EUROOPA KOHTU OTSUS (kümnes koda)
23. jaanuar 2025(*)
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – ELTL artikkel 258 – Liikmesriikide konkurentsiasutuste sõltumatuse tagatised ja vahendid ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamiseks – Direktiiv (EL) 2019/1 – Ülevõtmata jätmine ja ülevõtmismeetmetest teatamata jätmine – ELTL artikli 260 lõige 3 – Rahalised karistused – Põhisumma ja päevamääraga karistusmakse väljamõistmise nõue
Kohtuasjas C‑577/23,
mille ese on ELTL artikli 258 ja artikli 260 lõike 3 alusel 18. septembril 2023 esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi,
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Keidel ja K. Toomus,
hageja,
versus
Eesti Vabariik, esindaja: M. Kriisa,
kostja,
EUROOPA KOHUS (kümnes koda),
koosseisus: koja president D. Gratsias, neljanda koja president I. Jarukaitis ja kohtunik Z. Csehi (ettekandja),
kohtujurist: A. Rantos,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Euroopa Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul:
–        tuvastada, et kuna Eesti Vabariik ei ole vastu võtnud õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta direktiivi (EL) 2019/1, mille eesmärk on anda liikmesriikide konkurentsiasutustele volitused, et tulemuslikumalt tagada konkurentsinormide täitmine ja et tagada siseturu nõuetekohane toimimine (ELT 2019, L 11, lk 3), järgmiseks või igal juhul ei ole neist komisjonile teatanud, ei ole Eesti Vabariik täitnud kõnealuse direktiivi artiklist 34 tulenevaid kohustusi;
–        mõista Eesti Vabariigilt komisjoni kasuks välja põhisumma 600 eurot päevas alates 5. veebruarist 2021 kuni liikmesriigi kohustuste rikkumise lõpetamise kuupäevani, või kui rikkumine jätkub, käesolevas asjas kohtuotsuse kuulutamise kuupäevani, kuid igal juhul vähemalt 168 000 eurot;
–        kui esimeses taandes viidatud liikmesriigi kohustuste rikkumine on kestnud kuni käesolevas menetluses kohtuotsuse kuulutamise kuupäevani, mõista Eesti Vabariigilt komisjonile välja karistusmakse 5220 eurot päevas alates käesolevas menetluses tehtud kohtuotsuse kuupäevast kuni direktiivist 2019/1 tulenevate kohustuste täitmise kuupäevani, ja
–        mõista kohtukulud välja Eesti Vabariigilt.
Õiguslik raamistik
Direktiiv 2019/1
2        Direktiivi 2019/1 artikkel 1 „Reguleerimisese ja kohaldamisala“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Käesolevas direktiivis sätestatakse teatavad normid tagamaks, et liikmesriikide konkurentsiasutustele tagatakse vajalik sõltumatus, vahendid ning täitmise tagamise ja trahvimise volitused [ELTL] artiklite 101 ja 102 tulemuslikuks kohaldamiseks, nii et konkurents siseturul ei oleks moonutatud ning et tarbijaid ja ettevõtjaid ei pandaks ebasoodsasse olukorda selliste liikmesriigi õigusaktide ja meetmete tõttu, mis takistavad liikmesriikide konkurentsiasutustel tulemuslikult konkurentsinormide täitmist tagada.
2.      Käesolev direktiiv hõlmab [ELTL] artiklite 101 ja 102 ning liikmesriigi konkurentsiõiguse normide paralleelset kohaldamist ühe ja sama juhtumi suhtes. Käesoleva direktiivi artikli 31 lõigete 3 ja 4 puhul laieneb käesolev direktiiv ka liikmesriigi konkurentsiõiguse eraldiseisvale kohaldamisele.
3.      Käesolevas direktiivis kehtestatakse teatavad normid vastastikuse abi kohta, et tagada siseturu tõrgeteta toimimine ja tiheda koostöö süsteemi tõrgeteta toimimine Euroopa konkurentsivõrgustiku raames.“
3        Selle direktiivi artiklis 34 „Ülevõtmine“ on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 4. veebruariks 2021. Liikmesriigid teatavad nendest viivitamata komisjonile.
Kui liikmesriigid need normid vastu võtavad, lisavad nad nende ametlikul avaldamisel nendesse või nende juurde viite käesolevale direktiivile. Sellise viitamise viisi näevad ette liikmesriigid.
2.      Liikmesriigid edastavad komisjonile käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas nende poolt vastu võetud põhiliste õigusnormide teksti.“
2023. aasta teatis
4        Komisjoni teatise 2023/C 2/01 „Rahalised karistused rikkumismenetluses“ (ELT 2023, C 2, lk 1; edaspidi „2023. aasta teatis“) punktis 2 „Üldpõhimõtted“ on ette nähtud, et määratud rahalise karistuse aluseks peavad olema kolm põhikriteeriumi:
–        rikkumise raskus,
–        rikkumise kestus,
–        vajadus tagada karistuse hoiatav toime, et rikkumine ei korduks.
5        Teatise punktides 3 ja 4 on ette nähtud õigusnormid
vastavalt „karistusmaksete“ ja „põhisumma“ kohta.
6        Teatise punkti 3 teises lõigus on ette nähtud:
„Päevase karistusmakse summa arvutatakse järgmiselt:
–        kindla suurusega summa korrutatakse raskus- ja kestuskoefitsiendiga;
–        saadud tulemus korrutatakse liikmesriigi [kohta] kindlaksmääratud summaga (tegur n), mis kajastab asjaomase liikmesriigi maksevõimet.“ [Täpsustatud tõlge]
7        Sama teatise punktis 3.2.1.2 on muu hulgas ette nähtud, et rikkumise tagajärgi üld- ja erihuvidele tuleb vaadelda iga juhtumi puhul eraldi.
8        2023. aasta teatise punktis 3.2.2 on kirjas:
„[ELTL] artikli 260 lõike 3 alusel esitatud hagide puhul kohaldab komisjon ülevõtmismeetmetest teatamata jätmise korral süstemaatiliselt raskuskoefitsienti 10. Õigusriigi põhimõtte austamisel põhinevas [Euroopa L]iidus tuleb kõiki seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiive pidada võrdselt tähtsaks ja liikmesriigid peavad need täielikult üle võtma direktiivis sätestatud tähtaja jooksul.
[…] Lisaks võib arvesse võtta rikkumise mõju üld- ja erihuvidele (vt eespool punktis 3.2.1.2 esitatud kaalutlused).“
9        Nimetatud teatise punktis 3.3 on märgitud:
„Selleks et arvutada rikkumise kestust kajastava karistusmakse summa,
[…]
–        võetakse [ELTL] artikli 260 lõike 3 alusel algatatud menetluse korral arvesse ajavahemikku, mis algab asjaomase direktiivi ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgneval päeval ja lõpeb kuupäeval, mil komisjon otsustab anda asja Euroopa Liidu Kohtusse.
