62005CC0134
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
M. POIARES MADURO
prednesené 14. decembra 2006 (
1
)
Vec C-134/05
Komisia Európskych spoločenstiev
proti
Talianskej republike
„Nesplnenie povinnosti členským štátom — Slobodné poskytovanie služieb — Právo usadiť sa — Mimosúdne vymáhanie pohľadávok“
1.
V tejto žalobe podanej podľa článku 226 ES sa navrhuje, aby bolo určené, že Talianska republika si stanovením podmienok, ktorými podmieňuje činnosť mimosúdneho vymáhania pohľadávok vrátane prípadov, keď je táto činnosť vykonávaná podnikmi usadenými v ostatných členských štátoch, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 43 ES a 49 ES.
I — Právny rámec a konanie pred podaním žaloby
2.
Taliansky zákon o verejnom poriadku prijatý kráľovským dekrétom č. 773 z 18. júna 1931 (bežný doplnok ku GURI č. 146 z 26. júna 1931), vykladaný a doplnený obežníkom ministerstva vnútra z 2. júla 1996 (ďalej len „talianska právna úprava“), v podstate stanovuje:
—
výkon činnosti mimosúdneho vymáhania pohľadávok je viazaný na vydanie licencie zo strany Questore, miestneho policajného orgánu,
—
licencia platí výlučne pre priestory, ktoré sú v nej uvedené,
—
povolená činnosť je obmedzená na provinciu, v ktorej bola licencia vydaná,
—
na účel zachovania dôvery verejnosti môže Questore viazať vydanie licencie na dodatočné príkazy mimo príkazov stanovených týmto zákonom,
—
držiteľ licencie musí trvale a viditeľným spôsobom vyvesiť v priestoroch tabuľu s činnosťami, ktoré vykonáva, a príslušný cenník a nemôže vykonávať iné činnosti ako tie, ktoré má uvedené na tejto tabuli,
—
je potrebné stanoviť objektívne a homogénne parametre tak, aby uplatňované ceny neboli príliš rozdielne v tej istej provincii,
—
spoločnosti zaoberajúce sa mimosúdnym vymáhaním pohľadávok nemôžu vykonávať finančné činnosti upravené legislatívnym dekrétom č. 385/93 z 1. septembra 1993 týkajúcim sa bankových a úverových činností (riadny doplnok GURI č. 92 z 30. septembra 1993), vyhradené výlučne finančným sprostredkovateľom zapísaným v príslušnom zozname ministerstva financií.
3.
Komisia Európskych spoločenstiev, ktorá bola toho názoru, že väčšina týchto ustanovení nie je zlučiteľná s článkami 43 ES a 49 ES, poslala 21. marca 2002 výzvu Talianskej republike. Talianske orgány, ktoré spochybnili existenciu porušenia pravidiel Zmluvy ES, odpovedali, že zriadili pracovnú skupinu poverenú zvážením revízie predmetnej právnej úpravy, a zaslali Komisii list oznamujúci prípravu príslušného návrhu zákona. Komisia nedostala ani znenie, ani plán prijatia tohto návrhu, a preto vydala 7. júla 2004 odôvodnené stanovisko. Vzhľadom na to, že odôvodnené stanovisko zostalo bez odozvy, Komisia podala 22. marca 2005 na Súdny dvor túto žalobu.
II — Posúdenie
4.
Mimosúdne vymáhanie pohľadávok môže byť definované ako „každý úkon alebo praktika, ktorej cieľom je prinútiť dlžníka vyrovnať nezaplatený dlh, s výnimkou akéhokoľvek vymáhania na základe exekučného titulu“ (
2
). Výkon tejto činnosti je upravený rôznymi ustanoveniami talianskej právnej úpravy. Podľa Komisie je táto právna úprava vo viacerých ohľadoch nezlučiteľná s článkami 43 ES a 49 ES. Presnejšie, Komisia proti nej uplatňuje osem výhrad, ale niektoré z nich sa zdajú byť tak úzko späté, že pre zreteľnosť analýzy môžu byť tvrdenia Komisie zoskupené do piatich bodov.
5.
Komisia svojou žalobou vyzýva Súdny dvor, aby ešte raz upresnil, aká je voľnosť, ktorou disponujú členské štáty pri úprave výkonu hospodárskej činnosti, ktorá nebola ešte upravená v právnom poriadku Spoločenstva.
6.
V tomto ohľade je potrebné na úvod pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora „v prípade neexistencie harmonizácie zárobkovej činnosti majú členské štáty v zásade právomoc definovať výkon tejto činnosti, ale musia vykonávať svoju právomoc v uvedenej oblasti v súlade so základnými slobodami zaručenými touto zmluvou“ (
3
). Isto, slobody pohybu, ako je právo slobodného usadzovania a slobodného poskytovania služieb, nemajú za cieľ liberalizovať národné ekonomiky tým, že by bránili akejkoľvek štátnej právnej úprave, ktorá by sa dotýkala hospodárskej a obchodnej slobody; inak by odzvonili právomoci členských štátov v oblasti právnej úpravy hospodárstva. Ale majú za cieľ presadiť odstránenie rozdelenia vnútroštátnych trhov uľahčením výkonu činnosti hospodárskych subjektov na nadnárodnej úrovni. Na tento účel majú za cieľ upraviť všetky nadnárodné situácie a zakázať nielen akúkoľvek priamu alebo nepriamu diskrimináciu z dôvodu štátnej príslušnosti zavedenej členskými štátmi, ale tiež akékoľvek vnútroštátne opatrenie smerujúce k menej priaznivému zaobchádzaniu v prípade nadnárodných situácií, než je tomu v prípade čisto vnútroštátnych situácií. (
4
) Inak povedané, v súlade s logikou vnútorného trhu ide o postihovanie diskriminácií smerujúcich proti výkonu slobody pohybu. Toto pôsobenie slobôd pohybu núti štáty, aby vzali do úvahy účinok opatrení regulujúcich ich národné ekonomiky na situáciu štátnych príslušníkov Spoločenstva, ktorí hodlajú využiť ich právo na slobodný pohyb.
7.
Presnejšie, menej priaznivé zaobchádzanie s nadnárodnými situáciami, ktoré zakazuje zásada slobody pohybu, môže nadobudnúť rôzne formy. Môže to byť isto účinok diskriminácie zvýhodňujúcej vnútroštátnych príslušníkov. Môže taktiež vyplývať z obmedzenia prístupu na trh, keď vnútroštátna právna úprava chráni pozície dosiahnuté hospodárskymi subjektmi usadenými na vnútroštátnom trhu (
5
) alebo sťažuje nadnárodnú činnosť (
6
), alebo obchod medzi členskými štátmi.
8.
Je potrebné v rámci tejto analýzy posúdiť relevantnosť výhrad uplatnených Komisiou.
9.
Ako to preukáže ďalšia analýza, tieto výhrady sú odôvodnené. To neznamená, že členský štát nemôže upraviť činnosť mimosúdneho vymáhania pohľadávok. Nepochybne je tiež žiaduce, aby tomu tak bolo. Ale podmienky, ktorým Talianska republika podriadila jej výkon, veľmi obmedzujú slobodu usadiť sa a slobodu poskytovania služieb.
A — Požiadavka licencie a dodatočné podmienky jej udelenia
10.
Komisia najprv spochybňuje podmienku stanovenú talianskou právnou úpravou pre výkon činnosti mimosúdneho vymáhania pohľadávok, týkajúcu sa predchádzajúceho vydania správneho povolenia zo strany miestneho policajného orgánu Questore. Táto podmienka porušuje slobodu poskytovania služieb, pretože je taktiež uložená poskytovateľom usadeným v inom členskom štáte bez toho, aby bolo prihliadnuté na to, či títo poskytovatelia dodržiavajú povinnosti stanovené prípadne právnou úpravou štátu usadenia, na účel ochrany verejného záujmu, ktorý je sledovaný talianskou právnou úpravou. Platí to o to viac, že talianska právna úprava priznáva Questore na účel zachovania dôvery verejnosti právomoc ukladať dodatočné príkazy mimo príkazov, ktoré výslovne stanoví.
