Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 23. aprīlī (1)
Lieta C‑17/25
LS,
KV,
RY,
UJ,
TM
pret
Società Cattolica di Assicurazione SpA,
piedaloties:
Fata Assicurazione Danni SpA,
BZ,
FN,
NA,
ZI,
DR,
Darag Italia SpA,
EO
(Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšana – Direktīva 84/5/EEK – Cietušā mantiniekiem nodarīts nemantisks kaitējums – Apdrošinātāja celta regresa prasība – Iebildums par apdrošināšanas polisē iekļautā līguma noteikuma spēkā neesību – Tiesai nav tiesību pārskatīt šā noteikuma spēkā esību (juridisku izpildāmību) – Sprieduma, kas ieguvis res judicata spēku, ietekme uz šā noteikuma spēkā esību (izpildāmību)
I.      Ievads
1.        Saskaņā ar Padomes Otrās direktīvas 84/5/EEK (2) 2. panta 1. punktu dalībvalstīm bija pienākums nodrošināt, ka jebkuri likumos paredzētie vai līgumā noteiktie noteikumi, kas iekļauti apdrošināšanas polisē un kas no apdrošināšanas seguma izslēdz it īpaši transportlīdzekļu lietošanu vai vadīšanu, kura notikusi, pārkāpjot tehniskās prasības attiecībā uz attiecīgā transportlīdzekļa stāvokli un drošību, tiktu uzskatīti par spēkā neesošiem (vai drīzāk – juridiski neizpildāmiem) attiecībā uz ceļu satiksmes negadījumos cietušajām personām (3). Tas pats noteikums tagad ir ietverts Direktīvā 2009/103/EK (4), kas aizstāja Otro direktīvu (un citas direktīvas šajā jomā) (5).
2.        Strīds pamatlietā attiecas uz ceļu satiksmes negadījumu, kurā notika sadursme starp motociklu un citu transportlīdzekli; motociklists un viņa pasažieris gāja bojā. Pasažieris bija motocikla īpašnieks un tādas apdrošināšanas polises turētājs, kura attiecās uz šo motociklu. Attiecīgā apdrošināšanas sabiedrība pret pasažiera mantiniekiem cēla regresa prasību, lūdzot atmaksāt summas, kas viņiem samaksātas par nemantisku kaitējumu, kurš radies pasažiera nāves dēļ. Prasības pamatošanai apdrošināšanas sabiedrība apgalvoja, ka motocikls bijis tehniski piemērots tikai vienas personas (vadītāja) pārvadāšanai un ka apdrošināšanas polise izslēdz apdrošināšanas segumu personu nelikumīgas pārvadāšanas gadījumā (turpmāk – izslēgšanas klauzula).
3.        Šai tiesvedībai ir bijušas vairākas stadijas. Pašreizējā stadijā, kas (otro reizi) norisinās
Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa, Itālija), kura ir iesniedzējtiesa, pasažiera mantinieki apgalvo, ka izslēgšanas klauzula nav spēkā. Iesniedzējtiesa norāda, ka iebildums par izslēgšanas klauzulas (relatīvo) spēkā neesību nav pieņemams saskaņā ar valsts tiesību aktiem res judicata seku dēļ, kas izriet no sprieduma, kurš pasludināts agrākā tiesvedības stadijā un ar kuru ir apstiprinātas apdrošinātāja tiesības celt regresa prasību pret pasažiera mantiniekiem, pamatojoties uz šo klauzulu, un šīs tiesības nav tikušas apstrīdētas. Iesniedzējtiesa arī norāda, ka šāds (netiešs) apdrošinātāja tiesību celt regresa prasību apstiprinājums, šķiet, ir pretrunā Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta noteikumam (kas šajā lietā ir piemērojams ratione temporis) (6). Tāpēc minētā tiesa jautā, vai Savienības tiesībās ir prasīts neņemt vērā res judicata sekas valsts līmenī, lai varētu izskatīt šo jautājumu un tādējādi nodrošinātu iepriekš minētās tiesību normas lietderīgo iedarbību.
4.        Šis jautājums īpaši ir balstīts uz Tiesas judikatūru, ar kuru valsts tiesām ir noteikts pienākums neņemt vērā
res judicata sekas patērētāju tiesību aizsardzības jomā, ja – vienkārši izsakoties – agrākā tiesvedības stadijā šīs tiesas nav izvērtējušas ar patērētājiem noslēgtos līgumos ietverto noteikumu iespējamo negodīgumu (7). Šis pienākums izriet no pakāpeniski pilnveidotās judikatūras (kuras rezultātā, kā paskaidrošu turpmāk, tika pieņemts nesenais spriedums Soledil) un ir izņēmums no noteikuma, ka galīgie spriedumi nav maināmi. Šajā lietā uzdotie prejudiciālie jautājumi rada Tiesai iespēju pirmo reizi precizēt, vai šis pienākums ir piemērojams Savienības tiesiskā regulējuma par transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu jomā, pamatojoties uz apsvērumiem par ceļu satiksmes negadījumos cietušo aizsardzību, kas ir viens no šā tiesiskā regulējuma mērķiem.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
5.        Direktīvas 72/166/EEK (8) otrajā apsvērumā bija noteikts: “tā kā vienīgais mērķis, kura dēļ veic robežkontroli attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas segumu, ir aizsargāt to personu intereses, kas var būt cietušie negadījumos, ko izraisījuši šādi transportlīdzekļi; tā kā šādu robežkontroli izraisa valstu prasību atšķirības”.
6.        Šīs direktīvas trešajā apsvērumā bija noteikts: “tā kā šīs atšķirības var kavēt transportlīdzekļu un personu brīvu pārvietošanos Kopienā; tā kā šīs atšķirības tieši ietekmē kopējā tirgus izveidi un darbību”.
7.        Minētās direktīvas piektajā apsvērumā
bija paredzēts: “tā kā ir vēlams, lai dalībvalstu iedzīvotāji pilnīgāk apzinātos kopējā tirgus esamību, un tādēļ būtu jāveic turpmāki pasākumi, lai liberalizētu noteikumus par personu un transportlīdzekļu pārvietošanos starp dalībvalstīm; [..]”.
8.        Turpinājumā direktīvas sestajā apsvērumā bija noteikts: “tā kā, šādi mīkstinot noteikumus par ceļotāju pārvietošanos, veikta nākamā darbība, lai savstarpēji atvērtu dalībvalstu tirgu un radītu vietējam tirgum līdzīgus apstākļus”.
9.        Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktā katrai dalībvalstij bija prasīts veikt “visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta. Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus nosaka, pamatojoties uz [šiem] pasākumiem”.
10.      Otrās direktīvas trešais un septītais apsvērums bija izteikts šādi:
“tā kā starp dažādu dalībvalstu tiesību aktiem attiecībā uz apdrošināšanas seguma saistību apmēru tomēr turpina pastāvēt būtiskas atšķirības; tā kā šīs atšķirības tieši ietekmē kopējā tirgus izveidi un darbību;
[..]
tā kā cietušo interesēs ir tas, lai konkrētās izņēmuma klauzulas attiektos tikai uz apdrošinātāja attiecībām ar negadījuma izraisītāju; [..]”.
11.      Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā bija noteikts:
“Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka jebkuri likumos paredzētie vai līgumā noteiktie noteikumi, kas iekļauti apdrošināšanas polisē, kura izsniegta saskaņā ar [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktu, un kas transportlīdzekļu lietošanas vai vadīšanas apdrošināšanu neattiecina uz:
–      personām, kam nav tiešu vai netiešu atļauju, vai
–      personām, kam nav attiecīgā transportlīdzekļa vadītāja apliecības, vai
–      personām, kuras ir pārkāpušas obligātās tehniskās prasības attiecībā uz attiecīgā transportlīdzekļa stāvokli un drošību,
piemērojot [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktu, tiktu uzskatīti par spēkā neesošiem attiecībā uz prasījumiem, ko iesniedz trešās personas, kuras ir negadījumā cietušie.
Tomēr noteikumus vai atrunas, kas minētas pirmajā ievilkumā, var vērst pret personām, kuras apzināti reģistrējušas transportlīdzekli, kas radījis kaitējumu vai miesas bojājumus, ja apdrošinātājs var pierādīt, ka personas ir zinājušas, ka transportlīdzeklis ir zagts.
Dalībvalstīm ir tiesības nepiemērot pirmās daļas noteikumus negadījumiem, kas notikuši to teritorijā, ciktāl cietušais par zaudējumiem var saņemt kompensāciju no sociālā nodrošinājuma iestādes.”
12.      Padomes Trešās direktīvas 90/232/EEK (9) piektajā apsvērumā bija noteikts: “tā kā dažās dalībvalstīs jo īpaši ir nepilnības transportlīdzekļa pasažieru obligātajā apdrošināšanā; tā kā, lai pasargātu šo iespējamo cietušo mazāk aizsargāto kategoriju, būtu jāparedz daži iztrūkstošie noteikumi”.
13.      Trešās direktīvas trīspadsmitajā apsvērumā bija noteikts: “tā kā šāds papildinājums, kas apdrošinātajām personām un negadījumā cietušajiem nodrošina labāku aizsardzību, turpmāk atvieglos šķērsot Kopienas iekšējās robežas un iekšējā tirgus izveidi un darbību; tā kā tādēļ būtu jāņem vērā augsts patērētāju aizsardzības līmenis”.
14.      Trešās direktīvas 1. panta pirmajā daļā bija noteikts: “Neskarot [Otrās direktīvas] 2. panta 1. punkta otro daļu, [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana ietver atbildību par transportlīdzekļa lietošanas rezultātā radītiem miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju.”
B.      Itālijas tiesības
15.      Iesniedzējtiesa īpaši norāda uz Codice Civile
(Civilkodekss) 2059. pantu, kā tas interpretēts valsts judikatūrā, par negadījumā bojāgājušās personas tuviem ģimenes locekļiem nodarītā nemantiskā kaitējuma atlīdzināšanu. Iesniedzējtiesa paskaidro, ka šie ģimenes locekļi jāuzskata par cietušajiem un tādējādi par cietušajām trešām personām, kuru tiesības uz kompensāciju nevar ierobežot regresa prasība, ko cēlis apdrošinātājs.
16.      Iesniedzējtiesa arī paskaidro, ka Codice di procedura civile
(Civilprocesa kodekss; turpmāk – CPK) nav atļauts pēc patikas grozīt civilprocesā izvirzītos prasījumus. Pirmajā instancē prasījumu var grozīt tikai strikti noteiktos gadījumos (skat. CPK 171.ter pantu vai – attiecībā uz noteikumiem, kas ir spēkā pirmās instances tiesvedības laikā, – CPK 183. pantu). Apelācijas tiesvedībās nav atļauta jaunu pamatu pievienošana (CPK 345. pants); tas pats attiecas uz likumības pārbaudēm (CPK 360. pants).
17.      Turklāt, ja tiek iesniegta kasācijas sūdzība par apelācijas spriedumu, “pēc lietas nodošanas atpakaļ izskatīšanai [..] lietas dalībnieki nevar iesniegt citus dokumentus kā vien tos, kas iesniegti tiesvedībā, kurā taisīts pārsūdzētais spriedums, ja vien no kasācijas sprieduma neizriet nepieciešamība pēc jauniem dokumentiem” (CPK 394. panta trešā daļa). Tādējādi apelācijas tiesas izskatītajiem jautājumiem, kas nav apstrīdēti kasācijas kārtībā, ir res judicata spēks (Civilkodeksa 2909. pants un CPK 324. pants). No šā principa var atkāpties tikai tad, ja kasācijas sūdzība ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz daļu no sprieduma, kas ir loģisks vai juridisks priekšnosacījums citai šā paša nolēmuma daļai (CPK 336. panta pirmā daļa).
18.      Turklāt, atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu, iesniedzējtiesa paskaidro, ka Otrās direktīvas 2. panta 1. punkts nav transponēts ar valsts tiesību aktiem ad hoc tiesību aktā, bet ka visas šajā direktīvā paredzētās normas (izņemot 3. pantu, kas šajā lietā netiek aplūkots) jau bija paredzētas legge 24 dicembre 1969, n. 990, relativa all’assicurazione obbligatoria della responsabilità civile derivante dalla circolazione dei veicoli a motore e dei natanti (1969. gada 24. decembra
Likums Nr. 990 par mehānisko transportlīdzekļu un kuģu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu,
1970. gada 3. janvāra
GURI Nr. 2; turpmāk – Likums Nr. 990).
