61999CJ0202_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-202/99,
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved E. Traversa og B. Mongin, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøger,
mod
Den Italienske Republik ved U. Leanza, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato P.G. Ferri, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt,
angående en påstand om, at det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter Rådets direktiv 78/687/EØF af 25. juli 1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlæge (EFT L 233, s. 10), idet den har opretholdt en anden uddannelsesordning for adgang til virksomheden som tandlæge, der ikke er i overensstemmelse med direktiv 78/687/EØF, og ved at give læger, der udøver virksomhed som tandlæger, mulighed for både at være optaget i læge- og i tandlægeregisteret,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, P. Jann, og dommerne D.A.O. Edward (refererende dommer), A. La Pergola, L. Sevón og C.W.A. Timmermans,
generaladvokat: P. Léger
justitssekretær: fuldmægtig L. Hewlett,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 22. marts 2001, hvorunder Kommissionen var repræsenteret ved E. Traversa og Den Italienske Republik ved avvocato dello Stato M. Fiorilli,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 31. maj 2001,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 26. maj 1999 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i henhold til artikel 226 EF anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter Rådets direktiv 78/687/EØF af 25. juli 1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlæge (EFT L 233, s. 10, herefter »direktivet om samordning«), idet den har opretholdt en anden uddannelsesordning for adgang til virksomheden som tandlæge, der ikke er i overensstemmelse med direktiv 78/687/EØF_og ved at give læger, der udøver virksomhed som tandlæger, mulighed for både at være optaget i læge- og i tandlægeregisteret.
Fællesskabets retsforskrifter
2 Den 25. juli 1978 udstedte Rådet både direktiv 78/686/EØF om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlæger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 233, s. 1, herefter »direktivet om anerkendelse«) og direktivet om samordning.
3 I artikel 1, stk. 1, i direktivet om samordning bestemmes, at medlemsstaterne skal gøre adgangen til virksomhed som tandlæge, der udøves under de i artikel 1 i direktivet om anerkendelse anførte titler, og udøvelsen af denne virksomhed afhængig af, at den pågældende er i besiddelse af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis, som omhandlet i artikel 3 i direktivet om anerkendelse, idet eksamensbeviset skal yde garanti for, at den pågældende i løbet af sin samlede uddannelsestid har erhvervet fyldestgørende kundskaber og praktisk erfaring, som krævet i henhold til direktivet om samordning. I artikel 1, stk. 2, i direktivet om samordning præciseres, at den samlede tandlægeuddannelse omfatter mindst fem års studier med teoretisk og praktisk undervisning på heltidsbasis.
4 Før udstedelsen af disse direktiver og deres gennemførelse i italiensk ret var tandlægeerhvervet ikke organiseret i Italien og blev i praksis udøvet af læger. For at tage højde for denne særlige situation bestemmes følgende i artikel 19 i direktivet om anerkendelse, der er placeret i direktivets kapitel VII, som bærer overskriften »Overgangsbestemmelser vedrørende den særlige situation i Italien«:
»Fra det tidspunkt, hvor Italien træffer de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme dette direktiv, anerkender medlemsstaterne med henblik på udøvelsen af de former for virksomhed, der er omhandlet i artikel 1 i dette direktiv, de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger, der i Italien udstedes til personer, som har begyndt deres lægeuddannelse på universitetsniveau senest 18 måneder efter meddelelsen af dette direktiv, ledsaget af en attestation, udstedt af de kompetente italienske myndigheder, som bekræfter, at disse personer faktisk og retmæssigt og som hovedbeskæftigelse har udøvet de i artikel 5 i direktiv 78/687/EØF omhandlede former for virksomhed i Italien i mindst tre på hinanden følgende år i løbet af de fem år, der går forud for udstedelsen af attestationen, og at disse personer er bemyndiget til at udøve de pågældende former for virksomhed på samme betingelser som indehavere af de i artikel 3, litra f), i nærværende direktiv omhandlede eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser.
