61994C0227
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 13. juli 1995 (
*1
)
A — Indledning
1.
Denne sag drejer sig om beregning af invalidepension efter nederlandsk lovgivning. Sagsøgeren i hovedsagen, E. Olivieri-Coenen, har boet i Nederlandene fra hun blev født i 1927 til 1959. Hun arbejdede dér fra den 1. september 1946 til den 29. januar 1959 som lærerinde på en privat skole. Grundlaget for dette beskæftigelsesforhold var en civilretlig arbejdskontrakt. Som anført af den befuldmægtigede for sagsøgte i hovedsagen under den mundtlige forhandling for Domstolen var E. Olivieri-Coenen på dette tidspunkt nederlandsk statsborger. Efter at have indgået ægteskab med en italiensk statsborger, erhvervede hun italiensk statsborgerskab og bosatte sig i 1959 i Italien. Sammen med ægtefællen arbejdede hun dér i en hotelvirksomhed, der tilhørte dem. Hun var forsikret i Italien fra marts 1960 til juli 1981.
2.
I 1979 ophørte E. Olivieri-Coenen med at arbejde på grund af helbredsproblemer. Den kompetente italienske institution tildelte hende derefter med virkning fra den 1. februar 1982 en italiensk invalidepension. E. Olivieri-Coenen indgav ligeledes ansøgning om at få tildelt en forholdsmæssigt beregnet nederlandsk ydelse ved uarbejdsdygtighed. Denne fremgangsmåde skyldes, at man i situationer som den foreliggende ifølge de gældende fællesskabsretlige bestemmelser først fastlægger den samlede invalidepension, der skal udbetales, og derefter beregnes den del, som de berørte medlemsstater hver især skal betale.
3.
Den kompetente nederlandske institution, Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging (herefter »sagsøgte i hovedsagen«) meddelte den 13. marts 1991 E. Olivieri-Coenen, at hun med virkning fra den 1. februar 1982 var tildelt en forholdsmæssigt beregnet ydelse ved uarbejdsdygtighed i henhold til »Wet op de arbeidsongeschicktheidsverzekering« (lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed, herefter »WAO«). Ved beregningen af denne ydelse var der dog kun taget hensyn til de før den 1. september 1947 tilbagelagte beskæftigelsesperioder.
4.
Til en bedre forståelse af denne fremgangsmåde skal jeg henvise til de relevante bestemmelser i den nederlandske lovgivning om social sikring. Beskyttelsen mod de økonomiske følger af indtrådt uarbejdsdygtighed er i Nederlandene reguleret i to love — den allerede nævnte WAO, der trådte i kraft den 1. juli 1967, og »Algemene Arbeidsongeschiktheidswet« (lov om almindelig forsikring mod uarbejdsdygtighed, herefter »AAW«). De i henhold til WAO eller AAW tildelte ydelser er uafhængige af varigheden af de tilbagelagte forsikringsperioder. Tjenestemænd og dermed ligestillede personer er derimod forsikret mod uarbejdsdygtighed i henhold til »Algemene Burgerlijke Pensions-wet« (lov om almindelig tjenestemandspension, herefter »ABPW«). Af de to førstnævnte love er alene WAO af interesse i denne sag, således at jeg ikke vil komme nærmere ind på AAW og forholdet mellem disse to love (
1
).
ABPW trådte i kraft den 1. januar 1966. Før dette tidspunkt gjaldt for tjenestemænd og dermed ligestillede personer »Pensioenwet 1922«. Denne lov blev ophævet ved ABPW. Samtidig blev der fastsat en overgangsordning for de personer, som i henhold til Pensioenwet 1922 var berettiget til invalidepension. Denne ret blev opretholdt i fem år, det vil sige til den 1. januar 1971. Såfremt uarbejdsdygtigheden indtraf efter dette tidspunkt, kunne de berørte ikke længere på dette grundlag påberåbe sig ret til invalidepension.
5.
E. Olivieri-Coenen var fra den 1. september 1947 omfattet af Pensioenwet 1922. Hun havde derfor i henhold til denne lov ret til invalidepension. Denne ret bortfaldt imidlertid med udløbet af den i ABPW indeholdte overgangsperiode.
6.
Ved beregningen af den forholdsmæssige ydelse, som E. Olivieri-Coenen skulle tildeles, tog sagsøgte i hovedsagen udgangspunkt i bestemmelserne i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (
2
), som affattet den 1. februar 1982, det vil sige det tidspunkt, hvor E. Olivieri-Coenen fik tildelt italiensk invalidepension. Det er ikke nødvendigt at gå nærmere ind på bestemmelserne i afsnit III (»særlige bestemmelser om de enkelte arter af ydelser«) i forordning nr. 1408/71, der finder anvendelse i sagen, da parterne i hovedsagen er enige herom, og da disse bestemmelser er uden betydning for bedømmelsen af det præjudicielle spørgsmål. Det er derfor tilstrækkeligt at anføre, at den forholdsmæssigt beregnede ydelse ved uarbejdsdygtighed, som sagsøgte i hovedsagen skulle tildele E. Olivieri-Coenen, skulle beregnes på grundlag af en analog anvendelse af artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 1408/71.
