62020TJ0469_RES
Sag T-469/20
Kongeriget Nederlandene
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Syvende Udvidede Afdeling) af 16. november 2022
»Statsstøtte – nederlandsk lov om forbud mod anvendelse af kul til fremstilling af elektricitet – førtidig lukning af et kulkraftværk, der fremstiller elektricitet – tildeling af en erstatning – afgørelse om ikke at rejse indsigelser – afgørelse, hvorved erstatningen erklæres forenelig med det indre marked – ingen udtrykkelig kvalificering af »statsstøtte« – annullationssøgsmål – anfægtelig retsakt – formaliteten – artikel 4, stk. 3, i forordning (EU) 2015/1589 – retssikkerhed«
Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – akter med retligt bindende retsvirkninger – afgørelse, hvorved det fastslås, at en statslig foranstaltning er forenelig med det indre marked uden en forudgående kvalificering af denne foranstaltning som statsstøtte – omfattet
(Art. 263 TEUF)
(jf. præmis 27-34)
Statsstøtte – Kommissionens undersøgelse – kompetence – vedtagelse af en afgørelse, hvorved det fastslås, at en statslig foranstaltning er forenelig med det indre marked uden en forudgående kvalificering af denne foranstaltning som statsstøtte – afgørelse, der går ud over Kommissionens kompetence
(Art. 107, stk. 3, TEUF; Rådets forordning 2015/1589, art. 4, stk. 3)
(jf. præmis 51-53, 55, 58-62, 64, 70 og 71)
Resumé
Retten annullerede Europa-Kommissionens afgørelse om godkendelse af erstatningen for lukningen af kulkraftværker til fremstilling af elektricitet i Nederlandene. Kommissionen kan ikke tage stilling til en national foranstaltnings forenelighed med det indre marked uden først at have fastslået, at denne foranstaltning udgør statsstøtte.
Den 11. december 2019 vedtog Kongeriget Nederlandene en lov om forbud mod anvendelsen af kul til fremstilling af elektricitet fra senest den 1. januar 2030.
Efter ikrafttrædelsen af denne lov var fire af de fem kulkraftværker til fremstilling af elektricitet i Nederlandene omfattet af en overgangsperiode på fem til ti år, hvilket gav dem mulighed for at genvinde de foretagne investeringer, at tilpasse sig til et andet råmateriale eller at forberede sig på lukningen. Kraftværket Hemweg 8, som ikke forbrændte biomasse, ikke fremstillede vedvarende energi, og hvis udbytte var lavere end udbyttet for de fire andre kulkraftværker, var tvunget til lukke ved udgangen af 2019.
I denne forbindelse besluttede Nederlandenes regering at tildele en erstatning på 52,5 mio. EUR til det selskab, som drev Hemweg 8, som erstatning for skaden lidt som følge af den førtidige lukning (herefter »den omhandlede foranstaltning«) i overensstemmelse med muligheden fastsat herfor ved loven af 11. december 2019.
Ved afgørelse af 12. maj 2020 (
1
) fastslog Europa-Kommissionen, at den omhandlede foranstaltning var forenelig med det indre marked i medfør af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, uden imidlertid at have undersøgt, om denne foranstaltning ville give det selskab, der drev Hemweg 8, en fordel og således udgjorde statsstøtte.
Kongeriget Nederlandene anlagde et søgsmål med påstand om annullation af denne afgørelse, som Rettens Syvende Udvidede Afdeling gav medhold i. I denne forbindelse præciserede Retten, at Kommissionen ikke kan udtale sig om en national foranstaltnings forenelighed med det indre marked uden først at have fastslået, at denne foranstaltning udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
Rettens bemærkninger
Indledningsvis forkastede Retten Kommissionens formalitetsindsigelse vedrørende den omstændighed, at den anfægtede afgørelse ikke havde nogen retligt bindende retsvirkning for Kongeriget Nederlandene.
Ifølge fast retspraksis skal en afgørelse baseret på artikel 107, stk. 1, TEUF og artikel 107, stk. 3, TEUF, som, alt imens den kvalificerer en foranstaltning som statsstøtte, erklærer den for forenelig med det indre marked, anses for en anfægtelig retsakt i medfør af artikel 263 TEUF.
Selv om den anfægtede afgørelse ikke indeholdt en stillingtagen til spørgsmålet om, hvorvidt den omhandlede nationale foranstaltning udgjorde statsstøtte, bevirkede den en godkendelse heraf. Med vedtagelsen af den anfægtede afgørelse besluttede Kommissionen således at afslutte den foreløbige undersøgelsesprocedure, som den havde indledt, og nægtede implicit at indlede den formelle undersøgelsesprocedure som fastsat i artikel 108, stk. 2, TEUF. Kommissionen tog således endelig stilling til den omhandlede foranstaltnings forenelighed med det indre marked, hvilket affødte retligt bindende retsvirkninger.