19.      Proti, šā likuma 18. panta otrajā daļā bija
nostiprināts princips, saskaņā ar kuru līguma klauzulas, kas ierobežo apdrošināšanas segumu, nevar piemērot attiecībā uz cietušajām trešām personām (šis noteikums iesniedzējtiesas ieskatā atbilst Otrās direktīvas 2. panta 1. punktam). Konkrētāk, minētajā normā bija noteikts, ka “attiecībā uz visu polises maksimālo summu apdrošinātājs nevar pret cietušo personu, kas vēršas tieši pret viņu, atsaukties uz līgumā paredzētiem izņēmumiem vai uz klauzulām, kas paredz apdrošinātā iespējamu līdzdalību zaudējumu atlīdzināšanā. Tomēr apdrošinātājam ir regresa tiesības pret apdrošināto personu tādā apmērā, kādā tam saskaņā ar līgumu būtu bijušas tiesības atteikt vai samazināt šai personai izmaksāto atlīdzību”.
III. Fakti, tiesvedība valsts tiesā un prejudiciālie jautājumi
20.      1998. gada 30. augustā PA zaudēja dzīvību ceļu satiksmes negadījumā. Šis negadījums notika, kad PA brauca ar viņam piederošu motociklu, kuru vadīja SE, kas arī gāja bojā negadījumā. Motocikls pret civiltiesiskās atbildības riskiem bija apdrošināts FATA SpA, kas vēlāk kļuva par SocietàCattolica di Assicurazione SpA (turpmāk – Cattolica). Apdrošināšanas ņēmējs bija PA.
21.      1999. gadā TM, EO, RY, LS, KV un UJ (turpmāk – PA radinieki) cēla prasību Tribunale di Crotone
(Krotones tiesa, Itālija) pret visām personām, kurām principā varētu tikt piedēvēta atbildība par ceļu satiksmes negadījumu, tostarp pret Cattolica. Tiesvedība pirmajā instancē noslēdzās ar Tribunale di Crotone
(Krotones tiesa) 2005. gada 24. janvāra spriedumu, ar kuru SE tika piedēvēta atbildība par negadījumu 80 % apmērā (atlikušie 20 % tika piedēvēti otra transportlīdzekļa vadītājam).
22.      Minētās tiesvedības laikā Cattolica tajā pašā tiesā cēla prasību pret PA tuviniekiem, apgalvojot, ka i) attiecīgais motocikls ir
atzīts par tehniski piemērotu tikai vienas personas pārvadāšanai; ii) apdrošināšanas polise, kas noslēgta par šo transportlīdzekli, izslēdz apdrošināšanas segumu personu nelikumīgas pārvadāšanas gadījumā; iii) lai gan minētā izslēgšana nav piemērojama cietušajām trešām personām, tā ļauj apdrošināšanas sabiedrībai pieprasīt apdrošinātajai personai atmaksāt summas, kas samaksātas negadījumā cietušajai personai; iv) tā kā apdrošinājuma ņēmējs ir
miris, saskaņā ar mantošanas tiesisko regulējumu tā parādsaistības pāriet mantiniekiem; un v) tādējādi, lai gan PA radiniekiem ir
tiesības uz atlīdzinājumu par PA nāvi, viņi arī manto viņa parādus un tāpēc viņiem jāatmaksā apdrošinātājam summas, kas viņiem samaksātas kā cietušajām trešām personām. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Cattolica prasīja, lai viņiem tiktu piespriests atmaksāt visas summas, kas viņiem samaksātas vai kas vēl jāsamaksā (turpmāk – regresa prasība).
23.      Corte d’appello di Catanzaro
(Katanzāro apelācijas tiesa, Itālija) ar 2012. gada 27. septembra spriedumu piesprieda PA radiniekiem pienākumu atmaksāt no Cattolica saņemtās summas. Cattolica iesniedza kasācijas sūdzību par šo spriedumu, apgalvojot, ka Corte d’appello di
Catanzaro (Katanzāro apelācijas tiesa) ir lēmusi par prasījumu atmaksāt summas, kas jau ir samaksātas PA radiniekiem kā avanss, taču nav pieņēmusi lēmumu par pienākumu atmaksāt summas, kuras viņiem samaksājamas nākotnē.
24.      Ar 2016. gada 10. maija spriedumu Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa) šo kasācijas sūdzību apmierināja, nosakot, ka Cattolica ir
tiesības pilnībā atgūt jau samaksātās summas un summas, kuras vēl jāsamaksā, ar nosacījumu, ka tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, konstatē, ka PA radinieki ir PA mantinieki. Tika atsākta lietas izskatīšana pēc būtības Corte d’appello di Catanzaro
(Katanzāro apelācijas tiesa). Ar 2020. gada 21. decembra spriedumu minētā tiesa apstiprināja PA radinieku mantinieku statusu, piesprieda viņiem atmaksāt Cattolica jau saņemtās summas un noteica, ka vēl maksājamās summas tiek ieskaitītas summās, kas jāatmaksā saskaņā ar regresa prasību (10).
25.      LS un KV (divi PA radinieki) saistībā ar šo spriedumu vērsās ar kasācijas sūdzību Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa). UJ, RY un TM pievienojās šai sūdzībai (LS, KV, UJ, RY un TM turpmāk tiek saukti – kasācijas sūdzības iesniedzēji pamatlietā). Minētie kasācijas sūdzības iesniedzēji šajā tiesā – pirmo reizi kopš pamatlietas sākuma – apgalvo, ka izslēgšanas klauzula nav spēkā, jo tā ir pretrunā Otrās direktīvas 2. panta 1. punktam.
26.      Iesniedzējtiesa norāda, ka šis arguments, lai gan potenciāli ir pamatots, saskaņā ar valsts tiesībām ir acīmredzami nepieņemams, jo nav ticis izvirzīts agrākā tiesvedības stadijā. No tā izriet, ka uz Cattolica tiesībām saskaņā ar izslēgšanas klauzulu tagad attiecas res judicata sekas, kas izriet no agrākiem tiesvedībā pieņemtiem tiesu nolēmumiem, jo šajā ziņā nav ticis izvirzīts neviens iebildums. Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka Tiesas judikatūrā ir atzīts, ka pastāv vairāki izņēmumi no sprieduma res judicata principa, un izsaka šaubas par to, vai viens no šādiem izņēmumiem būtu piemērojams šīs lietas apstākļiem. Šī tiesa arī norāda, ka – tās ieskatā –
kasācijas sūdzības iesniedzēji pamatlietā ir rīkojušies pilnīgi pasīvi, jo agrākā tiesvedības stadijā nav pieprasījuši atzīt apstrīdēto klauzulu par spēkā neesošu.
27.      Šajos apstākļos Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa) ar 2024. gada 23. decembra lēmumu, kas Tiesā iesniegts 2025. gada 15. janvārī, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai tādā gadījumā kā šajā tiesvedībā [Otrās direktīvas] 2. pants nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas sakarā ar to, ka Itālijas civilprocesa ietvaros spriedums ir ieguvis
res judicata spēku, liedz kasācijas instancē [Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa)] pirmo reizi atsaukties uz tāda noteikuma spēkā neesību, kas ietverts [transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības] apdrošināšanas līgumā un kas, pārkāpjot [Otro direktīvu], ļauj apdrošinātājam celt regresa prasību pret pārvadāto personu, kurai vienlaikus ir cietušās un apdrošinātās personas statuss?
2)      Vai princips, saskaņā ar kuru (Eiropas Savienības) tiesību efektivitāte ir pārāka pār res judicata spēku, ir piemērojams arī gadījumā, ja: a) res judicata
spēks negatīvi ietekmē tiesības uz kaitējuma atlīdzinājumu, kas [Otrās direktīvas] 2. pantā ir atzītas ceļu satiksmes negadījumā bojāgājušās personas ģimenes locekļiem attiecībā pret [transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības] apdrošinātāju; b) minēto tiesību subjekta rīcība tiesvedībā, kas noslēgusies ar Savienības tiesībām pretēju res judicata spēku, ir bijusi pilnīgi pasīva?”
28.      Turklāt iesniedzējtiesa lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu ir lūgusi piemērot steidzamības procedūru, kas paredzēta Tiesas Reglamenta 105. pantā. Šā lūguma pamatojumā tā, pirmkārt, norādīja uz Tiesas turpmākā sprieduma nozīmi daudzās citās lietās, ņemot vērā tādu līguma klauzulu kā šajā lietā plašo izmantošanu. Otrkārt, tā vērsa uzmanību uz tā perioda ilgumu, kas pagājis kopš notikumiem, kuri ir šīs lietas pamatā.
29.      Tiesas priekšsēdētājs ar 2025. gada 8. aprīļa rīkojumu noraidīja šo lūgumu, atgādinot, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru lietas dalībnieku intereses (kaut arī leģitīmas) pēc iespējas ātrāk noteikt tām Savienības tiesībās piešķirto tiesību apjomu pašas par sevi nav ārkārtas apstāklis, kas varētu pamatot paātrinātās tiesvedības piemērošanu. Šajā rīkojumā Tiesas priekšsēdētājs arī atgādināja, ka tas pats attiecas uz lielu skaitu personu vai tiesisko situāciju, kuras var ietekmēt nolēmums, kas iesniedzējtiesai jāpieņem pēc tam, kad tā ir vērsusies Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu (11).
30.      Rakstveida apsvērumus šajā tiesvedībā iesniedza Cattolica, Itālijas valdība un Somijas valdība, kā arī Eiropas Komisija. Šīs valdības un Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, kas notika 2026. gada 12. martā.
IV.    Izvērtējums
31.      Ar uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vaicā, pirmkārt, vai Savienības tiesībām ir pretrunā res judicata sekas valsts tiesībās, kas attiecas uz apdrošinātāja tiesībām prasīt atlīdzināt kompensāciju, kura izmaksāta (vai ir izmaksājama) ceļu satiksmes negadījumā cietušā pasažiera mantiniekiem. Šajā lietā šis pasažieris bija arī apdrošinājuma ņēmējs un izmantoja attiecīgo transportlīdzekli neatbilstoši tā tehniskajai specifikācijai. Šis jautājums rodas situācijā, kad atlīdzinājuma prasība ir pamatota ar apdrošināšanas polises noteikumu, kurš – kā tiek apgalvots – ir pretrunā Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā paredzētajam noteikumam. Atgādināšu, ka saskaņā ar šo noteikumu (tagad noteikts Direktīvas 2009/103 13. panta 1. punkta c) apakšpunktā) dalībvalstīm bija pienākums nodrošināt, ka likumos paredzētos vai līgumā noteiktos noteikumus, kas no apdrošināšanas seguma citstarp izslēdz transportlīdzekļu lietošanu, kura ir pretrunā transportlīdzekļa tehniskajām un drošības prasībām, uzskata par spēkā neesošiem (juridiski neizpildāmiem) attiecībā uz trešām personām, kuras ir negadījumā cietušie. Šis jautājums it īpaši ir radies saistībā ar res judicata izņēmumu, ko Tiesa ir izstrādājusi patērētāju tiesību aizsardzības jomā, kuru inter alia reglamentē Direktīva 93/13/EEK (12), un kas ir piemērojams situācijās, kad valsts tiesas nav izvērtējušas attiecīgo līguma noteikumu iespējamo negodīgumu.
32.      Otrkārt, iesniedzējtiesa jautā, vai iepriekš minētā jautājuma izvērtējumu ietekmē tas, ka kasācijas sūdzības iesniedzēju
pamatlietā rīcība “ir bijusi pilnīgi pasīva”. Kā paskaidrošu turpmāk, šī frāze ir radusies no jēdziena “absolūta pasivitāte”, proti, arī ir aizgūta no judikatūras, kura izstrādāta saistībā ar Direktīvu 93/13, un iesniedzējtiesa to izmanto, lai aprakstītu, ka kasācijas sūdzības iesniedzēji pamatlietā nav agrākā tiesvedības stadijā (kurā viņi turklāt aktīvi piedalījās) pieprasījuši atzīt izslēgšanas klauzulas spēkā neesību.
33.      Pirms šo jautājumu būtības izskatīšanas (B) īsumā pievērsīšos to pieņemamībai (A).
A.      Prejudiciālo jautājumu pieņemamība
34.      Formāli neizvirzījusi iebildi par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību, Cattolica rakstveida apsvērumos norāda, ka Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa), iesniegdama šo lūgumu, ir pārsniegusi savu kompetenci. Proti, šī lietas dalībniece uzskata, ka piemērojamo valsts tiesību formulējums nepieļauj tādu valsts tiesību interpretāciju, kas ir saderīga ar Savienības tiesībām. Konkrētāk, šī lietas dalībniece apgalvo – Civilkodeksa 2909. pantā ir paredzēts, ka res judicata sekas attiecas gan uz tieši izvirzītajiem jautājumiem, gan uz tiem, par kuriem ir pieņemts lēmums netieši. Pat ja Tiesa secinātu, ka Savienības tiesībās ir prasīts, lai šīs lietas apstākļos netiktu ņemtas vērā res judicata sekas valsts līmenī, šādu rezultātu nevar panākt saskaņā ar attiecīgajām valsts tiesībām, jo tas nozīmētu Civilkodeksa 2909. panta interpretāciju contra legem.
