62006CC0439
ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 13. decembrī (
1
)
Lieta C-439/06
Tiesvedība par enerģijas pārvaldi
Citiworks AG
“Iekšējais elektroenerģijas tirgus — Direktīva 2003/54/EK — 20. panta 1. punkts — Trešo personu brīva pieeja elektroenerģijas pārvades un sadales tīklam”
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pirmais lūgums, kas attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu (turpmāk tekstā — “Direktīva”), interpretāciju (
2
).
2.
Tiesai ir jāinterpretē šīs direktīvas 20. panta 1. punkts, kas attiecas uz trešo personu brīvu pieeju elektroenerģijas pārvades un sadales sistēmām.
3.
Uzdotais jautājums radās tāpēc, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām energopiegādes sistēmām, kas pilnībā atrodas uzņēmuma telpās (tā sauktie “ekspluatācijas tīkli” jeb “Betriebsnetze”), zināmos apstākļos cita starpā nepiemēro principu par trešo personu pieeju tīklam.
4.
Pamata lietā apskatāmais tīkls atrodas Leipcigas/Halles [Leipzig/Halle] lidostā un to ekspluatē uzņēmums, kas lidostā veic piegādi pats sev un vēl 93 uzņēmumiem, kuri atrodas lidostā.
I — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienas tiesību normas
5.
Direktīvas 2. pantā ir paredzētas šādas definīcijas:
“5)
“sadale” ir elektroenerģijas transportēšana augstsprieguma, vidēja sprieguma un zemsprieguma sadales sistēmās, lai to piegādātu patērētājiem, bet neietverot piegādi;
6)
“sadales sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir atbildīga par sadales sistēmas darbību, uzturēšanas nodrošināšanu un vajadzības gadījumā attīstību noteiktā teritorijā, un attiecīgā gadījumā — par tās savstarpēju savienošanu ar citām sistēmām un par sistēmas spēju ilgtermiņā atbilst pamatotām prasībām attiecībā uz elektroenerģijas sadali; [..]
26)
“maza, izolēta sistēma” ir jebkura sistēma, kuras patēriņš 1996. gadā bija mazāks par 3000 GWh un kurā mazāk nekā 5 % gada patēriņa iegūst no starpsavienojuma ar citām sistēmām;
27)
“izolēta mikrosistēma” ir sistēma, kuras patēriņš 1996. gadā bija mazāks par 500 GWh un kurai nav savienojumu ar citām sistēmām; [..].”
6.
Direktīvas 3. panta 8. punktā ir noteikts šādi:
“Dalībvalstis var nepiemērot 6., 7., 20. un 22. panta noteikumus, ciktāl to piemērošana būtu šķērslis elektroenerģijas uzņēmumiem uzlikto saistību izpildei juridiski vai faktiski vispārējās ekonomiskās interesēs un ciktāl tas neietekmētu tirdzniecības attīstību tādā mērā, ka ir pretrunā Kopienas interesēm. Kopienas interesēs, cita starpā, ir konkurence attiecībā uz tiesīgiem patērētājiem saskaņā ar šo direktīvu un Līguma 86. pantu.”
7.
Direktīvas 13. pantā ir paredzēts:
“Sadales sistēmas operatoru izraudzīšanās
Dalībvalstis izraugās vai pieprasa uzņēmumiem, kam pieder sadales sistēmas, izraudzīties vienu vai vairākus sadales sistēmas operatorus uz laiku, kas jānosaka dalībvalstīm, ņemot vērā ar efektivitāti un ekonomisko līdzsvaru saistītus apsvērumus. Dalībvalstis nodrošina to, ka pārvades [sadales] sistēmas operatori darbojas saskaņā ar 14. līdz 16. pantu.”
8.
Direktīvas 20. pantā ir paredzēts šādi:
“Trešo personu pieeja
1.   Dalībvalstis nodrošina tādas sistēmas ieviešanu, kas trešām personām dod pieeju pārvades un sadales sistēmām, pamatojoties uz publicētiem tarifiem, ko piemēro visiem tiesīgiem patērētājiem un piemēro objektīvi un bez sistēmas lietotāju diskriminācijas. Dalībvalstis nodrošina to, ka šos tarifus vai metodiku, ko izmanto tarifu aprēķināšanā, pirms to stāšanās spēkā apstiprina saskaņā ar 23. panta noteikumiem, un ka šie tarifi un metodika, ja apstiprina vienīgi metodiku, tiek publicēti pirms to stāšanās spēkā.
2.   Attiecīgais pārvades vai sadales sistēmas operators var atteikt pieeju, ja tam nav vajadzīgās jaudas. Šāds atteikums attiecīgi jāpamato, jo īpaši, ņemot vērā 3. pantu. Dalībvalstis attiecīgā gadījumā un tad, ja pieeju atsaka, nodrošina to, ka pārvades vai sadales sistēmas operators sniedz attiecīgu informāciju par pasākumiem, kas būtu vajadzīgi tīkla pastiprināšanai. Personai, kam šādu informāciju pieprasa, var likt maksāt saprātīgu samaksu, kas atspoguļo šādas informācijas sniegšanas izmaksas.”
B — Valsts tiesību normas
9.
“Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung” (Likums par elektroenerģijas un gāzes piegādi), uz kuru atsaucas arī kā uz “Energiewirtschaftsgesetz” [“Energosaimniecības likumu”] (turpmāk tekstā — “EnWG”), ir galvenais tiesību akts, ar kuru Vācijā īsteno Direktīvu 2003/54.
10.
EnWG 3. panta (ar nosaukumu “Definīcijas”) 17. punktā ir noteikts šādi:
“Ar “Vispārēju piegādes sistēmu” jāsaprot energopiegādes sistēma, kuras funkcija ir sadalīt enerģiju trešām personām un kas, ņemot vērā tās apjomu, jau no paša sākuma nav paredzēta, lai sniegtu piegādi vienīgi zināmiem, sistēmas projektēšanas laikā jau pastāvošiem vai identificējamiem galapatērētājiem, bet kas principā ir domāta piegādei visiem galapatērētājiem.”
11.
EnWG 20. pantā ir noteikta trešo personu pieeja “energopiegādes sistēmām” ar šādiem noteikumiem:
“Pieeja energopiegādes sistēmām
1.   Energopiegādes sistēmu operatori saskaņā ar objektīvi pamatotiem kritērijiem un bez diskriminācijas visiem dod pieeju to sistēmām un internetā publicē nosacījumus, ieskaitot līguma paraugu, un maksu par šādu pieeju. Lai nodrošinātu efektīvu pieeju sistēmai, operatoru pienākums ir sadarboties. [..]
2.   Ja energopiegādes sistēmas operatori pierāda, ka, ievērojot šī likuma 1. punktā noteiktos mērķus, ekspluatācijas vai citu iemeslu dēļ nav iespējams un nav saprātīgi atļaut piekļūt sistēmai, tie var atteikt 1)apakšpunktā paredzēto pieeju. [..]”
12.
