61991CJ0031_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelser af 26. februar 1990 indgaaet til Domstolen den 28. januar 1991 har Corte suprema di cassazione i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt tre enslydende praejudicielle spoergsmaal i 14 sager, der verserer for denne ret, vedroerende fortolkningen af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1311/73 af 16. maj 1973 om den foreloebige liste over k.v.b.d. saavel som om identifikation af disse vine i ledsagedokumentet (EFT L 132, s. 20).
2 Disse spoergsmaal er rejst i sager mellem paa den ene side virksomhederne Alois Lageder, Divit (tidligere Vinexport SpA), Ditta Josef Nidermayr, Schenk, Ditta Josef Brigl, W. Walch, Castello Rametz, Cooperative Cavit, Cantina Vini J. Hofstaetter, Ditta Alton Lindner, H. Mumelter e C., Girelli, Josef Stimpfl og Azienda Vinicola Liberio Todesca (herefter benaevnt "sagsoegerne i hovedsagen") og paa den anden side Amministrazione delle finanze dello Stato (herefter benaevnt "administrationen") vedroerende efteropkraevning af monetaere udligningsbeloeb (herefter benaevnt "MUB") af vine fremstillet i Italien og eksporteret til Tyskland af selskaberne mellem juni og august 1973.
3 Det fremgaar af sagen, at de paagaeldende vine ved udfoerslen var forsynet med ledsagedokumenter af typen VA2 udfaerdiget af Istituto agrario provinciale di S. Michele (herefter benaevnt "instituttet"), der attesterede, at der var tale om k.v.b.d. (kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsomraader). Som foelge heraf betalte sagsoegerne i hovedsagen ikke MUB.
4 I 1977 fastslog administrationen imidlertid, at de udfoerte vine ikke ifoelge artikel 1 i ovennaevnte forordning nr. 1311/73 kunne betegnes som k.v.b.d., idet de ikke i medfoer af italiensk lov havde faaet tilkendt "Denominazione di origine controllata" (herefter benaevnt "DOC") eller "Denominazione di origine controllata e garantita" (herefter "DOCG"). Som foelge heraf, og da alene k.v.b.d. vine er fritaget for MUB, efteropkraevede administrationen disse beloeb.
5 I denne forbindelse udstedte administrationen i 1977 paabud om efterbetaling, idet den gjorde gaeldende, at instituttet i medfoer af forordning nr. 1311/73 siden den 22. maj 1973 ikke havde vaeret bemyndiget til at udstede ledsagedokumenter VA2, og at den foreloebige liste over k.v.b.d., som instituttet havde baseret sig paa, ikke var gaeldende efter denne dato.
6 Opkraevningerne, der blev forkyndt i 1978, blev anfaegtet af sagsoegerne i hovedsagen for retten i Trento. De gjorde gaeldende, at den fortolkning af forordning nr. 1311/73, som administrationen havde lagt til grund, var fejlagtig, og at administrationen i medfoer af foraeldelsesreglerne og princippet om den berettigede forventning hverken var befoejet til eller havde interesse i at opkraeve MUB saa mange aar efter udfoerslen. Retten i Trento annullerede opkraevningerne. Efter at administrationen havde anket, blev denne dom omstoedt ved appelretten i Trento, som fandt, at der skulle betales MUB. Sagsoegerne i hovedsagen har herefter paaanket denne dom til Corte suprema di cassazione med paastand om ophaevelse.
7 Sidstnaevnte retsinstans har med henblik paa afgoerelse af denne sag forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Skal artikel 1 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1311/73 af 16. maj 1973 fortolkes saaledes, at kun de italienske vine, der allerede ved praesidentdekret havde faaet tilkendt DOC-betegnelsen i Faellesskabet, kunne anses for kvalitetsvine, idet kun disse vine fra den 1. april 1973 eller (senest) fra den 22. maj 1973 kunne optages paa den i artikel 1, stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 817/70 omhandlede liste?
Alternativt spoerges der, om ordene 'omfatter de vine' i naevnte forordning (EOEF) nr. 1311/73 skal fortolkes saaledes, at det (i det mindste indtil den 31.8.1973 og altsaa indtil ikrafttraedelsen af forordning (EOEF) nr. 2247/73 af 16.8.1973) fortsat var den i 1970 i medfoer af forordning (EOEF) nr. 1704/70 af 25. august 1970 udstedte foreloebige liste, der var gaeldende, naar henses til, at det ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1627/71 af 26. juli 1971 blev foreskrevet, at indtil medlemsstaterne havde fastsat de nationale bestemmelser om produktionsbetingelserne for de paa deres omraade producerede k.v.b.d., dog senest indtil den 31. august 1973, skulle de vine anses for k.v.b.d., som var opfoert paa en efter fremgangsmaaden i artikel 7 i forordning nr. 24 opstillet liste, for saa vidt disse vine opfyldte forordningens oevrige bestemmelser.
