62024CC0458
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 16. oktoobril 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑458/24 [Daraa] (
i
)
DO
versus
Saksamaa Liitvabariik
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Sigmaringen (Sigmaringeni halduskohus, Saksamaa))
Eelotsusetaotlus – Varjupaigapoliitika – Määrus (EL) nr 604/2013 – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi kindlaksmääramine – Varjupaigataotlejate vastuvõtmise peatamine vastutava liikmesriigi poolt – Varjupaigamenetluses ja vastuvõtutingimustes esinevatest süsteemsetest puudustest tuleneva ebainimliku või alandava kohtlemise ohu puudumine – Selle liikmesriigi kohustuste ulatus, kes on palunud taotleja vastu võtta ja soovib taotleja üle anda – Taotleja ette nähtud tähtaja jooksul üleandmata jätmine – Vastutuse üleminek
I. Sissejuhatus
1.
Euroopa ühine varjupaigasüsteem põhineb lähenemisviisil, mille kohaselt vastutab põhimõtteliselt ainult üks liikmesriik selle rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, mille kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isik on ühe liikmesriigi territooriumil esitanud. Määruses (EL) nr 604/2013 (
2
) (edaspidi „Dublini III määrus“) on selleks ette nähtud ühelt poolt mitu kindlaksmääramise kriteeriumi ja teiselt poolt üldjuhul üleandmine vastutavale liikmesriigile, kui taotlus on esitatud mujal Euroopa Liidus (
3
).
2.
See süsteem põhineb vastastikuse usalduse põhimõttel, mille kohaselt eeldatakse, et igas liikmesriigis koheldakse rahvusvahelise kaitse taotlejaid kooskõlas eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste hartas (edaspidi „harta“) ette nähtud nõuetega (
4
).
3.
Alates kohtuotsusest N. S. jt (
5
), mis kodifitseeriti Dublini III määruse (
6
) artikli 3 lõike 2 teise lõiguga, kohaldatakse erandit sellest vastastikkuse usalduse põhimõttest ja järelikult üleandmisest vastutavaks liikmesriigiks määratud liikmesriigile juhul, kui selles liikmesriigis esinevad varjupaigamenetluses ja rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtutingimustes süsteemsed puudused, millega kaasneb harta artikli 4 tähenduses ebainimliku või alandava kohtlemise oht.
4.
Käesolevas kohtuasjas tekib küsimus, kas see erand on kohaldatav ka siis, kui vastutavaks määratud liikmesriik on, nagu Itaalia Vabariik, ühepoolselt peatanud nende taotlejate vastuvõtmise ja tagasivõtmise, takistades seega üleandmisi oma territooriumile.
5.
Jätkates seda suunda, mis võeti kohtuotsuses Tudmur (
7
), annab käesolev eelotsusetaotlus Euroopa Kohtule võimaluse selgitada sellise olukorra õiguslikke tagajärgi Dublini III määruse tõlgendamisel.
II. Õiguslik raamistik
A.
Dublini III määrus
6.
Dublini III määruse põhjendustes 4 ja 5 on märgitud:
„(4)
Tampere kohtumise järeldustes tõdetakse ka, et Euroopa ühine varjupaigasüsteem peaks lühiajaliselt hõlmama selget ja toimivat menetlust varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramiseks.
(5)
Selline menetlus peaks põhinema liikmesriikide ja asjaomaste isikute seisukohast erapooletutel ja õiglastel alustel. Eelkõige peaks see võimaldama kiiresti määrata vastutav liikmesriik, et tagada tegelik juurdepääs rahvusvahelise kaitse andmise menetlusele ja mitte seada ohtu rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärki.“
7.
Määruse artikli 3 „Juurdepääs rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetlusele“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid vaatavad läbi selliste kolmanda riigi kodanike või kodakondsuseta isikute rahvusvahelise kaitse taotlused, kes taotlevad rahvusvahelist kaitset mõne liikmesriigi territooriumil, sealhulgas piiril või transiidialal. Taotluse vaatab läbi üks liikmesriik, kelleks on III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav liikmesriik.
2.   Kui käesolevas määruses loetletud kriteeriumide põhjal ei saa vastutavat liikmesriiki määrata, vastutab taotluse läbivaatamise eest esimene liikmesriik, kellele rahvusvahelise kaitse taotlus esitati.
Kui taotlejat ei ole võimalik üle anda liikmesriigile, kes algselt määrati vastutavaks, sest on piisavalt alust arvata, et selle taotluse läbivaatamise menetluses on süsteemsed vead ning taotlejate vastuvõtutingimused selles liikmesriigis võivad endaga kaasa tuua ebainimliku või alandava kohtlemise [harta] artikli 4 tähenduses, jätkab vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viiv liikmesriik III peatükis sätestatud kriteeriumide kontrollimist, et teha kindlaks, kas üks järgmistest kriteeriumidest võimaldab määrata mõne muu liikmesriigi vastutavaks liikmesriigiks.
Kui üleandmine ei ole võimalik käesoleva lõike alusel ühelegi liikmesriigile III peatükis sätestatud kriteeriumide alusel või esimesele liikmesriigile, kus taotlus esitati, saab vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viivast liikmesriigist vastutav liikmesriik.“
8.
Määruse III peatükis, mis sisaldab artikleid 7–15, on sätestatud vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise kriteeriumid, seahulgas on artikli 13 lõikes 1 määratletud esimese sisenemise riigi kriteerium.
9.
Sama määruse V peatükis asuv artikli 18 puudutab vastutava liikmesriigi kohustusi ja selle artikli lõike 1 punktis a on ette nähtud, et „[k]äesoleva määruse kohaselt vastutav liikmesriik on kohustatud[…] võtma artiklites 21, 22 ja 29 sätestatud tingimustel vastu taotleja, kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis“.
10.
Dublini III määruse VI peatükk puudutab vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlust ning selles asuvad selle määruse artiklid 20–33.
11.
Määruse artikli 29 „Menetlused ja tähtajad“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Palve esitanud liikmesriik annab taotleja või muu artikli 18 lõike 1 punktis c või d osutatud isiku pärast asjaomaste liikmesriikide omavahelist nõupidamist vastutavale liikmesriigile üle kooskõlas oma riigi õigusega esimesel võimalusel ja hiljemalt kuue kuu jooksul ajast, mil teine liikmesriik rahuldas vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve või tehti lõplik otsus vaidlustamise või uuesti läbi vaatamise suhtes, kui sellel oli peatav toime vastavalt artikli 27 lõikele 3.