Undtaget fra det i første afsnit omhandlede krav om tre års praksis er personer, som har gennemført studier af mindst tre års varighed, der af de kompetente myndigheder attesteres som svarende til den i artikel 1 i direktiv 78/687/EØF omhandlede uddannelse.«
Nationale retsforskrifter
5 Ved legge nr. 409 af 24. juli 1985, Istituzione della professione sanitaria di odontoiatra e disposizioni relative al diritto di stabilimento ed alla libera prestazione di servizi da parte dei dentisti cittadini di Stati membri delle Comunità europee (lov nr. 409 om tandlægeerhvervet og de særlige bestemmelser vedrørende etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser for tandlæger, som er statsborgere i en medlemsstat i Det Europæiske Fællesskab, GURI nr. 190, af 13.8.1985, suppl. ord. nr. 69), gennemførte Den Italienske Republik direktivet om anerkendelse og direktivet om samordning i national ret.
6 Ved lovens artikel 1 indførtes tandlægeerhvervet i Italien, og under titlen »odontoiatra« reserveredes erhvervet personer, der havde fulgt:
- enten den nye særlige femårige tandlægeuddannelse, afsluttet med eksamensbeviset »laurea in odontoiatria e protesi dentaria« (eksamensbevis i odontologi og tandproteser) og med tilladelse til at udøve tandlægevirksomhed
- eller en seksårig lægeuddannelse, afsluttet med eksamensbeviset »laurea in medicina e chirurgia« (eksamensbevis i medicin og kirurgi), der berettiger til at udøve virksomhed som læge og kirurg, og som er suppleret med et eksamensbevis for videreuddannelse inden for tandlægekunst, der gives efter tre års specialisering.
7 Det bestemmes i artikel 4 i lov nr. 409/85, at optagelse i tandlægeregisteret er uforenelig med optagelse i ethvert andet erhvervsregister. I lovens artikel 20 pålægges læger, der ikke er videreuddannede inden for tandlægekunst, som har startet deres uddannelse før den 28. januar 1980, og som har til hensigt at virke som tandlæge, at vælge at lade sig optage i lægeregisteret inden for en frist på fem år fra lovens ikrafttræden, dvs. inden den 28. august 1990. I henhold til artikel 5 var det imidlertid tilladt for læger, der var videreuddannede inden for tandlægekunst, på én gang at være optaget i både læge- og tandlægeregisteret.
Den administrative procedure
8 Kommissionen fandt, at den italienske lovgivning, der er refereret i denne doms præmis 5-7, stred mod direktivet om anerkendelse og mod direktivet om samordning, og indledte derfor en traktatbrudsprocedure. Kommissionen tilsendte den 9. april 1997 Den Italienske Republik en åbningsskrivelse. De italienske myndigheder svarede ved at fremsende lovforslag nr. 2653 om tandlægeerhvervet, i henhold til hvilket der skulle fastsættes en enkelt ordning for adgang til erhvervet (den særlige uddannelse, som afsluttes med eksamensbeviset »laurea in odontoiatria e protesi dentaria«).
9 Kommissionen konstaterede, at lovforslaget endnu ikke var vedtaget, og fremsatte den 18. maj 1999 en begrundet udtalelse, hvori den opfordrede Den Italienske Republik til at træffe de foranstaltninger, der var nødvendige for at efterkomme udtalelsen inden for en frist på to måneder fra dens meddelelse. Da Kommissionen ikke fandt, at de forklaringer, som de italienske myndigheder fremlagde, var tilfredsstillende, anlagde den nærværende sag.
Formaliteten
10 Den italienske regering har fremsat to formalitetsindsigelser.
Den første formalitetsindsigelse
11 Den italienske regering har for det første gjort gældende, at klagepunktet om, at den havde »opretholdt« den anden uddannelsesordning og muligheden for på én gang at være optaget i både læge- og tandlægeregisteret ikke var i overensstemmelse med virkeligheden. De omtvistede bestemmelser havde strengt taget ikke kunne opretholdes, idet de var blevet vedtaget i den nationale lovgivning efter udstedelsen af direktivet om samordning og med henblik på dettes gennemførelse, og idet de væsentligt havde ændret den tidligere lovgivning. Denne fejlagtige formulering fremkaldte en vildfarelse hos Den Italienske Republik for så vidt angik forståelsen af Kommissionen klagepunkter og mindskede dens forsvarsmuligheder.
