62023TJ0553
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta paplašinātā sastāvā)
2025. gada 3. septembrī (
*1
)
Personas datu nosūtīšana uz ASV – Komisijas Īstenošanas lēmums, ar kuru konstatē ASV nodrošinātā personas datu aizsardzības līmeņa pietiekamību – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Tiesības uz privāto un ģimenes dzīvi – Lēmumi, kuru pamatā ir vienīgi automatizēta personas datu apstrāde – Personas datu apstrādes drošība
Lietā T‑553/23
Philippe Latombe
, ar dzīvesvietu Nantē (Francija), ko pārstāv N. Coutrelis, J.‑B. Soufron un T. Lamballe, advokāti,
prasītājs,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv D. Calleja Crespo, A. Bouchagiar, H. Kranenborg un C. Ladenburger, pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta
Īrija, ko pārstāv M. Browne, S. Finnegan un A. Joyce, pārstāves, kurām palīdz S. Brittain, barrister, un C. Donnelly, SC,
kā arī
Amerikas Savienotās Valstis, ko pārstāv B. Walsh, S. Barton un A. Finlay, solicitors, E. Barrington, SC, un D. Hardiman, barrister,
personas, kas iestājušās lietā,
VISPĀRĒJĀ TIESA (desmitā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētāja O. Porkija [O. Porchia], tiesneši M. Jēgers [M. Jaeger] (referents), L. Madise [L. Madise], P. Niuls [P. Nihoul] un S. Vershūrs [S. Verschuur],
sekretāre: I. Kurme, administratore,
ņemot vērā 2023. gada 12. oktobra rīkojumu lietā Latombe/Komisija (T‑553/23 R, nav publicēts, EU:T:2023:621),
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu,
pēc 2025. gada 1. aprīļa tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Prasībā, kas pamatota ar LESD 263. pantu, prasītājs Philippe Latombe būtībā lūdz atcelt Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2023/1795 (2023. gada 10. jūlijs), kas pieņemts, ievērojot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/679, par personas datu pietiekamu aizsardzības līmeni ES un ASV datu privātuma regulējuma ietvaros (OV 2023, L 231, 118. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
I. Tiesvedības priekšvēsture
2
Prasītājs ir kāds Francijas pilsonis, kurš apgalvo, ka izmanto dažādas IT platformas, kas vāc viņa personas datus un nosūta tos uz Amerikas Savienotajām Valstīm.
3
Attiecībā uz personas datu nosūtīšanu no Eiropas Savienības uz Amerikas Savienotajām Valstīm vispirms ar 2015. gada 6. oktobra spriedumu Schrems (C‑362/14, turpmāk tekstā – “spriedums Schrems I”, EU:C:2015:650) Tiesa atzina par spēkā neesošu Komisijas Lēmumu 2000/520/EK (2000. gada 26. jūlijs) atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 95/46/EK par pienācīgu aizsardzību, kas noteikta ar privātuma “drošības zonas” principiem un attiecīgajiem visbiežāk uzdotajiem jautājumiem, kurus izdevusi ASV Tirdzniecības ministrija (OV 2000, L 215, 7. lpp.).
4
Pēc tam 2020. gada 16. jūlija spriedumā Facebook Ireland un Schrems (C‑311/18, turpmāk tekstā – “spriedums Schrems II”, EU:C:2020:559) Tiesa par spēkā neesošu atzina Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2016/1250 (2016. gada 12. jūlijs) saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 95/46/EK par pienācīgu aizsardzību, ko nodrošina ES un ASV privātuma vairogs (OV 2016, L 207, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par privātuma vairoga nodrošinātā aizsardzības līmeņa pietiekamību”).
5
Spriedumos Schrems I un Schrems II Tiesa, izskatot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu spēkā esamības izvērtēšanai, tostarp atzina, ka – pretēji Eiropas Komisijas vērtējumam, kas izriet no šā sprieduma 3. un 4. punktā minētajiem lēmumiem par aizsardzības līmeņa pietiekamību – personas datu nosūtīšanu reglamentējošās drošības zonas sistēma un privātuma vairoga sistēma (turpmāk tekstā – “privātuma vairogs”) pamatbrīvību un pamattiesību aizsardzību nenodrošina tādā līmenī, kas pēc būtības būtu līdzvērtīgs tam, kādā tā tiek nodrošināta Savienības tiesībās.
6
Pēc sprieduma Schrems II Komisija uzsāka sarunas ar ASV valdību, lai varētu pieņemt jaunu lēmumu par aizsardzības līmeņa pietiekamību, kas atbilstu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp., kļūdu labojums – OV 2018, L 127, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “VDAR”), 45. panta 2. punkta prasībām, kā tās interpretējusi Tiesa.
7
Tādējādi 2022. gada 7. oktobrī ASV pieņēma Executive Order 14086 (Izpildrīkojums Nr. 14086, turpmāk tekstā – “IR Nr. 14086”), kas pastiprina privātuma aizsardzības pasākumus sakaru izlūkošanas darbībās, ko veic ASV izlūkošanas aģentūras. Šis izpildrīkojums tika papildināts ar Attorney General Order No. 5517‑2022 (Ģenerālprokurora noteikumi Nr. 5517‑2022, turpmāk tekstā – “ĢP noteikumi”), ar kuriem Code of Federal Regulations (CFR, Federālo noteikumu kodekss) 28. sadaļa tika papildināta ar 201. daļu, kas reglamentē Data Protection Review Court (Datu aizsardzības pārskatīšanas tiesa; turpmāk tekstā – “DPRC”) izveidi un darbību.
8
2023. gada 10. jūlijā, izvērtējusi šīs regulatīvās norises Amerikas Savienotajās Valstīs, Komisija, pamatojoties uz VDAR 45. panta 3. punktu, pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru tika izveidots jaunais transatlantiskais regulējums attiecībā uz personas datu plūsmu starp Savienību un Amerikas Savienotajām Valstīm. Minētā lēmuma 1. pantā ir paziņots, ka Amerikas Savienotās Valstis nodrošina pietiekamu aizsardzības līmeni personas datiem, kas no Savienības nosūtīti šajā valstī iedibinātajām organizācijām, kuras ir iekļautas “ES un ASV datu privātuma regulējuma” (turpmāk tekstā – “DPR”) sarakstā, ko uztur un publisko ASV Tirdzniecības ministrija, (turpmāk tekstā – “DPR organizācijas”).
II. Lietas dalībnieku prasījumi
9
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
būtībā pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
10
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, lūdz Vispārējo tiesu:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–
pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III. Juridiskais pamatojums
A. Par iebildi par nepieņemamību
11
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2023. gada 1. decembrī, Komisija atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 130. pantam cēla iebildi par nepieņemamību.
12
Komisija apgalvo, ka prasība esot nepieņemama tāpēc, ka prasītājam nav locus standi, ka viņam nav intereses celt prasību un ka apstrīdētā lēmuma daļa, kuru viņš lūdz atcelt, nav nodalāma no pārējā lēmuma.
13
Prasītājs apstrīd Komisijas argumentus un uzskata, ka viņa prasība ir pieņemama.
14
Šajā ziņā jāatgādina, ka Savienības tiesa ir tiesīga izvērtēt, ņemot vērā katras lietas apstākļus, vai pareizas tiesu varas īstenošanas intereses attaisno prasības noraidīšanu pēc būtības, iepriekš nelemjot par tās pieņemamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 26. februāris, Padome/Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, 51. un 52. punkts).
15
Tādējādi, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, Vispārējā tiesa uzskata, ka, tā kā prasība šā sprieduma 16.–204. punktā izklāstīto iemeslu dēļ katrā ziņā nav pamatota, pareizas tiesu varas īstenošanas interesēs jāizvērtē tās pamatotība, iepriekš nelemjot par tās pieņemamību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 10. oktobris, Marchiani/Parlaments, T‑479/13, nav publicēts, EU:T:2014:866, 23. punkts, un 2023. gada 20. decembris, Naturstrom/Komisija, T‑60/21, nav publicēts, EU:T:2023:839, 74. punkts).
B. Par lietas būtību
16
Prasības pamatošanai prasītājs izvirza piecus pamatus:
–
pirmo – par to, ka esot pārkāpts 1958. gada 15. aprīļa Regulas Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas (OV 1958, 17, 385. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā: 1. nodaļa, 1. sējums, 3. lpp.) 3. un 4. pants;
–
otro – par to, ka esot pārkāpts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. un 8. pants;
–
trešo – par to, ka esot pārkāpta minētās Hartas 47. panta otrā daļa un VDAR 45. panta 2. punkts;
–
ceturto – par to, ka esot pārkāpts VDAR 22. pants;
–
piekto – par to, ka esot pārkāpts VDAR 32. pants, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 45. panta 2. punktu.
17
Tiesas sēdē prasītājs atteicās no pirmā pamata par Regulas Nr. 1/1958 3. un 4. panta pārkāpumu. Tāpēc izvērtējami ir vienīgi otrais līdz piektais pamats.
1.
Ievadapsvērumi
18
Pirmām kārtām, jānorāda, ka VDAR 45. panta 1. punkts noteic: personas datu nosūtīšanu uz trešo valsti var atļaut ar Komisijas lēmumu, saskaņā ar kuru trešā valsts, kāda tās teritorija vai viens vai vairāki konkrēti sektori nodrošina pietiekamu aizsardzības līmeni. Šī tiesību norma ir iekļauta minētās regulas V nodaļā, kuras mērķis, kā norādījusi Tiesa, ir vispārīgi nodrošināt saskaņā ar šo regulu Savienības tiesībās garantētā personas datu aizsardzības augstā līmeņa nepārtrauktību, kad šie dati tiek nosūtīti uz trešo valsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, Schrems II, 93. punkts).
19
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka, nepieprasot, lai attiecīgā trešā valsts garantētu tādu pašu aizsardzības līmeni kā Savienības tiesību sistēmā garantētais, VDAR 45. panta 1. punktā minētais jēdziens “pietiekams aizsardzības līmenis” jāsaprot tādējādi, ka trešā valsts tik tiešām, pamatojoties uz savu iekšējo tiesisko kārtību vai starptautiskajām saistībām, ko tā uzņēmusies, nodrošina būtībā ekvivalentu pamatbrīvību un pamattiesību aizsardzības līmeni, kāds saskaņā ar minēto regulu, to lasot Pamattiesību hartas gaismā, ir garantēts Savienībā (šajā nozīmē skat. spriedumu, Schrems II, 94. un 162. punkts).
20
Tiesa ir arī nospriedusi, ka, pat ja līdzekļi, kurus trešā valsts izmanto, lai nodrošinātu pienācīgu personas datu aizsardzības līmeni, var atšķirties no tiem, kas tiek izmantoti Savienībā, lai nodrošinātu no Direktīvas 95/46, lasot to Pamattiesību hartas gaismā, izrietošo prasību ievērošanu, šiem līdzekļiem tomēr praksē jābūt efektīviem, lai nodrošinātu Savienībā garantētajai aizsardzībai būtībā līdzvērtīgu aizsardzību (spriedums Schrems I, 74. punkts).
21
Tiesa arī atzina, ka, ņemot vērā, pirmkārt, svarīgo lomu, kāda personas datu aizsardzībai ir attiecībā uz pamattiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību, un, otrkārt, lielo skaitu personu, kuru pamattiesības, iespējams, var tikt pārkāptas, personas datus nosūtot uz trešo valsti, kura nenodrošina pienācīgu aizsardzības līmeni, Komisijas novērtējuma brīvība, vērtējot trešās valsts nodrošinātā aizsardzības līmeņa pietiekamību, izrādās esam ierobežota, un tādēļ lēmums par aizsardzības līmeņa pietiekamību ir pakļaujams stingrai pārbaudei Savienības tiesā (spriedums Schrems II, 78. punkts).
22
Otrām kārtām, jāatgādina pastāvīgās judikatūras atziņa, ka Savienības akta tiesiskums jāizvērtē, ņemot vērā faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas pastāvējuši šā akta pieņemšanas brīdī, tādējādi tas, kas izdarīts pēc lēmuma pieņemšanas, nevar ietekmēt tā spēkā esamību (skat. spriedumus, 2019. gada 17. oktobris, Alcogroup un Alcodis/Komisija, C‑403/18 P, EU:C:2019:870, 45. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2021. gada 28. janvāris, Qualcomm un QualcommEurope/Komisija, C‑466/19 P, EU:C:2021:76, 82. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to šajā lietā Komisijas veiktais vērtējums par apstrīdētā lēmuma tiesiskumu jāpārbauda, ņemot vērā tikai to informāciju, kas bija tās rīcībā brīdī, kad tā veica šo vērtējumu.
23
Tieši šajā kontekstā jāanalizē prasītāja izvirzītie pamati, vispirms izvērtējot trešo pamatu, pēc tam otro pamatu, tad ceturto pamatu un visbeidzot piekto pamatu.
2.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz Pamattiesību hartas 47. panta otrās daļas VDAR 45. panta 2. punkta pārkāpumu
24
Ar trešo pamatu prasītājs apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu un VDAR 45. panta 2. punktu, jo apstrīdētajā lēmumā uzskatījusi, ka DPRC nodrošina pietiekamu aizsardzības līmeni attiecībā uz Savienības pilsoņu tiesībām uz piekļuvi neatkarīgai un objektīvai, tiesību aktos noteiktai tiesai.
25
Vispirms jānorāda, ka Pamattiesību hartas 47. panta otrās daļas redakcija ir šāda:
“Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.”
26
Paskaidrojumos attiecībā uz Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.) ir teikts, ka minētās Hartas 47. panta otrā daļa atbilst Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 6. panta 1. punktam. Šī nupat minētā tiesību norma noteic:
“Ikvienam ir tiesības, nosakot savu civilo tiesību un pienākumu vai jebkuras viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību krimināllietā, uz taisnīgu un atklātu lietas izskatīšanu saprātīgos termiņos neatkarīgā un objektīvā ar likumu izveidotā tiesā.”
27
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, tā kā ECPAK, kamēr Savienība tai nav pievienojusies, nav Savienības tiesību sistēmā formāli integrēts juridisks instruments, atvasināto tiesību akta spēkā esamības pārbaude jāveic, ņemot vērā vienīgi tās pamattiesības, kas garantētas Pamattiesību hartā (spriedums, 2015. gada 3. septembris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Komisija, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 45. un 46. punkts).
28
Tomēr judikatūrā ir apstiprināts, ka, pirmkārt, ECPAK atzītās pamattiesības – saskaņā ar LES 6. panta 3. punktu – kā vispārējie principi ir daļa no Savienības tiesībām un, otrkārt, no Pamattiesību hartas 52. panta 3. punkta izriet, ka tajā ietvertajām tiesībām, kas atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, ir tāda pati jēga un apjoms, ar ko šīs tiesības ir apveltītas ECPAK (skat. spriedumu, 2018. gada 31. maijs, Korwin‑Mikke/Parlaments, T‑770/16, EU:T:2018:320, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Tāpēc judikatūrā teikts, ka, lai nodrošinātu saskaņotību, taču neapdraudētu Savienības tiesību un Eiropas Savienības Tiesas autonomiju, tās Pamattiesību hartā ietvertās tiesības, kuras atbilst ECPAK garantētajām, jāinterpretē arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūras gaismā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2023. gada 9. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Būtiska kaitējuma jēdziens), C‑125/22, EU:C:2023:843, 59. punkts, un 2018. gada 31. maijs, Korwin‑Mikke/Parlaments, T‑770/16, EU:T:2018:320, 38. punkts).
