61987CJ0347_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning, indleveret til Domstolens Justitskontor den 11 . november 1987, har selskabet Triveneta Zuccheri SpA, Verona ( Italien ), og syv andre italienske selskaber, som er sukkerforhandlere ( herefter benaevnt sagsoegerne ), i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 173, stk . 2, anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens beslutning 87/533/EOEF af 8 . april 1987 om den italienske regerings stoette til italienske sukkerforhandlere ( EFT L 313, s . 24 ).
2 Ved den anfaegtede beslutning, som blev rettet til Den Italienske Republik, fastslog Kommissionen, at godtgoerelsen til de italienske sukkerforhandlere paa 37,12 LIT pr . kg hvidt sukker, der var paa lager den 29 . oktober 1984, udgjorde en statsstoette, som var uforenelig med faellesmarkedet i EOEF-Traktatens artikel 92' s forstand og derfor ikke maatte ydes .
3 Godtgoerelsen til de italienske sukkerforhandlere blev fastsat ved beslutning truffet den 11 . oktober 1984 af comitato interministeriale per la programmazione economica ( Interministerielt Naevn for OEkonomisk Planlaegning ) og ved de af comitato interministeriale dei prezzi ( Interministerielt Prisnaevn ) trufne foranstaltninger nr . 39/1984 af 24 . oktober 1984 og nr . 41/1984 af 16 . november 1984 . Den blev udbetalt sukkerforhandlerne som kompensation for den nedsaettelse af deres fortjenstmargin, der beroede paa, at maksimalprisen ved salg af sukker var blevet nedsat med 40,09 LIT pr . kg i forhold til den pris, der gjaldt tidligere . Denne prisnedsaettelse var blevet besluttet ved foranstaltning nr . 39/1984 og traadte i kraft den 30 . oktober 1984 .
4 Kommissionen har paastaaet sagen afvist under henvisning til artikel 91, stk . 1, foerste afsnit, i Domstolens procesreglement og har anmodet Domstolen om at tage stilling til formalitetsindsigelsen, foer den afsiger dom om realiteten .
5 Til stoette for indsigelsen har Kommissionen gjort gaeldende, at sagsoegerne i virkeligheden har anlagt sag til omstoedelse af den anfaegtede beslutning for at skaffe sig et retsmiddel mod den passivitet, Kommissionen angiveligt har gjort sig skyldig i ved i strid med faellesskabsretten at undlade at anlaegge traktatbrudssag mod Den Italienske Republik for at opnaa dom for, at den italienske maksimalprisordning for salg af sukker strider mod faellesskabsretten .
6 Sagsoegerne har paastaaet Kommissionens afvisningspaastand forkastet . Til stoette herfor har de gjort gaeldende, at der bestaar en uadskillelig forbindelse mellem den anfaegtede beslutning og den italienske sukkerprisordning, hvorfor det er udelukket at anfaegte beslutningens lovlighed uden samtidig at behandle spoergsmaalet, om den italienske maksimalprisordning for sukker er forenelig med faellesskabsretten .
7 Den 23 . november 1988 har Domstolen besluttet, at formaliteten skal behandles samtidig med realiteten .
8 Vedroerende realiteten har sagsoegerne, som alle har faaet godtgoerelsen efter den italienske ordning udbetalt, anfoert, at den ikke, som fastslaaet af Kommissionen, er en med faellesmarkedet uforenelig stoette . For det foerste udgjorde godtgoerelsen nemlig blot en erstatning for det tab, som de italienske sukkerforhandlere havde lidt paa grund af den nationale prisfastsaettelsesordning, der strider mod faellesskabsretten . For det andet var godtgoerelsen uomgaengeligt noedvendig for at undgaa en med EOEF-Traktatens artikel 40, stk . 3, andet afsnit, stridende forskelsbehandling af de forhandlere, der havde sukker paa lager den 29 . oktober 1984, og dem, der ikke havde .
9 Kommissionen anfoerer, at soegsmaalet under alle omstaendigheder savner fornoedent grundlag . Vedroerende sagsoegernes foerste anbringende goer Kommissionen i det vaesentlige gaeldende, at spoergsmaalet om den anfaegtede beslutnings lovlighed, som kan fastslaas alene ud fra begrundelsen i selve beslutningen, og spoergsmaalet om, hvorvidt den italienske maksimalprisordning for sukker er forenelig med faellesskabsretten, er to indbyrdes uafhaengige problemer . Vedroerende sagsoegernes andet anbringende, som stoettes paa Traktatens artikel 40, stk . 3, andet afsnit, anfoerer Kommissionen, at det ikke er muligt at anvende denne traktatbestemmelse i sagen, da der ikke, som haevdet, foreligger nogen forskelsbehandling mellem Faellesskabets producenter .
