den konkrete afviklingsafgørelse har på medlemsstaternes finansielle stabilitet og på EU som helhed såvel som på medlemsstaternes finanspolitiske suverænitet. Når EU ikke træffer en afviklingsforanstaltning, skal den passende balance mellem de forskellige mål og interesser, der er på spil, derfor eventuelt foretages på nationalt niveau, sådan som det er fastsat ifølge den i forordningen fastsatte kompetencefordeling.
50.
Sammenfattende følger det af ovenstående overvejelser, at tildelingen til Afviklingsinstansen af beføjelsen til at træffe afgørelser om, at betingelserne i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, ikke er opfyldt, ikke giver Afviklingsinstansen beføjelsen til at vedtage en retsakt angående den økonomiske politik, som gennemføres af EU, men alene beføjelsen til at udtrykke vurderinger, som følger af udøvelsen af et teknisk skøn; dette indebærer derfor ikke en »egentlig ansvarsforskydning«, som er uforenelig med Domstolens praksis om kompetencedelegation til EU-agenturer, der følger af dommen i sagen Meroni mod Den Høje Myndighed.
51.
Følgelig skal også det første anbringendes andet led efter min opfattelse forkastes.
c)
Det første anbringendes tredje led om de andre klagepunkter
52.
Inden for rammerne af det første anbringende har ABLV Bank fremsat flere andre klagepunkter rettet mod den appellerede doms præmis 73-86.
53.
For det første har ABLV Bank gjort gældende, at Afviklingsinstansens efterfølgende praksis viser, at Afviklingsinstansen selv ikke er enig i Rettens fortolkning af SRM-forordningens artikel 18.
54.
Dette argument skal efter min opfattelse først og fremmest afvises, fordi det ikke på nogen måde identificerer de elementer, som anfægtes i den appellerede dom, og som angiveligt er behæftet med retlige fejl (
31
). Under alle omstændigheder er dette argument desuden uvirksomt med hensyn til realiteten. Selv hvis det antages, at Afviklingsinstansen har ændret sin praksis, hvilket Afviklingsinstansen selv har bestridt, er en sådan ændring irrelevant i den foreliggende sag, eftersom den ikke påvirker rigtigheden af Rettens fortolkning af SRM-forordningens artikel 18.
55.
For det andet har ABLV Bank har gjort gældende, at Retten ikke korrekt fastlagde retsvirkningerne af de omtvistede afgørelser. Eftersom disse afgørelser indeholder bindende vurderinger med hensyn til to af betingelserne i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, ændrede disse afgørelser ABLV Banks retsstilling i negativ retning, selv uden at kreditinstituttet direkte blev sat under likvidation. Retten burde have forstået karakteren af disse afgørelser og deres retsvirkninger, inden den bedømte deres lovlighed. Retten konstaterede endvidere, at Afviklingsinstansen kan sende instrukser til de nationale afviklingsmyndigheder, men præciserede ikke typen af instrukser.
56.
Jeg nærer stærk tvivl om, at dette klagepunkt kan antages til realitetsbehandling. Heller ikke i dette tilfælde har ABLV Bank nemlig angivet de dele af den appellerede dom, som anfægtes. Dette klagepunkt er under alle omstændigheder desuden ugrundet. I den appellerede doms præmis 34 og 49 anerkendte Retten udtrykkeligt, at den omtvistede afgørelse havde umiddelbar indvirkning på ABLV Banks retsstilling. Dette er årsagen til, at dette kreditinstitut er umiddelbart berørt af denne afgørelse og dermed har søgsmålskompetence til at anfægte den, selv om ABLV Bank ikke er adressat herfor. Retten analyserede og forstod derfor karakteren af de omtvistede afgørelser og deres retsvirkninger. Endvidere konstaterede Retten ikke i den appellerede dom, at Afviklingsinstansen sender instrukser til de nationale myndigheder.
57.