Der spoerges med andre ord, om forordning (EOEF) nr. 1311/73 har udgjort en foregrebet anvendelse i alt fald fra den 22. maj 1973 af den endelig ordning, eller om overgangsordningen er blevet opretholdt ved naevnte forordning, saaledes at der kun var tale om en blot og bar fuldstaendiggoerelse af listen fra 1970 med angivelse af de vine, der havde opnaaet (eller i fremtiden ville opnaa) den nationale anerkendelse som DOC-vin.
2) Endvidere spoerges der ° idet der herved henses til, at forudsaetningen for at anvende monetaere udligningsbeloeb er at neutralisere eventuelle forstyrrelser paa landbrugsmarkederne som foelge af valutariske foranstaltninger truffet af medlemsstaterne ° om medlemsstatens finansministerium har ret til og interesse i at opkraeve monetaere udligningsbeloeb (der er en del af Faellesskabets egne indtaegter) flere aar efter, at eksportforretningen er afsluttet, naar disse monetaere udligningsbeloeb, som oprindelig skyldtes, ikke blev opkraevet af vedkommende finansministerium som foelge af en fejl ved fortolkningen af faellesskabsforordningerne og/eller af de af eksportoeren fremlagte dokumenter?
3) Endelig spoerges der, om opkraevning nogle aar efter eksportforretningens afslutning af skyldige udligningsbeloeb, der imidlertid ikke blev opkraevet af de i spoergsmaal 2 naevnte grunde, er i strid med et faellesskabsretligt princip om, at der kan naeres tiltro til de transaktioner, som er gennemfoert af det organ, der har udstedt ledsagedokumentet, og om, at Finansministeriet skal laegge den for eksportoeren gunstigste fortolkning til grund, for saa vidt angaar en eksporttransaktion gennemfoert i god tro af erhvervsdrivende, der goer gaeldende, at udligningsbeloebene ikke nu kan overvaeltes paa den udenlandske importoer?"
8 Hvad naermere angaar de relevante faellesskabsregler, hovedsagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Det foerste spoergsmaal
9 I det foerste spoergsmaal rejser den forelaeggende ret i det vaesentlige problemet om, hvorvidt alene italienske vine under benaevnelsen DOC eller DOCG omfattedes af k.v.b.d.-ordningen.
10 Det skal indledningsvis bemaerkes, at Raadets forordning (EOEF) nr. 816/70 af 28. april 1970 om supplerende regler for den faelles markedsordning for vin (EFT 1970 I, s. 212) finder anvendelse paa alle vine, mens der ved Raadets forordning (EOEF) nr. 817/70 af samme dato om fastlaeggelse af saerlige regler for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsomraader (EFT 1970 I, s. 228) indfoeres en saerlig ordning for k.v.b.d. Disse to forordninger traadte i kraft den 1. juni 1970.
11 Ved forordning nr. 817/70 fastsattes en ordning for vine, der kunne betegnes som k.v.b.d. (artikel 12, stk. 1), pligt til at anvende benaevnelsen k.v.b.d. i ledsagedokumenterne (artikel 12, stk. 4, tredje afsnit), og oprettelse af en foreloebig liste over k.v.b.d., gaeldende indtil der var sket harmonisering af de nationale regler med henblik paa oprettelse af en endelig liste senest den 31. august 1973 (artikel 17 og artikel 1, stk. 3, som indsat i forordning nr. 817/70 ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1627/71 af 26.7.1971 om aendring af forordning (EOEF) nr. 816/70 og (EOEF) nr. 817/70 for saa vidt angaar visse overgangsforanstaltninger inden for vinsektoren (EFT 1971 II, s. 543)).
12 Den sidste aendring af den foreloebige liste over k.v.b.d. ifoelge artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 817/70 traadte i kraft den 22. maj 1973 i medfoer af ovennaevnte forordning nr. 1311/73. I artikel 1 i sidstnaevnte forordning hedder det, at den foreloebige liste over k.v.b.d. kun omfatter vine, "der ifoelge producentmedlemsstatens lovgivning giver ret til de benaevnelser, der er anfoert for hver enkelt af disse medlemsstaters vedkommende i artikel 12, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 817/70".