12 Hertil er det tilstrækkeligt at bemærke, at et traktatbrud for det første forudsætter foranstaltninger, der ikke er i overensstemmelse med fællesskabsretten ved udløbet af den frist, der er fastsat af Kommissionen i dennes begrundede udtalelse, hvorved traktatbruddet er uafhængig af, hvornår de pågældende nationale retsregler er blevet udstedt. For det andet forudsætter det, at en medlemsstat, der udsteder nationale bestemmelser, der er i strid med fællesskabsretten, opretholder disse fra den dag, de træder i kraft, indtil en eventuel ændring eller ophævelse.
13 Den første formalitetsindsigelse må således afvises.
Den anden formalitetsindsigelse
14 Den italienske regering har for det andet gjort gældende, at Kommissionen ikke til støtte for sine påstande har anført, hvilke bestemmelser i fællesskabsretten der ikke var overholdt. De forpligtelser, som Den Italienske Republik havde tilsidesat, var således ikke identificerede, hvorfor sagen bør afvises.
15 For så vidt angår det første klagepunkt, der vedrører den anden uddannelsesordning, om hvilken der er truffet bestemmelse i lov nr. 409/85, skal det blot bemærkes, at Kommission i sin stævning har præciseret, at det er de forpligtigelser, der følger af artikel 1 i direktivet om samordning, som Den Italienske Republik har tilsidesat.
16 Kommissionen søgsmål kan således for så vidt angår det første klagepunkt antages til realitetsbehandling.
17 For så vidt angår det andet klagepunkt, der vedrører muligheden for på én gang at være optaget i både læge- og tandlægeregisteret, må det anerkendes, at Kommissionen, som den italienske regering har gjort gældende, ikke har kædet dette klagepunkt sammen med nogen konkret bestemmelse i direktivet om anerkendelse eller i direktivet om samordning.
18 Kommissionen har faktisk både under den administrative procedure og i anbringenderne i sin stævning først anført, at direktivet om anerkendelse udelukker, at en læge, som er indehaver af et enkelt eksamensbevis og et fagligt egnethedsbevis, optages såvel i læge- som i tandlægeregisteret. Kommissionen henviser i den forbindelse særligt til artikel 19 i direktivet om anerkendelse uden dog at gøre gældende, at den omtvistede italienske lovgivning er i strid med artiklen. Efterfølgende har Kommissionen gjort gældende, at den nuværende situation i Italien er i strid med den harmoniserede ordning, der blev indført ved direktivet om anerkendelse og direktivet om samordning. Endeligt har Kommissionen i sine påstande gjort gældende, at direktivet om samordning er til hinder for opretholdelsen af muligheden for på en gang at være optaget i to registre.
19 Kommissionen mener imidlertid, at den både i den begrundede udtalelse og i stævningen på en sammenhængende, præcis og detaljeret måde har påvist de overtrædelser, som den kritiserer Den Italienske Republik for. Kommissionen præciserer i sin replik, at det er artikel 1 i direktivet om samordning, der er »hjørnestenen« i det harmoniserede system, der er indført ved direktivet om anerkendelse og direktivet om samordning, og at det er til denne artikel, der gentagne gange er henvist i den begrundede udtalelse og i stævningen, og at det er den, man skal henvise til i tilfælde af grove og grundlæggende overtrædelser af det harmoniserede system, idet sådanne overtrædelser som dem, der foreligger i denne sag, ikke kan henføres til mere konkrete bestemmelser i de to direktiver.
20 Det skal indledningsvis bemærkes, at i henhold til Domstolens faste praksis påhviler det Kommissionen i ethvert søgsmål i medfør af artikel 226 EF præcist at angive de klagepunkter, som Domstolen skal tage stilling til, og i alt fald kort at angive de retlige og faktiske forhold, som klagepunkterne støttes på (jf. bl.a. dom af 23.10.1997, sag C-375/95, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 5981, præmis 35).
21 For så vidt særligt angår forpligtigelsen til at angive, hvilke retlige forhold Kommissionens klagepunkter støttes på, er det ikke tilstrækkeligt, at Kommissionen til støtte for en påstand om, at en sagsøgt medlemsstat ikke har overholdt en bestemmelse i fællesskabsretten, alene omtaler denne bestemmelse i den del af den begrundede udtalelse eller af stævningen, der vedrører de juridiske rammer, som er rent beskrivende og på ingen måde særligt fremhæver bestemmelsen.
