62016TJ0573_RES
Sag T-573/16
(offentliggørelse i uddrag)
PT
mod
Den Europæiske Investeringsbank
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 3. juli 2019
»Personalesag – ansatte ved EIB – tjenestegrenenes organisation – fritagelse for tjeneste – adgang til e-mail og til IT-forbindelser – administrativ procedure – formaliteten – retssikkerhed – ret til kontradiktion – uskyldsformodning – OLAF’s endelige rapport – begrundelsespligt – ansvar – økonomisk skade – ikke-økonomisk skade«
EU-ret – principper – retssikkerhed – EU-bestemmelser – krav om klarhed og forudsigelighed
(jf. præmis 233-237)
Tjenestemænd – Den Europæiske Investeringsbanks ansatte – tjenestegrenenes organisation – ansats fritagelse for tjeneste – afgørelser om en ansats fritagelse for tjeneste, som ikke angiver retsgrundlaget, eller som ikke giver den ansatte mulighed for at bestemme den tidsmæssige rækkevidde heraf – retsstridighed – tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet
(Vedtægten for de ansatte ved Den Europæiske Investeringsbank, art. 16, 22, 23 og 39)
(jf. præmis 238-258)
Resumé
I dommen i sagen PT mod EIB (sag T-573/16), som blev afsagt den 3. juli 2019, gav Retten en ansat ved Den Europæiske Investeringsbank (EIB) medhold i søgsmålet til prøvelse af de afgørelser, hvorved EIB »fritog ham for tjeneste« i en samlet periode på mere en to og et halvt år og blokerede adgangen til hans e-mail og til IT-forbindelser ved EIB. I dommen annullerede Retten de anfægtede afgørelser og tilpligtede EIB at betale en erstatning på 25000 EUR for den ikke-økonomisk skade, som han havde lidt som følge af disse afgørelser.
Sagsøgeren var genstand for flere afgørelser, som i en længere periode fratog ham muligheden for at udføre sine opgaver, men opretholdte hans løn. Disse afgørelser skulle dels lette en tilbagevenden til det normale i en kontekst med spændinger, som var skadelige for en tilfredsstillende funktion af den tjenestegren, hvortil sagsøgeren var knyttet, dels at sikre en korrekt afvikling af undersøgelserne af beskyldninger om afpresning og forsøg på afpresning, som var blevet rejst mod sagsøgeren, eller give administration mulighed for at drage konsekvenserne af de undersøgelsesrapporter, der følger heraf. I sit søgsmål påberåbte sagsøgeren sig en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af begrundelsespligten, da han ikke var i stand til at forstå disse fire afgørelsers indvirkning på hans rettigheder og forpligtelser, idet han anførte, at disse afgørelser indeholdt begreber og udtryk, hvis rækkevidde og betydning han ikke kunne bedømme, og at de to første afgørelser ikke angav det anvendte retsgrundlag.
Hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt den manglende præcisering af retsgrundlaget i de to første afgørelser er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet og begrundelsespligten, bemærkede Retten, at disse afgørelser hverken henviste til nogen retsforskrift eller indeholdt oplysninger, som ville have gjort det muligt for sagsøgeren at identificere et sådant retsgrundlag. I denne forbindelse bemærkede Retten, at begrebet »fritagelse for tjeneste« i sig selv ikke har udtrykkelig hjemmel i nogen EU-retlig tekst, og at det ikke var godtgjort, at fritagelse for tjeneste er almindelig praksis eller endda kendt inden for EIB i særdeleshed og inden for EU-institutionerne i almindelighed. Retten konstaterede tillige, at EIB længe undlod at besvare sagsøgerens anmodninger om uddybende oplysninger med hensyn til det anvendte retsgrundlag og nøjedes med at informere ham om, at han ikke var suspenderet. Retten fastslog, at de to første afgørelser var behæftet med en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af begrundelsespligten.
Hvad dernæst angår spørgsmålet om, hvorvidt retssikkerhedsprincippet forpligter en EU-institution eller et EU-organ til at angive varigheden af en individuel foranstaltning såsom den fritagelse for tjeneste, som sagsøgeren var genstand for, antog Retten, at det tilkom EIB at sætte sagsøgeren i stand til med en tilstrækkelig grad af nøjagtighed at vurdere, hvor længe det var påtænkt at fritage ham for tjeneste. Dette krav var så meget desto vigtigere, som en forlænget fritagelse for tjeneste som den, sagsøgeren har været genstand for, ikke blot svarer til en afgørelse om suspension, for så vidt som den fratager ham muligheden for at udføre sine opgaver, men kan tillige have betydelige negative konsekvenser for den pågældendes beskæftigelse samt administrative og finansielle situation. I det omfang en sådan fritagelse for tjeneste forbyder den pågældende at arbejde, fratages han muligheden for at blive hensigtsmæssigt bedømt og følgelig muligheden for få tildelt præmier eller endda en forfremmelse efter fortjeneste. Da sagsøgeren ikke var blevet tildelt nogen arbejdsopgave, kunne han tillige gøre gældende, at der er sket indgreb i hans ideelle interesser og en tilsidesættelse af princippet om overensstemmelse mellem lønklasse og stilling. Til forskel fra en afgørelse om suspension, hvis maksimale gyldighed er tre måneder, medmindre der er rejst straffesag, indeholdt den tredje og den fjerde afgørelse ingen numerisk fastsat tidsbegrænsning. Disse afgørelser nævnte ganske vist, at fritagelsen for tjeneste var midlertidig, og præciserede, at dens ophør afhang af en fremtidig begivenhed, nemlig udfærdigelsen af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svigs undersøgelsesrapport. Datoen for en sådan begivenhed kunne imidlertid ikke bestemmes med en tilstrækkelig grad af nøjagtighed. Retten fastslog derfor, at den tredje og den fjerde afgørelse var behæftet med en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet.