62023CJ0143_RES
Kohtuasi C‑143/23
KIjaFA
versus
Volkswagen Bank GmbHjaMercedes-Benz Bank AG
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Ravensburg (Saksamaa))
Euroopa Kohtu (neljas koda) 30. oktoobri 2025. aasta kohtuotsus
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Mootorsõiduki ostuks sõlmitud krediidileping – Direktiiv 2008/48/EÜ – Artikli 10 lõike 2 punkt l – Lepingus esitatava teabega seotud nõuded – Kohustus täpsustada viivisintressi määr – Artikli 14 lõige 1 – Lepingust taganemise õigus – Taganemistähtaja algus, kui puudub viivisintressi määr – Taganemisõiguse kuritarvitav kasutamine – Sõiduki ostulepinguga seotud krediidilepingust taganemise tagajärjed – Tarbija kohustused krediidiandja ees – Rahastatud vara väärtuse vähenemise eest makstava hüvitise arvutamise meetod – Artikli 14 lõike 3 punkt b – Intressi maksmine pärast kauba tarne lepinguga seotud krediidilepingust taganemist
Tarbijakaitse – Tarbijakrediidilepingud – Direktiiv 2008/48 – Nõuded lepingus sisalduvale kohustuslikule teabele – Kohustus märkida viivitusintressi määr konkreetse protsendina – Lepingus viivisemäära kohta teabe esitamata jätmine või sellest tarbijale teatamine hiljem – Taganemisõiguse mitte kulgema hakkamine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/48, põhjendused 7, 9 ja 31 ning artikli 10 lõike 2 punkt l ja artikli 14 lõike 1 teise lõigu punkt b)
(vt punktid 66–75, resolutsiooni punkt 1)
Tarbijakaitse – Tarbijakrediidilepingud – Direktiiv 2008/48 – Nõuded lepingus sisalduvale kohustuslikule teabele – Kohustus märkida viivisintressi määr konkreetse protsendina – Lepingus viivisemäära kohta teabe esitamata jätmine või sellest tarbijale teatamine hiljem – Taganemisõiguse mitte kulgema hakkamine – Taganemisõiguse kuritarvitamine tarbija poolt käitumise tõttu lepingu sõlmimise ja lepingust taganemise vahelisel ajal – Puudumine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/48, artikli 10 lõige 2 ja artikli 14 lõige 1)
(vt punktid 78, 79 ja 82–85 ning resolutsiooni punkt 2)
Tarbijakaitse – Tarbijakrediidilepingud – Direktiiv 2008/48 – Lepingust taganemise õigus – Sõiduki ostulepinguga seotud krediidilepingust taganemise tagajärjed – Väärtuse vähenemise hüvitis, mida tarbija peab krediidiandjale sõiduki tagastamisel maksma – Arvutusmeetod – Liikmesriigi kohtupraktika, mis näeb ette, et sõiduki müügihinnast tuleb maha arvata ostuhind, millega edasimüüja ostis sõiduki tagasi selle tagastamise hetkel – Vastuvõetamatus – Tingimus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/48, artikli 3 punkt n, artikli 10 lõike 2 punkt l ja artikli 14 lõige 1)
(vt punktid 89–100, resolutsiooni punkt 3)
Tarbijakaitse – Tarbijakrediidilepingud – Direktiiv 2008/48 – Lepingust taganemise õigus – Sõiduki ostulepinguga seotud krediidilepingust taganemise tagajärjed – Neid tagajärgi käsitlevate normide täielik ühtlustamine – Puudumine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/48, põhjendus 35 ning artikli 2 lõige 1, artikli 3 punkt n ja artikli 14 lõike 3 punkt b)
(vt punktid 103–110, resolutsiooni punkt 4)
Tarbijakaitse – Tarbijakrediidilepingud – Direktiiv 2008/48 – Lepingust taganemise õigus – Sõiduki ostulepinguga seotud krediidilepingust taganemise tagajärjed – Riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette tarbija kohustuse maksta krediidiandjale laenuintress raha väljamaksmise ja sõiduki tagastamise vahelise ajavahemiku eest – Lubatavus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/48, põhjendus 8 ning artikli 14 lõige 1 ja lõike 3 punkt b)
(vt punktid 113–119, resolutsiooni punkt 5)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus lahendas Landgericht Ravensburgi (Ravensburgi esimese astme kohus, Saksamaa) poolt esitatud direktiivi 2008/48 (
1
) puudutava eelotsusetaotluse, mis käsitles taganemistähtaja algust ja võimalust kvalifitseerida kuritarvitavaks tarbija poolt sõiduki ostulepinguga seotud krediidilepingust taganemise õiguse kasutamine. Lisaks analüüsis ta ka selle õiguse kasutamise tagajärgi ja täpsustas konkreetsemalt tarbija kohustusi krediidiandja ees.
