62022CJ0312
EUROOPA KOHTU OTSUS (kuues koda)
12. oktoober 2023 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – EÜ artikkel 56 – Kapitali vaba liikumine – Füüsilise isiku tulumaks – Võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt saadud intressitulu maksustamine – Mitteresidendist üksuste poolt riigi territooriumil tasumisele kuuluv ja makstud intress – Erinev kohtlemine emiteeriva üksuse ja asjaomast intressi maksva üksuse asukoha alusel – Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheline direktiivis 2003/48/EÜ sätestatud meetmetega samaväärsete meetmete kohaldamist käsitlev leping – Artikli 2 lõige 4 – Šveitsist saadud intressitulu maksustamine – Kohustus kohaldada samu maksumäärasid, mida kohaldatakse samalaadsele kodumaisele tulule
Kohtuasjas C‑312/22,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Supremo Tribunal Administrativo (Portugali kõrgeim halduskohus) 7. aprilli 2022. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 10. mail 2022, menetluses
FL
versus
Autoridade Tributária e Aduaneira,
EUROOPA KOHUS (kuues koda),
koosseisus: koja president T. von Danwitz (ettekandja) ning kohtunikud P. G. Xuereb ja A. Kumin,
kohtujurist: P. Pikamäe,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
FL, esindajad: advogados D. Almeida ja M. da Rosa Amaral,
–
Portugali valitsus, esindajad: A. de Almeida Morgado, P. Barros da Costa ja A. Rodrigues,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: G. Braga da Cruz ja W. Roels,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
1
Eelotsusetaotlus puudutab EÜ artikli 56 ning Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise nõukogu direktiivis 2003/48/EÜ hoiuste intresside maksustamise kohta sätestatud meetmetega samaväärsete meetmete kohaldamist käsitleva lepingu (ELT 2004, L 385, lk 30; edaspidi „leping“) artikli 2 lõike 4 tõlgendamist.
2
Taotlus on esitatud FLi ja Autoridade Tributária e Aduaneira (maksu- ja tolliamet, Portugal) vahelises kohtuvaidluses selle üle, kas füüsilise isiku tulumaksuga tuleb maksustada võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt saadud intressitulu, mis kuulus tasumisele Portugali mitteresidendist üksuste poolt Portugali territooriumil ja mida maksis FLile 2005. aastal Šveitsi pank.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Leping jõustus 1. juulil 2005 pärast selle artiklites 17 ja 18 sätestatud menetluste lõpuleviimist.
4
Lepingu artiklis 1 „Lepingualuse maksu kinnipidamine Šveitsi intressi maksja poolt“ on sätestatud:
„1.   Intressimaksetelt, mida Šveitsi territooriumil asutatud intressi maksja tasub Euroopa Liidu liikmesriigi (edaspidi „liikmesriik“) elanikest tegelikele tulusaajatele artikli 4 tähenduses, peetakse lõiget 2 ja artiklit 2 arvestades kinni intressimakse summalt arvestatav lepingualune maks. Kinnipeetava maksu määr on 15% esimesel kolmel aastal alates käesoleva lepingu kohaldamise kuupäevast, 20% järgneval kolmel aastal ja pärast seda 35%.
2.   Lepingualust maksu ei peeta kinni intressimaksetelt, mis on tasutud Šveitsi elanikust võlgniku võlanõudelt või Šveitsis elukohta mitteomava, kuid seal asuva isiku püsiva tegevuskohaga seotud võlanõudelt. Käesolevas lepingus on mõistel „püsiv tegevuskoht“ sama tähendus, mis Šveitsi ja võlgniku elukohariigi vahel sõlmitud topeltmaksustamise vältimise lepingus. Sellise lepingu puudumisel on „püsiv tegevuskoht“ majandustegevuse kindel koht, mille kaudu toimub tervikuna või osaliselt võlgniku majandustegevus.
[…]“.
