61990CC0376_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. I denne sag har Kommissionen i medfoer af artikel 141 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Atomenergifaellesskab (herefter benaevnt "traktaten") paastaaet dom for, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til denne traktat, idet der ikke i Belgien er blevet udstedt de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, der er noedvendige for at gennemfoere artikel 10, stk. 2, og artikel 44 i Raadets direktiv 80/836/Euratom af 15. juli 1980 om aendring af direktiverne om fastsaettelse af de grundlaeggende normer for beskyttelse af befolkningens og arbejdstagernes sundhed mod de farer, der er forbundet med ioniserende straaling (EFT L 246, s. 1). Det skal bemaerkes, at der i saavel Kommissionens begrundede udtalelse som den belgiske regerings svar henvises til EOEF-traktatens artikel 169, men der er klart tale om en uvaesentlig fejl, som efter min opfattelse ikke paavirker spoergsmaalet om sagens antagelse til paakendelse.
2. Oprindelig vedroerte Kommissionens sag ligeledes direktivets artikel 45. Den belgiske regering havde endog i sit svarskrift erkendt, at den ikke behoerigt havde gennemfoert hverken artikel 45 eller artikel 44. Men Kommissionen udtalte under retsmoedet, at der for nylig var truffet foranstaltninger til at gennemfoere artikel 45 i Belgien, og at den havde fundet disse foranstaltninger tilfredsstillende. Kommissionen har saaledes frafaldet sin paastand paa grundlag af artikel 45. Den belgiske regering har paa sin side erklaeret, at der snart vil blive truffet foranstaltninger til at gennemfoere artikel 44. Foelgelig skal Domstolen behandle denne del af Kommissionens paastande, da Belgien ikke har truffet de noedvendige foranstaltninger for at sikre overvaagningen af befolkningens helbred saavel under normale omstaendigheder som i tilfaelde af uheld. Saaledes er det eneste udestaaende spoergsmaal nu, om Belgien har gennemfoert direktivets artikel 10, stk. 2, korrekt.
Direktiv 80/836
3. Direktiv 80/836 har til formaal at beskytte den menneskelige sundhed ved at foregribe og maale bestraalingen og soerge for laegelig overvaagning af de udsatte personer. I medfoer af artikel 2 gaelder direktivet for "fremstilling, bearbejdning, haandtering, anvendelse, besiddelse, opbevaring, transport og bortskaffelse af naturlige og kunstigt fremstillede radioaktive stoffer, samt for enhver anden operation, der indebaerer en fare paa grund af ioniserende straaling".
4. Direktivets afsnit III, som bestaar af artikel 6-13, har overskriften "Dosisbegraensning ved kontrollerbar bestraaling". I direktivets artikel 6, som aendret ved Raadets direktiv 84/467/Euratom (EFT L 265, s. 4), hedder det:
"Begraensningen af individuelle og kollektive doser som foelge af kontrollerbar bestraaling boer baseres paa foelgende hovedprincipper:
a) Det skal paa forhaand vaere fastslaaet, at de enkelte former for virksomhed, der medfoerer bestraaling, er berettiget ved de fordele, de medfoerer (1).
b) Enhver bestraaling skal holdes paa saa lavt et niveau, som det med rimelighed er muligt.
c) Med forbehold af artikel 11 boer summen af modtagne doser og 50-aars-doser ikke overstige de i dette afsnit fastsatte dosisgraenser for straaleudsatte arbejdstagere, laerlinge og studerende samt for enkeltpersoner i befolkningen.
De i litra a) og b) fastlagte principper gaelder enhver bestraaling, herunder ogsaa medicinsk bestraaling. Det i litra c) fastlagte princip gaelder ikke den straaling, som enkeltpersoner udsaettes for som foelge af medicinske undersoegelser eller behandlinger."