11.
Táto výhrada a argumentácia predložená Komisiou na jej podporu sa mi zdajú byť odôvodnené.
12.
Na svoju obranu talianske orgány v prvom rade uplatňujú, že je pravdou, že tento systém predchádzajúceho povolenia nezakotvuje priamo alebo nepriamo diskrimináciu na úkor cezhraničných poskytovateľov, pretože požiadavka licencie platí taktiež pre talianske subjekty a/alebo pre subjekty usadené v Taliansku. Je však známe, že zásada slobody poskytovania služieb, v rámci ktorej bolo pripojené riešenie pôvodne zavedené v oblasti slobodného pohybu tovarov, bola vykladaná tak, že nezakazuje iba priamo alebo nepriamo diskriminačné obmedzenia, ale aj prekážky uplatňované bez rozdielu. Podľa judikatúry vo veci Säger (
7
)„článok 59 Zmluvy (zmenený, teraz článok 49 ES) vyžaduje nielen odstránenie všetkých foriem diskriminácie voči poskytovateľovi usadenému v inom členskom štáte z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale takisto odstránenie všetkých obmedzení, aj keď sa uplatňujú rovnako na vnútroštátnych poskytovateľov ako na poskytovateľov z iných členských štátov, ak sú takej povahy, že môžu zakázať činnosti poskytovateľa usadeného v inom členskom štáte, kde legálne poskytuje podobné služby, alebo im inak zabrániť“. Podľa stanovenej judikatúry platí, že predchádzajúce správne povolenie môže zabrániť poskytovaniu služieb alebo ich spraviť menej atraktívnymi a predstavuje v dôsledku obmedzenie slobodného pohybu tohto poskytovateľa. (
8
) Predstavuje prekážku prístupu cezhraničného poskytovateľa na trh hostiteľského štátu.
13.
Talianske orgány sa v druhom rade dovolávajú dôvodov spojených s verejným poriadkom a s verejnou bezpečnosťou, akými sú nutnosť boja proti prenikaniu kriminality, boj proti úžere a ochrana dlžníkov, ktorými odôvodňuje uplatňovanie kontroly ex ante, ktorú predstavuje požiadavka licencie. Ide najmä o zabránenie tomu, aby činnosť mimosúdneho vymáhania pohľadávok nebola vykonávaná osobami, ktoré by mohli páchať závažnú trestnú činnosť voči osobe alebo majetku dlžníkov.
14.
Takéto záujmy nepochybne predstavujú naliehavé dôvody všeobecného záujmu, ktoré v zásade môžu odôvodniť prekážky uplatňované bez rozdielu na slobodné poskytovanie služieb.
15.
Na to je predsa len potrebné, aby dotknuté opatrenie, ktoré predstavuje prekážku, dodržovalo zásadu proporcionality, teda aby bolo spôsobilé zaistiť uskutočnenie sledovaného oprávneného cieľa a nešlo nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie. (
9
)
16.
Súhlasím s analýzou Komisie, podľa ktorej požiadavka týkajúca sa povolenia prekračuje mieru nevyhnutnú na dosiahnutie sledovaného cieľa, ktorým je zaistenie prísnej kontroly činnosti mimosúdneho vymáhania pohľadávok v záujme verejného poriadku. Predchádzajúce povolenie sa za rovnakých podmienok, bez ohľadu na štátnu príslušnosť, bez rozdielu ukladá cezhraničným poskytovateľom a podnikateľským subjektom usadeným v Taliansku. Ak potom podnik, v prípade usadenia v inom členskom štáte, podlieha v zásade zákonom hostiteľského štátu, ktorý mu môže uložiť rovnaké podmienky a kontroly, ktoré uplatňuje na vlastné subjekty, nie je možné to isté požadovať od poskytovateľa služieb, ktorý vykonáva svoju činnosť príležitostne v inom členskom štáte a ktorý podlieha platným pravidlám a kontrolám v jeho štáte pôvodu. Slobodné poskytovanie služieb by bolo zbavené akéhokoľvek účinného účinku, keby malo podliehať všetkým podmienkam vyžadovaným na usadenie. (
10
) Znamená to tiež znevýhodnenie cezhraničných poskytovateľov vo vzťahu k poskytovateľom usadeným na území hostiteľského štátu. (
11
) Súdny dvor z toho pred dlhou dobou vyvodil, že podriadenie poskytovateľa obmedzeniam, na účel ochrany všeobecných záujmov, pokiaľ sú tieto záujmy chránené pravidlami, ktorým poskytovateľ podlieha v členskom štáte, v ktorom je usadený, nie je v zásade v súlade so slobodným poskytovaním služieb. (
12
) Hostiteľský členský štát musí teda prihliadať na tieto pravidlá a kontroly ich dodržiavania, ktoré sa vzťahujú na poskytovateľa v jeho štáte usadenia. Z toho vyplýva, že za nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa nemožno považovať opatrenie zavedené členským štátom, ktoré je zdvojením kontrol sledujúcich rovnaký účel, vykonaných v rôznych členských štátoch. (
13
) Inak povedané, test nevyhnutnosti vlastný zásade proporcionality ukladá členskému štátu určenia overiť, či požiadavky sledujúce cieľ všeobecného záujmu sú rovnako ukladané v členskom štáte pôvodu, a prípadne, zmerať rovnocennosť na účely splnenia cieľa; v prípade kladnej odpovede je povinný uznať rovnocennú požiadavku, ktorá už bola splnená v členskom štáte usadenia.
17.
Pri odmietnutí uplatnenia tejto povinnosti vzájomného uznávania v prejednávanom prípade nemôžu talianske orgány platne argumentovať chýbajúcou harmonizáciou na úrovni Spoločenstva v oblasti mimosúdneho vymáhania pohľadávok so zavedením režimu vzájomného uznávania. Je potrebné zopakovať, že v prípade chýbajúcej harmonizácie zárobkovej činnosti majú členské štáty v zásade právomoc definovať výkon tejto činnosti, ich právomoci v tejto oblasti však musia byť vykonávané pri dodržaní základných slobôd zaručených Zmluvou. (
14
) Bolo rozhodnuté, že bez ohľadu na skutočnosť, že smernice o harmonizácii podmienok prístupu k činnosti advokátov a vzájomného uznávania diplomov umožňujúcich prístup k tomuto povolaniu výslovne uvedených v článku 57 EHS (teraz článok 47 ES) neboli zatiaľ prijaté, zásada slobody usadiť sa ukladá členskému štátu, v ktorom bola podaná žiadosť o udelenie povolenia na výkon povolania, ak prístup k tomuto povolaniu závisí podľa vnútroštátnej právnej úpravy od udelenia diplomu alebo dosiahnutiu odbornej spôsobilosti, aby vzal do úvahy diplomy, certifikáty a iné osvedčenia spôsobilosti, ktoré záujemca získal s cieľom výkonu toho istého povolania v inom členskom štáte, a to porovnaním spôsobilosti osvedčenej týmito diplomami a znalostí a spôsobilosti požadovaných vnútroštátnou právnou úpravou; ak bude toto porovnanie diplomov viesť k zisteniu, že znalosti a kvalifikácia doložené zahraničným diplomom zodpovedajú znalostiam a kvalifikácii vyžadovaným vnútroštátnymi predpismi, je členský štát povinný uznať, že tento diplom spĺňa podmienky stanovené týmito predpismi. (
15
)
18.
Ako zdôrazňuje Komisia, podmienka licencie stanovená spornou talianskou právnou úpravou nespĺňa tento test nevyhnutnosti. Táto požiadavka je uložená všeobecne všetkým subjektom, ktoré chcú vykonávať v Taliansku činnosť mimosúdneho vymáhania pohľadávok, a udelenie licencie je podriadené rovnakým podmienkam, ako Talianska republika uviedla vo svojej obrane.
