TIESAS SPRIEDUMS1980. gada 17. decembrī (*)Darba ņēmēju brīva pārvietošanāsLieta 149/79Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv tās juriskonsults Žans Amfū [Jean Amphoux], pārstāvis, kuram palīdz Luī Dibuī [Louis Dubouis], Eksmarseļas III [Aix-Marseille III] Universitātes Tiesību un politikas zinātņu fakultātes profesors, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Office ofMario Cervino, batiment Jean Monnet, Kirchberg_prasītāja_pretBeļģijas Karalisti, ko pārstāv tās ārlietu ministrs, kura pārstāvis ir Robērs Hūbārs [Robert Hoebaer],
Ārlietu, ārējās tirdzniecības un sadarbības ar jaunattīstības valstīm
ministrijas direktors, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Beļģijas
vēstniecībā, rue des Girondins 4, residence Champagne_atbildētāja_ko atbalstaVācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv Martins Zeidels [Martin Seidel] un Ēberhards Grābics [Eberhardt Grabitz], pārstāvji, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Vācijas Federatīvās Republikas vēstniecības kancelejā, avenue Emile-Reuter 20–22_Francijas Republika, ko pārstāv Ž. Gijoms [G. Guillaume], pārstāvis, un F. Moro Defaržs [P. Moreau Defarges], pārstāvja vietnieks, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Francijas vēstniecībā, rue Bertholet 2_Apvienotā Karaliste, ko pārstāv V. H. Godvins [W. H. Godwin], Assistant Treasury Solicitor, pārstāvis, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Apvienotās Karalistes vēstniecībā, boulevard Royal 28_personas, kas iestājušās lietā_par
prasību atzīt, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas
noteikti EEK līguma 48. pantā, kā arī Padomes 1968. gada
15. oktobra Regulā (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu
pārvietošanos Kopienā, paredzot Beļģijas pilsonību kā nosacījumu tādu
amatu pieejamībai, kas nav paredzēti EEK līguma 48. panta
4. punktā.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], palātu priekšsēdētāji P. Peskatore [P. Pescatore] un T. Kopmanss [T. Koopmans], tiesneši Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], A. O’Kīfs [A. O’Keeffe], G. Bosko [G. Bosco] un Ā. Tufē [A. Touffait]_ģenerāladvokāts A. Majrā [H. Mayras]_sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]_pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1979. gada
28. septembrī, Komisija, pamatojoties uz EEK līguma
169. pantu, cēla Tiesā prasību, lūdzot tai atzīt, ka Beļģijas
Karaliste, “prasot vai ļaujot prasīt Beļģijas pilsonību kā nosacījumu
pieņemšanai darbā amatos, kuri nav noteikti Līguma 48. panta
4. punktā, nav izpildījusi pienākumus, kurus tai uzliek Līguma
48. pants un Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu
pārvietošanos Kopienā” (OV, L 257, 2. lpp.).2        Komisija
savā argumentētajā atzinumā un prasības pieteikumā atsaucās uz Beļģijas
Nacionālās dzelzceļa sabiedrības [Societé nationale des chemins de fer belges (SNCB)] un Beļģijas Nacionālās vietējās dzelzceļa sabiedrības [Societé nationale des chemins de fer vicinaux (SBCV)] “dažādiem darba piedāvājumiem”, kas attiecās uz nekvalificētu strādnieku amatiem, kā arī Briseles pilsētas un Oderhemas [Auderghem]
komūnas “pēdējo gadu laikā” publicētajiem darba piedāvājumiem, un kā
piemērus nosauca tikai dažus amatus, uz kuriem attiecās šie piedāvājumi.