[…]
2.   Kui üleandmine ei toimu kuue kuu jooksul, vabaneb vastutav liikmesriik kohustusest asjaomane isik vastu või tagasi võtta ning vastutus läheb üle palve esitanud liikmesriigile. Nimetatud tähtaega võib pikendada kõige rohkem ühe aastani, kui üleandmist ei saa teostada asjaomase isiku kinnipidamise tõttu, või kõige rohkem 18 kuuni, kui isik on põgenenud.“
B.
Määrus (EÜ) nr 1560/2003
12.
Komisjoni 2. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1560/2003, millega kehtestatakse üksikasjalikud rakenduseeskirjad määrusele (EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest (
8
) artikli 8 „Koostöö üleandmiste teostamisel“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Vastutav liikmesriik on kohustatud hoolitsema selle eest, et varjupaigataotleja saaks üle antud esimesel võimalusel ja et tema sissesõitu ei takistataks. […]“.
13.
Määruse artiklis 9 „Üleandmiste edasilükkamine ja hilinemine“ on sätestatud:
„1.   Vastutavale liikmesriigile teatatakse viivitamata üleandmise edasilükkamisest, mis tuleneb kas peatava toimega kaebusest või uuesti läbi vaatamisest või füüsilistest põhjustest, nagu varjupaigataotleja halb tervis, või transpordivahendi puudumisest või asjaolust, et varjupaigataotleja hoiab üleandmisest kõrvale.
1a.   Kui üleandmine on edasi lükatud üleandva liikmesriigi taotlusel, peavad üleandev ja vastutav liikmesriik jätkama suhtlemist, et uus üleandmine kooskõlas artikliga 8 korraldataks niipea kui võimalik ja hiljemalt kahe nädala jooksul alates hetkest, mil asutused said teada viivituse või edasilükkamise tinginud asjaolude äralangemisest. Sellisel juhul saadetakse üleandmise eel VI lisas esitatud ajakohastatud tüüpvorm andmete edastamiseks enne üleandmist.
2.   Liikmesriik, kes ei saa teostada üleandmist ühel [Dublini III määruse] artikli 29 lõikes 2 sätestatud põhjustest tavapärase kuuekuulise tähtaja jooksul asjaomase isiku vastuvõtmise või tagasivõtmise palve rahuldamisest või kaebuse või uuesti läbivaatamise suhtes tehtud lõplikust otsusest, kui sellel on peatav toime, teatab sellest vastutavale liikmesriigile enne selle tähtaja lõppu. Vastasel juhul jääb vastutus rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise ja [Dublini III määruse] kohaste kohustuste täitmise eest palve esitajaks olevale liikmesriigile kooskõlas kõnealuse määruse artikli 29 lõikega 2.
[…]“.
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
14.
Põhikohtuasja kaebaja, kes on Süüria kodanik, sisenes Saksamaale 18. aprillil 2023 ja esitas varjupaigataotluse 26. aprillil 2023. Eurodaci andmebaasis sisalduva teabe põhjal määrati selle taotluse läbivaatamise eest vastutavaks liikmesriigiks Itaalia Vabariik.
15.
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Saksamaa föderaalne rände- ja pagulasamet, edaspidi „föderaalamet“) saatis seetõttu 27. aprillil 2023 Itaalia Vabariigile Dublini III määruse alusel palve põhikohtuasja kaebaja vastu võtta, millele Itaalia ametiasutused ei vastanud.
16.
Föderaalamet jättis 18. juuli 2023. aasta otsusega põhikohtuasja kaebaja varjupaigataotluse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjendusel, et selle taotluse läbivaatamise eest vastutab Itaalia Vabariik, ja määras tema väljasaatmise Itaaliasse.
17.
Põhikohtuasja kaebaja esitas 27. juulil 2023 selle otsuse peale kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kes tegi 26. oktoobril 2023 määruse kaebuse toime peatamiseks.
18.
Itaalia Unità Dublino (Dublini üksus), mis on Itaalia siseministeeriumi haldusalasse kuuluv pädev asutus, teavitas kahe ringkirjaga – 5. ja 7. detsembril 2022 – kõiki teisi Dublini üksusi sellest, et ajutiselt ja teatavatega eranditega ei anna Itaalia Vabariik enam nõusolekut rahvusvahelise kaitse taotlejate Dublini III määruse alusel Itaaliale üleandmiseks.
19.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on vaja kindlaks teha, kas selle vastuvõtmisest keeldumise tõttu sai Saksamaa Liitvabariik Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu kohaselt vastutavaks liikmesriigiks. Föderaalameti otsus oleks sel juhul õigusvastane.
20.
See kohus leiab, et selline keeldumine kujutab endast Dublini III määruse „süsteemi katkestamist“. See määrus lähtub vastastikusel usaldusel põhinevast eeldusest, et liikmesriigid võtavad vastu taotlejad, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, mille läbivaatamise eest nad vastutavad. Arvestades seda eeldust ja taotluste kiire menetlemise eesmärki, on vastutava liikmesriigi valmisolek võtta taotlejad vastu nimetatud määruse artikli 3 lõike 2 teise lõigu „kirjutamata kohaldamistingimus“. Järelikult kujutab vastuvõtmisest keeldumine endast selle sätte rikkumist ja seda sõltumata vastuvõtutingimustest vastutavas liikmesriigis. See säte võib seega viia vastutuse üleminekuni Saksamaa Liitvabariigile käesolevas kohtuasjas.
21.
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Sigmaringen (Sigmaringeni halduskohus, Saksamaa) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [Dublini III määruse] artikli 3 lõiget 2 või seda määrust kui sellist tuleb tõlgendada nii, et vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viiv liikmesriik peab jätkama nimetatud määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kontrollimist ja temast endast saab vastutav liikmesriik, kui kõnealuste kriteeriumide kohaselt vastutav liikmesriik ei ole valmis vastu võtma isikuid, kelle suhtes on selle määruse alusel tehtud üleandmisotsus?
2.
Kas vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viiva liikmesriigi kohustus jätkata [Dublini III määruse] III peatükis sätestatud kriteeriumide kontrollimist kehtib ka siis, kui liikmesriigis, kes ei ole valmis isikut vastu võtma, ei esine süsteemseid puudusi artikli 3 lõike 2 teise lõigu tähenduses, mis võivad kaasa tuua ebainimliku või alandava kohtlemise [harta] artikli 4 tähenduses?
3.
Kas [direktiivi 2013/32/EL (
9
)] artikli 33 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt tuleb varjupaigataotlus vastuvõetamatuna läbi vaatamata jätta ka siis, kui [Dublini III määruse] alusel vastutav liikmesriik ei ole valmis isikut vastu võtma?