30
No tā atbilstoši judikatūrai izriet, ka Tiesai saskaņā ar Pamattiesību hartas 52. panta 3. punktu jāgādā, lai tās veiktā minētās hartas 47. panta otrās daļas interpretācija nodrošinātu aizsardzības līmeni, kas atbilst ECPAK 6. panta 1. punktā garantētajam, kā to interpretējusi ECT (skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, W.Ż. (Augstākās tiesas Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta – Iecelšana), C‑487/19, EU:C:2021:798, 123. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Jānorāda arī, ka VDAR 45. panta 2. punkts noteic – izvērtējot trešās valsts nodrošinātā aizsardzības līmeņa pietiekamību, Komisija jo īpaši ņem vērā šādus elementus:
“a)
[..] efektīvas un tiesiski īstenojamas datu subjektu tiesības un efektīva aizsardzība administratīvā kārtā vai tiesā tiem datu subjektiem, kuru personas datus nosūta;
b)
tas, vai attiecīgajā trešā valstī vai attiecībā uz starptautisko organizāciju pastāv un efektīvi darbojas viena vai vairākas neatkarīgas uzraudzības iestādes, kuras ir atbildīgas par datu aizsardzības noteikumu ievērošanas nodrošināšanu un īstenošanu, tostarp ar adekvātām izpildes pilnvarām, par palīdzību un konsultāciju sniegšanu datu subjektiem saistībā ar viņu tiesību īstenošanu un par sadarbību ar dalībvalstu uzraudzības iestādēm”.
32
Ņemot vērā tieši šos aspektus, jāizvērtē abi prasītāja šā pamata atbalstam izvirzītie iebildumi.
a)
Par trešā pamata pirmo iebildumu, ka DPRC neesot neatkarīga un objektīva tiesa
33
Ar trešā pamata pirmo iebildumu prasītājs apgalvo, ka DPRC neesot neatkarīga un objektīva tiesa Pamattiesību hartas 47. panta otrās daļas izpratnē, bet gan parajurisdikcijas iestāde (organe parajuridictionnel), kas ir atkarīga no izpildvaras.
34
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd prasītāja argumentāciju.
35
Ievadam jānorāda, ka ar tiesas spriešanas uzdevumu nesaraujami saistītā prasība par tiesu neatkarību veido tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un pamattiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu būtību, kam savukārt ir kardināla nozīme kā garantijai, ka tiks aizsargātas visas privātpersonām no Savienības tiesībām izrietošās tiesības un saglabātas LES 2. pantā izklāstītās dalībvalstīm kopīgās vērtības, tostarp tiesiskuma vērtība (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem), C‑791/19, EU:C:2021:596, 58. punkts un tajā minētā judikatūra). Atbilstoši tiesiskas valsts darbībai raksturīgajam varas dalīšanas principam tiesu neatkarība jānodrošina konkrēti attiecībā pret likumdošanas varu un izpildvaru (skat. spriedumu, 2021. gada 18. maijs, Asociaţia Forumul Judecătorilor din România u.c., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 un C‑397/19, EU:C:2021:393, 195. punkts un tajā minētā judikatūra).
36
Judikatūrā ir precizēts, ka tiesu neatkarības prasība ietver divus aspektus. Pirmais – ārējais – aspekts ietver prasību, lai attiecīgā struktūra pildītu savas funkcijas pilnīgi autonomi, nebūdama pakļauta nekādai hierarhiskai saiknei vai subordinācijai attiecībā pret kādu un nesaņemot jebkādas izcelsmes rīkojumus vai instrukcijas, tādējādi būdama aizsargāta pret ārēju iejaukšanos vai spiedienu, kas var nelabvēlīgi ietekmēt tās locekļu spriešanas neatkarību un ietekmēt viņu lēmumus. Otrais – iekšējais – aspekts ir saistīts ar “objektivitātes” jēdzienu un attiecas uz to, ka tiek saglabāta vienāda attieksme pret lietas dalībniekiem un to attiecīgajām interesēm saistībā ar strīda priekšmetu. Šajā aspektā ir jāievēro objektivitāte un, izņemot stingru tiesību normu piemērošanu, ir jābūt absolūtai neieinteresētībai strīda atrisinājumā (skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Euro Box Promotion u.c., C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 un C‑840/19, EU:C:2021:1034, 224. punkts un tajā minētā judikatūra).
37
Atbilstoši Savienības tiesībām nepieciešamās neatkarības un objektivitātes garantijas ir balstītas uz premisu, ka pastāv tādi noteikumi – it īpaši attiecībā uz tiesas sastāvu, iecelšanu, pilnvaru ilgumu, kā arī tās locekļu atstatīšanās, noraidīšanas un atsaukšanas iemesliem –, kuri ļauj kliedēt jebkādas tiesību subjektu pamatotas šaubas par šīs tiesas neuzņēmību pret ārēju elementu iedarbību un par tās neitralitāti attiecībā uz interesēm, ar kurām tā saskaras (skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem), C‑791/19, EU:C:2021:596, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Trīs argumenti, kurus prasītājs ir izvirzījis šā iebilduma pamatojumam, jāizvērtē šajā kontekstā.
1) Par pirmo argumentu, ka DPRC neesot neatkarīga un objektīva tiesa, jo tās uzdevums ir pārskatīt “Civil Liberties Protection Officer of the Director of National Intelligence” lēmumus
39
Ar pirmo argumentu prasītājs būtībā apgalvo, ka DPRC neesot neatkarīga un objektīva tiesa, jo tās uzdevums ir pārskatīt lēmumus, ko pieņem Civil Liberties Protection Officer of the Director of National Intelligence (Nacionālās izlūkošanas direktora biroja pilsonisko brīvību aizsardzības amatpersona, turpmāk tekstā – “CLPO”, ASV), kura atrodas ASV Nacionālās izlūkošanas direktora (turpmāk tekstā – “nacionālās izlūkošanas direktors”) biroja padotībā.
40
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd šo prasītāja argumentu.
41
Skaidrības labad jāpaskaidro, ka trešā pamata pirmā iebilduma pirmais arguments jāinterpretē tādējādi, ka, pēc prasītāja domām, būtībā, pirmkārt, izskatot sūdzību personas datu jautājumā, ko Savienībā iesniedzis datu subjekts, kurš vēlas apgalvot, ka ir izdarīts sakaru izlūkošanas darbības reglamentējošo ASV tiesību aktu pārkāpums, ar kuru ir aizskartas viņa intereses privātuma un pilsonisko brīvību aizsardzības jomā (turpmāk tekstā – “sūdzība personas datu jautājumā”), CLPO nav apveltīta ar pietiekamām garantijām, lai nodrošinātu tās neatkarību, jo tā ir Nacionālās izlūkošanas direktora biroja padotībā, un, otrkārt, ka DPRC neesot neatkarīga un objektīva tiesa tāpēc, ka attiecībā uz CLPO piemērojamās garantijas ir nepietiekamas.
42
Uzreiz jānorāda, ka CLPO neatkarības garantiju pārbaudei nav nozīmes, izvērtējot, vai DPRC ir neatkarīga un objektīva tiesa. Proti, DPRC tika izveidota kā no CLPO neatkarīga uzraudzības iestāde, kurai, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 184. apsvēruma, sūdzību personas datu jautājumā iesniegusī persona, kā arī katra izlūkošanas kopienas struktūra var lūgt pārskatīt CLPO lēmumu, un IR Nr. 14086 paredz vairākas garantijas, lai DPRC varētu neatkarīgi un objektīvi pārskatīt un vajadzības gadījumā – grozīt CLPO lēmumus.
43
Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma 185. un 186. apsvēruma izriet – un prasītājs to neapstrīd –, ka DPRC sastāvā ir vismaz seši tiesneši, kurus, apspriežoties ar Privacy and
Civil Liberties Oversight Board (Privātuma un pilsonisko brīvību pārraudzības padome, turpmāk tekstā – “PCLOB”), Secretary of Commerce (tirdzniecības ministrs, ASV) un nacionālās izlūkošanas direktoru, uz četriem gadiem amatā ieceļ Attorney General (ģenerālprokurors, ASV; turpmāk tekstā – “ģenerālprokurors”), vadoties pēc tiem pašiem kritērijiem, kurus piemēro federālajiem tiesnešiem, un ņemot vērā viņu iepriekšējo darba pieredzi tieslietu jomā. Tādējādi tiesnešiem ir jābūt praktizējošiem juristiem, proti, aktīviem advokatūras biedriem ar labu reputāciju un ar atbilstošu licenci praktizēt jurisprudences nozarē, un viņiem jābūt atbilstošai pieredzei privātuma un nacionālās drošības aizsardzības tiesību jomā. Ģenerālprokuroram jācenšas nodrošināt, lai vismaz pusei tiesnešu jebkurā laikā būtu iepriekšēja pieredze tiesneša amatā, un visiem tiesnešiem ir jābūt drošības pielaidēm, lai varētu piekļūt klasificētai nacionālās drošības informācijai. DPRC var iecelt tikai tādas fiziskas personas, kuras atbilst iepriekš minētajām kvalifikācijas prasībām un iecelšanas brīdī nav darbinieki izpildvaras struktūrās vai tādi nav bijuši iepriekšējo divu gadu laikā. Tāpat DPRC tiesneši savu amata pilnvaru laikā nedrīkst ieņemt nekādu oficiālu amatu vai strādāt Amerikas Savienoto Valstu valdībā.
44
Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma 188. un 189. apsvēruma izriet – un prasītājs to neapstrīd –, ka CLPO lēmumus pilnībā pārskata DPRC trīs tiesnešu kolēģija, kurai palīdz īpašs aizstāvis [“Special Advocate”]. Savukārt minētās pārskatīšanas gaitā DPRC balstās ne tikai uz CLPO iesniegtajiem lietas materiāliem, bet arī uz informāciju un apsvērumiem, ko sniedz gan sūdzības iesniedzējs, gan tās tiesnešiem palīdzošais īpašais aizstāvis, gan izlūkošanas aģentūras, kā arī vajadzības gadījumā uz papildinformāciju, ko tā pieprasījusi, izskatot sūdzību personas datu jautājumā. Turklāt, veicot šo pārskatīšanu, tai jāpiemēro attiecīgā Supreme Court of the United States (Amerikas Savienoto Valstu Augstākā tiesa) judikatūra.
45
Treškārt, no apstrīdētā lēmuma 190. un 191. apsvēruma izriet – un prasītājs to neapstrīd –, ka DPRC ir tiesīga grozīt lēmumu, tai nav saistošs CLPO lēmums un gadījumā, ja tā nepiekrīt CLPO, tā var pati pieņemt savu nolēmumu par sūdzību personas datu jautājumā. Turklāt, lai kāds arī būtu DPRC pieņemtais lēmums, šis lēmums ir saistošs un galīgs. Tādējādi gan izlūkošanas aģentūrām, gan ASV valdībai ir pienākums to ievērot.
46
No iepriekš izklāstītā izriet, ka IR Nr. 14086 paredzētās garantijas attiecībā uz DPRC darbību un pilnvarām ļauj veikt CLPO pieņemto lēmumu neatkarīgu un objektīvu pārskatīšanu. Tādējādi prasītājam nav pamata apgalvot, ka CLPO piemērojamo garantiju nepietiekamība ietekmē DPRC neatkarību un objektivitāti.
47
Katrā ziņā attiecībā uz CLPO neatkarības nodrošināšanai paredzēto garantiju apgalvoto nepietiekamību jākonstatē sekojošais.
48
Jānorāda: no apstrīdētā lēmuma 176.–181. apsvēruma izriet – un prasītājs to neapstrīd –, ka ar IR Nr. 14086, kas papildināts ar ĢP noteikumiem, ir ieviests īpašs tiesiskās aizsardzības mehānisms jeb pārsūdzības mehānisms sūdzību personas datu jautājumā izskatīšanai. Šī sūdzība jāiesniedz uzraudzības iestādei, kas katrā [ES] dalībvalstī ir atbildīga par personas datu apstrādes uzraudzību un kura to pēc tam pārsūta CLPO, ja vien šajā sūdzībā ir ietverti apstrīdētā lēmuma 178. apsvērumā norādītie elementi, proti, informācija par personas datiem, par kuriem ir pamats uzskatīt, ka tie ir nosūtīti uz ASV; līdzekļi, ar kādiem tie, iespējams, tikuši nosūtīti; to ASV valdības iestāžu, kuras, domājams, ir iesaistītas iespējamajā pārkāpumā, identitāte, ja tā ir zināma; pamatojums apgalvojumam, ka iespējami izdarīts ASV tiesību aktu pārkāpums; un pieprasītā koriģējošā pasākuma veids. Šajā kontekstā CLPO jānoskaidro, vai izlūkošanas aģentūras ir pārkāpušas piemērojamos ASV tiesību aktus, un, ja tas tā ir, tā var uzdot tām veikt korektīvus pasākumus. CLPO lēmums par minēto sūdzību ir saistošs.
49
Apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumā Komisija patiešām norāda, ka CLPO ir Nacionālās izlūkošanas direktora biroja struktūrvienība un ka papildus tās īpašajai kompetencei izskatīt sūdzības personas datu jautājumā tai vispārīgāk jāgādā, lai minētā biroja un izlūkošanas aģentūru politikā un procedūrās tiktu pienācīgi iekļauta pilsonisko brīvību un privātuma aizsardzība un lai tās ievērotu privātuma un pilsonisko brīvību aizsardzības jomā piemērojamās prasības. Tomēr, pirmkārt, jānorāda – kā tas minēts šajā apsvērumā –, ka, lai nodrošinātu CLPO neatkarību, IR Nr. 14086 noteic, ka CLPO var atcelt no amata tikai minētais direktors un tikai pamatota iemesla dēļ, proti, pārkāpuma, ļaunprātīgas rīcības, drošības pārkāpuma, nolaidības vai nespējas pildīt amata pienākumus gadījumā. Otrkārt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 180. apsvēruma, izlūkošanas aģentūrām un nacionālās izlūkošanas direktoram ir aizliegts kavēt vai nepienācīgi ietekmēt CLPO darbu; šai amatpersonai, izskatot sūdzību personas datu jautājumā, likums jāpiemēro objektīvi, ņemot vērā gan nacionālās drošības intereses, gan privātuma aizsardzību.
50
Šajos apstākļos šis arguments jānoraida.
2) Par otro argumentu, saskaņā ar kuru DPRC neesot neatkarīga un objektīva tiesa tāpēc, ka tās sastāvā ir tiesneši, kurus pēc apspriešanās ar PCLOB amatā ieceļ ģenerālprokurors
51
Ar otro argumentu prasītājs būtībā apgalvo, ka DPRC neesot neatkarīga un objektīva tiesa, jo tās sastāvā ir tiesneši, kurus amatā ieceļ ģenerālprokurors pēc apspriešanās ar PCLOB, kura savukārt ir no izpildvaras atkarīga iestāde.
52
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd šo prasītāja argumentu.
53
Pirmām kārtām, no apstrīdētā lēmuma 110. apsvēruma izriet, ka PCLOB ir neatkarīga izpildaģentūra. Šīs aģentūras neatkarība izriet konkrēti no tās sastāva. Proti, to veido piecu locekļu kolēģija no abām partijām, kurus uz fiksētu sešu gadu termiņu amatā ieceļ ASV prezidents ar Senāta apstiprinājumu. Minētie locekļi jāizraugās, pamatojoties uz viņu profesionālo kvalifikāciju, sasniegumiem, publisko reputāciju, zināšanām pilsonisko brīvību un privātuma jomā un pieredzi, neņemot vērā viņu partejisko piederību. PCLOB nedrīkst būt vairāk nekā trīs locekļi, kas piederīgi vienai un tai pašai politiskajai partijai. Persona, kas iecelta par PCLOB locekli, savu amata pilnvaru laikā nedrīkst būt federālās valdības vēlēts pārstāvis, ierēdnis vai darbinieks kā citādi kā tikai tās PCLOB locekļa statusā.