Tikai, saņemot informāciju, kuru Tiesa pieprasīja gan rakstveida, gan
mutvārdu procesa laikā un kuru iesniedza Beļģijas Karalistes valdība, un
pēc tam, kad mutvārdu procesā Komisija bija precizējusi konkrētos
amatus, ko minētā valdība neapstrīdēja, bija iespējams noteikt precīzu
strīdīgo amatu sarakstu. 3        No šīs informācijas un šā saraksta izriet, ka strīdīgie amati ir SNCB lokomotīvju vadītāja mācekļa, krāvēja, sliežu ceļu strādnieka, šķirotāja un pārmijnieka amati un SBCV nekvalificēta
strādnieka, kā arī medmāsas, zīdaiņu kopēja, naktssarga, santehniķa,
galdnieka, elektriķa, dārznieka palīga, arhitekta un kontroliera amati
Briseles pilsētā un Oderhemas komūnā. Izmeklēšanā apkopotā informācija
tomēr neradīja precīzu priekšstatu par to amatu pienākumu īpatnībām,
kuru uzskaitījums varēja tikt precizēts.4        Minētajos
valsts uzņēmumos un teritoriālajās vienībās šos amatus tiešām piedāvāja
laika posmā no 1973. līdz 1977. gadam, publicējot presē
paziņojumus vai sludinājumus, kā vienu no izvirzītajām prasībām
pieņemšanai darbā norādot nepieciešamību būt Beļģijas pilsonim.5        Ar
1978. gada 21. novembra vēstuli Komisija paziņoja Beļģijas
Karalistes valdībai, ka “uzskata šo politiku par neatbilstošu EEK līguma
48. pantam un noteikumiem, kurus paredz EEK Regula
Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā”, un šādi
pret šo dalībvalsti uzsāka EEK līguma 169. pantā noteikto
procedūru.6        Ar
1979. gada 15. janvāra vēstuli Beļģijas Karalistes Pastāvīgā
pārstāvniecība tostarp atbildēja šādi:–        apstrīdētā
pilsonības prasība atbilst Beļģijas Konstitūcijas 6. panta otrajai
daļai, kur teikts, ka “vienīgi Beļģijas pilsoņus var pieņemt civilos un
militāros amatos, izņemot atsevišķus gadījumus, kurus var noteikt
likums”;–        Komisijas
piedāvātā Līguma 48. panta 4. punkta interpretācija uzliek
par pienākumu katras administratīvās vienības robežās nošķirt amatus,
kas saistīti ar piedalīšanos valsts varas īstenošanā, un amatus, kas nav
ar to saistīti, un izvirza problēmu, kuras risinājums meklējams kopīgi
visām dalībvalstīm Kopienas līmenī.7        Komisija
neuzskatīja par pieņemamiem šos Beļģijas valdības sniegtos argumentus.
Saskaņā ar Līguma 169. pantu 1979. gada 2. aprīlī tā
iesniedza argumentētu atzinumu, tostarp norādot_–        ka
Beļģijas Karaliste nevar atsaukties uz savas Konstitūcijas
6. panta otro daļu, lai attaisnotu tai pārmesto praksi attiecībā uz
amatu pieejamību;–        ka
Līguma 48. panta 4. punktā iekļautā izņēmuma klauzula
attiecas vienīgi uz tiem amatiem, kuri ir saistīti ar reālu piedalīšanos
valsts varas īstenošanā, tas ir, kuros ir tiesības pieņemt lēmumus
attiecībā uz privātpersonām vai kuri skar valsts intereses, it īpaši
tās, kas saistītas ar valsts iekšējo un ārējo drošību;–        ka
attiecīgajos darba sludinājumos minētie amati neizpilda nosacījumus,
kas nepieciešami izņēmuma klauzulas piemērošanai.8        Tā
kā Beļģijas Karaliste neizpildīja šī argumentētā atzinuma prasības
Komisijas norādītajā termiņā, 1979. gada 27. septembrī
Komisija cēla šo prasību. 9        Līguma
48. panta 4. punkts paredz, ka “šis pants neattiecas uz