Kestuskoefitsienti väljendatakse kordajana vahemikus 1–3. See arvutatakse määraga 0,10 kuus alates esimese kohtuotsuse kuupäevast või asjaomase direktiivi ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgnevast päevast.
[…]“.
10      Teatise punktis 3.4 „Liikmesriigi maksevõime“ on ette nähtud:
„[…]
Hoiatava mõju saavutamiseks vajalik karistusmäär sõltub liikmesriigi maksevõimest. Hoiatavat mõju kajastab tegur n. See on määratletud kui asjaomase liikmesriigi sisemajanduse koguprodukti (SKP) kaalutud geomeetriline keskmine võrreldes liikmesriikide keskmise SKPga (kaalutud kahega) ja asjaomase liikmesriigi rahvaarvuga võrreldes liikmesriikide rahvaarvu keskmisega (kaal üks). See näitab asjaomase liikmesriigi maksevõimet võrreldes teiste liikmesriikide maksevõimega […]“.
11      Punktis 3.4 nimetatud tegur n on iga liikmesriigi kohta kindlaks määratud sama teatise I lisa punktis 3. Selles punktis 3 määrati Eesti Vabariigi puhul teguriks n 0,06.
12      Vastavalt 2023. aasta teatise punktile 4.1 „Minimaalne põhisumma“ teeb komisjon alati, kui ta esitab ELTL artikli 260 alusel hagi Euroopa Kohtusse, punktis 4.2 esitatud arvutuse tulemusest olenemata ettepaneku kohaldada vähemalt kindlaksmääratud minimaalset põhisummat, mis on iga liikmesriigi puhul arvutatud teguri n alusel. Sellega seoses määrati Eesti Vabariigi puhul selle teatise I lisa punktis 5 minimaalseks põhisummaks 168 000 eurot.
13      Teatise punkt 4.2, mis käsitleb põhisumma arvutamise meetodit, on sõnastatud järgmiselt:
„Põhisumma arvutatakse üldjoontes sarnaselt karistusmakse arvutamise meetodiga, see tähendab:
–        kindla suurusega summa korrutatakse raskuskoefitsiendiga,
–        tulemus korrutatakse teguriga n,
–        tulemus korrutatakse rikkumise kestuse päevade arvuga […]“.
14      Teatise punktis 4.2.1 „Rikkumise kestus päevades“ on märgitud:
„Põhisumma arvutamiseks korrutatakse päevasumma rikkumise kestusega päevades. Rikkumise kestus päevades määratakse kindlaks järgmiselt:
[…]
–        [ELTL] artikli 260 lõike 3 alusel esitatud hagide puhul on see nende päevade arv, mis jääb asjaomase direktiivi ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgneva päeva ja rikkumise lõppemise kuupäeva vahele, või juhul, kui rikkumist ei lõpetata, siis [ELTL] artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuse kuulutamise kuupäeva vahele.
[…]“.
15      Teatise punktis 4.2.2 on täpsustatud, et „[p]õhisumma arvutamisel kasutab komisjon sama raskuskoefitsienti ja tegurit n kui karistusmakse arvutamisel“.
16      2023. aasta teatise I lisa punktis 2 on ette nähtud, et punktis 4.2.2 nimetatud kindla suurusega summa on 1000 eurot päevas ehk kolmandik põhisumma arvutamisel kasutatavast kindla suurusega summast.
Kohtueelne menetlus
17      Komisjon saatis 18. märtsil 2021 Eesti Vabariigile ametliku kirja, heites sellele liikmesriigile ette, et viimane ei olnud talle direktiivis 2019/1 ette nähtud ülevõtmistähtaja lõpuks, 4. veebruariks 2021, selle direktiivi ülevõtmiseks võetud meetmetest teatanud.
18      Kuna komisjon pikendas Eesti Vabariigi vastamistähtaega, vastas Eesti Vabariik ametlikule kirjale 15. juuni 2021. aasta ja 12. detsembri 2021. aasta kirjadega.
19      15. juuni 2021. aasta kirjas teatas Eesti Vabariik komisjonile, et ta on alustanud direktiivi 2019/1 ülevõtmise seaduse eelnõu väljatöötamist ning et see ülevõtmismeede jõustub hiljemalt 2022. aasta veebruariks. Liikmesriik lisas seaduseelnõu oma 12. detsembri 2021. aasta kirjale, märkides, et seaduseelnõu vastuvõtmine enne 17. juunit 2022 on teoreetiliselt võimalik, kuid vähetõenäoline, ning et selle menetlemine jätkub 2022. aasta sügisel. Nendes kirjades märkis Eesti Vabariik, et ülevõtmisega viivitamine oli tingitud vajadusest viia läbi kehtiva riigisisese menetlusõiguse suuremahuline reform ning ettevõtjatevahelise koostöö
keeldude dekriminaliseerimine.
20      Kuna direktiivi 2019/1 ülevõtmise kohta muud teavet ei esitatud, saatis komisjon 29. septembril 2022 Eesti Vabariigile põhjendatud arvamuse, milles palus tal
täita sellest direktiivist tulenevad kohustused kahe kuu jooksul alates selle arvamuse kättesaamisest.
21      Eesti Vabariik tunnistas oma 29. novembri 2022. aasta vastuses, et ta sai põhjendatud arvamuse kätte 29. septembril 2022 ja et ta ei ole direktiivi 2019/1 õigel ajal üle võtnud, ning kordas
samas oma 15. juuni 2021. aasta ja 12. detsembri 2021. aasta kirjades esitatud põhjendusi.
22      Kuna Eesti Vabariik ei olnud direktiivi 2019/1 ülevõtmiseks vajalikke meetmeid vastu võtnud ega nendest meetmetest komisjonile
teatanud, esitas viimane 18. septembril 2023 käesoleva hagi.
Hagi
ELTL artikli 258 rikkumine
Poolte argumendid
23      Komisjon väidab, et põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpuks või isegi käesoleva hagi esitamise kuupäevaks ei olnud Eesti Vabariik vastu võtnud kõiki direktiivi 2019/1 riigisisesesse õigusesse ülevõtmiseks vajalikke meetmeid ega seega nendest meetmetest komisjonile teatanud. Sellest järeldub, et Eesti Vabariik on rikkunud selle direktiivi artiklist 34 tulenevaid kohustusi.
