Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 19. martā (1)
Lieta C‑808/24 [Zálečta] (i)
M. R.
pret
Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
(Okresný súd Lučenec (Lučenecas rajona tiesa, Slovākija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 2003/88/EK – Darba laika organizēšana – 2. panta 1. punkts – Darba laiks – 6. panta b) punkts – Maksimālais darba laiks nedēļā – Darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzība – Ugunsdzēsības un glābšanas dienesta darbinieku darba laiks – Dežūras laiks darba vietā, kas netiek iekļauts darba laikā – Maksimālā nedēļas darba laika vienlaicīgs pārkāpums – Tiesības uz morālā kaitējuma atlīdzināšanu no dalībvalsts par Savienības tiesību pārkāpumu – Nepareiza transponēšana – Nosacījumi – Atlīdzinājuma apmēra noteikšana
I.      Ievads
1.        Pašvaldības ugunsdzēsības un glābšanas iestādes darbinieks Slovākijā ir cēlis prasību pret valsti Okresný súd Lučenec (Lučenecas rajona tiesā, Slovākija), lūdzot atlīdzināt morālo kaitējumu, kuru, kā viņš uzskata, viņam radījusi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (2) nepareiza transponēšana Slovākijas tiesību sistēmā.
2.        Minētās tiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz šīs direktīvas 2. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar tās 6. panta b) punktu, interpretāciju un uz apgalvotā kaitējuma atlīdzinājuma kārtību. Tādējādi Tiesai vēlreiz tiek jautāts par dalībvalsts atbildības iestāšanās nosacījumiem saistībā ar valsts dienestā nodarbināta ugunsdzēsēja darba laiku.
3.        Tādēļ ierosināšu Tiesai balstīties uz principiem, kas atgādināti it īpaši 2010. gada 25. novembra spriedumā Fuß (3), lai nospriestu, ka:
–        no šīm divām Direktīvas 2003/88 tiesību normām vienīgi 6. panta b) punkts var piešķirt personām individuālas tiesības, kas tām var sniegt tiesības uz atlīdzinājumu, ja attiecīgā dalībvalsts ir pārkāpusi šo pantu;
–        vienīgi morālais kaitējums, ko izraisījusi šīs direktīvas 6. panta b) punktā noteiktā maksimālā nedēļas darba laika pārsniegšana, var dot tiesības uz atlīdzinājumu, ja dalībvalsts ir pārkāpusi minētās direktīvas 2. panta 1. punktu, un
–        atlīdzinājuma, kas pienākas šīs pārsniegšanas dēļ, apmēra noteikšana ir atkarīga no valsts tiesībām, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
4.        Direktīvas 2003/88 2. panta 1. punktā “darba laiks” ir definēts kā “jebkurš laikposms, kurā darba ņēmējs strādā darba devēja labā un veic savu darbu vai pilda pienākumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi”.
5.        Šīs direktīvas 6. pantā “Maksimālais nedēļas darba laiks” ir noteikts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tiek ievērota vajadzība aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību:
a)      iknedēļas darba laiks ir ierobežots ar normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem vai ar koplīgumiem vai līgumiem starp darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē;
b)      vidējais darba laiks katram septiņu darba dienu laikposmam, ietverot virsstundu darba laiku, nepārsniedz 48 stundas.”
B.      Slovākijas tiesības
6.        2001. gada 2. jūlija Zákon č. 315/2001 Z. z. o Hasičskom a záchrannom zbore (Likums Nr. 315/2001 par ugunsdzēsības un glābšanas dienestu; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 315/2001”) 85. panta 1. punktā noteikts:
“[Ugunsdzēsības un glābšanas dienesta] darbinieka darba laiks ir laiks, kurā darbinieks pilda dienesta pienākumus un ir dienesta iestādes rīcībā.”
7.        Saskaņā ar šā likuma 86. panta 2. punktu (4):
“Nevienmērīga darba laika sadalījuma gadījumā dienesta pienākumu pildīšanas ilgums vienā
dienesta pienākumu pildīšanas dienā nedrīkst pārsniegt 18 stundas. Kopējais laiks, kas pavadīts, pildot dienesta pienākumus un veicot ar tiem tieši saistīto noteikto dežūru dienesta vietā, nedrīkst būt ilgāks par 24 stundām dienesta pienākumu pildīšanas dienā.”
8.        Minētā likuma 92. panta 1. punktā paredzēts:
“Dienesta iestāde dienesta pienākumu pildīšanas grafika ietvaros nosaka [ugunsdzēsības un glābšanas dienesta] darbiniekam dežūru dienesta pienākumu pildīšanas vietā, un šī dežūra norisinās tieši pēc 86. panta 2. punktā minēto dienesta pienākumu izpildes.”