For det tredje har ABLV Bank gjort gældende, at Retten fordrejede de omtvistede afgørelsers indhold ved ikke at anerkende, at disse afgørelser foreskriver, at ABLV Bank og ABLV Bank Luxembourg skal likvideres. Formuleringen af de omtvistede afgørelser pålægger de nationale afviklingsmyndigheder at gennemføre disse afgørelser og efterlader ikke tvivl om behovet for likvidation. Desuden begik Retten fejl ved at forveksle begrebet anfægtelig retsakt som omhandlet i artikel 263 TEUF med et specifikt materielt dokument. Dette begreb angår indholdet af de omtvistede afgørelser. I lyset af Afviklingsinstansens pressemeddelelse af den 24. februar 2018 (
32
) burde Retten have konkluderet, at de omtvistede afgørelser foreskriver, at ABLV Bank og ABLV Bank Luxembourg skal likvideres.
58.
I denne forbindelse er argumenterne om den hævdede pålæggelse af likvidation i de omtvistede afgørelser ugrundede. Som det udtrykkeligt fremgår af dommen af 24. februar 2022, Bernis m.fl. mod Afviklingsinstansen (C-364/20 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:115), foreskrev de omtvistede afgørelser nemlig ikke, at de to omhandlede enheder skulle likvideres (
33
). Sådan som Retten påpegede i den appellerede doms præmis 75, fremgår det endvidere af ABLV Bank-dommens præmis 49, at likvidationen af dette kreditinstitut fulgte af en afgørelse truffet af dette selskabs aktionærer.
59.
Argumenterne om Afviklingsinstansens pressemeddelelse af 24. februar 2018 er også ugrundede. Selv hvis det antages, at ordlyden af de omtvistede afgørelser og pressemeddelelsen ikke stemmer overens, begik Retten ikke retlige fejl ved i den appellerede doms præmis 77 at fastslå, at et informerende dokument som en pressemeddelelse ikke kan ændre indholdet af en formel afgørelse.
60.
For det fjerde har ABLV Bank gjort gældende, at Retten implicit fordrejede begrebet »adressat« for en retsakt som omhandlet i artikel 263 TEUF og 297, stk. 2, TEUF. Retten burde have taget hensyn til, at adressaten for en retsakt svarer til den person, hvis retsstilling er blevet ændret, og ikke til den myndighed, som har til opgave at gennemføre retsakten. Heraf følger, at ABLV Bank og ABLV Bank Luxembourg burde betragtes som adressater for de omtvistede afgørelser.
61.
Dette klagepunkt er ugrundet. Det fremgår nemlig af retspraksis, at begrebet »adressat« for en retsakt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF skal opfattes på formel vis i den forstand, at det vedrører den person, som i selve retsakten er udpeget som adressat herfor. Den omstændighed, at en anden person end den formelle adressat for en retsakt kan være berørt af indholdet af denne retsakt, kan utvivlsomt medføre, at denne person har søgsmålskompetence, men kvalificerer ikke denne som adressat for den omhandlede retsakt (
34
).
62.
For det femte er de omtvistede afgørelser behæftede med alvorlige proceduremæssige mangler, der burde være blevet konstateret ex officio. ABLV Banks ret til at blive hørt og ret til aktindsigt blev ikke overholdt i den procedure, som førte til vedtagelsen af den omtvistede afgørelse. Endvidere blev ABLV Bank ikke korrekt underrettet om denne afgørelse, og der blev ikke givet nogen begrundelse.
63.
Også klagepunkterne om de hævdede proceduremæssige mangler skal efter min opfattelse afvises. Endnu en gang har ABLV Bank ikke angivet, hvilke elementer der anfægtes i den appellerede dom. Nærmere bestemt er klagepunktet om den hævdede tilsidesættelse af begrundelsespligten ikke grundet på nogen argumenter.
64.
Det følger af det ovenstående, at det første anbringende efter min opfattelse skal forkastes i sin helhed.
2.
Det andet anbringende
65.
Med det andet anbringende har ABLV Bank anfægtet den del af den appellerede dom (
35
), hvor Retten forkastede kreditinstituttets anbringender angående vurderingen af, hvorvidt den pågældende enhed var forventeligt nødlidende som omhandlet i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, litra a). Afviklingsinstansen og ECB har bestridt alle klagepunkter, som er fremsat inden for rammerne af det andet anbringende.
66.