35.      Šajā ziņā, pirmkārt, norādīšu, ka prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, ko reglamentē LESD 267. pants, Tiesai, ņemot vērā funkciju sadalījumu starp to un valsts tiesām, nav jāpārbauda, vai lēmums lūgt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemts saskaņā ar valsts noteikumiem par tiesu darba organizāciju un procesu (13).
36.      Otrkārt, atgādināšu, ka minētajā procedūrā “vienīgi valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība” (14). Tādējādi nozīmīguma prezumpcija, kas parasti attiecas uz prejudiciālajiem jautājumiem, nozīmē, ka tad, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu, ja vien nav acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu (15).
37.      Šajā lietā uzdoto jautājumu mērķis ir noskaidrot, vai Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā noteiktās normas lietderīgā iedarbība, kas dalībvalstīm jānodrošina, liek neievērot valsts res judicata normu situācijā, kad galīgais tiesas nolēmums ir apstiprinājis tiesības, kas – kā tiek apgalvots – ir pretrunā šai normai. No lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtajiem paskaidrojumiem skaidri izriet, ka šis Savienības tiesību jautājums ir tieši saistīts ar lēmumu, kas iesniedzējtiesai būs jāpieņem saistībā ar tai iesniegtā iebilduma pret izslēgšanas klauzulu pieņemamību. Šādos apstākļos uzdoto jautājumu nozīmīgums ir skaidri pierādīts.
38.      Treškārt, attiecībā uz Cattolica apgalvojumu, ka pamatlietas apstākļos Civilkodeksa 2909. pantu nevarētu interpretēt atbilstoši prasībai neņemt vērā res judicata sekas valsts līmenī (ja nu šāda prasība tiktu noteikta), šie aspekti jāizlemj tiesai, kas iesniegusi prejudiciālo jautājumu, ņemot vērā piemērojamās valsts tiesībās paredzētās interpretācijas iespējas. Tas, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts, neizvirzot nevienu jautājumu par varbūtēju neiespējamību minēto valsts tiesību normu interpretēt atbilstoši Savienības tiesībām, liecina, ka iesniedzējtiesa nav konstatējusi nevienu interpretācijas šķērsli, kādu aprakstījusi Cattolica.
39.      Turklāt neatkarīgi no iepriekš minētā – valsts tiesību normas un Savienības tiesību prasību nesaderības jautājumu parasti var risināt, izmantojot citus līdzekļus. Ja valsts tiesības nav iespējams interpretēt atbilstoši Savienības tiesībām, var būt pienākums nepiemērot nesaderīgu valsts tiesību normu (ja Savienības tiesību normai, kas reglamentē situāciju, ir tieša iedarbība) (16). Protams, šāda iespēja nepastāv tādās horizontālās attiecībās kā pamatlietā (ņemot vērā, ka attiecīgā tiesību norma ir direktīvas sastāvdaļa un ka uz direktīvu nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām) (17). Tomēr, ja iepriekš aprakstītajā veidā nav iespējams nodrošināt atbilstību Savienības tiesībām, attiecīgā puse var valsts tiesās celt prasību par dalībvalsts atbildību (18). No tā izriet, ka (varbūtējā) neiespējamība nodrošināt, ka tiek ievērota atbilde, ko Tiesa sniedz konkrētā lietā, interpretējot valsts tiesības saskaņā ar Savienības tiesībām, nepadara šo atbildi (un tādējādi arī tās pamatā esošos jautājumus) par nenozīmīgu.
40.      Visu minēto apsvērumu dēļ, manuprāt, jāuzskata, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
B.      Prejudiciālo jautājumu būtība
41.      Šajā iedaļā vispirms izklāstīšu dažas ievada piezīmes par šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu tvērumu (1). Pēc tam pievērsīšos atbilstošajam normatīvajam kontekstam, tostarp Savienības tiesību nostājai attiecībā uz res judicata sekām valsts līmenī, it īpaši patērētāju tiesību jomā (2). Pamatojoties uz to, paskaidrošu, ka – lai gan pastāv dažas līdzības – Direktīvā 93/13 paredzētās aizsardzības specifiskās iezīmes, kas ir pamatojušas (diezgan plaši definētu) izņēmumu no res judicata sekām valsts līmenī, nav sastopamas transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā (3).
1.      Juridiskās analīzes tvērums
42.      Vēlos sniegt divus precizējumus par šīs juridiskās analīzes tvērumu.
43.      Pirmkārt, kā atgādina Komisija, situācijā pamatlietā ir iesaistītas privātpersonas (kasācijas sūdzības iesniedzēji pamatlietā), kas pieprasa atzīt līguma klauzulas spēkā neesību (juridisku neizpildāmību) attiecībā uz citu privātpersonu (Cattolica), pamatojoties uz Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta pārkāpumu. Tomēr saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru – un kā jau īsumā atgādināts iepriekš – direktīvai nevar būt horizontāla tieša iedarbība attiecībās starp privātpersonām (19). Tādējādi uz Otrās direktīvas 2. panta 1. punktu nevar atsaukties, vēršoties pret apdrošinātāju, lai apgalvotu, ka attiecīgā izslēgšanas klauzula nav spēkā (ir juridiski neizpildāma). Tomēr iesniedzējtiesa paskaidro, ka šajā pantā paredzētais noteikums ir atspoguļots Likuma Nr. 990 18. panta otrajā daļā (kā izriet no šo secinājumu 18. un 19. punkta). Tā arī paskaidro, ka šajā tiesību normā, kā to interpretējušas valsts tiesas, ir nostiprināts princips, saskaņā ar kuru uz līguma klauzulām, kas ierobežo apdrošināšanas segumu, nevar atsaukties attiecībā pret cietušajām trešām personām, kā to tiesas sēdē arī norādīja Itālijas valdība.
44.      Šādos apstākļos būtu jāuzskata, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas nevis uz jautājumu par Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta tiešu piemērojamību horizontālās attiecībās, bet ka tā mērķis ir panākt minētās direktīvas normu interpretāciju, lai pareizi (saskaņā ar Savienības tiesībām) piemērotu līdzvērtīgu valsts tiesību normu, kā arī attiecīgās valsts tiesību normas par res judicata.
45.      Otrkārt, šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu galvenokārt attiecas uz sekām, kādas ar patērētāju aizsardzības tiesībām saistīts res judicata izņēmums rada transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā. Tomēr rakstveida apsvērumos Komisija norādīja, ka tad, ja attiecības starp Cattolica un PA tiktu kvalificētas kā attiecības starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju Direktīvas 93/13 izpratnē, automātiski tiktu piemēroti principi, kas izriet no šajā direktīvā paredzētās aizsardzības (tostarp tie, kas attiecas uz res judicata izņēmumu). Tiesas sēdē tika padziļināti apspriesta arī abu režīmu mijiedarbība.
46.      Saistībā ar iepriekš minēto un lai būtu vieglāk orientēties turpmākajā analīzē, veikšu novērtējumu par to, kā piemērojams res judicata izņēmums, kas izstrādāts patērētāju tiesību aizsardzības jomā, ņemot vērā Savienības tiesību aktu konkrētos mērķus transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā un saskaņā ar iesniedzējtiesas lūgumu. Pēc tam aplūkošu saikni (un iespējamo pārklāšanos) starp šo tiesību jomu un Direktīvu 93/13 (20).
2.      Attiecīgais regulējuma konteksts
47.      Kā norādīts iepriekš, sākšu šo iedaļu ar komentāriem par jēdzienu “trešā persona, kura ir negadījumā cietusī” Savienības tiesību režīma izpratnē attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu (a). Pēc tam pievērsīšos Savienības tiesību nostājai par res judicata sekām saskaņā ar valsts tiesībām (b).
a)      Jēdziens “trešā persona, kura ir negadījumā cietusī”
48.      Iesniedzējtiesa norāda, ka ar tajā pārsūdzēto Corte d’appello di Catanzaro (Katanzāro apelācijas tiesa) spriedumu, šķiet, ir pārkāptas Savienības tiesības, jo tikušas liegtas tiesības uz kompensāciju tādas personas mantiniekiem, kas, būdama transportlīdzekļa pasažieris (un attiecīgā transportlīdzekļa apdrošinājuma ņēmējs), ir gājusi bojā ceļu satiksmes negadījumā, kurā bija iesaistīts šis transportlīdzeklis, un kas tādējādi jāuzskata par trešo personu, kura ir negadījumā cietusī, saskaņā ar attiecīgajiem Savienības noteikumiem transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā.
49.      Šajā ziņā, pirmkārt, atgādināšu,
ka šiem Savienības tiesību noteikumiem ir divējāds mērķis: “pirmkārt, nodrošināt gan transportlīdzekļu, kas parasti atrodas Eiropas Savienības teritorijā, gan to pasažieru brīvu pārvietošanos un, otrkārt, garantēt, lai pret šo transportlīdzekļu izraisītos negadījumos cietušajām personām būtu līdzvērtīga attieksme neatkarīgi no tā, kurā vietā Savienībā negadījums ir noticis” (21).
50.      Otrkārt, attiecībā uz personām, uz kurām attiecas šī līdzvērtīgas aizsardzības garantija, Tiesa vairākkārt ir precizējusi, ka vienīgais atļautais nošķīrums ir starp vadītāju un pasažieri (22). No tā izriet, ka visi pasažieri jāaizsargā saskaņā ar Savienības tiesību normām par transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu un viņu tiesiskajam stāvoklim jābūt vienādam neatkarīgi no tā, vai viņi ir arī apdrošinājuma ņēmēji (23). Citiem vārdiem, tas, ka pasažierim ir apdrošinājuma ņēmēja statuss, neietekmē viņa kā negadījumā cietušās trešās personas statusu (24) (lai gan šādu pasažieri acīmredzami nevar uzskatīt par trešo personu attiecībā pret apdrošināšanas polisi, kas sedz negadījumā iesaistīto transportlīdzekli).
51.      Treškārt, Tiesa ir nospriedusi, ka apdrošinātājiem parasti ir liegts atsaukties uz likumos paredzētiem vai līgumā noteiktiem noteikumiem, lai negadījumā cietušajām personām atteiktu atlīdzināt zaudējumus (25). Tā arī paskaidroja, ka Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā ir tikai atkārtots šis pienākums, pieprasot dalībvalstīm nodrošināt, ka atsevišķi
likumos vai apdrošināšanas polisē
paredzēti noteikumi ir spēkā neesoši (juridiski neizpildāmi) attiecībā pret trešām personām, kuras ir negadījumā cietušās (26).
52.      Atgādināšu, ka Savienības likumdevējs ir nodalījis tādas tiesību normu vai noteikumu kategorijas, kas transportlīdzekļu lietošanu neattiecina uz i) personām, kam nav tiešu vai netiešu atļauju; ii) personām, kam nav attiecīgā transportlīdzekļa vadītāja apliecības; un iii) personām, kuras ir pārkāpušas obligātās tehniskās prasības saistībā ar attiecīgā transportlīdzekļa stāvokli un drošību (šajā gadījumā). Šajā kontekstā Tiesa ir uzsvērusi, ka vienīgā atkāpe no pienākuma izmaksāt cietušajiem, kas ir trešās personas, kompensāciju attiecas uz iepriekš minēto pirmo kategoriju – attiecībā uz personām, kuras brīvprātīgi iesēdušās transportlīdzeklī, kas radījis kaitējumu vai miesas bojājumus, ja apdrošinātājs var pierādīt, ka personas ir zinājušas, ka transportlīdzeklis ir zagts (27), kā tas izriet no Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta otrās daļas (tagad – Direktīvas 2009/103 13. panta 1. punkta otrā daļa) (28). Šķiet, ka šī atkāpe šajā lietā nav piemērojama.
53.      Visbeidzot, ceturtkārt, lai gan Savienības tiesību normu par transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu mērķis nav saskaņot dalībvalstu civiltiesiskās atbildības normas, kas piemērojamas ceļu satiksmes negadījumiem, pēdējās minētās nevar atņemt pirmajām minētajām tiesību normām to lietderīgo iedarbību (29). Tiesa ir atkārtoti norādījusi, ka šāda situācija rastos, ja, pamatojoties tikai uz cietušā līdzdalību miesas bojājumu nodarīšanā, ar valsts tiesisko regulējumu, kas noteikts, pamatojoties uz vispārīgiem un abstraktiem kritērijiem, cietušajam vai nu tiek liegtas tiesības uz transportlīdzekļa īpašnieka obligātās apdrošināšanas atlīdzību, vai arī tās tiek nesamērīgi ierobežotas (30).