22 Det følger heraf, at Kommissionens henvisning til artikel 1 i direktivet om samordning i den del af den begrundede udtalelse og af stævningen, der vedrører de juridiske rammer ikke godtgør nogen sammenhæng mellem overtrædelsen af artiklen og en mulighed for på én gang at være optaget i to erhvervsregistre. Derudover medfører Kommissionens henvisning i forbindelse med dens første klagepunkt til artikel 1 i direktivet om samordning ikke - i mangel af modstående angivelse - at denne artikel også gøres gældende til støtte for det andet klagepunkt.
23 Når Kommissionen gør gældende, at en national lovgivning er i strid med et harmoniseringsdirektivs system, dets opbygning eller dets ånd, uden at den overtrædelse af fællesskabsretten, der følger deraf, henføres til specifikke bestemmelser i direktivet, kan sagen imidlertid ikke alene af denne grund afvises. I en sådan situation kan Domstolen kun undersøge, om den pågældende nationale lovgivning i denne forstand er i strid med det pågældende direktiv.
24 I den foreliggende sag har Kommissionen gjort gældende, at den aktuelle retlige situation i Italien, som tillader samtidig optagelse i både læge- og tandlægeregisteret, er i strid med den harmoniserede ordning, der blev indført ved direktivet om anerkendelse og direktivet om samordning, og at sidstnævnte direktiv i sig selv er til hinder for opretholdelse af muligheden for samtidigt at være optaget i både læge- og tandlægeregisteret. Den stævning, som Kommissionen har udtaget, gjorde det således muligt for Den Italienske Republik at fremlægge sit forsvar på dette punkt med henblik på at tilbagevise de klagepunkter, som Kommissionen har fremført vedrørende dette punkt.
25 For så vidt angår det andet klagepunkt skal Kommissionens søgsmål således fremmes til realitetsbehandling, i det omfang Kommissionen har påstået, at den pågældende nationale lovgivning er i strid med den harmoniserede ordning, der blev indført ved direktivet om anerkendelse og direktivet om samordning.
Realiteten
Første klagepunkt
Parternes argumenter
26 Kommissionen har anført, at den anden uddannelse, der er fastsat ved lov nr. 409/85, hvori tre år afsættes til tandlægeuddannelsen, klart ikke opfylder den udtrykkelige betingelse om en særlig uddannelse på fem år i artikel 1 i direktivet om samordning.
27 Kommissionen gør gældende, at den anden uddannelse til tandlæge nøjagtigt svarer til eksamensbeviset for speciallæge i stomatologi (»odontostomatologia«), der er omhandlet i artikel 7 i Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (EFT L 165, s. 1).
28 En speciallægeuddannelse kan imidlertid ikke på samme tid henhøre under direktiv 93/16 om læger og under direktivet om anerkendelse, der vedrører tandlæger. Direktivet om samordning forudsætter udtrykkeligt, at der oprettes en ny kategori af erhvervsudøvere, der er berettigede til at udøve tandlægekunst under en titel, som er forskellig fra lægetitlen. Det er af denne grund, at artikel 19 i direktivet om anerkendelse fastlægger, at læger - uanset om de er speciallæger i odontologi eller ikke - hvis lægetitel er udstedt i Italien, ikke automatisk er omfattet af den gensidige anerkendelsesordning i medfør af direktivet om anerkendelse. Anerkendelsen gives som en midlertidig undtagelse til de af disse læger, der startede deres uddannelse til læge før den 28. januar 1980.
29 Den anden uddannelse til tandlæge kunne således efter Kommissionens opfattelse ikke opretholdes efter gennemførelsen af direktivet om samordning.
30 Endvidere fulgte Kommissionen den indstilling, der blev vedtaget i juni 1989 af det rådgivende udvalg for tandlægeuddannelse i dens »rapport og henstilling vedrørende overensstemmelsen mellem artikel 1 i direktiv 78/687/EØF og en tandlægeuddannelse i Italien, bestående af en lægeuddannelse og en dertil knyttet videreuddannelse til tandlæge«, der er vedlagt som bilag til Kommissionens replik og bærer referencen III/D/5045/3/89 af 15. november 1989.
