61992C0115
PORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 1. april 1993 (
*1
)
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
A — Indledning
1.
I den foreliggende sag skal Domstolen tage stilling til en appel, Europa-Parlamentet har iværksat til prøvelse af dom afsagt den 12. februar 1992 af Retten i Første Instans i en sag anlagt af tjenestemanden Cornells Volger (sagsøgeren) (sag T-52/90) (
1
).
2.
Sagsøgeren havde for Retten bl. a. anfægtet Parlamentets afgørelse om afslag på hans ansøgning til en stilling, som ifølge meddelelsen om ledig stilling skulle besættes ved forflyttelse. Retten tiltrådte to af sagsøgerens anbringender og gav ham således medhold i sagen. Retten fandt nemlig for det første, at den anfægtede afgørelse på grund af manglende høring af sagsøgeren var resultatet af en procedure, der var ulovlig på grund af, at princippet om ligebehandling og om tjenestemandens ret til at blive hørt var blevet tilsidesat (
2
); for det andet var afslaget på sagsøgerens ansøgning ikke begrundet (
3
).
3.
Parlamentet har i forbindelse med appellen gjort gældende, at Rettens bedømmelse vedrørende de to ovennævnte punkter er i strid med fællesskabsretten.
4.
Parlamentet har nedlagt følgende påstande:
1)
Den dom, der er afsagt af Retten i Første Instans den 12. februar 1992, annulleres.
2)
Der afsiges dom efter Parlamentets påstande i første instans, nemlig:
—
Frifindelse.
—
Der træffes afgørelse om sagens omkostninger i medfør af de herom gældende regler.
3)
Der træffes afgørelse om sagsomkostningerne i den foreliggende sag i medfør af bestemmelserne i Domstolens procesreglement.
Volger har nedlagt følgende påstande:
—
Domstolen udtaler og bestemmer:
—
Appellen forkastes.
—
Parlamentet dømmes til at betale sagens omkostninger.
5.
Jeg vil i min stillingtagen nedenfor om fornødent komme ind på andre enkeltheder i forbindelse med tvistens baggrund, den appellerede doms indhold og parternes argumentation. I øvrigt henviser jeg til retsmøderapporten.
B — Stillingtagen
I — Parlamentets anbringende vedrørende Rettens bedømmelse af den manglende høring af sagsøgeren
6.
Dette anbringende falder i to led. Det første vedrører »tjenestemandens ret til at blive hørt« (
4
), som Retten udtrykkeligt fandt tilsidesat (
5
), og det andet »den sammenlignende undersøgelse af ansøgernes fortjenester« (
6
). I anbringendets andet led har Parlamentet — efter at have givet nogle oplysninger om den faktiske gennemførelse af proceduren — behandlet begrebet sammenlignende undersøgelse af fortjenester i almindelighed (
7
) og er derefter kommet ind på den af Retten påtalte tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet (
8
).
7.
1. Det skal i denne forbindelse fastslås, at det ved første øjekast ikke klart fremgår af den appellerede dom, hvori den tilsidesættelse af retten til at blive hørt og af ligebehandlingsprincippet, som Retten har konstateret, består. For at kunne vurdere Parlamentets kritik rigtigt, må dette punkt således forinden klarlægges ved en gennemgang af dommens præmisser.
8.
Angående spørgsmålet om høring af sagsøgeren har Retten for det første erindret om den forpligtelse, ansættelsesmyndigheden i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 45, har til at sammenligne fortjenesterne hos tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, og de afgivne udtalelser om dem. Denne forpligtelse er bl. a. udtryk for ligebehandlingsprincippet (
9
).
9.
I sin efterfølgende argumentation er Retten ikke kommet ind på det særlige spørgsmål vedrørende ligebehandlingsprincippet. Den har derimod rejst det generelle spørgsmål, om Parlamentet, der var sagsøgt, »virkelig har foretaget en behørig sammenlignende undersøgelse af sagsøgerens ansøgning« (
10
). Inden for denne ramme har Retten først (
11
) henvist til dommen i sagen Technische Universität München (
12
), hvori det fastslås, at »såfremt fællesskabsinstitutionerne har et sådant skøn, må der lægges endnu større vægt på overholdelsen af de garantier, som fællesskabsretten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling«. Som udtrykt af Domstolen, og som det citeres i den appellerede dom, omfatter disse garantier bl. a. »den pågældendes ret til at fremføre sine synspunkter«.
10.
I næste fase (
13
) har Retten efter en detaljeret redegørelse fastslået, at det fremgår af samtlige oplysninger i akterne, at ansættelsesmyndigheden bl. a. agtede at basere sin vurdering af hver enkelt ansøgers fortjenester på en samtale med kontorchef Janssen, der var leder i Haag. Men det således fastlagte princip, der blev anvendt over for de øvrige ansøgere, blev ikke overholdt i forhold til sagsøgeren. Sagsøgeren havde nemlig ikke i forbindelse med den anfægtede meddelelse om ledig stilling haft mulighed for en sådan samtale med Janssen. Den samtale, han tidligere havde haft med Janssen, kunne nemlig ikke tages i betragtning, da den havde fundet sted før offentliggørelsen af meddelelsen om den ledige stilling og uden forbindelse med nogen procedure for besættelse af den omtvistede stilling. Janssen havde derfor ikke været i stand til at gøre sig bekendt med sagsøgerens synspunkter og vurdere hans fortjenester og kvalifikationer i forbindelse med de krav, der var fastsat i meddelelsen om ledig stilling (
14
).
11.
Efter min opfattelse viser opbygningen af Rettens argumentation, at den betragter »tjenestemandens ret til at blive hørt« som en sagsbehandlingsmæssig garanti, som, selv om den ikke er udtrykkeligt fastsat i vedtægten, i henhold til dommen i Technische Universität München-sagen finder generel anvendelse på forflyttelses- og forfremmelsesprocedurer. Retten sætter nemlig den således definerede ret i forbindelse med den omstændighed, at ansættelsesmyndigheden råder over »skønsmæssige beføjelser« (
15
) eller »et sådant skøn« (
16
) ved vurderingen af ansøgernes fortjenester. Men denne omstændighed foreligger ved enhver procedure af denne type og kan ikke henføres til det ligebehandlingsprincip, der er nævnt i dommens præmis 29 — foruden retten til at blive hørt — et princip, som efter sin karakter tværtimod forudsætler, at der foretages en undersøgelse af sagens konkrete omstændigheder.
12.
Hvis man tilslutter sig denne fortolkning af den appellerede dom for så vidt angår »tjenestemandens ret til at blive hørt«, giver det sig af sig selv, hvori den tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, som Retten har konstateret, består. Tilsidesættelsen består i, at Parlamentet ikke har ladet sagsøgeren få nogen samtale med Janssen, hvilket er i strid med den procedure, det havde fastsat, og som det har overholdt for de øvrige ansøgeres vedkommende.
13.
2. På dette grundlag skal de to ovennævnte led af Parlamentets anbringende undersøges.
14.
a) For så vidt angår det anførte i dommen i første instans om »tjenestemandens ret til at blive hørt« har Parlamentet indledningsvis påberåbt sig den — ubestridte — omstændighed, at der ikke i vedtægten er fastsat nogen sådan ret for tilfælde af den her omhandlede art. Retten har ikke taget i betragtning, at administrationen selv efter relevant retspraksis ej heller er forpligtet til systematisk at høre ansøgerne, førend den besætter en stilling — det være sig ved forflyttelse, forfremmelse eller på grundlag af en udvælgelsesprøve (
17
). Ifølge denne praksis skal der alene finde en høring sted, når administrationen træffer foranstaltninger, som alvorligt kan krænke den pågældendes individuelle interesser. De principper, der er opstillet i dommen i Technische Universität München-sagen, kan derimod ikke uden videre overføres på reglerne for de EF-ansatte.
15.
Jeg tilslutter mig i det væsentlige Parlamentets nævnte opfattelse.