54.      Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Tiesa par nesaderīgu ar Savienības tiesībām ir atzinusi valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana neattiecas uz atbildību par miesas bojājumiem, kas nodarīti tādām personām (kuras patiešām ir cietušās trešās personas), kuras braukušas mehāniskā transportlīdzekļa daļā, ko nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kas nav aprīkota ar tiem (31); tiesisko regulējumu, kas ļauj apdrošinātājam atteikt vai nesamērīgā veidā ierobežot zaudējumu atlīdzību negadījumā cietušajai personai, ja šī persona ir transportlīdzekļa īpašniece un bijusi līdzdalīga tai nodarītajā kaitējumā vai miesas bojājumos, nolemjot pārvietoties šajā transportlīdzeklī, lai gan to vadījusi persona reibumā (32); tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru automātiski ir izslēgta iespēja apdrošināšanu saņemt ceļu satiksmes negadījumā cietušajam pasažierim, kas bijis apdrošināts transportlīdzekļa vadīšanai un kas atļāvis vadīt transportlīdzekli neapdrošinātam vadītājam (33); un, visbeidzot, tiesisko regulējumu, kas ļauj apdrošinātājam atsaukties uz apdrošināšanas polises spēkā neesību, pamatojoties uz to, ka apdrošinātais, kurš ir
ceļu satiksmes negadījumā cietušais, polises noslēgšanas brīdī apzināti ir sniedzis nepatiesas ziņas par attiecīgā transportlīdzekļa pastāvīgā vadītāja identitāti (34).
55.      Ņemot vērā šos principus, iesniedzējtiesa, šķiet, uzskata – tas, ka Cattolica varēja šīs tiesvedības agrākā stadijā atgūt summas, kas kasācijas sūdzības iesniedzējiem pamatlietā pienākas saistībā ar negadījumu, kurš izraisījis PA nāvi, nav saderīgi ar Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā paredzēto noteikumu.
56.      Tomēr šo secinājumu 53. un 54. punktā minētās judikatūras precīzā ietekme uz strīdu pamatlietā nav šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets un tāpēc šeit netiek izvērtēta sīkāk. Proti, šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu mērķis ir noskaidrot, vai šāds izvērtējums jāatļauj saskaņā ar Savienības tiesībām, ņemot vērā, ka res judicata seku dēļ tas nav atļauts saskaņā ar valsts tiesībām. Tāpēc tagad jāpievēršas Savienības tiesībās paredzētajiem izņēmumiem no iepriekš minētā tiesiskās noteiktības principa.
b)      Savienības tiesības un “res judicata” sekas valsts līmenī
57.      Vispirms norādīšu, ka Savienības tiesībās nav noteikts vispārīgs pienākums, kas pieprasītu “valsts tiesai nepiemērot valsts procesuālos noteikumus, kas tiesas nolēmumam piešķir res judicata spēku, pat ja tas ļautu novērst situāciju valstī, kas nav saderīga ar Savienības tiesībām” (35). Tiesa ir atkārtoti vērsusi uzmanību uz
res judicata principa nozīmību, ko – vienkārši sakot – attaisno vajadzība nodrošināt tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, kā arī labu tiesu pārvaldību (36), kā to būtībā ir atgādinājušas visas šajā tiesvedībā ieinteresētās puses.
58.      Tomēr šis noteikums nav absolūts. Jautājums par to, vai Savienības tiesības dažās situācijās var nozīmēt, ka nav jāņem vērā res judicata sekas valsts līmenī (atkāpjoties no iepriekš aprakstītā vispārīgā principa), jāaplūko, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, kas nosaka dalībvalstu procesuālās autonomijas īstenošanu saskaņā ar LES 4. panta 3. punktā nostiprināto lojālas sadarbības principu (37).
59.      Izvērtējot šos divus principus, tika identificēti vairāki izņēmumi no res judicata sekām valsts līmenī. Izņēmumus, kas noteikti, pamatojoties uz efektivitātes principu (kas ir vienīgais princips, kuram ir nozīme šajā lietā) (38), var iedalīt trijās galvenajās kategorijās.
60.      Pirmā kategorija attiecas uz īpašu izņēmumu valsts atbalsta jomā, kurā šis izņēmums bija pamatots, it īpaši, atsaucoties uz kompetenču sadalījumu starp Savienību un dalībvalstīm šajā tiesību jomā (39). Otrā kategorija attiecas uz situācijām, kurās res judicata sekas valsts līmenī tiek interpretētas tik plaši, ka tās liedz panākt Savienības tiesībām atbilstošus rezultātus saistītās lietās (40). Piekrītu Somijas valdībai un Komisijai, ka šajā lietā nav piemērojama neviena no šīm divām izņēmumu kategorijām.
61.      Turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ tas pats neattiecas uz trešo kategoriju, proti, izņēmumiem saistībā ar patērētāju tiesību aizsardzību, it īpaši saskaņā ar Direktīvu 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos. Šī aizsardzība ietver šādus divus galvenos aspektus, kuriem ir nozīme šajā lietā.
62.      Pirmkārt, Tiesa ir atkārtoti atgādinājusi, ka “ar Direktīvu 93/13 ieviestā aizsardzības sistēma ir balstīta uz atziņu, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju ir vājākā pozīcijā gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas, gan informētības līmeni” (41).
63.      Lai kompensētu šādu vājāku pozīciju, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā būtībā paredzēts, ka negodīgi noteikumi patērētājiem nav saistoši, un tā ir “imperatīva norma, kas vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru, kas līgumā nodibināts starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar patiesu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību” (42). Līdzīgi Tiesa ir paskaidrojusi, ka šī tiesību norma jāuzskata par normu, kas ir ekvivalenta valsts normām, kurām valsts tiesību sistēmā ir imperatīvo normu statuss (43), un ir arī atsaukusies uz “sabiedrības interesēm, kuras ir patērētājiem ar Direktīvu 93/13 piešķirtās aizsardzības pamatā” (44). Prasība atjaunot pušu patiesu vienlīdzību nozīmē, ka valsts tiesām pēc savas ierosmes (ja nepieciešams) jāvērtē Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā ietilpstoša līguma noteikuma negodīgums (45).
64.      Otrkārt, ja šis pienākums ir pārkāpts un tiek uzskatīts, ka attiecīgā līguma noteikuma likumība ir netieši un galīgi izlemta (ja likumības jautājums nav izvirzīts un pienācīgi pārbaudīts), res judicata sekas valsts līmenī nevar būt šķērslis turpmākai pārbaudei tiesā (46). Šīs sekas izriet no dalībvalstu pienākuma nodrošināt, “ka pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu [..] ar patērētājiem noslēgtos līgumos”, kas noteikts Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā un kas – Tiesas ieskatā – vēlreiz apstiprina arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā atzīto prasību nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (47).
65.      Tiesa ir izstrādājusi iepriekš minētos principus, it īpaši saistībā ar “vienkāršotām” saīsinātām procedūrām, piemēram, tām, kas attiecas uz ieķīlāta īpašuma pārdošanu un maksājuma rīkojumu izdošanu vai izpildi (48). Tomēr tā ir arī precizējusi, ka tie ir piemērojami parastā procedūrā, kur var būt bijušas vairākas stadijas, kurās ir piedalījušies patērētāji, un ko nav ietekmējusi neviena ierobežojoša valsts procesuālo tiesību norma, kura padarītu praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu patērētājiem viņu tiesību īstenošanu. Proti, no nesenā Tiesas sprieduma Soledil (kas attiecās uz lietu, kurā bija vairākas parastās procedūras stadijas ar patērētāju līdzdalību) izriet, ka valsts tiesas (vienkārši) nespēja pārbaudīt attiecīgo līguma noteikumu iespējamo negodīgumu radīja šādu pārmērīgu apgrūtinājumu vai praktisku neiespējamību (49).
66.      Atgādinājis šos elementus, tagad pievērsīšos jautājuma būtībai, lai izvērtētu, vai iepriekš aprakstītie principi, kas izstrādāti patērētāju tiesību aizsardzības jomā, pēc analoģijas ir piemērojami pamatlietas apstākļiem, kā rezultātā nav jāņem vērā res judicata sekas valsts līmenī.
3.      “Res judicata” šīs lietas apstākļos
67.      Lai paustu viedokli par pirmo prejudiciālo jautājumu, kā tas apkopots iepriekšējā punktā, sīkāk izvērtēšu patērētāju tiesību jomā piemērojamā res judicata izņēmuma pamatojumu, kas – kā paskaidrošu – ir cieši saistīts ar pienākumu veikt pārbaudi pēc savas ierosmes, kurš arī ir izstrādāts tajā pašā tiesību jomā (a). Pamatojoties uz to, paskaidrošu, ka, tā kā pēdējais minētais pienākums, manuprāt, neattiecas uz šajā lietā aplūkoto tiesību jomu, arī iepriekš minētais res judicata izņēmums nav piemērojams (b). Pilnīguma labad, ja Tiesa nepiekristu manai analīzei, aplūkošu patērētāja “absolūtas pasivitātes” jēdzienu, uz ko norādīts otrajā prejudiciālajā jautājumā (c), un pēc tam izteikšu dažas noslēguma piezīmes par saikni starp Direktīvu 93/13 un transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomu (d).
a)      Divkāršs “res judicata” izņēmuma pamatojums patērētāju tiesību aizsardzības lietās
68.      Jau norādīju, ka Direktīvā 93/13 prasītā patērētāju tiesību aizsardzība ir likusi Tiesai pakāpeniski attīstīt to, kas ir kļuvis par plaši definētu res judicata noteikuma izņēmumu. Tiesa būtībā izskaidroja, ka tad, ja nebūtu šā izņēmuma, šī aizsardzība būtu “nepilnīga un nepietiekama” gadījumos, kad tiesa nav izvērtējusi attiecīgo līguma noteikumu iespējamo negodīgumu (50).
69.      Ņemot vērā īpaši to, ka ceļu satiksmes negadījumos cietušie pasažieri tiek uzskatīti par mazāk aizsargāto kategoriju (51), rodas jautājums, vai aizsardzībai, kas viņiem jāsaņem saskaņā ar Savienības tiesību aktiem transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā, jāpiemēro tas pats res judicata izņēmums.
70.      Cattolica, kā arī Itālijas un Somijas valdība atbalsta noliedzošu atbildi. Komisija atzīst argumentus “par” un “pret” šādu paplašinātu piemērošanu, vienlaikus tiesas sēdē izteikdama viedokli, ka ar patērētāju tiesību aizsardzību saistītais res judicata izņēmums būtu jāpaplašina, lai aptvertu šajā lietā izskatāmo jomu.
71.      Norādīšu, ka vispirms iepriekš minēto jautājumu var izskatīt, atsaucoties uz tradicionālo to ierobežojumu analīzi, kurus Savienība var noteikt dalībvalstu procesuālajai autonomijai (kā norādīts šo secinājumu 58. punktā). Šajā ziņā vēlos vērst uzmanību uz to, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nevienas norādes par ierobežojošu valsts tiesību normu, kas pārmērīgi apgrūtinātu vai padarītu neiespējamu ceļu satiksmes negadījumos cietušo (vai viņu mantinieku) iespēju īstenot savas tiesības (52).
72.      Tomēr jau paskaidroju, ka galvenais elements, kas izriet no Tiesas judikatūras par res judicata spēku Direktīvas 93/13 kontekstā, ir precizējums, saskaņā ar kuru, ja valsts tiesa nav pienācīgi pārbaudījusi līguma noteikumus (53), tiek uzskatīts, ka ir apdraudēta patērētājam piešķiramās aizsardzības efektivitāte. Citiem vārdiem, secinājums, ka ir pārkāpts efektivitātes princips (kas prasa neņemt vērā res judicata sekas), nav atkarīgs no īpaši ierobežojoša tāda procesuāla noteikuma noteikšanas, kas būtu “atbildīgs” par patērētāja grūtībām aizsargāt savas tiesības. Ar to vien, ka valsts tiesa attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes nav pārbaudījusi attiecīgā līguma noteikuma iespējamo negodīgumu, pietiek, lai izdarītu šo secinājumu neatkarīgi no tā, vai patērētājs ir saskāries ar īpašiem procesuāliem šķēršļiem (piemēram, ārkārtīgi īsu noilguma termiņu prasības celšanai vai iebildumu raksta iesniegšanai), kas viņam “pārmērīgi apgrūtina” iespēju pienācīgi izklāstīt savus prasījumus vai aizstāvēties un izvirzīt jautājumu par apstrīdētā noteikuma negodīgumu. Atgādināšu, ka šis secinājums ir spēkā arī neatkarīgi no tā, vai attiecīgā procedūra pēc savas būtības bijusi īpaši lietderīga (maksājuma rīkojumu izdošana vai izpilde, hipotekārā procedūra) vai arī tā bijusi parasta (54).