5
Lepingu artiklis 2 „Andmete vabatahtlik avaldamine“ on sätestatud:
„1.   Šveits sätestab menetluse, mis võimaldab artiklis 4 määratletud tegelikul tulusaajal vältida artiklis 1 määratletud lepingualuse maksu kinnipidamist, andes Šveitsi intressi maksjale selge volituse edastada intressimakseid käsitlev teave asjaomase riigi pädevale ametiisikule. Selline volitus hõlmab kõiki intressimakseid, mida asjaomane intressi maksja on tegelikule tulusaajale tasunud.
2.   Tegelikult tulusaajalt selgesõnalise volituse saamisel peab intressi maksja esitama vähemalt järgmised andmed:
[…]
3.   Šveitsi pädev ametiisik edastab lõikes 2 nimetatud andmed tegeliku tulusaaja elukohariigist liikmesriigi pädevale ametiisikule. […]
4.   Kui tegelik tulusaaja otsustab andmete vabatahtliku avaldamise kasuks või muul viisil deklareerib Šveitsi intressi maksjalt saadud intressitulu oma elukohariigist liikmesriigi maksuhaldurile, maksustatakse selles liikmesriigis asjaomast intressitulu sama maksumääraga, mida kohaldatakse selles riigis tekkinud samalaadsele tulule.“
Portugali õigus
6
Füüsiliste isikute tulumaksu seadustiku (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „CIRS“) on artiklis 22 sätestatud:
„1.   Tulumaksuga maksustatakse füüsiliste isikute aasta jooksul erinevatest allikatest saadud kogutulu, millest on tehtud järgnevates peatükkides lubatud mahaarvamised.
[…]
3.   Tulu, mida on saanud maksukohustuslane, kes ei ela Portugalis, ning artiklites 71 ja 72 nimetatud tulu maksustamisel ei liideta, ilma et see piiraks nendes sätetes ette nähtud kumuleerimisõigust.“
7
CIRS artikli 71 lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   Järgmistes lõigetes nimetatud tulult, mida on saadud Portugali territooriumil, ning artikli 101 lõike 2 punktis b nimetatud tulult peetakse maks tulu väljamaksmisel kinni selle suhtes kehtiva lõppmääraga.
[…]
3.   Maksumääraga 20% maksustatakse:
a)
intress, mida makstakse nõudmiseni hoiustelt või tähtajalistelt hoiustelt, sealhulgas hoiusesertifikaatidelt;
b)
tulu võlainstrumentidelt, mis võivad olla nimelised või esitajaväärtpaberid, samuti tulu edasilükkamistehingutest, võlanõude loovutamisest, tagatud hinnaga väärtpaberikontodelt või muudest võrreldavatest või sarnastest tehingutest;
[…]“.
8
CIRS artikli 101 lõike 2 punktis b on ette nähtud:
„Tulu puhul, millelt peetakse kinni maks artiklis 71 ette nähtud määras, ning punktis b nimetatud juhul kasumi puhul, mida jaotavad väljaspool Portugali asuvad üksused, kellele saab makse omistada, kehtib järgnev kord:
[…]
b) üksused, kes maksavad Portugali residendist omanikele välja või annavad nende käsutusse väärtpaberitulu, mida peavad tasuma väljaspool Portugali asuvad üksused, kellele saab makse omistada, peavad olenemata sellest, kas nad tegutsevad viimaste või omanike huvides või nendest ühe arvel, maha arvama summa, mis vastab 20%-le brutotulust […]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
9
FL sai 2005. aastal võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt intressitulu, mida maksis Šveitsi pank.
10
FL esitas 10. mail 2006 seda intressitulu sisaldava tuludeklaratsiooni. 2005. aastat puudutavas maksuotsuses liideti see intressitulu FLi muu tuluga ja maksustati füüsilise isiku astmelise tulumaksu puhul maksimummääraga 40%.