5. De oevrige bestemmelser i afsnit III er opdelt i fire kapitler. Det foerste kapitel (artikel 7, 8 og 9) har overskriften "Dosisbegraensning for straaleudsatte arbejdstagere". I henhold til artikel 7, stk. 1, "maa ingen arbejdstager under 18 aar beskaeftiges med et arbejde, hvorefter vedkommende kan betegnes som straaleudsat arbejdstager". Ifoelge artikel 8, stk. 1, er "dosisgraensen for helkropsbestraaling fastsat for straaleudsatte arbejdstagere til 50 mSv (5 rem) pr. aar". Artikel 9 vedroerer "delkropsbestraaling", dvs. bestraaling af dele af kroppen eller et eller flere organer eller vaev samt bestraaling, der ikke anses for homogen for hele kroppen. Jeg henviser til artikel 1, hvori nogle af de i direktivet anvendte udtryk er defineret.
6. Kapitel II, som udelukkende bestaar af artikel 10, har overskriften: "Dosisbegraensning for laerlinge og studerende". I artikel 10, stk. 2, hedder det:
"Dosisgraenserne for laerlinge og studerende mellem 16 og 18 aar, som er under uddannelse til et erhverv, der vil medfoere udsaettelse for ioniserende straaling, eller som i loebet af deres studier er noedsaget til at anvende straalekilder, udgoer 3/10 af de aarlige dosisgraenser, der er fastsat i artikel 8 og 9 for straaleudsatte arbejdstagere."
7. Blandt de udtryk, der defineres i direktivets artikel 1, skal naevnes foelgende:
° Udtrykket "dosisgraense" betyder "den graense, der er fastsat heri for de doser, som straaleudsatte arbejdstagere, laerlinge og studerende samt enkeltpersoner i befolkningen maa udsaettes for, bortset fra doser, der hidroerer fra den naturlige baggrundsstraaling og fra bestraaling af enkeltpersoner i forbindelse med medicinske undersoegelser og behandlinger. Dosisgraenserne gaelder for den samlede dosis, der modtages som foelge af ekstern bestraaling i den paagaeldende periode, og den samlede 50-aars-dosis som foelge af indtag af radionuklider i samme periode."
° "Bestraaling" betyder "enhver udsaettelse for ioniserende straaling", dvs. "straaling bestaaende af fotoner eller partikler, der er i stand til at danne ioner direkte eller indirekte".
° En "straalekilde" defineres som et "apparat eller stof, der kan udsende ioniserende straaling".
° "50-aars-dosis" er "den dosis, som et organ eller et vaev modtager over en 50-aarig periode som foelge af indtag af et eller flere radionuklider".
° "Straaleudsatte arbejdstagere" er "personer, der som foelge af deres arbejde udsaettes for straaling, der vil kunne medfoere aarlige doser, der overstiger 1/10 af de for arbejdstagerne fastsatte aarsdosisgraenser".
8. I en meddelelse fra Kommissionen af 31. december 1985 (EFT C 347, s. 9) kommenteres visse af direktivbestemmelserne, som aendret ved direktiv 84/467. I meddelelsen hedder det, at i artikel 8 "fastsaettes graenserne for helkropsbestraaling af arbejdstagere ... I forbindelse med en mindre ensartet bestraaling af kroppen eller i forbindelse med straaler med lav gennemtraengeevne er artikel 9 relevant". Saaledes synes de dosisgraenser, der er fastsat i artikel 8 og 9, at vaere de "for arbejdstagere fastsatte aarsdosisgraenser", der er naevnt i definitionen af "straaleudsatte arbejdstagere" i artikel 1, selv om udtrykket "arbejdstagere" ikke anvendes alene i hverken artikel 8 eller artikel 9. Parterne maa antages at forstaa direktivet paa denne maade.
Tvisten mellem parterne
9. I medfoer af artikel 20.6.2. i en belgisk kongelig anordning af 28. februar 1963, som aendret ved artikel 9 i en kongelig anordning af 16. januar 1987, udgoer den i Belgien fastsatte dosisgraense for laerlinge og studerende mellem 16 og 18 aar, som er under uddannelse til et erhverv, der vil medfoere udsaettelse for ioniserende straaling, eller som i loebet af deres studier er noedsaget til at anvende straalekilder, 1/10 og ikke 3/10 af dosisgraenserne for straaleudsatte arbejdstagere. Kommissionen er af den opfattelse, at fastsaettelsen af strengere dosisgraenser end dem, der er fastsat i direktivets artikel 10, stk. 2, er ulovlig.