4.
Kas vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viiv liikmesriik peab lähtuma põhimõttest, et [Dublini III määruse] kohaselt vastutav liikmesriik ei ole valmis isikuid vastu võtma, kui vastutava liikmesriigi siseministeerium kirjalikult teatab, et ajutiselt ei võeta vastu ühtegi isikut, kelle suhtes on selle määruse alusel tehtud üleandmisotsus ja kui hiljem takistab see liikmesriik nende isikute vastuvõtmist?
5.
Kas vastutava liikmesriigi keeldumine nende isikute vastuvõtmisest, kelle suhtes on [Dublini III määruse] alusel tehtud üleandmisotsus, rikub juba iseenesest ja sõltumata sellest tulenevast ohust harta artikli 4 tähenduses asjaomase isiku subjektiivseid õigusi? Kas selle määruse artikli 27 lõige 1 näeb ka subjektiivsete õiguste sellise rikkumise jaoks ette tõhusa õiguskaitsevahendi?“
22.
Kirjalikud seisukohad esitasid põhikohtuasja kaebaja, Taani, Prantsuse, Itaalia, Austria ja Soome valitsus ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungil, mis peeti 18. juunil 2025, osalesid Taani, Saksamaa, Prantsuse, Itaalia ja Soome valitsus ning komisjon.
23.
Vastavalt Euroopa Kohtu palvele piirdub käesolev ettepanek esimese ja teise eelotsuse küsimuse analüüsiga.
IV. Analüüs
A.
Sissejuhatavad märkused eelotsuse küsimuste sõnastuse ja analüüsi struktuuri kohta
24.
Kuna nii esimese kui ka teise eelotsuse küsimuse ese on Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 tõlgendamine olukorras, kus üleandmine vastutavale liikmesriigile on peatatud, leian, et neid tuleb käsitleda koos.
25.
Sellega seoses märgin, et kuigi esimene eelotsuse küsimus puudutab vahet tegemata selle sätte või Dublini III määruse „kui sellise“ tõlgendamist, nähtub selle lugemisest koostoimes teise küsimusega siiski, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused puudutavad täpsemalt selle sätte teist ja kolmandat lõiku, kuna ta soovib seoses vastutuskriteeriume uuriva liikmesriigi kohustustega teada, millised tagajärjed on sellel, kui vastutav liikmesriik ühepoolselt peatab isikute vastuvõtmise.
26.
Tuleb märkida, et Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 esimene lõik, mis puudutab olukorda, kus selles määruses loetletud kriteeriumide põhjal ei saa vastutavat liikmesriiki määrata, ei ole käesolevas analüüsis asjakohane. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib nimelt, et Saksamaa ametiasutused on määratlenud vastutavaks liikmesriigiks Itaalia Vabariigi kui esimese sisenemise riigi (
10
).
27.
Lisaks märgin, et esimeses ja teises eelotsuse küsimuses on mainitud üksnes rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmise peatamist. Nii eelotsusetaotlusest kui ka kohtuotsusest Tudmur nähtub (
11
), et Itaalia Vabariik peatas nii taotlejate vastuvõtmise kui ka tagasivõtmise. Kuna Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teine ja kolmas lõik neid ei erista, on minu analüüs kohaldatav nende kahe olukorra suhtes (
12
), viidates üksnes vastuvõtmisele.
28.
Eeltoodut arvestades leian, et esimest ja teist eelotsuse küsimust tuleb mõista nii, et nendega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teist ja kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viiv liikmesriik peab jätkama selle määruse III peatükis ette nähtud kriteeriumide kontrollimist või koguni saab ta isegi ise vastutavaks, kui liikmesriik, kes on esialgu nende kriteeriumide kohaselt määratud vastutavaks, ei ole valmis vastu võtma isikuid, kelle suhtes on tehtud üleandmisotsus selle määruse alusel, ja kui viimati nimetatud liikmesriigis ei esine süsteemseid puudusi, mis tooksid kaasa harta artikli 4 tähenduses ebainimliku või alandava kohtlemise ohu.
29.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku ja täieliku vastuse andmiseks tuleb minu arvates analüüsida ka Dublini III määruse artikli 29 lõiget 2, mille kohaselt juhul, kui rahvusvahelise kaitse taotlejat ei ole ettenähtud tähtaja jooksul üle antud, vastutab rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest palve esitajaks olev liikmesriik. Seda sätet mainisid mitu huvitatud poolt oma kirjalikes seisukohtades ja selle üle toimus kohtuistungil põhjalik arutelu.
30.
Seetõttu esitan esimesele ja teisele küsimusele vastamiseks kõigepealt (B) lühidalt ülevaate Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu kohaldamise tingimustest ning kohtuotsusest Tudmur saadud juhistest, mis on käesolevale asjale ülekantavad. Seejärel (C) käsitlen selle sätte suhet selle määruse artikli 29 lõikega 2.
B.
Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu kohaldamise tingimused
1. Üldised märkused
31.
Meenutan, et Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõiguga kodifitseeriti määrust (EÜ) nr 343/2003 (
13
) (edaspidi „Dublini II määrus“) käsitlev kohtupraktika, millest tuleneb, et harta artikli 4 kohaselt ei või liikmesriigid, sealhulgas liikmesriikide kohtud, anda varjupaigataotlejat üle vastutavale liikmesriigile, kui neile ei saa olla teadmata, et selle liikmesriigi varjupaigamenetluses ja varjupaigataotlejate vastuvõtutingimustes esinevad süsteemsed puudused kujutavad endast kaalukaid ja tõendatud asjaolusid, mis annavad alust arvata, et taotlejal tekib reaalne oht saada koheldud ebainimlikult või alandavalt selle sätte tähenduses (
14
).
32.
Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teises ja kolmandas lõigus on täpsustatud, et niisuguses olukorras saab vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viivast liikmesriigist rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik, kui ta järeldab pärast selle määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kontrollimist, et taotlejat ei ole võimalik üle anda nende kriteeriumide alusel vastutavaks määratud liikmesriigile ega esimesele liikmesriigile, kellele taotlus esitati (
15
).
33.
Seda sätet puudutava kohtupraktika kujunemislugu näitab, et see on mõeldud erandlikuks, kuid vajalikuks mehhanismiks, et vältida vastutava liikmesriigi määramise kriteeriumide absoluutset kohaldamist ning võimaldada liidul ja selle liikmesriikidel täita varjupaigataotlejate põhiõiguste kaitsega seotud kohustusi (
16
).