16.
aa) Det skal indledningsvis fastslås, at det er med urette, at Retten har fundet, at det forhold, at ansættelsesmyndigheden råder over et skøn i forbindelse med forflyttelser og forfremmelser, er tilstrækkeligt til at skabe en ret til at blive hørt (
18
). Denne omstændighed siger nemlig ikke i sig selv noget om, hvorvidt den pågældendes berettigede interesse i den foreliggende sag gør en samtale nødvendig. Såvel karakteren af den procedure, der indebærer skønsmæssige afgørelser, som disse afgørelsers egen karakter kan påvirke denne interesse forskelligt. Set på denne måde vil det af Retten opstillede princip virke forsinkende på administrationens sagsbehandling, uden at princippets anvendelse skyldes omstændigheder, der retfærdiggør denne forsinkelse. Det er således i strid med god forvaltningsskik.
17.
Det er da heller ikke overraskende, at Rettens opfattelse bygger på en fejlagtig fortolkning af dommen i Technische Universität München-sagen, hvilket fremgår af en nøjere undersøgelse af nævnte dom.
18.
I den pågældende sag ansøgte en importør om toldfritagelse for et videnskabeligt apparat under henvisning til forordning nr. 1798/75 (
19
). I henhold til denne forordnings artikel 3, stk. 1, litra b), kan der alene ydes fritagelse, såfremt der ikke »samtidig« fremstilles instrumenter eller apparater af tilsvarende videnskabelig værdi i Fællesskabet. Kommissionen, som havde behandlet sagen i medfør af gennemførelsesforordning nr. 2784/79 (
20
), havde under henvisning til denne betingelse bestemt, at det omtvistede apparat ikke kunne indføres med toldfritagelse, fordi der i Fællesskabet blev fremstillet apparater af tilsvarende videnskabelig værdi, som kunne anvendes til samme formål. Kommissionens beslutning byggede på en ekspertgruppes anbefaling. Forordning nr. 2784/79 gav imidlertid ikke den berørte part mulighed for at redegøre for sine synspunkter for ekspertgruppen, for at tage stilling til de for gruppen foreliggende oplysninger eller for at tage stilling til gruppens udtalelse (
21
).
19.
Da den administrative procedure i forbindelse med toldfritagelsen for videnskabelige apparater imidlertid vedrører »komplicerede tekniske vurderinger« (
22
), er der fare for, at denne manglende mulighed bevirker, at Kommissionens beslutning kommer til at hvile på et ufuldstændigt grundlag, for importøren er den, der bedst ved, hvilke tekniske egenskaber det videnskabelige apparat skal have med henblik på de påtænkte opgaver (
23
).
20.
Ovenstående undersøgelse viser, at det i den ovennævnte dom omhandlede princip ikke alene kan forklares ved de skønsbeføjelser, det pågældende fællesskabsorgan råder over i forbindelse med beslutninger om toldfri indførsel, men også er nært knyttet til vurderingens videnskabelige karakter.
21.
Dommen bygger endvidere på den betragtning, at en beslutning, der træffes uden høring af den pågældende importør, kan berøre hans ret til kontradiktion (
24
), for så vidt afgørelsen bygger på faktiske omstændigheder og dokumenter — der kan skade hans interesser — og som han ikke har haft lejlighed til at udtale sig om (
25
). Denne særlige omstændighed er efter min opfattelse afgørende for, at Domstolen dengang fastslog, at importøren havde ret til at blive hørt.
22.
Der er således intet i Technische Universität München-dommen, der bekræfter Rettens konklusion om, at Volger havde ret til at blive hørt på grund af ansættelsesmyndighedens skønsbeføjelser. Denne konklusion må således forkastes fuldstændigt, idet den anførte begrundelse ikke kan bære den.
23.
bb) Det bør dog derefter undersøges, om foranstaltningens beskaffenhed af andre årsager gjorde det nødvendigt at høre Volger. Kan dette spørgsmål besvares bekræftende, kan Domstolen opretholde Rettens anfægtede konklusion med den af Domstolen godkendte begrundelse (
26
).
24.
I denne forbindelse skal det bemærkes, at Domstolen tidligere vedrørende EF-ansættclsesforhold har fastslået, at der — som en garanti, der supplerer vedtægten — er to former for ret til at blive hørt.
25.
Den første hænger naje sammen med den ret, der blev anerkendt i Technische Universität München-dommen. Det drejer sig om retten til at tage stilling til erklæringer fra tredjemand eller til dokumenter, som ansættelsesmyndigheden støtter en afgørelse på, og som kan skade de pågældende (
27
). Denne ret er udtrykkeligt nævnt i vedtægtens artikel 26, stk. 2 (
28
), men gælder også uden for denne bestemmelses anvendelsesområde. Den gælder f.eks., når udvælgelseskomiteen i forbindelse med en udvælgelsesprøve — i hvert fald delvis — har støttet sit afslag på at give ansøgere adgang til en udvælgelsesprøve på oplysninger og udtalelser fra de administrativt overordnede (
29
).
26.
Resultater af lægeundersøgelser i forbindelse med ansættelsen må ej heller anvendes mod ansøgeren, såfremt denne ikke har haft mulighed for at gøre sig bekendt med dem — gennem en læge efter eget valg — og give sit standpunkt til kende (
30
).
27.
Den mulighed for at tage stilling, den pågældende har efter disse principper, vedrører således erklæringer og dokumenter, der ikke er til hans fordel. Retten nævner dog ikke nogen sådan omstændighed, men vil anerkende en høringsret uafhængigt heraf, dvs. generelt som led i en »garanti for, at ansættelsesmyndigheden foretog en reel sammenlignende undersøgelse af hans ansøgning«. En sådan ret finder dog ingen støtte i den del af Domstolens praksis, jeg netop har gennemgået.
28.
Det fremgår imidlertid, at sagsøgeren i første instans påtalte, at han ikke fik mulighed for at tage stilling til den udtalelse fra chefen for kontoret i Haag, på hvilken Parlamentet byggede afslaget på hans ansøgning (
31
). Han har i denne forbindelse påberåbt sig en dom, der indgår i den ovenfor beskrevne praksis (
32
). På dette punkt har Parlamentet imidlertid hævdet — og det ses ikke af den appellerede dom, at sagsøgeren har gjort noget andet gældende — at den pågældende kontorchef blot afgav en udtalelse i forbindelse med udnævnelsen (
33
) (og altså ikke om omstændigheder i sagsøgerens tidligere karriere, der kunne skade ham). Rettens konklusioner vedrørende sagsøgerens ret til at blive hørt kan således heller ikke fastholdes ud fra dette synspunkt.
29.
Domstolen har anerkendt anden form for en ret til at blive hørt i Almini-sagen (
34
) og i Oslizlok-sagen (
35
), nemlig i forbindelse med en stillingsfritagelse (vedtægtens artikel 50), hvor den pågældende ikke blev placeret i en anden stilling; i denne forbindelse skal den pågældende høres om selve den planlagte foranstaltning, mulighederne for at få en anden stilling og ansættelsesmyndighedens begrundelse (
36
).
30.
Heller ikke denne ret til at blive hørt har dog nogen forbindelse med den ret, Retten har tillagt sagsøgeren. Denne skulle efter Rettens opfattelse have mulighed for at gøre sine fortjenester gældende under en personlig samtale med Janssen, hvorimod han ikke skulle tage stilling til en påtænkt afgørelse indeholdende et klagepunkt (
37
).
31.
ce) Som det fremgår af denne gennemgang af retspraksis, hører en »ret til at blive hørt« i den hidtil anerkendte betydning, nemlig en garanti, der ligger uden for vedtægtens rammer, ikke hjemme i den foreliggende sag.
32.
Efter min opfattelse er denne konklusion ikke tilfældig. En sådan ret kræver nemlig logisk, at den enkeltes interesser trues af en specifik fare, der ikke er omhandlet i vedtægten, og som kan afværges ved en høring.
33.
I den foreliggende sag ses der imidlertid ikke at være nogen fare af denne art. Sagsøgeren kan følgelig ikke tillægges en ret til at blive hørt forstået som en sådan sagsbehandlingsgaranti.