21. pantā ir paredzēti “Sistēmas pieejas nosacījumi un maksa”, un tajā ir noteikts:
“1.   Sistēmas pieejas nosacījumiem un maksai ir jābūt atbilstošai, nediskriminējošai, pārskatāmai un tikpat labvēlīgai kā nosacījumiem un maksai, ko salīdzināmos gadījumos sistēmas operators saistībā ar pakalpojumu sniegšanu praksē vai aprēķinot izmaksas piemēro un pieprasa savam uzņēmumam vai ar to saistītiem uzņēmumiem, vai partneruzņēmumiem. [..]”
13.
EnWG 110. panta 1. punkts īpaši attiecas uz “objektu tīkliem” (turpmāk tekstā — “Objektnetze”). Tajā noteikts šādi:
“Šī likuma otro un trešo daļu, kā arī 4., 52. un 92. pantu nepiemēro tādu energopiegādes sistēmu ekspluatācijai, kas
1)
atrodas ģeogrāfiski saistītā ekspluatācijas zonā un kas pārsvarā kalpo, lai piegādātu vajadzīgo enerģiju pašam uzņēmumam vai ar to saistītiem uzņēmumiem šī likuma 3. panta 38. punkta izpratnē (
3
),
2)
atrodas ģeogrāfiski saistītā privātā zonā un kas nodrošina sistēmas operatora vai viņa pilnvarotā pārstāvja darbību pārsvarā vispārējiem komerciāliem mērķiem,
a)
kas pārsniedz vienkāršu nomas vai iznomāšanas pasākumus un
b)
kas šī teikuma ievaddaļā minēto noteikumu piemērošanas gadījumā tiktu nepamatoti traucēta,
lai sniegtu energopiegādi identificējamiem galapatērētājiem (
4
), vai
3)
atrodas cieši ģeogrāfiski saistītā zonā un kalpo pārsvarā pašapgādes mērķiem (
5
),
ar noteikumu, ka energopiegādes sistēma netiek izmantota, lai sniegtu vispārēju piegādi šī likuma 3. panta 17. punkta izpratnē, un ka objektu tīkla operatora vai viņa pilnvarotā pārstāvja rīcībā ir personāla, tehniskie un saimnieciskie resursi, lai nodrošinātu sistēmas ilgtermiņa ekspluatāciju saskaņā ar šī likuma noteikumiem.”
14.
Ja objektu tīkla operators izpilda EnWG 110. panta 1. punkta 1), 2) vai 3) apakšpunktā noteiktos kritērijus, tad EnWG dažādie noteikumi netiek piemēroti, ieskaitot nosacījumus par trešo personu pieeju tīklam.
II — Fakti, tiesvedība valsts tiesā un uzdotais jautājums
15.
Flughafen Leipzig/Halle GmbH (“turpmāk tekstā — “FLH””) ekspluatē Leipcigas/Halles lidostu. Šajā statusā tā pārvalda energopiegādes sistēmu, kura tai un 93 citiem uzņēmumiem, kas atrodas lidostā, piegādā elektroenerģiju. 2004. gadā šīs sistēmas energopatēriņa apjoms sasniedza apmēram 22200 MWh, no kuriem papildus pašas FLH patērētajiem 85,4 % apmēram 3800 MWh vai 14,6 % tika piegādāti citiem uzņēmumiem, kas atrodas lidostā.
16.
No 2004. gada sākuma elektroenerģijas piegādes uzņēmums citiworks AG (turpmāk tekstā — “citiworks”) piegādā elektroenerģiju DFS Deutsche Flugsicherung GmbH, kas atrodas Leipcigas/Halles lidostā.
17.
2006. gada 12. jūlijā Saksijas Ekonomikas un darba ministrija, kas ir šīs Land [federālās zemes] regulators, pēc FLH iesnieguma saņemšanas pieņēma lēmumu, ar ko noteica, ka energoapgādes sistēma, ko Leipcigas/Halles lidostā pārvalda FLH, ir “objektu tīkls”, kas izpildīja EnWG 110. panta 1. punkta 1) un 2) apakšpunktu.
18.
Tā kā var uzskatīt, ka šī lēmuma rezultātā tādām trešām personām kā citiworks tiek kavēta pieeja sistēmai, kuru Leipcigas/Halles lidostā FLH ekspluatē, lai sniegtu piegādi tur esošajiem patērētājiem, citiworks apstrīdēja šo lēmumu Oberlandesgericht Dresden [Drēsdenes federālās zemes Augstākajā tiesā].
19.
Oberlandesgericht apsvēra, ka, tā kā atbilstība attiecīgajiem EnWG noteikumiem FLH nerada pārmērīgu apgrūtinājumu, apskatāmā sistēma nevar tikt uzskatīta par “iekšējo tīklu” saskaņā ar 110. panta 1. punkta 2) apakšpunktu. Tomēr sistēma izpilda EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkta nosacījumus un tādējādi var tikt kvalificēta kā “ekspluatācijas tīkls” un cita starpā tai var nepiemērot EnWG noteikumus par trešo personu pieeju. Tādēļ prasība, ko cēla citiworks, principā ir nepamatota atbilstoši valsts tiesībām. Tomēr Oberlandesgericht izteica šaubas par to, vai EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts ir saderīgs ar Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punkta prasībām.
20.
Tāpēc ar 2006. gada 17. oktobra rīkojumu, kas Tiesas kancelejā tika saņemts 2006. gada 24. oktobrī, Oberlandesgericht Dresden Kartellsenat [Drēsdenes federālās zemes Augstākās tiesas Karteļu senāts] (Vācija) izlēma apturēt tiesvedību un iesniegt Eiropas Kopienu Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādu jautājumu:
“Vai Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung (Likums par elektroenerģijas un gāzes piegādi vai “EnWG”) 110. panta 1. punkts ir saderīgs ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/54/EK 20. panta 1. punktu, ja, pastāvot EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem, vispārējie noteikumi par pieeju tīklam (EnWG 20.–28.a pants) tā sauktajiem “ekspluatācijas tīkliem” nav piemērojami pat tad, ja līdz ar šādu pieeju tīklam nerastos pārmērīgi apgrūtinājumi?”
III — Process Tiesā
21.
Tiesa ir saņēmusi apsvērumus no citiworks, Saksijas Ekonomikas un darba ministrijas kā no šīs federālās zemes regulatora, FLH, Komisijas un Vācijas, Polijas un Apvienotās Karalistes valdībām.
22.
Tiesas sēde notika 2007. gada 20. septembrī.
IV — Lietas dalībnieku galvenie argumenti
A — Citiworks
23.
Citiworks uzskata, ka EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts nav saderīgs ar Direktīvas 20. pantu.
24.
Citiworks norāda, ka viens no galvenajiem Direktīvas mērķiem ir nodrošināt enerģijas piegādātāju tiesības piekļūt visam energotīklam tā, lai patērētāji var brīvi izvēlēties savu piegādātāju. Tomēr ar EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktu nav ievērots pienākums garantēt pieeju tīklam.
25.
