61989CJ0351_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 26. juli 1989, indgaaet til Domstolen den 17. november s.aa., har Court of Appeal, London, i medfoer af protokollen af 3. juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter benaevnt "konventionen"), stillet en raekke spoergsmaal vedroerende fortolkningen af konventionens artikel 7 til 12a og artikel 21.
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag mellem Overseas Union Insurance Limited (herefter benaevnt "OUI"), Deutsche Ruck UK Reinsurance Limited (herefter benaevnt "Deutsche Ruck") og Pine Top Insurance Company Limited (herefter benaevnt "Pine Top") paa den ene side, og New Hampshire Insurance Company (herefter benaevnt "New Hampshire") paa den anden side, vedroerende OUI' s, Pine Top' s og Deutche Ruck' s forpligtelser i medfoer af en raekke forsikringsaftaler, som de havde indgaaet med New Hampshire.
3 Det fremgaar af sagen, at New Hampshire er et selskab, der er anmeldt i New Hampshire, USA, og registreret i England som et oversoeisk selskab i henhold til bestemmelserne i Companies Act 1985. Det er ogsaa registreret i Frankrig som et udenlandsk selskab, da det dér har flere kontorer. I 1979 udstedte selskabet en forsikringspolice, som daekkede visse omkostninger i forbindelse med reparation af eller omlevering af elektriske artikler, som var solgt med fem aars garanti af Société Française des Nouvelles Galeries Réunies, et selskab anmeldt i Frankrig med registreret hjemsted i Paris.
4 I 1980 genforsikrede New Hampshire en del af sin risiko i henhold til denne police, bl.a. hos OUI, et selskab anmeldt i Singapore og registreret i England som et oversoeisk selskab, og hos Deutsche Ruck og Pine Top, som er selskaber anmeldt i England med registreret hjemsted i London.
5 Efter at have rejst en lang raekke spoergsmaal over for New Hampshire vedroerende forvaltningen af afregningskontoen ophoerte OUI, Deutsche Ruck og Pine Top foerst helt med at betale og paastod sig derefter frigjort for deres genforsikringsforpligtelser under henvisning til, at New Hampshire havde fortiet og/eller givet vildledende oplysninger og/eller tilsidesat sine forpligtelser i forbindelse med indgaaelsen og forvaltningen af genforsikringsaftalerne.
6 Den 4. juni 1987 anlagde New Hampshire sag mod Deutsche Ruck og Pine Top ved Tribunal de Commerce de Paris med paastand om betaling af forfaldne beloeb i henhold til genforsikringsaftalerne. Den 9. februar 1988 anlagde New Hampshire ved samme ret tilsvarende sag mod OUI. Deutsche Ruck og Pine Top har fremsat indsigelse mod den franske rets kompetence, mens OUI har gjort det klart, at det har til hensigt at fremsaette samme indsigelse.
7 Den 6. april 1988 anlagde OUI, Deutsche Ruck og Pine Top sag mod New Hampshire ved High Court of Justice, Commercial Court of the Queen' s Bench Division med paastand om, at det anerkendes, at de med foeje har haevet genforsikringsaftalerne. Den 9. september 1988 udsatte Commercial Court afgoerelsen af den engelske sag i henhold til konventionens artikel 21, stk. 2, indtil den franske ret har truffet afgoerelse om sin egen kompetence i de franske sager.
8 OUI, Deutsche Ruck og Pine Top kaerede denne kendelse til Court of Appeal. Da retten fandt, at sagen rejste et spoergsmaal om fortolkningen af konventionen, udsatte den afgoerelsen og forelagde Domstolen foelgende spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse:
"1) Finder Bruxelles-konventionens artikel 21 anvendelse:
a) uden hensyn til parternes bopael i de to sager
eller
b) kun hvis sagsoegte ved den ret, ved hvilken der senest er anlagt sag, har bopael i en kontraherende stat, uden hensyn til nogen anden parts bopael
eller
c) hvis mindst en, og i bekraeftende fald hvilken, af parterne i de to sager har bopael i en kontraherende stat?
2) Er den ret, ved hvilken der senest er anlagt sag, altid forpligtet til i henhold til konventionens artikel 21, stk. 2, at udsaette afgoerelsen i stedet for at erklaere sig inkompetent, naar kompetencen for den ret, ved hvilken der foerst er anlagt sag, bestrides?
3) a) Hvis den ret, ved hvilken der senest er anlagt sag, ikke er forpligtet hertil, i) skal eller ii) kan denne ret da med henblik paa afgoerelsen af, hvorvidt afgoerelsen skal udsaettes, undersoege om den ret, ved hvilken der foerst er anlagt sag, er kompetent?
b) I bekraeftende fald, under hvilke omstaendigheder og i hvilket omfang kan da den ret, ved hvilken der senest er anlagt sag, undersoege den rets kompetence, ved hvilken der foerst er anlagt sag?