34.
Aastate jooksul on Euroopa Kohus kinnitanud Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teise lõigu kohaldamise kõrgeid nõudeid. Nii muudavad ainult „süsteemsed“ puudused, mis „võivad endaga kaasa tuua ebainimliku või alandava kohtlemise [harta] artikli 4 tähenduses“, võimatuks [Harta] rahvusvahelise kaitse taotleja üleandmise vastutavale liikmesriigile ja seega on need kaks tingimust kumulatiivsed (
17
).
35.
Eeltoodust tuleneb selgelt, et Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teist ja kolmandat lõiku ei saa kohaldada muudele olukordadele kui need, mida on silmas peetud selles sättes. Nagu Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses N. S. jt (
18
), oleks selle määruse eesmärkide ja süsteemiga vastuolus see, kui varjupaigaõigust käsitlevate liidu õigusnormide vähimgi rikkumine oleks piisav, et takistada varjupaigataotleja üleandmist esmajärjekorras vastutavale liikmesriigile.
2. Kohaldamine käesolevas asjas
36.
Euroopa Kohus kinnitas kohtuotsuses Tudmur, et Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teise lõigu kohaldamise kahte kumulatiivset tingimust ei saa pidada täidetuks ainuüksi põhjusel, et selle määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutavaks määratud liikmesriik peatas ühepoolselt taotlejate vastuvõtmise. Järelikult ei vabasta selline ühepoolne peatamine taotluse saanud liikmesriiki kohustusest kontrollida süsteemsete puuduste ja harta artikli 4 rikkumise ohu olemasolu pärast konkreetset analüüsi, mis põhineb objektiivsetel, usaldusväärsetel, täpsetel ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmetel (
19
).
37.
Euroopa Kohus jõudis sellele järeldusele Dublini III määruse eesmärkidele tuginedes, milleks on eelkõige kehtestada selge ja toimiv vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlus ning vältida varjupaigataotlejate edasiliikumist ühest liikmesriigist teise (
20
). Euroopa Kohus leidis, et kui Dublini III määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide alusel vastutavaks määratud liikmesriik ei saa end lihtsalt ühepoolse teatamisega vabastada vastutusest, mis tal selle määruse kohaselt lasub, kuna see tooks kaasa nende kriteeriumide eiramise ja võiks seega seada ohtu selle määrusega kehtestatud süsteemi nõuetekohase toimimise (
21
).
38.
Kuivõrd, nagu ma juba märkisin (
22
), oli kohtuotsuse Tudmur aluseks olevas kohtuasjas, nagu ka käesolevas kohtuasjas, tegemist sellega, et Itaalia Vabariik peatas alates 2022. aastast taotlejate vastuvõtmise, ei näe ma mingit põhjust kalduda kõrvale sellest tõlgendusest, mis kinnitab Euroopa Kohtu varasemat lähenemist Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu range kohaldamise künnisele.
39.
Lisaks tuletas Euroopa Kohus selles kohtuotsuses meelde, et Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu kohaselt peab pädev kohus analüüsima ohte, mis asjaomasel isikul tekivad üleandmise ajal, varjupaigamenetluses või selle tagajärjel (
23
).
40.
Seetõttu kinnitab nimetatud kohtuotsus minu arvates, et põhjus, miks Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teist ja kolmandat lõiku ei saa kohaldada niisuguse olukorra suhtes, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei ole seotud mitte eelotsusetaotluse esitanud kohtu välja pakutud Dublini menetluse ja varjupaigamenetluse eristamisega, vaid süsteemsete puuduste puudumisega, mis tooksid kaasa taotleja ebainimliku või alandava kohtlemise ohu. Sellega seoses leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et nimetatud säte puudutab üksnes rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetlust, samas kui vaidlusalune taotlejate vastuvõtmise peatamine piirdub selles määruses ette nähtud vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise kriteeriumide eelneva kontrollimise menetlusega. See arutluskäik on aga vastuolus harta artiklis 4 ette nähtud keelu üldise ja absoluutse laadiga, millest Euroopa Kohus järeldas, et taotleja üleandmine vastutavale liikmesriigile on välistatud igas olukorras, kus kaalukad ja tõendatud asjaolud annavad alust arvata, et taotlejat ähvardab üleandmise ajal või selle tagajärjel reaalne oht saada koheldud ebainimlikult või alandavalt selle sätte tähenduses (
24
).
41.
Eeltoodut arvestades märgin, et selles etapis tuleks esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele vastata eitavalt.
42.
Siiski tuleb veel analüüsida – nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 29 märkisin – Dublini III määruse artikli 29 lõiget 2, mille tõlgendus räägib samuti vastu tõlgendusele, mille kohaselt tuleks selle määruse artikli 3 lõike 2 teist ja kolmandat lõiku kohaldada sellises olukorras, nagu on kõne all käesolevas asjas.
C.
Suhe Dublini III määruse artikli 29 lõikega 2
1. Probleemi kirjeldus
43.
Nagu nähtub tema esimese ja teise eelotsuse küsimuse põhjendustest (
25
), leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et käesolevas asjas kõne all olev taotlejate vastuvõtmise peatamine kujutab endast Dublini III määruse „süsteemi katkestamist“, mis tuleb heastada kohtupraktikas, et saavutada taotluste kiire menetlemise eesmärk.
44.
Selline lähenemine ei oleks aga mitte ainult vastuolus Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu ülesehitusega ning hästi väljakujunenud kohtupraktikaga, mis on kokku võetud käesoleva ettepaneku punktis 34, vaid lisaks põhineks minu arvates selle määruse puudulikul tõlgendusel.
45.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib olevat seisukohal, et Dublini III määruses ei ole ühtegi sätet, mis reguleeriks selle tagajärgi, kui vastuvõttev liikmesriik peatab taotlejate vastuvõtmise.
46.
Dublini III määruse artikli 3 lõige 2 puudutab aga olukorda, kus taotleja üleandmine on välistatud süsteemsete puuduste tõttu varjupaigamenetluses ja taotlejate vastuvõtutingimustes, millega kaasneb oht, et taotlejat koheldakse ebainimlikult või alandavalt. Sellise erandliku olukorra või kaalutlusõigust käsitleva sätte puudumisel (
26
) on selle määruse VI peatükis ette nähtud menetluse algatamine taotleja üleandmiseks liikmesriigile, kes on määratud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutavaks.
47.