Indledningsvis kan Afviklingsinstansens indsigelse om, at dette anbringende skal afvises i sin helhed, ikke tages til følge. Det er sandt, at fremstillingen af ABLV Banks argumenter nogle steder ikke er klar. Alligevel gør appelskriftet i hovedparten af tilfældene det muligt at identificere de elementer, som anfægtes i den appellerede dom, og at forstå ABLV Banks argumenter, således at Domstolen kan foretage sin legalitetsprøvelse.
a)
Domstolsprøvelsens omfang
67.
ABLV Bank har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 90-96 antog en alt for streng opfattelse af omfanget af den domstolsprøvelse, som Unionens retsinstanser skal foretage af vurderingen af, hvorvidt den pågældende enhed er nødlidende eller forventeligt nødlidende som omhandlet i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, litra a). Retten tilsidesatte på denne måde artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt Domstolens og Menneskerettighedsdomstolens praksis. Retten anså fejlagtigt, at denne prøvelse skal være mere begrænset end den, som de nationale retter foretager i tilfælde af insolvens.
68.
I denne forbindelse følger det af den ovenfor i punkt 43 nævnte retspraksis, at Afviklingsinstansen råder over en vis skønsbeføjelse, når den vurderer, om betingelserne i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, er opfyldt. Nærmere bestemt fremgår det af den ovenfor i punkt 44 nævnte retspraksis, at Afviklingsinstansen i forbindelse med vurderingen af, hvorvidt et kreditinstitut er nødlidende eller forventeligt nødlidende, skal træffe valg af teknisk art og lave forudsigelser samt foretage komplekse økonomiske vurderinger.
69.
I denne forbindelse har Domstolen bemærket, at henset til denne skønsmargen må den domstolsprøvelse, som Unionens retsinstanser skal foretage af rigtigheden af begrundelsen for en afgørelse om at vedtage en afviklingsordning – hvilken begrundelse omfatter vurderingen af, hvorvidt den pågældende enhed er nødlidende eller forventeligt nødlidende – ikke føre til, at Unionens retsinstanser sætter deres eget skøn i stedet for Afviklingsinstansens skøn, men har til formål at kontrollere, at denne afgørelse ikke hviler på materielt urigtige faktiske omstændigheder, og at den ikke er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning (
36
).
70.
Det følger heraf, at Retten ikke begik retlige fejl i den appellerede dom, da den fastlagde omfanget af den domstolsprøvelse, som Unionens retsinstanser skal foretage af vurderingen af, hvorvidt den pågældende enhed er nødlidende eller forventeligt nødlidende.
71.
I denne forbindelse vil jeg imidlertid påpege, at netop under hensyntagen til, at Afviklingsinstansen råder over et teknisk skøn i forbindelse med vurderingen af, om betingelserne i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, er opfyldt, er en streng domstolsprøvelse, om end inden for de ovenfor udtrykte grænser, af særlig betydning (
37
).
72.
Det følger af fast retspraksis, at når en EU-institution råder over et teknisk skøn, er kontrollen med, at de processuelle garantier overholdes, af afgørende betydning, herunder kravet om, at institutionen omhyggeligt og upartisk skal undersøge alle relevante forhold i den omhandlede situation. I situationer som denne skal Unionens retsinstanser ikke blot tage stilling til bl.a. den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, samt oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes kontrollere, om disse oplysninger udgør alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de heraf dragne konklusioner (
38
).
73.
Specifikt bør den komplekse karakter af de økonomiske vurderinger, som afviklingsmyndighederne foretager, ikke forhindre domstolene i at undersøge, om den dokumentation, den kompetente afviklingsmyndighed støtter sig på, er faktuelt korrekt, pålidelig og sammenhængende, om dokumentationen indeholder alle de relevante oplysninger, som bør tages i betragtning for at vurdere en kompleks situation, og om myndigheden er i stand til at underbygge de konklusioner, den har draget heraf (
39
). Afviklingsinstansen skal derfor træffe sine afgørelser på grundlag af velunderbyggede, faktuelt korrekte, pålidelige og sammenhængende oplysninger samt give en udtømmende begrundelse for sin afgørelse, hvoraf de forskellige logiske slutninger, den baserer sig på, fremgår (
40
). Disse oplysninger og denne begrundelse skal kunne være genstand for en streng prøvelse ved Unionens retsinstanser. Dette gælder så meget desto mere, fordi SRM-forordningen ikke fastsætter muligheden for at indgive klage over afgørelser truffet på grundlag af SRM-forordningens artikel 18 til det klagenævn, som er oprettet i medfør af forordningens artikel 85 (
41
).
b)
De andre klagepunkter, som er fremsat inden for rammerne af det andet anbringende
74.