31 Udvalget, der var sammensat af eksperter fra alle medlemsstaterne, udtalte i punkt 4, litra a) og b), i rapporten og henstillingen:
»a) I forbindelse med en uddannelse inden for tandlægevirksomhed, som bygger på en lægeuddannelse, er der ikke tale om en uddannelse i henhold til artikel 1 i direktiv 78/687/EØF. Heri kræves der en selvstændig tandlægeuddannelse med fem års universitetsstudier, som udelukkende vedrører tandlægefag. En uddannelse, som bygger på en lægeuddannelse og ganske vist omfatter videreuddannelse inden for tandpleje, adskiller sig såvel strukturelt som indholdsmæssigt væsentligt fra et femårigt studium, der er opbygget efter bestemmelserne i artikel 1 i direktiv 78/687/EØF, og som fra begyndelsen er rettet mod tandpleje og udelukkende afsluttes med eksamen inden for tandpleje.
b) Den anden uddannelse i Italien er i overensstemmelse med uddannelsen til stomatolog. Eksamensbeviset for stomatologer og videreuddannelsen på dette område er omfattet af direktiverne for læger. Direktiverne for læger og tandlæger bygger på det princip, at der er tale om adskilte erhverv. Ifølge dette princip har den speciallægeuddannelse, som Italien henregner under stomatologi, med rette fundet optagelse i direktiverne for læger. Direktiverne for tandlæger er ikke den egnede ramme for gensidig anerkendelse af et eksamensbevis, som udstedes efter en videreuddannelse som speciallæge.«
32 Den italienske regering har anført, at man ved beregningen af længden af den anden uddannelsesordning skal medregne den tid, der er afsat til de grundlæggende fag og til de alment lægevidenskabelige fag inden for rammerne af lægeuddannelsen, i det omfang disse fag i overensstemmelse med direktivet om samordning ligeledes er indeholdt i uddannelsen til tandlæge. Endvidere kræves det ikke i henhold til artikel 1 i direktivet om samordning, at uddannelsen, der er omhandlet i bilaget, er opnået inden for rammerne af et enkelt uddannelsesforløb udelukkende med henblik på erhvervelse af kandidateksamen som tandlæge.
33 Den italienske regering gør gældende, at der ikke i direktivet er støtte for, at Kommissionens argument om, at det er et krav i henhold til direktivet om samordning, at de specifikke tandlægestudier omfatter hele den femårige uddannelse. Faktisk fastsætter bilaget til direktivet hverken en inddeling af længden af uddannelsen i de alment lægevidenskabelige fag i forhold til fagene med direkte relation til odonto-stomatologi, eller at de to faggrupper skal studeres samtidigt og blandet.
Domstolens bemærkninger
34 I artikel 1, stk. 2, i direktivet om samordning bestemmes, at tandlægeuddannelsen, som omhandlet i artikel 1, stk. 1, »omfatter mindst fem års studier med teoretisk og praktisk undervisning på heltidsbasis ved et universitet, ved en højere læreanstalt af tilsvarende niveau eller under tilsyn af et universitet, omfattende de i bilaget nævnte fag«.
35 Det er korrekt, at det blandt de tre faggrupper, der er nævnt i bilaget, kun er gruppe c), der under overskriften »Fag med direkte relation til tandlægevirksomhed« vedrører en uddannelse med direkte relation til tandlægevirksomhed. Gruppe a) og b), der henholdsvis har overskrifterne »Grundlæggende fag« og »Medikobiologiske og alment lægevidenskabelige fag«, omfatter fag, der er nødvendige med hensyn til udøvelsen af såvel læge- som tandlægevirksomhed.
36 Det er ligeledes korrekt, at artikel 1, stk. 2, i direktivet om samordning hverken fastsætter en eventuel minimumslængde for studiet af fag, der direkte relaterer sig til tandlægevirksomhed, eller en inddeling af den tid, der er afsat til hvert fag inden for de fem fulde års studier, der er nødvendig for at opnå en tandlægeuddannelse.
37 Imidlertid er den uddannelse, som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i direktivet om samordning, udtrykkeligt kvalificeret som »tandlægeuddannelse«, og dette forudsætter, at der findes et uddannelsesforløb, der specifikt er sammensat med henblik på uddannelse af tandlæger.
38 Det eksamensbevis, der afslutter den anden uddannelsesordning, som omhandlet i lov nr. 409/85, er ikke et eksamensbevis som tandlæge, men et eksamensbevis i almen lægevidenskab suppleret med et eksamensbevis for videreuddannelse inden for tandlægeområdet. En sådan sammensætning af eksamensbeviser opfylder ikke kravene i direktivet om samordning og direktivet om anerkendelse, der begge omhandler særskilte eksamensbeviser.
