61973C0115
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER
FREMSAT DEN 19. MARTS 1974 (
1
)
Høje Ret.
Sagsøgeren i denne sag var ansøger til en stilling som ekspeditionssekretær ved Kommissionen, men blev ikke antaget.
At stillingen, om hvilken der senere blev afholdt intern udvælgelsesprøve, var ledig, fremgik af et stillingsopslag, der fastsatte fristen for indsendelse af ansøgninger til den 17. juni 1971. Efter denne procedure betragtes en person, som reflekterer på stillingsopslaget, som deltager i enhver senere udvælgelsesprøve til denne stilling, medmindre han trækker sin ansøgning tilbage.
Den pågældende stilling var opslået i lønklasse A5/A4 i afdelingen, der beskæftiger sig med europæisk selskabsret. Stillingsopslaget angav, at ansøgerne om muligt skulle have et grundigt teoretisk og praktisk kendskab til nederlandsk ret, og for så vidt angik de nødvendige sprogkundskaber angav det, at et tilfredsstillende kendskab til både nederlandsk og engelsk var ønskeligt. Kernen i sagsøgerens påstande er, at stillingen på forhånd var bestemt for en nederlandsk ansåger, som senere faktisk blev udnævnt, og at det var af denne grund, de pågældende kvalifikationer blev krævet.
Den 15. juni 1971 sendte ansøgeren en skrivelse til generaldirektøren for personale og administration, hvori han anmodede om, at stillingsopslaget blev annulleret, og at enhver henvisning til nederlandsk ret eller sprog blev slettet, såfremt stillingen blev genopslået som ledig. Han gjorde opmærksom på, at stillingen tidligere havde været besat med en tysker, som ikke havde noget kendskab til nederlandsk ret eller sprog, og som var blevet forfremmet på grundlag af sit arbejde i stillingen; han fremførte, at arbejdet i afdelingen ikke krævede kundskaber som de nævnte, og han påstod, at en nederlandsk statsborger allerede havde fået tilbudt stillingen og var blevet opfordret til at søge den.
Ved skrivelse af 20. september 1971 afslog generaldirektøren at følge sagsøgerens anmodning. Han erklærede, at de i stillingsopslaget nævnte kvalifikationer var snævert forbundet med arten af det arbejde, stillingens indehaver skulle udføre; at kendskab til nederlandsk og engelsk ikke kunne forveksles med nederlandsk statsborgerskab, eftersom ikke blot hollændere kunne besidde disse kvalifikationer'; og at den nye indehaver af stillingen ikke nødvendigvis ville få samme arbejdsområde som hans forgænger. Sagsøgeren svarede i skrivelse af 19. oktober 1971, hvori han fremførte yderligere argumenter.
Vedrørende den pågældende stilling blev der bekendtgjort en meddelelse om intern udvælgesesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver i overensstemmelse med tjenestemandsvedtægtens bilag III, artikel 1. Meddelelsen om udvælgelsesprøven (KOM/388/71) indeholdt i det væsentlige samme beskrivelse af arbejdsområdet og de tilhørende pligter som det oprindelinge stillingsopslag Disse skulle særlig omfatte:
1.
Deltagelse i forberedelsen af et system for europæisk selskabsret og af koordineringen og harmoniseringen af medlemsstaternes selskabsret, hvilket involverer studier i komparativ ret og møder med eksperter på højt plan, og i særdeleshed studiet af nederlandsk selskabsret;
2.
udarbejdelsen af forslag til forordninger om europæisk selskabsret og til direktiver og konventioner til koordinering og indbyrdes tilpasning af medlemsstaternes selskabsret;
3.
kontrol med gennemførelsen af Rådets direktiver og forordninger.