19.
Táto podmienka sa teda vzťahuje aj na poskytovateľov, ktorých činnosť už bola v členskom štáte usadenia povolená za podmienok, ak nie rovnakých, tak aspoň zaručujúcich rovnakú úroveň ochrany verejného poriadku ako talianska právna úprava. Ďalšie členské štáty ako Spolková republika Nemecko alebo Fínska republika vyžadujú na výkon činnosti mimosúdneho vymáhania pohľadávok tiež povolenie určené okrem iného na preukázanie bezúhonnosti subjektu overením jeho trestných záznamov. Skutočnosť, že talianske úrady požadujú v týchto prípadoch taktiež licenciu, predstavuje zdvojenie, ktoré judikatúra odsudzuje. Súdny dvor v roku 1979 rozhodol, že požiadavka licencie na výkon činnosti sprostredkovania zamestnania v rámci slobodného poskytovania služieb sa neukazuje ako objektívne nevyhnutné, pokiaľ poskytovateľ usadený v inom členskom štáte je v tomto štáte držiteľom licencie, pri podmienkach porovnateľných s podmienkami vyžadovanými členským štátom, kde je služba poskytovaná. (
16
)
20.
Ako uviedla žalovaná na pojednávaní, skutočnosť, že formulár žiadosti o povolenie je stručný, doklady na podporu žiadosti nie sú potrebné takmer žiadne a lehota na preskúmanie žiadosti obmedzená na 30 dní nemôže vylúčiť použitie týchto riešení. Judikatúra nestanovuje pravidlo de minimis v oblasti slobôd pohybu. Formulár, ktorý sa vyplňuje, nie je jednoduchým vyhlásením, ktoré by umožňovalo subjektu vykonávať jeho činnosť od jeho podania. Ide o žiadosť o predchádzajúce povolenie, pričom výkon činnosti subjektu je viazaný na odpoveď na základe posúdenia v lehote, ktorá môže dosiahnuť 30 dní. Požiadavka druhého povolenia môže, síce v menšej miere, ale predsa, zbytočne oddialiť výkon slobody poskytovania služieb a zvyšovať cenu (
17
) a predstavuje neprimerané obmedzenie.
21.
Pokiaľ ide o povolenia, ktorých vydanie by v členskom štáte usadenia nepodliehalo takým podmienkam ochrany verejného poriadku, talianske orgány sú v tomto prípade isto oprávnené ponechať požiadavku licencie. Ale na účel jej udelenia musia prihliadať na povinnosti, ktoré poskytovateľ splnil v členskom štáte, v ktorom je usadený. (
18
)
22.
Súdny dvor taktiež rozhodol, že podmienky udelenia požadovaného súhlasu na výkon poisťovacej činnosti „nemôžu byť zdvojené s rovnocennými zákonnými podmienkami splnenými v štáte usadenia a kontrolný orgán štátu určenia musí prihliadať na kontroly a overenia vykonané v členskom štáte usadenia“ (
19
). Z rozsudku Cura Anlagen (
20
) taktiež vyplýva, že právne predpisy členského štátu nemôžu viazať registráciu vozidla, získaného na leasing v spoločnosti usadenej v inom členskom štáte, na povinnosť technickej kontroly, pokiaľ vozidlo podstúpilo technickú kontrolu v členskom štáte usadenia leasingovej spoločnosti, okrem prípadu, keď táto povinnosť smeruje k overeniu, že vozidlo spĺňa podmienky stanovené pre vozidlá zaregistrované v členskom štáte, v ktorom je používané, a tieto podmienky nie sú zahrnuté v kontrolách vykonávaných v členskom štáte usadenia leasingovej spoločnosti. Navyše bolo rozhodnuté, že Belgické kráľovstvo nesplnilo povinnosti vyplývajúce zo slobody poskytovania služieb z dôvodu, že belgické právne predpisy vyžadovaním splnenia rovnakých podmienok na získanie povolenia alebo predchádzajúceho súhlasu od všetkých bezpečnostných podnikov vylučujú prihliadnutie k povinnostiam, ktoré poskytovateľ splnil v členskom štáte, v ktorom je usadený. (
21
) Rovnako bolo rozhodnuté i v prípade portugalských právnych predpisov, ktoré mali rovnaký predmet. (
22
) A ak v už citovanom rozsudku Webb Súdny dvor pripustil, že na účel zachovania dobrých vzťahov na trhu práce a ochrany záujmov pracovníkov môže hostiteľský členský štát vyžadovať od podnikov ako poskytovateľov služieb zabezpečujúcich pracovnú silu, povolenie i v prípade, že tieto podniky sú držiteľmi licencie vydanej ich štátom usadenia, tak iba preto, aby zdôraznil rôznosť kritérií na posúdenie uplatňovaných na tento druh činnosti v tom alebo onom členskom štáte, a za výslovnej výhrady, že hostiteľský členský štát prihliada na odôvodnenia a záruky, ktoré predložil poskytovateľ pri výkone svojej činnosti v členskom štáte usadenia.
23.
V prejednávanom prípade talianska právna úprava nestanovuje, že by sa malo prihliadať na odôvodnenia a záruky, ktoré už predložil poskytovateľ pri výkone svojej činnosti v členskom štáte usadenia. Vydanie licencie je v každom prípade viazané na rovnaké podmienky. V tomto ohľade nie je rozhodujúce tvrdenie talianskych orgánov, podľa ktorého na účel posúdenia, či povolenie môže byť udelené, alebo nie, musí vnútroštátna správa prihliadať na povinnosti, ktoré sa na cezhraničného poskytovateľa vzťahujú v štáte pôvodu. Dôležité je, že samotná talianska právna úprava neobsahuje žiadne špeciálne ustanovenie, ktoré výslovne ukladá povinnosť prihliadať k rovnocenným požiadavkám stanoveným v štáte usadenia. Z ustálenej judikatúry v každom prípade vyplýva, že samotná administratívna prax, ktorú je možné zmeniť podľa vlastného uváženia príslušných úradov a ktorá nie je verejne známa, nemôže byť považovaná za platný výkon povinností zo Zmluvy ES (
23
). V tomto ohľade je talianska právna úprava v rozpore so zásadou proporcionality.
24.
Požiadavka získania licencie sa ukazuje o to viac neprimeraná k sledovanému oprávnenému cieľu, že talianska právna úprava vyhradzuje Questore právomoc viazať vydanie povolenia na dodatočné príkazy na účel zachovania dôvery verejnosti. Podľa ustálenej judikatúry systém predchádzajúceho správneho povolenia je zlučiteľný s pravidlami zmluvy, iba ak spočíva na objektívnych, nediskriminačných kritériách, ktoré sú vopred známe dotknutým podnikom, aby sa zamedzilo svojvoľnému výkonu posudzovacej právomoci vnútroštátnych orgánov, ktoré by zbavili ustanovenia Spoločenstva týkajúce sa základnej slobody ich potrebného účinku. (
24
) Talianska právna úprava nijako neupresňuje obsah podmienok, ktoré môžu byť doplnené. Právna neistota, ktorá z toho pre subjekty vyplýva, pokiaľ ide o kritériá, ktoré treba splniť, môže tieto subjekty odradiť od poskytovania ich služieb. (
25
)
25.
S ohľadom na vyššie uvedené posúdenie navrhujem Súdnemu dvoru, aby vyhovel výhrade vo veci porušenia článku 49 ES, ktoré vyplýva z toho, že činnosť mimosúdneho vymáhania pohľadávok je viazaná na vydanie licencie.
B — Územné vymedzenie licencie
26.