nodarbinātību civildienestā [valsts dienestā]”.10      Ar
minēto noteikumu no šī panta pirmo trīs punktu piemērošanas jomas ir
izslēgti visi tie amati, kuri saistīti ar tiešu vai netiešu piedalīšanos
valsts varas īstenošanā un ar pienākumiem, kuru mērķis ir valsts vai
citu publisko tiesību subjektu vispārējo interešu aizsardzība. Šo amatu
izpildei ir nepieciešama lojalitāte pret valsti, kā arī savstarpējas
tiesības un pienākumi, kas ir pilsonības saiknes pamatā. 11      Tāpēc
piemērošanas joma atkāpei no brīvas pārvietošanās un vienlīdzīgas
attieksmes principiem, ko paredz šī paša panta pirmie trīs punkti,
jānosaka saskaņā ar 48. panta 4. punkta mērķi. Tomēr
48. panta 4. punkta piemērošanas jomas noteikšana rada īpašas
grūtības, jo dažādās dalībvalstīs publisko tiesību subjekti ir
uzņēmušies ekonomisku un sociālu atbildību vai piedalās darbībās, kas
nav pielīdzināmas tipiskām valsts dienesta funkcijām, bet pēc savas
būtības iekļaujas Līguma piemērošanas jomā. Šādos apstākļos
48. panta 4. punktā paredzēto izņēmumu attiecināt uz amatiem,
kas, būdami valsts vai citu publisko tiesību subjektu pakļautībā, tomēr
nav saistīti ar tādu pienākumu pildīšanu, kas būtu uzskatāmi par
piederīgiem valsts dienestam stricto sensu, nozīmētu Līguma
principus nepiemērot ļoti daudziem amatiem un radīt dalībvalstu
nevienlīdzību atkarībā no atšķirībām, kuras piemīt valsts un atsevišķu
ekonomikas nozaru organizācijai. 12      Tāpēc
ir jānoskaidro, vai prasībā minētos amatus var saistīt ar valsts
dienesta jēdzienu 48. panta 4. punkta nozīmē, kura
interpretācijai un piemērošanai jābūt vienotai visā Kopienā. Jāatzīst,
ka iepriekšminēto nošķiršanas kritēriju piemērošana konkrētos gadījumos
rada novērtēšanas un norobežošanas problēmas. Tātad šāda klasifikācija
atkarīga no tā, vai attiecīgos amatus var uzskatīt par tādiem, kam
raksturīgi valsts dienestu specifiskie pienākumi attiecībā uz valsts
varas īstenošanu un atbildību par valsts vispārējo interešu aizsardzību.
13      Ja,
pretendējot uz amatiem, kurus piedāvā publisko tiesību subjekti, bet uz
kuriem neattiecas 48. panta 4. punkts, citas dalībvalsts
darba ņēmējam tāpat kā pilsonim ir jāatbilst visiem pārējiem darbā
pieņemšanas nosacījumiem, īpaši attiecībā uz profesionālajām spējām un
zināšanām, tad 48. panta pirmo triju punktu un Regulas
Nr. 1612/68 noteikumi nepieļauj, ka šādi amati viņam nav pieejami
tikai pilsonības dēļ.14      Lai
pamatotu Beļģijas valdības izvirzīto un personu, kas iestājušās lietā,
pausto tēzi, saskaņā ar kuru Līguma 48. panta 4. punkta
izņēmuma klauzulai ir vispārēja piemērošanas joma un tā attiecas uz
visiem amatiem dalībvalsts pārvaldes iestādēs, šī valdība atsaucās uz
Regulas Nr. 1612/68 8. panta īpašajiem noteikumiem, saskaņā ar
kuriem citas dalībvalsts darba ņēmējam “var neļaut piedalīties publisko
tiesību subjektu pārvaldē un ieņemt amatus valsts iestādēs”.15      Šī
tiesību norma nebūt nepamato Beļģijas valdības tēzi, bet gan apstiprina
iepriekš sniegto 48. panta 4. punkta interpretāciju. Proti,
kā atzīst pati Beļģijas valdība, iepriekšminētais 8. pants neparedz
iespēju nepielaist citu dalībvalstu darba ņēmējus atsevišķiem amatiem,