10. Den belgiske regering haevder, at de i direktivet fastsatte straalegraenser udgoer den mindstebeskyttelse, medlemsstaterne skal soerge for, og at de frit kan opstille strengere standarder, saafremt de finder det oenskeligt. Endvidere goer regeringen gaeldende, at dosisgraenserne for laerlinge og studerende mellem 16 og 18 aar boer fastsaettes paa samme niveau som dosisgraensen for arbejdstagere under 18 aar. Der erindres om, at arbejdstagere i denne kategori ifoelge artikel 7, stk. 1, ikke maa beskaeftiges med arbejde, hvorefter vedkommende kan betegnes som straaleudsatte arbejdstagere. Virkningen af denne bestemmelse, sammenholdt med definitionen af straaleudsatte arbejdstagere i direktivets artikel 1, som fortolket ovenfor, er, at for at give laerlinge og studerende mellem 16 og 18 aar samme beskyttelse som arbejdstagere under 18 aar skal dosisgraensen for den foerstnaevnte gruppe fastsaettes til 1/10 af de aarlige dosisgraenser for straaleudsatte arbejdstagere.
11. Kommissionen har benaegtet, at der noedvendigvis er nogen forbindelse mellem de dosisgraenser, der gaelder for laerlinge og studerende mellem 16 og 18 aar, og dem, der gaelder for arbejdstagere under 18 aar. Kommissionen finder, at for at sikre, at uddannelsen af de laerlinge og studerende, der er omfattet af artikel 10, stk. 2, bliver nyttig og effektiv, er det noedvendigt at tillade, at de udsaettes for hoejeres straaledoser. Artikel 10, stk. 2, maa derfor betragtes som en undtagelse fra eller en lex specialis i forhold til den almindelige regel, der er fastsat i artikel 7, stk. 1, for arbejdstagere under 18 aar.
Medlemsstaternes forpligtelser i medfoer af direktiv 80/836
12. For at fastslaa omfanget af de forpligtelser, der paahviler medlemsstaterne i medfoer af direktivets artikel 10, stk. 2, vil jeg begynde med at se paa de relevante traktatbestemmelser. Ifoelge artikel 1, stk. 2, er Det Europaeiske Atomenergifaellesskabs eller Euratoms opgave "gennem skabelsen af de noedvendige betingelser for den hurtige dannelse og udvikling af en kerneenergiindustri at bidrage til hoejnelse af levestandarden i medlemsstaterne og til udvikling af forbindelserne med andre lande". For at udfoere denne opgave, som beskrives i noget foraeldede vendinger, paalaegges Faellesskabet i traktatens artikel 2 en raekke mere specifikke opgaver. Navnlig hedder det i artikel 2, litra b), at Faellesskabet skal "indfoere ensartede sikkerhedsnormer til beskyttelse af befolkningens og arbejdstagernes sundhed og overvaage deres anvendelse".
13. Med henblik paa den generelle opgave, der er fastsat i artikel 2, litra b), indeholder traktatens andet afsnit, kapitel III, som omfatter artikel 30-39, mere detaljerede bestemmelser om sikkerhed og sundhed. I artikel 30 hedder det:
"I Faellesskabet indfoeres grundlaeggende normer til beskyttelse af befolkningens og arbejdstagernes sundhed mod de farer, som er forbundet med ioniserende straaling.
Ved grundlaeggende normer forstaas:
a) de maksimale doser, der kan tillades med fornoeden sikkerhed
b) den maksimalt tilladelige bestraaling og kontaminering
c) de fundamentale principper for laegekontrol med arbejdstagerne."