Komisia sa domnieva, že obmedzenie platnosti licencie na územie provincie, kde vykonáva svoju právomoc Questore, ktorý ju vydal, okrem prípadu mandátu zástupcovi oprávnenému na výkon činnosti v provincii, na ktorú nemá subjekt licenciu, predstavuje neodôvodnené obmedzenie ako slobody poskytovania služieb, tak aj slobody usadiť sa.
27.
Vzhľadom na to, že Taliansko je rozdelené na 103 provincií, toto zemepisné vymedzenie pôsobnosti licencie predstavuje obmedzenie výkonu týchto dvoch základných slobôd. Subjekt, ktorý chce rozšíriť svoju činnosť na významnú časť talianskeho územia na účel príležitostného alebo stáleho a súvislého výkonu činnosti, bude musieť predložiť toľko žiadostí o vydanie licencie, koľko je provincií v oblasti, ktorú chce pokryť, a 103 žiadostí, pokiaľ chce vykonávať svoju činnosť na celom talianskom území.
28.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí talianska vláda, nie je v tomto ohľade rozhodujúce, že rovnaká požiadavka je uložená subjektom usadeným v Taliansku, pretože v každom prípade prekážky uplatňované bez rozdielu na slobodu usadiť sa sú zakázané rovnako ako prekážky uplatňované na slobodu poskytovania služieb. (
26
) V prejednávanom prípade nie je nevyhnutné zrekapitulovať diskusiu, ktorá prebehla pred Súdnym dvorom (
27
) o otázke, či sa zákaz prekážok uplatňovaných bez rozdielu na slobodu usadiť sa vzťahuje iba na vnútroštátne opatrenia, ktoré obmedzujú priamo prístup k činnosti, alebo či sa vzťahujú taktiež na opatrenia, ktoré sťažujú jej výkon, pretože obmedzenie územného rozsahu licencie sa nedotýka iba podmienok výkonu činnosti mimosúdneho vymáhania pohľadávok, ale tiež prístupu k tejto činnosti, ktorú toto obmedzenie reguluje.
29.
Zostáva určiť, či toto obmedzenie je vhodné a nevyhnutné na uspokojenie legitímnych dôvodov verejnej bezpečnosti predložených žalobkyňou, teda predchádzanie rizika prenikania organizovaného zločinu. Podľa názoru tohto účastníka konania ide o tento prípad, pretože provincia predstavuje najvhodnejšiu územnú jednotku na posúdenie dopadu vstupu dodatočného subjektu vykonávajúceho mimosúdne vymáhanie pohľadávok na verejný poriadok a na vykonanie kontroly nad súčasnými subjektmi.
30.
Nie som presvedčený touto obranou.
31.
Obmedzenie územného rozsahu licencie predstavuje podľa môjho názoru najprv neodôvodnené obmedzenie slobody poskytovania služieb. Od okamihu, keď, ako som už uviedol vyššie, všeobecná a absolútna požiadavka získania licencie porušuje zásadu slobody poskytovania služieb, platí a fortiori to isté o systéme, ktorý ukladá cezhraničnému poskytovateľovi znásobenie počtu žiadostí o povolenie v závislosti na rozsahu územnej oblasti hostiteľského členského štátu, ktorú chce pokryť. Súdny dvor už spochybnil povinnosť zápisu do živnostenského registra v každej provincii, v ktorej architekt uvažuje o poskytovaní svojich služieb, pričom takéto vymedzenie územného rozsahu zápisu „ešte viac komplikuje“ výkon slobody poskytovania služieb, už obmedzenej samotnou touto povinnosťou. (
28
)
32.
Taliansky systém územných licencií predstavuje taktiež neprimerané obmedzenie slobody usadenia. Pretože ide o opatrenie, ktoré môže rozdeliť taliansky trh podľa provincií, musí byť na to, aby ho bolo možné pripustiť s ohľadom na právo Spoločenstva, skutočne jediným opatrením spôsobilým zaručiť efektívnu kontrolu nad spoločnosťami vykonávajúcimi mimosúdne vymáhanie pohľadávok. Uznávam, že neviem, prečo povolenie vydané na vnútroštátnej úrovni nie je na tento účel vhodné a dostatočné. Treba pripomenúť, že členské štáty, ktoré tvrdia, že nimi zavedené obmedzenie základnej slobody je odôvodnené, sú povinné preukázať, že toto obmedzenie sleduje legitímny cieľ a je vhodné a nevyhnutné na tento účel. (
29
) Spojitosť, ktorú talianska vláda vidí medzi nevyhnutnosťou kontroly ex post na miestnej úrovni, pokiaľ ide o výkon činnosti vymáhania pohľadávok, a kontrolou ex ante, ktorú zaručuje povolenie, o tom neprináša žiadny dôkaz. Aj keby mali byť kontroly výkonu činnosti vykonávané provinčnými policajnými orgánmi skôr ako štátnymi policajnými orgánmi, neviem, a žalovaná to presvedčivo nepreukazuje, prečo ich účinnosť by mala byť ohrozená okolnosťou, že licencia by bola vydaná ústrednou mocou a mala by celoštátny rozsah. Argument lepšieho dozoru, môžeme povedať lepšej „vysledovanosti“, neobstojí, pretože koordinácia miestnych policajných kontrol na ústrednej úrovni, pokiaľ ide o činnosť subjektov — držiteľov licencie s celoštátnym rozsahom, sa zdá byť na tento účel dostatočná a menej obmedzuje slobodu usadiť sa. Je to tak o to viac, že policajná správa patrí v Taliansku pod ministerstvo vnútra. Naopak by bolo možné dôvodne tvrdiť, že odhalenie protizákonného konania pri miestnej kontrole a následné odňatie licencie by malo za následok zákaz výkonu činnosti subjektu na celom území štátu v prípade vydania licencie s celoštátnym rozsahom, zatiaľ čo v prípade licencie s miestnym rozsahom by to nebránilo v pokračovaní jeho činnosti v ostatných provinciách, pre ktoré má licenciu.
33.
Neprimeranosť obmedzenia nemožno napraviť tým, že zákaz výkonu činnosti mimo provincie má podľa talianskej vlády relatívnu povahu, pretože existuje možnosť obrátiť sa na splnomocnenca s platnou licenciou pre provinciu, do ktorej chce subjekt zamerať svoju činnosť. Táto možnosť núti subjekt obrátiť sa na spoločnosť, ktorej má zámer konkurovať, a vedie iba k upevneniu rozdelenia talianskeho trhu na provincie a zmrazeniu situácie v oblasti hospodárskej súťaže.
34.
Navrhujem teda, aby Súdny dvor rozhodol, že obmedzením platnosti licencie na provinčnú oblasť orgánom polície, ktorý ju vydal, a stanovením povinnosti zveriť mandát zástupcovi oprávnenému na výkon činnosti v provincii, pre ktorú subjekt nemá licenciu, si Talianska republika nesplnila povinnosti vyplývajúce zo zásad slobody usadiť sa a slobody poskytovania služieb.
C — Viazanie výkonu činnosti na priestory subjektu
35.
Podľa Komisie zo spornej talianskej právnej úpravy vyplýva povinnosť disponovať priestormi, v ktorých činnosť mimosúdneho vymáhania pohľadávok musí byť vykonávaná, a to v každej provincii, pre ktorú má subjekt licenciu. Takáto požiadavka je v rozpore ako so slobodou usadiť sa, tak so slobodou poskytovania služieb.
36.