54
No tā izriet, ka, lai gan PCLOB ir izveidota izpildvaras ietvaros, ar tās dibināšanas statūtiem tā izveidota kā neatkarīga aģentūra, kuras uzdevums ir objektīvi uzraudzīt izpildvaras veikto darbu, lai tostarp aizsargātu privātumu un pilsoniskās brīvības. Tādējādi, kā norādīts apstrīdētā lēmuma 194. apsvērumā – un prasītājs to neapstrīd –, PCLOB katru gadu jāpārbauda, vai CLPO un DPRC ir izskatījušas saņemtās lietas noteiktajos termiņos, vai tām ir bijusi piekļuve visai nepieciešamajai informācijai, vai tās ir ņēmušas vērā visas garantijas, kas paredzētas IR Nr. 14086, un vai izlūkošanas aģentūras ir izpildījušas to lēmumus. Šīs pārbaudes iznākumā tai publiski jāapliecina, ka CLPO un DPRC ir ievērojušas šīs garantijas. Turklāt tai PCLOB jāiesniedz ziņojums ASV prezidentam, ģenerālprokuroram, nacionālās izlūkošanas direktoram, izlūkošanas aģentūru vadītājiem, CLPO un United States Congress (ASV Kongress) izlūkošanas komitejām. Šo ziņojumu dara publiski pieejamu nekonfidenciālā versijā. Ģenerālprokuroram, nacionālās izlūkošanas direktoram, CLPO un izlūkošanas aģentūru vadītājiem jāpilda visi minētajā ziņojumā iekļautie ieteikumi.
55
Šādos apstākļos tas, ka PCLOB ir izveidota izpildvaras ietvaros, pats par sevi neļauj secināt, ka DPRC nav neatkarīga un objektīva tiesa tāpēc vien, ka pirms tās tiesnešu iecelšanas amatā notiek apspriešanās ar PCLOB.
56
Otrām kārtām, jānorāda, ka, lai nodrošinātu, ka DPRC tiesneši ir neatkarīgi no izpildvaras, IR Nr. 14086 ir paredzēts, ka, viņus ieceļot amatā, ģenerālprokuroram jāievēro šā sprieduma 43. punktā norādītie kritēriji un nosacījumi. Turklāt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 187. apsvēruma, DPRC tiesnešus no amata var atcelt tikai ģenerālprokurors un tikai pamatotu iemeslu dēļ – proti, pārkāpuma, ļaunprātīgas rīcības, drošības pārkāpuma, nolaidības vai nespējas pildīt amata pienākumus dēļ –, pienācīgi ņēmis vērā federālajiem tiesnešiem piemērojamos standartus, kas paredzēti Noteikumos par procedūrām saistībā ar tiesnešu uzvedību un tiesnešu nespēju pildīt amata pienākumus (Rules for Judicial‑Conduct and Judicial‑Disability Proceedings).
57
No tā izriet, ka noteikumi par DPRC tiesnešu iecelšanu amatā un atcelšanu no amata neliek apšaubīt tās neatkarību un objektivitāti.
58
Trešām kārtām, jānorāda, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 3. panta 1. punktu Komisijai pastāvīgi jāuzrauga tas, kā tiek piemērots tiesiskais regulējums, kas ir minētā lēmuma priekšmets, tajā skaitā nosacījumi, ar kādiem tiek veikta personas datu tālāka nosūtīšana, īstenotas individuālās tiesības un ASV publiskajām iestādēm ir piekļuve datiem, kuri nosūtīti, balstoties uz šo lēmumu, lai novērtētu, vai Amerikas Savienotās Valstis turpina nodrošināt pietiekamu aizsardzības līmeni. Tādējādi saskaņā ar minētā panta 5. punktu, ja Komisija ir konstatējusi pazīmes, ka vairs netiek nodrošināts pietiekams aizsardzības līmenis, tā informē ASV kompetentās iestādes un vajadzības gadījumā lemj apturēt, grozīt vai atcelt apstrīdēto lēmumu vai ierobežot tā piemērošanas jomu. No tā izriet, ka, ja mainās tiesiskais regulējums, kas ASV bija spēkā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī un kura dēļ Komisija šajā lēmumā uzskatīja, ka DPRC piedāvā tiesisko aizsardzību, kas būtībā ir līdzvērtīga tai, ko garantē Savienības tiesības, Komisija vajadzības gadījumā nolemj apturēt, grozīt vai atcelt apstrīdēto lēmumu vai ierobežot tā piemērošanas jomu.
59
Ņemot vērā visus izklāstītos apsvērumus, šis arguments jānoraida.
3) Par trešo argumentu, ka DPRC neesot neatkarīga un objektīva tiesa, jo ĢP noteikumos nav izslēgta iespēja, ka tās tiesneši var tikt pakļauti citām, no izpildvaras ikdienā veiktās uzraudzības atšķirīgām, uzraudzības formām
60
Ar trešo argumentu prasītājs būtībā apgalvo, ka DPRC neesot neatkarīga un objektīva tiesa, jo ĢP noteikumos nav izslēgta iespēja, ka tās tiesneši var tikt pakļauti citām, no izpildvaras ikdienā veiktās uzraudzības atšķirīgām, uzraudzības formām.
61
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd šo prasītāja argumentu.
62
Jānorāda, ka no lietas materiāliem izriet: saskaņā ar ĢP noteikumu 201. panta 7. punkta d) apakšpunktu DPRC tiesneši nedrīkst būt pakļauti ģenerālprokurora ikdienas uzraudzībai, savukārt apstrīdētā lēmuma 187. apsvērumā ir arī norādīts, ka saskaņā ar IR Nr. 14086 izlūkošanas aģentūras un ģenerālprokurors nedrīkst iejaukties DPRC darbā vai nepienācīgi to ietekmēt. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka IR Nr. 14086 un ĢP noteikumi ierobežo izpildvaras iespēju ietekmēt DPRC darbu, jo noteic, ka tās tiesnešus var atcelt no amata tikai ģenerālprokurors un tikai šā sprieduma 56. punktā norādīto iemeslu dēļ.
63
Šajos apstākļos šis arguments un līdz ar to trešā pamata pirmais iebildums kopumā jānoraida.
b)
Par trešā pamata otro iebildumu, ka DPRC nav tiesību aktos noteikta tiesa
64
Ar trešā pamata otro iebildumu prasītājs apgalvo, ka DPRC nav noteikta tiesību aktos Pamattiesību hartas 47. panta otrās daļas izpratnē, jo tā izveidota nevis ar ASV Kongresa pieņemtu likumu, bet gan ar izpildvaras aktu, proti, ģenerālprokurora lēmumu.
65
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd prasītāja argumentāciju.
66
Pirmām kārtām, no Tiesas judikatūras, kas izstrādāta, ņemot vērā ECT judikatūru par ECPAK 6. panta 1. punktu (ECT, 2020. gada 1. decembris, Guðmundur Andri Ástráðsson pret Islandi, CE:ECHR:2020:1201JUD002637418, 231. un 233. punkts), izriet, ka, lai gan tiesības uz likumā noteiktu tiesu ir patstāvīgas tiesības, tām tomēr ir ļoti cieša saikne ar šajā pašā tiesību normā ietvertajām neatkarības un objektivitātes garantijām. Konkrētāk, lai gan katrai no šajos jēdzienos paredzētajām prasībām ir konkrēts mērķis, kas tās padara par konkrētām lietas taisnīgas izskatīšanas garantijām, tomēr šīm garantijām ir kopīgs mērķis, lai tiktu ievēroti vieni un tie paši tiesiskuma un varas dalīšanas pamatprincipi. Tādējādi katras šīs prasības pamatā ir uzdevums saglabāt uzticamību, kāda tiesu varai ir jārada indivīdos, un šīs varas neatkarību no pārējām varām (skat. spriedumus, 2022. gada 22. februāris, Openbaar Ministerie (Izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos noteikta tiesa), C‑562/21 PPU un C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 56. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2022. gada 29. marts, Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2022:235, 117. punkts un tajā minētā judikatūra).
67
Tiesa, atsaucoties uz ECT judikatūru (ECT spriedums, 2014. gada 8. jūlijs, Biagioli pret Sanmarīno, CE:ECHR:2014:0708DEC000816213, 72.–74. punkts; skat. arī ECT spriedumu, 2019. gada 2. maijs, Pasquini pret Sanmarīno, CE:ECHR:2019:0502JUD005095616, 100. un 101. punkts un tajos minētā judikatūra), ir arī precizējusi, ka vārdkopas “likumā noteiktā” mērķis ir novērst, ka tiesu sistēmas organizācija tiek atstāta izpildvaras ziņā, un nodrošināt, ka šo jomu reglamentē tiesību akti, kurus ir pieņēmusi likumdošanas vara atbilstoši noteikumiem, kas reglamentē tās kompetences īstenošanu. Tādējādi šis formulējums atspoguļo tiesiskuma principu un attiecas ne tikai uz pašas tiesas pastāvēšanas juridisko pamatu, bet arī uz katras lietas iztiesāšanas sastāvu, kā arī uz jebkuru citu valsts tiesību normu, kuras neievērošana padara prettiesisku viena vai vairāku tiesnešu piedalīšanos lietas izskatīšanā – tas it īpaši ietver noteikumus par attiecīgās tiesas locekļu neatkarību un objektivitāti (skat. spriedumu, 2022. gada 29. marts, Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2022:235, 121. punkts un tajā minētā judikatūra).
68
Šajā kontekstā Tiesa nosprieda, ka konstatējums par prasības par tiesību aktos noteiktu tiesu pārkāpuma esamību un šāda pārkāpuma sekām ir pakļauts visaptverošam vērtējumam par vairākiem apstākļiem, kuri, skatīti kopā, indivīdu apziņā rada pamatotas šaubas par tiesnešu neatkarību un objektivitāti (skat. spriedumu, 2022. gada 22. februāris, Openbaar Ministerie (Izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos noteikta tiesa), C‑562/21 PPU un C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 74. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
Tādējādi Tiesa atzina: apstāklis, ka tādā struktūrā kā valsts tieslietu padome, kas iesaistīta tiesnešu iecelšanas amatā procesā, kuras sastāvā lielākoties ir likumdošanas varas izraudzīti pārstāvji, pats par sevi nevar izraisīt šaubas par šī procesa noslēgumā amatā iecelto tiesnešu neatkarību, tomēr citādi var būt tad, ja šis apstāklis kopā ar citiem attiecīgiem elementiem un nosacījumiem, kādos šīs izvēles tika izdarītas, rada šādas šaubas (skat. spriedumu, 2022. gada 22. februāris, Openbaar Ministerie (Izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos noteikta tiesa), C‑562/21 PPU un C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
70
Turklāt 2020. gada 1. decembra spriedumā Guðmundur Andri Ástráðsson pret Islandi (CE:ECHR:2020:1201JUD002637418, 207. un 212. punkts) ECT atzina par pieļaujamu, ka tiesnešus amatā ieceļ izpildvara vai likumdevējs, ja vien šādi amatā ieceltie tiesneši savu ar tiesas spriešanu saistīto pienākumu izpildē ir brīvi no jebkāda spiediena vai ietekmes.
71
No šīs judikatūras būtībā izriet, ka, lai novērtētu, vai ir izpildītas no Pamattiesību hartas 47. panta otrās daļas izrietošās prasības, ne tikai jāizvērtē, kāda ir attiecīgā juridiskā instrumenta, ar ko izveido tiesu un nosaka tās darbības noteikumus, formālā iedaba, bet arī jāpārbauda, vai šajā juridiskajā instrumentā ir paredzētas pietiekamas garantijas, lai nodrošinātu šīs tiesas neatkarību un objektivitāti attiecībā pret citām varām, it īpaši izpildvaru.
72
Otrām kārtām, jāatgādina – kā Tiesa nospriedusi spriedumā Schrems I un spriedumā Schrems II –, ka, lemjot par aizsardzības līmeņa pietiekamību Komisijai jāpārliecinās nevis par to, vai attiecīgās trešās valsts tiesību normas ir identiskas Savienībā spēkā esošajām, bet gan par to, vai tās būtībā ir līdzvērtīgas tām normām, kas Savienības tiesībās nodrošinātas saskaņā ar VDAR, lasot to Pamattiesību hartas gaismā (skat. šā sprieduma 19. un 20. punktu). No tā izriet, ka šajā lietā Vispārējai tiesai jāpārbauda, vai ir pamatots apstrīdētajā lēmumā Komisijas veiktais aizsardzības līmeņa pietiekamības konstatējums, saskaņā ar kuru ASV tiesību normas par DPRC izveidi un darbību sniedz garantijas, kas būtībā ir līdzvērtīgas tām, kuras Savienības tiesībās ir paredzētas minētās hartas 47. panta otrajā daļā. Šādas garantijas tiek sniegtas it īpaši tad, ja juridiskais instruments, ar ko izveido šo tiesu un nosaka tās darbības noteikumus, ir vērsts uz to, lai nodrošinātu šīs tiesas neatkarību un objektivitāti attiecībā pret citām varām, it īpaši izpildvaru, neraugoties uz to, ka no formālā viedokļa minētais instruments nav likums.
73
Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma 185. apsvēruma izriet – un prasītājs to neapstrīd –, ka DPRC ir izveidota ar ĢP noteikumiem. No tā secināms, ka DPRC ir izveidota nevis ar likumdevēja varas, proti, ASV Kongresa pieņemtu likumu, bet gan ar izpildvaras aktu. Ģenerālprokurors ir ASV Tieslietu ministrijas vadītājs un galvenais atbildīgais par tiesībaizsardzību ASV Federālajā valdībā. Viņš ir ASV prezidenta galvenais padomnieks visos juridiskajos jautājumos un ir viņa biroja loceklis.
74
Šajā kontekstā jāpārbauda, vai garantijas, kuru mērķis ir nodrošināt DPRC neatkarību un objektivitāti, IR Nr. 14086 un ĢP noteikumos ir paredzētas būtībā Savienības tiesībām līdzvērtīgā veidā.
75
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka no lietas materiāliem izriet un netiek apstrīdēts, ka:
–
ģenerālprokurors pieņēma ĢP noteikumus, pamatojoties uz savām likumā noteiktajām pilnvarām pieņemt saistošus lēmumus par ASV tiesību jautājumiem, tostarp IR Nr. 14086 reglamentētajiem jautājumiem par datu nosūtīšanu no Savienības;
–
izveidojot DPRC, ģenerālprokurors tai deleģēja savas pilnvaras lemt par Savienības pilsoņa apstrīdētu sakaru izlūkošanas darbību likumību; tādējādi ģenerālprokurors de jure vairs nav tiesīgs īstenot pilnvaras, ko tas deleģējis DPRC, kamēr vien DPRC pastāv;
–
kā norādīts apstrīdētā lēmuma 63. lappusē ietvertajā 366. zemsvītras piezīmē, Amerikas Savienoto Valstu Augstākā tiesa ir atzinusi iespēju ģenerālprokuroram izveidot tādas ar lēmumu pieņemšanas pilnvarām apveltītas neatkarīgas struktūras kā DPRC; turklāt tā ir atzinusi, ka ģenerālprokurora pilnvaru deleģēšana savam pilnvarniekam ir saistoša izpildvarai; tādējādi no minētās tiesas judikatūras izriet, ka, kamēr ĢP noteikumi paliek spēkā, izpildvarai tie ir saistoši un ka nedz izlūkošanas aģentūras, nedz ASV valdība nevar pārskatīt vai atcelt tās lēmumus.