bet vienīgi pieļauj iespējamību noteiktos gadījumos nepielaist šādus
darba ņēmējus atsevišķām darbībām, kuras saistītas ar piedalīšanos
valsts varas īstenošanā, tādām kā – izmantojot Beļģijas valdības minētos
piemērus – “arodbiedrību pārstāvju piedalīšanās daudzu
tautsaimnieciskas nozīmes publisko tiesību subjektu administrācijas
padomēs”.16      Beļģijas
valdība arī norāda, ka atsevišķu dalībvalstu konstitūcijās ir skaidra
norāde uz nodarbinātību valsts dienestā, kur tiek ievērots
pamatprincips, ka tiem, kas nav attiecīgās valsts pilsoņi, izņemot
atsevišķas atkāpes, pieeja ir liegta. Tā ir saprotams arī Beļģijas
Konstitūcijas 6. pants, kurā teikts, ka “vienīgi” Beļģijas pilsoņus
“var pieņemt civilos un militāros amatos, izņemot atsevišķus gadījumus,
kurus var noteikt likums”. Beļģijas valdība pati paziņoja, ka tā
neiebilst pret to, ka “Kopienas tiesību normai ir augstāks spēks nekā
valsts tiesību normai”, bet uzskata, ka minēto dalībvalstu
konstitucionālo tiesību normu līdzībai būtu jāpalīdz interpretēt
48. panta 4. punktu, precizējot tā nozīmi, un noraidīt
Komisijas piedāvāto normas interpretāciju, kura varētu radīt minēto
konstitucionālo tiesību normu kolīziju.17      Francijas
valdība pauda līdzīgu argumentu, norādot Francijas valsts dienesta
tiesībās atzītos principus, kas pamatojas uz vispārēju koncepciju par
Francijas pilsonību kā nosacījumu pieejai visiem valsts dienesta amatiem
valsts iestādēs, pašvaldībās vai citos publisko tiesību subjektos
neatkarīgi no konkrētā amata veida un īpatnībām.18      Patiešām,
48. panta 4. punkta uzdevums to normu sistēmā, kas attiecas
uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, ir ņemt vērā tādus noteikumus kā
iepriekš minētie. Tomēr, kā tas norādīts Francijas valdības procesuālajā
rakstā, attiecībā uz 48. panta 4. punktā ietvertā jēdziena
“valsts dienests” definēšanu dalībvalstīm nevar atstāt pilnīgu rīcības
brīvību. 19      Neatkarīgi
no tā, ka Beļģijas Konstitūcija neliedz noteikt izņēmumus attiecībā uz
pamatnosacījumu par Beļģijas pilsonību, ir jāatgādina, kā to Tiesa savā
judikatūrā vienmēr ir uzsvērusi, ka atsaukšanās uz valsts iekšējās
tiesiskās kārtības normām Kopienas tiesību normu piemērošanas
ierobežošanai var negatīvi ietekmēt šo tiesību vienotību un efektivitāti
un tāpēc nav pieļaujama. Šis Kopienas pastāvēšanas būtiskais noteikums
ir jāpiemēro, arī nosakot Līguma 48. panta 4. punkta
piemērošanas jomu un robežas. Kaut gan šajā normā patiešām ir ņemta vērā
dalībvalstu likumīgā interese paredzēt tikai saviem pilsoņiem vairākus
amatus, kuri ir saistīti ar valsts varas īstenošanu un vispārējo
interešu aizsardzību, tomēr ir jānodrošina, lai Līguma noteikumu, kas
attiecas uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un vienlīdzīgu attieksmi
pret visu dalībvalstu pilsoņiem, lietderīgo iedarbību un piemērošanas
jomu neierobežotu valsts dienesta jēdziena interpretācija, kas izriet
tikai no valsts tiesībām un varētu traucēt Kopienas noteikumu
piemērošanu.20      Visbeidzot,
Beļģijas un Francijas valdība apgalvo, ka ārvalstu darba ņēmēju
nepielaišana amatiem, kas pamatā nav saistīti ar valsts varas
īstenošanu, ir vajadzīga tad, ja pieņemšana darbā notiek, pamatojoties