9.        Likuma Nr. 315/2001 122. panta 3. punktā noteikts:
“Atlīdzība par dežūru [..] netiek maksāta par laikposmu, kad tika pildīti dienesta pienākumi; šādā veidā pildīti dienesta pienākumi ir uzskatāmi par dienesta pienākumu pildīšanu virsstundās.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
10.      M. R., pašvaldības ugunsdzēsības un glābšanas dienesta darbinieks, prasa atlīdzināt
morālo kaitējumu, kas radies tādēļ, ka viņa dežūras laiks darba vietā nav iekļauts darba laikā (5), pārkāpjot Direktīvas 2003/88 2. panta 1. punktu, un M. R. ieskatā tas ir arī direktīvas 6. panta b) punkta pārkāpums. Kaitējums, uz ko viņš atsaucas, ir balstīts uz pirmās no šīm tiesību normām nepareizu transponēšanu, kas izraisījusi otrajā no šīm tiesību normām noteiktā maksimālā nedēļas darba laika pārsniegšanu. M. R. neprasa finansiālu atlīdzību
saistībā ar šo otro pamatu.
11.      Ar 2023. gada 20. decembra spriedumu Okresný súd Lučenec (Lučenecas rajona tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, vispirms nosprieda, ka Slovākijas tiesiskais regulējums ļauj M. R. darba devējam neieskaitīt dežūras laiku darba laikā, tā pārkāpjot Direktīvas 2003/88 2. panta 1. punktu, kā to interpretējusi Tiesa (6). Pēc tam tā uzskatīja, ka šāds pārkāpums radīja tiesības uz atlīdzinājumu tikai tad, ja M. R. darba laiks, iekļaujot dežūras laiku, pārsniedza maksimālo nedēļas darba laiku, pārkāpjot šīs direktīvas 6. panta b) punktu.
12.      Visbeidzot, iesniedzējtiesa konstatēja, ka strīdīgajā laikposmā M. R. darba laiks, iekļaujot dežūras laiku, par 28 dienām pārsniedza minētās direktīvas 6. panta b) punktā, lasot to kopsakarā ar tās 2. panta 1. punktu, paredzēto maksimumu, un ka šo tiesību normu pārkāpums bija ietekmējis M. R. privāto un ģimenes dzīvi. Tāpēc tā uzdeva valstij izmaksāt viņam noteiktas summas kā atlīdzinājumu par morālo kaitējumu gan saistībā ar šo faktu, gan ar to, ka viņš bija zaudējis cerības uz tiesību aktu grozījumiem.
13.      Ar 2024. gada 30. maija rīkojumu Krajský súd v Banskej Bystrici (Banskas Bistricas Apgabaltiesa, Slovākija), lemjot par valsts iesniegto apelācijas sūdzību, atcēla 2023. gada 20. decembra spriedumu, pamatojoties uz to, ka iesniedzējtiesa bija pārsniegusi prasījuma robežas. Tā norādīja, ka M. R. nebija atsaucies ne uz tiesībām, ko radījusi paļāvības uz tiesību normu grozīšanu zaudēšana, ne uz tiesībām uz morālā kaitējuma atlīdzinājumu par stundām, kas nostrādātas, pārsniedzot Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā noteikto maksimālo stundu skaitu. Turklāt viņš bija apgalvojis, ka morālais kaitējums, ko rada valsts tiesību pretruna šīs direktīvas 2. panta 1. punktam, sniedz tiesības uz atlīdzinājumu bez vajadzības konstatēt, vai ir pārkāpts minētās direktīvas 6. panta b) punkts.
14.      Lieta tika nodota atpakaļ iesniedzējtiesai, kurai ir šaubas par šādas interpretācijas atbilstību. Tā precizē, ka šī interpretācija ietekmē gan tiesību uz atlīdzinājumu rašanos, gan zaudējumu atlīdzinājuma aprēķina bāzi, atkarībā no tā, vai šīs tiesības ir vai nav saistītas ar stundu skaitu, kas nostrādātas, pārsniedzot šīs pašas direktīvas 6. panta b) punktā noteikto maksimālo stundu skaitu.
15.      Šādos apstākļos Okresný súd Lučenec (Lučenecas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai tas, ka saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu – pretēji [Direktīvas 2003/88] 2. panta 1. punktam – darba ņēmēja dežūras laiks netiek ieskaitīts darba laikā, ir pamats prasījumam par atlīdzinājumu pret dalībvalsti saistībā ar Savienības tiesību pārkāpumu, ja nav pierādīts, ka attiecībā uz darba ņēmēju vienlaikus ir pārkāpts minētās direktīvas 6. panta b) punkts?
2)      Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai, nosakot atbilstoša atlīdzinājuma apmēru, valsts tiesai ir jāņem vērā dežūras stundu apjoms, kurš valsts tiesiskā regulējuma dēļ netika iekļauts darba ņēmēja darba laikā, vai arī dalībvalsts izmaksājamā atlīdzinājuma apmērs ir jānosaka par tādas prettiesiskās situācijas ilgumu, kura izriet no valsts tiesiskā regulējuma, kas pretēji Direktīvai 2003/88 pieļauj, ka dežūras laiks netiek ieskaitīts darba ņēmēja darba laikā?