De kvalifikationer, der var nævnt i meddelelsen om udvælgelsesprøven, var altså i det væsentlige de samme i stillingsopslaget. Der var imidlertid to mindre afvigelser i forhold til den tidligere ordlyd. For det første blev det i meddelelsen om udvælgelsesprøven forlangt, at ansøgeren havde et »godt« i stedet for et »grundigt« teoretisk og praktisk kendskab til nederlandsk ret. For det andet indeholdt meddelsen om udvælgelsesprøven ikke nogen udtrykkelig henvisning til det nederlandske sprog.
I en skrivelse af 8. november 1971 anmodede sagsøgeren om, at udvælgelsesprøven blev aflyst, idet han detaljeret udbyggede sin tidligere kritik af de krævede kvalifikationer. Denne anmodning blev imidlertid i et brev af 29. februar 1972 ligesom hans tidligere skrivelse af 19. oktober 1971 afslået af generaldirektøren for personale og administration.
Sagsøgeren og en anden ansøger, Christian Timmermans, deltog i prøverne den 14. marts 1972.
På grundlag af udvælgelsesprøven og resultatet af prøverne placerede udvælgelseskomiteen Timmermans øverst på den i vedtægtens artikel 30 foreskrevne liste over egnede ansøgere, og den 31. maj 1972 blev han ansat i stillingen.
Den 23. juli 1972 indbragte sagsøgeren en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, hvori han blandt andet anmodede om annullation af Timmermans udnævnelse. Klagen blev afvist ved skrivelse af 15. januar 1973.
Sagsøgerens sagsanlæg gælder denne afvisning. Han nedlægger især påstand om, at udvælgelsesprøven og den påfølgende udnævnelse af Timmermans erklæres ugyldig.
Sagsøgeren anfører som nævnt, at kravet om kendskab til nederlandsk ret blev stillet, fordi stillingen på forhånd var bestemt for Timmermans. Han hævder, at fremgangsmåden blev valgt for at kunne forfremme en ansøger af en særlig nationalitet, hvilket er i strid med vedtægtens artikel 27, som bestemmer, at »ingen stilling kan forbeholdes borgere fra en bestemt medlemsstat«. Kommissionen erklærer, at de krævede kvalifikationer var beregnet på at opnå en afbalanceret sammensætning af den pågældende afdeling. Den henviser til anden afdelings dom i sag nr. 33/67, Kurrer mod Rådet, Recueil 1968, s. 187, hvor der også blev gjort indsigelser mod et krav om kendskab til nederlandsk ret. Afdelingen fremhævede i den sag, at udvælgelsen ikke skulle ske på basis af ansøgerens nationalitet men på basis af blandt andet hans teoretiske og praktiske kendskab til et bestemt nationalt restssystem. Den fandt, at dette var den eneste måde, hvorpå institutionens juridiske tjenestes behov kan forenes med reglen om, at ingen stilling kan forbeholdes borgere fra en bestemt medlemsstat. Den bemærkede, at det i et fællesskab, hvor hver medlemsstat opretholder sit eget retssystem, er væsentligt for enhver velorganiseret juridisk tjeneste, at den omfatter tjenestemænd, der har teoretisk viden om og praktisk erfaring med hensyn til et bestemt nationalt retssystem.
Sagsøgeren søger at drage en sondring mellem den nævnte og den foreliggende sag, bl.a. på grundlag af, at Rådets juridiske tjeneste havde et større behov for eksperter i de forskellige medlemsstaters retssystemer. Men, som generaladvokat Gand bemærkede i Kurrer mod Rådet, tilkommer det den pågældende institution selv og alene denne at bedømme sit behov; og Domstolen kan ikke omgøre dette skøn, medmindre sagsøgeren godtgør, at institutionen har misbrugt sine beføjelser. Hvis kendskab til nederlandsk var helt uden forbindelse med den pågældende tjenestegrens behov, eller hvis sådanne specielle kundskaber aldrig tidligere var blevet krævet i opslag om tilsvarende stillinger, kunne dette være beviset på magtfordrejning. Men det er ikke tilfældet i denne sag.