24      Eesti Vabariik ei vaidle vastu sellele, et põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpuks ei olnud ta vastu võtnud kõiki direktiivi 2019/1 riigisisesesse õigusesse ülevõtmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme ega olnud neist komisjonile teatanud.
Euroopa Kohtu hinnang
25      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata komisjoni põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel liikmesriigis valitsenud olukorra põhjal ja hiljem toimunud muutusi ei saa Euroopa Kohus arvesse võtta (25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (isikuandmete kaitse direktiiv – karistusõiguse valdkond), C‑658/19, EU:C:2021:138, punkt 15 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Käesoleval juhul anti Eesti Vabariigile põhjendatud arvamuses – mis saadi kätte 29. septembril 2022 – kahekuuline tähtaeg selles arvamuses nimetatud kohustuste täitmiseks. See tähtaeg lõppes seega 29. novembril 2022.
27      Ent nagu ilmneb muu hulgas
Eesti Vabariigi poolt käesolevas menetluses esitatud kostja vastusest ja vasturepliigist, ei olnud liikmesriik tähtaja lõpuks vastu võtnud direktiivi 2019/1 järgimiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme ega seega nendest komisjonile teatanud.
28      Sellest järeldub, et Eesti Vabariik on rikkunud selle direktiivi artiklist 34 tulenevaid kohustusi.
ELTL artikli 260 lõike 3 alusel esitatud nõuded
Poolte argumendid
29      Komisjon tuletab meelde, et direktiiv 2019/1 võeti vastu seadusandliku tavamenetluse kohaselt ja kuulub seega ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldamisalasse. Leides, et selle sätte kohaldamise tingimused on täidetud, palub komisjon Euroopa Kohtul nimetatud sätte alusel mõista Eesti Vabariigilt välja põhisumma ja päevamääraga karistusmakse.
30      Nende rahaliste karistuste suuruse kindlaksmääramisel tugineb komisjon 2023. aasta teatise punktis 2 osutatud üldpõhimõtetele ning eelkõige selle teatise punktides 3 ja 4 sätestatud arvutusmeetodile. Täpsemalt
märgib komisjon, et rahaliste karistuste kindlaksmääramine peab põhinema rikkumise raskusel, kestusel ja vajadusel tagada karistuse hoiatav toime selleks, et rikkumised ei korduks.
31      Esiteks, mis puudutab rikkumise raskust, siis väidab komisjon, et 2023. aasta teatise punkti 3.2.2 kohaselt kohaldab ta süstemaatiliselt raskuskoefitsienti 10 juhul, kui liikmesriik ei ole ülevõtmismeetmetest üldse teatanud. Ta on seisukohal, et liidus, mis põhineb õigusriigi põhimõtte austamisel, tuleb kõiki seadusandlikke direktiive pidada võrdselt tähtsaks.
32      Komisjon lisab, et kuna Eesti Vabariik ei ole direktiivi 2019/1 riigisisesesse õigusesse üle võtnud, ei taga ta, et tema riiklikul konkurentsiasutusel oleks liidu konkurentsinormide tõhusaks jõustamiseks vajalikud sõltumatuse tagatised, vahendid ning täitmise tagamise ja trahvimise volitused. See ülevõtmata jätmine takistab ELTL artiklite 101 ja 102 tõhusat kohaldamist mitte ainult Eestis, vaid ka kogu Euroopa konkurentsivõrgustikus ning võib kaasa tuua siseturul liidu konkurentsinormide ebaühtlase kohaldamise, mis kahjustab ettevõtjaid ja tarbijaid.
33      Teiseks, mis puudutab rikkumise kestust, siis märgib komisjon, et karistusmakse arvutamiseks arvutatakse kestuskoefitsient vastavalt 2023. aasta teatise punktile 3.3. Seda koefitsienti väljendatakse kordajana vahemikus 1–3 ning see arvutatakse määraga 0,10 kuus alates kõnealuse direktiivi ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgnevast päevast kuni kuupäevani, mil komisjon otsustab pöörduda Euroopa Kohtusse. Käesoleval juhul märgib komisjon, et ta otsustas pöörduda Euroopa Kohtusse 14. juulil 2023, ja hindab rikkumise kestuseks 29 kuud. See institutsioon pakub seega välja kestuskoefitsiendi 2,9.
34      Kolmandaks, mis puudutab karistuse hoiatavat mõju, võttes arvesse asjaomase liikmesriigi maksevõimet, siis märgib komisjon, et 2023. aasta teatise punkti 3.4 kohaselt väljendab seda tegur n, mis on määratletud kui järgmise kahe näitaja
kaalutud geomeetriline keskmine:
asjaomase liikmesriigi SKP võrreldes liikmesriikide keskmise SKPga (kaaluga kaks) ja asjaomase liikmesriigi rahvaarv võrreldes liikmesriikide rahvaarvu keskmisega (kaaluga üks). 2023. aasta teatise I lisa punkti 3 kohaselt on Eesti Vabariigi tegur n 0,06.
35      Seetõttu teeb komisjon seoses põhisumma arvutamisega 2023. aasta teatise punkti 4.2 kohaselt ettepaneku korrutada selle teatise I lisa punktis 2 kindlaks määratud põhisumma 1000 eurot päevas rikkumise raskuskoefitsiendiga 10 ja Eesti Vabariigi teguriga n, mis on 0,06. Korrutuse tulemus vastab 600 euro suurusele päevamäärale, mis tuleb vastavalt selle teatise punktile 4.2.1 korrutada nende päevade arvuga, mil rikkumine kestis, ehk ELTL artikli 260 lõike 3 alusel esitatud hagide puhul nende päevade arvuga, mis jäävad direktiivi 2019/1 ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgneva päeva, st 5. veebruari 2021 ja rikkumise lõppemise kuupäeva, või juhul kui rikkumist ei ole lõpetatud, siis ELTL artikli 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse kuulutamise kuupäeva vahele. Komisjon täpsustab, et see põhisumma tuleb määrata tingimusel, et see on suurem kui minimaalne põhisumma, milleks Eesti Vabariigi puhul on sama teatise I lisa punkti 5 kohaselt määratud 168 000 eurot.
36      Mis puudutab karistusmakse arvutamist, siis juhuks, kui rikkumine jätkub pärast Euroopa Kohtu otsuse kuulutamist käesolevas kohtuasjas, teeb komisjon ettepaneku määrata vastavalt 2023. aasta teatise punktile 3 Eesti Vabariigile päevamääraga karistusmakse alates selle kohtuotsuse kuulutamisest kuni ajani, mil see liikmesriik täidab direktiivist 2019/1 tulenevad kohustused. Selleks tuleb karistusmakse kindlaks määrata, korrutades 2023. aasta teatise I lisa punktis 1 ette nähtud kindla suurusega summa, milleks on 3000 eurot päevas, rikkumise raskuskoefitsiendiga (10), kestuskoefitsiendiga (2,9) ja lõpuks teguriga n (0,06). Sellest tuleneb karistusmakse 5220 eurot päevas.