11
FL esitas 31. juulil 2008 taotluse selle tulumaksuotsuse läbivaatamiseks uurimispõhimõtet järgides; see taotlus jäeti rahuldamata. 11. jaanuaril 2010 esitas ta Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintrale (Sintra haldus- ja maksukohus, Portugal) maksuotsuse peale kaebuse, mille see kohus jättis 1. novembri 2020. aasta otsusega täies ulatuses rahuldamata.
12
Selle kohtuotsuse peale esitas FL kaebuse Supremo Tribunal Administrativole (Portugali kõrgeim halduskohus).
13
Kassatsioonkaebuse põhjenduseks väidab FL kõigepealt, et kohaldatavad Portugali õigusnormid riivavad kapitali vaba liikumist ja teenuste osutamise vabadust, sest nendega koheldakse Portugali residente erinevalt selle põhjal, kas neile makstud intressitulu pärineb Portugalis asuvate üksuste võlakirjadelt ja tähtajalistelt hoiustelt või makstakse nende poolt välja või pärineb intressitulu kolmandas riigis asuvate üksuste võlakirjadelt ja tähtajalistelt hoiustelt ning makstakse välja viimasena nimetatud üksuste poolt.
14
CIRS artiklite 22, 71 ja 101 kohaselt maksustatakse esimesena nimetatud üksustelt saadud intressitulu lõppmääraga 20%, samas kui teistelt üksustelt saadud intressitulu tuleb kohustuslikult liita muu tuluga ja maksustada astmelise tulumaksu määraga, mis võib ulatuda kuni 40%-ni. Kuna nende õigusnormide järgi koheldakse identset tulu maksustamisel erinevalt sõltuvalt sellest, kas makse teinud intressi maksja on Portugali resident või mitte, leiab FL, et need õigusnormid võivad pärssida residendist maksumaksjate tahet investeerida oma kapitali äriühingutesse, mis asuvad Euroopa Liidus või väljaspool seda.
15
Lisaks leiab FL, et Portugali õigusnormid rikuvad direktiivi 2003/48 ja lepingu sätteid, mis näevad ette samaväärsed meetmed, kuna nende õigusnormidega maksustatakse Šveitsi pankadest saadud tulu kõrgemalt sellest, kui ta oleks sama tulu saanud Portugali pankadest, kuigi ta on nõuetekohaselt täitnud oma maksukohustust Portugalis ning võimaldanud selle liikmesriigi ja Šveitsi ametiasutuste teabevahetust.
16
Seega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas nimetatud õigusnormid on kooskõlas kapitali vaba liikumist käsitlevate liidu õigusnormidega, eelkõige EÜ artikliga 56 koostoimes lepingu artikli 2 lõikega 4.
17
Neil asjaoludel otsustas Supremo Tribunal Administrativo (kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas liidu õigusega on kooskõlas see, kui tulu, mille moodustab [Portugali territooriumil] mitteresidendist Šveitsi panga poolt [põhikohtuasja] kaebuse esitajale võlakirjade ja võlainstrumentide pealt 2005. aastal makstud intress, tuleb tuludega liita ja seega maksustada sama [füüsilise isiku tulumaksu] määraga nagu muu tulu, mis tähendab, et seda maksustatakse palju kõrgema maksumääraga kui maksumäär (lõppmäär), mis oleks kohaldatav siis, kui seda tulu oleks maksnud riigi residendist pank?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
18
Oma eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas EÜ artiklit 56 ja lepingu artikli 2 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega kehtestatakse selle liikmesriigi maksumaksja intressitulule astmeline maksumäär, mis võib ulatuda kuni 40%-ni, kui see intressitulu pärineb teise liikmesriigi või sellise kolmanda riigi nagu Šveitsi Konföderatsiooni üksuse võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt ning selle on välja maksnud sama üksus, samas juhul kui intressitulu pärineb maksumaksja elukohaliikmesriigi üksuse võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt ning selle on välja maksnud see üksus, siis seda maksustatakse madalama lõppmääraga 20%.