76
Otrkārt, no vienas puses, jāatgādina, ka no apstrīdētā lēmuma būtībā izriet, ka:
–
DPRC tiesnešus amatā ieceļ ģenerālprokurors, pamatojoties uz kritērijiem un ievērojot nosacījumus, kas minēti šā sprieduma 43. punktā;
–
DPRC tiesnešus no amata var atcelt tikai ģenerālprokurors un tikai šā sprieduma 56. punktā minēto iemeslu dēļ un pienācīgi ņemot vērā federālajiem tiesnešiem piemērojamos standartus, kas paredzēti Noteikumos par procedūrām saistībā ar tiesnešu uzvedību un tiesnešu nespēju pildīt amata pienākumus;
–
DPRC pieņemtais lēmums ir saistošs un galīgs. Tādējādi gan izpildvarai, gan izlūkošanas aģentūrām tas ir jāievēro;
–
DPRC veikto darbu uzrauga PCLOB, ievērojot šā sprieduma 54. punktā norādītos ierobežojumus.
77
No otras puses, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 187.–189. apsvēruma, DPRC tiesnešiem, pildot savus pienākumus tajā, jāievēro šādas procesuālās garantijas:
–
viņiem jāizskata sūdzība personas datu jautājumā trīs tiesnešu, tostarp viena tiesneša priekšsēdētāja, kolēģijā; katrā lietā trīs tiesnešu kolēģijas sastāvu rotācijas kārtībā izvēlas Tieslietu ministrijas Privātuma un pilsonisko brīvību birojs, kura uzdevums ir sniegt administratīvu atbalstu DPRC, nodrošinot, ka katrā kolēģijā ir vismaz viens tiesnesis ar iepriekšēju pieredzi tiesneša amatā;
–
izskatot sūdzību personas datu jautājumā, viņiem palīdz īpašais aizstāvis, kuru pēc apspriešanās ar tirdzniecības ministru, nacionālās izlūkošanas direktoru un PCLOB, amatā ieceļ ģenerālprokurors uz divu gadu termiņu ar iespēju šo pilnvaru termiņu pagarināt; īpašajam aizstāvim jābūt atbilstošai pieredzei privātuma un nacionālās drošības tiesību jomā, viņam jābūt pieredzējušam advokātam un aktīvam advokātu kolēģijas loceklim ar labu reputāciju; turklāt brīdī, kad tas tiek iecelts amatā, viņš nedrīkst būt bijis nodarbināts izpildvaras struktūrās iepriekšējos divus gadus; īpašajam aizstāvim ir piekļuve visai informācijai, tostarp klasificētai informācijai, un, lai gan viņš nerīkojas kā sūdzības iesniedzēja pārstāvis un viņam ar sūdzības iesniedzēju nav advokāta un klienta attiecību, viņam jānodrošina, ka katrā lietā tiek pārstāvētas sūdzības iesniedzēja intereses un DPRC tiesneši būtu labi informēti par visiem relevantajiem tiesību un faktu jautājumiem;
–
lai pieņemtu lēmumu, tiem jāņem vērā izmeklēšanas lietas materiāli, sūdzības iesniedzēja, īpašā aizstāvja, izlūkošanas aģentūru un CLPO sniegtā informācija un dokumentācija, kā arī vajadzības gadījumā – papildinformācija, ko CLPO sniegusi pēc DPRC lūguma;
–
lēmums par sūdzību personas datu jautājumā viņiem jāpieņem rakstiski un ar balsu vairākumu.
78
Treškārt, jānorāda, ka ir novērstas nepilnības, uz kurām spriedumā Schrems II Tiesa bija norādījusi saistībā ar garantiju neesamību attiecībā uz izpildvaras veiktu privātuma vairoga ombuda atcelšanu no amata, un to, ka privātuma vairoga ombuda lēmumi nebija saistoši. Proti, no lietas materiāliem izriet, ka IR Nr. 14086 ierobežo gadījumus, kuros ģenerālprokurors var no amata atcelt DPRC tiesnešus, un noteic, ka tās lēmumi ir saistoši.
79
Šajos apstākļos trešā pamata otrais iebildums jānoraida.
80
Šo secinājumu neliek apšaubīt tas, ka no lietas materiāliem izriet, ka DPRC, tāpat kā citas ASV tiesību sistēmā esošās tiesas, lai arī ir pilnvarota lemt par juridiskiem jautājumiem, nav tiesu iestāde, kas izveidota saskaņā ar ASV Konstitūcijas III pantu.
81
Proti, spriedumā Schrems II Tiesa atzina, ka efektīvu tiesību aizsardzību tiesā var nodrošināt ne tikai tiesu sistēmai piederīga tiesa, bet arī jebkura cita “iestāde”, kas personām, kuru dati tiek nosūtīti uz ASV, sniegtu garantijas, kas būtībā ir līdzvērtīgas tām, kuras ir prasītas Pamattiesību hartas 47. pantā (spriedums Schrems II, 197. punkts).
82
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, trešais pamats jānoraida pilnībā.
3.
Par otro pamatu, kas attiecas uz Pamattiesību hartas 7. un 8. panta pārkāpumu
83
Ar otro pamatu prasītājs apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi Pamattiesību hartas 7. un 8. pantu, ciktāl apstrīdētajā lēmumā tā ir uzskatījusi, ka Amerikas Savienotās Valstis nodrošina pietiekamu aizsardzības līmeni attiecībā uz šīs valsts izlūkošanas aģentūru veikto personas datu lielapjoma vākšanu.
a)
Par otrā pamata priekšmetu
84
Jāteic, ka, prasības pieteikuma 2. un 23. lappusē, kā arī replikas raksta 4. lappusē izklāstot otrā pamata formulējumu, prasītājs atsaucas uz to, ka Komisija esot pārkāpusi Pamattiesību hartas 7. un 8. pantu attiecībā ne tikai uz datu lielapjoma vākšanu, bet arī uz personas datu masveida vākšanu. Tomēr apsvērumos, kas seko minētā pamata formulējuma izklāstam, prasītājs savu argumentāciju koncentrē vienīgi uz šo datu lielapjoma vākšanu.
85
No apstrīdētā lēmuma 46. lappusē ietvertās 250. zemsvītras piezīmes, minētā lēmuma 141. apsvēruma, kā arī no atbildēm, ko lietas dalībnieki snieguši uz procesa organizatorisko pasākumu ietvaros un tiesas sēdē uzdotajiem jautājumiem, izriet un nav apstrīdēts, ka:
–
Amerikas Savienotajās Valstīs sakaru izlūkdatu vākšana nacionālās drošības nolūkos, tostarp no Savienības nosūtīto datu vākšana, var notikt tikai kā “mērķorientēta vākšana”; šis jēdziens ASV tiesībās nav definēts, bet parasti tiek izmantots, lai aprakstītu informācijas vākšanu par konkrētu personu, saziņas kontu vai citu identificētu mērķi, ko veic izlūkošanas aģentūras saskaņā ar Foreign Intelligence Surveillance Act (Ārējās izlūkošanas uzraudzības likums, turpmāk tekstā – “FISA”) un IR Nr. 14086;
–
ārpus ASV, tostarp gadījumos, kad personas dati no Savienības ir tranzītā uz DPR organizācijām, sakaru izlūkdatu vākšana nacionālās drošības nolūkos galvenokārt notiek, veicot mērķorientētu vākšanu; savukārt, ja ir nepieciešams veicināt apstiprinātas izlūkošanas prioritātes īstenošanu IR Nr. 14086 2. iedaļas b) punkta iii) apakšpunkta izpratnē, un to nevar pamatoti panākt ar mērķorientētu vākšanu, izlūkošanas aģentūras drīkst veikt personas datu “lielapjoma vākšanu”; lielapjoma savākšanu IR Nr. 14086 4. iedaļas b) punkts ASV tiesību aktos definē kā atļautu liela daudzuma sakaru izlūkdatu vākšanu, kas tehnisku vai operatīvu apsvērumu dēļ tiek veikta, neizmantojot diskriminantus, piemēram, īpašus identifikatorus vai atlases kritērijus; lielapjoma datu vākšanu reglamentē IR Nr. 14086 un Executive Order 12333, United States Intelligence Activities (Izpildrīkojums Nr. 12333 par Amerikas Savienoto Valstu izlūkošanas darbībām), kurā grozījumi izdarīti ar Executive Orders 13284 (2003), 13355 (2004) un 13470 (2008) (Izpildrīkojumi Nr. 13284 (2003), Nr. 13355 (2004) un Nr. 13470 (2008)), kas to pakārto vairākām garantijām un ierobežojumiem;
–
personas datu “masveida vākšana”, uz kuru Komisija atsaucas apstrīdētā lēmuma 250. zemsvītras piezīmē kā uz visaptverošu un nediferencētu vākšanu bez ierobežojumiem un garantijām, ASV nav atļauta un to nevar veikt ne tās teritorijā, ne ārpus tās.
86
No iepriekš minētā izriet, ka, tā kā masveida vākšana ASV nav atļauta un tā kā lielapjoma vākšanu var veikt tikai ārpus ASV, šā pamata priekšmets šajā lietā aprobežojas ar vērtējumu par to, vai Komisija ir pārkāpusi Pamattiesību hartas 7. un 8. pantu saistībā ar lielapjoma vākšanu, ko ASV izlūkošanas aģentūras veic attiecībā uz personas datiem, kas ir tranzītā no Savienības uz DPR organizācijām, un neaptver to personas datu vākšanu, ko Savienības teritorijā attiecīgā gadījumā veic ASV vai dalībvalstu izlūkošanas aģentūras.
b)
Par otrā pamata pirmo iebildumu, ka izlūkošanas darbības, kas veiktas saskaņā ar FISA 702. pantu, neesot pakārtotas IR Nr. 14086 paredzētajām garantijām
87
Ar otrā pamata pirmo iebildumu prasītājs apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi Pamattiesību hartas 7. un 8. pantu, jo apstrīdētajā lēmumā tā būtībā uzskatījusi, ka Amerikas Savienotās Valstis piedāvā aizsardzības līmeni, kas būtībā ir līdzvērtīgs tam, kas ir garantēts Savienības tiesībās saskaņā ar VDAR, lasot to minētās hartas gaismā, lai arī FISA 702. pants ASV izlūkošanas aģentūrām piešķir iespēju veikt citu valstu valstspiederīgo personas datu lielapjoma vākšanu.
88
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd prasītāja argumentāciju.
89
Jānorāda, ka FISA 702. pantā ir atļauta nevis personas datu lielapjoma vākšana, bet gan tikai mērķorientēta to vākšana.
90
No tā izriet, ka, tā kā FISA 702. pants neattiecas uz personas datu lielapjoma vākšanu, šai normai šajā lietā nav nozīmes.
91
Tādējādi otrā pamata pirmais pamats jānoraida.
c)
Par otrā pamata otro iebildumu, ka IR Nr. 14086 personas datu lielapjoma vākšana neesot pakārtota tiesu vai administratīvās iestādes iepriekšējai atļaujai
92
Ar otrā pamata pirmo iebildumu prasītājs apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi Pamattiesību hartas 7. un 8. pantu, jo apstrīdētajā lēmumā tā būtībā uzskatījusi, ka Amerikas Savienotās Valstis piedāvā aizsardzības līmeni, kas būtībā ir līdzvērtīgs tam, kas ir garantēts Savienības tiesībās saskaņā ar VDAR, lasot to minētās hartas gaismā, lai arī IR Nr. 14086 nenoteic pienākumu ASV izlūkošanas aģentūrām pirms personas datu lielapjoma vākšanas saņemt iepriekšēju atļauju no tiesu vai administratīvās iestādes.
93
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd prasītāja argumentāciju.
94
Šajā lietā no lietas materiāliem izriet – un lietas dalībnieki to nav apstrīdējuši –, ka ASV tiesību aktos izlūkošanas aģentūrām nav noteikts pienākums saņemt tiesu vai administratīvas iestādes iepriekšēju atļauju pirms to personas datu lielapjoma vākšanas, kuri no Savienības tiek nosūtīti DPR organizācijām.
95
Jānoskaidro, vai šī iepriekšējas atļaujas neesamība var ietekmēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, ciktāl dēļ šīs neesamības varētu tikt apšaubīts minētā lēmuma 1. pantā ietvertais secinājums, ka Amerikas Savienotās Valstis nodrošina pietiekamu personas datu aizsardzības līmeni.
96
Vispirms jāatgādina – kā Tiesa nospriedusi spriedumā Schrems II –, ka, lai novērtētu lēmuma par aizsardzības līmeņa pietiekamību tiesiskumu, jāizvērtē, vai trešās valsts tiesības nodrošina pamatbrīvību un pamattiesību aizsardzības līmeni, kas būtībā līdzvērtīgs tam, kāds tiek garantēts Savienībā saskaņā ar VDAR, lasot to Pamattiesību hartas gaismā (skat. šā sprieduma 19. punktu).
97
Četri argumenti, kurus prasītājs ir izvirzījis šā iebilduma pamatojumam, jāizvērtē šajā kontekstā.
1) Par pirmo argumentu, kas balstīts uz spriedumu “Schrems II”
98
Ar pirmo argumentu prasītājs būtībā apgalvo, ka – gluži tāpat, kā tas bija ar lēmumu par privātuma vairoga atbilstību, ko Tiesa spriedumā Schrems II atcēla tostarp tāpēc, ka nebija ieviesta tiesas kontrole, – personas datu lielapjoma vākšana, ko šajā lietā veic ASV izlūkošanas aģentūras, nav pakļauta tiesu uzraudzībai un to neregulē pietiekami skaidri un precīzi noteikumi.
99
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd šo prasītāja argumentu.
100
Jānorāda, ka spriedumā Schrems II Tiesa nosprieda, ka Pamattiesību hartas 7. un 8. pants veido Savienībā prasīto aizsardzības līmeni, kura ievērošana Komisijai jākonstatē, pirms tā pieņem lēmumu par aizsardzības līmeņa pietiekamību saskaņā ar VDAR 45. panta 1. punktu. Proti, Tiesa atzina, ka jebkura fiziskas personas datu apstrāde, tostarp to nosūtīšana uz trešo valsti lēmuma par aizsardzības līmeņa pietiekamību ietvaros, ietekmē gan šīs personas pamattiesības uz privātās dzīves neaizskaramību, kas garantētas minētās hartas 7. pantā, gan tās tiesības uz savu personas datu aizsardzību, kas nostiprinātas šīs hartas 8. pantā (spriedums Schrems II, 169.–171. punkts).
101
Tomēr Tiesa precizēja, ka Pamattiesību hartas 7. un 8. pantā nostiprinātās tiesības nav absolūtas prerogatīvas, bet gan jāaplūko saistībā ar to funkciju sabiedrībā (spriedums Schrems II, 172. punkts).
102
Tādējādi saskaņā ar Pamattiesību hartas 52. panta 1. punktu visiem minētās hartas 7. un 8. pantā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Turklāt, ievērojot samērīguma principu, šo tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumus drīkst noteikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (spriedums Schrems II, 174. punkts).
103
Šajā kontekstā Tiesa nosprieda, ka ar grozīto Izpildrīkojumu Nr. 12333 sniegtā iespēja ASV izlūkošanas aģentūrām piekļūt personas datiem, kas ir tranzītā no Savienības, lai arī šī piekļuve nav pakļauta nekādai tiesu uzraudzībai, neļauj pietiekami skaidri un precīzi noteikt izlūkošanas aģentūru veiktās personas datu lielapjoma vākšanas tvērumu. Tādējādi tā atzina, ka minētais izpildrīkojums neatbilst minimālajām prasībām, kas Savienības tiesībās izriet no samērīguma principa, un ka nevar uzskatīt, ka novērošanas programmas, kas īstenotas, pamatojoties uz šo izpildrīkojumu, aprobežotos ar absolūti nepieciešamo (spriedums Schrems II, 183. un 184. punkts).