3)      Ja atbilde uz [pirmo] jautājumu ir noliedzoša, vai, nosakot atbilstoša atlīdzinājuma apmēru, valsts tiesai ir jāņem vērā to stundu skaits, kuru laikā tika pārkāpts Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts, vai arī dalībvalsts izmaksājamā atlīdzinājuma apmērs ir jānosaka, ņemot vērā tādas prettiesiskās situācijas ilgumu, kura izriet no valsts tiesiskā regulējuma, kurš pretēji Direktīvai 2003/88 pieļauj, ka dežūras laiks netiek ieskaitīts darba ņēmēja darba laikā?”
16.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Slovākijas valdība, Īrija un Eiropas Komisija.
IV.    Juridiskā analīze
17.      Tā kā iesniedzējtiesā ir iesniegta prasība par tādu zaudējumu
atlīdzinājumu, kurus dalībvalsts radījusi, pārkāpjot Savienības tiesības, vispirms jānorāda šajā jomā piemērojamie vispārīgie noteikumi un tikai tad secīgi jāizvērtē pirmais prejudiciālais jautājums un – atkarībā no ierosinātās atbildes uz šo jautājumu – viens vai otrs ar to saistītais jautājums attiecībā uz iespējamā atlīdzinājuma noteikšanas kritērijiem.
A.      Vispārīgie noteikumi par dalībvalsts atbildības iestāšanos Savienības tiesību un konkrēti – Direktīvas 2003/88 pārkāpuma gadījumā
18.      Pirmkārt, ir jāpārbauda, vai iesniedzējtiesa nav atsaukusies uz valsts tiesībās paredzētiem īpašiem nosacījumiem, kas ir mazāk ierobežojoši nekā Savienības tiesībās paredzētie, lai izraisītu valsts atbildību (7).
19.      Otrkārt, ja tā nav, tad ir piemērojami Savienības tiesību principi, kurus Tiesa atgādinājusi saistībā ar Direktīvu 2003/88, proti:
–        šajā direktīvā nav ietverta neviena tiesību norma, kas attiektos uz sankcijām, kas piemērojamas tajā noteikto minimālo priekšrakstu pārkāpšanas gadījumā, it īpaši attiecībā uz darba laika ilgumu, un līdz ar to tā neietver nevienu īpašu noteikumu par darba ņēmējam šāda pārkāpuma dēļ, iespējams, nodarītā kaitējuma atlīdzinājumu (8), un
–        tomēr Eiropas Savienības dibināšanas līgumu sistēmā ir paredzēts valsts atbildības princips par indivīdiem nodarīto kaitējumu, kas radies saistībā ar tās izdarītu Savienības tiesību pārkāpumu (9).
20.      Tiesa ir nospriedusi, ka, lai cietušajiem indivīdiem būtu tiesības uz atlīdzinājumu, ir jāizpildās trim nosacījumiem (10):
–        pārkāptās Savienības tiesību normas mērķis ir piešķirt tiesības indivīdiem (11);
–        šīs normas pārkāpums ir pietiekami būtisks un
–        pastāv tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un indivīdiem nodarīto kaitējumu.
21.      Treškārt, Tiesa sniedz valstu tiesām norādes šo nosacījumu piemērošanai, kas ļauj noteikt dalībvalstu atbildību par indivīdiem nodarīto kaitējumu, kurš radies no Savienības tiesību pārkāpumiem (12).
B.      Par pirmo prejudiciālo jautājumu, kas attiecas uz pirmo valsts atbildības iestāšanās nosacījumu
22.      Pirmajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/88 2. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tā mērķis ir piešķirt personām individuālas tiesības, kas tām sniegtu tiesības uz atlīdzinājumu
no dalībvalsts, balstoties uz valsts atbildības principu par kaitējumu, ko indivīdiem rada valstij pārmestais Savienības tiesību pārkāpums.
23.      No vienas puses, precizēšu, ka šajā gadījumā ir skaidrs, ka atbilstoši Tiesas judikatūrā noteiktiem kritērijiem M. R. dežūras laiks ietilpa darba laikā šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē, ka Slovākijas tiesiskajā regulējumā nebija ievērotas Savienības tiesības (13) un ka minētās direktīvas 6. panta b) punktā paredzētais vidējais nedēļas darba laika ilgums bija pārsniegts daļā laikposma, uz kuru atsaucas M. R. (14).
24.      No otras puses, Slovākijas tiesībās nav paredzēti īpaši nosacījumi, kas būtu mazāk ierobežojoši nekā Savienības tiesībās paredzētie, lai iestātos valsts atbildība (15).
25.      Attiecībā uz jautājumu, vai Direktīvas 2003/88 2. panta 1. punkts piešķir indivīdiem tiesības, uz kurām tie var atsaukties valstu tiesās, pirmkārt, norādīšu, ka trūkst Tiesas judikatūras par šo tiesību normu.