Dublini III määruse VI peatüki VI jaos, mis reguleerib taotlejate üleandmise menetlust, asub artikkel 29 „Menetlused ja tähtajad“, mille lõikes 1 on ette nähtud, et palve esitanud liikmesriik annab taotleja pärast asjaomaste liikmesriikide omavahelist nõupidamist vastutavale liikmesriigile üle kooskõlas oma riigi õigusega esimesel võimalusel ja üldjuhul hiljemalt kuue kuu jooksul. Selle artikli lõikes 2 on sisuliselt ette nähtud, et kui üleandmine ei toimu kuuekuulise tähtaja – mida võib vangistuse või põgenemise korral pikendada – jooksul, vabaneb vastutav liikmesriik kohustusest asjaomane isik vastu või tagasi võtta ning vastutus läheb üle palve esitanud liikmesriigile.
48.
Seega, kui pärast taotleja üleandmise tähtaja möödumist põhjusel, et vastutav liikmesriik on taotlejate vastuvõtmise peatanud, saab rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutavaks palve esitanud liikmesriik, milleks käesoleval juhul on Saksamaa Liitvabariik, läheb vastutus üle mitte vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise kriteeriumide kontrollimise etapis, vaid taotleja üleandmise menetluse etapis (
27
).
49.
Nagu nähtub aga huvitatud poolte kirjalikest ja suulistest seisukohtadest (
28
), esitavad nad Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 kohaldatavuse kohta sellises olukorras erinevaid võimalikke tõlgendusi.
50.
Nende erinevate tõlgenduste asjakohasuse kindlakstegemiseks analüüsin Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 sõnastust, konteksti ja eesmärke, võttes arvesse selle sätte tekkelugu ja Euroopa Kohtu praktikat vastutuse üleminekukohta rahvusvahelise kaitse taotleja üleandmise tähtaja möödumisel.
2. Grammatiline ja kontekstipõhine tõlgendamine
51.
Esiteks tõden, et Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 sõnastus ei piira vastutuse üleminekut teatud juhtude või põhjustega. Ainus olukord, mis on selle sätte teises lauses sõnaselgelt nimetatud, on olukord, kus taotleja üleandmise tähtaega pikendatakse vangistuse või põgenemise korral.
52.
Ainult Dublini III määruse sõnastuse loogikat silmas pidades ei saa see teine lause osas, milles see näeb ette üleandmistähtaja pikendamise olukorrad, piirata selle sätte esimest lauset, mis on sõnastatud avatult („Kui üleandmine ei toimu kuue kuu jooksul[…]“).
53.
Seda tõlgendust kinnitab kohtuotsus Shiri (
29
), milles Euroopa Kohus märkis, et ainuüksi Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 sõnastusest nähtub, et selles nähakse ette vastutuse täies ulatuses üleminek palve esitanud liikmesriigile, ilma et see üleminek sõltuks vastutava liikmesriigi mis tahes reaktsioonist. Eelkõige ei ole Euroopa Kohtu hinnangul vaja, et liikmesriik keelduks asjaomast isikut vastu või tagasi võtmast (
30
).
54.
Teiseks märgin kõnealuse sätte konteksti silmas pidades, et määrus nr 1560/2003 viitab Dublini III määruse kohaldamise üksikasjalike eeskirjade osas olukorrale, kus taotleja üleandmise edasilükkamine on tingitud kas peatava toimega kaebusest või uuesti läbi vaatamisest või füüsilistest põhjustest, „nagu varjupaigataotleja halb tervis, või transpordivahendi puudumisest või asjaolust, et varjupaigataotleja hoiab üleandmisest kõrvale“ (
31
). Tuleb siiski tõdeda, et tegemist on üksnes näitliku loeteluga.
55.
Lisaks eristab vastutuse täies ulatuses üleminek taotleja üleandmise menetluse etapis minu arvates selget vahetegemist Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 ning artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu vahel. Viimati nimetatud säte nõuab, et rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi kindlaksmääramisega tegeleva liikmesriigi ametiasutused hindaksid kumulatiivseid tingimusi seoses süsteemsete puudustega, millega kaasneb oht, et asjaomast isikut koheldakse viisil, mis on vastuolus harta artikliga 4. Lisaks näeb see säte ette vastutuse ülemineku alles hilisemas etapis, kuna selle liikmesriigi ametiasutused peavad kõigepealt kontrollima vastutuse kriteeriume (
32
).
56.
Seega leian nagu komisjon ning Prantsuse ja Itaalia valitsus, et Dublini III määruse artikli 29 lõiget 2 tuleb grammatiliselt ja selle kontekstis tõlgendada nii, et see on kohaldatav kõigil juhtudel, mil taotlejat ei ole ettenähtud kuuekuulise tähtaja jooksul üle antud.
57.
Samas võib tekkida küsimus, kas liidu seadusandja soovis Dublini III määruse artiklit 29 vastu võttes, et kuuekuulise üleandmistähtaja möödumisel läheks vastutus peaaegu automaatselt üle ka siis, kui palve saajaks olev liikmesriik on tegelikult oma territooriumile üleandmised peatanud, ning et taotleja üleandmise tähtaja järgimata jätmise tagajärjed, mis tulenevad viimati nimetatud liikmesriigi ühepoolsest otsusest, saaksid seega osaks palve esitanud liikmesriigile.
58.
Dublini III määruse artikli 29 lõikes 1 on nimelt sätestatud, et taotleja antakse vastutavale liikmesriigile „pärast asjaomaste liikmesriikide omavahelist nõupidamist“ üle esimesel võimalusel. See sõnastus võib viidata sellele, et see säte lisati eeldusel, et palve saajaks olev liikmesriik on valmis asjaomase rahvusvahelise kaitse taotleja vastu või tagasi võtma.
59.
Dublini III määruse artikli 29 ulatuse paremaks mõistmiseks on minu arvates tarvis analüüsida selle tekkelugu.
3. Ajalooline tõlgendamine
60.
Vastutuse üleminek palve esitanud liikmesriigile rahvusvahelise kaitse taotleja üleandmise tähtaja möödumisel nähti ette Dublini II määrusega. Selles määruses oli vastu- ja tagasivõtmise menetluste kohta ette nähtud kaks sätet, mis olid sõnastatud samas sõnastuses kui Dublini III määruse artikli 29 lõige 2 (
33
).
61.
Mis puudutab taotlejate vastuvõtmist, siis nähtub komisjoni ettepaneku Dublini II määruse kohta seletuskirjast (
34
), et see vastutuse üleminek, mida ei tunta Dublini konventsioonis (
35
), mis ei näinud taotleja üleandmise ebaõnnestumise korral ette sellist tagajärge, põhines ühelt poolt kaalutlustel, et „liikmesriik, kes ei ole täitnud liikmesriikide ühiseid ebaseadusliku sisserände kontrollimise eesmärke, peab vastutama tagajärgede eest oma partnerite ees“. Teiselt poolt oli selle mehhanismi eesmärk „hoida ära selliste „varjupaigataotlejate orbiidile jäämist“, kelle taotlust ei vaadata läbi üheski liikmesriigis“ (
36
).