104
Jāprecizē, kā interpretējama sprieduma Schrems II 183. punktā ietvertā vārdkopa “jebkādas tiesas uzraudzības”.
105
Šajā ziņā jānorāda, ka nekas spriedumā Schrems II, tostarp tā 183. punktā un vārdkopā “jebkādas tiesas uzraudzības”, neliecina, ka personas datu lielapjoma vākšanai obligāti būtu jāsaņem neatkarīgas iestādes izdota iepriekšēja atļauja. Gluži pretēji, no šīs vārdkopas, lasot to kopsakarā ar minētā sprieduma 186.–197. punktu, izriet, ka lēmums, ar kuru atļauta šāda vākšana, jāpakļauj vismaz a posteriori pārbaudei tiesā.
106
Šajā lietā, kā norādīts šā sprieduma 24.–82. punktā, ASV izlūkošanas aģentūru veiktās sakaru izlūkošanas darbības, tostarp tad, ja šīs aģentūras veic personas datu lielapjoma vākšanu, atbilstoši IR Nr. 14086 un ĢP noteikumiem ir pakļautas a posteriori pārbaudei tiesā, ko veicDPRC, kuras lēmumi ir galīgi un saistoši un obligāti gan Amerikas Savienoto Valstu valdībai, gan minētajām aģentūrām. Līdz ar to – pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, – nav uzskatāms, ka izlūkošanas aģentūru veiktā personas datu lielapjoma vākšana, pamatojoties uz apstrīdēto lēmumu, neatbilstu prasībām, kas šajā ziņā izriet no sprieduma Schrems II.
107
Turklāt, pirmām kārtām, jāatgādina, ka no apstrīdētā lēmuma 141. apsvēruma izriet – un prasītājs to neapstrīd –, ka IR Nr. 14086 noteic: izlūkošanas aģentūrām prioritāte jāpiešķir personas datu mērķorientētai vākšanai. Tādējādi lielapjoma vākšana ir atļauta tikai tālab, lai veicinātu tādas apstiprinātas izlūkošanas prioritātes īstenošanu, kuru nav saprātīgi iespējams īstenot ar mērķorientētu vākšanu. Šajā ziņā jānorāda, ka no minētā lēmuma 135. apsvēruma izriet, ka apstiprinātās izlūkošanas prioritātes tiek noteiktas īpašā procedūrā, kuras mērķis ir nodrošināt atbilstību piemērojamajām juridiskajām prasībām, tajā skaitā tām, kas attiecas uz privātumu un pilsoniskajām brīvībām. Konkrētāk, izlūkošanas prioritātes nosaka nacionālās izlūkošanas direktors un tās tiek iesniegtas apstiprināšanai ASV prezidentam. Savukārt, pirms minētais direktors ierosina izlūkošanas prioritātes ASV prezidentam tam par katru prioritāti jāsaņem vērtējums no CLPO. Šajā vērtējumā CLPO jānoskaidro, vai attiecīgā prioritāte sekmē vienu vai vairākus IR Nr. 14086 uzskaitītos leģitīmos mērķus, vai tā nav paredzēta sakaru izlūkdatu vākšanai aizliegtām vajadzībām un vai tā ir noteikta, pienācīgi ņemot vērā visu datu subjektu privātumu un pilsoniskās brīvības, neatkarīgi no viņu valstspiederības vai dzīvesvietas.
108
Otrām kārtām, jānorāda, kā uzsvērts apstrīdētā lēmuma 127.–131., 134. un 135. apsvērumā – un prasītājs to neapstrīd –, ka IR Nr. 14086 noteic pamatprasības, kas ir piemērojamas visām sakaru izlūkošanas darbībām, tostarp tad, ja tās tiek veiktas, veicot personas datu lielapjoma vākšanu.
109
Pirmkārt, sakaru izlūkošanas darbībām jābūt pamatotām ar likumu vai prezidenta atļauju un veiktām saskaņā ar ASV tiesību aktiem, ieskaitot Konstitūciju.
110
Otrkārt, jebkuras sakaru izlūkošanas darbības var veikt tikai pēc tam, kad, pamatojoties uz visu attiecīgo faktoru saprātīgu novērtējumu, ir konstatēts, ka darbības ir nepieciešamas, lai sasniegtu apstiprinātu izlūkošanas prioritāti.
111
Treškārt, sakaru izlūkošanas darbības jāveic samērīgi ar apstiprināto izlūkošanas prioritāti, kuras dēļ tās ir atļautas, lai rastu pienācīgu līdzsvaru starp izvirzītās izlūkošanas prioritātes nozīmi un ietekmi uz datu subjekta privātumu un pilsoniskajām brīvībām neatkarīgi no valstspiederības un dzīvesvietas.
112
Ceturtkārt, IR Nr. 14086 ir uzskaitīti vispārējie mērķi, kurus nedrīkst mēģināt sasniegt ar sakaru izlūkošanas darbībām. Tie ir, piemēram, mērķi apgrūtināt fizisku personu vai preses kritiku, nepiekrišanu vai ideju vai politisko uzskatu brīvu paušanu, nelabvēlīgi ietekmēt personas, pamatojoties uz viņu etnisko izcelsmi, rasi, dzimti, dzimtisko identitāti, seksuālo orientāciju vai reliģisko pārliecību, vai lai sniegtu konkurences priekšrocības ASV uzņēmumiem.
113
Trešām kārtām, no apstrīdētā lēmuma 141. apsvēruma izriet – un prasītājs to neapstrīd –, ka IR Nr. 14086 noteic īpašas garantijas, kas piemērojamas personas datu lielapjoma vākšanai.
114
Pirmkārt, IR Nr. 14086 noteic, ka jāpiemēro metodes un tehniskie pasākumi, lai vāktu tikai tādus datus, kas nepieciešami apstiprinātās izlūkošanas prioritātes īstenošanai, vienlaikus līdz minimumam samazinot nerelevantas informācijas vākšanu.
115
Turpinājumā IR Nr. 14086 noteic, ka personas datu lielapjoma vākšana var tikt veikta tikai, lai sasniegtu sešus konkrētus mērķus (turpmāk tekstā – “konkrētie lielapjoma vākšanas mērķi”), proti, aizsardzību pret terorismu, spiegošanu, masu iznīcināšanas ieročiem, kiberdraudiem, draudiem ASV personālam vai tās sabiedrotajiem, kā arī starptautisko noziedzību. Tajā ir paredzēta iespēja ASV prezidentam minētos konkrētos mērķus atjaunināt tad, ja rodas jaunas nacionālās drošības vajadzības, ko rada, piemēram, jauni vai pieaugoši draudi nacionālajai drošībai, kuru novēršanai, prezidenta ieskatā, varētu izmantot personas datu lielapjoma vākšanu. Šādi atjauninājumi nacionālās izlūkošanas direktoram principā jāpublisko, ja vien ASV prezidents nenolemj, ka šī publiskošana jau pati par sevi radītu risku šīs valsts nacionālajai drošībai.
116
Visbeidzot, IR Nr. 14086 noteic, ka ar lielapjoma vākšanas metodēm iegūtas sakaru izlūkdatu informācijas vaicājumu procedūras var veikt tikai tad, ja tas ir nepieciešams, lai īstenotu apstiprinātu izlūkošanas prioritāti, īstenojot konkrētos lielapjoma vākšanas mērķus un saskaņā ar politiku un procedūrām, kurās pienācīgi ņemta vērā šādu datu vaicājumu ietekme uz visu datu subjektu privāto dzīvi un pilsoniskajām brīvībām neatkarīgi no viņu valstspiederības vai dzīvesvietas.
117
Šādos apstākļos nav pamata apgalvot, ka lielapjoma vākšanas īstenošana nav pietiekami skaidri un precīzi reglamentēta.
118
Ņemot vērā visus izklāstītos apsvērumus, šis arguments jānoraida.
2) Par otro argumentu, kas balstīts uz 2020. gada 6. oktobra spriedumu “La Quadrature du Net” u.c. (C‑511/18, C‑512/18 un C‑520/18)
119
Ar otro argumentu prasītājs, skaidri atsaucoties uz 2020. gada 6. oktobra sprieduma La Quadrature du Net u.c. (C‑511/18, C‑512/18 un C‑520/18, EU:C:2020:791) 189. punktu, apgalvo, ka Tiesa izlūkošanas aģentūrām esot noteikusi pienākumu pirms pieslēguma datu vākšanas no operatoriem, kuru rīcībā tie ir, saņemt iepriekšēju tiesas vai administratīvās iestādes atļauju. Viņš uzskata, ka attiecībā uz ASV izlūkošanas aģentūru veikto tranzītā no Savienības esošo personas datu lielapjoma vākšanu šajā gadījumā neesot prasīta šāda iepriekšēja atļauja.
120
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd šo prasītāja argumentu.
121
Jānorāda, ka 2020. gada 6. oktobra spriedumā La Quadrature du Net u.c. (C‑511/18, C‑512/18 un C‑520/18, EU:C:2020:791) Tiesa tostarp atzina, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/58/EK (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) (OV 2002, L 201, 37. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/136/EK (OV 2009, L 337, 11. lpp.), 15. panta 1. punkts, lasot to Pamattiesību hartas 7., 8. un 11. panta, kā arī 52. panta 1. punkta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem ir noteikts pienākums veikt informācijas par datu plūsmu un atrašanās vietas datu vākšanu reāllaikā, ja šī vākšana gan attiecas vienīgi uz personām, attiecībā uz kurām ir pamatots iemesls aizdomām, ka tās iesaistītas terorisma darbībās, gan ir pakļauta iepriekšējai pārbaudei, ko veic vai nu tiesa, vai neatkarīga administratīva iestāde (minētā sprieduma 192. punkts).
122
No tā izriet, ka situācija, kas aplūkota lietā, kurā tika pasludināts 2020. gada 6. oktobra spriedums La Quadrature du Net u.c. (C‑511/18, C‑512/18 un C‑520/18, EU:C:2020:791), atšķiras no šajā lietā aplūkotās. Šajā gadījumā nav jāizvērtē nepieciešamība pakārtot iepriekšējai tiesu vai administratīvas iestādes pārbaudei elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēju veikto informācijas par datu plūsmu un atrašanās vietas datu vākšanu par lietotājiem, par kuriem ir aizdomas, ka tie vienā vai otrā veidā ir iesaistīti terorisma darbībās, bet gan jāizvērtē, vai apstāklis, ka ASV tiesību aktos izlūkošanas aģentūrām nav paredzēts pienākums, pirms tās veic tranzītā uz šo valsti esošo personas datu lielapjoma vākšanu, saņemt iepriekšēju atļauju no tiesu vai administratīvas iestādes, liek apšaubīt, ka apstrīdētajā lēmumā Komisijas veiktais konstatējums par aizsardzības līmeņa pietiekamību ir pamatots.
123
Šajos apstākļos jāsecina, ka atsaucei uz 2020. gada 6. oktobra spriedumu La Quadrature du Net u.c. (C‑511/18, C‑512/18 un C‑520/18, EU:C:2020:791) šajā lietā nav nozīmes.
124
Šo secinājumu neliek apšaubīt arī 2024. gada 30. aprīļa spriedums La Quadrature du Net u.c. (Personas dati un intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu apkarošana) (C‑470/21, EU:C:2024:370), par kuru šīs lietas dalībnieki tika aicināti izteikties procesa organizatoriskā pasākuma ietvaros.
125
Lietā, kurā tika pasludināts 2024. gada 30. aprīļa spriedums La Quadrature du Net u.c. (Personas dati un intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu apkarošana) (C‑470/21, EU:C:2024:370), strīds bija par to, vai ir likumīgi, ka valsts publiskajai iestādei, kas ir atbildīga par autortiesību un blakustiesību aizsardzību pret internetā izdarītajiem šo tiesību pārkāpumiem, ir atļauts piekļūt IP adresēm piesaistītajiem elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēju glabātajiem personas identitātes datiem, lai cīnītos pret intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem. Konkrēti, šī piekļuve bija pamatota ar mērķi identificēt IP adreses īpašnieku, kurš iesaistījies darbībās, ar kurām tiek pārkāptas autortiesības vai blakustiesības, jo tas aizsargātus darbus ir nelikumīgi darījis internetā pieejamus, lai citas personas tos lejupielādētu. Šajos apstākļos Tiesa nosprieda, ka tiesas vai neatkarīgas administratīvas iestādes iepriekšēja pārbaude:
–
nebija jāveic, ja kompetentajai valsts iestādei bija piekļuve IP adresei piesaistītajiem personas identitātes datiem tikai ar mērķi identificēt attiecīgo lietotāju un bez iespējas šos datus sasaistīt ar informāciju par veikto komunikāciju, jo šādas piekļuves radītā iejaukšanās nav kvalificējama kā smaga (minētā sprieduma 133. un 134. punkts);
–
bija jāveic, pirms kompetentā valsts iestāde sasaista IP adresei atbilstošas personas identitātes datus ar datni, kas attiecas uz darbu, kas nelikumīgi publiskots internetā tālab, lai citas personas to varētu lejupielādēt (šajā nozīmē skat. minētā sprieduma 141. punktu).
126
No tā izriet, ka lieta, kurā pasludināts 2024. gada 30. aprīļa spriedums La Quadrature du Net u.c. (Personas dati un intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu apkarošana) (C‑470/21, EU:C:2024:370), ir par valsts iestāžu piekļuvi IP adresei ar nolūku apkarot intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumus un ka šāds minētās lietas priekšmets atšķiras no izlūkošanas aģentūru veiktas tranzītā no Savienības esošu personas datu lielapjoma vākšanas. Līdz ar to nav uzskatāms, ka, ņemot vērā minēto spriedumu, ASV izlūkošanas aģentūru veiktajai tranzītā no Savienības esošo personas datu lielapjoma vākšanai būtu jāsaņem iepriekšēja atļauja.
127
Tādējādi šis arguments jānoraida.
3) Par trešo argumentu, kas balstīts uz ECT 2021. gada 25. maija spriedumu “Big Brother Watch” u.c. pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2021:0525JUD005817013)
128
Ar trešo argumentu prasītājs būtībā apgalvo, ka ECT 2021. gada 25. maija spriedumā Big Brother Watch u.c. pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2021:0525JUD005817013, turpmāk tekstā – “spriedums Big Brother Watch”) ECT uzskatīja, ka personas datu masveida pārtveršanas darbībām jāsaņem neatkarīgas iestādes iepriekšēja atļauja, sākot no brīža, kad ir noteikti novērošanas operācijas mērķi un apjoms. Viņš uzskata, ka attiecībā uz ASV izlūkošanas aģentūru veikto tranzītā no Savienības esošo personas datu lielapjoma vākšanu šajā gadījumā neesot prasīta šāda iepriekšēja atļauja.
129
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd šo prasītāja argumentu.
130
Jānorāda, ka lieta, kurā tika pasludināts spriedums Big Brother Watch, bija tostarp par to, vai ar ECPAK 8. pantu ir saderīgs Apvienotās Karalistes slepenās novērošanas režīms, kas deva izlūkdienestiem iespēju masveidā pārtvert elektroniskās komunikācijas un ar tām saistītos komunikāciju datus, proti, informāciju par datu plūsmu, kas attiecās uz pārtvertajām komunikācijām, kuras principā tika veiktas ārpus Britu salām.