Retten antog følgelig søgsmålet til realitetsbehandling, uden at det var nødvendigt at undersøge, om de retligt bindende retsvirkninger, der var affødt af den anfægtede afgørelse, kunne påvirke Kongeriget Nederlandenes interesser.
Retten undersøgte herefter Kongeriget Nederlandenes klagepunkter vedrørende den omstændighed, at Kommissionen ved at fastslå, at den omhandlede foranstaltning var forenelig med det indre marked, uden at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt en sådan foranstaltning udgjorde statsstøtte, overskred sine beføjelser og tilsidesatte retssikkerhedsprincippet.
Retten bemærkede herved indledningsvis, at Kommissionen havde vedtaget den anfægtede afgørelse på grundlag af artikel 4, stk. 3, i forordning 2015/1589 (
2
), idet den i afgørelsens dispositive del konkluderede, at den omhandlede foranstaltning var forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF.
I medfør af sidstnævnte bestemmelse kan »støtte« til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, betragtes som forenelig med det indre marked. Anvendelsen af udtrykket »støtte« indebærer, at en national foranstaltnings forenelighed med det indre marked kun kan undersøges, efter at denne foranstaltning er blevet kvalificeret som støtte.
Det følger endvidere af fast retspraksis, at hvis Kommissionen efter en første undersøgelse ikke kan nå til den opfattelse, at en statslig foranstaltning ikke udgør »støtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, eller hvis den kvalificeres som støtte, der er forenelig med traktaten, eller når Kommissionen ved denne procedure ikke har kunnet overvinde alle de alvorlige vanskeligheder ved bedømmelsen af, om den omhandlede foranstaltning er forenelig med det indre marked, er den forpligtet til at indlede proceduren i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF uden at have nogen skønsbeføjelse i denne henseende.
Efter Rettens opfattelse følger det heraf, at kun en foranstaltning, der er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 107, stk. 1, TEUF, dvs. en foranstaltning kvalificeret som statsstøtte, af Kommissionen kan anses for værende forenelig med det indre marked.
Denne konklusion bekræftes desuden af de relevante bestemmelser i forordning 2015/1589, hvis artikel 4 indfører en foreløbig undersøgelse af støtteforanstaltninger, som skal gøre det muligt for Kommissionen at danne sig en første opfattelse af den foranstaltning, som den undersøger. Efter denne foreløbige undersøgelse konstaterer Kommissionen, at den omhandlede statslige foranstaltning enten ikke udgør »støtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF eller er omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde. I sidstnævnte tilfælde kan foranstaltningen ikke rejse tvivl om, hvorvidt den er forenelig med det indre marked, eller den kan derimod rejse en sådan tvivl. Hvis Kommissionen efter den foreløbige undersøgelse konstaterer, at en anmeldt foranstaltning, for så vidt den falder inden for anvendelsesområdet for artikel 107, stk. 1, TEUF, men ikke giver anledning til tvivl om, at den er forenelig med det indre marked, træffer den afgørelse om ikke at gøre indsigelse i henhold til artikel 4, stk. 3, i forordning 2015/1589.
Heraf følger, at artikel 4 i forordning 2015/1589 fastsætter en udtømmende liste over afgørelser, som Kommissionen kan vedtage efter den foreløbige undersøgelse af den omhandlede nationale foranstaltning, hvilken liste ikke omfatter muligheden for at vedtage en afgørelse, som erklærer en national foranstaltning for forenelig med det indre marked, uden at Kommissionen først har taget stilling til kvalificeringen af denne foranstaltning som statsstøtte.
Retten fastslog derfor, at Kommissionen ved i den anfægtede afgørelse at erklære den omhandlede foranstaltning for forenelig med det indre marked uden først at have taget stilling til, om en sådan foranstaltning udgjorde støtte, havde overskredet sine beføjelser. I det omfang den anfægtede afgørelse ikke gjorde det muligt for Kongeriget Nederlandene med sikkerhed at kende sine rettigheder og pligter, havde Kommissionen endvidere også tilsidesat retssikkerhedsprincippet.
Af disse grunde gav Retten sagsøgeren medhold i søgsmålet og annullerede den anfægtede afgørelse uden at tage stilling til de andre anbringender fremsat af Kongeriget Nederlandene.
(
1
) – Kommissionens afgørelse C(2020) 2998 final af 12.5.2020 om statsstøtte SA. 54537 (2020/NN) – Nederlandene, forbud mod anvendelse af kul til fremstilling af elektricitet i Nederlandene (herefter »den anfægtede afgørelse«).
(
2
) – Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13.7.2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 [TEUF] (EUT 2015, L 248, s. 9). Det følger af den nævnte bestemmelse, at [»k]onstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning ikke giver anledning til tvivl om, at den er forenelig med det indre marked, for så vidt den falder inden for anvendelsesområdet for artikel 107, stk. 1, i TEUF, træffer den afgørelse om, at foranstaltningen er forenelig med det indre marked, [...]. I afgørelsen anføres, hvilken undtagelse i TEUF der er anvendt.«