4) Hvis det fremgaar af besvarelsen af spoergsmaal 3 a) og b), at den ret, ved hvilken der senest er anlagt sag, under visse omstaendigheder kan eller skal undersoege den rets kompetence, ved hvilken der foerst er anlagt sag, finder da bestemmelserne i konventionens afsnit II, afdeling 3, anvendelse for forholdet mellem en forsikringsgiver (en cedent) og en reassurandoer i medfoer af en aftale om kvotegenforsikring?"
9 Court of Appeal har i forelaeggelseskendelsen anfoert, at det er ubestridt, at den franske ret i begge sager var den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, og at sagerne for retterne i de to kontraherende stater har samme genstand og hviler paa samme grundlag mellem de samme parter, jf. artikel 21 i konventionen, saaledes som denne er fortolket af Domstolen i dom af 8. december 1987, sag 144/86, Gubisch Maschinenfabrik, Sml. s. 4861).
10 Vedroerende hovedsagens faktiske omstaendigheder, de relevante retsregler, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Det foerste spoergsmaal
11 Med sit foerste spoergsmaal oensker den nationale ret i det vaesentlige oplyst, om konventionens artikel 21 finder anvendelse uden hensyn til, hvor parterne i de to sager har bopael.
12 Ved besvarelsen af dette spoergsmaal bemaerkes, at konventionens artikel 21 bestemmer foelgende:
"Saafremt krav, der har samme genstand og hviler paa samme grundlag, fremsaettes mellem de samme parter for retter i forskellige kontraherende stater, skal enhver anden ret end den, ved hvilken sagen foerst er anlagt, paa embeds vegne erklaere sig inkompetent til fordel for denne ret.
Den ret, som herefter skulle erklaere sig inkompetent, kan udsaette afgoerelsen, saafremt den anden rets kompetence bestrides".
13 Det bemaerkes dernaest, at artikel 21' s ordlyd, til forskel fra andre af konventionens bestemmelser, ikke henviser til sagens parters bopael. I oevrigt sondrer artiklen ikke mellem konventionens forskellige kompetenceregler. Navnlig fastsaetter artiklen ikke en undtagelse for det tilfaelde, hvor en ret i en kontraherende stat i overensstemmelse med konventionens artikel 4 udoever sin kompetence efter statens egen lovgivning i forhold til en sagsoegt, som ikke har bopael paa en kontraherende stats omraade.
14 Det foelger derfor af artikel 21' s ordlyd, at den skal finde anvendelse baade i det tilfaelde, hvor rettens kompetence afgoeres efter konventionen, og hvor kompetencen i overensstemmelse med konventionens artikel 4 foelger af den kontraherende stats lovgivning.
15 Denne fortolkning, som fremgaar af ordlyden, bekraeftes af en gennemgang af konventionens formaal. I dom af 11. januar 1990 (sag C-220/88, Dumez France og Tracoba, Sml. I, s. 49), udtalte Domstolen, at Kommissionens formaal navnlig er at lette anerkendelsen og fuldbyrdelsen af retsafgoerelser uden for den stat, hvor de er afsagt, og at det derfor er noedvendigt at modvirke risikoen for indbyrdes uforenelige afgoerelser, hvilket i henhold til konventionens artikel 27, nr. 3, bevirker, at anerkendelses- eller fuldbyrdelsespaategning skal naegtes.
16 Domstolen udtalte i Gubisch-dommen af 8. december 1987, at hvad saerlig angaar artikel 21, findes denne bestemmelse, sammen med artikel 22 om indbyrdes sammenhaengende krav, i konventionens afsnit II, afdeling 8, som af hensyn til en ordnet retspleje inden for Faellesskabet har til formaal at undgaa, at der verserer parallelle sager for retterne i forskellige kontraherende stater, og at der eventuelt traeffes uforenelige afgoerelser. Disse bestemmelser har saaledes til formaal saa vidt muligt og straks fra begyndelsen at forhindre en situation som den, der er omhandlet i artikel 27, nr. 3, nemlig at en afgoerelse ikke kan anerkendes, fordi den er uforenelig med en afgoerelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begaeringen rettes til. Det foelger heraf, at artikel 21 for at opfylde disse maalsaetninger skal fortolkes vidt, saaledes at den principielt omfatter alle tilfaelde af litispendens for retterne i de kontraherende stater uden hensyn til parternes bopael.
17 Under hensyn til denne konstatering maa det argument, som appellanterne i hovedsagen har fremsat om, at selve eksistensen af konventionens artikel 27, nr. 3, godtgoer, at artikel 21 og 22 ikke kan forhindre, at der i visse tilfaelde traeffes uforenelige afgoerelser i forskellige kontraherende stater, forkastes. Den omstaendighed, at konventionen tager hensyn til tilfaelde, hvor saadanne situationer alligevel kan opstaa, kan ikke udgoere et argument imod en fortolkning af artikel 21 og 22, som i overensstemmelse med Domstolens praksis (jf. Dumez-dommen af 11. januar 1990) netop har til formaal at modvirke eller begraense risikoen for indbyrdes uforenelige afgoerelser, og at retsafgoerelser ikke anerkendes.