Før domsforhandlingen anmodede afdelingen Kommissionen om at oplyse, om meddelelserne om udvælgelsesprøver vedrørende andre ledige stillinger i samme afdeling under punktet »nødvendige kvalifikationer« angav, at teoretisk og praktisk kendskab til et bestemt retssystem var ønskeligt. Kommissionen har fremlagt kopier af et antal stillingsopslag og meddelelser om udvælgelsesprøver fra det samme direktorats forskellige afdelinger, som var bekendtgjort mellem 1970 og 1972. Et af disse, stillingsopslag nr. KOM/74/72, omfattede blandt de hverv, der skulle udføres, studiet af fransk og italiensk selskabsret og der krævedes et teoretisk og praktisk kendskab til fransk og/eller italiensk ret. Et andet, KOM/57/71, henviste på lignende måde til fransk ret alene. Et tredje, KOM/119/70, krævede et godt kendskab til nederlandsk ret og desuden, mærkeligt nok, kendskab til angelsaksisk ret, et retssystem, der, efter hvad jeg altid har troet, afgik ved døden for cirka 900 år siden. Ikke desto mindre blev teoretisk og om muligt praktisk kendskab til dette retssystem krævet i et yderligere stillingsopslag, KOM/428/72. Yderligere stillingsopslag, KOM/936/72 og KOM/ 937/72, krævede et grundigt kendskab til de italienske retssystemer vedrørende henholdsvis direkte beskatning og merværdiafgift.
Efter min mening godtgør dette bevismateriale, hvis anvendelighed sagsøgeren heller ikke har villet bestride, at kravet om kendskab til et bestemt retssystem var normal praksis og langt fra en uregelmæssighed, som gjorde udvælgelsesproceduren ugyldig. Det er i virkeligheden klart, at en sådan praksis var nødvendig, hvis de pågældende afdelinger skulle være i stand til at behandle de forskellige retssystemer, der er repræsenteret inden for Fællesskabet, og at det synspunkt, som anden afdeling gav udtryk for i Kurrer mod Rådet, gælder med så meget mere vægt i denne sag. Hvis det var nødvendigt for Domstolen — hvilket det efter min opfattelse ikke er — at undersøge, om kendskab til nederlandsk ret virkelig var nødvendigt eller ønskeligt i forhold til den pågældende stilling, gav Gleichmann, Kontorchefen, i denne henseende et fyldestgørende svar på et spørgsmål, der blev stillet ham under domsforhandlingen. Han forklarede, at nederlandsk selskabsret i årene 1970-1971 undergik en større reform, og at det måtte anses for nyttigt at have en medarbejder i afdelingen med kendskab til denne lovgivning.
Sagsøgeren påberåbte sig, at den udnævnelse, som han anfægter, var en del af en plan om at tremme den udnævnte ansøgers karriere og blokere hans egen. Sagsøgeren anførte, at Timmermans allerede havde fået tilbudt stillingen af Gleichmann, før udvælgelsesprøven blev bekendtgjort. På sagsøgerens anmodning afgav både Timmermans og Gleichmann forklaringer for afdelingen vedrørende dette punkt. De benægtede begge sagsøgerens påstand. Som De vil erindre, påpegede Gleichmann, at han ikke var beføjet til at tilbyde nogen stillingen. Han tilføjede, at det var muligt, at han havde talt med Timmermans om udvælgelsesprøven, og sikkert også med andre, heriblandt sagsøgeren, da det var vigtigt at opmuntre eventuelle ansøgere til at deltage i udvælgelsesprøven. Timmermans kunne derimod ikke huske nogen sådan samtale. Som De også vil erindre, afstod sagsøgerens advokat fra at stille vidnerne spørgsmål, selv om han blev opfordret dertil.
Sagsøgerens forsøg på ved henvisning til sin egen karriere at påvise, at der var tale om en generel hensigt til at blokere hans avancement, var efter min mening lige så fejlslagent. Han påberåbte sig tidligere beslutninger vedrørende sin karriere som bevis på en vedvarende fortsat sammensværgelse med henblik på at hindre hans forfremmelse. Jeg må kort gennemgå de tidligere episoder, han støtter sig på.