37      Lõpuks teeb komisjon Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et maksekohustus peab jõustuma alates kohtuotsuse kuulutamisest.
38      Eesti Vabariik leiab, et komisjoni välja pakutud põhisumma ja karistusmakse summa suurused on ülemäärased ja ebaproportsionaalsed, arvestades nii rikkumise tegelikku mõju ja seega selle raskust kui ka vajadust tagada nende summade hoiatav mõju ja motiveerida seda liikmesriiki oma käitumist muutma.
39      Sellega seoses palub ta Euroopa Kohtul sisuliselt vähendada neid summasid poole võrra, st määrata põhisummaks 300 eurot päevas ja karistusmakse suuruseks 2610 eurot iga hilinetud päeva eest.
40      Esiteks, mis puudutab rikkumise raskust, siis väidab Eesti Vabariik, et raskuskoefitsiendi 10 süstemaatiline kohaldamine ei võta arvesse vajadust kohandada kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega rahalise karistuse summat vastavalt toimepandud rikkumisele ja juhtumi asjaoludele.
41      Lisaks lasub komisjonil kohustus tõendada, et sellel rikkumisel olid era- ja avalikele huvidele tegelikud tagajärjed. Käesolevas asjas ei ole komisjon aga selliseid tõendeid esitanud.
42      Sellega seoses märgib Eesti Vabariik, et tema territooriumil kehtib juba konkurentsiseadus, mille alusel Konkurentsiamet saab konkurentsiõiguse rikkumisi menetleda, ettekirjutusi teha ja trahve määrata. Konkreetsemalt
on see asutus kõigepealt pädev nõudma asjasse puutuvatelt isikutelt asjaomast teavet ja materjale. Seejärel, kui konkurentsiõiguse rikkumisel on väärteo- või kuriteotunnused, võidakse asjaomase isiku suhtes alustada kriminaal- või väärteomenetlust ning talle võidakse määrata trahv. Lõpuks on sellel asutusel väärteo- ja kriminaalmenetluses õigus läbi viia läbiotsimisi ja jälitustoiminguid koostöös pädevate asutustega. Seega on sellel asutusel juba trahvide määramiseks vajalikud tagatised ja vahendid, mistõttu ei saa väita, et direktiivi 2019/1 ülevõtmata jätmise mõju
era- ja avalikele huvidele on
niivõrd suur, et see selgelt kahjustaks ettevõtjaid ja tarbijaid.
43      Neid kaalutlusi arvestades palub Eesti Vabariik Euroopa Kohtul kasutada põhisumma kindlaksmääramisel raskuskoefitsienti 5.
44      Teiseks märgib Eesti Vabariik põhisumma hoiatava mõju kohta, et tema puhul on liidu direktiivide ülevõtmata jätmise määr ajalooliselt alati olnud madal, jäädes üldjuhul alla liidu keskmise. Ta märgib, et Euroopa Kohus ei ole teda kunagi direktiivi ülevõtmata jätmise eest karistanud. Seega ei ole vajalik ega põhjendatud määrata talle analoogsete rikkumiste kordumise ärahoidmiseks niivõrd suurt põhisummat.
45      Sellega seoses rõhutab Eesti Vabariik, et ta on teinud pingutusi, mis annavad tunnistust tema tahtest täita oma kohustusi. Ta on komisjonile korduvalt teatanud, et direktiivi 2019/1 ülevõtmiseks tuleb riigisiseses õiguses luua haldusõiguslik erimenetlus ja lisaks tuleb sellega seoses muuta paljude konkreetsete seaduste sätteid. Sellise haldusõigusliku erimenetluse loomine, mis on pealegi
tekitanud riigi tasandil poliitilisi erimeelsusi, on põhjustanud viivitusi selle direktiivi ülevõtmisel. See liikmesriik lisab, et liidu seadusandja nägi
ülevõtmiseks ette ilmselgelt liiga lühikese tähtaja, millest annab tunnistust see, et komisjon algatas direktiivi ülevõtmata jätmise tõttu 22 liikmesriigi suhtes rikkumismenetluse.
46      Eesti Vabariik leiab, et raskusastet puudutavad argumendid, mis on kokku võetud käesoleva kohtuotsuse punktides 40–43, on asjakohased ka karistusmakse suuruse vähendamisel. Lisaks on liikmesriik enda sõnul oma käitumisega juba tõendanud, et ta püüdis rikkumist võimalikult kiiresti lõpetada, kuna kostja vastuse esitamise kuupäevaks oli ülevõtmisseaduse eelnõu esitatud valitsusele heakskiitmiseks ja see tuli seejärel esitada menetlemiseks Riigikogule. Eesti Vabariik lisab, et ka
väiksem karistusmakse tagaks, et ta täidab oma kohustused võimalikult kiiresti.
47      Komisjon märgib oma repliigis, et ta on oma hagiavalduses juba täpsustanud, et direktiivi 2019/1 ülevõtmata jätmine avaldab negatiivset mõju era- ja avalikele huvidele. Lisaks ei ole Eesti Vabariik viimase viie aasta jooksul teatanud komisjonile ühestki juhtumist, milles ta oleks kohaldanud ELTL artiklit 101 või 102, mis tõendab liikmesriigi kohustuste rikkumise mõju era- ja avalikele huvidele.
48      Komisjon lisab, et võttes arvesse asjaolu, et asjaomase liikmesriigi enda sõnul on direktiivi 2019/1 eesmärkide saavutamiseks vaja teha olulisi muudatusi tema riigisiseses õiguses, näib vähetõenäoline, et selle direktiivi täielikult ülevõtmata jätmine ei avalda era- ja avalikele huvidele tõsist kahjulikku mõju.
49      Eesti Vabariik rõhutab oma vasturepliigis, et ta piirdub sellega, et taotleb väidetava rikkumise mõju hindamist iga juhtumi puhul eraldi vastavalt 2023. aasta teatise punktile 3.2.1.2, mida tuleb tõlgendada koostoimes selle teatise punktiga 3.2.2.