7.
Vedrørende denne bestemmelse hedder det i den dagældende version af forordningen i bilag V, punkt 4, litra a), i afsnittet om Nederlandene følgende:
»Ved anvendelsen af bestemmelserne i artikel 46, stk. 2, anses også beskæftigelsesperioder og dermed ligestillede perioder tilbagelagt i Nederlandene før den 1. juli 1967 som forsikringsperioder, tilbagelagt efter den nederlandske lovgivning om uarbejdsdygtighed.«
8.
Sagsøgte i hovedsagen har derfor ved beregningen af den forholdsmæssige nederlandske pension taget hensyn til den af E. Olivieri-Coenen tilbagelagte beskæftigelsesperiode før den 1. september 1947. Sagsøgte har imidlertid afvist at medregne perioden fra den 1. september 1947 til den 29. januar 1959, hvor hun var omfattet af Pensioenwet 1922. Som begrundelse har sagsøgte henvist til, at denne lov indeholder en ordning for tjenestemænd og dermed ligestillede personer. I henhold til artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 finder denne nemlig ikke anvendelse på »særlige ordninger for tjenestemænd og dermed ligestillede personer«.
9.
E. Olivieri-Coenen har anlagt sag til prøvelse af denne afgørelse. Hun gør gældende, at denne afgørelse beror på en fejlagtig fortolkning af bestemmelserne i forordning nr. 1408/71. Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, har derfor forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
Skal afsnit H vedrørende Nederlandene, punkt 4, litra a), i bilag V til forordning nr. 1408/71, som affattet den 1. februar 1982, fortolkes således, at de deri omhandlede perioder med lønnet beskæftigelse, ligeledes omfatter de perioder, hvor den pågældende har været beskæftiget som lærerinde på grundlag af en med en bestemt skole indgået arbejdskontrakt, også selv om hun i denne periode var forsikret i henhold til en særlig ordning for tjenestemænd og dermed ligestillede personer?
Β — Gennemgang
10.
Før jeg behandler det præjudicielle spørgsmål, finder jeg det rimeligt kort at berøre spørgsmålet om, hvilken version af den pågældende bestemmelse, der skal fortolkes. Det er ubestridt, at den relevante version er den, der var gældende den 1. februar 1982. Ved udstedelsen af forordning nr. 1408/71 befandt punkt 4, litra a), sig i afsnit F i bilag V til forordningen. Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongeriges tiltrædelse førte til, at der i bilag V til forordningen blev indføjet yderligere afsnit til de nye medlemsstater. Afsnit F blev derfor — uden at bestemmelsens indhold derved blev ændret — ændret til afsnit H (
3
). Da Grækenland tiltrådte Fællesskaberne, blev der foretaget en tilsvarende tilpasning. Dette medførte, at afsnit H blev til afsnit I (
4
). Da dette er den version, der var gyldig den 1. februar 1982 vil jeg herefter lægge den til grund (
5
).
For fuldstændighedens skyld skal jeg anføre, at senere ændringer af forordning nr. 1408/71 er uden betydning i den foreliggende sag. Dette gælder navnlig Rådets forordning (EØF) nr. 1390/81 af 12. maj 1981, hvorved bilag V blev til bilag VI og indholdet af afsnit I blev ændret (
6
). Kommissionen har i sit indlæg med rette gjort opmærksom på, at denne forordning først trådte i kraft den 1. juli 1982, det vil sige efter den her afgørende dato (
7
).
11.
Spørgsmålet i denne sag er, om perioden fra den 1. september 1947 til den 29. januar 1959, hvor E. Olivieri-Coenen arbejdede som lærerinde i en nederlandsk privat skole og samtidig var undergivet bestemmelserne i Pensioenwet 1922, skal betragtes som en periode med lønnet beskæftigelse eller en dermed ligestillet periode i den forstand, udtrykket er anvendt i afsni I, punkt 4, litra a), i bilag V til forordning nr. 1408/71, som affattet den 1. februar 1982.
12.