Viaceré vnútroštátne ustanovenia ukladajú spoločnosti vykonávajúcej vymáhanie pohľadávok povinnosť zabezpečiť si priestory v každej provinčnej oblasti, pre ktorú má licenciu. Článok 115 zákona o verejnom poriadku uvádza, že „licencia platí výlučne na priestory, ktoré sú v nej uvedené“. Článok 16 toho istého predpisu stanovuje, že príslušníci poriadkových síl „majú kedykoľvek prístup do priestorov určených na výkon činností viazaných na povolenia polície“. Článok 120 ukladá prevádzkovateľom spoločností zaoberajúcich sa vymáhaním pohľadávok „trvale a viditeľným spôsobom vyvesiť v priestoroch spoločnosti tabuľu s činnosťami, ktoré vykonávajú“, a obežník ministerstva vnútra z roku 1996 upresňuje, že ak je to potrebné, činnosť vymáhania pohľadávok môže „byť vykonávaná výlučne v priestoroch uvedených v licencii s tým dôsledkom, že ďalšie sídla musia byť v každom prípade povolené“. Žalovaná tiež pripúšťa, že z toho pre subjekty s povolením vyplýva povinnosť uviesť v provincii miesto, kde uchovávajú dokumenty, aby umožnili výkon kontrol zo strany polície.
37.
Pokiaľ ide o porušenie článku 43 ES, ktoré z toho vyplýva, Komisia nespochybňuje požiadavku priestorov, ktorá je svojím spôsobom podstatná pre výkon slobody usadiť sa; je to povinnosť uložená subjektu, ktorý sa chce usadiť v Taliansku, disponovať priestormi v každej provincii, pre ktorú získal licenciu. Je to teda povinnosť, ktorá je úzko spätá s obmedzením platnosti povolenia na územie provincie: územné obmedzenie usadzovania núti k rozširovaniu počtu prevádzkarní. Už som uviedol dôvody, pre ktoré takéto obmedzenie zemepisného rozsahu licencie je v rozpore so slobodou usadiť sa.
38.
Pokiaľ ide o výhradu vo veci porušenia článku 49 ES, Súdny dvor opätovne pripomína, že požiadavka stálej prevádzkarne alebo miesta podnikania predstavuje sama osebe popretie slobody poskytovania služieb, pretože znemožňuje poskytovanie služieb v členskom štáte určenia pre podniky usadené v iných členských štátoch. (
30
) Takéto obmedzenie slobody poskytovania služieb môže byť pripustené iba v prípade, ak je preukázané, že predstavuje nevyhnutnú podmienku na dosiahnutie sledovaného legitímneho cieľa. (
31
)
39.
Judikatúra Súdneho dvora však iba výnimočne uznala takýto prípad. Môžeme iba uviesť príklad poskytovania služieb advokátov, ktorých predmetom bolo zastupovanie klientov pred súdmi. V takomto prípade a predtým, než došlo k harmonizácii na úrovni Spoločenstva, požiadavka na stálu prevádzkareň pre výkon zárobkovej činnosti v obvode súdu, na ktorom bola podaná žaloba, bola vo veci Van Binsbergen (
32
) považovaná za zlučiteľnú s ustanoveniami týkajúcimi sa slobody poskytovania služieb, pretože toto obmedzenie bolo objektívne nevyhnutné na účel zaručenia dodržiavania súvisiacich profesijných pravidiel, najmä na fungovanie justície a dodržiavanie pravidiel profesijnej etiky. V tom istom rozsudku (
33
) Súdny dvor však dodal, že ak výkon zárobkovej činnosti spadá v rámci členského štátu pod režim úplnej slobody, kde nie je požadovaná žiadna kvalifikácia alebo profesijná disciplína, požiadavka pobytu na území tohto štátu predstavuje obmedzenie nezlučiteľné so slobodou poskytovania služieb, ak riadny výkon spravodlivosti môže byť zaistený vďaka menej obmedzujúcim opatreniam, ako je výber adresy na účely doručovania súdnych zásielok.
40.
Talianska vláda na podporu obrany na pojednávaní sa presne dovolávala tejto judikatúry týkajúcej sa adresy advokátov — poskytovateľov služieb na doručovanie. Na odôvodnenie jej uplatnenia analógiou uviedla, že nemôžeme v prejednávanom prípade postaviť na roveň požiadavku priestorov a stálej prevádzkarne. Talianska právna úprava by mala byť skôr chápaná tak, že ukladá označenie miesta, kde je zhromažďovaná dokumentácia týkajúca sa výkonu činnosti v rámci výkonu slobody poskytovania služieb tak, aby policajný orgán mohol mať jednoduchý prístup na účel výkonu nevyhnutných kontrol; na to by stačilo, aby subjekt poskytovateľ poskytol adresu spoločnosti už usadenej na talianskom území.
41.
Aj keby mala byť talianska právna úprava takto chápaná, skutočnosť, že územné rozmiestnenie, aj keď len minimálne, je nie umožnené, ale systematicky ukladané, predstavuje obmedzenie slobody poskytovania služieb. Sťažuje výkon tejto slobody viac, než je tomu pri čisto vnútroštátnom poskytovaní služieb, pretože vnútroštátni poskytovatelia majú aspoň jeden priestor na podnikanie. Jej prípustnosť je teda podmienená primeranosti jej vzťahu voči legitímnemu sledovanému cieľu. Talianske orgány nemajú o odpovedi žiadne pochybnosti, pretože pri neexistencii priestoru na podnikanie hrozí, že sa dokumentácia dostane mimo rozsah, a zamedzí sa tak účinným kontrolám ex post výkonu činnosti.
42.
S touto analýzou nesúhlasím. Judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa adresy advokátov na doručovanie zásielok sa mi zdá byť ťažko použiteľná, pretože požiadavka voľby adresy advokáta usadeného v hostiteľskom štáte je požadovaná špecifickými požiadavkami riadneho výkonu spravodlivosti, to znamená uviesť adresu, na ktorú môžu byť platne zasielané oznámenia zo súdu, na ktorý bol podaný návrh. Snaha v prejednávanom prípade v prípade zaistenia účinných ex post kontrol môže byť podľa mňa správne zohľadnená menej obmedzujúcimi opatreniami. Povinnosť predkladať pravidelne dokumenty súvisiace s poskytovanými službami alebo ich kópie by na tento účel postačovala, hlavne s rozvojom elektronických komunikačných prostriedkov. Zaistenie priestorov na vyvesenie plnení, ktoré môžu byť poskytované klientom, je taktiež neprimerané, podnik vymáhania pohľadávok môže informovať klientov inými prostriedkami, napríklad prostredníctvom internetu.
43.
Judikatúra sa tiež uberá týmto smerom. Môžeme uviesť dve veci, v ktorých síce išlo o požiadavku na stálu prevádzkareň na účely kontroly, ale z ktorých odôvodnenia vyplýva, že aj samotná požiadavka na priestory je neprimeraná. Vo veci poisťovacích služieb Súdny dvor rozhodol, že „táto kontrola môže byť vykonávaná na základe kópií rozváh, účtovných a obchodných dokumentov vrátane poistných podmienok a programov činnosti zaslaných zo štátu usadenia a riadne overených orgánmi tohto členského štátu“ (
34
). Podľa Súdneho dvora aj požiadavka na miesto podnikania uložená laboratóriám vykonávajúcim medicínske analýzy, ktoré chcú poskytovať služby vo Francúzsku, prekračuje nevyhnutnú mieru z dôvodu, že „aj keď nemožno od príslušných francúzskych úradov požadovať vykonanie kontrol na mieste v iných členských štátoch, najmä inšpekcie, ktorých predmetom je dodržiavanie podmienok fungovania laboratórií, predsa však je možné požadovať od laboratórií usadených v inom členskom štáte, aby preukázali, pre uspokojenie francúzskych úradov, že kontroly, ktoré sú u nich vykonávané príslušnými orgánmi členského štátu miesta podnikania, nie sú menej prísne ako platné kontroly vo Francúzsku, a týkajú sa dodržiavania ustanovení zaručujúcich aspoň rovnakú úroveň ochrany zdravia ako francúzska právna úprava“ (
35
).
44.
Navrhujem teda Súdnemu dvoru, aby rozhodol, že Talianska republika tým, že ukladá povinnosť disponovať priestorom v každej provincii, pre ktorú subjekt získal licenciu, porušila články 43 ES a 49 ES, a tým, že stanovila povinnosť vyvesiť v týchto priestoroch plnenia, ktoré môžu byť poskytované klientom, porušila článok 49 ES.