34.
Et andet spørgsmål er, om ansættelsesmyndigheden uden at have hørt sagsøgeren har det efter vedtægten (selv) krævede grundlag for behørigt at kunne vurdere hans ansøgning. Dette vil jeg vende tilbage til i det følgende afsnit.
35.
b) Det skal nu undersøges, om ansættelsesmyndigheden har tilsidesat ligebehandlingsprincippet, således som Retten finder, ved ikke at høre sagsøgeren som fastlagt i modsætning til de øvrige ansøgere. Parlamentets argumentation over for Rettens bemærkninger på dette punkt støttes først og fremmest på begrebet sammenlignende undersøgelse af fortjenesterne, et begreb, der også var udgangspunkt for Rettens præmisser (
38
). Der er således anledning til at gøre visse forudgående overvejelser om dette begreb (
39
). Disse vil derefter være grundlag for behandlingen af appellantens argumentationen (
40
).
36.
aa) Ganske vist finder den af Retten anførte artikel 45 (forfremmelse) (
41
) ikke anvendelse på udnævnelsen til en ledig stilling ved forflyttelse, men det er ubestrideligt, at det i denne bestemmelse fastsatte krav om en sammenlignende undersøgelse af fortjenesterne også i princippet er berettiget i et sådant tilfælde. Da ansættelsesmyndigheden i medfør af vedtægtens artikel 7 »udelukkende [tager] hensyn til tjenstlige synspunkter« ved forflyttelser, skal den i betragtning af de krav, en ledig stilling stiller, og som er udtryk for tjenstlige synspunkter, sammenligne (»foretage en sammenlignende undersøgelse« af) ansøgernes kvalifikationer med henblik på den pågældende stilling (
42
). Situationen kan sammenlignes med den situation, der foreligger, når en stilling skal besættes ved forfremmelse. I så fald lægges der nemlig ved bedømmelsen af fortjenesterne i medfør af vedtægtens artikel 45 en vis vægt på, at der tages hensyn til tidligere præstationer, som netop kan have betydning for den ledige stilling. I betragtning af dette sammenfald af kriterier kan det ikke overraske, at Domstolen ligeledes har talt om »sammenlignende bedømmelse af ansøgernes fortjenester« i de tilfælde, hvor en stilling kunne besættes både ved forflyttelse og ved forfremmelse (
43
). Det synes således berettiget at betegne den sammenligning af ansøgerne, der kræves ifølge artikel 29, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 7, som »sammenlignende undersøgelse af ansøgernes fortjenester« og at anvende principperne ifølge den retspraksis, der er skabt vedrørende artikel 45, i det omfang, de kan overføres på den foreliggende sag.
37.
Med hensyn til den betydning, ovennævnte krav om »sammenlignende undersøgelse« har for ansøgernes interesser, må jeg tilslutte mig Rettens opfattelse, der går ud på, at dette krav bl. a. skal sikre ligebehandling af ansøgerne. At valget skal træffes i tjenestens interesse betyder nemlig modsat, at der ikke må indrømmes visse tjenestemænd nogen fordele, som ikke er objektivt begrundet, på bekostning af deres kolleger. Dette forbud er således led i de principper om ligebehandling og objektivitet, som bør beherske den offentlige tjeneste (
44
).
38.
bb) Tilsidesættelsen af kravet om ligebehandling bygger, som Retten har konstateret — alene eller i hvert fald først og fremmest (
45
) — på, at ansættelsesmyndigheden i sagsøgerens tilfælde har fraveget den procedure, den selv havde fastsat (
46
).
39.
Parlamentet har på dette punkt bestridt Rettens udtalelse om, at
»[det] fremgår af samtlige oplysninger i akterne, at ansættelsesmyndigheden bl. a. agtede at basere sin vurdering af hver enkelt ansøgers fortjenester på en samtale mellem hver enkelt af dem og kontorchef Janssen, der var leder i Haag« (
47
).
40.
Parlamentet har understreget, at der i meddelelsen om ledig stilling overhovedet ikke fastlægges en sådan procedure. Der foreligger ej heller nogen instruks fra nogen kompetent parlamentsinstans, der forudsætter eller foreskriver en sådan formalitet (
48
). De dokumenter, Retten henviser til, nemlig de interne skrivelser af 5. og 27. september 1990 samt svaret på klagen af 20. december 1990, er alle fremkommet efter meddelelsen om ledig stilling (
49
). De bygger ifølge Parlamentet på en fejl begået af kontorchefen i Haag (
50
), som Parlamentet allerede gjorde opmærksom på i første instans (
51
): Den uformelle samtale i juni 1989 med sagsøgeren var grunden til, at Janssen sagde, at han havde haft samtaler med alle tre ansøgere (
52
). Retten har ligeledes konstateret denne fejl, idet den i sin retlige bedømmelse har lagt til grund, at kun to af de tre ansøgere fik en samtale, før ansættelsesmyndigheden traf sin afgørelse om besættelse af stillingen (
53
).
41.
Hvad angår den således afgrænsede problemstilling, skal det indledningsvis bemærkes, at Rettens kritik af Parlamentet ikke betyder, at Parlamentet faktisk har baseret sin vurdering af fortjenesterne på resultatet af den uformelle samtale i juni 1989. Retten støtter sig snarere på, at denne sammenlignende undersøgelse for så vidt angår sagsøgeren ikke har et grundlag, der opfylder de tidligere fastsatte kriterier, idet sagsøgeren ikke har haft en samtale efter offentliggørelsen af meddelelsen om ledig stilling (
54
). Helt i overensstemmelse med dette synspunkt har Retten anført, at den uformelle samtale i juni 1989 ikke kunne afhjælpe denne mangel (
55
).
42.
Der er et andet punkt, som jeg også finder væsentligt for forståelsen af dommens præmisser. Retten går ikke ud fra, at overholdelsen af den procedure, som Parlamentet ifølge Retten har valgt, ville have ført til udnævnelse af en anden ansøger. Dette antydes intetsteds i den appellerede dom. I dommens præmis 3 hedder det derimod, at den omtvistede stilling fra oktober 1988 »til i dag« har været besat med midlertidigt ansatte. Også sagsøgeren har alene anfægtet afslaget på sin ansøgning og ikke udnævnelsen af en medansøger. Følgelig er det afgørende punkt i denne forbindelse — efter Rettens opfattelse — den omstændighed, at Parlamentet har fastsat en procedure, som det ikke har overholdt i sagsøgerens tilfælde (
56
).
43.
Betragter man dommens præmisser under denne synsvinkel, forekommer Parlamentets argument om, at der hverken i meddelelsen om ledig stilling eller i Parlamentets interne instrukser til tjenestegrenene stilles krav om en samtale med ansøgerne, alt taget i betragtning, at være berettiget.
44.
Retten har nemlig på grundlag af de dokumenter, den har gennemgået, blot fastslået, at ansættelsesmyndigheden oprindeligt — uden at man ved hvornår — agtede at basere sin vurdering på en samtale med ansøgerne. Derimod har Retten ikke peget på nogen oplysning, der kan bevise, at der var opstillet et retligt bindende krav om samtale som led i den omtvistede procedure med henblik på besættelse af stillingen i Haag.
45.
Det forekommer mig indlysende, at ansættelsesmyndigheden ikke kan være bundet af en procedure som den i den foreliggende sag, blot fordi den på et tidspunkt har haft til hensigt at anvende den. Det er i så henseende tværtimod en betingelse, at ansættelsesmyndigheden har gjort det klart udadtil, at den vil forpligte sig selv.
46.
Dette synspunkt finder solid støtte i retspraksis. Jeg henviser til dommene om ansættelsesmyndighedens pligt til at respektere de oplysninger, der gives i meddelelsen om ledig stilling, såvel som til dommene om visse EF-institutioncrs procedurer med udvælgelseskomiteer.
47.