50      Ta lisab, et kuigi komisjoni andmed ELTL artiklite 101 ja 102 kohaste menetluste kohaldamise kohta Eestis viimase viie aasta jooksul vastavad tõele, ei nähtu nendest andmetest mitte seda, et ELTL artiklite 101 ja 102 tõhus kohaldamine selles liikmesriigis oli takistatud, vaid pigem seda, et liikmesriigi konkurentsiasutus ei pidanud konkurentsiõiguse piiriüleste rikkumistega tegelema. Ta lisab, et asjaolust, et direktiivi 2019/1 ülevõtmiseks on vaja luua haldusõiguslik erimenetlus, ei saa järeldada, et direktiivi ülevõtmata jätmine avaldaks tõsist kahjulikku mõju era- ja avalikele huvidele.
51      Lõpuks märgib Eesti Vabariik, et Euroopa Kohtule vasturepliigi esitamise päevaks oli Vabariigi Valitsus ülevõtmiseelnõu heaks kiitnud ja Riigikogule
saatnud.
Euroopa Kohtu hinnang
–       ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldamine
52      ELTL artikli 260 lõike 3 esimeses lõigus on sätestatud, et kui komisjon esitab ELTL artikli 258 alusel hagi Euroopa Kohtusse põhjendusega, et asjasse puutuv liikmesriik ei ole täitnud seadusandliku menetluse kohaselt vastu võetud direktiivi ülevõtmismeetmetest teatamise kohustust, võib see institutsioon juhul, kui ta peab seda sobivaks, näidata ära põhisumma või karistusmakse suuruse, mida ta peab asjaoludele vastavaks ja mille asjasse puutuv liikmesriik peab tasuma. ELTL artikli 260 lõike 3 teises lõigus on ette nähtud, et kui Euroopa Kohus tuvastab rikkumise, võib ta asjasse puutuvale liikmesriigile määrata põhisumma või karistusmakse, mis ei ületa komisjoni määratud summat, kusjuures maksekohustus jõustub kohtuotsuses ette nähtud kuupäeval.
53      Kuna käesoleva kohtuotsuse punktist 27 nähtuvalt on tõendatud, et põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpuks ei olnud Eesti Vabariik vastu võtnud direktiivi 2019/1 riigisisesesse õigusesse ülevõtmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme ega seega neist komisjonile teatanud, siis kuulub selliselt tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumine ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldamisalasse.
54      Lisaks tuleb meenutada, et ELTL artikli 260 lõikes 3 sisalduva mehhanismi kehtestamise eesmärk ei ole ainult motiveerida liikmesriike võimalikult kiiresti lõpetama kohustuste rikkumist, mis sellise normi puudumise korral võiks jätkuda, vaid samuti lihtsustada ja kiirendada nende rahaliste karistuste määramise menetlust, mis puudutavad seadusandliku menetluse kohaselt vastu võetud direktiivi ülevõtmise riigisisestest meetmetest teatamise kohustuse rikkumist (29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (audiovisuaalmeedia teenused), C‑679/22, EU:C:2024:178, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).
55      Selle eesmärgi saavutamiseks on ELTL artikli 260 lõikes 3 ette nähtud kahte liiki rahalised karistused, nimelt põhisumma ja päevamääraga karistusmakse.
56      Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et neist kahest ühe või teise meetme kohaldamine sõltub sellest, kumb neist sobib konkreetse juhtumi asjaolude põhjal taotletava eesmärgi täitmiseks. Kui karistusmakse määramine näib eriti sobiv, et motiveerida liikmesriiki võimalikult kiiresti lõpetama rikkumist, mis sellise meetme puudumise korral võiks jätkuda, siis põhisumma väljamõistmine tugineb pigem selle mõju hindamisele, mida asjaomase liikmesriigi kohustuste täitmata jätmine avaldab era- ja avalikele huvidele eelkõige juhul, kui rikkumine on juba pikka aega kestnud (29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (audiovisuaalmeedia teenused), C‑679/22, EU:C:2024:178, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
57      Sellega seoses arvestab komisjon taotletud rahaliste karistuste laadi ja suurust põhjendades enda vastu võetud suuniseid, nagu need, mida sisaldavad tema teatised, mis küll ei ole Euroopa Kohtule siduvad, kuid aitavad tagada komisjoni tegevuse läbipaistvuse, ettenähtavuse ja õiguskindluse (vt selle kohta 13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sloveenia (MiFID II), C‑628/18, EU:C:2021:1, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
58      Käesoleval juhul tugines komisjon 2023. aasta teatisele, et põhjendada Eesti Vabariigilt põhisumma ja päevamääraga karistusmakse väljamõistmist ning määrata kindlaks nende suurus.
–       Põhisumma määramise nõue
59      Põhisumma väljamõistmise otstarbekuse kohta tuleb märkida, et Euroopa Kohus peab igas tema menetluses olevas kohtuasjas juhtumi asjaolusid arvestades ning tema hinnangul vajalikust veenvuse ja hoiatavuse määrast lähtudes kindlaks määrama asjakohase rahalise karistuse eelkõige selleks, et ära hoida liidu õiguse sarnaste rikkumiste kordumine (25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (isikuandmete kaitse direktiiv – karistusõiguse valdkond), C‑658/19, EU:C:2021:138, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika).
60      Käesolevas kohtuasjas tuleb asuda seisukohale, et vaatamata asjaolule, et Eesti Vabariik teavitas komisjoni talitusi põhjustest, mis takistasid tal tagada direktiivi 2019/1 riigisisesesse õigusesse ülevõtmise, annavad
kõik tuvastatud rikkumisega seotud õiguslikud ja faktilised asjaolud, nimelt direktiivi 2019/1 ülevõtmiseks vajalikest meetmetest täielikult teatamata jätmine põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpuks ja isegi kuupäevaks, mil Euroopa Kohus hindas faktilisi asjaolusid, kinnitust
sellest, et tulevikus sarnaste liidu õiguse rikkumiste kordumise tõhusaks ärahoidmiseks tuleb võtta selline hoiatav meede nagu põhisumma määramine (vt selle kohta 29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (audiovisuaalmeedia teenused), C‑679/22, EU:C:2024:178, punkt 73, ja 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 63).
61      ELTL artikli 260 lõike 3 kohaselt on ainult Euroopa Kohus pädev määrama liikmesriigile rahalist karistust. Selle sätte alusel algatatud menetluses on Euroopa Kohtul aga üksnes piiratud kaalutlusõigus, sest kui Euroopa Kohus tuvastab liikmesriigi kohustuste rikkumise, on talle siduvad komisjoni ettepanekud selle kohta, mis laadi rahalise karistuse ta võib määrata ja milline on selle karistuse maksimaalne suurus, mille ta võib määrata (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
62      Mis puudutab põhisumma suuruse kindlaksmääramist, siis tuleb meenutada, et kasutades tal asjasse puutuvas valdkonnas olevat kaalutlusõigust, mille piirid seab komisjoni ettepanek, on Euroopa Kohtu ülesanne määrata nende rahaliste karistuste suurus, mis võidakse liikmesriigile ELTL artikli 260 lõike 3 alusel määrata, kindlaks nii, et see oleks ühelt poolt olukorrale vastav ja teiselt poolt toime pandud rikkumisega proportsionaalne. Sealjuures kuuluvad arvessevõetavate asjakohaste tegurite hulka eelkõige tuvastatud rikkumise raskus, ajavahemik, mille jooksul rikkumine kestis, ja asjaomase liikmesriigi maksevõime (13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs.