Kapitali vaba liikumine
19
Kõigepealt tuleb tõdeda, et sellised liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis puudutavad sellise intressitulu maksustamist, mida on võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt saanud füüsilised isikud ja mis pärineb nende investeeringutest, kuuluvad kapitali vaba liikumise kohaldamisalasse.
20
Sellised õigusnormid võivad aga samas mõjutada ka teenuste osutamise vabadust, nagu märgivad põhikohtuasja kaebuse esitaja ja Euroopa Komisjon, sest need võivad mõjutada finantsteenuseid, mille ese on need võlakirjad ja võlainstrumendid, mida pakub teise liikmesriigi vahendaja.
21
Kui aga riigisisene meede on seotud nii teenuste osutamise vabadusega kui ka kapitali vaba liikumisega, analüüsib Euroopa Kohus kõnealust meedet põhimõtteliselt üksnes seoses ühega neist kahest põhivabadusest, kui on ilmne, et põhikohtuasja asjaoludel on üks neist vabadustest teise suhtes täiesti teisejärguline ja esimest on võimalik käsitleda koos teisega (30. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Société Générale, C‑565/18, EU:C:2020:318, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
22
Käesoleval juhul on teenuste osutamise vabadus võrreldes kapitali vaba liikumisega teisejärguline ja seda on võimalik käsitleda koos viimasega. Põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid puudutavad nimelt residendist maksumaksjale kapitali vaba liikumise teostamisest tulenevaid tagajärgi. Just viimati nimetatud põhivabaduse teostamine võib huvitatud isiku jaoks kaasa tuua vajaduse valida asjaomastelt võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt saadud intressitulu väljamaksmiseks vahendaja, et ta saaks kasutada intressitulu suhtes lõppmäära 20%, nagu nähtub eelotsusetaotlusest. Vahendaja valik ja seega teenuste osutamise vabadusega seotud aspektid on sellises kontekstis nimetatud intressitulu maksualase kohtlemise vältimatu tagajärg (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Dijkman ja Dijkman-Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, punktid 34 ja 35).
23
Veel tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et EÜ artikli 56 lõikega 1 keelatud meetmete hulka kuuluvad sellised kapitali liikumise piirangud, mis võivad pärssida mitteresidentide tahet liikmesriiki investeerida või pärssida selle liikmesriigi residentide tahet investeerida teistesse liikmesriikidesse (25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Festersen, C‑370/05, EU:C:2007:59, punkt 24, ja 18. detsembri 2007. aasta kohtuotsus A, C‑101/05, EU:C:2007:804, punkt 40).
24
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotluses esitatud andmetest, et põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormide kohaselt maksustatakse intressitulu, mis pärineb Portugalis emiteeritud võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt, mida makstakse selles liikmesriigis ja mida saavad selle liikmesriigi residendist füüsilised isikud, lõppmääraga 20%.
25
Seevastu juhul, kui intressitulu pärineb teises liikmesriigis või kolmandas riigis emiteeritud võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt, liidetakse see isiku muu tuluga ja maksustatakse astmelise tulumaksu määraga, mis võib ulatuda kuni 40%-ni, välja arvatud juhul, kui see makstakse välja Portugalis asuva vahendaja kaudu – nimetatud juhul võib samuti kohaldada lõppmäära 20%.
26
Lisaks, kui intressitulu pärineb teise liikmesriigi või kolmanda riigi üksuse võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt ning kui see makstakse välja samuti mitteresidendist vahendaja kaudu, ei saa sama intressitulu suhtes samade näitajate olemasolul kohaldada lõppmäära 20%.
27
Käesoleva kohtuotsuse punktides 24–26 toodud asjaoludest nähtub, et intressitulu, mis pärineb muus riigis kui Portugali Vabariigis emiteeritud võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt, on ebasoodsamas olukorras võrreldes intressituluga, mis pärineb selles liikmesriigis emiteeritud võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt.