For så vidt angår pligten til at respektere oplysningerne i meddelelserne om ledig stilling har Domstolen for nylig sammenfattet sin faste praksis, idet den har fastslået, at selv om ansættelsesmyndigheden
»har et vidt skøn ved sammenligningen af ansøgernes kvalifikationer og udtalelser om dem, og bl. a. kan udøve dette skøn med henblik på den ledige stilling, skal det dog ske inden for de rammer, den selv har opstillet ved stillingsopslaget« (
57
).
48.
Stillingsopslagets rolle er således
»at underrette interesserede så nøjagtigt som muligt om de betingelser, der skal opfyldes ved besættelsen af den pågældende stilling, for at bringe dem i stand til at bedømme, om det har noget formål for dem at indgive en ansøgning« (
58
).
49.
Hvis man sammenligner de citerede passager med omstændighederne i den foreliggende sag, ses det klart, at i denne mangler netop dette element, der ifølge ovennævnte dom er afgørende, nemlig en tilkendegivelse udadtil fra ansættelsesmyndigheden om, at den vil forpligte sig retligt.
50.
Retspraksis med hensyn til de såkaldte udvælgelseskomiteer bygger på en tilsvarende tankegang. I Ragusa-dommen (
59
) hedder det herom:
»Når ansættelsesmyndigheden internt og frivilligt indfører en ufravigelig høringsproces, som ikke er fastsat i vedtægten, er den forpligtet til at overholde proceduren, som ikke kan anses for at være helt uden retlig værdi« (
60
).
51.
Med henblik på den foreliggende sag finder jeg det afgørende, at Domstolen taler om en »foranstaltning« (o. a. : Ordet er udeladt i den danske version af dommen), hvorved der indføres en »ufravigelig« høringsproces.
52.
Da betingelserne for, at den pågældende myndighed er forpligtet til at overholde en vis procedure, ikke er opfyldt i den foreliggende sag, kan Retten ikke — under henvisning til ligebehandlingsprincippet eller på et andet grundlag — betegne Parlamentets adfærd som ulovlig, blot fordi Parlamentet ikke har overholdt proceduren. Parlamentets kritik af Retten er således berettiget på dette punkt, uden at det er nødvendigt at komme ind på de argumenter, hvormed det anfægter de konklusioner, Retten har draget af skrivelserne af 5. og 27. september 1990 samt af svaret af 20. december 1990 på sagsøgerens klage.
53.
cc) Jeg mangler dog at undersøge det punkt, som Retten peger på i den appellerede doms præmis 28, nemlig at sagsøgeren, fordi han ikke har haft lejlighed til at føre en samtale med Janssen, ikke har fået samme behandling som de øvrige ansøgere. Dette punkt adskiller sig fra det problem, jeg netop har behandlet, og som vedrører pligten til at overholde en bestemt procedure.
54.
Det fremgår ikke klart af den appellerede dom, om en forskelsbehandling af ansøgerne efter Rettens opfattelse er tilstrækkelig til at gøre den anfægtede afgørelse ulovlig. Domstolen må dog under alle omstændigheder tage stilling til dette spørgsmål (
61
), især da sagsøgeren udtrykkeligt har rejst det i første instans (
62
).
55.
Vedrørende den således afgrænsede problemstilling havde Parlamentet i første instans forfægtet det synspunkt, at en gennemgang af den personlige aktmappe som regel er tilstrækkelig til at vurdere en ansøgning om forflyttelse. Endvidere var sagsøgeren kendt af cheferne i det pågældende generaldirektorat, idet han havde arbejdet der i ca. ti år. Han blev ikke stillet ringere end de øvrige ansøgere. Disse hørte ikke til dette generaldirektorat og havde derfor fået en samtale.
56.
Parlamentet har i det væsentlige gentaget denne argumentation under retsforhandlingerne for Domstolen.
57.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det ligebehandlingsprincip, der hænger sammen med begrebet sammenlignende undersøgelse af fortjenesterne, betyder, at fortjenesterne ikke alene skal vurderes efter de samme kriterier, men tillige
»på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder« (
63
).
58.
Dette krav udgør en af grænserne for den vide skønsbeføjelse (
64
), ansættelsesmyndigheden generelt har ved sammenligningen af fortjenesterne (
65
).
59.
Ved anvendelsen af dette princip spiller bedømmelsen i henhold til vedtægtens artikel 43 en afgørende rolle på grund af de garantier, der er knyttet til den (
66
). Den må nemlig bl. a. ikke uden referencepunkter indeholde en vurdering (
67
), tjenestemanden har ret til at tilføje enhver bemærkning (
68
), og den kan anfægtes, i givet fald også ved anvendelse af interne procedurer (
69
).
60.
I betragtning af den betydning, der tillægges ansøgernes bedømmelser, er ansættelsesmyndigheden ikke forpligtet til at gennemføre samtaler med samtlige ansøgere til en ledig stilling, hvilket Parlamentet med rette har fremhævet. Navnlig kan ansættelsesmyndigheden generelt foretage en første udskillelse af ansøgere, som på grundlag af deres bedømmelser ikke findes at opfylde kriterierne for den pågældende stilling.
61.
Dog kan det ske, at meddelelserne om ledig stilling indeholder meget specifikke betingelser, hvor det ikke direkte fremgår af bedømmelserne, om de er opfyldt. I så fald må der også benyttes andre pålidelige oplysningskilder, hvorved jeg i første række tænker på de relevante dokumenter i den personlige aktmappe. I øvrigt påhviler det imidlertid ansøgeren selv
»at fremlægge alle de oplysninger, som er nødvendige for, at ansættelsesmyndigheden kan afgøre, om den pågældende opfylder dc i stillingsopslaget anførte krav«.
62.
Og:
»Det tilkommer alene denne myndighed eller i givet fald udvælgelseskomiteen at vurdere, om der skal indhentes yderligere oplysninger fra ansøgerne« (
70
).
63.
På baggrund af disse betragtninger kan det ikke hævdes, at den anfægtede afgørelse hviler på en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, alene fordi sagsøgeren i forbindelse med den omtvistede procedure med henblik på besættelsen af stillingen ikke, i modsætning til de øvrige ansøgere, har haft lejlighed til at føre en samtale med Janssen. Ser man nemlig på hans argumentation i den appellerede dom, fremgår det, at sagsøgeren ikke har fremlagt nogen oplysning, der godtgør, at han, hvis han havde haft en samtale med Janssen efter offentliggørelsen af meddelelsen om ledig stilling, havde haft mulighed for at påberåbe sig fortjenester, som ansættelsesmyndigheden ikke allerede havde kendskab til fra hans bedømmelser og andre dokumenter i hans personlige aktmappe, eller som han ikke allerede havde haft lejlighed til at gøre opmærksom på i ansøgningen. Rettens henvisning til en sådan mulighed (
71
) er ganske abstrakt og derfor irrelevant.
64.
Det er rigtigt, at der i den foreliggende sag kunne tænkes at foreligge en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, såfremt stillingen var blevet tildelt en ansøger, der kunne forflyttes, og som havde opnået en sådan samtale. Man kunne da have rejst spørgsmålet om samtalens betydning — dens reelle betydning for udnævnelsen og den betydning, den burde have haft. Men som sagt (
72
) har en sådan udnævnelse ikke fundet sted. Det er således ikke nødvendigt at uddybe dette punkt. Parlamentets anbringender vedrørende ansøgernes forskellige situation hører efter min mening hjemme i denne sammenhæng. Det er derfor heller ikke nødvendigt at undersøge dem (
73
).
65.
3. Det må som resultat af det anførte fastslås, at Retten fejlagtigt har antaget, at den omtvistede afgørelse var ulovlig, fordi den måde, ansøgningerne var blevet behandlet på, var i strid med ligebehandlingsprincippet og tilsidesatte tjenestemænds ret til at blive hørt.
II — Parlamentets anbringende vedrørende Rettens konklusion om, at den omtvistede foranstaltning ikke var begrundet
66.
1. Rettens opfattelse, som afvises af Parlamentet i denne forbindelse, bygger på følgende ubestridte omstændigheder:
—
Sagsøgeren blev ved en standardformular som svar på sin ansøgning den 4. juli 1990 gjort bekendt med, at ansættelsesmyndigheden havde besluttet at indlede proceduren i forbindelse med den eksterne udvælgelsesprøve PE/49/A.