Inden for rammerne af det andet anbringende har ABLV Bank fremsat flere andre klagepunkter rettet mod den appellerede doms præmis 97-146.
75.
For det første har ABLV Bank gjort gældende, at Retten fordrejede sagens indhold ved at konstatere, at den omtvistede afgørelse angående ABLV Bank indeholder en implicit vurdering fra Afviklingsinstansen af, at kreditinstituttet var nødlidende eller forventeligt nødlidende, mens Afviklingsinstansen i svarskriftet anførte, at ECB havde foretaget denne vurdering selvstændigt, og at Afviklingsinstansen kun var blevet hørt.
76.
Dette klagepunkt er baseret på en åbenbar urigtig læsning af den appellerede doms præmis 103-108. I disse præmisser konstaterede Retten slet ikke nogen implicit vurdering. Retten begrænsede sig til at konstatere, uden at begå fejl, at Afviklingsinstansen ifølge retspraksis kunne tiltræde og støtte sig på ECB’s vurdering af, hvorvidt betingelsen i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, litra a), var opfyldt.
77.
For det andet har ABLV Bank gjort gældende, at Retten begik faktiske fordrejninger ved ikke at tage hensyn til dommen fra Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (kredsdomstolen i Luxembourg) af 9. marts 2018 samt andre senere begivenheder, som satte spørgsmålstegn ved Afviklingsinstansens vurderinger, der lå til grund for de omtvistede afgørelser.
78.
I denne forbindelse er dommen fra den luxembourgske domstol åbenbart irrelevant i den foreliggende situation, allerede af den grund, at den ikke vedrører ABLV Bank, men ABLV Bank Luxembourg, hvorfor ABLV Banks søgsmål blev afvist. For så vidt angår de senere elementer har ABLV Bank først og fremmest ikke på nogen måde anfægtet ræsonnementet i den appellerede doms præmis 97-99, hvor Retten forkastede argumentet om yderligere begivenheder angående ABLV Banks likviditetssituation. Henvisningen i appelskriftet til disse yderligere begivenheder er under alle omstændigheder ikke understøttet af beviser.
79.
For det tredje har ABLV Bank gjort gældende, at Retten ikke udførligt tog stilling til en række argumenter, som blev fremført i første instans. ABLV Bank har nævnt følgende elementer: moratoriet, indskudsgarantiordningen og anmodningen om konvertering af kreditinstituttets likviditet i Euroclear til likviditet i Letlands nationalbank.
80.
I denne forbindelse skal det påpeges, at såfremt ABLV Bank med dette klagepunkt har til hensigt at anfægte realiteten vedrørende Rettens vurderinger med hensyn til disse elementer, er dette klagepunkt åbenbart uantageligt til realitetsbehandling, eftersom kreditinstituttet slet ikke har anført, hvilke fejl den appellerede dom angiveligt er behæftet med. For så vidt som dette klagepunkt skal opfattes således, at ABLV Bank har påberåbt sig en begrundelsesmangel i den appellerede dom angående Rettens bedømmelse, er dette klagepunkt ugrundet. Retten tog nemlig stilling til disse argumenter i den appellerede doms præmis 125-144.
81.
For det fjerde og sidste har ABLV Bank gjort gældende, at den appellerede dom er baseret på en fejlagtig opfattelse af begrebet kreditinstitutters »likviditet« som omhandlet i SRM-forordningens artikel 18. Retten tog ikke hensyn til, at den i EU-retten fastsatte likviditetsordning ville fordrejes, såfremt et kreditinstitut i krisesituationer blev pålagt supplerende likviditetskrav.
82.