Citiworks norāda, ka atbrīvojums saskaņā ar EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktu praksē darbojas automātiski. Vairākums kompetento regulatoru federācijas un federālo zemju līmenī uzskata, ka EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts ir tieši piemērojams, ja ir izpildīti tajā noteiktie nosacījumi. Kaut arī daudzi sistēmu operatori ir iesnieguši pieteikumu, lai šis noteikums tiktu atzīts par piemērojamu to sistēmai, citi pieņem, ka tie izpilda šīs tiesību normas prasības un pat nelūdz atzinumu šajā sakarā.
26.
Turklāt Direktīva nepieļauj dalībvalstīm brīvi noteikt gadījumus, kuros tās var atkāpties no principa par brīvu pieeju tīklam.
27.
Atbrīvojums, ko mazām, izolētām sistēmām paredz Direktīvas 26. pants, neattaisno tādu noteikumu, kāds ir EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts, jo Vācija nav iesniegusi Komisijai lūgumu piešķirt atkāpi, un valsts noteikumos paredzētā sistēma nav izolēta mikrosistēma vai maza izolēta sistēma, kā to paredz Direktīvas 2. panta 26. un 27. punkts.
28.
Vispārējs sistēmu atbrīvojums no pienākuma trešām personām dot pieeju strukturētu iemeslu dēļ no Direktīvas neizriet. Lai gan varētu būt taisnība, ka pienākums trešām personām dot pieeju uzliek nesamērīgi smagu apgrūtinājumu mazām sistēmām, tas tomēr neattaisno tādu vispārēju un automātisku atbrīvojumu, kāds ir paredzēts EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktā.
B — FLH
29.
FLH, pirmkārt, uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo Tiesai uzdotais jautājums ir hipotētisks. Patiešām, iesniedzējtiesa jautājumā atsaucas uz faktiski neeksistējošu EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkta redakciju. Turklāt atbilde uz šo jautājumu nav būtiska, lai atrisinātu strīdu, ko izskata iesniedzējtiesa.
30.
Būtībā FLH norāda, ka EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts ir saderīgs ar Kopienu tiesībām. Sistēmas, uz kurām attiecas šis noteikums, ir iekšējās sistēmas, ko uzņēmumi izveido pašu patēriņa vajadzībām, un tās neietekmē konkurenci. Tāpēc tās neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
31.
To pierāda fakts, ka apskatāmās sistēmas patēriņš ir daudz mazāks, nekā “izolētām mikrosistēmām”, kā to paredz Direktīvas 2. panta 27. punkts (
6
). Tāpēc ir maz ticams, ka atbrīvojums šādai sistēmai ir saistīts ar būtisku enerģijas iekšējā tirgus konkurences traucējumu.
32.
EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts ietver tikai rīcības brīvības izteikumu, kāda bija Vācijas likumdevējam, īstenojot Direktīvu. Direktīvas 3. panta 8. punktā, 13. pantā, 15. panta 2. punkta d) apakšpunktā, 15. panta 2. punkta pēdējā daļā un 20. panta 1. punktā patiešām ir paredzētas vairākas iespējas atkāpties no noteikumiem par tīkla nodalīšanu, pieslēgumu un pieeju tīkliem.
33.
FLH uzsver, ka uzņēmums ir ne tikai vienkāršs enerģijas piegādātājs, bet sniedz pakalpojumus vispārējās ekonomikas interesēs Direktīvas 3. panta 8. punkta izpratnē. Tas uzņemas atbildību par lidostas darbību. Tāpēc privātā apgādes sistēma, ko tas ekspluatē, nav sadales sistēma šīs direktīvas izpratnē.
34.
Šo iemeslu dēļ EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts ir saderīgs ar Direktīvas 20. panta 1. punktu.
C — Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit
35.
Šis lietas dalībnieks uzskata, ka šajā tiesvedībā apskatāmā sistēma, uz kuru varētu attiekties atbrīvojums saskaņā ar EnWG 110. panta 1. punktu, Direktīvas izpratnē nav nedz pārvades sistēma, nedz sadales sistēma, bet gan sistēma, kas galvenokārt kalpo, lai sniegtu piegādi paša FLH patēriņam. Tāpēc šī sistēma neietilpst Direktīvas darbības jomā un saskaņā ar Direktīvas noteikumiem attiecībā uz šo sistēmu nav jādod pieeja trešām personām.
36.
Turklāt FLH nevar uzskatīt par sadales sistēmas operatoru Direktīvas 2. panta 6. punkta izpratnē, jo tās galvenais uzdevums ir lidostas ekspluatācija, un rezultātā tā nevar pilnībā izpildīt pienākumus, kas ir uzlikti sadales sistēmas operatoram.
37.
Tāpēc EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts attiecas tikai uz sistēmām, kas neietilpst Direktīvas piemērošanas jomā, un tas ir saderīgs ar Direktīvas 20. panta 1. punktu.
D — Vācijas valdība
38.
Vācijas valdība uzskata, ka, ja Direktīvu interpretē sistēmiski un teleoloģiski, “patērētāju iekārtas” neietilpst tās piemērošanas jomā. Patērētāju iekārtas ir gala patērētāju elektroenerģijas iekārtas, kuras arī ietver šādu patērētāju izveidotas sistēmas un kuras slēgtā iekārtā sadala enerģiju.
39.
No “sadales sistēmas operatora” definīcijas, ko ietver Direktīvas 2. panta 6. punkts, un šādu operatoru pienākumiem, kas noteikti Direktīvas 14. pantā, izriet, ka Direktīva attiecas vienīgi uz uzņēmumiem, kas ekspluatē sadales sistēmas, kuru mērķis ir piegādāt elektroenerģiju sabiedrībai, kas izslēdz patērētāju iekārtas.
40.
Turklāt tiesību normu par enerģijas tirgus liberalizāciju mērķis ir dot iespēju trešām personām brīvi izvēlēties savu piegādātāju. Patērētāju iekārtu gadījumā tomēr šādu trešo personu nav. Tāpēc enerģijas tirgus liberalizācijas normas attiecas vienīgi uz sistēmām, kurās piedalās trešās personas.
41.
Lai gan sistēmas kā patērētājus apgādā vairākas fiziskas un juridiskas personas, dažas sistēmas ir jāuzskata par patērētāju iekārtām, ja šādus patērētājus nevar uzskatīt par patiesām trešām personām. Tas attiecas uz pusēm, kas faktisku vai juridisku apstākļu rezultātā ir pievienotas patērētāju iekārtas operatora “apgādājamajai kopienai”. Tā kā šie patērētāji attiecībā uz sistēmas operatoru nav patiesas trešās puses, tiem nav jānodrošina to tiesības brīvi izvēlēties savu elektroenerģijas piegādātāju un uz tiem neattiecas enerģijas tirgus liberalizācijas noteikumi.
42.
EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkta mērķis ir tieši šādām sistēmām, attiecībā uz kurām nav patiesu trešo pušu, atbrīvot no pienākuma saistībā ar trešo personu pieeju. Tāpēc tas ir saderīgs ar Direktīvas 20. panta 1. punktu.
