62019TJ0134_RES
Lieta T‑134/19
AM
pret
Eiropas Investīciju banku
Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2021. gada 10. marta spriedums
Civildienests – EIB personāls – Atalgojums – Pieņemamība – Termiņš pieteikuma uzsākt samierināšanas procedūru iesniegšanai – Nelabvēlīgs akts – Ģeogrāfiskās mobilitātes pabalsts – Pārcelšana uz ārējo biroju – Atteikums piešķirt pabalstu – Prasība atcelt tiesību aktu un prasība atlīdzināt zaudējumus
Ierēdņu celta prasība – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Prasība, kas celta par lēmumu, ar kuru tiek izbeigta samierināšanas procedūra – Iedarbība – Vēršanās tiesā par apstrīdēto aktu – Izņēmums – Lēmums, kam nav apstiprinoša rakstura– Tajā ietvertā pamatojuma ņemšana vērā
(Eiropas Investīciju bankas Personāla reglamenta 41. pants)
(skat. 29., 30., 33. un 34. punktu)
Ierēdņu celta prasība – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Nelabvēlīgs akts – Jēdziens – Paziņojums par algu vai pensiju, kas ietver lēmumu, kura priekšmets ir pilnībā mantisks – Iekļaušana
(Eiropas Investīciju bankas Personāla reglamenta 41. pants)
(skat. 40.–44. punktu)
Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Atalgojums – Ģeogrāfiskās mobilitātes pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi – Atteikums piešķirt pabalstu darbiniekam, kurš ir pārcelts uz Bankas ārējo biroju līdz viņa līguma beigām – Prettiesiskums – Piešķiršana, kas ir pakļauta nosacījumam par reintegrēšanu Bankas galvenajā mītnē – Neesamība
(skat. 56., 58., 59., 61_.64. un 65.–71. punktu)
Ierēdņu celta prasība – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Atceļošs spriedums – Iedarbība – Pienākums veikt izpildes pasākumus – Spriedums, ar ko atceļ lēmumu par atteikumu piešķirt darbiniekam pabalstu – Prasītāja prasība atlīdzināt ciesto mantisko kaitējumu – Prasības priekšlaicīgums
(LESD 266. panta 1. daļa)
(skat. 78. un 79. punktu)
Rezumējums
Prasītājs AM tika pieņemts darbā Eiropas Investīciju bankā (EIB) 2014. gada 1. jūnijā, pamatojoties uz darba līgumu, kas noslēgts uz noteiktu laiku – vienu gadu – un kas pēc tam tika divas reizes pagarināts. Kopš sava pirmā līguma sākuma ar EIB un līdz 2017. gada 31. martam viņš bija norīkots darbā EIB ārējā birojā Vīnē (Austrija). No 2017. gada 1. aprīļa līdz viņa tekošā līguma termiņa beigām, proti, 2020. gada 31. maijam, prasītājs tika pārcelts no ārējā biroja Vīnē uz biroju Briselē (Beļģija). 2017. gada 30. jūnijā EIB pieņēma lēmumu, kurā bija precizēts, ka prasītāja pārcelšana neietilpst EIB personālam piemērojamo administratīvo noteikumu (turpmāk tekstā – “administratīvie noteikumi”) piemērošanas jomā un ka līdz ar to viņam nav tiesību saņemt ģeogrāfiskās mobilitātes pabalstu. Pēc prasītāja lūguma uzsākt samierināšanas procedūru EIB pieņēma lēmumu atkārtoti atteikt izmaksāt prasītājam minēto pabalstu (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie lēmumi”). Turklāt, neskatoties uz to, ka EIB samierināšanas komisija secināja, ka prasītājam būtu bijis jāsaņem ģeogrāfiskās mobilitātes pabalsts no 2017. gada 1. aprīļa, EIB priekšsēdētājs nolēma neņemt vērā šīs komisijas atzinumu, tādējādi izbeidzot samierināšanas procedūru.