I denne forbindelse skal det påpeges, at ABLV Bank, for at understøtte sit argument om begrebet »likviditet«, har begrænset sig til at gøre gældende, at likviditetsbuffere oprettes rettidigt samt anvendes og nedsættes bevidst i en krisesituation. ABLV Bank har dog ikke på nogen måde bestridt Rettens ræsonnement i den appellerede doms præmis 111-115. Desuden er synspunktet om, at kreditinstituttet blev pålagt supplerende likviditetskrav, ikke understøttet af noget element.
83.
På grundlag af alle ovenstående betragtninger skal også det andet anbringende efter min opfattelse forkastes.
3.
Det tredje anbringende
84.
Med det tredje anbringende har ABLV Bank gjort gældende, at Retten i den appellerede dom så bort fra og/eller fordrejede eller ikke korrekt tog stilling til flere argumenter, som blev fremført i første instans. ABLV Bank har nævnt for det første sit argument om, at ECB og Afviklingsinstansen ikke overholdt de lettiske myndigheders kompetence på området for bekæmpelse af hvidvask af penge, og at der fandtes en beslutning i denne henseende, for det andet argumentet angående USA’s Financial Crime Enforcement Network (FinCEN), der udgjorde et forsøg fra tredjeland på at udøve pres på Republikken Letland med henblik på at opnå en ændring i dens lovgivning, og for det tredje argumentet om tvivl angående Afviklingsinstansens og ECB’s upartiskhed. Desuden tog Retten ikke tilstrækkeligt hensyn til forskellige beviser, som ABLV Bank fremlagde.
85.
Hvad angår de første to argumenter fremgår det i denne forbindelse af retspraksis, at en hensyntagen til årsagerne til, at et kreditinstitut er nødlidende eller forventeligt nødlidende som omhandlet i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, litra a), ikke er fastsat i denne bestemmelse og endvidere er uforenelig med forordningens formål (
42
). Det følger heraf, at Retten ikke begik fejl, da den i den appellerede doms præmis 101 forkastede alle argumenterne om disse årsager, herunder de to ovennævnte argumenter, idet Retten fandt dem irrelevante med hensyn til lovligheden af den omtvistede afgørelse vedrørende ABLV Bank.
86.
Hvad angår det tredje argument – for så vidt som ABLV Bank med dette argument, som fremført i første instans, har til hensigt at bestride tilsidesættelsen af kreditinstituttets ret til, at dets spørgsmål behandles på upartisk vis af Afviklingsinstansen – tog Retten faktisk stilling hertil i den appellerede doms præmis 179-186. ABLV Bank kan derfor ikke gøre gældende, at Retten så bort fra dette argument. ABLV Bank har i øvrigt ikke på nogen måde i sit appelskrift bestridt ræsonnementet i denne del af den appellerede dom.
87.
Hvad afslutningsvis angår argumenterne om Rettens vurdering af beviserne fremgår det af fast retspraksis, at bedømmelsen af de faktiske omstændigheder og beviser ikke er et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet (
43
). De ovennævnte argumenter skal derfor afvises.
88.
På grundlag af ovenstående betragtninger skal også det tredje anbringende efter min opfattelse forkastes.
4.
Det fjerde anbringende
89.
Med det fjerde anbringende har ABLV Bank gjort gældende, at Retten begik et række fejl, da den undersøgte, om annullationssøgsmålet med hensyn til afgørelsen vedrørende ABLV Bank Luxembourg kunne antages til realitetsbehandling.
90.
For det første skulle de omtvistede afgørelser fortolkes i overensstemmelse med Afviklingsinstansens pressemeddelelse af 24. februar 2018. For det andet fordrejede Retten deres indhold ved at nægte, at de omtvistede afgørelser foreskriver, at ABLV Bank og ABLV Bank Luxembourg skal likvideres. For det tredje, og med henvisning til afviklingsafgørelser, som Afviklingsinstansen har truffet over for andre enheder, har ABLV Bank gjort gældende, at en afviklingsafgørelse kan ændre retsstillingen for aktionærer. Ifølge ABLV Bank gælder dette også med hensyn til en afgørelse om ikke at vedtage en afviklingsordning.
91.