I 1968 søgte sagsøgeren en stilling som ekspeditionssekretær i afdelingen for europæisk ret; han hævder, at en anden ansøger uberettiget blev ansat. Kommissionen svarer hertil, at den anden ansøger på datoen for denne udnævnelse, 31. januar 1969, havde de to års praktisk erfaring, som var en betingelse for udnævnelse, hvilket sagsøgeren, som blev ansat i Kommissionen i april 1967, ikke havde. Hertil svarer sagsøgeren, at han, hvis Kommissionen havde handlet retmæssigt, ville være blevet ansat i 1965. I en tidligere af ham anlagt sag, nr. 62/65 Serio mod Kommissionen for Euratom, Recueil 1966, s. 813, annullerede første afdeling en ansættelse, fordi ansættelsesmyndigheden var afveget for meget fra resultaterne af udvælgelsesprøven. Sagsøgeren anfører, at han, hvis han var blevet ansat på dette tidspunkt, ville have været ansat i det nødvendige tidsrum. Men første afdeling forkastede i denne sag sagsøgerens påstand om at blive ansat med tilbagevirkende kraft i en af de ledige stillinger, idet den bestemte, at det tilkom Kommissionen at afgøre, hvorledes dommen skulle opfyldes. Dertil kommer, at det ikke heraf, selv om man som resultat af dommen havde antaget, at sagsøgeren i 1969 havde den nødvendige praktiske erfaring til den forfremmelse, han da søgte, kan sluttes, at han faktisk ville være blevet forfremmet. Mangel på praktisk erfaring ville være en manglende kvalifikation, men på den anden side var praktisk erfaring ikke nogen garanti for forfremmelse.
For det andet klager sagsøgeren over forsinkelse med hans forfremmelse til lønklasse A 6. Dette var genstand for en formel klage fra sagsøgeren til Kommissionen dateret den 9. februar 1971. Men han søgte ikke, som Kommissionen påpeger til sit forsvar, at anfægte den rapport om hans arbejde, hvorpå beslutningen om ikke at forfremme ham var baseret, hverken internt ved den foreskrevne procedure, eller for Domstolen.
For det tredje minder sagsøgeren om, at han i 1971 protesterede mod et stillingsopslag om en anden stilling i lønklasse A 5/A 4 i afdelingen for selskabsret, fordi der heri krævedes teoretisk og praktisk kendskab til fransk ret. Af de førnævnte grunde mener jeg ikke, at denne klage kan fremme sagsøgerens sag.
Endelig fremfører sagsøgeren det forhold, at den seneste rapport om hans arbejde var mindre gunstig end den forudgående.
Det forekommer mig, at disse episoder, både hver for sig og under et, langt fra godtgør eksistensen af en sådan plan, som sagsøgeren påberåber sig.
Herefter vender jeg mig til sagsøgerens klager over fremgangsmåden, der førte til den ansættelse, han anfægter nærværende sag.
Meddelelsen om udvælgelsesprøven foreskrev, at der skulle være to skriftlige prøver. Den første, om selskabsretten i Fællesskabets medlemsstater, skulle vare tre timer; den anden, om nederlandsk selskabsret, skulle vare en time. Meddelelsen bestemte også, at ansøgere, som opnåede mindre end 12 ud af 20 points i den første prøve, ville udgå af bedømmelsen, men at den anden prøve ikke ville diskvalificere nogen ansøger. Som nævnt deltog to ansøgere, sagsøgeren og Timmermans, i prøverne, sagsøgeren på italiensk og Timmermans på neder landsk. For ikke at afsløre deres identitet blev deres prøver derefter oversat til fransk. I den første prøve opnåede Timmermans 17 ud af 20 points og sagsøgeren 12; i den anden prøve opnåede Timmermans 7 ud af 10 og sagsøgeren 2. Timmermans, der som nævnt blev placeret øverst på listen over egnede ansøgere, blev af den pågældende generaldirektør anbefalet til den ledige stilling, og han blev ansat i denne af ansættelsesmyndigheden, nemlig Kommissionen.