14. Ifoelge artikel 31 skal de grundlaeggende normer udarbejdes af Kommissionen og vedtages af Raadet med kvalificeret flertal. Ifoelge artikel 32 kan de grundlaeggende normer revideres eller kompletteres. Direktiv 80/836 blev vedtaget med hjemmel i artikel 31 og 32. Det maa bemaerkes, at ingen af disse artikler paabyder Raadet at benytte en bestemt type retsakt. Saaledes kunne direktiv 80/836 have haft form af en forordning. Jeg mener dog ikke, at det har nogen indflydelse paa indholdet af de materielle forpligtelser for medlemsstaterne, at man har anvendt et direktiv i stedet for en forordning, for det staar klart, at forpligtelser i henhold til et direktiv kan vaere lige saa strenge eller fleksible som forpligtelser i henhold til en forordning.
15. Kommissionen har i retsmoedet erkendt, at det forekommer paradoksalt at haevde, at en medlemsstat kan tilsidesaette sine forpligtelser i henhold til traktaten ved at vedtage foranstaltninger, der yder stoerre beskyttelse end de foranstaltninger, som er fastsat i et direktiv vedroerende sikkerhed og sundhed. Ved foerste oejekast kan udtrykket "grundlaeggende normer" i traktatens artikel 30 og den deri indeholdte definition af udtrykket da ogsaa tyde paa, at dosisgraenserne i direktivet blot er den maksimale tilladelige bestraaling og ikke absolutte standarder, der skal overholdes af alle medlemsstater. Denne fortolkning synes at have stoette i direktivets artikel 6, litra c), hvori det hedder: "... boer summen af modtagne doser og 50-aars-doser ikke overstige de i dette afsnit fastsatte dosisgraenser ..." (min fremhaevelse). Men for at fastslaa, om man kan stole paa det indtryk, disse bestemmelser giver, boer direktivets formaal undersoeges.
16. Kommissionens ovennaevnte meddelelse af 1985 indeholder en orientering om den politik, der ligger til grund for direktivet. I meddelelsen hedder det, at de to direktiver 80/836 og 84/467 bygger paa publikation nr. 9 og nr. 26 fra Den Internationale Kommission for Straalebeskyttelse (herefter benaevnt "ICRP"). Disse publikationer er nu erstattet af publikation nr. 60, der har titlen "1990 Recommendations of the International Commission on Radiological Protection", som blev offentliggjort i 1991. Kommissionen har paa Domstolens anmodning fremlagt kopier af alle tre publikationer.
17. Oplysninger om ICRP' s arbejde og organisation findes paa s. 21-25 i publikation nr. 9, s. 1 og 2 samt s. 45, 46 og 47 i publikation nr. 26 samt s. 1 og 2 i publikation nr. 60. ICRP er et internationalt organ, der blev oprettet i 1928 paa Den Anden Internationale Radiologikongres. Det vejleder generelt om brugen af straalekilder, som er en foelge af den hurtige udvikling paa kerneenergiomraadet. ICRP arbejder naert sammen med "International Commission on Radiation Units and Measurements" og har officielle forbindelser med WHO samt Det Internationale Atomenergiagentur. Det har ligeledes naer forbindelse med ILO og andre FN-organer, med Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber og med OECD' s Kerneenergiagentur. Nogle af disse organer stoetter ICRP' s arbejde oekonomisk. Hertil kommer, at ICRP tager hensyn til de fremskridt, som stoerre nationale organisationer indberetter.
18. ICRP' s medlemmer vaelges af ICRP blandt personer, som de nationale delegationer til Den Internationale Radiologikongres og ICRP selv har udpeget. Medlemmerne vaelges paa grundlag af deres anerkendte virksomhed paa bestemte omraader og under hensyntagen til kvalifikationer i hoejere grad end nationalitet. ICRP kan nedsaette saadanne udvalg, som det finder paakraevet for at kunne fungere, men meget af arbejdet udfoeres af ad hoc-arbejdsgrupper, som goer det muligt for ICRP at faa hjaelp fra personer, der ikke er medlemmer af et udvalg.
19. ICRP har offentliggjort en raekke rapporter og henstillinger om straalebeskyttelse. Dets henstillinger er blevet benyttet af mange regeludstedende myndigheder og ledelsesorganer og har dannet grundlag for fastsaettelsen af nationale og regionale normer for regeludstedelse. Formaalet med dets rapporter er at fastsaette de grundlaeggende principper for en passende straalebeskyttelse. Men paa grund af de forskellige forhold i de forskellige lande er det hensigten, at myndighederne skal udvikle deres egen lovgivning og adfaerdskodekser, som er tilpasset deres forhold.