I denne forbindelse finder jeg, at Rettens ræsonnement i den appellerede doms præmis 40-45 er fri for retlige fejl. Retten anvendte nemlig retspraksis (
44
) korrekt, da den konkluderede, at ABLV Bank i sin egenskab af aktionær i ABLV Bank Luxembourg ikke var umiddelbart berørt af den omtvistede afgørelse vedrørende datterselskabet, eftersom ABLV Banks ret til at modtage udbytte og ret til at deltage i ABLV Bank Luxembourgs ledelse ikke blev berørt af afgørelsen om ikke at vedtage en afviklingsordning for den sidstnævnte enhed.
92.
ABLV Banks argumenter sår ikke tvivl om denne konstatering. Det første og det andet argument, som er nævnt ovenfor i punkt 90, er allerede blevet forkastet ovenfor i punkt 58 og 59. Det tredje argument om Afviklingsinstansens afviklingsafgørelser over for andre enheder skal også forkastes, fordi disse afgørelser er irrelevante med henblik på at godtgøre ABLV Banks direkte interesse i den omtvistede afgørelse vedrørende kreditinstituttets datterselskab.
93.
Det følger heraf, at også det fjerde anbringende skal forkastes, og følgelig skal appellen forkastes i sin helhed.
III. Sagsomkostninger
94.
Da ABLV Bank har tabt sagen, og såvel Afviklingsinstansen som ECB har nedlagt påstand om, at kreditinstituttet pålægges at betale sagsomkostningerne, bør ABLV Bank pålægges at betale deres sagsomkostninger i henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse i appelsager.
IV. Forslag til afgørelse
95.
På grundlag af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»–
Appellen forkastes.
–
ABLV Bank AS betaler de af Den Fælles Afviklingsinstans og Den Europæiske Centralbank afholdte omkostninger.«
(
1
) – Originalsprog: italiensk.
(
2
) – SRM blev oprettet ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15.7.2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 225, s. 1, herefter »SRM-forordningen«).
(
3
) – Dvs. afgørelse SRB/EES/2018/09 og afgørelse SRB/EES/2018/10 af 23.2.2018 (herefter »de omtvistede afgørelser«).
(
4
) – For en mere detaljeret fremstilling af de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag henviser jeg til den appellerede doms præmis 2-20.
(
5
) – Som det fremgår af artikel 256 TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol samt artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169 i Domstolens procesreglement. Jf. bl.a. dom af 14.12.2016, SV Capital mod EBA (C-577/15 P, EU:C:2016:947, præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).
(
6
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15.5.2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (EUT 2014, L 173, s. 190).
(
7
) – Dom af 18.6.2024, Kommissionen mod Afviklingsinstansen (C-551/22 P, EU:C:2024:520, herefter »dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen«, jf. navnlig præmis 83).
(
8
) – Jf. bl.a. dom af 9.1.2025, Commune de Schaerbeek og Commune de Linkebeek (C-627/23, EU:C:2025:9, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
(
9
) – Dvs. finansieringsinstitutter og koncerner, der anses for vigtige for den finansielle stabilitet i EU, samt andre grænseoverskridende koncerner. Jf. i denne henseende dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen, præmis 75.
(
10
) – En analyse af de forskellige sprogversioner af den omhandlede bestemmelse viser, at formuleringen i den italienske version (»tutte le decisioni relative alla risoluzione«) genfindes i hovedparten af de andre sprogversioner (eksempelvis den engelske version, »all decisions relating to resolution«, den tyske version, »alle Beschlüsse im Zusammenhang mit einer Abwicklung«, og den spanske version, »todas las decisiones relacionadas con la resolución«). Lignende formuleringer findes i den portugisiske, den græske, den lettiske, den ungarske, den rumænske, den danske, den svenske, den finske og den bulgarske version. Andre sprogversioner indeholder en formulering, som adskiller sig lidt herfra, og hvor ordene »alle afviklingsafgørelser« anvendes (eksempelvis den franske version, »toutes les décisions de résolution«, og den nederlandske version, »alle afwikkelingsbesluiten«). Denne formulering, som i øvrigt anvendes i et mindre antal af sprogversionerne, er imidlertid forenelig med den fortolkning af denne bestemmelse, som jeg vil foreslå i de følgende punkter i dette forslag til afgørelse.