—
Den 18. juli 1990 indbragte sagsøgeren klage over denne afgørelse.
—
Han havde ved udløbet af den frist på fire måneder, der er fastsat i vedtægtens artikel 90, stk. 2, andet afsnit, ikke modtaget noget svar.
—
Den 18. december 1990, dvs. en måned efter udløbet af ovennævnte frist og to måneder inden udløbet af søgsmålsfristen i henhold til artikel 91, stk. 3, andet led, anlagde sagsøgeren sag ved Retten i Første Instans.
—
Ved skrivelse af 20. december 1990 afviste Parlamentet udtrykkeligt sagsøgerens klage.
67.
Det skal yderligere bemærkes, at der ikke er nogen tvist om betydningen af svaret på sagsøgerens ansøgning. Ganske vist kunne den — uheldige — bemærkning om, at proceduren i forbindelse med på en udvælgelsesprøve ville blive indledt, opfattes som et afslag, men den indeholdt dog ingen begrundelse (
74
). Endvidere fremgår det allerede af appelskriftet, at det i den udtrykkelige afvisning af klagen af 20. december 1990, som Retten var i besiddelse af, blev forklaret, hvorfor sagsøgerens ansøgning ikke var kommet i betragtning (
75
).
68.
2. Retten har på dette grundlag (
76
) indlaget det standpunkt, at ansættelsesmyndigheden i hvert fald på det stadium, hvor klagen over et afslag på en ansøgning afvises, er forpligtet til at begrunde afslaget. Sagsøgeren havde imidlertid ikke modtaget nogen begrundet afvisning af klagen, før han anlagde sag. Den fejl, der ligger i den fuldstændig manglende begrundelse, kan ifølge Retten ikke afhjælpes af forklaringer, som ansættelsesmyndigheden fremkommer med efter sagsanlægget. Sagsanlægget bevirker, at ansættelsesmyndigheden ikke længere har mulighed for at lovliggøre sin afgørelse ved en begrundet afvisning af klagen.
69.
I denne forbindelse har Retten afvist et argument, som Parlamentet havde støttet på vedtægtens artikel 91, stk. 3, andet led. Ifølge den sidste sætning i denne bestemmelse løber klagefristen (o. a. : = søgsmålsfristen) på ny, når der på en stiltiende afvisning inden for klagefristen følger en udtrykkelig afvisning af en klage. Den mulighed, der dér gives for at afhjælpe en manglende begrundelse ved cl udtrykkeligt svar på klagen, hænger ifølge Retten uadskilleligt sammen med muligheden for at anlægge sag. Et begrundet svar efter sagsanlægget opfylder ikke længere sit formål, nemlig at give den pågældende mulighed for at vurdere, om det vil være hensigtsmæssigt at anlægge sag, og Retten mulighed for at kontrollere begrundelsens rigtighed.
70.
3. Parlamentet har (
77
) for Domstolen gjort gældende, at Rettens fortolkning af vedtægten indebærer, at tjenestemanden efter udløbet af firemånedersfristen i artikel 90, stk. 2, kan anlægge sag med sikkerhed for at vinde sagen, og at samtlige sagsomkostninger under alle omstændigheder vil blive pålagt den sagsøgte institution. Tjenestemændene ville på denne måde blive tilskyndet til at anlægge sag.
71.
Denne fortolkning er ifølge Parlamentet i strid med formålet med de klagemuligheder, der er fastsat i vedtægten, og bygger på en fejlagtig opfattelse af begrebet stiltiende afvisning og konsekvenserne heraf.
72.
Hvad angår formålet med de i vedtægten fastsatte klagemuligheder har Parlamentet anført, at der i artikel 90 og 91 er fastsat et tidsrum, der skal gøre det muligt at løse tvisterne inden for institutionen, og som kan strække sig over næsten syv måneder, eller endog ti, når man henser til vedtægtens artikel 91, stk. 3, andet led, sidste sætning. Parlamentet fortolker den nævnte bestemmelse under hensyn til dette formål. Dette formål tages der ikke hensyn til ved Rettens fortolkning, nærmere bestemt som følge af den automatik, hvormed en stiltiende afvisning under alle omstændigheder fører til en annullation, fordi der er en uigendrivelig formodning for manglende begrundelse.
73.
For så vidt angår begrebet stiltiende afvisning og rækkevidden heraf har Parlamentet bemærket, at der i vedtægten udtrykkeligt er hjemmel for stiltiende afvisning, og at en sådan afvisning anses for lovlig og ikke medfører nogen »straf«. Under den mundtlige forhandling henviste Parlamentet herved til Rettens dom i Schloh-sagen (
78
), ifølge hvilken en undladelse af at besvare en klage ikke skal betragtes som et indicium for ulovlighed (
79
). Retten sidestiller derimod en stiltiende afvisning med en fejl ved sagsbehandlingen, også selv om der faktisk kan foreligge en begrundelse, hvilket følger af pligten til at begrunde afvisningen internt i administrationen. I den foreliggende sag er denne faktiske begrundelse angivet i den udtrykkelige afvisning af klagen.
74.
I hidtidig retspraksis er en stiltiende afvisning af en klage ikke systematisk blevet ligestillet med en manglende begrundelse af den oprindelige afgørelse, som der klages over. På dette punkt har Parlamentet bl.a. henvist til Moli-dommen (
80
).
75.
En passende løsning i sådanne tilfælde ville være automatisk at lade den sagsøgte institution betale sagsomkostningerne, uden at dette foregriber afgørelsen af sagens realitet.
76.
4. a) Alle disse betragtninger giver mig først anledning til visse generelle bemærkninger om det i vedtægten fastsatte begrundelseskrav.
77.
Dette krav er i artikel 25, stk. 2, principielt fastsat for afgørelser, der indebærer et klagepunkt, men gentages udtrykkeligt i artikel 90, stk. 2, for afgørelser vedrørende en klage. Ifølge fast retspraksis har begrundelsespligten til formål
»at gøre det muligt for Domstolen at udøve sin kontrol med hensyn til afgørelsens lovlighed og at give afgørelsens adressat oplysninger, der er tilstrækkelige til at fastslå, hvorvidt afgørelsen er korrekt eller behæftet med en mangel, hvorefter dens lovlighed kan anfægtes« (
81
).
78.
På baggrund af denne fortolkning af begrundelsespligten er det væsentlige ikke, i modsætning til, hvad Parlamentet åbenbart mener (
82
), om ansættelsesmyndigheden havde konkrete grunde til at træffe en foranstaltning, der kan siges at indebære et klagepunkt. For at opfylde sin forpligtelse i henhold til artikel 25, stk. 2, og artikel 90, skal ansættelsesmyndigheden derimod redegøre for sine grunde.
79.
Det er dog korrekt, at dette krav i visse situationer kan begrænses af andre hensyn. En af disse situationer er omhandlet i selve vedtægten for så vidt angår begrundelsen af afgørelser vedrørende en klage, nemlig i tilfælde af stiltiende afvisning. Efter min opfattelse er formålet med dette instrument at spare administrationen for at give en begrundelse, der blot er en gentagelse af de oplysninger, der allerede er indeholdt i meddelelsen om den oprindelige afgørelse. Det er i denne sammenhæng, man skal se følgende bemærkning i den af Parlamentet påberåbte Moli-dom (
83
):
»Under de i vedtægtens artikel 90, stk. 2, fjerde afsnit, omhandlede omstændigheder må begrundelsen af en stiltiende afvisning nødvendigvis anses for sammenfaldende med begrundelsen eller mangelen på begrundelse af den afgørelse, som den ubesvarede klage var rettet imod, således at undersøgelsen af grundene til de to afgørelser har samme genstand« (
84
).
80.