73.      Atgādināšu arī, ka abi pienākumi (veikt izvērtējumu pēc savas ierosmes un, ja šādas pārbaudes nav, neņemt vērā res judicata sekas) pakāpeniski radās tiesiskajā regulējumā, kas atspoguļo sabiedriskās kārtības vai sabiedrības interešu apsvērumus (55), kurā abi pienākumi ir cieši saistīti.  Proti, Tiesa vērsa uzmanību uz to, ka “pienākums pēc savas ierosmes veikt [..] pārbaudi ir pamatots ar to sabiedrības interešu būtību un nozīmīgumu, kuras ir patērētājiem ar Direktīvu 93/13 piešķirtās aizsardzības pamatā, tādēļ šajā direktīvā prasītā līguma noteikumu iespējamā negodīguma efektīva pārbaude nevarētu tikt nodrošināta, ja res judicata spēks būtu arī nolēmumiem, kuros šāda pārbaude nav atspoguļota” (56).
74.      Protams, pamatlietā netiek apšaubīts, ka pastāv pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt attiecīgās izslēgšanas klauzulas juridisko izpildāmību, jo kasācijas sūdzības iesniedzēji paši šo jautājumu izvirzīja iesniedzējtiesā (57). Ņemot to vērā, no iepriekš minētā izriet – lai secinātu, ka Otrās direktīvas ietvaros ir piemērojams res judicata izņēmums, vispirms jāpierāda, ka sabiedrības intereses, kas ir šīs direktīvas pamatā, var likt valsts tiesām pēc savas ierosmes pārbaudīt apdrošināšanas polisē ietverta konkrēta līguma noteikuma juridisko izpildāmību (kā norādīja Komisija, šis jautājums Tiesas judikatūrā vēl nav izvērtēts). Citiem vārdiem, secinājumu par pienākumu neņemt vērā
res judicata sekas nevar izdarīt, ja vienlaikus nenosaka valsts tiesām pienākumu pēc savas ierosmes izvirzīt attiecīgo tiesību jautājumu.
75.      Tāpēc pievērsīšos jautājumam par to, vai ceļu satiksmes negadījumos cietušajiem piešķiramā aizsardzība nozīmē valsts tiesām pienākumu pēc savas ierosmes pārbaudīt, vai attiecībā uz šiem cietušajiem apdrošinātājs var atsaukties uz noteikumu, ar kuru no apdrošināšanas seguma izslēdz zaudējumus vai miesas bojājumus, kas radušies noteiktās situācijās (piemēram, nelikumīgas pārvadāšanas gadījumā). Šis skaidrojums ļaus pievērsties jautājumam, vai saskaņā ar šo tiesisko regulējumu turklāt rodas arī izņēmuma pienākums neņemt vērā res judicata sekas.
b)      Divkāršais pamatojums transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā
76.      Vispirms atgādināšu, ka saskaņā ar Savienības tiesībām valsts tiesām nav vispārīga pienākuma pēc savas ierosmes norādīt uz Savienības tiesību normas pārkāpumu neatkarīgi no attiecīgās normas nozīmes Savienības tiesību sistēmā, ja lietas dalībniekiem ir dota faktiska iespēja izvirzīt šādu iebildumu valsts tiesā (58). Šī nostāja ir izskaidrojama ar to, ka lietas dalībniekiem, it īpaši civillietās, parasti ir jāuzņemas iniciatīva, jo tiesai nav pienākuma pēc savas ierosmes izvirzīt konkrētu iebildumu, ja tas pārsniegtu prasības robežas. Tāpēc Tiesa ir prasījusi valsts tiesām rīkoties pēc savas ierosmes saskaņā ar Savienības tiesībām tikai izņēmuma gadījumos, ja to pamato sabiedrības intereses (59).
77.      Jau esmu paskaidrojis, ka tas īpaši attiecas uz patērētāju tiesību aizsardzības jomu, konkrētāk – uz situācijām, kas ietilpst Direktīvas 93/13 darbības jomā. Turklāt Tiesa šo pienākumu ir attiecinājusi arī uz situācijām, uz kurām attiecas citi Savienības tiesību akti patērētāju tiesību aizsardzības jomā (60). Cik man zināms, plašākajā Savienības tiesību reglamentētajā civiltiesību jomā patērētāju tiesību aizsardzības joma ir vienīgā joma, kurā Tiesa ir konstatējusi šāda pienākuma esību (gadījumos, kad šāds pienākums nav skaidri paredzēts attiecīgajos Savienības tiesību aktos).
78.      Papildu izņēmumi ir noteikti imigrācijas un patvēruma tiesību jomā, kur Tiesa šādu pieeju ir pamatojusi ar tiesību uz aizsardzību absolūto raksturu (spīdzināšanas vai necilvēcīgas un pazemojošas izturēšanās, vai sodu aizliegums, pieņemot atgriešanas lēmumu) (61), to nozīmīgumu apvienojumā ar konkrēto tiesisko režīmu (tiesībām uz brīvību saistībā ar aizturēšanu imigrācijas un patvēruma jomā) (62), kā arī tiesību aktos noteiktu saskaņotu pārbaudes tiesā piemērošanas jomu (starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, kas noraidīti, pamatojoties uz “drošas izcelsmes valsts” jēdzienu) (63).
79.      Turpretī Tiesa atteicās izdarīt tādu pašu secinājumu spriedumā K.B. un F.S. kriminālprocesā, kurā aizdomās turētie netika pienācīgi informēti par procesuālajām tiesībām (it īpaši tiesībām neliecināt pret sevi) (64). Tiesa ir skaidri atteikusies šajā tiesību jomā transponēt Direktīvā 93/13 izstrādātos principus, paskaidrojot, ka “tiesiskās attiecības, uz ko attiecas patērētāju tiesību aizsardzības sistēma, šajā ziņā atšķiras no tām, kas rodas kriminālprocesos, [..] un ka negodīgu noteikumu jomā izstrādātos principus nevar vienkārši piemērot procesuālo garantiju kriminālprocesā jomai” (65).
80.      Ņemot vērā iepriekš minēto, kurā tiesību jomā būtu jāiekļauj šis jautājums?
81.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir lietderīgi atgādināt, ka spriedumā K.B. un F.S. minēto “negodīgu noteikumu jomā izstrādāto principu” īpatnība ir atkarīga no Tiesas identificētās nepieciešamības aizstāt līgumā noteikto līdzsvaru starp pusēm ar patiesu vienlīdzību, kas izriet no patērētāja vājākās pozīcijas attiecībā uz informētību un spēju aizstāvēt savas intereses attiecībā pret pārdevēju vai piegādātāju.
82.      Ņemot vērā iepriekš minēto, lai attiecīgais res judicata izņēmums tiktu “transponēts” transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā, būtu jānosaka tāda pati vai līdzīga aizsardzības loģika.
83.      Kā norāda Komisija, principā nav nekādu šaubu, ka Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā paredzētais noteikums ir stingras leģislatīvas politikas izpausme, kas veicina ceļu satiksmes negadījumos cietušo aizsardzību. Kā jau minēts, tas ir viens no diviem galvenajiem minēto tiesību aktu mērķiem (66), ko [Savienības likumdevējs] “ir pastāvīgi izvirzījis un stiprinājis” (67). Lai gan konkrēti šīs aizsardzības elementi tika pievienoti laikposmā pēc pamatlietā izskatāmo faktu rašanās, šis uzsvars nepārprotami pastāvēja attiecīgajā laikā, kā to, piemēram, apliecina Trešās direktīvas piektais apsvērums, kurā pasažieri ir definēti kā “iespējamo cietušo mazāk aizsargātā kategorija” (68).
84.      Protams, šo mērķi var uzskatīt par tādu, kas atspoguļo īpaši svarīgu sabiedrisko kārtību pēc analoģijas ar Tiesas apsvērumiem par patērētāju aizsardzības politikas būtību (skat. šo secinājumu 63. punktu).
85.      Ja tas tā ir, vēl varētu apgalvot, ka saistībā ar kritēriju par vājākām pozīcijām attiecībā uz “informētību un spēju aizstāvēt savas intereses”, uz ko atsaucas Direktīvas 93/13 kontekstā, ceļu satiksmes negadījumos cietušie faktiski ir vēl sarežģītākā situācijā nekā patērētāji. Proti, ja cietušie patiešām ir trešās personas attiecībā pret ceļu satiksmes negadījumā iesaistīto transportlīdzekli (kas, manuprāt, ir tipisks scenārijs), viņi nezina apdrošinātāja identitāti (un vēl jo mazāk apdrošināšanas polises saturu) (69). Tas varētu arī novest pie apgalvojuma, ka tad, ja tiesas pēc savas ierosmes nepārbaudītu šīs politikas noteikumu izpildāmību, aizsardzība, uz kuru šīm personām ir tiesības, būtu “nepilnīga un nepietiekama” (70) (pēc analoģijas ar konstatējumiem, kas izdarīti jautājumos, uz kuriem it īpaši attiecas Direktīva 93/13).
86.      Ņemot vērā iepriekš minēto, iesaku neatbalstīt šo nostāju šādu iemeslu dēļ.
87.      Šajā ziņā, pirmkārt, nav šaubu, ka ceļu satiksmes negadījumos cietušie var saskarties ar sarežģītām un traģiskām situācijām, kurās tiem principā nav nekādas kontroles (71). Tieši šī neaizsargātības situācija ir iemesls, kādēļ Savienības likumdevējs ir pakāpeniski pastiprinājis dažādus viņu aizsardzības aspektus. Tomēr identificētā nepieciešamība aizsargāt neaizsargātā situācijā esošu personu pati par sevi nav pietiekama, lai valsts tiesām noteiktu pienākumu pēc savas ierosmes izvirzīt attiecīgo tiesību jautājumu. Manuprāt, tas nepārprotami izriet no iepriekš apspriestā sprieduma K.B. un F.S., kas – rezumējot – attiecās uz personu, kuru turēja aizdomās par noziedzīgu darbību un kuras procesuālās tiesības bija pārkāpušas tiesībaizsardzības iestādes. Nav šaubu, ka persona, kas saskaras ar šādām iestādēm, nonāks relatīvi neaizsargātā situācijā, turklāt valsts iestāžu nelikumīgās rīcības sekas šai personai var būt īpaši nopietnas. Tomēr pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt attiecīgo procesuālo kļūdu nevarēja tikt noteikts, pamatojoties uz principiem, kas izriet no Direktīvas 93/13, galvenokārt tāpēc, ka šie principi tika izstrādāti specifiskā kontekstā, kā tika norādīts iepriekš.
88.      Šajā ziņā – kā tiesas sēdē būtībā apgalvoja Itālijas valdība – atšķirībā no Direktīvas 93/13 transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas noteikumu mērķis nav saglabāt līdzsvaru starp pušu līgumiskajām tiesībām un pienākumiem un novērst to, ka līguma noteikumu izmantošana, “pretēji prasībai pēc godprātības, [..] rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam” (72).
89.      Proti, lai gan Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā ir prasīta atsevišķu apdrošināšanas polises noteikumu relatīva spēkā neesība (juridiskā neizpildāmība attiecībā uz cietušajiem), tas tiek darīts, nevis lai novērstu līgumisko nelīdzsvarotību starp apdrošinātāju un cietušo trešo personu (jo tipiskajā scenārijā starp abām šīm pusēm vienkārši nav noslēgts līgums (73)), bet gan lai aizsargātu cietušo no šo noteikumu tiesiskajām sekām (kas liegtu cietušajam saņemt kompensāciju par radītajiem zaudējumiem un miesas bojājumiem) neatkarīgi no jebkādām līgumattiecībām starp abām šīm pusēm. Šī īpašā aizsardzības loģika ir īpaši acīmredzama, ja ņem vērā Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta daļu, kurā ir prasīta relatīva to likumos paredzēto noteikumu
spēkā neesība (juridiska neizpildāmība), kam ir šajā tiesību normā (un šo secinājumu 52. punktā) aprakstītās izslēgšanas sekas un kas pēc būtības pastāv neatkarīgi no pušu gribas.
90.      Saistībā ar iepriekš minēto – cietušo trešo personu aizsardzība nenozīmē, ka noteikumi (vai likumos paredzētie noteikumi), kas no apdrošināšanas seguma izslēdz it īpaši nelikumīgu pārvadāšanu, paši par sevi jāuzskata par nelikumīgiem. Gluži pretēji, tas, ka negadījums ir noticis nelikumīgas pārvadāšanas dēļ, manuprāt, joprojām ir būtisks faktors attiecībās starp apdrošinātāju un apdrošinājuma ņēmēju (jo juridiskās sekas jāizslēdz tikai attiecībā uz cietušo) (74).
91.      Raugoties no šāda viedokļa, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta, no vienas puses, un Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta, no otras puses, pamatā esošā loģika ir diezgan atšķirīga attiecībā uz “sodu”, ko tās uzliek par “problemātiskajiem” līguma noteikumiem. Pirmajā tiesību normā ir prasīta negodīga līguma noteikuma atzīšana par spēkā neesošu un, iespējams, (attiecīgā gadījumā) visa līguma spēkā neesība (tā prettiesiskuma dēļ), savukārt Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā ir tikai prasīts, lai daži noteikumi nevarētu radīt tiesiskas sekas ceļu satiksmes negadījumos cietušajiem.