20. Som det hedder i ICRP-publikation nr. 60 (se punkt 99) "udsaettes alle mennesker i hele verden for straaling fra naturlige og kunstige kilder. Derfor maa et realistisk straalebeskyttelsessystem have en noeje afgraenset raekkevidde, hvis man ikke oensker, at det skal gaelde for alle former for menneskelig virksomhed. Det skal ligeledes konsekvent daekke en lang raekke omstaendigheder" (2). ICRP anvender det engelske udtryk "practices" i beskrivelsen af de former for menneskelig virksomhed, som foroeger den samlede bestraalingsrisiko: jf. punkt 106 i publikation nr. 60.
21. De almindelige principper for det af ICRP anbefalede straalebeskyttelsessystem er fastsat i publikation nr. 60, punkt 112. Disse principper afspejles i direktivets artikel 6, saaledes som det fremgaar af Kommissionens meddelelse. I punkt 112 i publikation nr. 60 hedder det:
"a) Ingen adfaerd, som indebaerer udsaettelse for bestraaling, maa finde sted, medmindre den udgoer en saa stor fordel for de straaleudsatte enkeltpersoner eller samfundet, at det opvejer den bestraalingsulempe, den medfoerer (berettigelsen af en adfaerd).
b) For hver straalekilde inden for rammerne af en adfaerd skal omfanget af individuelle doser, antallet af straaleudsatte personer og sandsynligheden for, at der indtraeder bestraaling i situationer, hvor dette ikke er givet, holdes paa saa lavt et niveau, som det med rimelighed er muligt under hensyntagen til oekonomiske og sociale faktorer. Denne procedure boer ledsages af begraensninger af de doser, enkeltpersoner modtager (dosisbegraensninger), eller af den risiko, de loeber i tilfaelde af potentiel bestraaling (risikobegraensninger), saaledes at den ulighed, der er en sandsynlig foelge af de med praksis forbundne oekonomiske og sociale valg, begraenses (optimering af beskyttelsen).
c) Enkeltpersoners udsaettelse for bestraaling som foelge af kombinationen af alle relevante former for adfaerd boer underkastes dosisgraenser eller risikokontrol i tilfaelde af potentiel udsaettelse. Dette har til formaal at sikre, at ingen enkeltperson udsaettes for bestraalingsfarer, der under normale omstaendigheder vurderes som uacceptable foelger af disse former for adfaerd. Ikke alle straalekilder kan kontrolleres ved foranstaltninger ved kilden, og det maa fastslaas, hvilke kilder der skal betragtes som relevante, foerend der vaelges en dosisgraense (individuel dosis- og risikobegraensning)."
I publikation nr. 60 hedder det videre, at "saafremt berettigelses- og optimeringsprocedurerne har vaeret effektive, vil der kun vaere faa tilfaelde, hvor der skal foretages begraensninger af individuelle doser. Men saadanne begraensninger saetter en klar graense for disse mere subjektive procedurer og forhindrer, at enkeltpersoner lider for stor skade ..." (punkt 122).
22. Publikation nr. 60 goer i detaljer rede for, hvorledes ICRP fastsaetter dosisgraenser. I punkt 150 hedder det saaledes:
"[ICRP] har fundet det hensigtsmaessigt at anvende tre ord til at angive tolerancegraensen i forbindelse med en bestraaling (eller risiko). Ordene er noedvendigvis subjektive og maa fortolkes i forhold til den type bestraaling og straalekilde, der er tale om. Det foerste ord er 'uacceptabel', som angiver, at bestraalingen efter [ICRP' s] opfattelse ikke med foeje kan accepteres i forbindelse med en adfaerd, hvis anvendelse beror paa et valg. Det kan vaere noedvendigt at acceptere en saadan bestraaling i unormale situationer, som f.eks. i tilfaelde af ulykker. Bestraaling, der ikke er uacceptabel, underinddeles derefter i 'taalelig', dvs. at den ikke er velset, men med rimelighed kan tolereres, og 'acceptabel', hvilket betyder, at den kan accepteres uden videre forbedringer, dvs. naar beskyttelsen er optimeret. Inden for disse rammer udgoer en dosisgraense en valgt graense i omraadet mellem det, der er 'uacceptabelt', og det, der er 'taaleligt' for den situation, som dosisgraensen skal gaelde for ..."