Jeg er enig med Kommissionen i, at dette spørgsmål skal besvares bekræftende. Ifølge artikel 1, litra s), i forordning nr. 1408/71 (
8
) skal udtrykket »beskæftigelsesperioder« forstås som perioder, »der i den lovgivning, hvorefter de er tilbagelagt, betegnes eller anerkendes som sådanne, samt alle dermed ligestillede perioder, for så vidt de efter denne lovgivning anses for ligestillet med beskæftigelsesperioder«. Denne definition skal også lægges til grund ved fortolkningen af den bestemmelse, der her er tale om (
9
). Det kommer herefter an på, om sagsøgerens virksomhed efter nederlandsk ret skal anses for »en beskæftigelsesperiode« eller en dermed ligestillet periode. Dette giver efter min opfattelse ikke anledning til tvivl. Sagsøgte i hovedsagen har selv i sit skriftlige indlæg henvist til, at en person, som er beskæftiget på grundlag af en arbejdskontrakt, efter nederlandsk ret skal betragtes som arbejdstager. Det tidsrum, hvori en sådan person udøver sin virksomhed, er derfor efter min opfattelse at betragte som beskæftigelsesperiode (eller dermed ligestillet periode), som omhandlet i den bestemmelse, denne sag drejer sig om.
13.
Det forhold, at E. Olivieri-Coenen var undergivet Pensioenwet 1922 i den pågældende periode, ændrer intet herved. Det er ganske vist rigtigt, at der med denne lov ligesom med ABPW er tale om »særlige ordninger for tjenestemænd og dermed ligestillede personer«, som i henhold til artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 ikke falder ind under forordningens anvendelsesområde. Dette betyder imidlertid ikke, at den pågældende periode ikke kan betragtes som en beskæftigelsesperiode eller en dermed ligestillet periode i den forstand, udtrykket er anvendt i den bestemmelse, der her er tale om.
14.
Sagsøgte i hovedsagen påberåber sig Domstolens dom i Lohmann-sagen (
10
) som begrundelse for det modsatte standpunkt. Denne afgørelse vedrører en nederlandsk statsborger, der tidligere havde været tjenestemand og nu oppebar en invalidepension efter ABPW. Efter nogen tid flyttede han sin bopæl til Belgien. Han ansøgte om børnetilskud i henhold til de nederlandske regler til en datter, som fortsat boede i Nederlandene, hvilket dog blev afvist. I den sag, som Lohmann derefter havde anlagt ved en nederlandsk ret til prøvelse af denne afgørelse, opstod spørgsmålet, om sagsøgeren kunne støtte sit krav på artikel 77, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71. Det fremgår af denne bestemmelse, at en person i de heraf omfattede tilfælde, som efter lovgivningen i en enkelt medlemsstat oppebærer en pension eller rente, har ret til familieydelser efter lovgivningen i denne medlemsstat. Sagsøgeren kunne derfor kun påberåbe sig denne bestemmelse, såfremt den af ham oppebårne invalidepension efter ABPW var en sådan ydelse i denne bestemmelses forstand. Domstolen besvarede spørgsmålet benægtende. Den henviste til, at særlige ordninger for tjenestemænd og dermed ligestillede personer ifølge artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 er udelukket fra forordningens anvendelsesområde. Domstolen udledte heraf, at en pension, der ydes i henhold til en sådan særlig ordning, ikke kan være en ydelse i artikel 77, stk. 2, litra a)'s forstand (
11
). Dette er indlysende. Når forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse på særlige ordninger for tjenestemænd og dermed ligestillede personer, kan det forhold, at en person har krav på ydelser i henhold til en sådan særlig ordning ikke i sig selv føre til, at forordningen finder anvendelse på denne person.
15.
De faktiske forhold i denne sag kan dog ikke sammenlignes med de forhold, som lå til grund for dommen i Lohmann-sagen. Denne sag drejer sig ikke om, hvilke konsekvenser det har for spørgsmålet om forordning nr. 1408/71's anvendelighed, at der består et krav efter en særlig ordning for tjenestemænd eller dermed ligestillede personer. Det står tværtimod fast, at E. Olivieri-Coenen ikke har krav på sådanne ydelser hverken i henhold til Pensioenwet 1922 eller ABPW. Sagen drejer sig alene om, hvorvidt en periode, hvor sagsøgeren i hovedsagen var omfattet af Pensioenwet 1922, skal betragtes som en beskæftigelsesperiode i den her relevante bestemmelses forstand og dermed indgå i beregningen af en forholdsmæssig invalidepension efter nederlandsk ret. Et bekræftende svar på dette spørgsmål er på ingen måde i strid med artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71. Jeg skal endnu engang henvise til, at E. Olivieri-Coenen efter udløbet af den i ABPW indeholdte overgangsordning i 1971 ikke længere har noget krav i henhold til en særlig ordning for tjenestemænd og dermed ligestillede personer. Resultatet heraf er, at sagsøgeren i hovedsagen derefter befinder sig i en situation, som om hun på intet tidspunkt har været omfattet af Pensioenwet 1922. Da dette resultat allerede kan udledes af gældende forskrifter, er der ikke som begrundelse herfor behov for en forudgående lovgivningsmæssig ændring af artikel 4, stk. 4, således som sagsøgte i hovedsagen har anført.