D — Obmedzenie slobody určovania cien
45.
Komisia rovnako Talianskej republike vyčíta, že neoprávnene obmedzila slobody usadiť sa a poskytovania služieb tým, že obežníkom ministerstva vnútra z roku 1996 odporučila Questore kontrolovať ceny stanovením objektívnych a homogénnych kritérií tak, aby tieto ceny neboli príliš rozdielne v obvode tej istej provincie.
46.
Súhlasím s názorom Komisie, podľa ktorého toto odporúčanie musí byť považované za obmedzenie slobody určovania cien, napriek popretiu talianskymi úradmi, podľa ktorých toto odporúčanie malo jednoducho viesť Questore k informovaniu subjektov o zoznamoch cien založených na objektívnych skutočnostiach (náklady, pomer medzi ponukou a dopytom služieb, atď.). Ale obmedzujúca povaha tohto oznámenia vychádza zo samotného priznania žalovanej, podľa ktorého môže rozvoj nadmernej hospodárskej súťaže v oblasti cien viesť orgán verejnej bezpečnosti k pozastaveniu, dokonca odňatiu licencií pre zodpovedné subjekty.
47.
V zhode s Komisiou sa domnievam, že toto obmedzenie slobody určovania cien môže zabrániť výkonu slobôd usadiť sa a poskytovania služieb alebo ich spraviť menej atraktívnymi, a predstavuje tak obmedzenie týchto dvoch základných slobôd. (
36
) Aj keď toto obmedzenie nie je diskriminačné, môže obmedziť prístup činnostiam mimosúdneho vymáhania pohľadávok subjektmi, ktoré sa chcú usadiť v Taliansku alebo chcú poskytovať svoje služby v tomto štáte, na taliansky trh. Ako to Súdny dvor ozrejmil v už citovanej veci CaixaBank France (
37
), cenová hospodárska súťaž je vždy najlepší prostriedok pritiahnutia klientov, a teda vstupu na trh, najmä pre subjekty, ktoré ešte na ňom nepôsobia a nie sú pre klientelu známe. Každé vnútroštátne obmedzujúce opatrenie predstavuje obmedzenie výkonu práv usadzovania a poskytovania služieb.
48.
Z dôvodov, ktoré boli uvedené vyššie, je teda zjavné, že je tomu tak, pokiaľ vnútroštátne opatrenie vedie k stanoveniu minimálnych cien. V prejednávanom prípade odporúčanie adresované Questore v prípade stanovenia objektívnych a homogénnych parametrov určenia cien sa skôr ukazuje, že sleduje tento cieľ, pretože cieľom tohto odporúčania, ako to uznali talianske orgány, je zabrániť rozvoju nekontrolovanej hospodárskej súťaže v oblasti cien za služby, ktorá môže zapríčiniť problémy vo verejnom poriadku. Mohlo by tomu tak byť, ak vnútroštátne opatrenie stanoví maximálne ceny. (
38
) Rovnaké obmedzenie môže prekážať poskytovateľovi tým, že bráni začleneniu určitých nákladov do ceny služby, najmä nákladov na dopravu, ktoré miestne subjekty nemusia vynakladať. Mohlo by taktiež prekážať subjektu, ktorý sa chce usadiť, a to tým, že bráni zahrnutiu nákladov na usadenie, ktoré už usadené subjekty dávno umorili.
49.
Na odôvodnenie legitimity tohto obmedzenia sa talianska vláda na pojednávaní dovolávala článku 3 ods. 1 písm. e) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/35/ES (
39
), ktorý oprávňuje členské štáty stanoviť, pri dodržaní zásad transparentnosti a proporcionality, maximálnu hodnotu nákladov vymáhania, ktoré veritelia môžu od dlžníka požadovať v prípade omeškania platby dlžníka. Tento argument znenia ustanovenia nie je relevantný. Aj keď smernica 2000/35 upravuje vymáhanie pohľadávok, oprávnenie členských štátov sa týka maximálnych nákladov vymáhania, ktoré môžu byť požadované od dlžníka jeho veriteľom. Cieľom je chrániť slabšiu stranu, ktorú predstavuje dlžník, a taktiež zabrániť tomu, aby dlžník nemal prospech z nižších úrokov z omeškania, ako aj z pomalosti a ťažkosti súdnych konaní, na účel zneužitia oneskorených platieb. V prejednávanom prípade talianska právna úprava smeruje k stanoveniu minimálnych cien, ktoré môžu byť uplatnené spoločnosťami zaoberajúcimi sa vymáhaním pohľadávok na služby poskytnuté ich klientom veriteľom na účel zabránenia rozvoja cenovej hospodárskej súťaže.
50.
Žalobkyňa ešte záhadne uvádza, že nekontrolovaná hospodárska súťaž v oblasti cien za služby môže byť problémovým faktorom verejného poriadku. Tým nepochybne navrhuje, že pre ponúknutie čo najnižších možných cien by spoločnosti zaoberajúce sa vymáhaním boli nútené k maximálnemu znižovaniu ich nákladov a snažili by sa vymôcť od dlžníkov dlžné sumy všetkými prostriedkami vrátane tých najráznejších.
51.
Pretože takéto úniky nie sú vylúčené, kontrola bezúhonnosti subjektov im musí byť schopná zabrániť, pričom trestné stíhania a pokuty by ich mali byť schopné potláčať. Neviem teda, v čom obmedzenie slobody určovania cien za služby je primeraným a potrebným opatrením na dosiahnutie sledovaného cieľa, ktorým je verejný poriadok. V každom prípade musíme ešte zopakovať, že členským štátom náleží doplniť predložené odôvodnenie „o analýzu vhodnosti a porporcionality prijatého obmedzujúceho opatrenia“, čo však talianske úrady nevykonali. (
40
) Francúzska vláda, ktorá na odôvodnenie právnej úpravy o cenách pohonných hmôt uvádzala problémy vo verejnom poriadku podnietené násilnými reakciami, ktoré možno od obchodníkov dotknutých neobmedzenou hospodárskou súťažou očakávať, Súdny dvor odpovedal, že nepreukázala, že režim cenovej slobody mal na verejný poriadok a verejnú bezpečnosť také dôsledky, s ktorými by sa nemohla vysporiadať na základe prostriedkov, ktoré má k dispozícii. (
41
)
52.
Žalovaná taktiež poukázala na ohrozenie práv pracovníkov týkajúcich sa uhradenia sociálnych odvodov ich podnikmi a dodržiavania ustanovení kolektívnych zmlúv. Ale ak aj ochrana pracovníkov predstavuje naliehavý dôvod verejného záujmu, ich práva sú tu chránené, ako to aj správne namietala Komisia, pravidlami pracovného práva a práva sociálneho zabezpečenia trestnoprávnymi sankciami.
53.
Je teda dôvodné vyhovieť výhrade porušenia článkov 43 ES a 49 ES vyplývajúce z obmedzenia slobody stanovenia cien.
E — Zákaz súbehu činnosti vymáhania pohľadávok s bankovou a úverovou činnosťou
54.
Komisia nakoniec Talianskej republike vytýka, že porušila slobody usadiť sa a poskytovania služieb tým, že obežník ministerstva vnútra z roku 1996 stanovil nezlučiteľnosť medzi činnosťou mimosúdneho vymáhania pohľadávok a bankovou a úverovou činnosťou upravenou legislatívnym dekrétom č. 385/93.
55.
V rozsahu, v akom rovnaká nezlučiteľnosť vedie k tomu, že bankovým subjektom z iných členských štátov, ktoré sú prípadne oprávnené vykonávať súbežne tieto dve činnosti v ich štáte pôvodu, je zakázané vykonávať činnosť mimosúdneho vymáhania pohľadávok v Taliansku, nepopierateľne bráni ich právu slobodného usadzovania a slobodného poskytovania služieb. (
42
) Zdá sa náročné rozpoznať odôvodnenie tak všeobecného zákazu, použiteľného aj v prípade, ak subjekt splní finančné podmienky a podmienky bezúhonnosti uložené právnou úpravou ich členského štátu usadenia. Žalovaná sa však o žiadne odôvodnenie nepokúsila.