39 Artikel 19, andet afsnit, i direktivet om anerkendelse, i henhold til hvilken et eksamensbevis i almen lægevidenskab suppleret med et eksamensbevis for videreuddannelse inden for tandlægeområdet inden for rammerne af den særlige ordning, der er fastsat for Italien, anerkendes med henblik på udøvelsen af tandlægevirksomhed, er ikke til hinder for denne fortolkning. Hvis fællesskabslovgiver generelt havde villet åbne for muligheden for gensidig anerkendelse af en sådan uddannelse, ville han ikke have nøjedes med at fastsætte den gensidige anerkendelse af de kvalifikationer, som de personer, der har denne uddannelse, har, i en midlertidig undtagelsesbestemmelse, der udelukkende omfatter de personer, der har startet deres uddannelse til læge før den 28. januar 1980.
40 Denne fortolkning af direktivet om samordning støttes af resultatet af det rådgivende udvalgs rapport fra 1989 om uddannelsen af tandlæger - særligt de dele deraf, der er refereret i præmis 31.
41 Det første klagepunkt kan således tiltrædes.
Andet klagepunkt
Parternes argumenter
42 Kommissionen gør gældende, at direktivet om anerkendelse udelukker, at en læge, som kun er indehaver af et enkelt eksamensbevis og et fagligt egnethedsbevis, optages såvel i læge- som i tandlægeregisteret.
43 Således bør en læge, som kun er indehaver af et enkelt eksamensbevis og et fagligt egnethedsbevis, være omfattet enten af direktivet om anerkendelse, hvis lægen hovedsageligt udøver tandlægevirksomhed i medfør af den midlertidige undtagelsesbestemmelse i direktivets artikel 19, eller af direktiv 93/16, hvis lægen er speciallæge i stomatologi og har valgt at vedblive med at virke som sådan.
44 Kommissionen har tilføjet, at den ikke har sat spørgsmålstegn ved medlemsstaternes kompetence til at oprette og føre lægeregistre, men at den anfægter, at en indehaver af et eksamensbevis som læge i Italien kan vedblive på samme tid at være optaget i såvel læge- som tandlægeregisteret og således på samme tid kan udøve både læge- og tandlægevirksomhed.
45 Den italienske regering har gjort gældende, at der i henhold til artikel 1 i direktivet om samordning kun kræves, at adgangen til udøvelse af tandlægevirksomhed betinges af optagelse i et tandlægeregister, og at artiklen ikke udelukker en dobbelt optagelse, medmindre dette tillades for personer, der ikke opfylder uddannelsesbetingelserne, der er forbudt i artikel 1 i direktivet om samordning, eller hvis en dobbelt optagelse udtrykkeligt var fastslået i direktivet om samordning.
Domstolens bemærkninger
46 Direktivet om samordning er, som det følger af vurderingen af første klagepunkt, til hinder for, at en medlemsstat træffer bestemmelse om en anden uddannelsesordning, der giver adgang til at udøve tandlægevirksomhed, og som består i en almen lægeuddannelse suppleret med en videreuddannelse inden for tandlægeområdet.
47 Det er nemlig et krav i henhold til direktivet om samordning, at der findes en uddannelse, der udtrykkeligt er fastlagt med henblik på tandlægeuddannelse, som giver ret til et specifikt eksamensbevis som omhandlet i direktivet om anerkendelse.
48 Når direktivet om samordning således - bortset fra den midlertidige undtagelsesordning, der er indført ved artikel 19 i direktivet om anerkendelse - udelukker muligheden for at udøve tandlægevirksomhed som omhandlet i direktivet om anerkendelse og direktivet om samordning efter en seksårig uddannelse i almen lægevidenskab og en treårig videreuddannelse inden for tandlægeområdet, følger det, at direktivet også udelukker, at en person, der kun har en af disse uddannelser, på samme tid kan optages i såvel læge- som tandlægeregisteret.