26.      Otrkārt, jāuzsver, ka:
–        Direktīvas 2003/88 2. panta 1. punkts, kā norāda tā nosaukums, “darba laiku” definē kā “jebkur[u] laikposm[u], kurā darba ņēmējs strādā darba devēja labā un veic savu darbu vai pilda pienākumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi” (16),
–        šo definīciju ir interpretējusi Tiesa. Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai viss dežūras laiks kopumā ir jākvalificē kā “darba laiks” Direktīvas 2003/88 izpratnē neatkarīgi no darba ņēmēja reāli veiktā darba minētajā laikposmā, ja viņam ir pienākums palikt savā darba vietā, esot tieši pieejamam savam darba devējam (17), vai ja dežūras laikā, ko viņš pavada savās mājās, viņam ir jāatbild uz darba devēja zvaniem 8 minūšu laikā (18). Tādēļ attiecībā uz ugunsdzēsēju dežūras laiku Tiesa izvērtē katru atsevišķu gadījumu (19). Nav atzīta nekāda šīs direktīvas 2. panta 1. punkta tieša iedarbība.
27.      Tādēļ es līdzīgi visiem lietas dalībniekiem, kuri snieguši rakstveida apsvērumus, ierosinu Tiesai lemt, ka Direktīvas 2003/88 2. panta 1. punktā ir vienīgi definēts “darba laika” jēdziens. Tas pats par sevi nepiešķir individuālas tiesības, kuru pārkāpums varētu izraisīt dalībvalsts atbildību par kaitējumu, kas indivīdiem nodarīts tādēļ, ka valsts tiesiskajā regulējumā nav ievērota šī definīcija.
28.      Šajā ziņā es piekrītu arī Īrijas viedoklim, ka, ja šīs direktīvas 2. panta 1. punktu interpretētu tādējādi, ka “tas atļauj automātiski atlīdzināt zaudējumus, tas izraisītu ievērojamas sekas, tai skaitā valstij būtu pienākums sniegt atlīdzinājumu, pat ja netiktu pierādīts nekāds kaitējums” (20).
29.      Līdz ar to, tā kā minētās direktīvas 2. panta 1. punktā nav piešķirtas tiesības indivīdiem, otrais prejudiciālais jautājums zaudē priekšmetu. Tādēļ uz to nav jāatbild.
C.      Par trešo prejudiciālo jautājumu
30.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, kurš attiecas uz morālā kaitējuma, ko radījis apgalvotais Savienības tiesību pārkāpums, atlīdzinājuma kārtību, vispirms ir jānoskaidro, vai Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpuma dēļ ir izpildīti šo secinājumu 20. punktā minētie valsts atbildības iestāšanās nosacījumi (21). Secinājumam, ka šī atbildība izriet no šīs direktīvas 2. panta 1. punkta pārkāpuma, nav nozīmes.
1.      Par valsts atbildības iestāšanās nosacījumiem Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpuma gadījumā
a)      Pirmais nosacījums: Savienības tiesību norma piešķir tiesības indivīdiem
31.      Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts ir Savienības sociālo tiesību norma, kurā indivīdiem ir piešķirtas tiesības, uz kurām tie var tieši atsaukties valsts tiesās, jo tajā “dalībvalstīm ir paredzēts maksimālais nedēļas [vidējā] darba laika [..] ilgums, kam ir jāattiecas uz ikvienu darba ņēmēju kā minimālam noteikumam” (22).
b)      Otrais nosacījums: šīs tiesību normas pārkāpumam jābūt pietiekami būtiskam
32.      Spriedumā Fuß (23) ir atgādināts, ka:
–        ir jānoskaidro, vai Savienības tiesību pārkāpums ir izdarīts, acīmredzami neievērojot Tiesas judikatūru attiecīgajā jomā (24), un
–        principā valsts tiesām ir jāpārbauda, vai ir izpildīti valsts atbildības nosacījumi, kas izriet no Savienības tiesību pārkāpuma, ja vien attiecībā uz pamata lietu, kurā pieņemts lēmums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, Tiesai ir visi vajadzīgie elementi, lai izvērtētu, vai lietas fakti ir jākvalificē kā pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums.
33.      Šajā gadījumā, lemjot par M. R. prasību, kura attiecas uz darba periodu no 2020. gada 1. augusta līdz 2023. gada 30. jūnijam, iesniedzējtiesa, pirmkārt, konstatēja, ka atbilstoši Likuma Nr. 315/2001 86. panta 2. punktam M. R.[, pildot dienesta pienākumus,] bija “pavad[ījis] kopumā 24 stundas, no kurām 18 stundas [tika] ieskaitītas darba laikā” (25), un dežūras laiks netika ieskaitīts darba laikā. Otrkārt, tā secināja, ka šajā situācijā sešu mēnešu bāzes laikposmā M. R. darba laika ilgums bija pārsniedzis maksimālās 48 stundas septiņu darba dienu laikā, kas paredzētas Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā (26).