16.
Selv om det måtte antages, at den her anførte opfattelse er uforenelig med artikel 4, stk. 4, i forordningen, ville dette efter min opfattelse ikke ændre resultatet. Ifølge Domstolens praksis findes der nemlig ikke en »rangorden« mellem på den ene side bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 og på den anden side bestemmelserne i dens bilag VI (tidligere bilag V). Samtlige bestemmelser er nemlig vedtaget i medfør af EF-traktatens artikel 51. De skal derfor »fortolkes under ét i lyset af formålet med denne artikel, som er at gennemføre den størst mulige grad af fri bevægelighed for vandrende arbejdstagere, hvilket er en del af Fællesskabets grundlag« (
12
). Artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 er således af denne grund ikke til hinder for den her anførte fortolkning. Spørgsmålet om forholdet mellem artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 og EF-traktatens artikel 48, stk. 4, er derfor uden betydning i denne sag (
13
).
17.
Som Kommissionen med rette har anført, er denne fortolkning også rimelig. Da sagsøgeren i hovedsagens ret til pension i henhold til Pensioenwet 1922 bortfaldt i 1971, fører en modsat opfattelse nemlig til, at beskæftigelsesperioden mellem september 1947 og januar 1959 slet ikke tages i betragtning. Derved stilles E. Olivieri-Coenen ringere, hvorimod en hensyntagen til perioden ikke fører til kumulation af rettigheder (
14
).
18.
Afslutningsvis skal jeg gøre opmærksom på, at også sagsøgte i hovedsagen i sit både begrundede og nyttige indlæg har gjort opmærksom på, at den her anførte opfattelse er tænkelig. Sagsøgte synes imidlertid med rette at have været af den opfattelse, at den bestående tvivl skulle fjernes ved en afgørelse, truffet af Domstolen.
C — Forslag til afgørelse
19.
Jeg skal derfor foreslå, at det af Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, forelagte præjudicielle spørgsmål besvares således:
»Afsnit I, punkt 4, litra a), i bilag V til forordning nr. 1408/71 i den pr. 1. februar 1982 gældende udgave skal fortolkes således, at perioder med lønnet beskæftigelse og dermed ligestillede perioder i bestemmelsens forstand, der er tilbagelagt før den 1. juli 1967, også omfatter de perioder, i hvilke en person har arbejdet som lærerinde på grundlag af en med en privat skole indgået arbejdskontrakt, også selv om vedkommende i denne periode var forsikret i henhold til en særlig ordning for tjenestemænd og dermed ligestillede personer.«
(
*1
) – Originalsprog: tysk.
(
1
) – Disse spørgsmål er blevet gennemgået af generaladvokat Tesauro i forslaget til afgørelse i sag C-12/93, Drake, Sml. 1994 I, s. 4337.
(
2
) – EFT L 1971, s. 366.
(
3
) – Jf. artikel 29 i akt vedrørende tiltrædelsevilkårene og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1972 L 73, s. 14 og 112).
(
4
) – Jf. artikel 21 i akten vedrørende vilkårene for Den Hellenske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1979 L 291, s. 17 og 101).
(
5
) – Bestemmelsens ordlyd fremgår ovenfor af punkt 7.
(
6
) – EFT L 143, s. 1.
(
7
) – Jf. artikel 4 i forordning nr. 1390/81 og artikel 5 i Rådets forordning (EØF) nr. 3795/81 af 8.12.1981 (EFT L 378, s. 1).
(
8
) – I den den 1.2.1982 gældende version.
(
9
) – I den tyske udgave er der i begge bestemmelser anvendt udtrykket »Beschaftigungszeiten«, hvorimod der i andre sproglige udgaver delvist er anvendt let afvigende udtryk. Således anvendes der f.eks. i den nederlandske udgave af artikel 1, litra s), udtrykket -tijdvakken van arbeid- og i den franske udgave udtrykket »periodes d'emploi«. Dette indebarer dog ikke nogen materiel forskel.
(
10
) – Dom af 8.3.1979, sag 129/78, Lohmann, Sml. s. 853.
(
11
) – Ibidem (fodnote 10), præmis 6.
(
12
) – A.st., præmis 20.
(
13
) – Domstolen får sandsynligvis lejlighed til at uddybe dette sporgsmål i den verserende sag Vougioukas (sag C-443/93). Se hertil generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer's forslag til afgørelse af 1.6.1995.
(
14
) – Det er interessant — som sagsogte i hovedsagens befuldmægtigede har anført under den mundtlige forhandling for Domstolen — at E. Olivieri-Coenen ifolge den nederlandske lovgivning ville have haft ret til en hojere invalidepension, såfremt hun var forblevet i Nederlandene (og dér havde haft samme beskæftigelse).