18 Den nationale rets foerste spoergsmaal boer derfor besvares med, at konventionens artikel 21 skal fortolkes saaledes, at den finder anvendelse uden hensyn til, hvor parterne i de to sager har bopael.
Det andet og tredje spoergsmaal
19 Med sit andet og tredje spoergsmaal oensker den nationale ret i det vaesentlige oplyst, om konventionens artikel 21 skal fortolkes saaledes, at hvis den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, ikke erklaerer sig inkompetent, kan saa kun den udsaettte afgoerelsen, eller tillader henholdsvis kraever artikel 21, at retten selv efterproever, hvorvidt den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, er kompetent, og i givet fald i hvilket omfang.
20 Det bemaerkes for det foerste, at det ikke fremgaar af sagen, at hovedsagen falder ind under et af de tilfaelde af enekompetence, som er fastsat i konventionen, navnlig artikel 16. Det er derfor ufornoedent at tage stilling til det tilfaelde, hvor den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, er enekompetent.
21 I forbindelse med en sag, hvori det ikke er gjort gaeldende, at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, er enekompetent, er den eneste undtagelse til forpligtelsen til at erklaere sig inkompetent, som fastsat i konventionens artikel 21, det tilfaelde, hvor retten udsaetter afgoerelsen, hvilket er en mulighed, den kun kan goere brug af, saafremt det bestrides, at den ret ved hvilken sagen foerst er anlagt, er kompetent.
22 Det fremgaar af rapporten fra det ekspertudvalg, som udarbejdede konventionen (EFT 1979 C 59, s. 1), at denne regel blev indfoert, for at parterne ikke skal vaere noedt til at begynde en ny retssag, saafremt den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, skulle erklaere sig inkompetent. Bestemmelsens formaal, som er at undgaa negative kompetencekonflikter, kan dog ogsaa opnaas uden at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, efterproever den anden rets kompetence.
23 Desuden bemaerkes det, at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, ikke i noget tilfaelde bedre er i stand til at afgoere, om den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, er kompetent, end sidstnaevnte ret. Enten afgoeres kompetencen for den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, direkte i medfoer af konventionens bestemmelser, som er faelles for begge retter, og som de begge kan fortolke og anvende med samme autoritet eller ogsaa udledes kompetencen i medfoer af konventionens artikel 4 af lovgivningen i den stat, hvori den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, er beliggende, i hvilket tilfaelde denne ret ubestrideligt bedre er i stand til at afgoere spoergsmaalet om dens egen kompetence.
24 Desuden er de tilfaelde, hvor en ret i en kontraherende stat kan efterproeve kompetencen for en ret i en anden stat, udtoemmende opregnet i konventionens artikel 28 og 34, stk. 2. Disse tilfaelde vedroerer kun det trin, der angaar anerkendelse eller fuldbyrdelse, og vedroerer kun visse regler om saerlig kompetence eller enekompetence, der har praeceptiv eller ordre public karakter. Det foelger heraf, at bortset fra disse begraensede undtagelser bemyndiger konventionen ikke til, at en rets kompetence efterproeves af en ret i en anden kontraherende stat.
25 Det fremgaar derfor baade af artikel 21' s ordlyd og konventionens opbygning, at den eneste anden mulighed, der staar til raadighed som alternativ loesning for den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, og som normalt skulle erklaere sig inkompetent, er at udsaette afgoerelsen, saafremt den rets kompetence, ved hvilken sagen foerst er anlagt, bestrides. Den kan dog ikke selv efterproeve den rets kompetence, ved hvilken sagen foerst er anlagt.
26 Den nationale rets andet og tredje spoergsmaal boer derfor besvares med, at bortset fra det tilfaelde, hvor den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, er enekompetent i henhold til konventionen, saerlig i henhold til artikel 16, skal konventionens artikel 21 fortolkes saaledes, at saafremt kompetencen for den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, bestrides, kan den ret, ved hvilken der sidst er anlagt sag, hvis den ikke erklaerer sig inkompetent, kun udsaette afgoerelsen og kan ikke selv efterproeve kompetencen for den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt.
27 Paa baggrund af besvarelsen af de foerste tre spoergsmaal er det ufornoedent at besvare det fjerde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
28 De udgifter, der er afholdt af Forbundsrepublikken Tyskland, Det Forenede Kongerige og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, som er forelagt af Court of Appeal, London, ved kendelse af 26. juli 1989, for ret:
1) Artikel 21 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes saaledes, at den finder anvendelse uden hensyn til, hvor parterne i de to sager har bopael.
2) Bortset fra det tilfaelde, hvor den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, er enekompetent i henhold til konventionen, saerlig i henhold til artikel 16, skal konventionens artikel 21 fortolkes saaledes, at saafremt kompetencen for den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, bestrides, kan den ret, ved hvilken der sidst er anlagt sag, hvis den ikke erklaerer sig inkompetent, kun udsaette afgoerelsen og kan ikke selv efterproeve kompetencen for den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt.