62024CJ0485
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2025. gada 11. decembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Romas konvencija par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām – 6. pants – Darba līgums – Pušu izvēle – Imperatīvās tiesību normas, kas būtu piemērojamas, ja nav izdarīta izvēle – Šo tiesību normu noteikšana – Pastāvīgā darbavieta – Pastāvīgās darbavietas maiņa darba attiecību pastāvēšanas laikā – Darba līguma ciešāka saistība ar citu valsti – Vērtēšanas kritēriji – Pēdējās pastāvīgās darbavietas ņemšana vērā
Lietā C‑485/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) iesniegusi ar 2024. gada 10. jūlija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 10. jūlijā, tiesvedībā
Locatrans Sàrl
pret
ES,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], tiesneši I. Ziemele, A. Kumins [A. Kumin] (referents), S. Žervazonī [S. Gervasoni] un M. Bošņaks [M. Bošnjak],
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Locatrans Sàrl vārdā – O. Coudray, M. Grévy un G. Thouvenin, advokāti,
–
ES vārdā – A. Lyon‑Caen, T. Lyon‑Caen un F. Thiriez, advokāti,
–
Francijas valdības vārdā – B. Dourthe un M. Guiresse, pārstāves,
–
Čehijas valdības vārdā – A. Pagáčová, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – S. Noë un W. Wils, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 3. jūlija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kura atvērta parakstīšanai Romā 1980. gada 19. jūnijā (OV 1980, L 266, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Romas konvencija”), 3. un 6. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar strīdu starp Locatrans Sàrl un ES par dažādām prasībām par kompensāciju, kuras ES pēc darba līguma izbeigšanas iesniedza pret bijušo darba devēju Locatrans.
Atbilstošās tiesību normas
Romas konvencija
3
Romas konvencijas 3. panta 1. punktā noteikts:
“Līgumu reglamentē tiesību akti, kurus izvēlas puses. Izvēlei ir jābūt skaidri izteiktai vai pietiekami skaidri paustai līguma noteikumos vai pēc lietas apstākļiem. Puses pēc savas izvēles var izvēlēties tiesību aktus, kas piemērojami visam līgumam vai tikai tā daļai.”
4
Romas konvencijas 6. pantā “Individuālie darba līgumi” paredzēts:
“1.   Neatkarīgi no 3. panta pušu izdarīta tiesību aktu izvēle darba līgumā neliedz darbiniekam to imperatīvo tiesību normu aizsardzību, kas būtu piemērojamas saskaņā ar 2. punktu, ja nav izdarīta izvēle.
2.   Neatkarīgi no 4. panta darba līgumu, ja nav izdarīta izvēle saskaņā ar 3. pantu, reglamentē:
a)
tās valsts tiesību akti, kurā darbinieks parasti [pastāvīgi] veic savu līguma izpildes darbu, pat gadījumā, ja viņš uz laiku ir nodarbināts citā valstī;
vai
b)
ja darbinieks parasti [pastāvīgi] neveic savu darbu kādā vienā valstī – tās profesionālās darbības atrašanās vietas valsts, kurā darbinieks tika nolīgts, tiesību akti;
ja vien no visiem lietas apstākļiem neizriet, ka līgums ir ciešāk saistīts ar citu valsti, tādā gadījumā līgumu reglamentē šīs citas valsts tiesību akti.”
5
Pirmā protokola par to, ka Eiropas Kopienu Tiesa interpretē Konvenciju par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kas tika atvērta parakstīšanai Romā 1980. gada 19. jūnijā (OV 1989, L 48, 1. lpp.), 2. pantā noteikts:
“Visas turpmāk norādītās tiesas var lūgt Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu jautājumā, kas izvirzīts to izskatīšanā esošās lietās un attiecas uz 1. pantā minēto dokumentu noteikumu interpretāciju, ja šīs tiesas uzskata, ka lēmums šādā jautājumā ir nepieciešams, lai tās varētu pieņemt spriedumu:
[..]
b) Līgumslēdzēju valstu tiesas, kad tās darbojas kā apelācijas tiesas.”
Romas I regula
6
Romas konvencija tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Romas I regula”). Šī regula attiecas uz līgumiem, kuri noslēgti pēc 2009. gada 17. decembra.
7
Romas I regulas 8. pantā “Individuālie darba līgumi” noteikts:
“1.   Individuālos darba līgumus reglamentē tiesību akti, ko puses izvēlējušās atbilstīgi 3. pantam. Tomēr šādas izvēles iznākumā darbiniekam nedrīkst būt liegta aizsardzība, kas tam piešķirta ar noteikumiem, no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties, atbilstīgi tiesību aktiem, kurus piemērotu saskaņā ar šā panta 2., 3. un 4. punktu, ja nebūtu izdarīta izvēle.
2.   Ciktāl puses nav izdarījušas izvēli attiecībā uz individuālajam darba līgumam piemērojamiem tiesību aktiem, līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā vai – ja tā nav – no kuras darbinieks pastāvīgi veic darbu, pildot līgumu. Ja darbinieks uz laiku ir nodarbināts citā valstī, neuzskata, ka ir mainījusies valsts, kurā darbinieks pastāvīgi veic savu darbu.
3.   Ja piemērojamos tiesību aktus nevar noteikt atbilstīgi 2. punktam, līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā atrodas uzņēmums, kas pieņēma darbinieku.
4.   Ja apstākļi kopumā liecina, ka līgums ir ciešāk saistīts ar citu valsti, kas nav 2. vai 3. punktā norādītā valsts, piemēro šīs citas valsts tiesību aktus.”
Briseles konvencija
8
1968. gada 27. septembra Briseles konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”), 5. pantā paredzēts:
“Pret personu, kuras domicils ir līgumslēdzējas valsts teritorijā, var celt prasību citā līgumslēdzējā valstī:
1)
lietās, kas attiecas uz līgumiem, attiecīgās saistības izpildes vietas tiesā; lietās, kas attiecas uz atsevišķiem darba līgumiem, šī vieta ir vieta, kurā darbinieks pastāvīgi veic darbu; ja darbinieks pastāvīgi neveic darbu vienā noteiktā valstī, darba devēju var iesūdzēt tiesā tajā vietā, kur atrodas vai atradās uzņēmums, kas pieņēma darbinieku.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
Briseles I regula
9
Briseles konvencija tika aizstāta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles I regula”).
10
Šīs regulas 19. pantā noteikts:
“Darba devēju, kura domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt:
1)
tās dalībvalsts tiesās, kurā ir viņa domicils; vai
2)
citā dalībvalstī:
a)
tiesās tajā vietā, kur darbinieks pastāvīgi veic darbu, vai tiesā tajā vietā, kur viņš to veicis pēdējoreiz, vai
b)
ja darbinieks pastāvīgi neveic darbu vai neveica darbu nevienā valstī, tiesā tajā vietā, kur atrodas vai atradās uzņēmums, kas pieņēma darbinieku.”
Briseles Ia regula
11
Briseles I regula tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Briseles Ia regula”). Briseles I regulas 19. pants kļuva par Briseles Ia regulas 21. pantu.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
12
Ar 2002. gada 15. oktobrī noslēgtu darba līgumu ES tika pieņemts darbā par autovadītāju transporta sabiedrībā Locatrans, kas iedibināta Betemburgā [Bettembourg] (Luksemburga) ar 166 stundu mēneša darbalaiku. Šajā darba līgumā bija noteikts, ka piemērojamie tiesību akti ir Luksemburgas tiesību akti un ka valstis, kurās ES galvenokārt jāveic pārvadājumi, ir Vācija, Beniluksa valstis, Itālija, Spānija, Portugāle un Austrija.
13
Ar 2014. gada 14. janvāra vēstuli Locatrans informēja ES par lēmumu no 2014. gada 16. jūlija samazināt viņa iknedēļas darbalaiku līdz 35 stundām, proti, līdz 151,55 stundām mēnesī. ES iebilda pret šīm izmaiņām.
14
Ar 2014. gada 31. marta vēstuli Locatrans informēja ES, ka pēc viņa pēdējo 18 mēnešu nodarbinātības analīzes tika konstatēts, ka darbinieks būtisku daļu no darba, proti, vairāk nekā 50 %, bija veicis Francijā un ka līdz ar to viņš tai bija jāreģistrē Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā.
15
Ar 2014. gada 17. aprīļa vēstuli Locatrans apstiprināja, ka ES ir pieņemšanas darbā Francijas sabiedrībā piedāvājums, un norādīja, ka no 2014. gada 16. jūlija viņš vairs nebūs Locatrans štata darbinieks, jo nav piekritis darbalaika samazinājumam.
16
2015. gada 8. janvārī ES cēla prasību Conseil de prud’hommes de Dijon (Dižonas Darba strīdu padome, Francija), apstrīdot darba līguma izbeigšanu un prasot dažādu kompensāciju samaksu.
17
Ar 2017. gada 4. aprīļa spriedumu šī tiesa noraidīja ES prasības ar pamatojumu, ka darba līguma izpildei un izbeigšanai bija piemērojami Luksemburgas tiesību akti, ka ES atlaišana bija skaidra un nepārprotama un ka nebija pamata to pārkvalificēt par ļaunprātīgu izbeigšanu.
18
ES pārsūdzēja šo spriedumu cour d’appel de Dijon (Dižonas apelācijas tiesa, Francija), kura ar 2019. gada 2. maija spriedumu atcēla minēto spriedumu.
19
Cour d’appel de Dijon (Dižonas apelācijas tiesa) norādīja, ka attiecīgā darba līguma pusēm bija izvēle darba attiecībām piemērot Luksemburgas tiesību aktus, taču 2014. gada 31. marta vēstulē, kas minēta šā sprieduma 14. punktā, Locatrans bija atzinusi, ka ES galvenokārt darbu veica Francijā, un ES to esot apstiprinājis. Ņemot vērā Romas konvencijas 6. pantu, šī tiesa uzskata, ka pušu izdarīta Luksemburgas tiesību aktu izvēle nevarēja ES liegt aizsardzību, ko tam nodrošināja tādas Francijas imperatīvās tiesību normas kā tās, kas attiecas uz izmaiņām darba līgumā un tā izbeigšanu.
20
Tādējādi cour d’appel de Dijon (Dižonas apelācijas tiesa), pārkvalificēdama darba līguma izbeigšanu par atlaišanu, atzina, ka šī atlaišana nebalstījās uz patiesu un nopietnu pamatu, un piesprieda Locatrans izmaksāt ES vairākas kompensācijas.
21
Locatrans par minēto spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā – Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija).
22
Šī tiesa atgādina, ka Romas konvencijas 6. panta 1. punktā paredzēts, ka pušu izdarīta tiesību aktu izvēle darba līgumā nedrīkst darbiniekam liegt garantijas, kas paredzētas imperatīvajās tiesību normās, kuras būtu piemērojamas līgumam, ja šāda izvēle nebūtu izdarīta. Turklāt tā norāda, ka 6. panta 2. punktā ir noteikti darba līguma piesaistes kritēriji, pamatojoties uz kuriem jānosaka lex contractus, ja puses nav izdarījušas izvēli, un minētā 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētais kritērijs ir tās valsts kritērijs, kurā darbinieks “pastāvīgi veic savu [..] darbu”.
23
Tāpat iesniedzējtiesa norāda, ka 2011. gada 15. marta spriedumā Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, 50. punkts) Tiesa nosprieda, ka pēdējā minētā tiesību norma jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja darbinieks darbu veic vairāk nekā vienā līgumslēdzējā valstī, valsts, kurā darbinieks pastāvīgi veic darbu, pildot līgumu, šīs tiesību normas izpratnē ir tā, kurā vai no kuras, ņemot vērā apstākļu kopumu, kuri raksturo minēto darbu, darbinieks veic lielāko daļu no saviem pienākumiem pret darba devēju.
24
Šajā spriedumā Tiesa arī pamatojās uz savu judikatūru par Briseles konvencijas 5. panta 1. punktā paredzēto kritēriju interpretāciju, un iesniedzējtiesas skatījumā tas liecinot par Tiesas vēlmi sniegt vienotu interpretāciju par piesaistes kritērijiem jurisdikcijas kolīziju un tiesību kolīziju jomā.
25
Saistībā ar 5. panta 1. punktu Tiesa 2002. gada 27. februāra spriedumā Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122) nosprieda, ka tāda darba līguma gadījumā, kuru pildot, darbinieks veic vienu un to pašu darbu darba devēja labā vairāk nekā vienā līgumslēdzējā valstī, lai noteiktu vietu, kur attiecīgā persona pastāvīgi veic darbu minētās tiesību normas izpratnē, principā jāņem vērā viss darba attiecību ilgums. Tomēr vērā būtu jāņem pēdējais darba laikposms, ja darbinieks pēc tam, kad ir noteiktu laiku strādājis konkrētā vietā, darbu pastāvīgi veic citā vietā, kas saskaņā ar pušu skaidru nodomu ir paredzēta kā jaunā pastāvīgā darbavieta minētā 5. panta 1. punkta izpratnē.
26
Ņemot vērā šo judikatūru, iesniedzējtiesa jautā, vai, lai noteiktu, kuri tiesību akti būtu piemērojami, ja puses nav izdarījušas izvēli, šajā gadījumā, lai identificētu vietu, kur attiecīgā persona pastāvīgi veic darbu, Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, jāņem vērā viss darba tiesisko attiecību ilgums vai arī jāņem vērā tikai pēdējais darba laikposms.
27
Šīs tiesas skatījumā – pat ja pēdējās vietas, kurā darbinieks pastāvīgi veicis darbu, kritērijs ir nozīmīgs, lai noteiktu kompetento tiesu, kurā darbinieks var vērsties, jo šis kritērijs ļauj darbiniekam celt prasību ar mazākām izmaksām, pastāv šaubas, vai šāda pieeja jāizmanto arī, lai noteiktu piemērojamos tiesību aktus, ja darba līguma puses nav izdarījušas izvēli, jo šāda pieeja it īpaši varētu radīt situāciju, ka vienam un tam pašam darba līgumam secīgi – atkarībā no darbinieka darbavietas maiņas – piemērojami dažādi imperatīvi tiesību akti.
28
Šādos apstākļos Cour de cassation (Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Romas konvencijas] 3. un 6. pants jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja darbinieks veic vienas un tās pašas darbības sava darba devēja labā vairāk nekā vienā līgumslēdzējā valstī, lai noteiktu piemērojamos tiesību aktus, ja puses nav izdarījušas izvēli, būtu jāņem vērā viss darba tiesisko attiecību ilgums, lai noteiktu vietu, kur attiecīgā persona pastāvīgi veic darbu, vai arī būtu jāņem vērā pēdējais darba periods, ja darbinieks pēc tam, kad noteiktu laiku ir veicis darbu konkrētā vietā, vēlāk pastāvīgi veic savu darbību citā vietā, kas saskaņā ar pušu skaidru nodomu ir paredzēta kā jaunā pastāvīgā darbavieta?”
Par prejudiciālo jautājumu
29
Iesākumā jānorāda, ka ES, tieši neizvirzot iebildi par prejudiciālā jautājuma nepieņemamību, apstrīd faktisko premisu, uz kuru ir balstīts šis jautājums, apgalvojot, ka patiesībā viņš darba attiecību laikā savu darbavietu nav mainījis. Gluži pretēji, viņam esot bijis jāveic pārvadājumi vairākās vietās, bet būtiska saikne bija ar Franciju, un šo faktisko situāciju Locatrans galu galā esot apstiprinājusi tikai tad, kad viņa darba līgums tika izbeigts. Tādēļ uzdotajam jautājumam neesot nozīmes.
30
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ar LESD 267. pantu ir ieviesta procedūra tiešai sadarbībai starp Tiesu un dalībvalstu tiesām. Šajā uz valsts tiesu un Tiesas funkciju nepārprotamu sadali balstītajā procedūrā ikviens lietas faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē, jo tā, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā ir vajadzīgs prejudiciāls nolēmums, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu, un cik nozīmīgi lietā ir Tiesai uzdotie jautājumi, savukārt Tiesas ziņā ir spriest tikai par Savienības tiesību akta interpretāciju vai spēkā esamību, pamatojoties uz faktiem, kurus tai ir norādījusi valsts tiesa (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1978. gada 16. marts, Oehlschläger, 104/77, EU:C:1978:69, 4. punkts, kā arī 2024. gada 4. oktobris, Schrems (Datu izpaušana plašai sabiedrībai), C‑446/21, EU:C:2024:834, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Līdz ar to uz uzdoto jautājumu jāatbild, ņemot vērā faktus, uz kuriem tas balstīts un kurus izklāstījusi iesniedzējtiesa.
32
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Romas konvencijas 3. un 6. pants jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja darbiniekam – pēc tam, kad viņš noteiktu laiku ir veicis darbu kādā konkrētā vietā, – jāveic darbs citā vietā, kura paredzēta kā šī darbinieka jaunā pastāvīgā darbavieta, pēdējā minētā vieta jāņem vērā, nosakot tiesību aktus, kas būtu piemērojami, ja puses nav izdarījušas izvēli.
33
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms jāatgādina, ka atbilstoši Romas konvencijas 3. pantā ietvertajam vispārīgajam noteikumam līgumu reglamentē tiesību akti, ko izvēlējušās puses.
34
Romas konvencijas 6. pantā ir noteiktas īpašas kolīziju normas attiecībā uz individuālajiem darba līgumiem, kas atkāpjas no šīs vispārīgās normas, pirmkārt, saistībā ar šā panta 1. punktu, ierobežojot pušu izdarītas tiesību aktu izvēles brīvību, un, otrkārt, saistībā ar minētā panta 2. punktu, paredzot tiesību aktu noteikšanas kritērijus, ja šāda izvēle nav izdarīta.
35
Tādējādi atbilstoši Romas konvencijas 6. panta 1. punktam pušu izdarīta tiesību aktu izvēle darba līgumā atbilstoši šīs konvencijas 3. pantam neliedz darbiniekam to imperatīvo tiesību normu aizsardzību, kas būtu piemērojamas saskaņā ar minētā panta 2. punktu, ja nav izdarīta izvēle.
36
Pēdējā minētajā punktā ir uzskaitīti darba līguma piesaistes kritēriji, uz kuru pamata jānosaka lex contractus, ja puses nav izdarījušas izvēli. Tomēr no Romas konvencijas 6. panta 1. punktā ietvertās atsauces uz šī panta 2. punktu izriet, ka pēdējā minētajā punktā minētie kritēriji ir atbilstoši arī tad, ja puses ir izvēlējušās līgumam piemērojamos tiesību aktus. Proti, arī šādā gadījumā šie kritēriji, lai atbilstoši Romas konvencijas 6. panta 1. punktam nodrošinātu darbiniekam to imperatīvo tiesību normu aizsardzību, kas būtu piemērojamas saskaņā ar šiem kritērijiem, ļauj noteikt šos tiesību aktus. Tātad šo kritēriju piemērošanas rezultātā var tikt piemēroti citi tiesību akti, nevis tie, kurus izvēlējušās līguma puses.
37
Šie kritēriji ir valsts, kurā darbinieks “pastāvīgi veic savu [..] darbu”, kritērijs, kas paredzēts Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā, un, ja šādas vietas nav, “profesionālās darbības [atrašanās vieta], kurā darbinieks tika nolīgts”, kā tas paredzēts šīs konvencijas 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā.
38
Turklāt saskaņā ar minētā 2. punkta pēdējo teikuma daļu šie abi piesaistes kritēriji nav piemērojami, ja “no visiem lietas apstākļiem [izriet], ka līgums ir ciešāk saistīts ar citu valsti, tādā gadījumā līgumu reglamentē šīs citas valsts tiesību akti”.
39
Tālab, ja tiesai jāpiemēro Romas konvencijas 6. pants, tai vispirms jānosaka piemērojamie tiesību akti, pamatojoties uz šī panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajiem konkrētajiem piesaistes kritērijiem, kuri atbilst vispārējai tiesību paredzamības un tādējādi tiesiskās drošības prasībai līgumiskajās attiecībās (spriedums, 2013. gada 12. septembris, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Šajā ziņā attiecībā uz Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunktu Tiesa nosprieda, ka šajā apakšpunktā paredzētais valsts, kurā darbinieks “pastāvīgi veic savu [..] darbu”, kritērijs jāinterpretē plaši, bet kritērijs saistībā ar “profesionālās darbības [atrašanās vietu], kurā darbinieks tika nolīgts”, kas paredzēts tā paša panta 2. punkta b) apakšpunktā, jāpiemēro tad, ja tiesa, kurā tiek izskatīta lieta, nevar noteikt valsti, kurā pastāvīgi tiek veikts darbs (spriedumi, 2011. gada 15. marts, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, 43. punkts, un 2011. gada 15. decembris, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, 35. punkts).
41
Tādējādi – ja darbinieks darbu veic vairāk nekā vienā līgumslēdzējā valstī, Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā ietvertais kritērijs ir piemērojams arī tad, ja lietu izskatošā tiesa var noteikt valsti, ar kuru darbam ir būtiska piesaiste (spriedumi, 2011. gada 15. marts, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, 44. punkts, un 2011. gada 15. decembris, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, 36. punkts).
42
Tādā gadījumā tās valsts kritērijs, kurā darbs pastāvīgi tiek veikts, jāsaprot kā norāde uz vietu, kurā vai no kurienes darbinieks faktiski veic profesionālo darbību, un, ja nav darījumu centra, vietu, kur viņš veic lielāko daļu darba (spriedumi, 2011. gada 15. marts, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, 45. punkts, un 2011. gada 15. decembris, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, 37. punkts).
43
Tomēr jānorāda, ka abas lietas, kurās tika pasludināts 2011. gada 15. marta spriedums Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151) un 2011. gada 15. decembra spriedums Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842), attiecās uz darbinieku, kurš visā darba attiecību laikā ir veicis darbu vairāk nekā vienā līgumslēdzējā valstī un attiecībā uz kuru piesaistes kritērijs ļauj noteikt vienu un to pašu pastāvīgo darbavietu. Savukārt, ņemot vērā iesniedzējtiesas aprakstītos faktiskos apstākļus, pamatlieta attiecas uz tāda darbinieka situāciju, kurš arī ir strādājis vairākās valstīs, bet kura pastāvīgā darbavieta viņa darba līguma pēdējā izpildes laikposmā tika pārcelta uz citas līgumslēdzējas valsts teritoriju.
44
Attiecībā uz iepriekšējā punktā minēto situāciju jākonstatē, ka Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta formulējumā nav sniegts precizējums attiecībā uz darba attiecību laikposmu, kas jāņem vērā, lai noteiktu valsti, kurā darbinieks pastāvīgi veic savu darbu šīs tiesību normas izpratnē. Tā kā šāda precizējuma nav, lai noteiktu šo valsti, jāņem vērā darba attiecības kopumā.
45
Ja darba attiecību laikā kopumā ir notikušas izmaiņas attiecībā uz pastāvīgo darbavietu, Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē neviena valsts nevar tikt identificēta.
46
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa jautā, vai tās valsts kritēriju, kurā darbinieks “pastāvīgi veic savu [..] darbu” Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, var interpretēt analoģiski Briseles konvencijas 5. panta 1. punktā ietvertajam “vietas, kur darbinieks pastāvīgi veic darbu” kritērijam, kā to ir interpretējusi Tiesa 2002. gada 27. februāra spriedumā Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
47
Iesniedzējtiesa norāda, ka saistībā ar pēdējo minēto Tiesa nosprieda, ka attiecībā uz darba līgumu, kuru izpildot darbinieks darba devēja labā veic to pašu darbu vairāk nekā vienā līgumslēdzējā valstī, tad, lai noteiktu vietu, kur attiecīgā persona pastāvīgi veikusi darbu, principā jāņem vērā viss darba attiecību ilgums minētā 5. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 2002. gada 27. februāris, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, 58. punkts). Tomēr pēdējais darba laikposms būtu jāņem vērā tad, ja darbinieks pēc tam, kad ir noteiktu laiku strādājis konkrētā vietā, darbu pastāvīgi veic citā vietā, kas saskaņā ar pušu skaidru nodomu ir paredzēta kā jaunā pastāvīgā darbavieta minētā 5. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 2002. gada 27. februāris, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, 54. punkts).
48
Šajā ziņā, protams, ir taisnība, ka Tiesa 2011. gada 15. marta sprieduma Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151) 33. punktā ir atsaukusies uz Briseles konvencijas 5. panta 1. punkta interpretāciju, lai interpretētu Romas konvencijas 6. panta 2. punktu.