28
Nende riigisiseste õigusnormidega on seega ette nähtud erinev, kapitali investeerimiskohast sõltuv kohtlemine, mis pärsib Portugali residendist maksumaksja tahet investeerida oma kapitali teise riiki ning takistab kapitali kaasamist Portugalis (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Dijkman ja Dijkman-Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
29
Kuivõrd Portugali valitsus väidab, et residendist maksumaksjal, kes on sellises olukorras nagu FL, oli CIRS artikli 101 lõike 2 punkti b alusel võimalus kasutada 20% lõppmäära sellise intressitulu suhtes, mis pärines võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt ning mille maksis välja mitteresidendist üksus, kui ta volitas viimast intressitulult maksu kinni pidama, tuleb esiteks märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole seda võimalust maininud. Teiseks ei mõjutaks ka see võimalus käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis tehtud järeldust, sest nimetatud vorminõue puudutab üksnes sellist intressitulu, mis pärineb mitteresidendist üksuste võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt ning mille on välja maksnud sellised üksused, mitte aga intressitulu, mis pärineb Portugali residendist üksuste võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt või mille on välja maksnud viimasena nimetatud üksused.
30
Sellest järeldub, et sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kujutavad endast kapitali vaba liikumise piirangut, mis on EÜ artikli 56 lõikega 1 üldjuhul keelatud.
31
Portugali valitsus viitab siinkohal ka EÜ artikli 57 lõikes 1 sisalduvale standstill-tingimusele, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole samuti viidanud. See valitsus ei esita siiski piisavalt infot selle kohta, kas on täidetud nimetatud tingimuses sisu ja aja suhtes ette nähtud kriteeriumid, mis peavad kohaldamiseks olema kumulatiivselt täidetud. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormide puhul on need kriteeriumid kumulatiivselt täidetud või mitte, võttes arvesse Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat (vt eelkõige 10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, punkt 53, ning 13. novembri 2019. aasta kohtuotsus College Pension Plan of British Columbia, C‑641/17, EU:C:2019:960, punktid 91–94, 100, 101, 104 ja 105 ning seal viidatud kohtupraktika).
32
Kuna Euroopa Kohtule esitatud toimikust ei ilmne, et põhikohtuasjas kõne all olevatest riigisisestest õigusnormidest tulenev kapitali vaba liikumise piirang jääb EÜ artikli 57 lõike 1 alusel EÜ artikli 56 lõike 1 kohaldamisalast välja, siis tuleb analüüsida, mil määral võib see piirang olla õigustatud EÜ asutamislepingu sätete alusel.
33
Selle kohta on EÜ artikli 58 lõike 1 punktis a ette nähtud, et „[EÜ] artikli 56 sätted ei mõjuta liikmesriikide õigust […] kohaldada oma maksuseaduste vastavaid sätteid, mis eristavad maksumaksjaid nende elukoha või nende kapitali investeerimise koha põhjal“.
34
Seda EÜ artikli 58 sätet kui erandit kapitali vaba liikumise aluspõhimõttest tuleb tõlgendada kitsalt. Järelikult ei saa seda tõlgendada nii, et mis tahes maksuseadus, mis eristab maksukohustuslasi nende elukoha põhjal või selle põhjal, millisesse liikmesriiki nad oma kapitali investeerivad, on automaatselt aluslepinguga kooskõlas (17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
35
Nimelt on EÜ artikli 58 lõike 1 punktis a ette nähtud erand ise piiratud sama artikli lõikega 3, mis näeb ette, et lõikes 1 märgitud riigisisesed õigusnormid „ei tohi kujutada endast suvalise diskrimineerimise vahendit ega varjatud piirangut kapitali ja maksete vabale liikumisele [EÜ] artikli 56 tähenduses“ (17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
36
Seega tuleb vahet teha EÜ artikli 58 lõike 1 punkti a alusel lubatud erineval kohtlemisel ja sama artikli lõike 3 kohaselt keelatud suvalisel diskrimineerimisel. Väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb aga, et selleks, et selliseid maksuõigusnorme nagu põhikohtuasjas saaks pidada kapitali vaba liikumist käsitlevate EÜ asutamislepingu sätetega kooskõlas olevaks, peab nendest tulenev erinev kohtlemine puudutama olukordi, mis ei ole objektiivselt võrreldavad, või peab see olema põhjendatud ülekaaluka üldise huviga (vt selle kohta 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 17. märtsi 2022. aasta kohtuotsus AllianzGI-Fonds AEVN, C‑545/19, EU:C:2022:193, punkt 42).