E — Polijas valdība
43.
Polijas valdība uzskata, ka EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts nav saderīgs ar Direktīvu.
44.
Polijas valdība atsaucas uz to, ka it īpaši no Direktīvas preambulas vienpadsmitā apsvēruma un 3. panta 8. punkta izriet, ka dalībvalstis var paredzēt izņēmumus no trešo personu piekļuves principa tīkliem, bet tie nav piemērojami kā vispārēji izņēmumi.
45.
Direktīvas preambulas vienpadsmitais apsvērums nepārprotami nozīmē, ka mazo sistēmu operatoru atbrīvošana no pienākuma dot trešām pusēm pieeju prasa, lai pastāvētu pārmērīga finansiālā un administratīvā nasta. Iespējams, ka mazo operatoru atbilstība administratīvajām prasībām, kas ir noteiktas Direktīvā, ir daudz lielāks apgrūtinājums un ar to saistītie izdevumi ir daudz grūtāk atlīdzināmi, ja ņem vērā, ka tie pārdod relatīvi ierobežotu apjomu elektroenerģijas. Turklāt esošajā lietā pārvades sistēmas operatoram ir jāveicina arī elektroenerģijas apgādes drošība.
46.
Tomēr, pirms mazas sistēmas operators var tikt atbrīvots no pienākuma saistībā ar trešo personu pieeju, ir jāpārbauda, vai šo pienākumu izpilde ir saistāma ar nesamērīgiem izdevumiem. Šajā nolūkā valsts kompetentajām iestādēm ir jāveic visaptverošs šīs sistēmas operatora ekonomiskais izvērtējums, paturot prātā to, ka ir jānodrošina sistēmas operatora gala patērētājiem apgādes drošība.
47.
Tāpēc tāds valsts tiesiskā regulējuma noteikums kā EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts, kas ļauj atbrīvot mazos sadales sistēmas operatorus no pienākuma trešām personām dot pieeju, pat ja tas nerada pārmērīgas grūtības apskatāmajam operatoram, nav saderīgs ar Direktīvas 20. panta 1. punktu.
F — Apvienotā Karaliste
48.
Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka apskatāmais valsts noteikums ir saderīgs ar Direktīvas 20. panta 1. punktu.
49.
Tā atsaucas uz to, ka Direktīvas galvenais mērķis bija radīt brīvu konkurenci un ka tā galvenokārt ir vērsta uz uzņēmumiem, kas atrodas monopola vai kvazi monopola stāvoklī, kas novērš efektīvu konkurences funkcionēšanu. Kopienas likumdevējs tomēr nevērsās pret mazām elektroenerģijas sabiedrībām un uzņēmumiem, kas nepiegādā elektroenerģiju vietējiem patērētājiem. Turklāt to pienākumu izpilde, kas sadales sistēmas operatoriem ir uzlikti ar Direktīvas 14. un 20. pantu, izmaksā dārgi. Līdz ar to Direktīvas 20. pants ir jāinterpretē tā, ka tas ļauj dalībvalstīm izslēgt rūpīgi un šauri definētu uzņēmumu kategorijas no pienākuma dot pieeju tīklam.
50.
Direktīvas noteikumu piemērošana pat mazākajām sistēmām būtu absurda un nepamatota. Pienākuma trešām personām dot pieeju ievērošana radītu pārslodzi mazu un jaunu sistēmu administrēšanai un tādējādi grūtības efektīvi konkurēt ar lielākiem elektroenerģijas uzņēmumiem. Ja savukārt tās tiktu atbrīvotas no prasības trešām personām dot pieeju, ietekme uz elektroenerģijas tirgus liberalizāciju būtu nenozīmīga, ņemot vērā to, ka to darbības joma ir ļoti ierobežota.
51.
Visbeidzot, saskaņā ar Direktīvas 2. panta 5. punktā ietvertā jēdziena “sadale” definīcijas formulējumu, sadale tiek veikta, “lai to piegādātu patērētājiem”. Tāpēc piegādei patērētājiem ir jābūt sadales sistēmas galvenajam uzdevumam, bet tas acīmredzami nav FLH gadījums, kas savām vajadzībām patērē 85,4 % no elektroenerģijas, ko tā savā sistēmā transportē. FLH galvenais mērķis ir lidostas ekspluatācija.
G — Komisija
52.
Komisija uzskata, ka EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts nav saderīgs ar Direktīvas 20. panta 1. punktu.
53.
Tā uzskata, ka Direktīvas 20. pants, kas paredz, ka trešām personām ir jādod pieeja pārvades un sadales sistēmām, ir piemērojams faktiem, par kuriem iesniedzējtiesā ir radies strīds. Apskatāmā sistēma ir sadales sistēma Direktīvas 2. panta 6. punkta izpratnē, jo tās uzdevums ir sadalīt elektroenerģiju FLH un 93 citām sabiedrībām, kas atrodas lidostā. Tāpēc ir jānodrošina šādai sistēmai brīva pieeja saskaņā ar Direktīvas 20. panta 1. punktu.
54.
No Direktīvas preambulas sestā un septītā apsvēruma ir redzams, ka trešo personu piekļuves principam ir būtiska nozīme, lai pilnībā nodrošinātu enerģijas iekšējā tirgus izveidošanu. Tāpēc šī principa ierobežojumi ir pieņemami tikai skaidri definētos apstākļos. Tādējādi Direktīva paredz tikai vienu vispārēju izņēmumu no pienākuma trešām personām dot pieeju. Šo izņēmumu paredz 20. panta 2. punkts un tas ir saistīts ar to, ka sistēmas operatoram nav vajadzīgās jaudas. Tomēr šis Direktīvas noteikums nevar attaisnot vispārēju izņēmumu, ko nosaka likums, jo attiecībā uz ekspluatācijas tīkliem EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkta izpratnē nedz tūlītēji, nedz pastāvīgi nav uzlikts noteikums par šādu jaudas neesamību.
55.
Dažu sistēmu mazais apjoms un to mazā ekonomiskā nozīme nav pamats, lai tām principiāli nepiemērotu principu par brīvu pieeju. No Direktīvas 15. panta 2. punkta ir redzams, ka sistēmas apjomam ir nozīme vienīgi jautājumos, kas ir saistīti ar sadales sistēmas operatoru juridisku nodalīšanu.
56.
Direktīvas 13. pants nepiedāvā pamatojumu noteiktu sistēmu atbrīvošanai no pienākuma trešām personām dot pieeju.
57.
Atbrīvojums, ko “izolētajām mikrosistēmām” paredz Direktīvas 26. panta 1. punkts, arī nevar būt pamats, lai pamatotu EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktu, jo cita starpā šajā nolūkā Komisijai nav iesniegts lūgums.
V — Par pieņemamību
58.
FLH apstrīdēja uzdotā jautājuma pieņemamību, būtībā pamatojoties uz to, ka tas paredz gadījumu, kurš neizriet no tā, kas ir ietverts apskatāmajā valsts tiesību aktā, un tāpēc šis jautājums ir hipotētisks.