uz likumā noteiktu kārtību, un darbiniekam ir tādas karjeras iespējas,
kas augstākajās pakāpēs var būt saistīta ar pienākumiem un atbildību
attiecībā uz valsts varas īstenošanu. Vācijas un Lielbritānijas valdība
piebilst, ka šādu izņēmumu nosaka arī tas, ka valsts dienestam
raksturīgs elastīgums attiecībā uz amatiem un tādējādi darbiniekam
uzticētie pienākumi un atbildība var mainīties, ne tikai paaugstinot
viņu amatā, bet arī pārceļot citā amatā tajā pašā dienestā vai uz citu
līdzvērtīga līmeņa dienestu. 21      Šajos
iebildumos tomēr nav ņemts vērā, ka 48. panta 4. punkts
attiecībā uz amatiem, kas saistīti ar valsts varas īstenošanu un
atbildību par valsts vispārējo interešu aizsardzību, ļauj dalībvalstīm,
pieņemot atbilstošu tiesisko regulējumu, noteikt, ka tikai attiecīgās
valsts pilsoņiem ir pieejami amati, kas saistīti ar šīs varas un
atbildības īstenošanu šajā pašā pakāpē, dienestā vai kategorijā. 22      Vācijas
valdības argumentā par to, ka tas, ja citu dalībvalstu pilsoņiem ir
liegta iespēja valsts dienestā tikt paaugstinātiem amatā vai tikt
pārceltiem citā amatā, šajā dienestā var radīt diskrimināciju, nav ņemts
vērā, ka šīs pašas valdības sniegtā 48. panta 4. punkta
interpretācija, kuras iznākumā minētajiem pilsoņiem vispār ir liegti
amati valsts dienestā, ierobežo šo pilsoņu tiesības vairāk nekā
nepieciešams, lai nodrošinātu šīs normas mērķi, kā tā interpretēta,
ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus.23      Tiesa
uzskata, ka informācija, kas lietas materiālos pieejama attiecībā uz
strīdīgajiem amatiem un kuru rakstveida un mutvārdu procesa laikā
iesnieguši lietas dalībnieki, neļauj pietiekami precīzi novērtēt
faktiskos pienākumus un saskaņā ar iepriekš minētajiem apsvērumiem
konstatēt, uz kuriem no šiem amatiem neattiecas valsts dienesta jēdziens
Līguma 48. panta 4. punkta nozīmē. 24      Tādēļ
Tiesa uzskata, ka šajā stadijā nav iespējams lemt par Beļģijas valdībai
pārmesto pārkāpumu. Tāpēc tā aicina Komisiju un Beļģijas Karalisti
pārskatīt strīdīgo jautājumu, pamatojoties uz iepriekš minētajiem
apsvērumiem, un kopā vai atsevišķi noteiktā termiņā iesniegt Tiesai
ziņojumus vai nu par panākto strīda risinājumu vai arī par to
attiecīgajiem viedokļiem, ņemot vērā tiesību elementus, kas izriet no šī
sprieduma. Personām, kas iestājušās lietā, tiks dota iespēja attiecīgā
laikā iesniegt savus apsvērumus par minētajiem ziņojumiem.Ar šādu pamatojumu Tiesa_pieņemot lēmumu pirms lēmuma apmierināt Komisijas celto prasību par pienākumu neizpildi, nospriež: 1)      Komisijai
un Beļģijas Karalistei, pamatojoties uz šā sprieduma juridiskajiem
apsvērumiem, jāpārskata strīdīgais jautājums un līdz 1981. gada
1. jūlijam jāiesniedz Tiesai ziņojums par šīs izskatīšanas
rezultātu. Galīgo lēmumu Tiesa pieņems pēc minētā datuma; 2)      lēmums par tiesāšanās izdevumiem tiek atlikts.Mertens de WilmarsPescatoreKoopmansMackenzie Stuart       O'KeeffeBosco       TouffaitPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1980. gada 17. decembrī.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       J. Mertens de Wilmars* Tiesvedības valoda – franču.