Sloveenia (MiFID II), C‑628/18, EU:C:2021:1, punkt 74, ning 29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (audiovisuaalmeedia teenused), C‑679/22, EU:C:2024:178, punkt 74 ja seal viidatud kohtupraktika).
63      Mis esimesena puudutab rikkumise raskust, siis esiteks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et direktiivi täieliku ülevõtmise tagamiseks riigisiseste meetmete vastuvõtmise kohustus ja nendest meetmetest komisjonile teatamise kohustus on liikmesriikide peamised kohustused liidu õiguse täieliku tõhususe tagamisel ning seega tuleb nende kohustuste rikkumist käsitada kui ilmselgelt rasket rikkumist (29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (audiovisuaalmeedia teenused), C‑679/22, EU:C:2024:178, punkt 75, ja 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika).
64      Teiseks on Euroopa Kohus juba otsustanud, et sama raskuskoefitsiendi automaatne kohaldamine kõigil juhtudel, mil direktiivi ei ole täielikult üle võetud ja seega ei ole teatatud selle direktiivi ülevõtmise meetmetest, takistab paratamatult rahaliste karistuste suuruse kohandamist rikkumise eriomastele asjaoludele ja proportsionaalsete karistuste määramist. Eelkõige eeldades, et direktiivi ülevõtmise meetmetest teatamise kohustuse rikkumist tuleb pidada sama raskusastmega rikkumiseks, olenemata sellest, milline on asjaomane direktiiv, ei saa komisjon kohandada rahalisi karistusi vastavalt tagajärgedele, mida selle kohustuse täitmata jätmine avaldab era- ja avalikele huvidele, nagu on ette nähtud 2023. aasta teatise punktis 3.2.2 (vt selle kohta 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punktid 76–78).
65      Järelikult ei saa komisjon, kui ta kohaldab rahaliste karistuste kindlaksmääramisel raskuskoefitsienti ainult automaatselt, vabaneda oma kohustusest hinnata igas liikmesriigis ja iga üksikjuhtumi puhul tuvastatud rikkumise tagajärgi era- ja avalikele huvidele, võttes seejuures arvesse võimalikke kergendavaid või raskendavaid asjaolusid (vt selle kohta 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 79).
66      Kolmandaks tuleb rõhutada, et direktiiv 2019/1 on liidu õiguse oluline vahend, mille eesmärk on anda liikmesriikide konkurentsiasutustele volitused, et tulemuslikumalt tagada konkurentsinormide täitmine, ja tagada siseturu nõuetekohane toimimine. Selle direktiivi sätete eesmärk on tagada, et liikmesriikide konkurentsiasutustel oleksid ELTL artiklite 101 ja 102 tulemuslikuks kohaldamiseks vajalikud sõltumatuse tagatised, vahendid ning täitmise tagamise ja trahvimise volitused, ning direktiivi sätted kohustavad kõiki liikmesriike andma oma konkurentsiasutustele tõhusad vahendid, mis võimaldavad neil tuvastada ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumisi ja karistada õigusnorme rikkunud ettevõtjaid, ning tagama nendele asutustele piisavad inimressursid ja rahalised vahendid ning tegevuse sõltumatuse, mis võimaldab neil ELTL artikleid 101 ja 102 sõltumatult kohaldada. Nimetatud direktiiv aitab seega kindlustada
ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamise tagamiseks vajalike paralleelsete volituste tõhusa süsteemi, liidu konkurentsiõiguse ja liikmesriikide
konkurentsiõiguse sujuvama paralleelse kohaldamise ning parema ja tõhusama koostöö liikmesriikide konkurentsiasutuste vahel.
67      Sellega seoses tuleb märkida, et nagu väidab komisjon, võib Eesti Vabariik direktiivi 2019/1 riigisisesesse õigusesse ülevõtmata jätmisega takistada ELTL artiklite 101 ja 102 tõhusat kohaldamist mitte ainult Eestis, vaid ka kogu Euroopa konkurentsivõrgustikus, mis võib viia siseturul liidu konkurentsinormide ebaühtlase kohaldamiseni, mis kahjustab ettevõtjaid ja tarbijaid. Seega võib direktiivi 2019/1 ülevõtmata jätmine süsteemselt kahjustada liidu õigust ja selle ühetaolist kohaldamist.
68      Samas tuleb selleks, et tagada, et käesolevas asjas määratud karistuse suurus oleks vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 62 viidatud kohtupraktikale olukorrale vastav ja toime pandud rikkumisega proportsionaalne, võtta rikkumise raskusega seoses arvesse direktiivi 2019/1 täitmata jätmise tagajärgi eelkõige era- ja avalikele huvidele.
69      Sellega seoses tuleb analüüsida Eesti Vabariigi argumente selle kohta, et olemasolevad riigisisesed õigusnormid olid juba osaliselt kooskõlas direktiivi 2019/1 nõuetega (vt selle kohta 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 92). Euroopa Kohus hindab nimelt konkreetselt rikkumise raskust, võttes arvesse kõnealuse direktiivi riigisisesesse
õigusesse hilinenud ülevõtmise praktilisi tagajärgi (vt selle kohta 13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sloveenia (MiFID II), C‑628/18, EU:C:2021:1, punkt 80).
70      Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et komisjon ei ole tõendanud, et selles asjas tuvastatud rikkumise praktilised tagajärjed era- ja avalikele huvidele olid sama negatiivsed kui direktiivi 2019/1 täieliku ülevõtmata jätmise korral. Lisaks ei oma komisjoni argumendid, mille kohaselt ei tule neid riigisiseseid õigusakte raskusteguri hindamisel arvesse võtta, kuna nendest ei ole talle teatatud, tähtsust selle asjaolu seisukohast, et nende õigusaktide olemasolul on mõju era- ja avalikele huvidele (vt selle kohta 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 92).
71      Samas ei väida ka Eesti Vabariik, et konkurentsiseadus hõlmaks kõiki direktiivi 2019/1 kohaldamisvaldkondi. Lisaks tunnistas liikmesriik oma kostja vastuses, et direktiivi 2019/1 nõuete täitmiseks tuleb tal luua haldusõiguslik erimenetlus ja muuta paljude seaduste sätteid.