59.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi valsts tiesas kompetencē ir izvērtēt, ņemot vērā lietas apstākļus, gan nepieciešamību uzdot prejudiciālu jautājumu, lai pasludinātu spriedumu, gan tās Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību. Tiesa var noraidīt iesniedzējtiesas lūgumu tikai tad, ja ir acīmredzami skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka jautājums ir vispārīgs vai hipotētisks (
7
).
60.
Tas tomēr neattiecas uz šo lietu. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepārprotami izriet, ka iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts pašreizējā stāvoklī ir saderīgs ar Direktīvas 20. panta 1. punktu.
61.
Taisnība, ka Tiesai uzdotais jautājums attiecas ne tikai uz esošo EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkta formulējumu, bet tajā ir ietverta frāze “pat tad, ja līdz ar brīvu pieeju tīklam nerastos pārmērīgi apgrūtinājumi”. Ar šādu formulējumu iesniedzējtiesa vienīgi identificē to, kas, pēc tās domām, ir īstenojošā valsts tiesību akta un Direktīvas saderības problēmas cēlonis, proti — tas, ka atkāpe no pienākuma trešām personām dot pieeju ir piešķirta, papildus neapsverot faktisko slodzi, kas saistībā ar šādu pienākumu izpildi var rasties sistēmas operatoram, ja, pēc iesniedzējtiesas domām, prasība ņemt vērā šo slodzi izriet no Direktīvas. Tas tomēr nepadara šo jautājumu hipotētisku.
62.
Tādējādi lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams, un jautājums, uz kuru Tiesai jāsniedz atbilde, būtībā ir, vai Direktīvas 20. panta 1. punkts nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts, kas parasti atbrīvo no tādu noteikumu par trešo personu pieeju piemērošanu tā sauktajiem “ekspluatācijas tīkliem”, kas atrodas ģeogrāfiski saistītā ekspluatācijas zonā un kas pārsvarā kalpo, lai piegādātu vajadzīgo enerģiju pašam uzņēmumam vai ar to saistītiem uzņēmumiem.
VI — Par lietas būtību
63.
Direktīva 2003/54 iedibina elektroenerģijas tirgus liberalizācijas Eiropas Kopienā otro posmu. Tās mērķis ir pabeigt elektroenerģijas iekšējā tirgus izveidi, kas tika aizsākta ar Direktīvu 96/92/EK (
8
) (turpmāk tekstā — “Pirmā elektroenerģijas direktīva”) (
9
).
64.
Viens no galvenajiem elektroenerģijas tirgus liberalizācijas pamatiem ir trešo personu pieeja tīklam. Direktīvā trešo personu piekļuves princips ir atspoguļots 20. panta 1. punktā, kas prasa dalībvalstīm nodrošināt trešo personu piekļuvi pārvades un sadales sistēmām. No Direktīvas 20. panta 1. punkta izriet, ka pienākums trešām personām dot pieeju saskaņā ar Direktīvu attiecas tikai uz tā sauktajām “pārvades sistēmām” vai “sadales sistēmām” šīs direktīvas izpratnē.
65.
Nav šaubu, ka tāda sistēma, kādu ekspluatē FLH, nav pārvades (
10
) sistēma. Tomēr, lai noteiktu, vai trešām personām ir jādot pieeja saskaņā ar Direktīvas 20. panta 1. punktu, ir jānosaka, vai apskatāmā sistēma ir uzskatāma par sadales sistēmu.
66.
Šajā sakarā īsumā ir jānorāda, ka var diskutēt par to, vai FLH, piemēram, ir uzskatāma par elektroenerģijas “piegādātāju” un/vai par “vairumtirgotāju” Direktīvas izpratnē. Tomēr šīs iespējamās papildu kvalifikācijas neattiecas uz esošo lietu, jo no Direktīvas skaidri nevar secināt, ka šīs kvalifikācijas liegtu FLH vienlaikus būt sadales sistēmas operatoram un kā tādai principā atļaut trešām personām piekļūt sadales sistēmai, ko tā ekspluatē.
67.
Tāpēc attiecīgais jautājums esošajā lietā ir par to, vai tāda sistēma, kādu ekspluatē FLH un kurai var nepiemērot apstrīdēto Vācijas tiesisko regulējumu, faktiski ir “sadales sistēma” šīs direktīvas izpratnē.
68.
Direktīvā nav definēts jēdziens “sadales sistēma”, bet tajā ir definēta “sadale” kā “elektroenerģijas transportēšana augstsprieguma, vidēja sprieguma un zemsprieguma sadales sistēmās, lai to piegādātu patērētājiem, bet neietverot piegādi” (
11
).
69.
Šajos apstākļos, lai noteiktu Direktīvā izmantotā jēdziena “sadales sistēma” darbības jomu, ir jāņem vērā ne tikai attiecīgo Direktīvas noteikumu formulējums, bet arī to konteksts un tiesiskā regulējuma, kura sastāvdaļa tie ir, mērķi (
12
).
70.
Direktīvas mērķis ir pabeigt elektroenerģijas iekšējā tirgus izveidi, liberalizējot un saskaņojot elektroenerģijas tirgus darbības nosacījumus tā, lai pilnībā apvienotu valstu tirgus patiesi un pilnībā funkcionējošā vienotā enerģētikas tirgū (
13
).
71.
Lai sasniegtu mērķi, ka visām dalībvalstīm ir vienlīdzīgi nosacījumi tirgus atvēršanas ziņā (
14
), ir vienādi jāinterpretē materiālās darbības joma, uz kuru attiecas Direktīva. Tādēļ ir nepieciešams, ka vispārēja trešo personu piekļuves principa ierobežojumi tiek interpretēti šauri un nepārsniedzot tos ierobežojumus, kas ir paredzēti Direktīvā. Tas arī nepieļauj iespēju, ka ar tādiem noteikumiem kā Direktīvas 13. pants, kas paredz, ka dalībvalstīm ir jānosaka vai jāpieprasa noteikt uzņēmumiem, kam pieder sadales sistēmas vai kas ir atbildīgi par tām, viens vai vairāki sadales sistēmas operatori, dalībvalstīm tiek dota pilnīga brīvība definēt, kas ir “sadales sistēma”.
72.
Turklāt no Direktīvas izriet, ka viens no pamatiem, kam ir būtiska nozīme enerģētikas tirgus liberalizācijā, ir nodrošināt, ka elektroenerģijas patērētājiem ir tiesības brīvi izvēlēties savus piegādātājus un ka visiem piegādātājiem ir tiesības brīvi veikt piegādes patērētājiem (
15
). Šīs abas tiesības ir noteikti saistītas, jo, ja patērētāji brīvi izvēlas savus piegādātājus, vajag, lai piegādātājiem būtu tiesības piekļūt par samērīgu un nediskriminējošu atlīdzību dažādām pārvades un sadales sistēmām, kas pārvada elektroenerģiju patērētājiem.
73.