49
Lai gan noteikti ir vēlams, lai Romas konvencijas materiālā piemērošanas joma un noteikumi atbilstu Briseles konvencijai, šie noteikumi nav jāinterpretē, ņemot vērā Briseles konvencijas noteikumus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Romas un Briseles konvencijām ir atšķirīgi mērķi. Romas konvencijas noteikumi saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu ir piemērojami līgumsaistībām, lai noteiktu piemērojamās materiālās tiesības, bet Briseles konvencijā ir paredzēti noteikumi, kas ļauj noteikt tiesu, kurai ir jurisdikcija izskatīt strīdu civillietās un komerclietās.
51
Šī iemesla dēļ, pat ja individuālo darba līgumu jomā abās konvencijās ir noteiktas normas, kuru mērķis ir aizsargāt darbinieku kā vājāko pusi līgumattiecībās, ne vienmēr ir iespējams vienas konvencijas noteikumu interpretāciju attiecināt uz citas konvencijas līguma noteikumu interpretāciju.
52
It īpaši nav iespējams valsts, kurā darbinieks “pastāvīgi veic savu [..] darbu” Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, kritēriju interpretēt analoģiski “vietas, kur darbinieks pastāvīgi veic darbu” kritērija Briseles konvencijas 5. panta 1. punkta izpratnē interpretācijai, kuru Tiesa sniegusi 2002. gada 27. februāra spriedumā Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
53
Proti, jānorāda, ka 5. panta 1. punkts ir kļuvis par Briseles I regulas 19. pantu un pēc tam par Briseles Ia regulas 21. pantu, un pēdējās minētajās tiesību normās ir skaidra atsauce gan uz “vietu, kur darbinieks pastāvīgi veic darbu”, gan uz “vietu, kur viņš to veicis pēdējoreiz”. Savukārt Romas konvencijas 6. pants ir kļuvis par Romas I regulas 8. pantu, kurā šāda nošķīruma nav, jo Savienības likumdevējs šo tiesību normu ar Briseles I regulas 19. pantu nav saskaņojis.
54
Tā kā nav iespējams noteikt valsti, kurā darbinieks pastāvīgi veic savu darbu Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, jāatsaucas uz Romas konvencijas 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā minēto kritēriju par “profesionālās darbības [atrašanās vietu], kurā darbinieks tika nolīgts”, un šajā gadījumā tā atrodas Betemburgā.
55
Taču atbilstoši Romas konvencijas 6. panta 2. punkta pēdējai teikuma daļai, ja no visiem lietas apstākļiem izriet, ka darba līgumam saikne ar citu valsti ir ciešāka nekā ar to, kas noteikta, pamatojoties uz Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajiem piesaistes kritērijiem, valsts tiesai šie kritēriji jānoraida un jāpiemēro šīs citas valsts tiesību akti (skat. spriedumu, 2013. gada 12. septembris, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 36. punkts). Tas pats attiecas uz gadījumiem, kad puses, kā tas ir šajā gadījumā, ir izvēlējušās tiesību aktus līgumā, ja šī izvēle liedz darbiniekam šo citu tiesību aktu imperatīvo normu aizsardzību.
56
Šajā nolūkā valsts tiesai jāņem vērā visi darba attiecības raksturojošie apstākļi un jāizvērtē, kurš vai kuri no tiem tās skatījumā ir visnozīmīgākie. Starp šiem apstākļiem tostarp ir valsts, kurā darbinieks no saviem ienākumiem no darba maksā nodokļus un nodevas, kā arī valsts, kurā tas ir piesaistīts sociālā nodrošinājuma sistēmai un dažādām pensijas, slimības apdrošināšanas un invaliditātes sistēmām. Valsts tiesai jāņem vērā arī visi lietas apstākļi, piemēram, parametri, kas saistīti ar algas noteikšanu vai citiem darba apstākļiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 12. septembris, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 40. un 41. punkts).
57
Šajā ziņā vieta, kurā darbinieks veica darbu darba līguma izpildes pēdējā laikposmā un kura paredzēta kā jaunā pastāvīgā darbavieta, ir atbilstošs elements, kas jāņem vērā, izvērtējot visus apstākļus atbilstoši Romas konvencijas 6. panta 2. punkta pēdējai teikuma daļai.