34.      Proti, šajā laikposmā Tiesas judikatūra attiecībā uz ugunsdzēsēju “darba laika” jēdzienu bija pietiekami izstrādāta tādā nozīmē, ka “darbības, ko veic valsts ugunsdzēsības dienesta ātrās reaģēšanas brigādes, [..] ietilpst Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomā, tādējādi principā 48 stundu maksimālā līmeņa pārsniegšana, kas paredzēts nedēļas maksimālajam darba ilgumam, tostarp gaidīšanas režīmā, ir pretrunā tās 6. panta b) punktam” (27).
35.      Šādos apstākļos, tā kā Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta prasību pārkāpums pamatlietā aplūkotajā laikposmā ir izdarīts, acīmredzami neievērojot Tiesas judikatūru, tas jāuzskata par pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu. Līdz ar to pamatlietā ir izpildīts arī otrais nosacījums, lai tiktu atzītas tiesības uz atlīdzinājumu.
c)      Trešais nosacījums: ir jāpastāv cēloņsakarībai starp Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpumu un nodarīto kaitējumu
36.      Tā kā iesniedzējtiesas ieskatā tas, ka M. R. darba laiks bāzes laikposmā tika pārsniegts par 28 dienām, “ir objektīvi ietekmējis viņa privāto un ģimenes dzīvi” (28), es uzskatu, ka prasītā cēloņsakarība
ir pierādīta.
37.      Tā kā ir izpildīti trīs nosacījumi, lai iestātos valsts atbildība, kas izriet no Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpuma (29), ir jāsniedz atbilde uz trešo prejudiciālo jautājumu par atlīdzinājuma kārtību.
2.      Par Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpuma atlīdzinājuma kārtību
38.      Iesniedzējtiesa jautā Tiesai, kādi elementi jāņem vērā, lai noteiktu M. R. minētā morālā kaitējuma atlīdzinājuma apmēru. Kā aprēķina bāzi tā apsver vai nu stundu skaitu, kas pārsniedz Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā paredzēto maksimālo darba laika ilgumu, vai arī laikposmu, kurā dalībvalsts nav grozījusi savu tiesisko regulējumu, kas pieļauj neiekļaut dežūras laiku darba laikā.
39.      Tādēļ, pirmkārt, jāatgādina, ka Tiesa ir uzskatījusi, ka šī direktīva neietver nevienu īpašu normu attiecībā uz atlīdzinājumu par iespējamu kaitējumu, ko darba ņēmēji cietuši direktīvā noteikto minimālo prasību, it īpaši saistībā ar darba laika ilgumu, pārkāpuma dēļ (30).
40.      Otrkārt, spriedumā Fuß Tiesa arī nosprieda:
–        “valstij ir pienākums atlīdzināt kaitējuma radītās sekas atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam saistībā ar atbildību, ar noteikumu, ka valsts tiesību aktos ietvertie nosacījumi par zaudējumu atlīdzināšanu nav nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām dalībvalstī (līdzvērtības princips), un to piemērošana praksē nedrīkst būt tāda, kas zaudējumu atlīdzināšanu padara neiespējamu vai pārmērīgi grūtu (efektivitātes princips)” (31);
–        “attiecībā uz zaudējumu atlīdzības [..] aprēķina veidu [un kārtību] ir jāuzsver, ka zaudējumu, ko indivīdiem ir radījuši Savienības tiesību pārkāpumi, atlīdzībai, lai nodrošinātu viņu tiesību efektīvu aizsardzību, ir jābūt atbilstošai nodarītajam kaitējumam” (32);
–        “ja attiecīgā joma nav regulēta Savienības tiesību normās, katras dalībvalsts tiesību sistēmā, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, ir jānosaka kritēriji, kas ļauj noteikt atlīdzības apmēru” (33), un
–        “no minētā izriet, ka dalībvalsts tiesību normās, ievērojot [šos] principus, ir, pirmkārt, jānosaka, vai Direktīvas 2003/88 normu pārkāpuma rezultātā indivīdam nodarīto zaudējumu atlīdzība ir jāpiešķir papildu atpūtas laika vai finansiālas atlīdzības veidā, un, otrkārt, jānosaka šīs atlīdzības aprēķināšanas noteikumi” (34).
41.      Norādīšu, ka lietā, kurā pasludināts spriedums Fuß, apgalvotais kaitējums bija mantisks (35) un Verwaltungsgericht Halle (Halles administratīvā tiesa, Vācija) jautāja, vai Günter Fuß kā atlīdzinājums būtu jāpiešķir papildu atpūtas laiks vai finansiāla atlīdzība (36).
42.      Taču šajā gadījumā M. R. lūdz finansiālu atlīdzinājumu tikai par morālo kaitējumu, kuru viņš cietis tādēļ, ka Slovākijas tiesiskajā regulējumā ir pārkāpts viņa darba laika aprēķins, neiekļaujot tajā dežūras laiku (37). Šādos apstākļos rodas vairāki jautājumi, lai sniegtu lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai: vai attiecībā uz morālā kaitējuma atlīdzinājumu Tiesas atbildei, kas atgādināta šo secinājumu 40. punktā (pēdējais ievilkums), vajadzētu būt precīzākai vai atšķirīgai? Kādi kritēriji tādā gadījumā būtu jāizmanto?