131
Turklāt, kā izriet no šā sprieduma 29. punktā minētās judikatūras, ciktāl ECPAK 8. pantā, tāpat kā Pamattiesību hartas 7. pantā, ir nostiprinātas tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, interpretējot minētās hartas 7. panta tvērumu, jāņem vērā ECT judikatūra par ECPAK 8. pantu. No tā izriet, ka tad, ja Vispārējā tiesa nospriestu, ka spriedumam Big Brother Watch ir nozīme šajā lietā, apsvērumi, ko ECT minētajā spriedumā izklāstījusi par ECPAK 8. panta tvērumu, būtu jāņem vērā, lai interpretētu šīs hartas 7. panta tvērumu.
132
Šajā ziņā jāatgādina, ka spriedumā Big Brother Watch ECT lēma par to, vai bija likumīga Apvienotās Karalistes izlūkdienestu veiktā tādu elektronisko komunikāciju un ar tām saistīto komunikāciju datu masveida pārtveršana, kuras principā tika veiktas ārpus Britu salām.
133
Savukārt, kā šīs lietas dalībnieki ir norādījuši atbildē uz procesa organizatorisko pasākumu un tiesas sēdē, argumentācija, ko ECT izklāsta spriedumā Big Brother Watch, ir nozīmīga šajā lietā, jo personas datu masveida pārtveršana, kas tika aplūkota lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums, var tikt uzskatīta par tādu, kas ietver lielapjoma vākšanu, par kuru ir apstrīdētais lēmums.
134
Pirmkārt, jānorāda, ka sprieduma Big Brother Watch franču valodas versijā lietota vārdkopa “interception en masse”, savukārt angļu valodas versijā lietota vārdkopa “bulk interception”, kas franču valodā precīzāk atbilst jēdzienam “interception en vrac” jeb “lielapjoma pārtveršana”.
135
Otrkārt, spriedumā Big Brother Watch aplūkoto informācijas pārtveršanu, nošķirot to no mērķētas jeb mērķorientētas pārtveršanas, ECT definē kā tādu, kas neattiecas uz konkrētām personām un līdz ar to spēj ietekmēt lielu skaitu personu un saistīto komunikāciju datu, un tādējādi tai var būt ļoti plašs tvērums, jo tā citastarp ļauj vākt informāciju ārējās izlūkošanas ietvaros un apzināt jaunus draudus gan no zināmām, gan nezināmām personām. Turklāt, minētās tiesas ieskatā, ņemot vērā ar valsts drošības aizsardzību saistīto masveida pārtveršanas mērķi, šo pārtveršanu kompetentās iestādes parasti veic slepenībā, līdz ar to publiski ir pieejams maz informācijas par sistēmas darbību vai šāda informācija nebūs pieejama vispār (šajā nozīmē skat. spriedumu, Big Brother Watch, 322. punkts).
136
Treškārt, spriedumā Big Brother Watch ECT atzīst, ka, lai gan ne visi masveida pārtveršanas režīmi atbilst vienam un tam pašam modelim, un dažādi procesa posmi ne vienmēr būs diskrēti vai īstenoti stingrā hronoloģiskā secībā, masveida pārtveršana ir pakāpenisks process, kas būtībā notiek šādos četros posmos (turpmāk tekstā – “pārtveršanas posmi”):
a)
liela skaita personu elektronisko sakaru un ar tām saistīto sakaru datu masveida pārtveršana un sākotnējā saglabāšana;
b)
konkrētu selektoru piemērošana saglabātajiem sakariem un saistītajiem sakaru datiem, lai identificētu saziņu, kas varētu interesēt izlūkdienestus;
c)
analītiķu veikta atlasīto sakaru un saistīto sakaru datu pārbaude;
d)
turpmāka datu glabāšana un izmantošana iekļaušanai izlūkošanas ziņojumā, to paziņošana citiem valsts izlūkdienestiem vai nosūtīšanai ārvalstu izlūkdienestiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, Big Brother Watch, 325.–329. punkts).
137
No tā izriet, ka tāda personas datu lielapjoma vākšanas darbība kā tā, uz kuru attiecas apstrīdētais lēmums, tvēruma ziņā atbilst pirmajam no pārtveršanas posmiem, kurus ECT identificējusi spriedumā Big Brother Watch, ciktāl tā ietver liela skaita datu subjektu tranzītā no Savienības esošu personas datu vākšanu valsts drošības aizsardzības nolūkā.
138
Šajā kontekstā no sprieduma Big Brother Watch jāizdara secinājumi, izvērtējot to, vai ir tiesisks tāds, pamatojoties uz VDAR 45. panta 3. punktu, pieņemts lēmums par aizsardzības līmeņa pietiekamību kā apstrīdētais lēmums.
139
Šajā ziņā, pirmām kārtām, jānorāda, ka spriedumā Big Brother Watch ECT precizē, ka ECPAK 8. pantā nav aizliegts veikt masveida pārtveršanu, lai aizsargātu valsts drošību vai citas būtiskas valsts intereses pret nopietniem ārējiem draudiem, un ka valstīm ir plaša rīcības brīvība, lemjot par to, kāda veida pārtveršanas režīms tām ir nepieciešams (spriedums Big Brother Watch, 347. punkts).
140
Otrām kārtām, ECT norāda, ka attiecībā uz personas datu masveida pārtveršanu jāīsteno “no gala līdz galam drošības pasākumi”, kas kopā veido jebkuras masveida pārtveršanas sistēmas stūrakmeni, proti:
–
jāsaņem neatkarīgas iestādes atļauja jau no brīža, kad ir noteikts novērošanas operācijas mērķis un apjoms (spriedums Big Brother Watch, 350. punkts);
–
jāizveido tiesu a posteriori neatkarīgi veiktas pārraudzības un kontroles sistēma (šajā nozīmē skat. spriedumu, Big Brother Watch, 336. un 347. punkts);
–
jāparedz tiesību normas, kas katrā no pārtveršanas posmiem ļautu pārliecināties par veikto pasākumu nepieciešamību un samērīgumu (šajā nozīmē skat. spriedumu Big Brother Watch, 350. punkts); šajā ziņā minētā tiesa atgādina, ka iejaukšanās ECPAK 8. pantā garantētajās tiesībās var tikt attaisnota, pamatojoties uz šā panta 2. punktu, tikai tad, ja tā ir paredzēta likumā, tai ir viens vai vairāki šajā punktā uzskaitītie leģitīmie mērķi un tā ir nepieciešama demokrātiskā sabiedrībā, lai sasniegtu šos mērķus; savukārt pieņemto pasākumu paredzamība – slepenās novērošanas jomā – nozīmē, ka valsts tiesību aktiem jābūt pietiekami skaidriem, lai norādītu visiem par apstākļiem un nosacījumiem, kādos valsts vara ir tiesīga veikt šādus pasākumus (spriedums Big Brother Watch, 332. un 333. punkts).
141
Trešām kārtām, ECT atzīst, ka, lai arī ECPAK 8. pants ir piemērojams katrā no pārtveršanas posmiem, nepieciešamība paredzēt garantijas pieaug šā procesa gaitas dažādajos posmos, un līdz ar to pakāpe, kādā notiek iejaukšanās tiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību, palielinās. Tādējādi tā uzskata, ka tieši procesa beigās, ja tiek analizēta informācija par konkrētu personu vai kad saziņas saturu pārbauda analītiķis, garantiju esamība ir nepieciešama visvairāk (šajā nozīmē skat. spriedumu, Big Brother Watch, 330. un 331. punkts).
142
Ceturtkārt, ECT uzskata, ka, tā kā praksē nav iespējams iekļaut visus selektorus, kurus izlūkošanas aģentūras izmanto savākto komunikāciju filtrēšanai iepriekšējas atļaujas tvērumā, šīs atļaujas tvērums jāierobežo, lai tajā iekļautu vismaz izmantojamo selektoru veidus vai kategorijas (spriedums Big Brother Watch, 354. punkts).
143
Šajā lietā, pirmkārt, jāatgādina – kā Tiesa nospriedusi spriedumos Schrems I un Schrems II –, ka, lemjot par aizsardzības līmeņa pietiekamību Komisijai jāpārliecinās nevis par to, vai attiecīgās trešās valsts tiesību normas ir identiskas Savienībā spēkā esošajām, bet gan par to, vai tās būtībā ir līdzvērtīgas (skat. šā sprieduma 19. un 20. punktu).
144
Otrkārt, jāuzskata, ka, tā kā ASV izlūkošanas aģentūras veiktā personas datu lielapjoma vākšana, par kuru ir strīds šajā lietā, var tikt pielīdzināta datu pārtveršanai, kas tiek veikta pirmajā no pārtveršanas posmiem, kurus ECT iezīmējusi spriedumā Big Brother Watch, nepieciešamība attiecībā uz šo konkrēto lielapjoma vākšanas posmu paredzēt garantijas, kas ierobežo izlūkošanas aģentūru rīcības brīvību, ir mazāka, ņemot vērā kontekstu, kādā tiek veikta pārtveršana. Proti, šajā lietā runa ir tikai par izlūkošanas aģentūru veiktu personas datu sākotnēju lielapjoma pārtveršanu, taču ne turpmākajām darbībām, par kurām nav šī prasība un kuras vajadzības gadījumā varētu izpausties kā konkrētu selektoru izmantošana, ievākto datu pārbaude un to vēlāka izmantošana vai izpaušana.
145
No tā izriet, ka iepriekšējas atļaujas paredzēšana nav vienīgā garantija, kam jābūt nodrošinātai personas datu masveida pārtveršanā, bet ir viens no elementiem, kas kopā veido jebkuras masveida pārtveršanas sistēmas stūrakmeni. Šajā ziņā jāatgādina, ka spēkā esošajos ASV tiesību aktos ir paredzētas tiesību normas, kas pietiekami skaidri un precīzi reglamentē to, kā ASV izlūkošanas aģentūras īsteno personas datu lielapjoma vākšanu (skat. šā sprieduma 107.–116. punktu) un kas piešķir nosūtīto datu subjektiem tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību DPRC (skat. šā sprieduma 33.–63. punktu). Turklāt apstrīdētā lēmuma 162.–169. apsvērumā ir norādīts – un prasītājs to neapstrīd –, ka izlūkošanas aģentūru veiktās izlūkošanas darbības kontrolē PCLOB, kas, kā izriet no šā sprieduma 54. punkta, ar tās dibināšanas statūtiem izveidota kā neatkarīga aģentūra. Turklāt minētās darbības uzrauga, pirmām kārtām, par juridiskajiem jautājumiem atbildīgās amatpersonas un amatpersonas, kas katrā izlūkošanas aģentūrā ir atbildīgas par pārraudzību un atbilstības nodrošināšanu, otrām kārtām, neatkarīgs ģenerālinspektors, kura pienākums katrā izlūkošanas aģentūrā ir pārraudzīt attiecīgās aģentūras ārējās izlūkošanas darbības, un, trešām kārtām, Intelligence Oversight Board (Izlūkošanas pārraudzības padome, ASV), kas izveidota pie President’s Intelligence Advisory Board (Prezidenta konsultatīvā padome izlūkošanas jautājumos, ASV) un kurai jāpārrauga, kā ASV iestādes ievēro likumu, kā arī, ceturtām kārtām, ASV Kongresā izveidotās īpašās komitejas, kas veic visu ASV ārējās izlūkošanas darbību pārraudzību.
146
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, nav secināms, ka ar to, ka nav paredzēta iepriekšēja atļauja, kas piemērojama ASV izlūkošanas aģentūru veiktai tranzītā no Savienības esošu personas datu sākotnējai lielapjoma vākšanai, ir pietiekami, lai varētu uzskatīt, ka – no sprieduma Big Brother Watch gūto atziņu izpratnē – ASV tiesību aktos nav sniegtas garantijas, kas būtībā būtu līdzvērtīgas Savienības tiesībās paredzētajām.
147
Tādējādi šis arguments jānoraida.
4) Par ceturto argumentu, kas balstīts uz Eiropas Datu aizsardzības kolēģijas Atzinumu 5/2023
148
Ceturtajā argumentā prasītājs apgalvo, ka 2023. gada 28. februāra Atzinumā 5/2023 par Eiropas Komisijas īstenošanas lēmuma projektu par persondatu pietiekamu aizsardzību atbilstoši ES un ASV datu privātuma regulējumam (turpmāk tekstā – “Atzinums 5/2023”), Eiropas Datu aizsardzības kolēģija (turpmāk tekstā – “EDAK”) esot uzsvērusi, cik svarīgi ir personas datu lielapjoma vākšanu pakārtot iepriekšējai atļaujai. Viņš uzskata, ka attiecībā uz ASV izlūkošanas aģentūru veikto tranzītā no Savienības esošo personas datu lielapjoma vākšanu šajā gadījumā neesot prasīta iepriekšēja atļauja.
149
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd šo prasītāja argumentu.
150
Jānorāda, ka Atzinumu 5/2023 EDAK sniegusi, pamatojoties uz VDAR 70. panta 1. punkta s) apakšpunktu. Šī tiesību norma noteic, ka EDAK pēc savas ierosmes vai pēc Komisijas lūguma var sniegt Komisijai atzinumu, lai tā varētu novērtēt trešā valstī nodrošinātā aizsardzības līmeņa pietiekamību.
151
Taču, rīkojoties, pamatojoties uz VDAR 70. panta 1. punktu, EDAK veic tikai konsultēšanas funkciju – izstrādā atzinumus, pamatnostādnes, ieteikumus un paraugpraksi, kas nerada saistošas tiesiskās sekas (šajā nozīmē skat. Tiesas priekšsēdētaja 2023. gada 29. novembra rīkojumu EDAU/VNV, C‑413/23 P, nav publicēts, EU:C:2023:1036, 11. punkts). Tādējādi šis atzinums nav saistošs Komisijai, un tā joprojām var brīvi izvērtēt, vai šīs valsts tiesību akti kopumā piedāvā aizsardzības līmeni, kas ir būtībā līdzvērtīgs tam, kas garantēts Savienības tiesībās attiecībā uz personas datu lielapjoma vākšanu. Katrā ziņā jākonstatē, ka minētajā atzinumā EDAK nav norādījusi, ka iepriekšējas kontroles neieviešana attiecībā uz personas datu lielapjoma vākšanu noteikti apdraudētu Komisijas pozitīvo vērtējumu par DPR piedāvātā personas datu aizsardzības līmeņa pietiekamību. Gluži pretēji, šā paša atzinuma 165. punktā tā norādīja, ka šis vērtējums ir atkarīgs no visiem lietas apstākļiem un it īpaši no tā, vai Amerikas Savienotās Valstis ir ieviesušas a posteriori tiesas kontroli un tiesiskās aizsardzības mehānismu.
152
Šajā kontekstā Atzinums 5/2023 neļauj uzskatīt, ka ASV izlūkdienestu veiktajai tranzītā no Savienības esošo personas datu lielapjoma vākšanai būtu vajadzīga iepriekšēja atļauja un ka šīs valsts nodrošinātā aizsardzība pēc būtības nav līdzvērtīga Savienības tiesībās garantētajai aizsardzībai.
153
Tādējādi šis arguments un līdz ar to otrā pamata otrais iebildums kopumā jānoraida.
d)
Par otrā pamata trešo iebildumu, ka IR Nr. 14086 piešķirot ASV prezidentam pilnvaras atļaut slepeni atjaunināt konkrētos lielapjoma vākšanas mērķus
154
Ar otrā pamata trešo iebildumu prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi Pamattiesību hartas 7. un 8. pantu, jo apstrīdētajā lēmumā tā būtībā uzskatījusi, ka Amerikas Savienotās Valstis piedāvā būtībā līdzvērtīgu aizsardzības līmeni tam, kas ir garantēts Savienības tiesībās saskaņā ar VDAR, lasot to kopsakarā ar minēto hartu, lai arī IR Nr. 14086 nacionālās drošības apsvērumu dēļ dod ASV prezidentam iespēju atļaut slepeni atjaunināt konkrētus lielapjoma vākšanas mērķus. Konkrēti, viņš uzskata, ka pretēji tam, kas prasīts ECT 2015. gada 4. decembra spriedumā Roman Zakharov pret Krieviju (CE:ECHR:2015:1204JUD004714306, turpmāk tekstā – “spriedums Zakharov”), pilnvaru piešķiršana šim prezidentam atjaunināt šos konkrētos mērķus neļauj nosūtīto personas datu subjektiem precīzi identificēt tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru šie dati Amerikas Savienotajās Valstīs tiek apstrādāti.