58
Šāda Romas konvencijas 6. panta 2. punkta pēdējās teikuma daļas interpretācija atbilst šīs tiesību normas, kā arī kopumā šīs konvencijas mērķiem.
59
Pirmkārt, ciktāl Romas konvencijas 6. panta mērķis ir nodrošināt pienācīgu darbinieku aizsardzību, šai normai jāgarantē, lai darba līgumam tiktu piemērotas tās valsts tiesības, ar kuru līgumam ir visciešākā saikne (skat. spriedumu, 2013. gada 12. septembris, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 34. punkts).
60
Šim mērķim atbilst tas, ka – kā viens no apstākļiem, kuriem ir nozīme, izvērtējot visus apstākļus atbilstoši šīs konvencijas 6. panta 2. punkta pēdējai teikuma daļai, – tiek ņemta vērā vieta, kurā darbinieks pastāvīgi veica darbu darba līguma izpildes pēdējā posmā un kura paredzēta kā jaunā pastāvīgā darbavieta.
61
Otrkārt, Romas konvencijas mērķis kopumā ir paaugstināt tiesiskās drošības līmeni, stiprinot uzticēšanos attiecību stabilitātei starp līguma pusēm, un tas nozīmē, ka piemērojamo tiesību noteikšanas sistēmai jābūt skaidrai un piemērojamajām tiesībām jābūt pietiekami droši iepriekš paredzamām (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 6. oktobris, ICF, C‑133/08, EU:C:2009:617, 44. punkts).
62
Šajā ziņā jānorāda, ka Romas konvencijas 6. panta 2. punkta pēdējā teikuma daļā paredzētā piesaistes kritērija piemērošana atbilstoši tiesiskās drošības un paredzamības prasībai jābalsta uz objektīviem apstākļiem. Šāds apstāklis, par kuru var izdarīt objektīvu konstatējumu, ir apstāklis, ka darbinieks pēc tam, kad noteiktu laiku ir veicis darbu konkrētā vietā, pastāvīgi veic darbu citā vietā, kura paredzēta kā jaunā pastāvīgā darbavieta.
63
Šajā gadījumā iesniedzējtiesai jānosaka, vai atbilstoši Romas konvencijas 6. panta 2. punkta pēdējai teikuma daļai no visiem apstākļiem izriet, ka pamatlietā aplūkotais darba līgums ar Franciju ir saistīts ciešāk nekā ar Luksemburgu, kuras tiesību aktus puses ir izvēlējušās kā šim līgumam piemērojamos tiesību aktus un kuras teritorijā atrodas uzņēmums, kas ir pieņēmis darbā ES. Veicot šo pārbaudi, jāņem vērā visi darba attiecības raksturojošie elementi, piemēram, ES pēdējā pastāvīgā darbavieta un pienākums reģistrēties Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā.
64
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Romas konvencijas 3. un 6. pants un it īpaši 6. panta 2. punkta pēdējā teikuma daļa jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja darbiniekam – pēc tam, kad viņš noteiktu laiku veicis darbu kādā konkrētā vietā, – jāveic darbs citā vietā, kura paredzēta kā šī darbinieka jaunā pastāvīgā darbavieta, pēdējā minētā vieta jāņem vērā, izvērtējot visus apstākļus, lai noteiktu tiesību aktus, kas būtu piemērojami, ja puses nav izdarījušas izvēli.
Par tiesāšanās izdevumiem
65
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kura tika atvērta parakstīšanai Romā 1980. gada 19. jūnijā, 3. un 6. pants un it īpaši 6. panta 2. punkta pēdējā teikuma daļa jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja darbiniekam – pēc tam, kad viņš noteiktu laiku veicis darbu kādā konkrētā vietā, – jāveic darbs citā vietā, kura paredzēta kā šī darbinieka jaunā pastāvīgā darbavieta, pēdējā minētā vieta jāņem vērā, izvērtējot visus apstākļus, lai noteiktu tiesību aktus, kas būtu piemērojami, ja puses nav izdarījušas izvēli.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.