Ved denne dom annullerede Domstolen den oprindelige omtvistede afgørelse såvel som den stiltiende afvisning af klagen, bl.a. fordi ingen af dem var begrundet; med andre ord, fordi klageafgørelsen (som foreligger ved fristens udløb) stiltiende henviste til begrundelsen for den oprindelige afgørelse, dvs. at den ikke henviste til noget som helst. Om den stiltiende afvisning af en klage er i overensstemmelse med begrundelseskravet, afhænger således af, om (og hvorledes) den oprindelige afgørelse er begrundet.
81.
I modsætning til, hvad Parlamentet hævder, kan en stiltiende afvisning af en klage — uden at dette formodes at være ulovligt, hvilket ville være i strid ved vedtægten — følgelig anfægtes fra et begrundelsessynspunkt, nemlig når allerede den oprindelige afgørelse var ubegrundet.
82.
b) Disse almindelige principper gælder ligeledes for sager som den foreliggende, dog med en lille forskel. Denne forskel består i, at Domstolen i tilfælde af besættelse af en stilling ved forfremmelse eller forflyttelse ikke kræver, at den oprindelige afgørelse er begrundet, ej heller over for de ansøgere, der ikke er blevet forfremmet, da
»betragtningerne i en sådan begrundelse kan få skadevirkninger for disse eller i det mindste nogle af disse« (
85
).
83.
I dette tilfælde skal afvisningen af klagen imidlertid begrundes (
86
), hvilket Parlamentet udtrykkeligt har erkendt i første instans (
87
). Klageren udtrykker nemlig ved sin klage et ønske om at vide, hvorfor hans ansøgning er afslået, såfremt ansættelsesmyndigheden fastholder afslaget. Han giver således afkald på beskyttelse mod eventuelle negative vurderinger. Som Domstolen endvidere har fastslået i Culin-dommen (
88
), må begrundelsen på klagestadiet anses for sammenfaldende med begrundelsen af den oprindelige afgørelse (
89
).
84.
Det fremgår af det ovenfor anførte, at der i det foreliggende tilfælde på tidspunktet for sagsanlægget fuldstændig manglede en begrundelse for den anfægtede foranstaltning, som blev bekræftet ved den stiltiende afvisning af klagen. Følgelig er det med god grund, at forhandlingerne for Retten navnlig angik spørgsmålet, om denne mangel kunne afhjælpes ved de erklæringer, som ansættelsesmyndigheden havde fremsat efter sagsanlægget.
85.
For så vidt angår dette spørgsmål vil jeg først se på, hvilke følger artikel 91, stk. 3, andet led, har, når der efter en stiltiende afvisning, men stadig inden for søgsmålsfristen, træffes en udtrykkelig afgørelse om afvisning. Her må jeg tilslutte mig Rettens opfattelse. Denne bestemmelse giver ikke hjemmel til at afhjælpe en manglende begrundelse efter sagsanlægget. Den deri fastsatte forlængelse af søgsmålsfristen kan ganske vist forlænge den administrative fase, som er omhandlet i vedtægtens artikel 90 og 91, og som har til formål at sikre,
»at konflikter mellem tjenestemænd eller øvrige ansatte og administrationen så vidt muligt ... løses i mindelighed« (
90
).
86.
Men dette er kun muligt, såfremt den pågældende fase ikke er afsluttet ved, at sagsøgeren har anlagt sag inden for den tremånedersfrist, der begyndte at løbe ved den stiltiende afvisning. Bestemmelsen forudsætter nemlig, at en klage udtrykkeligt afvises »inden for klagefristen (o. a. : = søgsmålsfristen)«, hvorved »klagefristen løber på ny«. Men efter sagsanlægget kan der ikke længere være tale om en afgørelse truffet »inden for søgsmålsfristen«, og det giver logisk ikke længere nogen mening at lade fristen løbe på ny, da sagen allerede er anlagt inden for fristen. Det har ej heller nogen praktisk interesse, idet den mulighed, den nye frist giver den pågældende for at undersøge administrationens grunde med henblik på et eventuelt sagsanlæg, ikke længere giver nogen mening efter sagens anlæg.
87.
Dette vil kun give mening, såfremt sagsøgeren hæver sin sag og anlægger en ny sag — inden for den nye frist. I den nævnte bestemmelse tales der imidlertid alene om et sagsanlæg, således at en mindelig løsning af tvisten kun er mulig, såfremt ansættelsesmyndigheden kommer sagsanlægget i forkøbet med sin udtrykkelige afgørelse.
88.
Såfremt den oprindelige afgørelse ikke er begrundet, skal ansættelsesmyndigheden for at være sikker på sin sag overholde firemånedersfristen for klagens afvisning, da vedtægten betragter sager anlagt efter denne frist som lovligt anlagt, også selv om de anlægges umiddelbart efter.
89.
Øjensynligt for at øge mulighederne for en mindelig løsning har man i 1972, da den her omtalte bestemmelse blev indsat i vedtægten, samtidig ligeledes fastsat søgsmålsfristen i tilfælde af en stiltiende afvisning af klagen til tre måneder, mens den oprindelig var på to måneder, dvs. kortere end fristen ved en udtrykkelig afvisning (
91
).
90.
I den foreliggende sag forelå der ingen begrundelse på tidspunktet for sagsanlægget, uden at artikel 91, stk. 3, andet led, som nævnt kunne retfærdiggøre den for sene angivelse af grundene. De forklaringer, der blev givet sagsøgeren efterfølgende, kunne ikke længere opfylde begrundelsespligtens formål, nemlig at informere sagsøgeren med henblik på et eventuelt sagsanlæg. I denne situation annullerer Fællesskabets retsinstanser principielt den anfægtede afgørelse (
92
). De udsigter til at vinde en sag i tilfælde af fuldstændig mangel på begrundelse, som Parlamentet kritiserer, følger, som det fremgår af disse domme og mine overvejelser, af selve formålet med og systematikken i artikel 90 og 91 og er på ingen måde i strid med disse.
91.
Det må dog endnu undersøges, om det under visse omstændigheder kan være rigtigt at fravige dette princip. Det kan det ifølge retspraksis være i særlige tilfælde, hvis man igen går ud fra de to formål med begrundelsen, nemlig at informere sagsøgeren og Fællesskabets retsinstanser. Når retsforhandlingerne for disse retsinstanser har muliggjort en sådan information, kan det »i undtagelsestilfælde bevirke, at der ikke længere er noget grundlag for et anbringende om, at afgørelsen ikke er blevet begrundet« (
93
).
92.
I denne forbindelse sondres der i retspraksis mellem to grupper af tilfælde (
94
).
93.
Den første gruppe bygger klart på den tankegang, at selv om det er rigtigt, at den retslige procedure ifølge Michel- og Culindommenc ikke blot skal være en forlængelse af den administrative procedure, er der alligevel en snæver forbindelse mellem begrundelsen for den anfægtede foranstaltning og den sagsøgte institutions argumentation for Fællesskabets retsinstanser.
94.
Helt i overensstemmelse hermed har Domstolen (
95
) og Retten i Første Instans (
96
) i visse tilfælde antaget, at en utilstrækkelig begrundelse kan suppleres efter sagsanlægget.
95.
I den foreliggende sag kan dette ikke komme på tale, idet der overhovedet ikke forelå nogen begrundelse, førend sagen blev anlagt.
96.
Ud fra samme tankegang har Retten i Første Instans dog accepteret en efterfølgende begrundelse i et tilfælde, hvor der ikke forelå nogen som helst begrundelse før sagsanlægget (
97
). Jeg kan herved, uden at skulle tage stilling til denne retspraksis, fastslå, at den nævnte sag på et væsentligt punkt adskilte sig fra den foreliggende. Det drejede sig om en procedure i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 2, hvor stillingen var blevet tildelt en anden ansøger end sagsøgeren. I dette tilfælde fastslog Retten, at begrundelsespligten var begrænset af »den fortrolighed, som de øvrige ansøgere havde krav på« (
98
). Domstolen godkendte en tilsvarende begrænsning i et tilfælde, hvor en forfremmelse blev anfægtet: Begrundelsen skal kun vedrøre opfyldelsen af de retlige betingelser, vedtægten stiller for forfremmelsens lovlighed (
99
). Det fremgår af retspraksis, at en helt formelagtig begrundelse, der er næsten ubrugelig for den pågældende, også opfylder denne betingelse (
100
). Under disse omstændigheder har den manglende begrundelse før sagsanlægget naturligvis mindre betydning, end hvis den skulle have været mere detaljeret. Det må i tilslutning hertil fastslås, at den materielle prøvelse, der udøves af Fællesskabets retsinstanser, i disse tilfælde har så meget større betydning, og disse retsinstanser vil bestræbe sig på om fornødent aktivt at klarlægge de relevante omstændigheder (
101
).