155
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd prasītāja argumentāciju.
156
Jānorāda, ka spriedumā Zakharov ECT atzina, ka iejaukšanos pamattiesībās uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību var attaisnot saskaņā ar ECPAK 8. panta 2. punktu tikai tad, ja tā ir paredzēta likumā (spriedums Zakharov, 227. punkts). Minētā tiesa uzskata, ka vārdkopa “paredzēti likumā” nozīmē, ka attiecīgajai personai jābūt iespējai zināt par strīdīgo pasākumu un paredzēt tā sekas (spriedums Zakharov, 228. punkts). Sakaru pārtveršanas jomā “paredzamība” nenozīmē, ka indivīdam jāspēj paredzēt, kad iestādes varētu pārtvert viņa saziņu, bet ka būtībā viņa tiesību uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību ierobežojumiem jāizriet no skaidriem noteikumiem (spriedums Zakharov, 229. punkts).
157
Jāatgādina arīdzan, ka saskaņā ar šā sprieduma 29. punktā minēto judikatūru, ciktāl ECPAK 8. pantā – tāpat kā Pamattiesību hartas 7. pantā – ir nostiprinātas tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, interpretējot minētās hartas 7. pantu, kā tas tiek darīts šajā lietā, jāņem vērā ECT judikatūra par ECPAK 8. pantu, tostarp tātad arī spriedums Zakharov.
158
Šajā ziņā no IR Nr. 14086 2. iedaļas c) punkta ii) apakšpunkta C) punkta izriet, ka ASV prezidentam piešķirtās pilnvaras atjaunināt [datu] lielapjoma vākšanas konkrēto mērķu sarakstu nav neierobežotas, bet gan attiecas tikai uz gadījumiem, kad šī atjaunināšana ir nepieciešama tāpēc, ka rodas jaunas nacionālās drošības vajadzības, ko rada, piemēram, jauni vai pieaugoši draudi nacionālajai drošībai, kuru novēršanai varētu izmantot personas datu lielapjoma vākšanu. Turklāt no šīs tiesību normas izriet un Amerikas Savienotās Valstis tiesas sēdē apstiprināja, ka minētā prezidenta veiktā šo konkrēto mērķu atjaunināšana nenotiek slepenībā, bet gan to publisko nacionālās izlūkošanas direktors, ja vien prezidents neuzskata, ka publiskošana pati par sevi var radīt risku viņa valsts nacionālajai drošībai. Turklāt pat šādā gadījumā uz lielapjoma datu vākšanu attiecas visas IR Nr. 14086 paredzētās garantijas un ierobežojumi un, ja datu subjekts iesniedz sūdzību personas datu jautājumā, to izskata CLPO un vajadzības gadījumā pārskata DPRC.
159
Šajā kontekstā nav uzskatāms, ka ASV prezidentam piešķirtās pilnvaras atjaunināt lielapjoma vākšanas konkrēto mērķu sarakstu būtu pretrunā prasībām, kuras ECT identificējusi spriedumā Zakharov.
160
Tādējādi otrā pamata trešais iebildums un līdz ar to minētais pamats kopumā jānoraida.
4.
Par ceturto pamatu, kas attiecas uz VDAR 22. panta pārkāpumu
161
Ar ceturto pamatu prasītājs apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi VDAR 22. pantu, jo apstrīdētajā lēmumā tā nav paredzējusi tiesību normu, kurā būtu noteiktas datu subjektu tiesības nebūt tādu lēmumu subjektam, kuru pamatā ir tikai automatizēta personas datu apstrāde, tostarp profilēšana, kas tiem rada tiesiskas sekas vai būtiski ietekmē datu subjektus (turpmāk tekstā – “pilnībā automatizēti lēmumi”).
162
Ievadam jānorāda, ka VDAR 22. panta formulējums ir šāds:
“1.   Datu subjektam ir tiesības nebūt tāda lēmuma subjektam, kura pamatā ir tikai automatizēta apstrāde, tostarp profilēšana, kas attiecībā uz datu subjektu rada tiesiskās sekas vai kas līdzīgā veidā ievērojami ietekmē datu subjektu.
2.   Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja lēmums:
a)
ir vajadzīgs, lai noslēgtu vai izpildītu līgumu starp datu subjektu un datu pārzini;
b)
ir atļauts saskaņā ar Savienības vai dalībvalsts tiesību aktiem, kuri ir piemērojami pārzinim un kuros ir arī noteikti atbilstīgi pasākumi, ar ko aizsargā datu subjekta tiesības un brīvības, un leģitīmās intereses; vai
c)
pamatojas uz datu subjekta nepārprotamu piekrišanu.”
163
Jānorāda arī, ka VDAR 22. panta 1. punktā rodamais jēdziens “profilēšana” šīs pašas regulas 4. panta 4. punktā ir definēts kā “jebkura veida automatizēta personas datu apstrāde, kas izpaužas kā personas datu izmantošana ar nolūku izvērtēt konkrētus ar fizisku personu saistītus personiskus aspektus, jo īpaši analizēt vai prognozēt aspektus saistībā ar minētās fiziskās personas sniegumu darbā, ekonomisko situāciju, veselību, personīgām vēlmēm, interesēm, uzticamību, uzvedību, atrašanās vietu vai pārvietošanos”.
164
No tā izriet, ka saskaņā ar VDAR 22. pantu ikvienam datu subjektam ir tiesības nebūt tāda lēmuma subjektam, kura pamatā ir tikai automatizēta personas datu apstrāde, tostarp tad, ja ar šo pasākumu tiek analizēti un prognozēti konkrēti viņa rīcības aspekti.
165
Taču no apstrīdētā lēmuma izriet, ka tajā nav konkrēti aplūkots jautājums par pilnībā automatizētiem lēmumiem.
166
Tādējādi jāizlemj, vai šī nepilnība var ietekmēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, ciktāl tās dēļ varētu tikt apšaubīts minētā lēmuma 1. pantā ietvertais secinājums, ka Amerikas Savienotās Valstis nodrošina pietiekamu personas datu aizsardzības līmeni.
167
Prasītāja ceturtā pamata atbalstam izvirzītie trīs iebildumi, sākot ar pirmo un trešo iebildumu, kas jāizskata kopā, jāanalizē šajā kontekstā.
a)
Par ceturtā pamata pirmo un trešo iebildumu, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, apstāklis, ka pilnībā automatizētus lēmumus parasti pieņem pārziņi – kuri, būdami iedibināti Savienībā, ir pakļauti VDAR regulējumam –, nesniedz garantijas attiecībā uz citiem gadījumiem, un, otrkārt, apstāklim, ka ASV tiesību aktos ir paredzēta aizsardzība noteiktās nozarēs gadījumos, kad pilnībā automatizētu lēmumu pieņemšana neietilpst minētās regulas piemērošanas jomā, šajā lietā nav nozīmes
168
Ar ceturtā pamata pirmo un trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, pirmkārt, ka apstāklis, ka pilnībā automatizētus lēmumus parasti pieņem pārziņi – kuri, būdami iedibināti Savienībā, ir pakļauti VDAR regulējumam –, nesniedzot garantijas attiecībā uz citiem gadījumiem. Otrkārt, tas norāda, ka apstāklim, ka ASV tiesību aktos ir noteikta aizsardzība noteiktās nozarēs gadījumos, kad pilnībā automatizētu lēmumu pieņemšana neietilpst minētās regulas piemērošanas jomā, šajā lietā nav nozīmes, jo šis apstāklis neļauj secināt, ka vispārīgi šīs valsts piedāvātā aizsardzība attiecībā uz visiem pilnībā automatizētiem lēmumiem ir līdzvērtīga šīs regulas 22. pantā garantētajai aizsardzībai.
169
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd prasītāja argumentāciju.
170
Jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma 33. apsvēruma izriet: saistībā ar personas datu nosūtīšanu no Savienības uz Amerikas Savienotajām Valstīm jānošķir trīs gadījumi attiecībā uz pilnībā automatizētu lēmumu pieņemšanu.
171
Pirmkārt, var būt tā, ka pilnībā automatizētus lēmumus pieņem Savienībā iedibināts pārzinis, kas Savienībā ir ievācis datu subjektu personas datus. Šajā ziņā jāteic, ka VDAR 4. panta 7. punktā pārzinis ir definēts kā fiziska vai juridiska persona, publiska iestāde, aģentūra vai cita struktūra, kas viena pati vai kopīgi ar citām nosaka personas datu apstrādes nolūkus un līdzekļus. Šādā gadījumā, tā kā saskaņā ar minētās regulas 3. panta 1. punktu pārzinim šī regula ir piemērojama, tam jāievēro šīs regulas 22. pantā noteiktās prasības attiecībā uz šādiem lēmumiem.
172
Otrkārt, var būt tā, ka pilnībā automatizētus lēmumus pieņem vai nu trešā valstī iedibināts apstrādātājs, kas rīkojas tāda Savienībā iedibināta pārziņa vārdā, kurš tam nosūtījis Savienībā ievāktos personas datus, vai apakšapstrādātājs, kas rīkojas tāda Savienībā iedibināta apstrādātāja vārdā, kurš tam nosūtījis Savienībā ievāktos datus. Šajā ziņā jāprecizē, ka VDAR 4. panta 8. punktā apstrādātājs ir definēts kā fiziska vai juridiska persona, publiska iestāde, aģentūra vai cita struktūra, kura pārziņa vārdā apstrādā personas datus. Šādos gadījumos, ciktāl ārvalstu apstrādātāji rīkojas Savienībā esošā pārziņa vai apstrādātāja vārdā, tiem minētā regula ir piemērojama saskaņā ar tās 3. panta 1. punktu. Tādējādi attiecībā uz šādiem lēmumiem pārzinim un apstrādātājam jāievēro šīs pašas regulas 22. pantā noteiktās prasības.
173
Treškārt, var būt tā, ka pilnībā automatizētus lēmumus pieņem pārzinis vai apstrādātājs, kas nav iedibināti Savienībā, bet vēršas pie Savienībā esošajiem datu subjektiem, piedāvājot tiem preces vai pakalpojumus vai novērojot to uzvedību. Savukārt šādā gadījumā VDAR 3. panta 2. punkts noteic, ka ārvalstu pārzinim un apstrādātājam minētā regula ir piemērojama. Tādējādi attiecībā uz šādiem lēmumiem viņiem jāievēro minētās regulas 22. pantā noteiktās prasības.
174
Līdz ar to no apstrīdētā lēmuma izriet, ka gadījumi, kad pilnībā automatizēti lēmumi neietilpst VDAR 22. panta piemērošanas jomā, ir visnotaļ mazskaitlīgi un aprobežojas ar situāciju, kad DPR organizācijas Savienībā tieši vāc personas datus, tomēr nepiedāvājot Savienības pilsoņiem preces vai pakalpojumus un nenovērojot viņu uzvedību minētās regulas 3. panta 2. punkta izpratnē.
175
Savukārt no apstrīdētā lēmuma 35. un 36. apsvēruma izriet – un prasītājs to neapstrīd –, ka šajos gadījumos ASV tiesību akti piedāvā VDAR piedāvātajai aizsardzībai līdzīgu aizsardzību noteiktās nozarēs, proti, tādās jomās kā aizdevumu izsniegšana, hipotekāro kredītu piedāvājumi, pieņemšana darbā un nodarbinātība, mājokļi un apdrošināšana, kurās ir lielāka iespējamība, ka DPR organizācijas pieņems pilnībā automatizētus lēmumus.
176
Piemēram, attiecībā uz patēriņa kredītiem Fair Credit Reporting Act (Likums par godīgu kredītinformāciju) un Equal Credit Opportunity Act (Likums par vienlīdzīgām kreditēšanas iespējām) ietver garantijas, kas patērētājiem nodrošina zināmas tiesības saņemt paskaidrojumus un apstrīdēt pilnībā automatizētus lēmumus. Šie tiesību akti attiecas uz daudzām jomām kā, piemēram, kreditēšanu, nodarbinātību, mājokļiem un apdrošināšanu. Turklāt Civil Rights Act (Pilsonisko tiesību likums) VII sadaļa un Fair Housing Act (Likums par taisnīgumu mājokļu jautājumos) nodrošina fiziskām personām aizsardzību attiecībā uz pilnībā automatizētā lēmumu pieņemšanā izmantotajiem modeļiem – kas varētu izraisīt diskrimināciju noteiktu pazīmju dēļ – un piešķir tām tiesības apstrīdēt šādus lēmumus. Turklāt attiecībā uz informāciju par veselību saskaņā ar Health Insurance Portability and Accountability Act (Likums par veselības apdrošināšanas datu pārnesamību un pārskatatbildību) ASV iestāžu pieņemtajos noteikumus tiek prasīts, lai medicīnas pakalpojumu sniedzēji saņemtu informāciju, kas tiem dod iespēju informēt privātpersonas par medicīnas nozarē izmantotajām automatizētajām lēmumu pieņemšanas sistēmām.
177
Šajā kontekstā, pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, nav uzskatāms, ka aizsardzībai, kas ASV tiesību aktos paredzēta noteiktās nozarēs, nebūtu nozīmes šajā lietā tāpēc, ka tā nav tik pat vispārpiemērojama kā VDAR 22. pants.
178
Šajā ziņā jāatgādina, ka spriedumos Schrems I un Schrems II Tiesa ir nospriedusi, ka, nepieprasot, lai attiecīgā trešā valsts garantētu tādu pašu aizsardzības līmeni kā Savienības tiesību sistēmā garantētais, VDAR 45. panta 1. punktā minētais jēdziens “pietiekams aizsardzības līmenis” jāsaprot tādējādi, ka šī trešā valsts tik tiešām, pamatojoties uz savu iekšējo tiesisko kārtību vai starptautiskajām saistībām, ko tā uzņēmusies, nodrošina būtībā ekvivalentu pamatbrīvību un pamattiesību aizsardzības līmeni, kāds saskaņā ar minēto regulu, to lasot Pamattiesību hartas gaismā, ir garantēts Savienībā (skat. šā sprieduma 19. un 20. punktu).
179
Turklāt spriedumā Schrems I Tiesa atzina, ka, pat ja līdzekļi, kurus trešā valsts izmanto, lai nodrošinātu pienācīgu personas datu aizsardzības līmeni, var atšķirties no tiem, kas tiek izmantoti Savienībā, tomēr praksē šiem līdzekļiem jābūt efektīviem, lai nodrošinātu Savienībā garantētajai aizsardzībai būtībā līdzvērtīgu aizsardzību (skat. šā sprieduma 20. punktu).