Vispārējā tiesa, saņēmusi prasības par atcelšanu un par zaudējumu atlīdzību, atcēla apstrīdētos lēmumus un pirmo reizi sniedza precizējumus par ģeogrāfiskās mobilitātes pabalsta piešķiršanas nosacījumiem EIB personālam.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms, runājot par prasības priekšmetu, Vispārējā tiesa norāda, ka EIB darbiniekiem, kuri uzsākuši darbu EIB pēc 2013. gada 1. jūlija, EIB priekšsēdētāja lēmums, ar kuru samierināšanas procedūra tiek izbeigta, ir tikai priekšnosacījums prasības celšanai Savienības tiesā. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskata – līdzīgi kā judikatūrā strīdos par Eiropas Savienības ierēdņu Civildienesta noteikumiem vai Eiropas Centrālās bankas personālam piemērojamo regulējumu –, ka ar prasījumiem par atcelšanu, kas formāli bija vērsti pret EIB priekšsēdētāja lēmumu, ar kuru ir izbeigta samierināšanas procedūra, prasība tiek celta tiesā pret nelabvēlīgo aktu, kas ir šīs procedūras priekšmets, izņemot gadījumu, kad šim lēmumam ir atšķirīga piemērojamība no tā akta, par kuru ir samierināšanas procedūra. Proti, ja šajā lēmumā tiek pārskatīta prasītāja situācija, ņemot vērā jaunus tiesiskos un faktiskos apstākļus, vai ja ar to tiek grozīts vai papildināts sākotnējais akts, tas ir akts, kas ir pakļauts pārbaudei Savienības tiesā, kura to ņem vērā, izvērtējot apstrīdētā akta tiesiskumu, vai pat uzskata to par nelabvēlīgu aktu, ar ko tiek aizstāts apstrīdētais akts. Tā kā tas nav gadījums šajā lietā, Vispārējā tiesa secina, ka tātad nav konkrēti jālemj par šo prasījumu daļu.
Tālāk, runājot par prasības pieņemamību, Vispārējā tiesa noraida EIB argumentāciju, ka diena, no kuras sākas termiņš, lai apstrīdētu to, ka netika izmaksāts ģeogrāfiskās mobilitātes pabalsts, esot bijis datums, kurā prasītājs saņēma savu pirmo paziņojumu par algu pēc viņa pārcelšanas uz ārējo biroju Briselē. Vispārējā tiesa šajā ziņā norāda, ka, pat ja ir taisnība, ka prasītāja paziņojums par algu par 2017. gada aprīli finansiālā veidā atspoguļoja viņa pārcelšanas uz ārējo Briseles biroju lēmuma sekas, tomēr nedz šis lēmums, nedz vēl jo vairāk minētais paziņojums par algu skaidri nenoteica EIB nostāju jautājumā par ģeogrāfiskās mobilitātes pabalsta piešķiršanu. Proti, pabalsta neesamība ieinteresētās personas paziņojumā par algu ne vienmēr nozīmē, ka administrācija ir atteikusi tiesības uz to.
Taču, tā kā 2017. gada 30. jūnija lēmums ir pirmais, kurā tika skaidri izteikts EIB atteikums piešķirt prasītājam ģeogrāfiskās mobilitātes pabalstu, Vispārējā tiesa secināja, ka šis lēmums ir pirmais prasītājam nelabvēlīgais akts, kā rezultātā ir sācies sūdzības iesniegšanas un prasības celšanas termiņa tecējums.
Visbeidzot, runājot par ģeogrāfiskās mobilitātes pabalsta piešķiršanas nosacījumiem pārcelšanas gadījumā uz EIB ārējo biroju Savienībā, Vispārējā tiesa norāda, ka saskaņā ar administratīvo noteikumu 1.4. punktu ģeogrāfiskās mobilitātes pabalsta piešķiršana ir atkarīga no diviem kumulatīviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, darbinieka pārcelšana uz citu darba vietu Savienībā uz laiku no viena līdz pieciem gadiem, un, otrkārt, iepriekšējā dienesta vietā nostrādātais laiks ir vismaz 12 mēneši.
Līdz ar to Vispārējā tiesa konstatē, ka šis pants neietver nevienu tiešu atsauci uz nosacījumu par dienesta ārējā birojā Savienībā pagaidu raksturu, [bankai] apgalvojot, ka, lai varētu saņemt minēto pabalstu, darbinieks ir jāintegrē tās mītnes birojā pēc dienesta laika beigām.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa precizē, ka reintegrācija EIB mītnes birojā, kas paredzēta administratīvo noteikumu VII pielikuma 2. pantā, atspoguļo nevis ģeogrāfiskās mobilitātes pabalsta piešķiršanas nosacījumu, bet tikai loģisko pagaidu norīkojuma uz ārējo biroju laikposma iznākumu darbiniekiem, kuru līguma beigu termiņš vēl nav iestājies un kuri ir jāintegrē EIB mītnes birojā šī perioda beigās.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa norāda, ka ne tikai pārcelšana uz ārējo biroju uz atbilstošo administratīvo noteikumu pamata nevar tikt pēc sava rakstura uzskatīta par pastāvīgu, jo tā jau no paša sākuma ir ierobežota līdz maksimālajam minētajās normās paredzētajam ilgumam, bet pat gadījumā, kad EIB personāla loceklis tiek iecelts šādā birojā uz laikposmu, kurš sakrīt ar viņa līguma uz noteiktu laiku beigu datumu, šis personāla loceklis ir tiesīgs saņemt šo pabalstu, ja viņš izpilda divus kumulatīvus nosacījumus, kas paredzēti administratīvo noteikumu 1.4. pantā.