62.
Mis puudutab vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlusi, siis Dublini II määruse vastuvõtmise ettepanekus oli märgitud, et vastutuse üleminekut ette nägeva sättega „kehtestatakse tagajärjed juhuks, kui palve esitajaks olev riik ei saa taotlejat vastutavale riigile üle anda: nõusolek vastutuse võtmise kohta kaotab kehtivuse ja palve esitajaks olev liikmesriik peab võtma vastutuse varjupaigataotleja eest“ (
37
).
63.
Dublini II määruse sätted, mis vastavad Dublini III määruse artikli 29 lõikele 2, olid seega esialgu ette nähtud ühelt poolt olukordades, kus taotleja üleandmata jätmine on omistatav palve esitanud liikmesriigile, ja teiselt poolt selleks, et tagada, et varjupaigataotluse vaatab lõpuks läbi üks liikmesriik.
64.
Asjaolu, et Dublini II määruse ettepaneku seletuskirjas puudub igasugune viide sellisele olukorrale, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei võimalda minu arvates mingil juhul järeldada, et see olukord ei kuulu Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 kohaldamisalasse. Õigusküsimuste olemusest tuleneb, et seadusandja ei saa normi vastuvõtmise ajal ette näha kõiki võimalikke olukordi, mis võivad olla selle normiga hõlmatud.
65.
Lisaks, nagu Soome valitsus sisuliselt märkis, ei ole üllatav, et Dublini II ja III määruse tekstis ei ole sõnaselgelt ette nähtud olukorda, kus liikmesriik peatab ühepoolselt taotlejate vastuvõtmise: sellise olukorra sätestamine oleks tähendanud, et seadusandja eeldab, et liikmesriigid ei täida nendest määrustest tulenevaid kohustusi.
66.
Kuid ma leian, et Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 tõlgendus, mille kohaselt on see säte kohaldatav juhul, kui vastutav liikmesriik peatab ühepoolselt varjupaigataotlejate vastuvõtmise, ei vasta mitte ainult selle sätte lahtisele sõnastusele, vaid on ka kooskõlas selle määruse normidega, nagu ma allpool selgitan.
4. Teleoloogiline tõlgendus
a) Dublini III määruse eesmärgid
67.
Kohtuistungil osalenud valitsused väljendasid lahknevaid seisukohti eesmärkide kohta, mida tuleks Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 tõlgendamisel arvesse võtta. Ühelt poolt viitasid Prantsuse, Itaalia, Austria ja Soome valitsus eesmärgile määrata vastutav liikmesriik kindlaks kiiresti ja tagada tegelik juurdepääs varjupaigamenetlustele, nagu on märgitud selle määruse põhjendustes 4 ja 5.
68.
Teiselt poolt rõhutasid Taani ja Saksamaa valitsus vajadust vältida vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise kriteeriumidest kõrvalehoidmist ja asylum shopping’u fenomeni, see tähendab, et kolmandate riikide kodanikud valivad de facto vabalt oma rahvusvahelise kaitse taotlusi menetleva liikmesriigi. Nende valitsuste arvates ei saa Dublini III määruse artikli 29 lõiget 2 tõlgendada nii, et see toob käesoleval juhul kaasa vastutuse ülemineku kuuekuulise tähtaja möödumisel. Vastasel juhul vabaneks Itaalia Vabariik ühepoolselt sellest määrusest tulenevatest kohustustest ja eelkõige vastutusest rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest.
69.
Kõigepealt on Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 tõlgendamine nii, et see on kohaldatav juhul, kui taotlejat ei ole üle antud seetõttu, et vastutav liikmesriik on ühepoolselt peatanud taotlejate vastuvõtmise, minu arvates kooskõlas rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise ja rahvusvahelise kaitse andmise menetlusele tegeliku juurdepääsu tagamise eesmärgiga, millele on viidatud selle määruse põhjenduses 5.
70.
Selles küsimuses leian sarnaselt komisjoniga ning Austria, Soome, Prantsuse ja Itaalia valitsusega, et see tõlgendus võimaldab ühelt poolt säilitada vastutavaks määratud liikmesriigi vastutuse ja seega Dublini III määrusega kehtestatud vastutuse kindlaksmääramise kriteeriumide süsteemi kuuekuulise üleandmistähtaja jooksul. Kuna käesoleval juhul märkis Itaalia valitsus, et peatamine on vaid ajutine, võidakse see igal ajal lõpetada.
71.
Teiselt poolt võimaldab seadusliku tähtaja möödumisel vastutuse automaatse ülemineku mehhanismi kohaldamine (
38
) minu arvates säilitada õiguskindluse vastutava liikmesriigi kindlaksmääramisel ja tagada seega tegelik juurdepääs rahvusvahelise kaitse andmise menetlustele.
72.
Mis puudutab Taani ja Saksamaa valitsuse argumenti, et vastutuse üleminek Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 alusel muudaks sisutühjaks selle määruse artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu kitsa käsitluse, siis tuletan meelde, et need sätted põhinevad erinevatel tingimustel ja neil on omad eesmärgid. (
39
) Lisaks ei vaidle need valitsused vastu sellele, et nagu nähtub kohtuotsusest Tudmur, ei ole viimati nimetatud säte käesolevas asjas käsitletava olukorra suhtes kohaldatav.
b) Vastutuse üleminekut käsitlev Euroopa Kohtu praktika
73.
Euroopa Kohtu praktikas on kinnitatud, et Dublini III määruse artikli 29 lõige 2 seab lõppkokkuvõttes esikohale kolmandate riikide kodanike huvi, et nende rahvusvahelise kaitse taotlusi menetletaks kiiresti, võrreldes ohuga, et kindlaksmääramise kriteeriumidest hoitakse kõrvale, kui üldjuhul vastutav liikmesriik annab vastutuse üle liikmesriigile, kus selline taotlus esitati.
74.
Nii märkis Euroopa Kohus esiteks, et Dublini III määruse artikli 29 lõige 2 järgib eesmärki menetleda rahvusvahelise kaitse taotlusi kiiresti (
40
) ja näeb üksnes erandkorras ette tähtaja pikendamise teatavatel sagedastel juhtudel, kui üleandmisotsuse täitmine on tegelikkuses võimatu (
41
).