43.      Slovākijas valdības, Īrijas un Komisijas nostājas rakstveida apsvērumos ar nelielām niansēm sakrīt.
44.      Komisija ierosina pārņemt Tiesas sniegto atbildi sprieduma Fuß 93. un 94. punktā. Slovākijas valdība uzsver, ka jānosaka divi ierobežojumi. Pirmkārt, valstu tiesas ir pilnvarotas sekot tam, lai Savienības tiesību sistēmā garantēto tiesību aizsardzība neizraisītu nepamatotu iedzīvošanos (38). Otrkārt, dalībvalstu atbildības sistēma neprasa, lai tās izmaksātu indivīdiem zaudējumu atlīdzību no sodanaudām, kas pārsniegtu patieso kaitējumu, ko tiem nodarījis viņu tiesību pārkāpums (39).
45.      Īrija apgalvo, ka atlīdzinājuma
apmērs ir jānosaka atkarībā no to stundu skaita, kas nav ieskaitītas “darba laikā”, [tādējādi] pārkāpjot Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktu, kurā ir noteikta kaitējuma pastāvēšana un kas atbilst efektivitātes prasībai. Tā uzskata, ka ir jāatsakās no prettiesiskās situācijas, kuru rada valsts tiesiskais regulējums, ilguma kritērija.
46.      Saistībā ar šo pēdējo kritēriju es piekrītu viedokļiem, ka nosacījumi attiecībā uz valsts atbildības iestāšanos par Savienības tiesību pārkāpumu un it īpaši nosacījums par cēloņsakarības pastāvēšanu starp šo pārkāpumu un reāli vai konkrēti ciesto kaitējumu nepieļauj zaudējumu atlīdzību, kas saistīta ar laika posmu, kurā attiecīgā valsts nav padarījusi valsts tiesisko regulējumu atbilstošu Savienības tiesībām.
47.      Turklāt attiecībā uz atlīdzinājuma par Savienības tiesību pārkāpumu aprēķina veidu es neredzu iemesla papildināt Tiesas judikatūru, pat ja tiktu konstatēts morālais kaitējums. Tādēļ valstu tiesām atbilstoši to valsts tiesībām ir jānovērtē ciestajam kaitējumam atbilstošs atlīdzinājums, kas var nodrošināt indivīdu tiesību efektīvu aizsardzību (40).
48.      Tādēļ zaudējumu atlīdzību par Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpumu nebūtu sistemātiski jāaprēķina, balstoties uz stundu skaitu, kas nostrādāts, pārsniedzot šajā punktā noteikto maksimumu.
49.      Vienīgais elements, kas, manuprāt, jāņem vērā, ir indivīdu prasības pamatojumā ierosinātais aprēķina veids.
50.      Faktiski prasīto atlīdzinājumu, protams, var – kā šajā gadījumā – balstīt uz stundu skaitu (41) saistībā ar privātās un ģimenes dzīves aizskārumu, kas izvirzīts Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpuma dēļ. Taču šāds pārkāpums varētu radīt arī cita veida morālo kaitējumu, piemēram, tādu, kas saistīts ar fizisku (piemēram, smagu slimību) vai mentālu (piemēram, profesionālās izdegšanas sindromu vai depresiju) kaitējumu. Šādos gadījumos atlīdzinājuma
apmēru varētu novērtēt atšķirīgi, bez stingras saistības ar laika pārsniegšanu.
51.      Tādēļ ierosinu Tiesai, turpinot spriedumā Fuß (42) nolemto, atbildē uz trešo prejudiciālo jautājumu uzskatīt, ka attiecīgās dalībvalsts tiesībās ir jānosaka morālā kaitējuma, ko šī valsts radījusi, pārkāpjot Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktu, atlīdzinājuma apmēra aprēķina veids, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi.
V.      Secinājumi
52.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Okresný súd Lučenec (Lučenecas rajona tiesas, Slovākija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 2. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tā mērķis nav piešķirt personām individuālas tiesības, kas tām sniegtu tiesības uz atlīdzinājumu
no dalībvalsts, balstoties uz valsts atbildības principu par kaitējumu, ko indivīdiem rada valstij pārmestais Savienības tiesību pārkāpums.
2)      Ja šīs direktīvas 2. panta 1. punkta pārkāpums ir izraisījis minētās direktīvas 6. panta b) punkta pārkāpumu, tad atlīdzinājumam, kas dalībvalstu iestādēm ir jāmaksā par kaitējumu, ko tās radījušas indivīdiem, pārkāpjot Savienības tiesības, ir jābūt atbilstošam ciestajam kaitējumam. Ja Savienības tiesību normu šajā jomā nav, tad attiecīgās dalībvalsts tiesībās ir jānosaka apgalvotā morālā kaitējuma atlīdzinājuma apmēra aprēķina veids, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      OV 2003, L 299, 9. lpp.