Trešo personu piekļuves principa nozīme ir redzama arī no Direktīvas izstrādes vēstures. Noteikums, kas prasa dalībvalstīm nodrošināt trešo personu pieeju, bija svarīgs elements Komisijas priekšlikumā grozīt Pirmo elektroenerģijas direktīvu (
16
), un šis priekšlikums būtībā negrozītā veidā tika pieņemts Direktīvas 20. pantā.
74.
Turklāt Tiesa savā pastāvīgajā judikatūrā par Pirmo elektroenerģijas direktīvu jau ir norādījusi uz to, ka ir svarīgi, lai trešo personu pieeja tīklam nebūtu diskriminējoša (
17
).
75.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāinterpretē jēdziena “sadales sistēma” darbības joma, kurai ir būtiska nozīme attiecībā uz trešo personu pieejas darbības jomu, kā to paredz Direktīvas 20. panta 1. punkts. Pirmkārt, analizēšu, cik liela nozīme ir tādu “sadales sistēmas” kritēriju kvalifikācijai kā sistēmas apjoms un mērķis.
76.
Vispirms jānorāda, ka Direktīvā nav noteikta precīza elektroenerģijas sistēmas apjoma robeža, lai to atzītu par “sadales sistēmu”. Tomēr atbilstīgi šīs direktīvas noteikumiem sistēmas apjomam ir nozīme, piemērojot zināmus pienākumus, kam ir būtiska nozīme, un visbūtiskākā nozīme — juridiski nodalot sadales sistēmu operatorus (
18
).
77.
Saistībā ar pienākumu trešām personām dot pieeju šķiet, ka tam ir nozīme tikai izņēmuma gadījumos (
19
), proti — attiecībā uz izolētu mikrosistēmu un mazu izolētu sistēmu definēšanu, attiecībā uz kurām dalībvalstis var paredzēt, cita starpā, atbrīvojumu no pienākuma trešām personām dot pieeju. Tomēr iespēja izolētu sistēmu atbrīvot [no šī pienākuma] tiek, galvenokārt, pamatota nevis ar to, ka tām ir mazs apjoms, bet gan ar to, ka šādas sistēmas nav pieslēgtas lielākai sistēmai, vai arī tās no lielākas sistēmas saņem ļoti mazu elektroenerģijas apjomu, saskaņā ar ko tās ir pakļautas ļoti īpašiem tehniskiem ierobežojumiem, it īpaši attiecībā uz elektroenerģijas piegādes drošību gala patērētājiem (
20
). Robeža attiecībā uz izolētām mikrosistēmām tādējādi tika noteikta ar ļoti konkrētu mērķi un to nevar uzskatīt par indikatoru vispārēju sistēmu izmēram, ko Kopienas likumdevējs ir iecerējis regulēt, vai nē.
78.
Manuprāt, tas norāda, ka Direktīva principā ir domāta piemērošanai plašam sistēmu lokam, neraugoties uz to apjomu. Tas neizslēdz iespēju, ka atsevišķu Direktīvā noteiktu svarīgu pienākumu piemērošana, kā tas ir juridiskās nodalīšanas gadījumā, tiek pielāgota atkarībā no apskatāmās sistēmas apjoma.
79.
Turklāt, lai gan atbrīvojums, ko piešķir vienai “mazai” sistēmai, no Direktīvas darbības jomas viedokļa būtiski neietekmē konkurenci un līdz ar to — elektroenerģijas nozares liberalizāciju, tas neļauj secināt, kā atbrīvojums, ko piešķir visai mazu sistēmu kategorijai, ietekmē konkurenci.
80.
Katrā ziņā, izņemot acīmredzamas grūtības noteikt, ka sistēma ir uzskatāma par “mazu”, trūkst pierādījumu, ka saskaņā ar EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktu tiks atbrīvotas vienīgi relatīvi “mazas” sistēmas. Tiktāl, ciktāl tās izpilda šajā noteikumā paredzētos nosacījumus, sistēmas tiek atbrīvotas, neraugoties uz elektroenerģijas apjomu, ko tās piegādā. Tas nozīmē, ka, piemērojot EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktu, piemēram, daudz lielākas lidostas nekā Leipcigas/Halles lidosta var tikt atbrīvotas no pienākuma trešām personām dot pieeju.
81.
Tāpēc uzskatu, ka maza apjoma sistēma nav kritērijs, kam ir būtiska nozīme, lai noraidītu, ka tādu sistēmu, kādu ekspluatē FLH, kvalificē kā “sadales sistēmu”, un lai attiecībā uz to principā nepiemērotu trešo personu piekļuves principu.
82.
Otrkārt, ir jānosaka, cik liela nozīme ir sistēmas ekspluatācijas mērķim, lai kvalificētu sistēmu kā “sadales sistēmu”. Šis jautājums rodas tādēļ, ka Direktīvas 2. panta 5. punktā “sadales” definīcijā ir lietots formulējums — “lai to piegādātu patērētājiem”.
83.
Noteiktu sistēmu atbrīvošana no pienākuma trešām personām dot pieeju, pamatojoties vienīgi uz tās ekspluatācijas mērķi, tiek pakļauta riskam, ka uz šo pašu sistēmu atkarībā no tā, vai tās ekspluatācija ir daļa no citas uzņēmējdarbības, vai arī atsevišķa uzņēmējdarbība, attiecas atbrīvojums no pienākuma trešām personām dot pieeju, vai neattiecas. Piemēram, ja FLH noslēgtu līgumu par tās elektroenerģijas sistēmas ekspluatāciju ar citu uzņēmējsabiedrību, kuras vienīgais mērķis ir šīs sistēmas ekspluatācija, lai piegādātu elektroenerģiju lidostas un citiem gala patērētājiem, kas atrodas lidostā, elektroenerģijas piegāde noteikti tiktu veikta, lai to piegādātu patērētājiem, kā tas ir noteikts Direktīvas 2. panta 5. punktā. Tādējādi tā saukto “ekspluatācijas tīklu” atbrīvojums no pienākuma trešām personām dot pieeju vienai un tai pašai sistēmai radītu atšķirīgu attieksmi, pamatojoties vienīgi uz sistēmas operatora uzņēmējdarbības mērķi.
84.
Ja piemērotu šo pieeju, tas nozīmētu, ka arī vienam un tam pašam patērētājam, piemēram, veikalam vai restorānam, būtu tiesības brīvi izvēlēties elektroenerģijas piegādātājus vai nebūtu šādas tiesības atkarībā no tā, kāds ir sistēmas operatora, kas ekspluatē elektroenerģijas sistēmu, ar kuru tā elektroenerģijas saņemšanas nolūkā ir savienota, uzņēmējdarbības mērķis. Tādējādi sistēmas atbrīvojums no pienākuma trešām personām dot pieeju, kas ir pamatots ar sistēmas ekspluatācijas mērķi, radītu atšķirīgu attieksmi pret gala patērētājiem.
85.