180
Ņemot vērā visus izklāstītos apsvērumus, ceturtā pamata pirmais un trešais iebildums jānoraida.
b)
Par ceturtā pamata otro iebildumu, ka Komisijas 2018. gadā pasūtītajam pētījumam – kas pierāda to gadījumu mazskaitlīgumu, kuros Amerikas Savienotajās Valstīs iedibinātās organizācijas, kas pievienojušās privātuma vairogam, pieņēma pilnībā automatizētus lēmumus – šajā lietā neesot nozīmes
181
Ar ceturtā pamata otro iebildumu prasītājs apgalvo, ka šajā lietā neesot nozīmes apstāklim, ka apstrīdētā lēmuma 34. apsvērumā minētajā pētījumā par pilnībā automatizētiem lēmumiem, kuru Komisija bija pasūtījusi 2018. gadā un kura rezultāti ir ietverti Komisijas 2018. gada 19. decembra Ziņojuma Eiropas Parlamentam un Padomei COM(2018) 860 final saistībā ar otro gada pārskatu par [ES un ASV] privātuma vairoga darbību (turpmāk tekstā – “2018. gada pētījums”) [pielikumā esošā Komisijas dienestu darba dokumenta] 4.1.5. punktā, ir secināts, ka nav pierādījumu par pilnībā automatizētiem lēmumiem, ko pieņēmušas Amerikas Savienotajās Valstīs iedibinātas organizācijas, kuras ir pievienojušās privātuma vairogam. Konkrēti tas apgalvo, ka minētajā pētījumā esot atsauce uz lēmumu par privātuma vairoga nodrošinātā aizsardzības līmeņa pietiekamību, kuru Tiesa atcēlusi spriedumā Schrems II, un ka tajā neesot ņemta vērā pašreizējā situācija, ko raksturo ārkārtīgi strauja pilnībā automatizētu pakalpojumu, kuru pamatā ir mākslīgais intelekts, attīstība.
182
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd prasītāja argumentāciju.
183
No 2018. gada pētījuma tostarp izriet, ka, pirmkārt, tolaik nebija nekādas informācijas, kas ļautu uzskatīt, ka ASV iedibinātie uzņēmumi, kuri bija pievienojušies privātuma vairogam, būtu pieņēmuši pilnībā automatizētus lēmumus, un, otrkārt, Amerikas Savienotās Valstis bija ieviesušas nozaru tiesību aktus tādās jomās kā patēriņa kredīti, nodarbinātība, mājokļi, apdrošināšana un veselība, kurās, visticamāk, tiks pieņemti pilnībā automatizēti lēmumi.
184
Šajā ziņā, pirmām kārtām, jānorāda, ka 2018. gada pētījums nav minēts lēmumā par privātuma vairoga aizsardzības līmeņa pietiekamību un Komisija to ir pasūtījusi pēc minētā lēmuma stāšanās spēkā. Apstāklim, ka spriedumā Schrems II Tiesa šo lēmumu ir atcēlusi, šajā lietā nav nozīmes. Turklāt spriedumā Schrems II Tiesa minēto lēmumu ir atcēlusi ne minētajā pētījumā izklāstīto iemeslu dēļ.
185
Otrām kārtām, 2018. gada pētījumā patiešām ir ņemta vērā faktiskā un tiesiskā situācija, kas Amerikas Savienotajās Valstīs bija nevis 2023. gadā, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, bet gan 2018. gadā, kad šis pētījums tika veikts. Tomēr to gadījumu mazskaitlīgums, kuros Amerikas Savienotajās Valstīs iedibinātas organizācijas, kas pievienojušās privātuma vairogam, ir pieņēmušas pilnībā automatizētus lēmumus, ir apstiprināts Komisijas 2019. gada 23. oktobra Ziņojumā Eiropas Parlamentam un Padomei COM(2019) 495 final par trešo gada pārskatu par [ES un ASV] privātuma vairogu. Proti, šajā ziņojumā tostarp bija norādīts, ka to ASV iedibināto organizāciju skaits, kuras piedalās privātuma vairogā un kuras ir pieņēmušas pilnībā automatizētus lēmumus, ir ierobežots un ka šo organizāciju pieņemtajiem lēmumiem parasti nav tiesisku seku un tie nerada nekādas citas sekas attiecībā uz datu subjektiem.
186
Trešām kārtām, jānorāda, ka savos procesuālajos rakstos prasītājs nav sniedzis nevienu pierādījumu, kas ļautu uzskatīt, ka pēc 2018. gada pētījuma veikšanas Amerikas Savienotajās Valstīs iedibinātās organizācijas būtu pieņēmušas pilnībā automatizētus lēmumus, un nav juridiski pietiekami izskaidrojis iemeslu, kādēļ mākslīgā intelekta attīstība minētajam pētījumam atņemtu nozīmi.
187
Šajos apstākļos ceturtā pamata otrais iebildums un līdz ar to minētais pamats kopumā jānoraida.
5.
Par piekto pamatu, kas attiecas uz VDAR 32. panta, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 45. panta 2. punktu, pārkāpumu
188
Ar piekto pamatu prasītājs apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi VDAR 32. pantu, lasītu kopsakarā ar šīs pašas regulas 45. panta 2. punktu, ciktāl apstrīdētajā lēmumā tā ir uzskatījusi, ka Amerikas Savienotās Valstis nodrošina aizsardzības līmeni, kas būtībā ir līdzvērtīgs Savienībā garantētajam līmenim, attiecībā uz tehniskajiem un organizatoriskajiem pasākumiem, ko Amerikas Savienotajās Valstīs iedibināti pārziņi un apstrādātāji īsteno, lai nodrošinātu no Savienības uz šo valsti nosūtīto personas datu apstrādes drošību.
189
Šajā ziņā, pirmām kārtām, prasītājs apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 1. pielikuma II.4. punkta a) apakšpunktā ir vienīgi paredzēts, ka DPR organizācijām jāveic saprātīgi un atbilstoši drošības pasākumi tikai tad, ja tās rada, pārvalda, izmanto vai izplata personas datus. Tādējādi, ja šīs organizācijas aplūko no Savienības nosūtītos personas datus, nekādi drošības pasākumi neesot prasīti. Prasītājs apgalvo, ka aplūkošana tomēr esot viena no darbībām, kas ietverta VDAR 4. panta 2. punktā rodamajā jēdzienā “apstrāde”.
190
Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 1. pielikuma III.6. punkta f) apakšpunktā esot noteikts pienākums Amerikas Savienotajās Valstīs iedibinātām organizācijām, kas izstājas no DPR, turpināt ievērot šajā lēmumā ietvertos principus, tostarp tos, kas attiecas uz apstrādes drošību, tik ilgi, kamēr tās glabā, izmanto vai izpauž no Savienības uz Amerikas Savienotajām Valstīm nosūtītos personas datus, taču šāds pienākums neesot noteikts tad, ja šīs pašas organizācijas aplūko personas datus.
191
Komisija, kuras prasījumus atbalsta Īrija un Amerikas Savienotās Valstis, apstrīd prasītāja argumentāciju.
192
Ievadam jāatgādina, ka VDAR 32. panta formulējums ir šāds:
“1.   Ņemot vērā tehnikas līmeni, īstenošanas izmaksas un apstrādes raksturu, apmēru, kontekstu un nolūkus, kā arī dažādas iespējamības un smaguma pakāpes risku attiecībā uz fizisku personu tiesībām un brīvībām, pārzinis un apstrādātājs īsteno atbilstīgus tehniskus un organizatoriskus pasākumus, lai nodrošinātu tādu drošības līmeni, kas atbilst riskam, tostarp attiecīgā gadījumā cita starpā:
a)
personas datu pseidonimizāciju un šifrēšanu;
b)
spēju nodrošināt apstrādes sistēmu un pakalpojumu nepārtrauktu konfidencialitāti, integritāti, pieejamību un noturību;
c)
spēju laicīgi atjaunot personas datu pieejamību un piekļuvi tiem gadījumā, ja ir noticis fizisks vai tehnisks negadījums;
d)
procesu regulārai tehnisko un organizatorisko pasākumu efektivitātes testēšanai, izvērtēšanai un novērtēšanai, lai nodrošinātu apstrādes drošību.
2.   Novērtējot atbilstīgo drošības līmeni, ņem vērā jo īpaši riskus, ko rada apstrāde, jo īpaši nejauša vai nelikumīga nosūtīto, uzglabāto vai citādi apstrādāto personas datu iznīcināšana, nozaudēšana, pārveidošana, neatļauta izpaušana vai piekļuve tiem.”
193
Turklāt VDAR 32. pantā rodamais termins “apstrāde” šīs pašas regulas 4. panta 2. punktā ir definēts kā “jebkura ar personas datiem vai personas datu kopumiem veikta darbība vai darbību kopums, ko veic ar vai bez automatizētiem līdzekļiem, piemēram, vākšana, reģistrācija, organizēšana, strukturēšana, glabāšana, pielāgošana vai pārveidošana, atgūšana, aplūkošana, izmantošana, izpaušana, nosūtot, izplatot vai citādi darot tos pieejamus, saskaņošana vai kombinēšana, ierobežošana, dzēšana vai iznīcināšana”.
194
Judikatūrā atzīts, ka tostarp no VDAR 4. panta 2. punktā ietvertās vārdkopas “jebkura [..] darbība” izriet, ka jēdzienu “apstrāde” Savienības likumdevējs ir vēlējies apveltīt ar plašu tvērumu, kā to apstiprina apstāklis, ka šajā normā minēto darbību uzskaitījums nav izsmeļošs, jo tajā lietots vārds “piemēram” (skat. spriedumu, 2024. gada 7. marts, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
195
Visbeidzot jānorāda, ka viens no aspektiem, kas Komisijai jāņem vērā, saskaņā ar VDAR 45. panta 2. punkta a) apakšpunktu novērtējot trešās valsts nodrošināto aizsardzības līmeni, ir šīs valsts īstenotie personas datu drošības pasākumi.
196
Šajā kontekstā kopīgi jāizvērtē abi argumenti, kurus prasītājs ir izvirzījis šā iebilduma pamatojumam.
197
Šajā ziņā jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 1. pielikuma II.4. punkta a) apakšpunkts noteic:
“Organizācijām, kas izveido, uztur, izmanto vai izplata personas datus, jāveic saprātīgi un atbilstoši pasākumi, lai tos aizsargātu no pazaudēšanas, ļaunprātīgas izmantošanas, neatļautas piekļuves, izpaušanas, pārveidošanas un iznīcināšanas, pienācīgi ņemot vērā ar personas datu apstrādi un veidu saistītos riskus.”
198
Turklāt apstrīdētā lēmuma 1. pielikuma III.6. punkta f) apakšpunkta formulējums ir šāds:
“Organizācijai ir jāpiemēro DPR principi visiem personas datiem, kas no ES saņemti, pamatojoties uz [DPR]. Apņemšanās ievērot DPR principus laika ziņā nav ierobežota attiecībā uz personas datiem, kas saņemti periodā, kad organizācija izmanto [DPR] priekšrocības. Organizācijas apņemšanās nozīmē, ka tā turpinās šādiem datiem piemērot principus tik ilgi, kamēr organizācija tos glabās, izmantos vai izpaudīs, pat ja pēcāk tā kāda iemesla dēļ no [DPR] izstāsies.”
199
No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 1. pielikuma II.4. punkta a) apakšpunkts un III.6. punkta f) apakšpunkts attiecas ne uz visiem personas datu apstrādes veidiem VDAR 4. panta 2. punkta izpratnē. Gluži pretēji, pirmkārt, pirmais no minētajiem punktiem DPR organizācijām uzliek pienākumu veikt drošības pasākumus tikai gadījumos, kad tās rada, pārvalda, izmanto vai izplata personas datus. Otrkārt, otrajā no minētajiem punktiem ir noteikts, ka organizācijām, kas izstājas no DPR, jāturpina piemērot apstrīdētajā lēmumā ietvertos principus tik ilgi, kamēr tās glabā, izmanto vai izpauž no Savienības uz Amerikas Savienotajām Valstīm nosūtītos personas datus.
200
Taču, pirmkārt, jāatgādina, ka spriedumos Schrems I un Schrems II Tiesa atzina, ka nav nepieciešams, lai trešā valsts nodrošinātu tādu pašu tiesisko aizsardzību kā tā, kas tiek garantēta Savienības tiesību sistēmā (skat. šā sprieduma 19. un 20. punktu). No tā izriet, ka, ja apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskata, ka šā lēmuma pieņemšanas brīdī spēkā esošajos ASV tiesību aktos ir garantēts būtībā līdzvērtīgs aizsardzības līmenis tam, kāds ir paredzēts Savienības tiesībās, nav nepieciešams, lai minētajā lēmumā būtu ietverts tieši tāds pats formulējums kā VDAR.
201
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 1. pielikuma II.4. punkta a) apakšpunktā ietvertie principi jāinterpretē, ņemot vērā to, kas izklāstīts minētā lēmuma 23. apsvērumā, kurā līdzīgi tam, kā tas darīts VDAR 32. pantā, ir teikts:
“Personas dati arī būtu jāapstrādā tā, ka tiek nodrošināta to drošība, kas ietver aizsardzību pret neatļautu vai nelikumīgu apstrādi un pret nejaušu nozaudēšanu, iznīcināšanu vai bojāšanu. Tālab pārziņiem un apstrādātājiem būtu jāveic atbilstoši tehniskie vai organizatoriskie pasākumi, lai aizsargātu personas datus no iespējamiem apdraudējumiem. Šie pasākumi būtu jāizvērtē, ņemot vērā jaunākos sasniegumus, saistītās izmaksas un apstrādes raksturu, apjomu, kontekstu un nolūkus, kā arī riskus attiecībā uz fizisku personu tiesībām.”
202
Treškārt, jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 1. pielikuma II.4. punkta a) apakšpunktā esošie vārdi “izveido”, “uztur”, “izmanto” un “izplata”, kā arī šā paša pielikuma III.6. punkta f) apakšpunktā esošie vārdi “glabā”, “izmanto” un “izpauž” ir personas datu “apstrādes” VDAR 32. panta izpratnē konkrētas izpausmes un ka tie, gluži tāpat kā vārds “apstrāde”, ir vērsti uz to, lai aptvertu plašu ar personas datiem saistītu darbību klāstu.
203
Ceturtkārt, darbības vārda “izmantot”, kas ietverts gan apstrīdētā lēmuma 1. pielikuma II.4. punkta a) apakšpunktā, gan šā paša pielikuma III.6. punkta f) apakšpunktā, nozīme ir ‘lietot, rīkoties (ar ko) mērķtiecīgi, pārdomāti, tā, lai gūtu labumu’. No šā viedokļa raugoties, personas datu izmantošana ietver to aplūkošanu, jo pēc definīcijas, lai varētu izmantot datus, tiem vispirms jāvar piekļūt un tātad ar tiem iepazīties jeb tos aplūkot. No tā izriet, ka prasītāja arguments, ka apstrīdētajā lēmumā neesot prasīts nekāds drošības pasākums, ja DPR organizācijas aplūko no Savienības nosūtītos personas datus, nav pamatots.
204
Ņemot vērā visus šos apstākļus, piektais pamats un attiecīgi prasība kopumā jānoraida.
IV. Par tiesāšanās izdevumiem
205
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
206
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tam spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež prasītājam segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas radušies saistībā ar pagaidu noregulējuma tiesvedību.
207
Turklāt saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Līdz ar to Īrijai savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašai.
208
Turklāt atbilstoši Reglamenta 138. panta 3. punktam Vispārējā tiesa var nolemt, ka personai, kas iestājusies lietā un kas nav šā panta 1. vai 2. punktā minētā persona, savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašai. Šajā gadījumā jānolemj, ka Amerikas Savienotās Valstīm savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašām.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (desmitā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Prasību noraidīt.
2)
Philippe Latombe sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus, ieskaitot ar pagaidu noregulējuma procedūru saistītos tiesāšanās izdevumus.
3)
Īrija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
4)
Amerikas Savienotās Valstis savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
Porchia
Jaeger
Madise
Nihoul
Verschuur
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 3. septembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.