56.
Naopak, žalovaná dôrazne spochybňuje výklad obežníka ministerstva vnútra z roku 1996 poskytnutého Komisiou. Tento dokument vôbec nezakazuje súbeh, ale iba uvádza, že oprávnenie na výkon činnosti vymáhania pohľadávok nemôže rovnako umožňovať výkon činnosti zberu vkladov a správy úverov upravených legislatívnym dekrétom č. 385/93, ktoré samotné musia byť predmetom špecifického povolenia.
57.
Zaujatie stanoviska k tomuto bodu nie je jednoduchou vecou, pretože inkriminovanú pasáž tohto obežníka je ťažké vyložiť. Uvádza sa v nej, že „pokiaľ ide o otázku nezlučiteľnosti prevádzkovania spoločností zaoberajúcich sa vymáhaním pohľadávok s ďalšími činnosťami…, na tieto spoločnosti sa hľadí tak, že nie sú oprávnené vykonávať finančné operácie upravené legislatívnym dekrétom č. 385/93, ktoré sú vyhradené výlučne finančným sprostredkovateľom výslovne zapísaným v ad hoc registri ministerstva financií“. Pojem „nezlučiteľnosť“, ktorý je tu používaný, hovorí od začiatku v prospech výkladu obhajovaného Komisiou, pretože označuje právnu nemožnosť súbehu (
43
) činnosti vymáhania pohľadávok s bankovými a úverovými činnosťami. Aj keď, ako to tvrdí žalovaná, tento pojem je nevhodný, v každom prípade môže v bankových a finančných spoločnostiach so sídlom v inom členskom štáte vzbudiť dojem, že nesmú vykonávať činnosť vymáhania pohľadávok v Taliansku, a teda odradiť ich od podania žiadosti o licenciu na tento účel na talianskej polícii. Ustálená judikatúra uvádza, že „zásady právnej istoty a ochrany jednotlivcov vyžadujú jednoznačnú formuláciu, ktorá umožní dotknutým osobám jasne a presne poznať ich práva a povinnosti a súdom zabezpečiť ich dodržiavanie“ (
44
). V súladu s touto judikatúrou Súdny dvor už konkrétnejšie odsúdil právnu neistotu, pokiaľ ide o kritériá, ktoré je potrebné splniť, ktorá môže odradiť subjekty od poskytovania ich služieb. (
45
)
58.
Navrhujem teda, aby Súdny dvor vyhovel výhrade o porušení článkov 43 ES a 49 ES vyplývajúcich z nezlučiteľnosti medzi činnosťou vymáhania pohľadávok a bankovými a úverovými činnosťami.
III — Návrh
59.
Na záver a z dôvodov, ktoré som uviedol vyššie, navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že:
Talianska republika si tým,
—
že viaže výkon činnosti mimosúdneho vymáhania pohľadávok na udelenie licencie a
—
splnomocňuje Questore, aby na účel zachovania dôvery verejnosti viazal vydanie licencie dodatočným príkazom mimo príkazov stanovených zákonom o verejnej bezpečnosti prijatým kráľovským dekrétom č. 773 z 18. júna 1931, vykladaného a doplneného obežníkom ministerstva vnútra z 2. júla 1996,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES.
Talianska republika si tým,
—
že obmedzuje územný rozsah licencie,
—
podriaďuje výkon činnosti mimosúdneho vymáhania pohľadávok zabezpečením priestoru v každej provincii, pre ktorú má subjekt licenciu, a uložením povinnosti trvale vyvesiť vo svojich priestoroch tabuľu s činnosťami, ktoré vykonáva,
—
obmedzuje slobodu určovania cien a
—
stanovuje zákaz súbehu medzi činnosťou mimosúdneho vymáhania pohľadávok a bankových a úverových činností,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 43 ES a 49 ES.
(
1
)	Jazyk prednesu: portugalčina.
(
2
)	Pozri napríklad článok 2 ods. 1 bod 1 belgického zákona z 20. decembra 2002 o mimosúdnom vymáhaní dlhov spotrebiteľov (Moniteur belge z 29. januára 2003, s. 3644).
(
3
)	Ako Súdny dvor opätovne pripomenul: pozri napríklad rozsudky z 3. októbra 2000, Corsten (C-59/98, Zb. s. I-7919 bod 31); z 11. júla 2002, Gräbner (C-294/00, Zb. s. I-6515 bod 26), a z 11. marca 2004, Komisia/Francúzsko (C-496/01, Zb. s. I-2351 bod 55).
(
4
)	Pre podrobnejší výklad k tomu, čo považujem za smerovanie judikatúry Súdneho dvora, mimo použitých formulácií, pozri moje návrhy vo veci Marks & Spencer (rozsudok z 13. decembra 2005, C-446/03, Zb. s. I-10837, body 25 až 40); Alfa Vita Vassilopoulos (rozsudok zo 14. septembra 2006, C-158/04 a C-159/04, Zb. s. I-8135, body 35 až 51); Cipolla (rozsudok z 5. decembra 2006, C-94/04, Zb. s. I-11421, body 55 až 59), a Macrino a Capodarte (rozsudok z 5. decembra 2006, C-202/04, Zb. s. I-11421, body 55 až 59).
(
5
)	Pozri najmä rozsudok z 5. októbra 2004, CaixaBank France, C-442/02, Zb. s. I-8961.
(
6
)	Pre vysvetlenie vo veci slobody poskytovania služieb pozri rozsudok z 26. júna 2001, Komisia/Portugalsko, C-70/99, Zb. s. I-4845, body 25 až 27.
(
7
)	Rozsudok z 25. júla 1991, C-76/90, Zb. s. I-4221, bod 12. Pozri taktiež rozsudky z 9. augusta 1994, Vander Elst, C-43/93, Zb. s. I-3803, bod 14; z 20. februára 2001, Analir a i., C-205/99, Zb. s. I-1271, bod 21; z 29. decembra 2001, De Coster, C-17/00, Zb. s. I-9445, bod 29; z 26. januára 2006, Komisia/Španielsko, C-514/03, Zb. s. I-963, bod 24; z 15. júna 2006, Komisia/Francúzsko, C-255/04, Zb. s. I-5251, bod 37; z 21. septembra 2006, Komisia/Rakúsko, C-168/04, Zb. s. I-9041, bod 36, a z 9. novembra 2006, Komisia/Belgicko, C-433/04, Zb. s. I-10653, bod 28.
(
8
)	Pozri najmä rozsudky zo 4. decembra 1986, Komisia/Nemecko, 205/84, Zb. s. 3755, bod 28; Säger, už citovaný, bod 14; Vander Elst, už citovaný, bod 15; Analir a i., už citovaný, bod 22; z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, C-439/99, Zb. s. I-305, bod 26, a Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 40. Pozri taktiež, pokiaľ ide o judikatúru týkajúcu sa činností súkromných bezpečnostných služieb, rozsudky z 9. marca 2000, Komisia/Belgicko, C-355/98, Zb. s. I-1221, bod 35; z 29. apríla 2004, Komisia/Portugalsko, C-171/02, Zb. s. I-5645, bod 60, a zo 7. októbra 2004, Komisia/Holandsko, C-189/03, Zb. s. I-9289, bod 17.
(
9
)	Pre pripomenutie tejto požiadavky pozri napríklad, rozsudky Analir a i., už citovaný, bod 25; z 22. januára 2002, Canal Satélite Digital, C-390/99, Zb. s. I-607, bod 33; z 11. marca 2004, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 39; z 15. júna 2006, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 44, a Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 37.