13 I artikel 12, stk. 2, litra c), i forordning nr. 817/70 omtales alene italienske vine med betegnelserne DOC og DOCG.
14 Ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2247/73 af 16. august 1973 om kontrol med kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsomraader (EFT L 230, s. 12) blev forordning nr. 1311/73 ophaevet (artikel 4), og den endelige ordning for k.v.b.d. som omhandlet i forordning nr. 817/70 traadte i kraft den 1. september 1973 (artikel 5).
15 Heraf foelger, at alene italienske vine under betegnelsen DOC og DOCG i perioden fra den 22. maj 1973 til den 31. august 1973, inden for hvilken de i sagen omhandlede begivenheder har fundet sted, kunne betegnes som k.v.b.d. i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 1311/73.
16 Sagsoegerne i hovedsagen har dog gjort gaeldende, at den omstaendighed, at deres vine ikke havde opnaaet betegnelserne DOC eller DOCG ikke var til hinder for, at de kunne falde ind under k.v.b.d.-ordningen. De har herved anfoert, at den foreloebige liste over kvalitetsvine, der figurerer i bilag III B til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1704/70 af 25. august 1970 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1022/70 om indfoerelse i en overgangsperiode af ledsagedokumenter for visse vine (org. ref.: JO L 190, s. 15), hvorpaa deres vine var opfoert, var gaeldende indtil den 31. august 1973, hvor den endelige k.v.b.d.-ordning traadte i kraft. I oevrigt var instituttet stadig bemyndiget til at udstede ledsagedokument VA2, eftersom det netop var udpeget hertil i den liste, der figurerede i bilag III C til samme forordning.
17 Det staar fast, at den foreloebige k.v.b.d.-ordning blev aendret flere gange mellem 1971 og 1973, og at den foreloebige k.v.b.d.-ordning, der var omhandlet i artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 817/70, principielt var gaeldende indtil den 31. august 1973. Efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 1311/73, dvs. den 22. maj 1973, var det dog en noedvendig betingelse for anerkendelsen af k.v.b.d.-betegnelsen af italienske vine, at de havde faaet tilkendt betegnelsen DOC eller DOCG af den italienske stat. De oevrige foreloebige lister var som foelge heraf ikke laengere gaeldende.
18 For saa vidt angaar ledsagedokumenterne er det rigtigt, at gyldighedstiden for forordning nr. 1022/70, som suppleret ved forordning nr. 1704/70, blev forlaenget flere gange. Det fremgaar dog af bestemmelserne i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 734/73 af 7. marts 1973 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1022/70 efter oprettelsen af en ordning for ledsagedokumenter inden for vinsektoren (EFT L 69, s. 31), hvorved gyldighedsperioden for forordning nr. 1022/70 forlaengedes for sidste gang, at sidstnaevnte forordning kun var gaeldende indtil den 31. marts 1973.
19 Ifoelge artikel 2 i ovennaevnte forordning nr. 1311/73 fandt Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1769/72 af 26. juli 1972 om udstedelse af ledsagedokumenter og om fastlaeggelse af de forpligtelser, der inden for vinsektoren paahviler producent og forhandler, undtagen detailhandler (EFT 1972 III, s. 865), som aendret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2814/72 af 22. december 1972 (EFT 1972, 28.-30. december, s. 13), som indfoerte den endelige ordning for ledsagedokumentet VA2 fra den 1. april 1973, anvendelse paa det tidspunkt, hvor de i sagen omhandlede begivenheder fandt sted.
20 Det fremgaar af ovenstaaende betragtninger, at den af sagsoegerne i hovedsagen fremfoerte argumentation ikke kan tiltraedes.
21 Det foerste af Corte suprema di cassazione stillede spoergsmaal boer herefter besvares med, at artikel 1 i forordning nr. 1311/73 skal fortolkes saaledes, at alene vine med betegnelsen denominazione di origine controllata (DOC) og betegnelsen denominazione di origine controllata e garantita (DOCG) kunne betegnes som k.v.b.d. i Italien i denne forordnings gyldighedsperiode, dvs. mellem den 22. maj og den 31. august 1973.
Det andet spoergsmaal
22 Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om de beroerte parter, dersom der skal betales MUB, der ikke er blevet opkraevet ved udfoerslen, kan paaberaabe sig, at administrationens ret til at efteropkraeve disse beloeb er foraeldet, fordi den oprindeligt anlagde en fejlagtig fortolkning af de paagaeldende faellesskabsregler.
23 Sagsoegerne i hovedsagen har anfoert, at Kommissionens opkraevning af MUB adskillige aar efter, at en transaktion er blevet udfoert, strider mod formaalet med MUB-ordningen, som er at udligne mulige forstyrrelser paa landbrugsmarkederne som foelge af monetaere foranstaltninger, der er truffet af medlemsstaterne.