97.
For så vidt angår den foreliggende sag skal det erindres, at den omtvistede procedure med henblik på besættelsen af den ledige stilling ikke førte til nogen udnævnelse. Afslaget på sagsøgerens ansøgning kan således kun skyldes årsager, der vedrører ham selv. Derfor burde ansættelsesmyndigheden ikke begrænse sig til tomme fraser om procedurens lovlighed, men forklare sagsøgeren, hvorfor den ikke fandt hans fortjenester tilstrækkelige i forhold til de krav, der stilledes i den ledige stilling. Heraf følger, at det ikke under påberåbelse af den begrænsede begrundelsespligt var berettiget at undlade at annullere den omtvistede foranstaltning på grund af manglende begrundelse under henvisning til de forklaringer, der blev givet under retssagen.
98.
Et andet hensyn, der kan retfærdiggøre en sådan undtagelse fra princippet om annullation af den omtvistede foranstaltning, fremgår af Kypreos-dommen (
102
). I denne sag var afslaget på at optage ansøgeren på listen over egnede ansøgere efter en almindelig udvælgelsesprøve ikke blevet begrundet før sagsanlægget. Afslaget skyldtes imidlertid, at sagsøgeren ikke havde opnået det nødvendige antal points ved en obligatorisk sprogprøve. Der var intet, der tydede på ulovligheder ved tildelingen af points. I denne sag havde den sagsøgte institution under ingen omstændigheder kunnet opføre sagsøgeren på listen over egnede ansøgere, selv om Domstolen havde annulleret afgørelsen på grund af manglende begrundelse. Institutionen kunne blot have truffet den samme afgørelse på ny, og begrundelsen ville på det tidspunkt allerede være sagsøgeren bekendt. Sagsøgeren ville således ikke længere have nogen berettiget interesse i annullationen (
103
).
99.
For så vidt angår den foreliggende sag synes der ikke at foreligge tvingende retlige grunde til at afslå sagsøgerens ansøgning. Således vil det efter annullationen af den omtvistede afgørelse på ny afhænge af ansættelsesmyndighedens skøn, om sagsøgeren skal forflyttes til den pågældende stilling. Ovennævnte hensyn berettiger følgelig heller ikke til at fravigelse af det princip, der er fastsat i Michel og Culin-dommene.
100.
Det kan herefter konkluderes, at det er med føje, at Retten har taget sagsøgerens tredje anbringende til følge.
C — Forslag til afgørelse
101.
På grundlag af det ovenfor anførte foreslår jeg følgende:
—
Appellen forkastes.
—
Parlamentet dømmes i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, til at betale sagens omkostninger, herunder intervenientens omkostninger.
(
*1
) – Originalsprog: lysk.
(
1
) – Sml. 11, s. 121.
(
2
) – Præmis 24 30 i den appellerede dom.
(
3
) – Præmis 36 43 i den appellerede dom.
(
4
) – Punkt 15 ff. i appelskriftet.
(
5
) – Præmis 29 i den appellerede dom.
(
6
) – Punkt 22 i appelskriftet.
(
7
) – Punkt 28 i appelskriftet.
(
8
) – Præmis 29 i den appellerede dom.
(
9
) – Præmis 24 i den appellerede dom.
(
10
) – Præmis 25 i den appellerede dom.
(
11
) – Præmis 26 i den appellerede dom.
(
12
) – Dom af 21.11.1991, sag C-269/90, Technische Universität München mod Hauptzollamt München-Mitte, Sml. I, s. 5469.
(
13
) – Præmis 27 og 28 i den appellerede dom.
(
14
) – Sc præmis 28 i den appellerede dom.
(
15
) – Præmis 25 i den appellerede dom.
(
16
) – Præmis 26 i den appellerede dom.
(
17
) – De eventuelle undtagelser fra dette princip, som Parlamentet selv anerkender, har en anden karakter og må således undersoges i den sammenhæng, de optræder i. Det bemærkes i så henseende, at Parlamentet for del forste i appelskriftets punkt 18 henviser til Mollct-dommcn (dom af 13.4.1978, sag 75/77, Sml. s. 897). Jeg vii vende tilbage til det synspunkt, som denne dom bygger på, senere i delte afsnit. Parlamentet baserer sig for det andet på, at der ikke foreligger nogen instruks fra de kompetente instanser, som bestemmer, at der skal finde en forudgående samtale sted i forbindelse med de administrative procedurer, der er beskrevet længere oppe i teksten (punkt 20 i appelskriftet), og at der ej heller i meddelelsen om ledig stilling var omhandlet nogen horing (punkt 21 i appelskriftet). Jeg vil vende tilbage til dette argument i det folgende afsnit (afsnit 38 ff.).
(
18
) – Se præmis 25, sammenholdt med præmis 26, i den appellerede dom.
(
19
) – Rådets forordning af 10.7.1975 om fritagelse for told efter Den Fælles Toldtarif ved indførsel af uddannelsesmæssigt, videnskabeligt eller kulturelt materiale (EFT L 184, s. 1).
(
20
) – Kommissionens forordning af 12.12.1979 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelserne til forordning (EØF) nr. 1798/75 (EFT L 318, s. 32).
(
21
) – Præmis 23 i dommen i sag C-269/90.
(
22
) – Præmis 13 i dommen i sag C-269/90.
(
23
) – Præmis 24 i dommen i sag C-269/90.
(
24
) – Sc for så vidt angår reglerne om EF-ansattc: dom af 1.10.1991, sag C-283/90 R Vidrányi mod Kommissionen, Smi. I, s. 4339, præmis 20.
(
25
) – Sc præmis 25 i dommen i sag C 269/90.
(
26
) – Jf. dom af 9.6.1992, sag C-30/91 P, Lestelle mod Kommis sionen. Sml. I, s. 3755, præmis 27, og kendelse af 3.12.1992, sag C-32/92 P, Macrae Moat mod Kommissionen, Sml. I, s. 6379, præmis 11.
(
27
) – Jf. ovennævnte dom af 1.10.1991 i sag C-283/90 P, se fod note 24.
(
28
) – Jf. f. eks. dom afsagt den 5.12.1990 af Retten i Forste Instans, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, præmis 73 ff., med henvisninger til Domstolens praksis i præmis 78.
(
29
) – Domme af 11.3.1986, sag C-293/84, Sorani mod Kommis sionen, Sml. s. 967, og sag C-294/84, Adams mod Kommis sionen, Sml. s. 977.
(
30
) – Dom af 27.10.1977, sag 121/76, Moli mod Kommissionen, Sml. s. 1971, og af 13.4.1978, sag 75/77, Mollet mod Kom missionen, Sml. s. 897.
(
31
) – Jf. præmis 22 i den appellerede dom.
(
32
) – Der er tale om Adams-dommen, jf. ovenfor, fodnote 27.
(
33
) – Præmis 23 i den appellerede dom.
(
34
) – Dom af 30.6.1971, sag 19/70, Almini mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 155, org. ref.: Rec. s. 623.
(
35
) – Dom af 11.5.1978, sag 34/77, Oslizlok mod Kommissionen, Sml. s. 1099.
(
36
) – Se Almini-dommcn, præmis 12-16, og Oslizlok-dommcn, præmis 27-37.
(
37
) – En sådan afgørelse kunne i den forbindelse kun være et afslag på ansøgningen. Men at betragte dette afslag som genstand for samtalen ville være helt absurd.
(
38
) – Se punkt 8 ovenfor.
(
39
) – Se punkt 36 f. nedenfor.