3      C‑429/09, turpmāk tekstā – “spriedums Fuß”, EU:C:2010:717.
4      Iesniedzējtiesa precizē, ka šī tiesību norma regulē nevienmērīgu prasītāja darba laika sadalījumu sešu mēnešu laikposmā.
5      Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka dežūras laikā M. R. bija pienākums atrasties dienesta pienākumu veikšanas vietā, viņam bija jābūt gatavam veikt savus dienesta pienākumus un viņš nedrīkstēja doties prom no savas darba vietas.
6      Iesniedzējtiesa min 2018. gada 21. februāra spriedumu Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82).
7      Skat. spriedumu Fuß (66. punkts). Skat. arī spriedumu, 2022. gada 28. jūnijs, Komisija/Spānija (Likumdevēja pieļauts Savienības tiesību pārkāpums)  (C‑278/20, EU:C:2022:503, 179. punkts), kurā Tiesa nosprieda, ka līdzvērtības princips nevar būt pamats dalībvalstu pienākumam ļaut rasties tiesībām uz atlīdzinājumu ar labvēlīgākiem nosacījumiem nekā Tiesas judikatūrā paredzētie.
8      Skat. spriedumu Fuß (44. punkts) un spriedumu, 2024. gada 20. jūnijs, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, 26. punkts).
9      Skat. spriedumu Fuß (45. punkts) un – vispārīgam atgādinājumam par šo pamatojumu – spriedumu, 2022. gada 22. decembris, Ministre de la Transition écologique un Premier ministre (Valsts atbildība par gaisa piesārņojumu) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, 43. punkts).
10      Skat. it īpaši spriedumu Fuß (47. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth u.c. (C‑97/24, EU:C:2025:594, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
11      Kā nesenu piemēru gadījumam, kad šis pirmais nosacījums nav izpildīts, skat. spriedumu, 2022. gada 22. decembris, Ministre de la Transition écologique un Premier ministre (Valsts atbildība par gaisa piesārņojumu) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, 56. punkts). Tiesa uzskatīja, ka no izvērtētajām Savienības tiesību normām par dažu cilvēka veselībai kaitīgu daļiņu robežvērtībām ne tieši, ne netieši neizriet, ka privātpersonām tiktu piešķirtas individuālas tiesības, kuru pārkāpums varētu izraisīt dalībvalsts atbildību par šīm personām nodarītajiem zaudējumiem.
12      Skat. it īpaši spriedumu Fuß (48. punkts).
13      Norādīšu, ka Komisija pauda atšķirīgu viedokli par valsts tiesisko regulējumu.
14      Skat. šo secinājumu 12. punktu.
15      Skat. šo secinājumu 18. punktu.
16      Saistībā ar atsauci uz “valsts tiesību aktiem un/vai praksi” skat. 2021. gada 9. marta spriedumu StadtOffenbach am Main (Izolēto vietu darba gatavības dienests) (C‑580/19, turpmāk tekstā – “spriedums Izolēto vietu darba gatavības dienests”, EU:C:2021:183, 32. punkts un tajā minētā judikatūra, kas attiecas uz aizliegumu paredzēt nosacījumus un ierobežojumus tiesībām uz to, lai darba laikposmi un attiecīgi atpūtas laiki tiktu pienācīgi ņemti vērā, lai nodrošinātu Direktīvas 2003/88 lietderīgo iedarbību un tās mērķa ievērošanu). Šā sprieduma 26.–28. punktā Tiesa uzsvēra, ka šīs direktīvas mērķis ir noteikt minimālās prasības, lai uzlabotu darba ņēmēju dzīves un darba apstākļus, un ka ar šīm prasībām maksimālā darba laika, kā arī minimālā atpūtas laika jomā minētā direktīva precizē pamattiesības, kas ir skaidri nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 2. punktā.
17      Skat. it īpaši spriedumu Izolēto vietu darba gatavības dienests (36. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Skat. spriedumu, 2018. gada 21. februāris, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, 66. punkts). Skat. arī spriedumu Izolēto vietu darba gatavības dienests (36., 38. un 39. punkts). Rezumējot iepriekšminēto, vispārīgais kritērijs ir “[nelielā] iespēj[a] rīkoties ar laiku, kurā [darba ņēmēja] profesionālie pakalpojumi netiek pieprasīti”.
19      Skat. arī spriedumu Izolēto vietu darba gatavības dienests (41. un 42. punkts), kā arī spriedumu, 2021. gada 11. novembris, Dublin City Council (C‑214/20, EU:C:2021:909, 43.–45. un 48. punkts).