24 Dette argument kan ikke tiltraedes.
25 Som anfoert af den italienske regering og Kommissionen, kan der kun vaere tale om foraeldelse, hvis der er fastsat en udtrykkelig bestemmelse herom. Men de eneste bestemmelser, der kan vaere relevante i denne henseende, indeholdes i Raadets forordning (EOEF) nr. 1697/79 af 27. juli 1979 om efteropkraevning af import- eller eksportafgifter, der ikke er opkraevet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfoerer en forpligtelse til at betale saadanne afgifter (EFT L 197, s. 1).
26 Denne forordning var imidlertid ikke gaeldende paa det tidspunkt, hvor begivenhederne i hovedsagerne fandt sted, og kan derfor ikke finde anvendelse herpaa (se dom af 12.11.1989, forenede sager 212/80-217/80, Meridionale Industria Salumi m.fl., Sml. s. 2735, praemis 15).
27 Som Domstolen har fastslaaet i sin dom af 27. marts 1980 (forenede sager 66/79, 127/79 og 128/79, Salumi m.fl., Sml. s. 1237, praemis 18), foelger heraf, at naar faellesskabsretten ikke regulerer forholdet, tilkommer det enhver medlemsstats nationale retsorden at fastsaette de naermere regler og betingelser for opkraevning af Faellesskabets afgifter i almindelighed og landbrugsafgifterne i saerdeleshed, samt at udpege de myndigheder, der er ansvarlige for opkraevningen, og de retter, der skal afgoere tvister i forbindelse med opkraevningen, idet det dog er en betingelse, at disse naermere regler og betingelser ikke maa goere opkraevningen af faellesskabsafgifter og -gebyrer mindre effektiv end opkraevningen af tilsvarende nationale afgifter og gebyrer.
28 Yderligere maa anvendelsen af national lovgivning som fastslaaet af Domstolen i praemis 20 i ovennaevnte dom af 27. marts 1980 i Salumi-sagen ikke medfoere nogen forskelsbehandling i forhold til retssager vedroerende rent nationale tvister af samme art, og procesregler maa ikke goere det praktisk umuligt at udoeve de rettigheder, som faellesskabsretten giver.
29 Det andet spoergsmaal, der er forelagt af Corte suprema di cassazione, boer herefter besvares saaledes, at det i mangel af anvendelige faellesskabsbestemmelser i det for hovedsagen relevante tidsrum tilkommer den nationale retsinstans at anvende de interne lovbestemmelser vedroerende foraeldelse af eksportafgifter, der ikke er afkraevet debitor paa grund af en fejl begaaet af den nationale administration, saafremt disse bestemmelser anvendes ensartet paa nationale og faellesskabsretlige skyldforhold og hverken paavirker faellesskabsrettens raekkevidde eller dens effektivitet.
Det tredje spoergsmaal
30 Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, om den nationale myndighed, der har udstedt ledsagedokumenterne VA2 efter en fejlagtig fortolkning af faellesskabsbestemmelserne, og som derfor ikke har opkraevet de skyldige MUB, skal overholde princippet om den berettigede forventning, og om dette princip foelgelig i et tilfaelde som det i hovedsagen foreliggende afskaerer den nationale myndighed fra at efteropkraeve MUB fire aar efter, at udfoerslen har fundet sted.
31 Sagsoegerne i hovedsagen har gjort gaeldende, at de havde berettiget forventning om, at instituttets handlinger var lovlige, og om den for eksportoeren gunstigere fortolkning, som foerst blev anlagt af administrationen, hvorefter de var fritaget for at skulle betale MUB.
32 Det skal foerst bemaerkes (se praemis 19 ovenfor), at ovennaevnte forordning nr. 1769/72 om den endelige ordning vedroerende ledsagedokument VA2 ifoelge artikel 2 i ovennaevnte forordning nr. 1311/73 fandt anvendelse paa det tidspunkt, hvor sagens omstaendigheder fandt sted. I henhold til artikel 4 i sidstnaevnte forordning offentliggjorde Kommissionen den 17. maj og 26. juni 1973 listen over de organer, der var bemyndigede til at udstede ledsagedokumenter inden for vinsektoren (EFT C 31, s. 20 og EFT C 50, s. 2). Det fremgaar af denne liste, at alene "Ministero agricoltura e foreste, Servicio repressioni frodi ° Roma" var kompetent hertil i Italien.