37
Mis puudutab käesoleval juhul olukordade objektiivset võrreldavust, siis on põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormide raames Portugali residendist maksumaksja, kes saab teises riigis tehtud investeeringutelt intressitulu, nagu intressitulu võlakirjadelt ja võlaväärtpaberitelt, kohustatud tasuma sellelt intressitulult maksu oma elukohaliikmesriigis samamoodi kui Portugali residendist maksumaksja, kes saab tulu sama laadi investeeringutelt, mis on tehtud viimati nimetatud liikmesriigis (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Dijkman ja Dijkman-Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, punkt 45).
38
Selles kontekstis nähtub põhikohtuasjas kõne all olev erinev kohtlemine asjaolust, et erineva maksumääraga maksustatakse intressitulu vastavalt sellele, kas see on tekkinud või välja makstud elukohaliikmesriigis või tekkinud ja välja makstud teises riigis, kuid see ei peegelda asjaomaste maksumaksjate puhul erinevat olukorda seoses füüsiliste isikute tulumaksuga (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Dijkman ja Dijkman-Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, punkt 46).
39
Sellest järeldub, et põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormidega kehtestatud erinev kohtlemine puudutab objektiivselt sarnaseid olukordi.
40
Mis puudutab seda, kas selline erinev kohtlemine võib olla põhjendatud ülekaaluka üldise huviga, siis piisab, kui märkida, et ei eelotsusetaotluse esitanud kohus ega Portugali valitsus ei ole viidanud selliste ülekaalukate üldiste huvide olemasolule.
41
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimuse esimesele osale vastata, et EÜ artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega kehtestatakse selle liikmesriigi maksumaksja intressitulule astmeline maksumäär, mis võib ulatuda kuni 40%-ni, kui see intressitulu pärineb teise liikmesriigi või sellise kolmanda riigi nagu Šveitsi Konföderatsiooni üksuse võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt ning selle on välja maksnud sama üksus, samas juhul kui intressitulu pärineb maksumaksja elukohaliikmesriigi üksuse võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt ning selle on välja maksnud see üksus, siis seda maksustatakse madalama lõppmääraga 20%.
Leping
42
Lepingu artikli 2 lõikes 4 on ette nähtud, et kui tegelik tulusaaja otsustab andmete vabatahtliku avaldamise kasuks või muul viisil deklareerib Šveitsi intressi maksjalt saadud intressitulu oma elukohariigist liikmesriigi maksuhaldurile, maksustatakse selles liikmesriigis asjaomast intressitulu sama maksumääraga, mida kohaldatakse selles riigis tekkinud samalaadsele tulule.
43
Selle kohta tuleb sarnaselt komisjoniga märkida, et nimetatud sätte kohaldamiseks põhikohtuasjas käsitletava olukorra suhtes peavad olema täidetud mitu tingimust.
44
Kõigepealt, kuna leping jõustus 1. juulil 2005, puudutab see üksnes alates sellest kuupäevast makstud intressitulu.
45
Seejärel, nagu nähtub lepingu artikli 1 lõigetest 1 ja 2 koostoimes artikli 2 lõigetega 1 ja 4, siis lepingualust maksu ei peeta kinni intressimaksetelt, „mis on tasutud Šveitsi elanikust võlgniku võlanõudelt või Šveitsis elukohta mitteomava, kuid seal asuva isiku püsiva tegevuskohaga seotud võlanõudelt“.