De af ICRP valgte dosisgraenser repraesenterer den dosisvaerdi, som "medfoerer en kombination af konsekvenser, der skoennes at vaere paa graensen til det uacceptable, dvs. det taalelige" (ibidem, punkt 153).
23. ICRP fremhaever imidlertid foelgende:
"Dosisgraensen udgoer kun en del af beskyttelsessystemet, som tager sigte paa at opnaa dosisniveauer, der er saa lave, som det med rimelighed er muligt at goere dem under hensyntagen til oekonomiske og sociale faktorer. Den skal ikke ses som et maal. Efter [ICRP' s] opfattelse udgoer den det punkt, hvor regelmaessig, omfattende og bevidst erhvervsmaessig bestraaling med rimelighed kan betragtes som noget, der kun netop kan taales.
[ICRP' s] nuancerede holdning til valget af dosisgraenser maa noedvendigvis indebaere en samfundsmaessig vurdering af de mange risikoelementer. Denne vurdering er ikke noedvendigvis den samme i alle sammenhaenge og kan navnlig taenkes at vaere forskellig i de forskellige samfund. Derfor har [ICRP] til hensigt at goere sin vejledning tilstraekkelig fleksibel til at tage hoejde for nationale eller regionale forskelle. Efter [ICRP' s] opfattelse er det bedre at indfoere saadanne forskelle i beskyttelsen af de mest straaleudsatte enkeltpersoner ved at lade de regeludstedende organer vaelge kilderelaterede dosisbegraensninger og anvende dem som led i optimeringsprocessen end ved at fastsaette forskellige dosisgraenser" (ibidem, punkt 169 og 170).
24. Jeg har citeret en del fra publikation nr. 60, fordi de citerede uddrag har vaesentlig betydning for fortolkningen af direktivet. Selv om publikationen blev udarbejdet nogle aar efter vedtagelsen af direktiv 80/836, har ICRP siden 1977, hvor publikation nr. 26 udkom, regelmaessigt taget sine henstillinger op til fornyet overvejelse. Selv om henstillingerne i publikation nr. 60 er nye, fremgaar det klart af forordet til publikationen, at ICRP har forsoegt at aendre saa lidt i dem, som det i betragtning af den seneste udvikling har vaeret muligt.
25. Efter min opfattelse boer direktivet, hvor det er muligt, fortolkes paa en maade, der er i overensstemmelse med ICRP' s seneste henstillinger, da det ikke ville vaere hensigtsmaessigt alene at fortolke det i lyset af henstillinger, som skoennes at vaere utidssvarende af den organisation, der har fremsat dem. Saavel Kommissionen som den belgiske regering har da ogsaa henvist til publikation nr. 60 til stoette for deres respektive holdninger, Kommissionen i replikken, den belgiske regering i retsmoedet. Derfor finder jeg det berettiget at henvise til naevnte publikation som rettesnor for fortolkningen af direktivet.
26. Det fremgaar af publikation nr. 60, at dosisgraenser er den sidste mulighed for at beskytte enkeltpersoner mod for staerk bestraaling. Dosisgraenserne skal beskytte dem, for hvem berettigelses- og optimeringsprincipperne maaske ikke er tilstraekkelige. Men det noejagtige niveau for dosisgraenserne fastsaettes ud fra et subjektivt skoen og er ikke alene baseret paa videnskabelige betragtninger. Som ICRP forklarer det: "Den grundlaeggende ramme for straalebeskyttelse maa noedvendigvis omfatte saavel sociale som videnskabelige vurderinger, da hovedformaalet med straalebeskyttelse er at give mennesket en passende beskyttelse uden at saette urimelige graenser for de gavnlige former for praksis, der foraarsager bestraaling. Endvidere maa det formodes, at selv smaa straaledoser kan have visse sundhedsskadelige virkninger" (publikation nr. 60, punkt 100).