10 Vedroerende sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten . Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende, saafremt det paa de enkelte punkter er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation .
11 Uden at gaa ind i en behandling af parternes anbringender og argumenter skal det straks bemaerkes, at de to anbringender, som er gjort gaeldende af sagsoegerne i staevningen, og som er blevet naermere uddybet under den mundtlige forhandling, bygger paa den forudsaetning, at den italienske sukkerprisordning strider mod faellesskabsretten .
12 Sagsoegernes foerste anbringende er saaledes, at en national prisordning, der gaelder for samtlige led i produktionen og afsaetningen af et produkt, som er omfattet af en faelles markedsordning, ifoelge Domstolens praksis ( jfr . f.eks . dom af 23 . januar 1975 i sag 31/74, Galli, Sml . s . 47 ) maa anses for uforenelig med den faelles markedsordning, da Raadet og Kommissionen i medfoer af markedsordningen er tillagt enekompetence paa de omraader, ordningen omfatter . Dette maa efter sagsoegernes opfattelse gaelde saa meget mere, naar den faelles markedsordning er baseret paa en faelles prisordning, hvilket er tilfaeldet i denne sag, hvor ordningen blev oprettet ved Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1785/81 af 30 . juni 1981 om den faelles markedsordning for sukker ( EFT L 177, s . 4 ), idet en saadan prisordning afskaerer medlemsstaterne fra, ved udstedelse af ensidige nationale foranstaltninger, at gribe ind i den prisdannelsesmekanisme, som er fastsat ved den faelles ordning . Til stoette for samme anbringende anfoerer sagsoegerne yderligere, at den italienske sukkerprisordning er i strid med EOEF-Traktatens artikel 30, da den kan hindre de frie varebevaegelser .
13 Sagsoegernes andet anbringende, som stoettes paa Traktatens artikel 40, stk . 3, andet afsnit, er, at den af de italienske myndigheder udbetalte godtgoerelse var uomgaengeligt noedvendig for at afskaffe den EF-stridige forskelsbehandling af de italienske forhandlere, som de nationale myndigheder havde gjort sig skyldig i ved deres indgreb .
14 Under den mundtlige forhandling har sagsoegerne endvidere gjort gaeldende, at den italienske foranstaltning rettelig boer betragtes som en godtgoerelse for et beloeb, som blev unddraget de italienske sukkerforhandlere paa grund af en national ordning, som strider mod faellesskabsretten . Som bevis for, at foranstaltningen ikke kan betragtes som uforenelig med faellesmarkedet, har sagsoegerne henvist til dommen af 10 . juli 1980 i sag 811/79, Ariete ( Sml . s . 2545, praemis 15 ). De har i den forbindelse navnlig lagt vaegt paa princippet "nemini licet venire contra factum proprium" og har anfoert, at Kommissionen ikke, naar den har undladt at opnaa dom for, at den italienske maksimalprisordning for sukker strider mod faellesskabsretten, er berettiget til at laegge hindringer i vejen for den godtgoerelse, som de italienske myndigheder havde besluttet at yde .
15 Under disse omstaendigheder maa det konstateres, at Domstolen, hvis den skal tage stilling til berettigelsen af sagsoegernes anbringender, noedes til at afgoere, om den italienske maksimalprisordning for sukker er forenelig med faellesskabsretten .
16 Efter fast praksis kan Domstolen imidlertid ikke, bortset fra traktatbrudssager, udtale sig om, hvorvidt en national retsforskrift er forenelig med faellesskabsretten . Kompetencen hertil henhoerer under de nationale retter, som i givet fald via en praejudiciel forelaeggelse kan indhente de noedvendige oplysninger hos Domstolen vedroerende faellesskabsrettens fortolkning og raekkevidde .
17 Domstolen kan derfor ikke under en sag om annullation af en beslutning truffet af Kommissionen tage stilling til de anbringender, som sagsoegerne har gjort gaeldende for at anfaegte, at den foreliggende italienske foranstaltning betragtes som en stoette, og hvorefter den italienske maksimalprisordning for sukker skal vaere i strid med faellesskabsretten . Herved ville Domstolen nemlig foregribe afgoerelsen af, om den italienske sukkerprisordning er forenelig med faellesskabsretten .
18 Da sagsoegerne ikke har fremfoert yderligere anbringender til bevis for, at den anfaegtede beslutning er ulovlig, vil sagen vaere at afvise fra realitetsbehandling .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
19 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk . 2, tilpligtes den part, der taber sagen, at afholde sagens omkostninger . Da sagsoegerne har tabt sagen, tilpligtes de at betale sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN ( Sjette Afdeling )
1 ) Sagen afvises .
2 ) Sagsoegerne betaler in solidum sagens omkostninger .