(
11
) – Den eneste begrænsning består i pligten til at samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder i henhold til samme forordnings artikel 31, stk. 1.
(
12
) – Som Retten med rette anførte i den appellerede doms præmis 82.
(
13
) – Retten henviste til dom af 6.5.2021, ABLV Bank mod ECB (C-551/19 P og C-552/19 P, EU:C:2021:369, herefter »ABLV Bank-dommen«; jf. navnlig præmis 56 og 73).
(
14
) – Jf. i denne forbindelse også 1. og 120. betragtning til direktiv 2014/59.
(
15
) – Vedrørende kravet om et hurtigt indgreb i krisesituationer henvises til 10., 16., 26. og 31. betragtning til SRM-forordningen samt 4. og 5. betragtning til direktiv 2014/59.
(
16
) – Jf. også dom af 4.10.2024, Aeris Invest mod Kommissionen og Afviklingsinstansen (C-535/22 P, EU:C:2024:819, herefter »Aeris Invest-dommen«, præmis 164), og af 4.10.2024, García Fernández m.fl. mod Kommissionen og Afviklingsinstansen (C-541/22 P, EU:C:2024:820, herefter »García Fernández-dommen«, præmis 190).
(
17
) – Retten påpegede med rette dette i den appellerede doms præmis 84. Det følger af disse betragtninger, at ABLV Banks synspunkt – ifølge hvilket Afviklingsinstansen, såfremt denne konkluderer, at en afviklingsforanstaltning ikke er nødvendig i almenhedens interesse, skal undlade tout court at træffe en afgørelse – ikke kan tiltrædes.
(
18
) – Jf. SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, 6 og 7. Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen, præmis 94.
(
19
) – Dom af 13.6.1958, Meroni mod Den Høje Myndighed (9/56, EU:C:1958:7).
(
20
) – Jf. dommen i sagen Meroni mod Den Høje Myndighed, s. 72, dom af 22.1.2014, Det Forenede Kongerige mod Parlamentet og Rådet (C-270/12, EU:C:2014:18, herefter »ESMA-dommen«, præmis 42), og dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen, præmis 71.
(
21
) – Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen, præmis 81.
(
22
) – I denne henseende skal det påpeges, at ABLV Bank i sit appelskrift har begrænset sig til at bestride, at den af Retten anlagte fortolkning er forenelig med ovennævnte retspraksis, dog uden udtrykkeligt at fremsætte en ulovlighedsindsigelse på grundlag af artikel 277 TEUF over for nogen bestemmelse i SRM-forordningen.
(
23
) – 24. betragtning til SRM-forordningen og dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen, præmis 69.
(
24
) – Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen, præmis 75 og 77, og Aeris Invest-dommen, præmis 266.
(
25
) – Denne konstatering er tilstrækkelig til at forkaste det argument, som Afviklingsinstansen har fremført i retsmødet, og ifølge hvilket Afviklingsinstansen, såfremt den træffer en negativ afgørelse om betingelserne i SRM-forordningens artikel 18, stk. 1, ikke – i modsætning til når det drejer sig om en positiv afgørelse – råder over nogen skønsbeføjelse i denne forbindelse. Afviklingsinstansens argument kan i øvrigt ikke tiltrædes ud fra et logisk synspunkt. Det er nemlig ikke logisk set acceptabelt, at beføjelsen til at vurdere, om visse betingelser er opfyldt, varierer med hensyn til det udøvede skøn afhængigt af analysens (positive eller negative) udfald. Det skønsmæssige element vedrører analysen i sig selv og må ikke afhænge af analysens udfald.
(
26
) – Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen, præmis 77.
(
27
) – Aeris Invest-dommen, præmis 266 ff., og García Fernández-dommen, præmis 275. Jf. også dom af 11.12.2018, Weiss m.fl. (C-493/17, EU:C:2018:1000).