33 Der skal endvidere bemaerkes, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning indgaar i Faellesskabets retsorden (se dom af 3.5.1978, sag 112/77, Toepfer mod Kommissionen, Sml. s. 1019), og at det paahviler enhver national myndighed, der har til opgave at haandhaeve faellesskabsretten, at overholde faellesskabsrettens almindelige principper (se dom af 27.9.1979, sag 230/78, Eridania, Sml. s. 2749). Som foelge heraf paahvilede det den nationale myndighed, der havde faaet til opgave at administrere den foreloebige ordning vedroerende ledsagedokumenter for vin, der maatte betegnes som k.v.b.d., at overholde princippet om beskyttelse af de erhvervsdrivendes berettigede forventning.
34 Domstolen har imidlertid antaget, at en praksis i en medlemsstat, der ikke er i overensstemmelse med faellesskabsreglerne, ikke kan danne grundlag for en berettiget forventning hos den erhvervsdrivende, der var begunstiget af den saaledes opstaaede situation (se dom af 15.12.1982, sag 5/82, Maizena, Sml. s. 4601, praemis 22).
35 Det foelger heraf, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke kan paaberaabes over for en praecis bestemmelse i en faellesskabsretsakt, og at den omstaendighed, at en national myndighed, der anvender faellesskabsretten, har handlet i strid hermed, ikke kan skabe en berettiget forventning hos en erhvervsdrivende om en behandling, der strider mod faellesskabsretten (se dom af 26.4.1988, sag 316/86, Kruecken, Sml. s. 2213, praemis 24).
36 Det foelger heraf, at den omstaendighed, at en national myndighed udsteder ledsagedokumenter VA2 for italienske vine, der ikke er anerkendt som DOC- eller DOCG-vine, mens en anden national myndighed ifoelge artikel 1 i forordning nr. 1311/73 og artikel 4 i forordning nr. 1769/72 alene var bemyndiget hertil, ikke kan give anledning til nogen berettiget forventning hos den erhvervsdrivende om fritagelse fra pligten til at betale MUB ifoelge artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 1311/73 og artikel 4 i forordning nr. 1769/72.
37 Foelgelig kan de af sagsoegerne i hovedsagen fremfoerte argumenter ikke tiltraedes.
38 Det tredje spoergsmaal, der er forelagt af Corte suprema di cassazione, boer herefter besvares saaledes, at den nationale myndighed, som er kompetent til at udstede ledsagedokumenter VA2 for de vine, der kan betegnes som k.v.b.d. i henhold til den faelles markedsordning for vin, skal respektere princippet om den berettigede forventning. Dersom et ledsagedokument VA2 imidlertid er blevet udstedt af en national myndighed, der ikke var bemyndiget hertil, og som paa grund af en fejlagtig fortolkning af de gaeldende faellesskabsregler ikke har opkraevet de deri fastsatte udligningsbeloeb, kan der dog ikke derved vaere blevet stiftet nogen berettiget forventning hos de beroerte erhvervsdrivende, uanset disse maatte have vaeret i god tro.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
39 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Foerste Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Corte suprema di cassazione ved kendelser af 26. februar 1990, for ret:
1) Artikel 1 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1311/73 af 16. maj 1973 om den foreloebige liste over k.v.b.d. saavel som om identifikation af disse vine i ledsagedokumentet skal fortolkes saaledes, at alene vine med betegnelsen denominazione di origine controllata (DOC) og betegnelsen denominazione di origine controllata e garantita (DOCG) kunne betegnes som k.v.b.d. i Italien i forordningens gyldighedsperiode, dvs. mellem den 22. maj og den 31. august 1973.
2) I mangel af anvendelige faellesskabsbestemmelser i det for hovedsagen relevante tidsrum tilkommer det den nationale retsinstans at anvende bestemmelserne i de interne lovbestemmelser vedroerende foraeldelse af eksportafgifter, der ikke er afkraevet debitor paa grund af en fejl begaaet af den nationale administration, saafremt disse bestemmelser anvendes ensartet paa nationale og faellesskabsretlige skyldforhold, og de hverken paavirker faellesskabsrettens raekkevidde eller dens effektivitet.
3) Den nationale myndighed, som er kompetent til at udstede ledsagedokumenter VA2 for de vine, der kan betegnes som k.v.b.d. i henhold til den faelles markedsordning for vin, skal respektere princippet om den berettigede forventning. Dersom et ledsagedokument VA2 imidlertid er blevet udstedt af en national myndighed, der ikke var bemyndiget hertil, og som paa grund af en fejlagtig fortolkning af de gaeldende faellesskabsregler ikke har opkraevet de deri fastsatte udligningsbeloeb, kan der dog ikke derved vaere blevet stiftet nogen berettiget forventning hos de beroerte erhvervsdrivende, uanset disse maatte have vaeret i god tro.