20      Mans izcēlums. Īrija uzsver šādas interpretācijas finansiālo ietekmi. Tomēr katrai valstij ir jāizlemj, vai tā vēlas pieņemt labvēlīgākas normas (skat. šo secinājumu 18. punktu). Turklāt var uzskatīt, ka uz darba ņēmēju atalgojuma veidu par dežūras laikposmiem attiecas nevis Direktīva 2003/88, bet gan atbilstošās valsts tiesību normas. Līdz ar to tai nav pretrunā tiesiskais regulējums, kurā – runājot par dežūras laikposmiem, kuri kopumā būtu jāuzskata par tādiem, uz kuriem neattiecas “darba laika” jēdziens šīs direktīvas piemērošanas nolūkā, – tomēr ir paredzēts, ka attiecīgajam darba ņēmējam tiek izmaksāta summa, kuras mērķis ir atlīdzināt tādas neērtības attiecībā uz rīcību ar savu laiku un privātajām interesēm, ko viņam rada šie dežūras laikposmi. Skat. spriedumu Izolēto vietu darba gatavības dienests (57. un 58. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
21      Skat. šo secinājumu 23. punktu.
22      Skat. spriedumu Fuß (49. un 50. punkts).
23      Skat. spriedumu Fuß (52. un 53. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
24      Skat. arī spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth u.c. (C‑97/24, EU:C:2025:594, 30. punkts).
25      Skat. šo secinājumu 7. punktu.
26      Pēc Slovākijas valdības norādēm iepazīstoties ar iesniedzējtiesas 2023. gada 20. decembra spriedumu (skat. šo secinājumu 11. punktu), kas pieejams šādā interneta vietnē: https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401-6f01-447a-afff-174757c1bc7a:d7df1744-bda4-4193-8022-29e14a926b6d/ (4. un 17. punkts), un ar Krajský súd v Banskej Bystrici (Banskas Bistricas Apgabaltiesa) 2024. gada 30. maija rīkojumu (skat. šo secinājumu 13. punktu), kas pieejams šādā interneta vietnē:
https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21-de3d-4606-9661-d5ab2077894d:80ac45f7-45b5-49d5-aed7-cc4094dbaba7 (7.2. punkts), var apstiprināt iesniedzējtiesas sniegtās norādes lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 8. punktā, kuras šķiet atšķirīgas no šā lūguma 13. punktā minētajām.
27      Skat. spriedumu Fuß (57. punkts).
28      Skat. šo secinājumu 12. punktu.
29      Skat. šo secinājumu 20. punktu.
30      Skat. spriedumu Fuß (44., 96. un 98. punkts). Šā secinājuma atgādinājumu, ja celta prasība par zaudējumu atlīdzinājumu pret darba devēju, kurš pārkāpis valsts tiesību normas, ar kurām tiek aizsargāti nakts darba ņēmēji un īstenotas Savienības tiesības, skat. 2024. gada 20. jūnija spriedumā Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, 26. un 27. punkts).
31      Spriedums Fuß (62. punkts). Skat. arī minēto judikatūru. Skat. arī spriedumu, 2022. gada 28. jūnijs, Komisija/Spānija (Likumdevēja pieļauts Savienības tiesību pārkāpums) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 176.–184. punkts).
32      Spriedums Fuß (92. punkts). Skat. arī minēto judikatūru. Mans izcēlums.
33      Spriedums Fuß (93. punkts). Skat. arī minēto judikatūru. Mans izcēlums.
34      Spriedums Fuß (94. punkts). Mans izcēlums.
35      Skat. spriedumu
Fuß (23. punkts).
36      Spriedums Fuß (30. punkts, trešais prejudiciālais jautājums).
37      Skat. šo secinājumu 10. un 13. punktu.
38      Slovākijas valdība min 2023. gada 21. marta spriedumu Mercedes‑Benz Group (Ar pārveidošanas ierīcēm aprīkotu transportlīdzekļu ražotāju atbildība) (C‑100/21, EU:C:2023:229, 94. punkts).
39      Pēc analoģijas Slovākijas valdība min 2024. gada 4. oktobra spriedumu Agentsia po vpisvaniyata (C‑200/23, EU:C:2024:827, 153. punkts).
40      Attiecībā uz apgalvotā morālā kaitējuma atlīdzinājumu no datu pārziņa skat. 2024. gada 4. oktobra spriedumu Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C‑507/23, EU:C:2024:854, 37. punkts). Tiesa secināja, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) 82. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atvainošanās var būt atbilstošs atlīdzinājums par nemateriālo [morālo] kaitējumu, pamatojoties uz šo tiesību normu, tostarp tad, ja nav iespējams atjaunot stāvokli, kāds pastāvēja pirms šā kaitējuma nodarīšanas, ja vien ar šo atlīdzinājuma veidu var pilnībā atlīdzināt
datu subjektam nodarīto kaitējumu.
41      Iesniedzējtiesa precizē, ka “apelācijas instances tiesas ieskatā [M. R.] faktiski bija definējis prasījumu kā tādu, kas izriet no ilgstošas iejaukšanās viņa personiskajās tiesībās. Viņš pieprasīja atlīdzinājumu par nemantisko [morālo] kaitējumu, ko viņš aprēķināja, atsaucoties uz to dežūras stundu skaitu, kuras viņš faktiski bija [nostrādājis] un kuras netika ieskaitītas viņa darba laikā, tādējādi pārkāpjot direktīvas 2. panta 1. punktu un 6. panta b) punktu”. Mans izcēlums.
42      Skat. spriedumu Fuß (98. punkts).