27. Kommissionen har i replikken henvist til punkt 124 i publikation nr. 60, som lyder:
"I praksis er der opstaaet flere misforstaaelser angaaende fastlaeggelsen og anvendelsen af dosisgraenser. For det foerste betragtes dosisgraensen af mange ° med urette ° som et skillepunkt mellem 'sikker' og 'farlig' . For det andet betragtes den ligegeledes af mange, og ligeledes med urette, som den enkleste og mest effektive maade til at holde bestraalingerne paa et lavt niveau og fremtvinge forbedringer. For det tredje betragtes den saedvanligvis som det eneste maal for et beskyttelsessystems stringens. Disse misforstaaelser styrkes til en vis grad ved, at man har inkorporeret dosisgraenser i forskrifterne. At foraarsage overskridelse af en dosisgraense bliver da en overtraedelse af reglerne og undertiden en lovovertraedelse. I denne sammenhaeng er det ikke overraskende, at ledere, regeludstedende myndigheder og regeringer alle med urette soeger at indfoere dosisgraenser, naar som helst det er muligt, ogsaa selv om straalekilderne helt eller delvis unddrager sig deres kontrol, og optimeringen af beskyttelsen er den mest hensigtsmaessige vej at gaa."
Denne passage betyder ikke, at anvendelsen af dosisgraenser aldrig kan blive en effektiv metode til at oege beskyttelsen, men alene, at det undertiden kan vaere mere hensigtsmaessigt at anvende optimerinsprincippet (jf. punkt 21 ovenfor), hvilket ikke bestrides af den belgiske regering. Ved at citere denne passage vil Kommissionen aabenbart antyde, at Belgien har underkendt eller misbrugt princippet, men efter min opfattelse er det ikke lykkedes for Kommissionen at godtgoere, at Belgiens fastsaettelse af strengere dosisgraenser for laerlinge og studerende end dem, der er fastsat i direktivets artikel 10, stk. 2, er uheldig fra et straalebeskyttelsessynspunkt.
28. Publikation nr. 60 goer det saaledes klart, at de af ICRP fastsatte dosisgraenser ikke er taenkt som absolutte standarder, men blot er vejledende. ICRP accepterer tydeligvis, at det under visse omstaendigheder kan vaere rimeligt at fastsaette strengere dosisgraenser end dem, der anbefales af organisationen. ICRP' s publikation er derfor fuldt ud i overensstemmelse med det synspunkt, at "grundlaeggende normer" i den i traktatens artikel 30 anvendte betydning alene repraesenterer et minimum af beskyttelse, som medlemsstaterne kan foroege, hvis de finder det hensigtsmaessigt.
29. Derfor opstaar spoergsmaalet, om der er noget saerligt faellesskabshensyn, der goer det oenskeligt at fastsaette dosisgraenserne paa samme niveau i samtlige medlemsstater. I denne forbindelse har Kommissionen fremhaevet henvisningen til "ensartede sikkerhedsnormer" i traktatens artikel 2, litra b), og gjort gaeldende, at ordet "ensartede" indebaerer mere end blot harmonisering, nemlig fastsaettelse af noejagtig de samme normer. Intet i direktivets praeambel lader dog formode, at Raadet havde til hensigt at fastsaette ensartede normer i denne betydning. Praeamblen indeholder en raekke henvisninger til de grundlaeggende normer, der er fastsat i traktatens artikel 30, men, som jeg har forklaret, er disse normer blot de maksimale doser, der kan tillades. Endvidere hedder det i den naestsidste betragtning, at "Raadet er klar over, at en harmonisering af de grundlaeggende normer paa faellesskabsplan vil komme til at spille en vigtig rolle". Denne viser, at selv om det er rigtigt, at den ensartethed, der henvises til i traktatens artikel 2, litra b), indebaerer fuldstaendig standardisering, havde Raadet alene til hensigt at fastsaette et minimumsniveau for beskyttelse, som skulle overholdes af samtlige medlemsstater, og ikke at forhindre individuelle medlemsstater i at fastsaette strengere normer.