92.      Arī šajā gadījumā šī loģikas atšķirība, kas ir Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta un Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta pamatā, absolūtā izpratnē nav nesavienojama ar apgalvojumu, ka ir nepieciešama tiesas pārbaude pēc savas ierosmes, lai nodrošinātu, ka cietušais tiek pienācīgi aizsargāts. Kā jau norādīts, attiecībās starp cietušo un apdrošinātāju pastāv tāda pati (ja ne lielāka) informācijas asimetrija kā gadījumos, uz kuriem attiecas Direktīva 93/13. Tomēr šī atšķirība, manuprāt, ir pietiekams iemesls, lai atbalstītu argumentu, ka Direktīvai 93/13 raksturīgā aizsardzības loģika ar tās īpašajām juridiskajām sekām vienkārši nepastāv Savienības tiesiskajā regulējumā, kas attiecas uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu.
93.      Otrkārt, neatkarīgi no iepriekš minētā atgādināšu, ka prasību neņemt vērā res judicata sekas Tiesa ir saistījusi ar pienākumu, kas dalībvalstīm uzlikts Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā. Šajā tiesību normā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, ka “pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos” (mans izcēlums). Šāds pienākums nav noteikts attiecībā uz tādām izslēgšanas klauzulām kā šajā lietā, kā to ir norādījusi Itālijas un Somijas valdība un kā to ir atzinusi Komisija.
94.      Proti, Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikta prasība veikt “vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka jebkuri likumos paredzētie vai līgumā noteiktie noteikumi, kas iekļauti apdrošināšanas polisē” un kas citstarp no apdrošināšanas seguma izslēdz nelikumīgu transportēšanu, “tiktu uzskatīti par spēkā neesošiem attiecībā uz prasījumiem, ko iesniedz trešās personas, kuras ir negadījumā cietušie” (mans izcēlums). Šis formulējums nepārprotami ir tuvāks Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta (75) formulējumam, jo to abu mērķis ir nodrošināt, ka attiecīgais noteikums nerada saistošas sekas (vismaz) attiecīgajai neaizsargātajai pusei (konkrētajā lietā).
95.      Savukārt Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā nav ietverta
Direktīvas 93/13 7. panta 1. punkta sistēmiskākā un atturošākā dimensija, kurā dalībvalstis tiek mudinātas nodrošināt, ka negodīgu noteikumu izmantošana (parasti) tiek novērsta. No šāda viedokļa raugoties, res judicata izņēmums var tikt interpretēts tādējādi, ka tas pilda funkciju atturēt pārdevējus vai piegādātājus no negodīgu noteikumu iekļaušanas līgumos, liedzot tiem paļāvību uz juridisko noteiktību, kas citādi izrietētu no viņiem labvēlīga tiesas nolēmuma galīgā rakstura (nolēmuma, kas pieņemts, neizvērtējot, vai attiecīgais noteikums ir negodīgs Direktīvas 93/13 izpratnē). Šis aspekts nav ietverts Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā, jo, kā jau minēts, tā mērķis ir nodrošināt, lai cietusī trešā persona, kurai (parasti) nav nekādu līgumisku attiecību ar apdrošinātāju, saņemtu kompensāciju no apdrošinātāja neatkarīgi no jebkādām izslēgšanas klauzulām. Savukārt šīs tiesību normas mērķis nav pilnībā aizliegt izslēgšanas klauzulas.
96.      Ņemot vērā, ka Tiesas judikatūra attiecībā uz prasību atcelt res judicata ir saistīta ar šo konkrēto preventīvo un sistēmisko aspektu Direktīvas 93/13 regulējumā (nodrošināt, ka negodīgi noteikumi netiek izmantoti vispār, papildus to tiesisko seku izslēgšanai konkrētā lietā) un ka šī nostāja ir izņēmums no pamatnoteikuma, saskaņā ar kuru jāievēro tiesas nolēmuma galīgais raksturs, uzskatu, ka res judicata atcelšana nevar tikt prasīta tādos pamatlietas apstākļos, kur netiek īstenots līdzīgs sistēmisks mērķis (76).
97.      Visbeidzot,
treškārt, man šķiet, ka tad, ja Tiesa ir prasījusi tik tālejošu pasākumu kā pārbaude
pēc savas ierosmes (un, ja tā nav iespējama, tad res judicata atcelšanu) situācijā, kas principā ietilpst dalībvalstu procesuālajā autonomijā (ja nav nekādu tiesību aktu šajā jautājumā), tā neizbēgami ir pamatojusies uz patērētāju īpašo funkciju iekšējā tirgus darbībā (iegādājoties preces un pakalpojumus) (77), kā arī uz pieņēmumu, ka viņu nezināšana par piemērojamiem noteikumiem var atturēt viņus no preču vai pakalpojumu iegādes citā dalībvalstī (78). Vienlaikus tika konstatēts, ka saskaņoti noteikumi par negodīgiem noteikumiem ir svarīgs instruments, lai saglabātu neizkropļotu konkurenci (79) un stiprinātu konkurenci starp piegādātājiem, tādējādi palielinot patērētāju izvēli (80).
98.      Tiesiskais regulējums transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā, protams, ir arī instruments, kas veicina iekšējā tirgus darbību un it īpaši transportlīdzekļu un personu brīvu pārvietošanos, kā atzīts attiecīgajās direktīvās (81). Tomēr ir arī atzīts, ka šī saskaņošana, vienlaikus īstenojot šo secinājumu 49. punktā atgādināto divkāršo mērķi (nodrošināt transportlīdzekļu un personu, kas tajos ceļo, brīvu pārvietošanos un garantēt līdzvērtīgu attieksmi pret negadījumos cietušajiem), galvenokārt ir vērsta uz ceļu satiksmes negadījumos cietušo aizsardzību, kas ir arī deklarētais (iepriekš esošo) robežkontroļu
attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas segumu mērķis (82). Komisija tiesas sēdē arī norādīja, ka obligātās apdrošināšanas pienākums (garantija, ka visi transportlīdzekļi, kas parasti atrodas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, ir apdrošināti pret civiltiesisko atbildību) (83) un cietušo tiesības tieši celt prasību pret atbildīgās personas apdrošinātāju (prasība, kas vēlāk tika pievienota pamatlietas faktiem) (84) ir attiecīgo tiesību aktu galvenie elementi.
99.      Neskarot šā mērķa nozīmīgumu un personīgās grūtības, ko ceļu satiksmes negadījumi rada cietušajiem, šķiet, ka šis pamatojums, lai gan atkal saistīts ar iekšējo tirgu, nav tik dziļi iesakņojies iekšējā tirgus mērķa sasniegšanā kā gadījumā ar Direktīvā 93/13 paredzēto saskaņošanu (kas – kā izskaidrots – tieši un tūlītēji uzlabo komercdarījumus). Šis pamatojums katrā ziņā un arī šajā gadījumā vienkārši atšķiras saistībā ar sasniedzamajiem mērķiem. Kopā ar iepriekš minēto izņēmuma atkāpi, ko veido prasība veikt gan pārbaudi pēc savas ierosmes, gan
res judicata atcelšanu salīdzinājumā ar parasto tiesību piemērošanu, tas sniedz papildu pamatojumu tam, kāpēc šīs atkāpes, kas ir izstrādātas īpaši saskaņā ar Direktīvu 93/13, nevajadzētu attiecināt uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomu.
100. Ņemot vērā visus šos iemeslus un to, ka likumdevējs nav izvēlējies pēdējā minētajā tiesiskajā regulējumā iekļaut normu par pārbaudes tiesā apjomu, uzskatu, ka ir vēlams pievērsties jautājumam par to, vai rodas pienākums veikt pārbaudi pēc savas ierosmes, ņemot vērā efektivitātes (un līdzvērtības) principu, kā tas tradicionāli ir formulēts un atgādināts šo secinājumu 58. punktā. Saskaņā ar šo pieeju tiesu pienākums pēc savas ierosmes izskatīt jautājumu rastos tikai tad, ja piemērojamās procesuālās normas pārbaudes rezultātā tiktu secināts, ka attiecīgajam cietušajam nav bijis reālas iespējas izvirzīt šādu iebildumu valsts tiesā. Tātad tie paši apsvērumi mutatis mutandis būtu jāpiemēro jautājumam, vai res judicata sekas nav jāņem vērā, ja tādas klauzulas kā pamatlietā aplūkotā relatīva spēkā neesība nav tikusi pārbaudīta, jo, kā tika izklāstīts iepriekš, abi aspekti ir cieši saistīti.
101. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un atbildot uz pirmo uzdoto jautājumu, uzskatu, ka Otrās direktīvas 2. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz piemērot valsts tiesību aktus, kuri, pamatojoties uz to, ka spriedums ir ieguvis
res judicata spēku, liedz pusei tās pašas tiesvedības vēlākā posmā pirmo reizi izvirzīt iebildumu, ka noteikums, kas iekļauts transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas polisē, ir spēkā neesošs (juridiski neizpildāms) šīs normas izpratnē, ja vien valsts procesuālo tiesību normas nav padarījušas šai pusei pārmērīgi grūti vai neiespējami izvirzīt šo iebildumu agrākā tiesvedības stadijā, kurā šo jautājumu būtu varējušas izskatīt valsts tiesas.
c)      Lietas dalībnieka “pilnīgas pasivitātes” scenārijs
102. Pilnīguma labad un gadījumā, ja Tiesa nepiekritīs iepriekš minētajai analīzei, pievērsīšos otrajam jautājumam, kurā iesniedzējtiesa vaicā, vai pienākuma neņemt vērā
res judicata sekas saskaņā ar valsts tiesību aktiem novērtējumu – ja šāds pienākums tiktu konstatēts – ietekmē fakts, ka iesniedzējtiesas ieskatā
kasācijas sūdzības iesniedzēju
pamatlietā rīcība ir bijusi “pilnīgi pasīva”, jo agrīnākā tiesvedības posmā viņi neapstrīdēja izslēgšanas klauzulas piemērojamību.
103. Manuprāt, atbilde uz šo jautājumu ir visnotaļ vienkārša.
104. Pirmkārt, jēdziens “absolūta pasivitāte” (jeb “pilnīga pasivitāte”) tika ieviests spriedumā Asturcom Telecomunicaciones un turpmākajā judikatūrā saistībā ar ārkārtas pienākumu neņemt vērā
res judicata sekas valsts līmenī (85). Kā norāda iesniedzējtiesa, tas konkrētāk nozīmē “izņēmumu no izņēmuma”. Paskaidrošu: ja tiesai principā rodas izņēmuma pienākums neņemt vērā res judicata sekas, lai aizsargātu patērētāju, bet patērētājs attiecīgajā tiesvedībā ir pilnīgi pasīvs, pienākums neņemt vērā res judicata spēku nav piemērojams un situācija atbilst parastajai situācijai, kurā res judicata sekas paliek spēkā.
105. Tomēr, otrkārt, man nav pilnīgi skaidrs, kādi apstākļi varētu novest pie šādas standarta situācijas faktiskas “atjaunošanas”, ņemot vērā, ka pienākums pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par līguma noteikumu iespējamo netaisnīgumu, šķiet, attiecas uz jebkuru tiesvedības stadiju, kas patērētāja “pasivitāti” padara principā nenozīmīgu vismaz tajā tiesvedībā, kas joprojām turpinās (piemēram, šajā pamatlietā).
106. Tomēr šīs lietas apstākļos šis jautājums nav jāizskata sīkāk, jo, treškārt, “pilnīgas pasivitātes” situācija attiecīgās judikatūras izpratnē acīmredzami nav radusies.
107. Proti, šis jēdziens attiecas uz patērētāju, kurš burtiski nepiedalās tiesvedībā un neaizstāv savu lietu. Tas neattiecas uz patērētāju, kurš aktīvi piedalās tiesvedībā, lai gan neizvirza strīdīgo tiesību jautājumu. Citiem vārdiem, tas neattiecas uz to, ka attiecīgais lietas dalībnieks tiesvedībā nav izvirzījis konkrētu iebildumu, bet gan uz to, ka tas vispār nav ieradies šajā tiesvedībā. Turklāt, ja šis jēdziens attiektos uz konkrēta iebilduma neizvirzīšanu, valsts tiesu pienākums izvirzīt to pēc savas ierosmes būtu lieks (86).
108. Šajā ziņā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka kasācijas sūdzības iesniedzēji pamatlietā ir aktīvi piedalījušies šīs tiesvedības iepriekšējos posmos, lai gan nav izvirzījuši iebildumu par izslēgšanas klauzulas iespējamu nelikumīgumu. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka tie būtu bijuši “pilnībā pasīvi” iepriekš minētajā izpratnē.
d)      Piebilde: abu attiecīgo jomu iespējamā pārklāšanās
109. Pirms analīzes pabeigšanas jāapskata vēl viens sistēmisks vai kontekstuāls aspekts, kas – kā norādīts iepriekš – attiecas uz iespējamo saistību starp tiesību aktiem transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā un Direktīvu 93/13.