72      Arvestades neid kaalutlusi ja direktiiviga 2019/1 taotletavat eesmärki ning võttes arvesse ühelt poolt käesoleva kohtuotsuse punktis 63 viidatud kohtupraktikat ja teiselt poolt asjaolu, et komisjon ei ole tõendanud, et käesoleval juhul tuvastatud rikkumise tagajärjed era- ja avalikele huvidele on sama ulatusega nagu juhul, kui seda direktiivi ei oleks üldse üle võetud, tuleb tõdeda, et see rikkumine on direktiiviga taotletavat eesmärki arvestades ilmselgelt raske, kuid mitte nii raske, kui leiab komisjon.
73      Nimetatud rikkumise raskust kinnitab käesoleval juhul ka asjaolu, et selle kohtuasja kirjaliku menetluse lõpuks ei olnud Eesti Vabariik ikka veel vastu võtnud direktiivi 2019/1 ülevõtmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme, nagu liikmesriik ise oma kirjalikes seisukohtades möönis.
74      Mis puudutab Eesti Vabariigi ülejäänud argumente, mille eesmärk on vähendada rikkumise raskusastet, siis tuleb need tagasi lükata.
75      Esiteks kujutab liikmesriikide lojaalne tegutsemine liidu institutsioonide suhtes, mis hõlmab ka direktiivide nõuetekohast ja täielikku ülevõtmist direktiivides ette nähtud tähtaja jooksul, endast nimelt kohustust, mis tuleneb otseselt ELL artikli 4 lõikest 3 ega saa seega olla asjakohane mõne muu liidu õigusnormi rikkumise põhjendamiseks (14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Läti (Euroopa elektroonilise side seadustik), C‑454/22, EU:C:2024:235, punkt 38).
76      Teiseks, kui liidu seadusandja kehtestas selle direktiivi ülevõtmise tähtaja, oli ta teadlik selle keerukusest ja igal juhul oli ainult tema pädevuses näha ette pikem tähtaeg. Eesti Vabariik ei väida aga, et ta on astunud vajalikke samme, et püüda sellist pikendamist saavutada. Lisaks märkis komisjon oma repliigis, ilma et Eesti Vabariik oleks sellele oma vasturepliigis vastu vaielnud, et hagiavalduse esitamise kuupäeval oli Eesti Vabariik ainus liikmesriik, kes ei olnud veel komisjonile teatanud ühestki selle direktiivi ülevõtmise meetmest.
77      Kolmandaks, mis puudutab vajadust luua riigisiseses õiguses uus erimenetlus ja selles kontekstis poliitiliste erimeelsuste olemasolu, siis tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa liikmesriik tugineda oma riigi õiguskorras kehtivatele sätetele, tavadele või olukordadele, et õigustada liidu õigusest tulenevate kohustuste sellist täitmata jätmist nagu direktiivi üle võtmata jätmine selleks ette nähtud tähtaja jooksul (25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (isikuandmete kaitse direktiiv –
karistusõiguse valdkond), C‑658/19, EU:C:2021:138, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
78      Mis teisena puudutab rikkumise kestust, siis on oluline meelde tuletada, et seda tuleb üldjuhul hinnata selle kuupäeva seisuga, mil Euroopa Kohus hindab faktilisi asjaolusid, mitte selle kuupäeva seisuga, mil komisjon Euroopa Kohtusse pöördub. Hinnang faktilistele asjaoludele tuleb lugeda antuks menetluse lõpetamise kuupäeval (25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (isikuandmete kaitse direktiiv – karistusõiguse valdkond), C‑658/19, EU:C:2021:138, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika).
79      Käesoleval juhul on selge, et kõnealune liikmesriigi kohustuste rikkumine ei olnud menetluse lõppemise kuupäevaks, st 19. veebruariks 2024, veel lõppenud.
80      Mis puudutab selle ajavahemiku algust, millest tuleb lähtuda põhisumma kindlaksmääramisel, siis ei tule liikmesriigi kohustuste rikkumise kestuse hindamisel aluseks võtta mitte kuupäev, mil möödus komisjoni põhjendatud arvamuses määratud tähtaeg, vaid kuupäev, mil möödus asjasse puutuvas direktiivis ette nähtud ülevõtmistähtaeg (25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (isikuandmete kaitse direktiiv – karistusõiguse valdkond), C‑658/19, EU:C:2021:138, punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika).
81      Selge on ka see, et direktiivi 2019/1 artiklis 34 ette nähtud ülevõtmistähtaja möödumisel ehk 5. veebruaril 2021 ei olnud Eesti Vabariik vastu võtnud selle direktiivi ülevõtmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme ning seega ei olnud ta ka direktiivi ülevõtmise meetmetest komisjonile teatanud.
82      Sellest järeldub, et kõnealune liikmesriigi kohustuste rikkumine oli menetluse lõppemise kuupäevaks kestnud kolm aastat ja 15 päeva.
83      Mis kolmandana puudutab Eesti Vabariigi maksevõimet, siis tuleneb kohtupraktikast, et – ilma et see piiraks komisjoni võimalust teha ettepanek mitmel kriteeriumil põhineva rahalise karistuse määramiseks, et muu hulgas säiliks mõistlik erinevus liikmesriikide vahel – selle riigi maksevõime hindamisel ning piisavalt hoiatava ja proportsionaalse karistuse kindlaksmääramisel tuleb tugineda tema SKP‑le kui peamisele tegurile, et tõhusalt vältida tulevikus sarnase liidu õiguse rikkumise kordumist (20. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (riigiabi tagasinõudmine – ferronikkel), C‑51/20, EU:C:2022:36, punktid 111, 116 ja 130, ning 28. septembri 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (gaasiõlide erimärgistamine), C‑692/20, EU:C:2023:707, punkt 115).
84      Sellega seoses on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et arvesse tuleb võtta liikmesriigi SKP viimase aja arengut selle päeva seisuga, mil Euroopa Kohus hindab faktilisi asjaolusid (20. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (riigiabi tagasinõudmine – ferronikkel), C‑51/20, EU:C:2022:36, punkt 107 ja seal viidatud kohtupraktika).
85      Seevastu leidis Euroopa Kohus 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv) (C‑147/23, EU:C:2024:346, punktid 81–86), et teguri n arvutamise meetodis ei tule arvesse võtta selle liikmesriigi rahvaarvu vastavalt 2023. aasta teatise punktides 3.4 ja 4.2 ette nähtud korrale.