(
40
) – Se punkt 38 ff. og 53 ff. nedenfor.
(
41
) – Præmis 24 i den appellerede dom.
(
42
) – Jf. dom af 12.2.1987, sag 233/85, Bonino mod Kommissio nen, Sml. s. 739, præmis 5, Rettens dom af 3.3.1993, sag T-25/92, Vela Palacios mod ØSU, Sml. s. 201. præmis 40.
(
43
) – Dom af 25.2.1987, sag 52/86, Banner mod Parlamentet, Sml. s. 979.
(
44
) – Jf. dom af 16.3.1971, sag 48/70, Bernardi mod Parlamentet, Sml. 1971, s. 31, præmis 27, org. réf.: Rec. s. 175.
(
45
) – Jeg vil senere (i punkt 53 ff.) behandle forskellen i behandlingen af sagsøgeren og de øvrige ansøgere, som ligeledes må tages i betragtning som del ar denne tilsidesættelse.
(
46
) – Præmis 27 og 29 i den appellerede dom.
(
47
) – Præmis 27 i den appellerede dom.
(
48
) – Jf. punkt 33 samt 20 og 21 i appelskriftet.
(
49
) – Punkt 34 i appelskriftet.
(
50
) – Punkt 34 og 35 i appelskriftet.
(
51
) – Punkt 10 i appelskriftet.
(
52
) – Punkt 9 i appelskriftet.
(
53
) – Punkt 11 i appelskriftet.
(
54
) – Præmis 28, sidste afsnit, i den appellerede dom.
(
55
) – Præmis 28, andet afsnit, i den appellerede dom.
(
56
) – Jf. præmis 27 og 29 i den appellerede dom saml henvisnin gen i præmis 29 til Hochbaum og Rawes dommen af 9.7.1987, forenede sager 44/85, 77/85. 294/85 og 285/85. Sml. s. 3259, præmis 19.
(
57
) – Dom af 18.3.1993, sag C-35/92 P, Europa Parlamentet mod Frederiksen, Sml. I, s. 991, praæmis 13.
(
58
) – Predcriksen dommen, se den foregående fodnote, pra: mis 14.
(
59
) – Dom af 21.4.1983, sag 222/81, Ragusa mod Kommissionen, Sml. s. 1245, præmis 18.
(
60
) – I samme retning går Rettens dom af 16.10.1990, sag T-128/89, Brumter mod Rådet, Sml. II, s. 545 (summarisk offentliggørelse); jf. præmis 23 i den fuldstændige version.
(
61
) – Se punkt 24 ovenfor, sammenholdt med de i fodnote 26 citerede domme.
(
62
) – Præmis 22 i den appellerede dom.
(
63
) – Dom af 7.7.1964, sag 97/63, De Pascale mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 523, org. réf.: Rec. s. 1011, pi s. 1037.
(
64
) – Se foregående fodnote.
(
65
) – Se for så vidt angår forfremmelser f.cks. dom af 25.2.1987, sag 52/86, Banner mod Parlamentet, Sml. s. 979, pra-'mis 9; for så vidt angår forflyttelser: Bonino-dommcn, a.st., pra: mis 5.
(
66
) – Fast praksis, se f.cks. dom af 17.12.1992, sag C-68/91 P, Moritz mod Kommissionen, Sml. I, s. 6849, prajmis 16.
(
67
) – Dom af 14.7.1977, sag 61/76, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 1419, præmis 46.
(
68
) – Jf. vedtægtens artikel 43, stk. 2.
(
69
) – Jf. dom af 3.7.1980, forenede sager 6/79 og 97/79, Grassi mod Rådet, Sml. s. 2141, præmis 20.
(
70
) – Dom af 30.5.1984, sag 111/83, Picciolo mod Parlamentet, Sml. s. 2323, præmis 13.
(
71
) – Præmis 28 i den appellerede dom.
(
72
) – Se punkt 42 ovenfor.
(
73
) – Se punkt 55 ovenfor.
(
74
) – Præmis 28 i den appellerede dom samt Parlamentets indlæg; under den mundtlige forhandling: s. 10 i retsmodeudskrif ten.
(
75
) – Se punkt 5 i appelskriftet.
(
76
) – Jf. prajmis 36 43 i den appellerede dom.
(
77
) – Jf. punkt 39-51 i appelskriftet.
(
78
) – Dom af 25.2.1992, sag T-11/91, Schloh mod Rådet, Sml. II, s. 203.
(
79
) – Jf. præmis 72 i Schloh-dommen.
(
80
) – Se fodnote 30 ovenfor.
(
81
) – Jf. dom af 26.11.1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, præmis 22.
(
82
) – Jf. punkt 73 ovenfor.
(
83
) – Se fodnote 30 ovenfor.
(
84
) – Præmis 12 i dommen.
(
85
) – Dom af 30.10.1974. sag 188/73, Grassi mod Rådet, Sml. s. 1099, præmis 12 — vedrorende en forfremmelse; på samme måde ved placering i en anden stilling: Bonino dommen (jf. fodnote 42), præmis 4.
(
86
) – Se Grassi-dommcn, foranstående fodnote, præmis 13; dom af 7.2.1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. 1, s. 225, præmis 13; se ligeledes Rettens dom i Schloh-sagen (fodnote 78), præmis 73.
(
87
) – Præmis 34 i den appellerede dom.
(
88
) – Fodnote 86.
(
89
) – A.st., præmis 13 og 14.
(
90
) – Dom af 1.7.1976, sag 58/75, Sergy mod Kommissionen, Sml. s. 1139, præmis 32.
(
91
) – Jf. ordlyden af artikel 91 i forordning nr. 31 (EØF), 11 (Euratom), EFT 1959 1962, s. 126; den ændring, der har resulteret i den nugældende version, hviler pä forordning nr. 1473/72 af 30.6.1972 (EFT 1972 III, s. 672).
(
92
) – Se Michel-dommen (ovenfor, fodnote 81) og Culin dommen (ovenfor, fodnote 86).
(
93
) – Dom af 8.3.1988, forenede sager 64/88, 71/88, 72/88. 73/88 og 76/88, Sergio mod Kommissionen, Sml. s. 1399, pra; mis 52.
(
94
) – Se nedenfor, punkt 93 97 samt punkt 98 og 99.
(
95
) – Se, ud over Sergio dommen, Picciolo-dommcn af 30.5.1984, sag 111/83, Sml. s. 2323.
(
96
) – Se I Linning dommen af 20.9.1990, sag T-37/89, I Linning mod Parlamentet, Sml. II, s. 463, samt Schloh-dommcn (fodnote 78) og Vela Palacios dommen af 3.3.1993, sag T-25/92, Sml. II, s. 201.
(
97
) – Se dom af 13.12.1990, forenede sager T-160/89 og T-161/89, Kalavros mod Domstolen, Sml. II, s. 871.
(
98
) – Præmis 70 i Kalavros-dommen.
(
99
) – Grassi-dommcn (se fodnote 85), præmis 14; ligeledes Rettens dom i Schloh-sagcn (ovenfor, fodnote 78), præmis 73.
(
100
) – Se Grassi-dommen, præmis 16, 17 og 18, samt Schlohdommen, præmis 10, sammenholdt med præmis 73-76.
(
101
) – Jf. ud over Kalavros- og Schloh-dommene bl. a. Rettens dom af 30.1.1992, sag T-25/90, Schõnhcrr mod ØSU, Sml. II, s. 63, præmis 30.
(
102
) – Dom af 27.3.1985, sag 12/84, Kypreos mod Rådet, Sml. s. 1005.
(
103
) – Andre eksempler fra retspraksis bygger på lignende betragtninger: Rettens dom i Hanning-sagen (jf. fodnote 96), hvor det drejede sig om en uregelmæssighed ved en udvælgelsesprøve, Pérez Mingucz-dommcn af 20.3.1991, sag T-1/90, Sml. II, s. 143, præmis 86, samt Valverde Mordt-dommen af 27.6.1991, sag C-156/89, Sml. II, s. 407, særlig præmis 133.