110. Manuprāt, nav šaubu, ka apdrošināšanas polises šajā jomā kopumā var tikt klasificētas kā patērētāju līgumi Direktīvas 93/13 izpratnē, ja ir izpildīti šādai klasifikācijai piemērojamie nosacījumi, kā to rakstveida apsvērumos principā norādīja Komisija, kā arī tiesas sēdē – Itālijas valdība.
111. Turklāt no pamatlietas faktiem izriet, ka var būt situācijas, kurās cietusī trešā persona ir arī attiecīgā apdrošināšanas līguma puse, un tas, ja ir izpildīti piemērojamie nosacījumi, padara šo līgumu par “atbilstīgu” Direktīvas 93/13 piemērošanas jomai (87).
112. Šajā kontekstā var rasties zināmas atšķirības attiecībā uz procesuālajām iespējām, kas būs pieejamas šādam lietas dalībniekam salīdzinājumā ar citiem ceļu satiksmes negadījumos cietušajiem. Proti, cietušajai personai, kas ir arī apdrošinājuma ņēmējs, automātiski būs tiesības atsaukties uz procesuālajām izmaiņām saistībā ar pārbaudi pēc savas ierosmes vai res judicata atcelšanu, kas izstrādātas saistībā ar Direktīvu 93/13, ar nosacījumu, ka attiecīgā apdrošināšanas polise atbilst nosacījumiem, lai to varētu klasificēt kā līgumu starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju (šīs direktīvas izpratnē). Savukārt šī iespēja nav pieejama citiem cietušajiem, ja šie nosacījumi nav izpildīti vai ja cietušais nav apdrošinājuma ņēmējs (88).
113. Neuzskatu, ka tas ietekmē iepriekš minētās analīzes rezultātu.
114. Vispirms – jebkurš iebildums, kas var tikt izvirzīts saskaņā ar Direktīvu 93/13, acīmredzamu iemeslu dēļ būtu jāformulē, atsaucoties uz negodīgumu šīs direktīvas izpratnē. Šis konkrētā līguma noteikuma pārbaudes aspekts arī skaidri atšķiras no tiem, kas ir reglamentēti Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā (89).
115. Tomēr tas, ka ceļu satiksmes negadījumā cietušais, kas ir apdrošinājuma ņēmējs un patērētājs Direktīvas 93/13 izpratnē, teorētiski var atsaukties uz šo direktīvu, lai izraisītu konkrētas procesuālās sekas, kas no tās izriet (lai panāktu attiecīgā apdrošināšanas polises noteikuma jaunu pārbaudi) – ja šādas procesuālas tiesības nav pieejamas citiem cietušajiem –, pats par sevi nav iemesls, lai res judicata izņēmumu “eksportētu” no jomas, uz kuru attiecas
Direktīva 93/13, uz šajā lietā aplūkoto jomu (lai novērstu iespējamu nevienlīdzīgu procesuālo attieksmi pret ceļu satiksmes negadījumos cietušajiem). Šāda procesuāla atšķirība drīzāk ir iespējamība, kas izriet no divu regulatīvo režīmu pārklāšanās konkrētās lietas konkrētajos apstākļos. Savukārt tas nav iemesls, lai principus, kas ir izstrādāti vienā tiesību jomā, ņemot vērā tās specifiskās iezīmes, attiecinātu uz citu tiesību jomu, kurā šādu iezīmju nav.
V.      Secinājumi
116. Ierosinu Tiesai atbildēt Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) šādi:
Padomes Otrās direktīvas 84/5/EEK (1983. gada 30. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu 2. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas sprieduma res judicata spēka dēļ liedz lietas dalībniekam tās pašas tiesvedības vēlākā stadijā pirmo reizi izvirzīt iebildi par transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas polisē ietverta noteikuma spēkā neesību (juridisku neizpildāmību) šīs tiesību normas izpratnē, ja vien neviena valsts procesuālo tiesību norma šim lietas dalībniekam nav padarījusi pārmērīgi grūtu vai neiespējamu izvirzīt šo iebildi agrākā tiesvedības stadijā, kurā valsts tiesas būtu varējušas izskatīt šo jautājumu.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Padomes Otrā direktīva (1983. gada 30. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV 1984, L 8, 17. lpp.; turpmāk – Otrā direktīva).
3      Šīs tiesību normas angļu valodas versijā ir atsauce uz pienākumu nodrošināt, ka attiecīgie noteikumi “deemed to be void in respect of claims by third parties who have been victims of an accident” (tiek uzskatīti par spēkā neesošiem attiecībā uz negadījumā cietušo trešo personu prasībām); franču valodas versijā ir noteikts, ka jebkurai šādai normai vai klauzulai jābūt “réputée sans effet en ce qui concerne le recours des tiers victimes d’un sinistre” (spēkā neesošai attiecībā uz tādu trešo personu prasībām, kuras ir cietušas negadījumā). Tādējādi, kā paskaidrošu turpmāk, šā pienākuma mērķis nav panākt attiecīgās normas vai klauzulas (absolūtu) spēkā neesību, bet drīzāk nodrošināt, ka tā nerada tiesiskas sekas noteiktai personu kategorijai. Šķiet, ka dažās tiesību sistēmās šī situācija var tikt saukta par “relatīvu spēkā neesību” vai “juridisku neizpildāmību”.
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV 2009, L 263, 11. lpp.), it īpaši 13. panta 1. punkta c) apakšpunkts.
5      Ar Direktīvu 2009/103 tika kodificēts sadrumstalots režīms, kas bija pakāpeniski izveidojies saistībā ar vairākām direktīvām, kuras uzskaitītas tās pirmajā apsvērumā. Šīs iepriekšējās direktīvas reglamentēja dažādus transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas sistēmas aspektus, un atkarībā no negadījuma datuma tās attiecīgajā lietā varēja piemērot paralēli. Skat., piemēram, spriedumu, 2017. gada 14. septembris, Delgado Mendes (C‑503/16, EU:C:2017:681, 31. punkts).
6      Piebildīšu, ka, ņemot vērā negadījuma datumu, Otrā direktīva piemērojama līdztekus Pirmajai un Trešajai direktīvai, kas minētas šo secinājumu 5. un 12. punktā.
7      Skat. spriedumus, 2024. gada 9. aprīlis, Profi Credit Polska (Tiesvedības, kurā pasludināts galīgs spriedums, atjaunošana) (C‑582/21, turpmāk – spriedums Profi Credit Polska (Tiesvedības, kurā pasludināts galīgs spriedums, atjaunošana),
EU:C:2024:282), un 2025. gada 8. decembris, Soledil (C‑320/24, turpmāk – spriedums Soledil, EU:C:2025:993).
8      Padomes Direktīva (1972. gada 24. aprīlis) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV 1972, L 103, 1. lpp.; turpmāk – Pirmā direktīva).
9      Padomes Trešā direktīva (1990. gada 14. maijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu (OV 1990, L 129, 33. lpp.; turpmāk – Trešā direktīva).
10      Manā izpratnē Cattolica prasība tādējādi attiecas uz PA radinieku pienākumu atmaksāt summas, kas viņiem faktiski izmaksātas, kā arī uz deklaratīvu nolēmumu, ka Cattolica nebija pienākuma viņiem izmaksāt nekādas nesamaksātās summas. Katrā ziņā šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izvērtēšanā nav svarīgi precizēt, kā tieši klasificējami šie divi prasības aspekti.
11      Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2025. gada 8. aprīlis, Società Cattolica di Assicurazione (C‑17/25, EU:C:2025:276, 6. un 7. punkts).
12      Padomes Direktīva (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).
13      Spriedumi, 2020. gada 16. jūlijs, Governo della Repubblica italiana (Itālijas miertiesnešu statuss) (C‑658/18, EU:C:2020:572, 61. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2024. gada 29. jūlijs, Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
14      Skat., piemēram, spriedumu, 2025. gada 18. decembris, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Firenze (C‑325/24, EU:C:2025:989, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
15      Vai – ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi; skat., piemēram, turpat, 37. punkts un tajā minētā judikatūra.
16      Skat., piemēram, manus secinājumus lietā Profi Credit Polska (Tiesvedības, kurā pasludināts galīgs spriedums, atjaunošana) (C‑582/21, turpmāk – mani secinājumi lietā Profi Credit Polska, EU:C:2023:674, 85.–87. punkts un tajos minētā judikatūra).
17      Spriedums, 2018. gada 7. augusts, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, 44. punkts un tajā minētā judikatūra), kas attiecas uz Trešo direktīvu.
18      Spriedumi, 2003. gada 30. septembris, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, 50.–53. punkts), un 2007. gada 19. aprīlis, Farrell (C‑356/05, turpmāk – spriedums Farrell, EU:C:2007:229, 40.–43. punkts); skat. arī manus secinājumus lietā Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:469, 83. punkts) un lietā
Centro Petroli Roma – II (C‑386/24, EU:C:2025:775, 44.–48. punkts).
19      Skat. šo secinājumu 39. punktu un 17. zemsvītras piezīmi.
20      Skat. šajos secinājumos šīs daļas 3. iedaļas d) punktu.
21      Skat., piemēram, spriedumu, 2025. gada 30. aprīlis, Nastolo (C‑370/24, turpmāk – spriedums Nastolo, EU:C:2025:300, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Spriedums, 2026. gada 12. februāris, Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2026:89, 33. un 36. punkts un tajos minētā judikatūra). Skat. Trešās direktīvas 1. pantu (tagad – Direktīvas 2009/103 12. panta 1. punkts).
23      Skat., piemēram, spriedumu, 2024. gada 19. septembris, Matmut (C‑236/23, turpmāk – spriedums Matmut,
EU:C:2024:761, 37. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus lietā Churchill Insurance Company un Evans (C‑442/10, turpmāk – secinājumi lietā Churchill Insurance Company, EU:C:2011:548, 23. punkts).
24      Skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, 47.–53. punkts).
25      Spriedums, 2011. gada 1. decembris, Churchill Insurance Company un Evans
(C‑442/10, turpmāk – spriedums Churchill Insurance Company”, EU:C:2011:799, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Turpat, 34. punkts un tajā minētā judikatūra.
27      Skat., piemēram, spriedumu Matmut, 34. punkts.
28      Spriedumi Churchill Insurance Company, 35. punkts un tajā minētā judikatūra, un Matmut, 36. un 46. punkts un tajos minētā judikatūra.
29      Šajā gadījumā nav vajadzības izteikt komentārus par grūtībām, ko rada šī nodalīšana, kā norādīts, piemēram, ģenerāladvokāta A. Bjondi [A. Biondi] secinājumos lietā Stichting Koskea (C‑490/24, turpmāk – secinājumi lietā Stichting Koskea, EU:C:2025:735, 14.–16. punkts) un secinājumos lietā Churchill Insurance Company, 15.–17. punkts.
30      Skat., piemēram, spriedumus
Matmut, 64. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida (C‑300/10, EU:C:2012:656, 32. un 33. punkts un tajos minētā judikatūra).
31      Spriedums Farrell, 36. punkts. Šajā lietā runa bija par pasažieri, kas patiešām bija cietusī trešā persona (nevis apdrošinātais).
32      Spriedums, 2005. gada 30. jūnijs, Candolin u.c. (C‑537/03, EU:C:2005:417, 35. punkts kopā ar 11. un 12. punktu). Tiesa precīzi nepaskaidroja, vai īpašnieks (cietušais un pasažieris) bija arī apdrošinātā persona, taču šis apstāklis, šķiet, nebija būtisks šajā spriedumā izdarītajam secinājumam.
33      Spriedums Churchill Insurance Company, 32.–36. un 44. punkts.
34      Saskaņā ar kuru, ja patiešām nevar apgalvot šādu spēkā neesību, apdrošinātājs var saņemt visu to summu atmaksu, ko tas samaksājis šim pasažierim, kurš ir ceļu satiksmes negadījumā cietušais. Šī atbilde bija atkarīga no tā, vai tiek konstatēta iespējama ļaunprātīga tiesību izmantošana. Skat. spriedumu Matmut, it īpaši 61. un 66. punktu.
35      Spriedums Profi Credit Polska (Tiesvedības, kurā pasludināts galīgs spriedums, atjaunošana), 38. punkts un tajā minētā judikatūra.
36      Skat., piemēram, spriedumus Soledil, 32. punkts, un 2018. gada 24. oktobris, XC u.c. (C‑234/17, EU:C:2018:853, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
37      Spriedumi Profi Credit Polska (Tiesvedības, kurā pasludināts galīgs spriedums, atjaunošana), 39. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2025. gada 16. janvāris, BALTIC CONTAINER TERMINAL (C‑376/23, EU:C:2025:20, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
38      Attiecībā uz izņēmumiem, kas izstrādāti, pamatojoties uz līdzvērtības principu, skat. manus secinājumus lietā Profi Credit Polska (Tiesvedības, kurā pasludināts galīgs spriedums, atjaunošana), 42.–50. punkts.