Sagsøgeren klager over proceduren på fire punkter.
For det første påstår han, at de originale tekster blev givet til bedømmerne samtidig med de franske oversættelser med den virkning, at ansøgernes identitet blev afsløret. Han fremfører imidlertid ikke den ringeste antydning af bevis til støtte for denne påstand, hvis sandhed Kommissionen bestrider. Kommissionen hævder, at de originale tekster blev stillet til udvælgelseskomiteens rådighed, efter at papirerne var blevet bedømt, for at komiteen om fornødent kunne efterprøve oversættelsernes nøjagtighed. En undersøgelse af den følgeseddel, der findes i Kommissionens arkiv vedrørende udvælgelsesprøven, bekræfter, at det faktisk forholdt sig sådan. Det viser sig, at udvælgelseskomiteen, da det kom til stykket, fandt det unødvendigt at vurdere originalerne i betragtning af den betydelige forskel mellem de points, de to ansøgere opnåede på basis af de franske oversættelser.
ror det andet antyder sagsøgeren, at der blev »manipuleret« med de opnåede points. Heller ikke herfor fører han bevis. Hans sag hviler på rene formodninger. Hen påpeger, at der i hver prøve var en forskel mellem ansøgerne på fem points, således at summen af begge ansøgeres points — hvis karaktererne for en af de to prøver blev ombyttet — ville blive den samme. Han går så vidt som til at antyde, at de »ortografiske karakteristika« for tallene 2 og 7 er af en sådan karakter, at de i sig selv let kan give anledning til »manipulation«. Efter min opfattelse kræver så alvorlige påstande stærke beviser og burde ikke fremsættes på et så løst grundlag.
For det tredje påstår sagsøgeren, at udvælgelseskomiteen ikke vår upartisk. Heller ikke her fremfører han noget bevis til støtte for en så alvorlig påstand. Komiteen bestod af to repræsentanter fra det pågældende generaldirektorat og af en repræsentant fra Kommissionens juridiske tjeneste, fra generaldirektoratet for personale og administration og fra personaleudvalget. Sagsøgerens begrundelser for at rejse tvivl om deres upartiskhed er i det væsentlige baseret på hans tidligere påstand om, at den pågældende udnævnelse var resultatet af en på forhånd tilrettelagt plan, som han hævder, medlemmerne af udvælgelseskomiteen må have været vidende om. Således hævder han, at partiskheden hos generaldirektoratet for personale og administration godtgøres ved dets afslag på hans klager angående de kvalifikationer, der krævedes til stillingen; og tilsvarende godtgøres partiskheden hos personaleudvalgets repræsentant af det forhold, at han var medlem af det paritetiske samarbejdsudvalg, der foreskrives i vedtægtens artikel 9, stk. 1, litra a, og som havde godkendt meddelelserne med de deri indeholdte kvalifikationer. Jeg vil også forkaste denne påstand.
Endelig klager sagsøgeren over, at bilagene til hans ansøgningsskema, som indeholdt detaljer om hans universitetsuddannelse og faglige erfaring, ikke var blandt de papirer, der blev overladt til Kommissionen, da udnævnelsen skulle foretages. Disse var, siger han, af særlig vigtighed, idet hans kvalifikationer var meget større end Timmermans, og fordi konkurrencen var baseret på kvalifikationsbeviser såvel som prøver.