46
Nimelt ei peeta sellisel juhul lepingu artikli 1 lõike 2 järgi maksu kinni intressimakse summalt, mis on ette nähtud lepingu artikli 1 lõikes 1 „lõiget 2 ja artiklit 2 arvestades“. Lepingu artikli 2 lõigetest 1 ja 4 tuleneb, et lepingu artiklis 1 nimetatud maksu kinnipidamise vältimiseks peab tegelik tulusaaja otsustama andmete vabatahtliku avaldamise kasuks, mille menetluse peab Šveitsi Konföderatsioon ette nägema, või deklareerima intressitulu oma elukohariigi maksuhaldurile.
47
Lõpuks nähtub lepingu artikli 2 lõikest 4, et asjaomase intressitulu tegelik tulusaaja peab olema ise teinud otsuse andmete vabatahtliku avaldamise kasuks või muul viisil deklaratsiooni oma elukohaliikmesriigi maksuhaldurile.
48
Kuna eelotsusetaotluses esitatud andmed ei võimalda käesoleval juhul tuvastada, et kõik lepingu artikli 2 lõike 4 kohaldamiseks vajalikud tingimused on põhikohtuasjas kõne all oleva olukorra puhul täidetud, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus seda kontrollima.
49
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimuse teisele osale vastata, et lepingu artikli 2 lõiget 4 koostoimes selle artikli 1 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt maksustatakse intressitulu, mida on alates 1. juulist 2005 saanud selle liikmesriigi maksumaksjad, kes on otsustanud andmete vabatahtliku avaldamise kasuks või muul viisil deklareerinud intressitulu oma elukohaliikmesriigi maksuhaldurile, kui nende puhul ei ole maksu kinnipidamine välistatud lepingu artikli 1 lõike 2 järgi, astmelise tulumaksu määraga, mis võib ulatuda kuni 40%-ni, juhul kui võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt pärineva intressitulu on välja maksnud Šveitsi intressi maksja, samas juhul kui sama intressitulu maksab välja residendist intressi maksja, maksustatakse see madalama lõppmääraga 20%.
Kohtukulud
50
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:
1.
EÜ artiklit 56
tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega kehtestatakse selle liikmesriigi maksumaksja intressitulule astmeline maksumäär, mis võib ulatuda kuni 40%-ni, kui see intressitulu pärineb teise liikmesriigi või sellise kolmanda riigi nagu Šveitsi Konföderatsiooni üksuse võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt ning selle on välja maksnud sama üksus, samas juhul kui intressitulu pärineb maksumaksja elukohaliikmesriigi üksuse võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt ning selle on välja maksnud see üksus, siis seda maksustatakse madalama lõppmääraga 20%.
2.
Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise nõukogu direktiivis 2003/48/EÜ hoiuste intresside maksustamise kohta sätestatud meetmetega samaväärsete meetmete kohaldamist käsitleva lepingu artikli 2 lõiget 4 koostoimes selle artikli 1 lõikega 2
tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt maksustatakse intressitulu, mida on alates 1. juulist 2005 saanud selle liikmesriigi maksumaksjad, kes on otsustanud andmete vabatahtliku avaldamise kasuks või muul viisil deklareerinud intressitulu oma elukohaliikmesriigi maksuhaldurile, kui nende puhul ei ole maksu kinnipidamine välistatud lepingu artikli 1 lõike 2 järgi, astmelise tulumaksu määraga, mis võib ulatuda kuni 40%-ni, juhul kui võlakirjadelt ja võlainstrumentidelt pärineva intressitulu on välja maksnud Šveitsi intressi maksja, samas juhul kui sama intressitulu maksab välja residendist intressi maksja, maksustatakse see madalama lõppmääraga 20%.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: portugali.