39      Spriedums, 2007. gada 18. jūlijs, Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, 63. punkts). Tiesa šā secinājuma izņēmuma raksturu ir uzsvērusi 2014. gada 10. jūlija
spriedumā
Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, 61. punkts).
40      Pievienotās vērtības nodokļa jomā skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, UR (Advokātu PVN maksātāja statuss) (C‑424/19, EU:C:2020:581, 32.–34. punkts un tajos minētā judikatūra); valsts atbalsta jomā skat. spriedumu, 2015. gada 11. novembris, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, 43.–46. punkts), un kopējās lauksaimniecības politikas jomā skat. spriedumu, 2022. gada 7. aprīlis, Avio Lucos (C‑116/20, EU:C:2022:273, 102.–105. punkts).
41      Spriedums Soledil, 22. punkts un tajā minētā judikatūra.
42      Turpat, 23. punkts un tajā minētā judikatūra.
43      Skat., piemēram, spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 54. un 55. punkts un tajos minētā judikatūra).
44      Spriedums, 2022. gada 17. maijs, Ibercaja Banco (C‑600/19, turpmāk – spriedums Ibercaja Banco, EU:C:2022:394, 50. punkts).
45      “Ja tās rīcībā ir vajadzīgais tiesiskais un faktiskais pamatojums”; spriedums Soledil, 24. punkts un tajā minētā judikatūra. Attiecībā uz situācijām, kurās valsts tiesām nav šo būtisko elementu, skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Profi Credit Polska (C‑419/18 un C‑483/18, EU:C:2019:930, 77. punkts).
46      Skat. spriedumus Ibercaja Banco, 57.–59. punkts, un Profi Credit Polska (Tiesvedības, kurā pasludināts galīgs spriedums, atjaunošana), 83. punkts.
47      Spriedumi
Soledil, 29. punkts, un 2022. gada 17. maijs, Unicaja Banco (C‑869/19, turpmāk – spriedums Unicaja Banco, EU:C:2022:397, 29. punkts). Tiesa bieži ir atsaukusies uz Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktu kopsakarā ar šīs direktīvas divdesmit ceturto apsvērumu, kurā ir pausta tāda pati ideja.
48      Spriedumi, 2016. gada 18. februāris, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98); 2017. gada 26. janvāris, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60); 2022. gada 17. maijs, SPV Project 1503 u.c. (C‑693/19 un C‑831/19, EU:C:2022:395); Ibercaja Banco; 2024. gada 18. janvāris, Getin Noble Bank u.c. (Līguma noteikumu negodīguma vērtējums pēc savas ierosmes) (C‑531/22, EU:C:2024:58); un 2024. gada 29. februāris, Investcapital
(C 724/22, EU:C:2024:182). Atšķirībā no šīm lietām spriedums Unicaja Banco attiecās nevis uz patērētāju saistību piespiedu izpildi, bet gan uz patērētāja prasību atzīt hipotekārā līguma klauzulu par spēkā neesošu un saņemt saskaņā ar to nepamatoti samaksāto summu atmaksu.
49      Spriedums Soledil, it īpaši 36.–39. punkts kopsakarā ar 11.–17. punktu.
50      Spriedums Soledil, 33. punkts un tajā minētā judikatūra.
51      Skat. Trešās direktīvas piekto apsvērumu.
52      Turklāt, kā jau tika norādīts, nekas lietas materiālos neliecina par to, ka nepieciešamību neņemt vērā res judicata sekas varētu pamatot ar līdzvērtības principu.
53      Atgādināšu, ka ne visas pārbaudes tiesā formas var novērst turpmāku pārbaudi tiesā, bet tikai tās, kas atbilst noteiktiem nosacījumiem, kā tas it īpaši paskaidrots 2024. gada 29. februāra spriedumā
Investcapital (C‑724/22, EU:C:2024:182, 45. punkts) un atgādināts spriedumā Soledil, 35. punkts.
54      Kā īpaši skaidri norādīts spriedumā Soledil; skat. arī spriedumu Unicaja Banco (par pēdējo aspektu skat. šo secinājumu 48. zemsvītras piezīmi).
55      Skat. šo secinājumu 43. un 44. zemsvītras piezīmi un ģenerāladvokāta Ž. Rišāra Delatūra [J. Richard de la Tour] secinājumus lietā Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:413, 44. punkts).
56      Spriedums, 2025. gada 3. jūlijs, C u.c. (C‑582/23, EU:C:2025:518, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
57      Itālijas valdība tiesas sēdē norādīja, ka saskaņā ar piemērojamām valsts tiesībām valsts tiesām pēc savas ierosmes jāizvirza jautājums par attiecīgās izslēgšanas klauzulas spēkā neesību (vai, manuprāt, juridisko neizpildāmību) un ka šis pienākums ir pārkāpts agrīnākās pamatlietas stadijās.
58      Skat. it īpaši spriedumus, 1995. gada 14. decembris, van Schijndel un van Veen (C‑430/93 un C‑431/93, EU:C:1995:441, 16.–22. punkts); 2007. gada 7. jūnijs, van der Weerd u.c. (no C‑222/05 līdz C‑225/05, EU:C:2007:318, 41. punkts); un 2023. gada 22. jūnijs, K.B. un F.S.  (Jautājuma izskatīšana pēc savas ierosmes krimināllietā) (C‑660/21, turpmāk – spriedums K.B. un F.S.,
EU:C:2023:498, 53. punkts).
59      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Ž. Rišāra Delatūra secinājumus lietā Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:413, 44. punkts).
60      Attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (OV 2008, L 133, 66. lpp.) skat. spriedumus, 2016. gada 21. aprīlis, Radlinger un Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, 62.–74. punkts), un 2020. gada 5. marts, OPR‑Finance (C‑679/18, EU:C:2020:167, 17.–24. punkts).
61      Spriedums, 2024. gada 17. oktobris, Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, 50. punkts).
62      Spriedums, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes) (C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 85.–90. un 94. punkts).
63      Spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, EU:C:2024:841, 93.–98. punkts).
64      Spriedums K.B. un F.S., 44.–53. punkts un it īpaši 19. punkts.
65      Turpat, 52. punkts.
66      Skat. šo secinājumu 49. punktu. Skat. arī ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny z siedzibą (C‑383/19, EU:C:2020:1003, 41. punkts).
67      Skat., piemēram, spriedumu Nastolo, 39. punkts un tajā minētā judikatūra.
68      Skat., piemēram, spriedumu Farrell, 24. punkts, un secinājumus lietā Stichting Koskea, 35. punkts.
69      Atgādināšu, ka saskaņā ar Trešās direktīvas 5. pantu dalībvalstīm bija pienākums paredzēt “vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ceļu satiksmes negadījumā cietušās personas ātri var noskaidrot tās apdrošināšanas sabiedrības nosaukumu, kurā ir apdrošināta negadījumā iesaistītā transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskā atbildība”. Skat. arī Direktīvas 2009/103 23. pantu.
70      Skat. šo secinājumu 68. punktu.
71      Skat. arī secinājumus lietā Stichting Koskea, 35. un 42. punkts.
72      Atgādināšu, ka saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu “līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam”.
73      Kā tiesas sēdē norādīja Itālijas valdība – ja tāds pastāv, kā tas ir pamatlietā, šī situācija ir uzskatāma par nejaušību.
74      Atgādināšu, ka Otrās direktīvas septītais apsvērums noteic: “tā kā cietušo interesēs ir tas, lai konkrētās izņēmuma klauzulas attiektos tikai uz apdrošinātāja attiecībām ar negadījuma izraisītāju”.
75      Atgādināšu, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir noteikts: “Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
76      Tam, ka galīgais tiesas nolēmums pamatlietā tika pieņemts, lai gan šī tiesvedība joprojām turpinās, nav nozīmes. Iepriekš jau citviet esmu norādījis, ka ir labi zināms, ka galīgā lēmuma jēdziens (kuram ir res judicata spēks) neaprobežojas ar rezultātā pieņemtu vienotu formālu lēmumu, ar kuru konkrētā tiesvedība ir faktiski pabeigta (jo puses ir nolēmušas neturpināt tiesvedību vai ir izsmēlušas visus pieejamos parastos tiesību aizsardzības līdzekļus). Proti, res judicata sekas var rasties notiekošā tiesvedībā, dažādās tās stadijās un attiecībā uz dažādiem strīda aspektiem, jo puses sākotnēji nav izvirzījušas attiecīgo jautājumu vai vēlāk nav apstrīdējušas tā izvērtēšanu. Skat. manus secinājumus lietā Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:469, 77. punkts).
77      Direktīvas 93/13 sestajā apsvērumā norādīts: “[..] lai atvieglotu iekšējā tirgus izveidošanu un aizsargātu pilsoni kā patērētāju, tam iegādājoties preces un pakalpojumus atbilstoši līgumiem, kurus reglamentē citu dalībvalstu tiesību akti, ir būtiski no šiem līgumiem svītrot negodīgus noteikumus.”
78      Saskaņā ar Direktīvas 93/13 piekto apsvērumu “šo zināšanu trūkums var tos atturēt no tiešiem preču un pakalpojumu pirkšanas darījumiem citā dalībvalstī”.
79      Skat. Direktīvas 93/13 otro apsvērumu, kurā teikts, ka “dalībvalstu tiesību aktos, kas attiecas uz līgumu noteikumiem starp preču pārdevēju vai pakalpojumu piegādātāju, no vienas puses, un to patērētāju, no otras puses, ir daudzas būtiskas atšķirības, kā rezultātā valstu tirgi preču un pakalpojumu pārdošanai patērētājiem atšķiras viens no otra, un starp pārdevējiem un piegādātājiem var rasties konkurences traucējumi, jo īpaši tad, kad tie pārdod un piegādā citās dalībvalstīs”.
80      Saskaņā ar Direktīvas 93/13 septīto apsvērumu, “tā kā preču un pakalpojumu pārdevējiem tādējādi tiks palīdzēts pārdot preces un piegādāt pakalpojumus gan pašā to dalībvalstī, gan arī iekšējā tirgū; tā kā ar to tiks sekmēta konkurence, tādējādi veicinot Kopienas pilsoņiem kā patērētājiem pieejamo izvēli”.
81      Skat. it īpaši Pirmās direktīvas trešo, piekto un sesto apsvērumu, Otrās direktīvas trešo apsvērumu un Trešās direktīvas trīspadsmito apsvērumu.
82      Skat. Pirmās direktīvas otro apsvērumu.
83      Kā noteikts Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktā un pēc tam Direktīvas 2009/103 3. pantā.
84      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/26/EK (2000. gada 16. maijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu lietošanas civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, ar kuru tiek grozītas Padomes Direktīvas 73/239/EEK un 88/357/EEK (Ceturtā direktīva par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu) (OV 2000, L 181, 65. lpp.), 3. pants. Skat. Direktīvas 2009/103 18. pantu.
85      Skat. spriedumus, 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 47. punkts); Unicaja Banco, 28. punkts un tajā minētā judikatūra; 2024. gada 18. janvāris, Getin Noble Bank u.c. (Līguma noteikumu negodīguma vērtējums pēc savas ierosmes) (C‑531/22, EU:C:2024:58, 45. punkts un tajā minētā judikatūra); un iepriekš minēto spriedumu Soledil, 41. punkts.
86      Skat. arī spriedumu Soledil, 41. punkts, kurā Tiesa atbildēja uz līdzīgu jautājumu, kas uzdots līdzīgos apstākļos, kuros, kā jau tika norādīts, attiecīgie patērētāji piedalījās tiesvedībā, bet laikus
neizvirzīja iebildumu par attiecīgā līguma noteikuma negodīgumu.
87      Ciktāl Direktīva 93/13 ratione temporis ir piemērojama šajā lietā.
88      Šajā scenārijā būtu jānosaka, vai (patiešām) cietusī trešā persona varētu pretendēt uz patērētāju tiesību aizsardzību saskaņā ar Direktīvu 93/13, ja tiktu konstatēts, ka apdrošinājuma ņēmējs, noslēdzot apdrošināšanas polisi, ir rīkojies kā patērētājs.
89      Vēlreiz atgādināšu, ka saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu noteikumu var uzskatīt par “negodīgu” tikai tad, ja, “pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam”. Nav skaidrs, kā nosacījums, kas no apdrošināšanas seguma izslēdz nelikumīgu transportu, varētu radīt šādu “nelīdzsvarotību”. Var rasties arī citas šaubas par to, kā varētu saskaņot abus spēkā neesības veidus, kas minēti attiecīgi Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā un Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā, jo pirmais no tiem šķiet “absolūts”, bet otrais – tikai “relatīvs”, kā tas tika apspriests tiesas sēdē.