86      Mis puudutab Eesti Vabariigi argumente, mille kohaselt ühelt poolt on selle liikmesriigi poolt liidu direktiivide ülevõtmata jätmise määr teiste liikmesriikidega võrreldes ajalooliselt madal ja teiselt poolt ei ole Euroopa Kohus teda kunagi varem direktiivide ülevõtmata jätmise eest karistanud, siis tuleb märkida, et isegi kui eeldada, et need asjaolud osutuvad tõendatuks, on need igal juhul karistuse hoiatava mõju hindamisel asjakohatud, kuna neid ei saa põhimõtteliselt pidada tõenditeks selle liikmesriigi tulevase käitumise kohta.
87      Neid kaalutlusi arvestades ja lähtudes kaalutlusõigusest, mis Euroopa Kohtul on tulenevalt ELTL artikli 260 lõikest 3, mis näeb ette, et Euroopa Kohus ei või põhisumma määramisel ületada komisjoni määratud summat, tuleb asuda seisukohale, et hoidmaks tõhusalt ära direktiivi 2019/1 artikli 34 lõike 1 rikkumisega sarnaste rikkumiste kordumist, mis kahjustavad liidu õiguse täielikku tõhusust, tuleb määrata põhisumma suurusega 400 000 eurot.
–       Karistusmakse määramise nõue
88      Mis puudutab karistusmakse määramise otstarbekust, siis tuleb meelde tuletada, et niisugune karistus on üldjuhul põhjendatud vaid siis, kui liikmesriigi kohustuste rikkumine, mille eest karistamine on selle karistusmakse eesmärk, vältab kuni ajani, mil Euroopa Kohus hindab faktilisi asjaolusid, kusjuures hinnang faktilistele asjaoludele tuleb lugeda antuks menetluse lõpetamise kuupäeval (29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (audiovisuaalmeedia teenused), C‑679/22, EU:C:2024:178, punkt 89 ja seal viidatud kohtupraktika).
89      Ent nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 79, ei ole vaidlust selles, et menetlus lõpetati käesolevas asjas 19. veebruaril 2024, ilma et komisjonile oleks teatatud ülevõtmismeetmetest. Järelikult tuleb tõdeda, et Eesti Vabariik jätkas oma kohustuste rikkumist.
90      Seetõttu leiab Euroopa Kohus, et Eesti Vabariigilt päevamääraga karistusmakse väljamõistmine, mida komisjon taotles, on sobiv rahaline meede tagamaks, et nimetatud liikmesriik lõpetaks tuvastatud rikkumise võimalikult kiiresti ja täidaks direktiivist 2019/1 talle tulenevad kohustused. Kuna aga ei saa välistada, et käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse kuulutamise päevaks on direktiivi ülevõtmine täielikult lõpule viidud, tuleb see karistusmakse määrata vaid juhuks, kui rikkumine vältab kohtuotsuse kuulutamise päeval (vt analoogia alusel 29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (audiovisuaalmeedia teenused), C‑679/22, EU:C:2024:178, punkt 91 ja seal viidatud kohtupraktika).
91      Euroopa Kohus peab tal selles valdkonnas olevat kaalutlusõigust kasutades määrama karistusmakse kindlaks nii, et see oleks ühelt poolt olukorraga vastavuses ning proportsionaalne liikmesriigi kohustuste tuvastatud rikkumisega ja liikmesriigi maksevõimega, ning teiselt poolt ei ületaks see komisjoni määratud summat vastavalt ELTL artikli 260 lõike 3 teisele lõigule
(25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (isikuandmete kaitse direktiiv – karistusõiguse valdkond), C‑658/19, EU:C:2021:138, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
92      Kriteeriumid, mida tuleb karistusmakse suuruse kindlaksmääramisel arvesse võtta, et tagada karistusmakse sunnijõud liidu õiguse ühetaolise ja tõhusa kohaldamise eesmärgil, on üldjuhul rikkumise kestus ja raskusaste ning kõnealuse liikmesriigi maksevõime. Nende kriteeriumide kohaldamisel peab Euroopa Kohus arvesse võtma eelkõige liikmesriigi kohustuste rikkumise tagajärgi asjasse puutuvatele era- ja avalikele huvidele ning seda, kuivõrd kiireloomuline on vajadus, et asjaomane liikmesriik täidaks oma kohustused (25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (isikuandmete kaitse direktiiv – karistusõiguse valdkond), C‑658/19, EU:C:2021:138, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
93      Nendest kaalutlustest lähtudes ning arvestades Euroopa Kohtule ELTL artikli 260 lõikega 3 antud kaalutlusõigust ning käesoleva kohtuotsuse punktides 72 ja 80–85 tuvastatut tuleb juhul, kui käesoleva kohtuotsuse punktis 28 tuvastatud rikkumine vältab veel
käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päeval, mõista Eesti Vabariigilt komisjoni kasuks välja karistusmakse suurusega 3000 eurot päevas alates sellest kuupäevast kuni ajani, mil liikmesriik on selle rikkumise lõpetanud.
Kohtukulud
94      Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Eesti Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb viimase kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:
1.      Kuna Eesti Vabariik ei olnud Euroopa Komisjoni 29. septembri 2022. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpuks vastu võtnud õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta direktiivi (EL) 2019/1, mille eesmärk on anda liikmesriikide konkurentsiasutustele volitused, et tulemuslikumalt tagada konkurentsinormide täitmine ja et tagada siseturu nõuetekohane toimimine järgimiseks, ega seega neist komisjonile teatanud, siis on Eesti Vabariik rikkunud selle direktiivi artiklist 34 tulenevaid kohustusi.
2.      Kuna Eesti Vabariik ei olnud võtnud selle päeva seisuga, mil Euroopa Kohus hindas faktilisi asjaolusid, vajalikke meetmeid direktiivi 2019/1 sätete ülevõtmiseks oma riigisisesesse õigusesse ega olnud seega sellistest meetmetest Euroopa Komisjonile teatanud, jätkas ta oma kohustuste rikkumist.
3.      Mõista Eesti Vabariigilt Euroopa Komisjoni kasuks välja:
–        põhisumma suurusega 400 000 eurot;
–        juhul, kui punktis 1 tuvastatud rikkumine vältab veel käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päeval, karistusmakse suurusega 3000 eurot päevas alates sellest kuupäevast kuni ajani, mil liikmesriik on rikkumise lõpetanud.
4.      Jätta Eesti Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
Jarukaitis
Gratsias
Csehi
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 23. jaanuaril 2025 Luxembourgis.
Kohtusekretär
President
A. Calot Escobar
K. Lenaerts
*      Kohtumenetluse keel: eesti.