75.
Teiseks ei välistanud Euroopa Kohus selle sätte kohaldamisalast taotleja üleandmise võimatusega seotud asjaolusid, mis ei ole omistatavad palve esitajaks olevale liikmesriigile, nagu COVID‑19 pandeemia (
42
) või taotleja tervislik seisund (
43
). Lisaks rõhutas Euroopa Kohus, et liidu seadusandja ei ole leidnud, et üleandmisotsuse tegelikkuses täitmise võimatust tuleks käsitada sellisena, millega saaks Dublini III määruse artikli 29 lõikes 1 sätestatud üleandmistähtaja katkemist või peatamist põhjendada (
44
).
c) Vastastikune usaldus ja austus seadusandja ees
76.
Märgin, et Saksamaa ja Taani valitsus väidavad oma seisukohtades, et Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 tõlgendus, mille ma välja pakun, oleks vastuolus vastastikuse usalduse põhimõttega ja tähendaks, et Itaalia Vabariik võib liidu õigust rikkuda.
77.
Minu jaoks ei ole need argumendid veenvad.
78.
Esiteks leian, et Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 kohaldamine ei riku vastastikuse usalduse põhimõtet. Kuigi Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et Euroopa ühine varjupaigasüsteem töötati välja selle põhimõtte alusel (
45
), ei kujuta selle sätte kohaldamine endast erandit eeldusest, et liikmesriigid järgivad liidu õigust ja eelkõige põhiõigusi. Nagu ma just selgitasin, ei sõltu selle sätte alusel rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutuse automaatne üleminek põhjusest, miks taotlejat määratud tähtaja jooksul üle ei antud.
79.
Teiseks nähtub kohtuotsusest Tudmur tõesti, et liikmesriigi ühepoolse avaldusega peatada kõik rahvusvahelise kaitse taotlejate üleandmised tema territooriumile ning seega nende taotlejate vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlused on rikutud kohustusi, mis sellele liikmesriigile tulenevad Euroopa ühisest varjupaigasüsteemist (
46
). Olen siiski arvamusel, et lahendust Dublini III määrusest tulenevate kohustuste sellisele rikkumisele ei saa otsida selle määruse sellisest tõlgendusest, mis on vastuolus määruse sõnastuse ja eesmärkidega. Nagu märkis ka Soome valitsus oma kirjalikes seisukohtades, on liidu õiguses olemas sobivad õiguskaitsevahendid, et karistada sellest määrusest tulenevate kohustuste rikkumist liikmesriigi poolt.
80.
Kolmandaks on Euroopa Kohus pädev tõlgendama seadust üksnes kehtivate õigusaktide sõnastuse ja eesmärkide piires. Seadusandja ülesanne ja poliitilised valikud on seadusandliku menetluse teel õigusnorme reformida.
81.
Sellega seoses viitan hiljutisele varjupaigaõiguse reformile, mille tulemusel võeti 2024. aasta mais vastu rände- ja varjupaigalepe, mille alla kuulub määrus (EL) 2024/1351 (
47
).
82.
Tuleb märkida, et Dublini III määruse artikli 29 lõike 2 tekst võeti üle määruse 2024/1351 artikli 46 lõikesse 2, täpsustades juhtumid, mil taotleja üleandmise tähtaega võib pikendada, ning selle pikendamise maksimaalne kestus, (
48
) et piirata võimalust, et taotleja käitumine tooks kaasa vastutuse lõppemise või ülemineku teisele liikmesriigile (
49
). Lisaks, nagu märkis komisjon kohtuistungil, nägi seadusandja ette erandid, mis võimaldavad liikmesriigil erakorralise massilise saabumise olukorras vabaneda kohustusest taotleja tagasi võtta (
50
), ning kohustusliku solidaarsusmehhanismi, et toetada rändesurve all olevaid liikmesriike ja tagada kiire juurdepääs rahvusvahelise kaitse andmise menetlustele (
51
).
83.
Minu arvates järeldub sellest, et seda valdkonda reguleerivate liidu õigusaktide hetkeseisus kuulub võimatus taotlejat tegelikult üle anda, kuna vastutav liikmesriik on ühepoolselt peatanud taotlejate vastuvõtmise, muude mehhanismide puudumisel Dublini III määruse artikli 29 lõikes 2 ette nähtud vastutuse ülemineku mehhanismi alla.
V. Ettepanek
84.
Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Verwaltungsgericht Sigmaringeni (Sigmaringeni halduskohus, Saksamaa) esitatud esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 3 lõike 2 teist ja kolmandat lõiku
tuleb tõlgendada nii, et
vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viiv liikmesriik ei pea jätkama selle määruse III peatükis ette nähtud kriteeriumide kontrollimist ega saa ise vastutavaks, kui liikmesriik, kes on esialgu nende kriteeriumide kohaselt määratud vastutavaks, ei ole valmis vastu võtma isikuid, kelle suhtes on tehtud üleandmisotsus selle määruse alusel, ja kui viimati nimetatud liikmesriigis ei esine süsteemseid puudusi, mis tooksid kaasa Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 4 tähenduses ebainimliku või alandava kohtlemise ohu.
Määruse nr 604/2013 artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu kohaldamata jätmine ei takista siiski seda, et pärast selle määruse artikli 29 lõikes 1 ette nähtud üleandmise tähtaja möödumist läheb vastutus üle määruse artikli 29 lõikes 2 ette nähtud tingimustel.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrus, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180, lk 31).
(
3
)	Vt Dublini III määruse artikli 3 lõige 1 ja artikli 29 lõige 1.
(
4
)	Vt eelkõige 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punkt 82) ja 29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (vastastikune usaldus üleandmise korral) (C‑392/22, EU:C:2024:195, punkt 45).
(
5
)	21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus (C‑411/10 ja C‑493/10, EU:C:2011:865, punkt 106).
(
6
)	Vt selle kohta 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punkt 86).
(
7
)	19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus (C‑185/24 ja C‑189/24, edaspidi kohtuotsus Tudmur), EU:C:2024:1036).
(
8
)	ELT 2003, L 222, lk 3, muudetud komisjoni 30. jaanuari 2014. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 118/2014 (ELT 2014, L 39, lk 1) (edaspidi „määrus nr 1560/2003“).
(
9
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60).
(
10
)	Vt Dublini III määruse artikli 13 lõige 1.
(
11
)	Vt punktid 18 ja 19. Kohtuasi, milles see kohtuotsus tehti, puudutas käesolevas asjas käsitletavat olukorda, kus taotlejate üleandmine Itaaliale peatati.