(
28
) – Det drejer sig i sidste ende om komplekse faktuelle vurderinger, som kan sammenlignes med dem, som Domstolen efterprøvede i ESMA-dommen. Jf. navnlig denne doms præmis 52. Analysen af de første to betingelser forudsætter rent tekniske vurderinger. Den tredje betingelse om, at en afviklingsforanstaltning er nødvendig i almenhedens interesse, kræver skønsmæssige vurderinger af generel karakter om forfølgelsen af de i SRM-forordningens artikel 14, stk. 2, omhandlede afviklingsmål. Analysen af, hvorvidt en afviklingsforanstaltning er forholdsmæssig til at nå et eller flere af disse mål, indebærer en omfattende vurderingsmargen. I forbindelse med bedømmelsen af denne betingelse foretager Afviklingsinstansen altid vurderinger baseret på kriterier af teknisk karakter, selv hvis den skal foretage fremtidsanalyser baseret på en række værdi-skøn og prognoser, der er spekulationsprægede. Afviklingsinstansen råder ikke over beføjelsen til at træffe afgørelse på grundlag af politiske overvejelser uden sammenhæng med fastlæggelsen af, om disse tekniske kriterier er opfyldt.
(
29
) – Vedrørende sondringen mellem disse kategorier af skøn henvises først og fremmest til generaladvokat Légers forslag til afgørelse Rica Foods mod Kommissionen (C-40/03 P, EU:C:2005:93, punkt 46). Jf. i denne forbindelse også, senere, generaladvokat Emilious forslag til afgørelse ECB mod Crédit Lyonnais (C-389/21 P, EU:C:2022:844).
(
30
) – I denne henseende skal det desuden påpeges, at SRM-forordningen fastsætter, at Kommissionen deltager i Afviklingsinstansens arbejder og derfor også i vedtagelsen af negative afgørelser såsom de omtvistede (jf. SRM-forordningens artikel 43, stk. 3, og dommen i sagen Kommissionen mod Afviklingsinstansen, præmis 78).
(
31
) – Jf. bl.a. dom af 23.1.2019, Deza mod ECHA (C-419/17 P, EU:C:2019:52, præmis 93 og 94 og den deri nævnte retspraksis).
(
32
) – Jf. den appellerede doms præmis 17.
(
33
) – Jf. denne doms præmis 50 ff.
(
34
) – Jf. dom af 21.1.2016, SACBO mod Kommissionen og INEA (C-281/14 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:46, præmis 34).
(
35
) – Den appellerede doms præmis 90-146.
(
36
) – Jf. Aeris Invest-dommen, præmis 266, og García Fernández-dommen, præmis 275 og den deri nævnte retspraksis.
(
37
) – Jf. i denne forbindelse betragtningerne i generaladvokat Roemers forslag til afgørelse Meroni mod Den Høje Myndighed (9/56, EU:C:1958:4, s. 108).
(
38
) – Dom af 4.5.2023, ECB mod Crédit Lyonnais (C-389/21 P, EU:C:2023:368, præmis 56 og 57 og den deri nævnte retspraksis).
(
39
) – Jf. i denne retning 89. betragtning til direktiv 2014/59.
(
40
) – Jf. i denne forbindelse generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse Kommissionen mod Tetra Laval (C-12/03 P, EU:C:2004:318, punkt 87 og 88).
(
41
) – Jf. bl.a. klagenævnets afgørelse i sag 3/17, sag 7/17, sag 27/17, sag 28/17 og sag 5/22. Vedrørende kravet om en streng prøvelse af vurderinger af teknisk og økonomisk karakter henvises analogt til Domstolens overvejelser i dom af 9.3.2023, ACER mod Aquind (C-46/21 P, EU:C:2023:182, præmis 53-75), angående omfanget af den prøvelse, som ACER’s klagenævn skal foretage. I mangel af prøvelse ved et klagenævn skal disse krav efterprøves af en domstol.
(
42
) – Aeris Invest-dommen, præmis 163 og 164.
(
43
) – García Fernández-dommen, præmis 211 og den deri nævnte retspraksis.
(
44
) – Dom af 5.11.2019, ECB m.fl. mod Trasta Komercbanka m.fl. (C-663/17 P, C-665/17 P og C-669/17 P, EU:C:2019:923, præmis 110 og 111). Jf. også dom af 24.2.2022, Bernis m.fl. mod Afviklingsinstansen (C-364/20 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:115, præmis 69 og 80).