49 Kommissionen har imidlertid i replikken præciseret, at det andet klagepunkt vedrører læger, hvis eksamensbevis er udstedt i Italien, uanset om de har gennemført en speciallægeuddannelse, der er omfattet af undtagelsesordningen i artikel 19 i direktivet om anerkendelse, og som lovligt udøver tandlægevirksomhed. I dette tilfælde er det efter Kommissionens opfattelse optagelsen i lægeregisteret, der er ulovlig, for så vidt dette medfører, at lægen, samtidig med at han har ret til at udøve tandlægevirksomhed, med det samme eksamensbevis (som læge) og med samme faglige egnethedsbevis har ret til at udøve lægevirksomhed, uanset lægevirksomhed er reguleret i direktiv 93/16.
50 Det skal hertil først bemærkes, at den midlertidige ordning, der er omhandlet i artikel 19 i direktivet om anerkendelse, er tavs om spørgsmålet, om læger, der er omhandlet i denne artikel, kan - eller ikke kan - vedblive at være optaget i lægeregisteret.
51 Dernæst må bemærkes, at uanset det er korrekt, at hensigten med direktivet om anerkendelse og direktivet om samordning er en klar adskillelse af læger og tandlæger, så er det intet holdepunkt for, at hensigten med den harmoniserede ordning, der er fastlagt i direktiverne, ligeledes er at forhindre læger, der er omfattet af artikel 19 i direktivet om anerkendelse, i at blive optaget i lægeregisteret, hvilket i realiteten ville betyde, at de fratages retten til at udøve lægevirksomhed.
52 Ved artikel 19 i direktivet om anerkendelse indførtes en særlig ordning for en afgrænset kategori af læger, hvis eksamensbevis er udstedt i Italien, det vil sige læger, som ganske vist har et eksamensbevis som læge, men som hovedbeskæftigelse har udøvet tandlægevirksomhed i Italien, hvilket skyldtes ønsket om at lette overgangen til indførelsen i Italien af tandlægeerhvervet, som omhandlet i direktivet om anerkendelse og direktivet om samordning. Med henblik herpå pålægger artikel 19 i direktivet om anerkendelse de øvrige medlemsstater under visse betingelser at anerkende de eksamensbeviser som læge, som denne kategori af læger er i besiddelse af, således at de kan udøve tandlægevirksomhed.
53 Spørgsmålet, om de øvrige medlemsstater er forpligtigede til at anerkende disse lægers eksamensbeviser med henblik på at udøve lægevirksomhed, er et spørgsmål, der skal reguleres inden for rammerne af fællesskabslovgivningen om anerkendelse af lægers eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser og ikke inden for rammerne af direktivet om anerkendelse og direktivet om samordning, der begge vedrører tandlæger.
54 Under alle omstændigheder afhænger en eventuel anerkendelse af disse eksamensbeviser i andre medlemsstater ikke af, om den omhandlede læge er optaget i lægeregisteret i Italien. Således er anerkendelsen af lægelige kvalifikationer ikke betinget af, at personen er optaget i lægeregisteret, men er en generel følge af karakteren af det omhandlede eksamensbevis og af den faglige erfaring, som bevisets indehaver har opnået.
55 Endelig er denne fortolkning ikke i strid med dom af 1. juni 1995, sag C-40/93, Kommissionen mod Italien (Sml. I, s. 1319). I dommens præmis 24 understregede Domstolen, at det ikke tilkommer medlemsstaterne at skabe en kategori af tandlæger, som ikke svarer til nogen kategori i de omhandlede direktiver. Den foreliggende sag handler derimod ikke om skabelsen af en ny kategori af læger, hvis eksamensbeviser er i fare for ikke kunne anerkendes i de øvrige medlemsstater, men om de enkeltstående konsekvenser af en midlertidig ordning for en begrænset kategori af læger.
56 Under disse omstændigheder må Den Italienske Republik frifindes for så vidt angår det andet klagepunkt.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
57 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til artikel 69, stk. 3, første afsnit, kan Domstolen dog fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter. Da Den Italienske Republik og Kommissionen hver især delvis har tabt sagen, bør det bestemmes, at hver part bærer sine egne omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtigelser i henhold til Rådets direktiv 78/687/EØF af 25. juli 1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlæge, idet den har fastsat bestemmelser om en anden uddannelsesordning for adgangen til virksomheden som tandlæge, der ikke er i overensstemmelse med direktivet.
2) I øvrigt frifindes Den Italienske Republik.
3) Den Italienske Republik og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber bærer hver sine omkostninger.