Šie apsvērumi norāda, ka gadījumā, ja sistēmas atzīšana par “sadales sistēmu” būtu atkarīga no nosacījuma, ka tās galvenais mērķis ir elektroenerģijas piegāde sabiedrībai, tas radītu būtisku diskrimināciju gan pret sistēmu operatoriem, gan patērētājiem. Šādu iznākumu, šķiet, ir grūti saskaņot ar mērķi par nediskriminējošu trešo personu pieeju un ar tiesībām brīvi izvēlēties enerģijas piegādātāju, ko ar šo direktīvu tiecas sasniegt.
86.
Turklāt nedomāju, ka atsevišķu mazu vai slēgtu sistēmu kvalifikācija kā “sadales sistēmas” principā būtu jānoraida uz strukturāla pamata. Lai gan ir pierādīts, ka pienākumi, kas sadales sistēmas operatoriem ir uzlikti ar Direktīvu, un, it īpaši pienākums trešām personām dot pieeju, paši par sevi uzliek pārāk lielu slodzi atsevišķiem sistēmu operatoriem, it īpaši tad, ja tie ir mazi, tie ir jaunienācēji un/vai to galvenais mērķis nav piegādāt enerģiju patērētājiem. Šī iemesla dēļ nevar paredzēt, ka uz šiem operatoriem attiecas pienākumi, kas sadales sistēmu operatoriem ir uzlikti ar Direktīvu.
87.
Šāda pieeja nav jāpiemēro. Dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz to, kā tās īsteno pienākumu trešām personām dot pieeju, ko paredz Direktīva. Dalībvalstis, iespējams, var paredzēt nedaudz vieglāku administratīvo režīmu mazām un nesen izveidotām sistēmām, vai sistēmām, kuru galvenais mērķis nav piegādāt enerģiju patērētājiem. Tādējādi faktiskā slodze, ko atsevišķam operatoram rada šādu pienākumu izpilde, zināmā mērā ir regulējuma izvēles, ko izdara dalībvalsts, sekas (
21
). Līdz ar to šāds pamats pats par sevi nepieļauj pilnībā atbrīvot šādas sistēmas no pienākumiem, kas sadales sistēmas operatoriem ir uzlikti ar Direktīvu, un it īpaši no pienākuma trešām personām dot pieeju.
88.
No tā izriet, ka neviens no iepriekš minētajiem apsvērumiem kā tāds neattaisno tādas sistēmas, kādu ekspluatē Leipcigas/Halles lidosta, izslēgšanu no jēdziena “sadales sistēma” darbības jomas Direktīvas izpratnē.
89.
Pavisam pretēji, daži fakti norāda, ka tāda sistēma, kādu ekspluatē FLH, faktiski būtu uzskatāma par “sadales sistēmu” Direktīvas izpratnē.
90.
Lai gan šķiet, ka apskatāmā sistēma pārsvarā tiek izmantota FLH pašapgādei (
22
), nevar aizmirst, ka apmēram 15 % no kopējā elektroenerģijas apjoma, ko tā patērēja 2004. gadā, tika piegādāti trešām personām, kas saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir līdzvērtīgs apmēram 1000 trešo personu mājsaimniecību patēriņam, un šim ciparam ir tendence neatlaidīgi pieaugt (
23
). Tādējādi energopiegāde trešām personām, lai gan, iespējams, nedominē, tomēr ir samērā būtiska.
91.
Neredzu arī to, kāpēc 93 uzņēmumi, kas atrodas Leipcigas/Halles lidostā, nav uzskatāmi par “patiesām” trešām pusēm. Tie atrodas lidostā, bet katrs no tiem tiecas sasniegt savu komerciālu mērķi. To līgumiskās attiecības ar FLH, kā tika apstiprināts tiesas sēdē, pirmkārt, ir nomas līgums. Tāpēc situācijā, kādā ir 93 apskatāmie uzņēmumi, būtiski neatšķiras no tādas uzņēmējdarbības kā telpu izīrēšana pilsētas centrā vai tirdzniecības centrā. Tāpēc šiem uzņēmumiem principā ir jāļauj brīvi izvēlēties savus elektroenerģijas piegādātājus. Šajā nolūkā sistēmai, kas piegādā elektroenerģiju līdz šo patērētāju privātajām iekārtām savienojuma punktā, principā jābūt pieejamai trešām pusēm.
92.
Šajā nolūkā uzskatu, ka tāda sistēma, kādu ekspluatē FLH, ir uzskatāma par “sadales sistēmu” Direktīvas izpratnē.
93.
Tomēr tas nenozīmē, ka šāda sistēma atbilstoši Direktīvai nevar tikt atbrīvota no pienākuma trešām personām dot pieeju. Direktīva patiešām paredz vairākus noteikumus, kas atbrīvo sistēmas no atsevišķiem pienākumiem, mēģinot līdzsvarot vajadzību trešām personām dot pieeju tīklam, tajā pašā laikā aizsargājot tādas svarīgas vispārējas intereses kā piegādes drošība un pakalpojumu sniegšana vispārējās ekonomiskās interesēs.
94.
Saskaņā ar Direktīvas 3. panta 8. punktu dalībvalstis var nepiemērot 20. panta noteikumus, “ciktāl to piemērošana būtu šķērslis elektroenerģijas uzņēmumiem uzlikto saistību izpildei juridiski vai faktiski vispārējās ekonomiskās interesēs un ciktāl tas neietekmētu tirdzniecības attīstību tādā mērā, ka ir pretrunā Kopienas interesēm”. Kaut gan nevar izslēgt, ka daži “ekspluatācijas tīkli”, kam saskaņā ar EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktu ir tiesības tikt atbrīvotiem, izpilda šos nosacījumus, bez tālāka tādu apstākļu izvērtējuma, kādos attiecīgā sistēma darbojas, nav pamata secināt, ka tas tā ir šajā gadījumā.
95.
Sadales sistēma var tikt atbrīvota no pienākuma trešām personām dot pieeju saskaņā ar Direktīvas 20. panta 2. punktu, “ja tai nav vajadzīgās jaudas”. Tāpat nevar izslēgt, ka šis noteikums ļauj atbrīvot atsevišķus “ekspluatācijas tīklus”, bet tas noteikti nav tas gadījums, ja trūkst detalizēti pierādījumi par to, ka tam nav vajadzīgās jaudas. Turklāt ir grūti pieņemt, ka atbrīvojums, kas ir pamatots ar to, ka nav vajadzīgās jaudas, var nebūt ierobežots laikā.
96.
Kā jau iepriekš minēju, Direktīvas 26. pants izolētām mikrosistēmām un mazām izolētām sistēmām, cita starpā, paredz atbrīvojumu no pienākuma trešām personām dot pieeju. Tomēr trūkst pierādījumu par to, vai sistēma, kuru ekspluatē FLH, vai visi “ekspluatācijas tīkli”, uz kuriem attiecas atbrīvojums saskaņā ar EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktu, ir izolēti Direktīvas izpratnē. Turklāt šī atbrīvojuma piemērošanai dalībvalstīm ir jāiesniedz Komisijai lūgums, turpretim Vācija šādu lūguma nav iesniegusi. Abi minētie iemesli nepieļauj, ka, piemērojot EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktu, atbrīvojums “ekspluatācijas tīklam” principā tiek pamatots ar Direktīvas 26. pantu.