30. Da direktivet mangler en klar tilkendegivelse af, at de deri fastsatte dosisgraenser skal betragtes som absolutte normer, som alle medlemsstater skal overholde, boer artikel 10, stk. 2, efter min mening fortolkes saaledes, at det alene giver medlemsstaterne et raaderum, de frit kan udnytte eller undlade at udnytte. Den belgiske regering goer gaeldende, at det er muligt at uddanne studerende og laerlinge til et erhverv, der vil medfoere udsaettelse for ioniserende straaling, uden at udsaette dem for stoerre doser end dem, som er fastsat for arbejdstagere under 18 aar. Jeg finder ikke, at det er lykkedes Kommissionen at tilbagevise regeringens argument.
31. I retsmoedet gjorde Kommissionen gaeldende, at saafremt man accepterer den belgiske regerings synspunkt, vil en laerling eller studerende, som allerede har modtaget 1/10 af dosisgraensen for straaleudsatte arbejdstagere i en anden medlemsstat, ikke kunne fuldfoere sin uddannelse i Belgien. Den belgiske regering svarede, at en saadan person sagtens kan fuldfoere sin uddannelse uden at blive udsat for nogen yderligere bestraaling overhovedet. Netop fordi den belgiske regering ikke accepterer behovet for at udsaette laerlinge og studerende i henhold til artikel 10, stk. 2, for et hoejere straaleniveau end arbejdstagere paa samme alder, har den fastsat samme dosisgraenser for begge kategorier. Ej heller paa dette punkt er det lykkedes Kommissionen at tilbagevise regeringens paastand. Under disse omstaendigheder kan jeg ikke se nogen grund til at kraeve, at Belgien tillader udsaettelse af laerlinge og studerende for den maksimale bestraaling, der tillades i henhold til artikel 10, stk. 2.
32. Som foelge heraf finder jeg ikke, at direktivets artikel 10, stk. 2, hindrer medlemsstaterne i at fastsaette strengere dosisgraenser, hvor de finder det hensigtsmaessigt. Medlemsstaterne boer, foer de tager dette skridt, undersoege, om de fastsatte maal vil kunne opnaas paa mere hensigtsmaessig maade ved i hoejere grad at anvende berettigelses- og optimeringsprincipperne. Men efter min opfattelse kan medlemsstaterne frit konkludere, at beskyttelsen af laerlinge og studerende mellem 16 og 18 aar, som er under uddannelse til et erhverv, der vil medfoere udsaettelse for ioniserende straaling, eller som i loebet af deres studier er noedsaget til at anvende straalekilder, kun kan sikres ved anvendelse af strengere dosisgraenser.
33. Derfor kan Kommissionens paastande kun tages til foelge for saa vidt angaar tilsidesaettelsen af direktivets artikel 44, som naevnt i punkt 2 ovenfor.
34. Under hensyn til det anfoerte skal jeg foreslaa Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:
1) Det fastslaas, at Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Euratom-traktaten, idet der ikke i Belgien er truffet de noedvendige foranstaltninger til at efterkomme artikel 44 i Raadets direktiv 80/836/Euratom.
2) Sagsoegte frifindes for saa vidt angaar de oevrige paastande.
3) Hver part baerer sine omkostninger.
(*) Originalsprog: engelsk.
(1) ° Direktivets artikel 6, litra a), er forsynet med en fodnote med foelgende ordlyd: For saa vidt angaar medicinsk virksomhed under hensyn til Raadets direktiv 84/466/Euratom af 3.9.1984 om fastsaettelse af grundlaeggende foranstaltninger til straalebeskyttelse af personer, der underkastes medicinske undersoegelser og behandlinger (EFT L 265, s. 1) .
(2) ° Den danske oversaettelse af uddragene fra ICRP-publikationer er ikke en officiel oversaettelse.