(
12
)	Seega ei mõjuta käesolevat analüüsi asjaolu, et eelotsusetaotluses esitatud teave on selles osas vastuoluline. Ühelt poolt ei ole seal kordagi mainitud asjaolu, et taotleja esitas Itaalias rahvusvahelise kaitse taotluse, mida Itaalia valitsus kohtuistungil eitas. Teised Dublini III määruse sätted, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitas seoses Itaalia Vabariigi vastutusega, puudutavad samuti tagasivõtmispalveid. Teiselt poolt viitab see kohus selle määruse artikli 18 lõike 1 punktile b – mis puudutab palveid võtta tagasi taotlejad, kelle taotlus on läbivaatamisel vastutavas liikmesriigis – kui Itaalia Vabariigile esitatud palve alusele.
(
13
)	Nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määrus, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest (ELT 2003, L 50, lk 1). See määrus tunnistati kehtetuks Dublini III määrusega.
(
14
)	21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus N. S. jt (C‑411/10 ja C‑493/10, EU:C:2011:865, punkt 106).
(
15
)	19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punktid 85 ja 86).
(
16
)	Vt eelkõige 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus N. S. jt (C‑411/10 ja C‑493/10, EU:C:2011:865, punkt 94).
(
17
)	Vt viimati kohtuotsus Tudmur (punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika). Näiteks märkis Euroopa Kohus, et kolmandasse riiki vahetu tagasisaatmise (pushback) ja piiripunktides kinnipidamise tavad ei vasta automaatselt nendele kumulatiivsetele tingimustele, kuigi need tavad on vastuolus liidu õigusega ning kujutavad endast tõsiseid puudusi varjupaigamenetluses ja taotlejate vastuvõtutingimustes; vt 29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (vastastikune usaldus üleandmise korral) (C‑392/22, EU:C:2024:195, punktid 57 ja 58).
(
18
)	21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus (C‑411/10 ja C‑493/10, EU:C:2011:865, punkt 84), viidates varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuetele, pagulasseisundi saamise tingimustele ning pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetlusele.
(
19
)	Vt kohtuotsus Tudmur (punktid 43 ja 44).
(
20
)	Kohtuotsus Tudmur (punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
21
)	Kohtuotsus Tudmur (punkt 42).
(
22
)	Vt punkt 27 ja käesoleva ettepaneku joonealune märkus 11.
(
23
)	Kohtuotsus Tudmur (punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
24
)	Vt selle kohta 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punktid 87–89).
(
25
)	Vt selle põhjenduse kokkuvõte käesoleva ettepaneku punktis 20.
(
26
)	Vt Dublini III määruse artikkel 17.
(
27
)	Euroopa Kohtule esitatud seisukohtadest nähtub, et mitmel juhul, mil taotlejad tuli Itaaliale üle anda, kohaldasid Taani ja Saksamaa ametiasutused Dublini III määruse artikli 29 lõiget 2, et võtta vastutus rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest.
(
28
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 67 ja 68.
(
29
)	25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus (C‑201/16, EU:C:2017:805, punkt 30).
(
30
)	Vt selle kohtuotsuse punkt 34.
(
31
)	Vt määruse nr 1560/2003 artikli 9 lõige 1.
(
32
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 32 ja 36.
(
33
)	Vt Dublini II määruse artikli 19 lõige 4 ja artikli 20 lõige 2.
(
34
)	KOM(2001) 447 (lõplik).
(
35
)	Euroopa Ühenduse liikmesriigile esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava riigi määramise konventsioon, mis allkirjastati Dublinis 15. juunil 1990 (EÜT 1997, C 254, lk 1).
(
36
)	Vt selgitused määruse ettepaneku artikli 20 kohta.
(
37
)	Vt selgitused määruse ettepaneku artikli 21 kohta.
(
38
)	Võttes arvesse selle tähtaja kulgema hakkamist vastavalt Dublini III määruse artikli 29 lõikele 1, mis sõltub muu hulgas sellest, kas üleandmisotsuse peale esitatud kaebusel või selle läbivaatamisel vastavalt selle määruse artikli 27 lõikele 4 on peatav toime; vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine) (C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, punkt 49).
(
39
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 53 ja 55.
(
40
)	Vt selle kohta 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, punktid 31 ja 39) ning 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine) (C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, punkt 70).
(
41
)	Vt selle kohta 31. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl jt (varjupaigataotleja psühhiaatriahaiglasse paigutamine) (C‑231/21, EU:C:2022:237, punkt 56) ja 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine) (C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, punkt 65).
(
42
)	22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine) (C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, punkt 71).
(
43
)	16. veebruari 2017. aasta kohtuotsus C. K. jt (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, punkt 89).
(
44
)	22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine) (C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, punkt 65).
(
45
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 2 ja selle kohta 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus N. S. jt (C‑411/10 ja C‑493/10, EU:C:2011:865, punktid 78–80); 18. detsembri 2014. aasta arvamus 2/13 (liidu ühinemine EIÕKga) (EU:C:2014:2454, punkt 191) ja viimasena kohtuotsus Tudmur (punktid 31 ja 32).
(
46
)	Kohtuotsus Tudmur (punkt 40).
(
47
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. mai 2024. aasta määrus, mis käsitleb varjupaiga- ja rändehaldust ning millega muudetakse määrusi (EL) 2021/1147 ja (EL) 2021/1060 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) nr 604/2013 (ELT L, 2024/1351). Selle määruse artikliga 83 tunnistatakse Dublini III määrus alates 1. juulist 2026 kehtetuks.
(
48
)	See säte võimaldab pikendada üleandmise tähtaega maksimaalselt kolme aastani (18 kuu asemel) ja seda mitte ainult põgenemise korral, vaid ka juhul, kui asjaomane isik või tema pereliige, kes tuleb koos asjaomase isikuga üle anda, hakkab üleandmisele füüsiliselt vastu, muudab ennast tahtlikult üleandmiseks sobimatuks või ei vasta üleandmiseks vajalikele meditsiinilistele nõuetele.
(
49
)	Vt määruse 2024/1351 põhjendus 59.
(
50
)	Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. mai 2024. aasta määruse (EL) 2024/1359, mis käsitleb kriisiolukordi ja vääramatu jõu olukordi rände- ja varjupaigaküsimuste valdkonnas ning millega muudetakse määrust (EL) 2021/1147 (ELT L, 2024/1359) artikkel 13.
(
51
)	Vt määruse 2014/1351 põhjendus 22 ja IV osa I peatükk.