97.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka noteikumu par pienākumu trešām personām dot pieeju “ekspluatācijas tīkliem” nepiemērošanu EnWG izpratnē nepamato Direktīvas formulējums, konteksts un mērķis.
VII — Secinājumi
98.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu 20. panta 1. punkts ir interpretējams tādejādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas principā nepiemēro noteikumu par trešo personu pieeju sadales sistēmām, kas atrodas ģeogrāfiski saistītā ekspluatācijas zonā un kas pārsvarā ir domātas, lai piegādātu vajadzīgo elektroenerģiju pašam uzņēmumam vai ar to saistītiem uzņēmumiem.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	OV L 176, 37. lpp.
(
3
)	Tie tiek saukti par “ekspluatācijas tīkliem” (Betriebsnetze).
(
4
)	Tie tiek saukti par “iekšējiem tīkliem” (Dienstleistungsnetze).
(
5
)	Tie tiek saukti par “pašapgādes tīkliem” (Eigenversorgungsnetze).
(
6
)	“Izolēta mikrosistēma” ir sistēma, kuras patēriņš 1996. gadā bija mazāks par 500 GWh. Apskatāmā tīkla patēriņš 1996. gadā nav zināms, bet no lietas materiāliem ir redzams, ka no 2000. gada līdz 2007. gadam tas ir svārstījies no 19 GWh līdz 23 GWh.
(
7
)	Skat. cita starpā 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C-415/93 Bosman (Recueil, I-4921. lpp., 59.–61. punkts), 1997. gada 27. novembra spriedumu lietā C-369/95 Somalfruit un Camar (Recueil, I-6619. lpp., 40. un 41. punkts) un 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-36/99 Idéal tourisme (Recueil, I-6049. lpp., 20. punkts).
(
8
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Direktīva par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (OV 1997, L 27, 20. lpp.).
(
9
)	2007. gada 19. septembrī Komisija publicēja Tiesību aktu priekšlikumu trešo paketi (skat. Komisijas paziņojumu presei IP/07/1361 un Paskaidrojuma rakstu par tiesību aktu priekšlikumu trešo paketi, kas ir pieejams saitē http://ec.europa.eu/energy/electricity/package_2007/doc/2007_09_19_explanatory_memorandum_en.pdf). Ir redzams, ka priekšlikumi par grozījumiem neattiecas uz esošajā tiesvedībā apskatāmo noteikumu.
(
10
)	Saskaņā ar Direktīvas 2. panta 3. punktu “pārvade” ir elektroenerģijas transportēšana apvienotajā ļoti augsta sprieguma un augsta sprieguma pārvades tīklā, lai to piegādātu gala patērētājiem vai izplatītājiem, bet neietverot piegādi.
(
11
)	Skat. Direktīvas 2. panta 5. punktu.
(
12
)	Šajā sakarā skat. cita starpā 1983. gada 17. novembra spriedumu lietā 292/82 Merck (Recueil, 3781. lpp., 12. punkts), 1984. gada 21. februāra spriedumu lietā 337/82 St. Nikolaus Brennerei und Likörfabrik (Recueil, 1051. lpp., 10. punkts) un 1999. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-223/98 Adidas (Recueil, I-7081. lpp., 23. punkts).
(
13
)	Skat. Paskaidrojuma rakstu, ko ir publicējusi Komisija par Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai, ar ko groza Direktīvas 96/92/EK un 98/30/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas un dabasgāzes iekšējo tirgu (COM/2001/0125, galīgā redakcija).
(
14
)	Skat. iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minēto paskaidrojumu rakstu.
(
15
)	Skat Direktīvas preambulas ceturto apsvērumu. Ārvalstu patērētājiem pieeju šai izvēles brīvībai pilnībā jāievieš ar 2003. gada 1. janvāri un visām patērētāju kategorijām vēlākais ar 2005. gada 1. janvāri.
(
16
)	COM/2001/125, galīgā redakcija (OV 2001, C 240 E, 60. lpp.).
(
17
)	Skat. 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-17/03 Vereniging voor Energie, Milieu en Water u.c. (Krājums, I-4983. lpp., 42.–46. punkts).
(
18
)	Direktīvas 15. pantā, kas attiecas uz “sadales sistēmas operatoru juridisko nodalīšanu”, 2. punkta pēdējā teikumā ir paredzēts, ka “dalībvalstis var nolemt nepiemērot 1. un 2. punktu integrētiem elektroenerģijas uzņēmumiem, kas apkalpo mazāk nekā 100000 pieslēgtu patērētāju, vai apkalpo mazas, izolētas sistēmas”. Skat. arī Direktīvas preambulas vienpadsmito apsvērumu, kas nosaka, ka, “lai nepieļautu pārmērīgu finansiālu un administratīvu slodzi mazajos sadales uzņēmumos, dalībvalstīm vajadzības gadījumā jādod iespēja atbrīvot šādus uzņēmumus no juridiskās nodalīšanas prasībām”.
(
19
)	Skat. 26. pantu, kas zināmos apstākļos ļauj atbrīvot izolētas mikrosistēmas un mazas izolētas sistēmas no pienākuma trešām personām dot pieeju.
(
20
)	“Ekspluatācijas tīkli”EnWG izpratnē principā ir slēgti tīkli, bet tas nenozīmē, ka tie ir izolēti, jo tie tikpat labi var saņemt elektroenerģiju no lielāka tīkla, kuram tie ir pieslēgti.
(
21
)	Piemēram, Vācijas likumdevējs ir izvēlējies ex-ante kontroli tarifiem, lai piekļūtu tīklam, kas ir “uzbāzīgs un apgrūtinošs regulējošs instruments, kurš netiek prasīts Kopienas tiesībās, tā vietā, lai uzņemtos kontrolēt metodes, ar kādām tiek aprēķināti tarifi”. Skat. Thomas von Danwitz, “Regulation and Liberalisation of the European Electricity Market — A German View”, Energy Law Journal, 2006, 27:423. sēj., 448. lpp.
(
22
)	Kā jau iepriekš ir minēts šo secinājumu 15. punktā, 2004. gadā patērētās enerģijas apjoms šajā sistēmā sasniedza apmēram 22200 MWh; apmēram 3800 MWh vai 14,6 % no tiem tika piegādāti citiem uzņēmumiem, kas atrodas lidostā.
(
23
)	Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tika prognozēts, ka 2007. gadā citiem uzņēmumiem, kas atrodas lidostas teritorijā, piegādātās enerģijas apjoms būs apmēram 8000 MWh, kas atbilstoši teiktajam līdzinās apmēram 2000 trešo personu mājsaimniecību patēriņam un ir divkāršs enerģijas apjoma, kas trešām personām tiek piegādāta apskatāmajā tīklā, palielinājums tikai trīs gadu laikā.