Som De ved, er proceduren ved ansættelser den, at udvælgelseskomiteen forelægger ansættelsesmyndigheden, i det foreliggende tilfælde Kommissionen, en rapport om resultatet af udvælgelsesprøven sammen med en liste over ansøgernes rækkefølge efter egnethed. Ansættelsesmyndigheden er ikke ved ansættelsen bundet af denne rækkefølge; men den må ikke gøre selve formålet med en udvælgelsesprøve illusorisk ved at afvige for meget fra dens resultat, jf. sag nr. 62/65, Serio mod Kommissionen for Euratom (citeret ovenfor). Det kan meget vel tænkes, at Kommissionen på basis af resultaterne af prøverne i denne sag havde været afskåret fra at udnævne sagsøgeren, selv om den havde ønsket det. Men det er ikke spørgsmålet her. Spørgsmålet er, om proceduren blev ugyldig, ved at bilagene til sagsøgerens ansøgningsskema ikke blev vedlagt ved forelæggelsen for Kommissionen. Efter at have gennemlæst disse bilag, mener jeg ikke, dette er tilfældet.
Bilag I opregnede de forskellige kurser i jura og sprog, som sagsøgeren havde gennemgået mellem 1955 og 1961, og de hertil hørende eksamensbeviser. Bilag II opregnede de stillinger, han havde haft mellem 1964 og 1968 og gengav kort de enkelte stillingers arbejdsområde. Det var en fortsættelse af den del af ansøgningsskemaet, hvori ansøgerne skal angive deres tidligere stillinger, og derfor mener jeg, den burde have været vedlagt. Men den ene kendsgerning, hvorpå sagsøgeren i sagen støtter sin påstand om sin overlegenhed i forhold til den anden ansøger, nemlig hans fremragende universitetseksamen, er ikke nævnt noget steds i disse bilag. Oplysninger herom findes i selve ansøgningen, som blev forelagt Kommissionen. Jeg mener heller ikke, at noget af det, der nævnes i bilagene, kunne have påvirket nogen ansættelsesmyndighed, der havde fået forelagt så klare resultater i de skriftlige prøver.
Sagsøgeren udleder af den omstændighed, at bilagene ikke var blandt de for Kommissionen forelagte papirer, at ansøgernes kvalifikationsbeviser kun blev taget i betragtning ved afgørelsen (i henhold til vedtægtens bilag III, artikel 5) af hvem af ansøgerne, der skulle have adgang til prøverne, og han hævder, at dette var forkert. Han gør gældende, at udvælgelseskomiteen ved den endelige bedømmelse og ansættelsesmyndigheden selv, når denne træffer sin afgørelse — i en udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver — bør tage begge dele i betragtning.
Kommissionen hævder på den anden side, at udvælgelseskomiteen i en sådan udvælgelsesprøve skal tage kvalifikationsbeviserne i betragtning, først ved udarbejdelsen af listen over ansøgere, der opfylder de betingelser, der er fastsat i meddelelsen om udvælgelsesprøven, og dernæst ved afgørelsen af, hvilke af ansøgerne på denne liste, der skal deltage i prøverne, men at ansøgerne herefter skal bedømmes på grundlag af resultaterne i prøverne. Jeg mener selv, at hverken det ene eller det andet synspunkt er korrekt. Vedtægten, og særlig artikel 5 i dens bilag III, siger ikke noget herom, og efter min opfattelse overlader den udvælgelseskomiteen og ansættelsesmyndigheden, i deres respektive funktioner, et skøn over hvilken vægt, der skal tillægges kvalifikationsbeviserne og de i prøverne opnåede resultater på hvert enkelt stadium. Hverken en undersøgelse af udvælgelseskomiteens rapport eller af den skrivelse, der var vedlagt de dokumenter, der blev forelagt Kommissionen, viser, at det på noget stadium i den foreliggende sag vilkårligt blev undladt at tage hensyn til nogen af disse elementer ved bedømmelsen.
Min konklusion er således, at alle sagsøgerens klager over udnævnelsesprocedu-ren savner grundlag.
Hvad angår sagsomkostningerne, reguleres dette spørgsmål af procesreglementets artikel 70. Jeg er efter nogen tøven kommet til den konklusion, at denne sag ikke falder ind under artikel 69, stk. 3, 2. afsnit.
Jeg mener derfor, at dette søgsmål skal afsluttes uden nogen bestemmelse om sagsomkostninger.
(
1
) – Oversat fra engelsk.