(
10
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Säger, už citovaný, bod 13, a Vander Elst, už citovaný, bod 17.
(
11
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Vander Elst, už citovaný, bod 15.
(
12
)	Pozri napríklad rozsudky zo 17. decembra 1981, Webb, 279/80, Zb. s. 3305, bod 17; z 23. novembra 1999, Arblade a i., C-369/96 a C-376/96, Zb. s. I-8453, bod 34, a Canal Satélite Digital, už citovaný, bod 38.
(
13
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Canal Satélite Digital, už citovaný, bod 36.
(
14
)	Pozri odkazy citované v poznámke pod čiarou 3.
(
15
)	Pozri rozsudok zo 7. mája 1991, Vlassopoulou, C-340/89, Zb. s. I-2357. Pre pripomenutie, pokiaľ ide o oblasť slobody poskytovania služieb, zásady vzájomného uznávania pri neexistencii spoločných pravidiel, môžeme taktiež odkázať na návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka J. Kokott vo veci Komisia/Španielsko, už citované, body 43 až 45.
(
16
)	Pozri rozsudok z 18. januára 1979, Van Wesemael a i., 110/78 a 111/78, Zb. s. 35, bod 30.
(
17
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Corsten, už citovaný, body 46 až 48, ako aj návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka J. Kokott vo veci Komisia/Holandsko, už citované, bod 38.
(
18
)	Pozri rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 28.
(
19
)	Rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 47.
(
20
)	Rozsudok z 21. marca 2002, C-451/99, Zb. s. I-3193, body 57 až 64.
(
21
)	Rozsudok z 9. marca 2000, Komisia/Belgicko, už citovaný, body 35 až 38.
(
22
)	Rozsudok z 29. apríla 2004, Komisia/Portugalsko, už citovaný, body 58 až 61.
(
23
)	Pozri najmä rozsudok z 9. marca 2000, Komisia/Taliansko, C-358/98, Zb. s. I-1255, bod 17. Súdny dvor rozhodol rovnako v prípade holandskej právnej úpravy, ktorá v oblasti slobodného poskytovania služieb vyžadovala povolenie na výkon činnosti súkromných bezpečnostných služieb (pozri rozsudok Komisia/Holandsko, už citovaný, body 16 až 20).
(
24
)	Pozri rozsudky Analir a i., už citovaný, bod 38, a Canal Satélite Digital, už citovaný, bod 35.
(
25
)	Pozri rozsudok Canal Satélite Digital, už citovaný, bod 41.
(
26
)	Pozri najmä rozsudky z 31. marca 1993, Kraus, C-19/92, Zb. s. I-1663, bod 32; z 30. novembra 1995, Gebhard, C-55/94, Zb. s. I-4165, bod 37; CaixaBank France, už citovaný, bod 11, a z 26. októbra 2006, Komisia/Grécko, C-65/05, Zb. s. I-10341, bod 48.
(
27
)	Pozri najmä návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Tizzano vo veci CaixaBank France, už citované; moje návrhy vo veci Marks & Spencer, už citované, body 25 až 40. Pozri taktiež, Mischo, J.: „Les restrictions à la liberté d’établissement: la nécessité d’une clarification“, Mélanges en hommage à F. Schockweiler, Nomos Verlagsgesellschaft Baden-Baden, 1999, s. 445.
(
28
)	Pozri rozsudok z 21. marca 2002, Komisia/Taliansko, C-298/99, Zb. s. I-3129, bod 64.
(
29
)	Pozri pre pripomenutie tohto dôkazného bremena rozsudky Analir a i., už citovaný, bod 35; z 13. novembra 2003, Lindman, C-42/02, Zb. s. I-13519, bod 25, a z 11. marca 2004, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 73. Pozri taktiež v oblasti slobodného pohybu tovarov, rozsudok z 5. februára 2004, Komisia/Taliansko, C-270/02, Zb. s. I-1559, bod 22.
(
30
)	Pozri najmä rozsudky Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 52; z 9. júla 1997, Parodi, C-222/95, Zb. s. I-3899, bod 31; rozsudok z 9. marca 2000, Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 27; z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 30; z 29. apríla 2004, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 33, a z 3. októbra 2006, Fidium Finanz, C-452/04, Zb. s. I-9521, bod 46.
(
31
)	Pozri rozsudky Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 52; Parodi, už citovaný, bod 31, a Fidium Finanz, už citovaný, bod 46.
(
32
)	Rozsudok z 3. decembra 1974, 33/74, Zb. s. 1299, bod 14. Článok 4 ods. 1 smernice Rady 77/249/EHS z 22. marca 1977 na uľahčenie účinného výkonu slobody právnikov poskytovať služby (Ú. v. ES L 78, s. 17; Mim. vyd. 06/001, s. 52) stanovil, že „činnosti týkajúce sa zastupovania klienta v súdnom konaní alebo pred verejnými orgánmi sa vykonávajú v každom členskom štáte za podmienok stanovených pre právnikov usadených v tomto štáte, s výnimkou akýchkoľvek podmienok, ktoré si vyžadujú trvalý pobyt alebo registráciu v profesijnej organizácii v danom štáte“.
(
33
)	Body 15 a 16. Pozri v tomto zmysle vrátane zastupovania klientov pred súdmi v oblasti, ktorá bola predmetom harmonizácie, rozsudok z 10. júla 1991, Komisia/Francúzsko (C-294/89, Zb. s. I-3591).
(
34
)	Rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 55.
(
35
)	Rozsudok z 11. marca 2004, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 74.
(
36
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. októbra 2006, Komisia/Grécko, už citovaný, bod 48.
(
37
)	Pripomínam, že v tejto veci Súdny dvor konštatoval, že francúzska právna úprava zakazujúca úročenie bežných vkladových účtov predstavuje „vážnu prekážku výkonu ich činností…, ktorá ovplyvňuje ich prístup na trh“, pretože zahraničné spoločnosti zbavuje možnosti „účinnejšie konkurovať úverovým inštitúciám tradične pôsobiacimi v členskom štáte usadenia“ (body 12 a 13). Pozri taktiež moje dokazovanie týkajúce sa obmedzenia slobody poskytovania služieb advokátov, ktorá predstavuje stanovenie minimálnych honorárov (návrhy vo veci Cipolla, ako aj Macrino a Capodarte, už citované, body 62 až 65).
(
38
)	Pozri v tomto zmysle v oblasti slobodného pohybu tovarov rozsudky z 5. júna 1985, Roelstraete, 116/84, Zb. s. 1705, bod 21, a z 19. marca 1991, Komisia/Belgicko, C-249/88, Zb. s. I-1275, bod 7. Pozri taktiež v oblasti slobodného poskytovania služieb moje návrhy vo veci Cipolla, už citované, body 66 až 70.
(
39
)	Smernica z 29. júna 2000 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách (Ú. v. ES L 200, s. 35; Mim. vyd. 17/001, s. 226).
(
40
)	Rozsudok Lindman, už citovaný, bod 25.
(
41
)	Pozri rozsudok z 29. januára 1985, Cullet, 231/83, Zb. s. 305, body 32 a 33.
(
42
)	K tomu uvádzam, že Súdny dvor už rozhodol, že záväzok výlučne vykonávať činnosť organizátora veľtrhov je v rozpore so slobodným poskytovaním služieb (pozri rozsudok z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 32).
(
43
)	Podľa samotnej definície, akú predkladá CORNU, G., a kol.: Vocabulaire juridique, Quadrige, 7. vyd., PUF, 2005.
(
44
)	Pozri najmä rozsudok z 28. októbra 1999, Komisia/Grécko, C-187/98, Zb. s. I-7713, s. 54. Pozri tiež mierne odlišnú formuláciu, rozsudok z 26. októbra 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun, C-248/04, Zb. s. I-10211, bod 79.
(
45
)	Pozri rozsudok Canal Satélite Digital, už citovaný, bod 41.