Vastavalt nende 1. märtsi 2019. aasta ja 30. novembri 2017. aasta taotlustele sõlmisid KI ja FA vastavalt Mercedes Benz Bankiga ja Volkswagen Bankiga (edaspidi „pangad“) krediidilepingud, et rahastada mootorsõiduki ostu erakasutuseks. Autode edasimüüjad, kellelt sõidukid osteti, tegutsesid asjasse puutuvate pankade krediidivahendajatena, nii et krediidisummad maksti otse nendele edasimüüjatele. Kummaski krediidilepingus ei olnud protsendi kujul märgitud lepingute sõlmimise ajal kehtivat viivisintressimäära.
KI ja FA, kes olid tasunud krediidi ettemakse ja igakuiseid osamakseid, teatasid 31. oktoobri 2019. aasta ja 20. juuli 2020. aasta kirjades, et nad kasutavad krediidilepingutest taganemise õigust. Nad leidsid nimelt, et riigisiseses õiguses ette nähtud taganemistähtaeg ei olnud veel kulgema hakanud, kuna lepingutes ei olnud märgitud viivitusintressi määra konkreetse protsendina.
KI ja FA esitasid eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagi, milles nad palusid, et neile makstaks tagasi igakuised krediidi osamaksed, mis nad olid tasunud kuni kõnealustest krediidilepingutest taganemiseni, ja edasimüüjale tasutud ettemaksu, samuti palusid nad tuvastada, et nad ei ole taganemise tõttu enam krediidilepingu alusel kohustatud tegema ühtegi makset, olgu siis tegemist laenu põhiosa või intressi maksega. KI väitis ka seda, et ta ei pea maksma mingit hüvitist ostetud sõiduki väärtuse vähenemise eest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovis kõigepealt teada, kas juhul, kui krediidisaaja kasutab oma õigust taganeda sõiduki ostulepinguga seotud krediidilepingust, võib krediidiandja nõuda hüvitist selle sõiduki väärtuse kaotuse eest, ja kui see on nii, siis millises summas. Seejärel soovis ta teada, millal hakkab taganemistähtaeg kulgema, kui ei ole märgitud, mis on krediidilepingute sõlmimise hetkel kohaldatav viivisintressi määr. Lisaks kahtles eelotsusetaotluse esitanud kohus selles, kas tarbija taganemisõiguse kasutamise saab kvalifitseerida kuritarvitavaks, kui tarbija jätkab sõiduki kasutamist seni, kuni liikmesriigi kohtud on teinud otsuse lepingust taganemise õiguspärasuse kohta, ja kui tarbija keeldub maksma hüvitist sõiduki väärtuse vähenemise eest tulenevalt selle kasutamisest. Lõpuks soovis eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiiviga 2008/48 ühtlustati täielikult krediidisaaja kohustus maksta põhisummalt intressi, seda ka juhul, kui antud krediit on seotud kaupade ostulepinguga. Eitava vastuse korral soovis eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas selle direktiiviga on kooskõlas see, kui krediidisaaja, kes on taganenud sõiduki ostulepinguga seotud krediidilepingust, on kohustatud maksma viimati nimetatud lepingus kokku lepitud intressi ajavahemiku eest alates sõiduki müüjale krediidisumma väljamaksmisest kuni sõiduki krediidiandjale või müüjale tagastamiseni.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimesena, käsitledes lepingust taganemise tähtaja algust (
2
), tuletas Euroopa Kohus meelde, et see tähtaeg hakkab kulgema alles päevast, mil tarbija saab muu hulgas direktiivi 2008/48 artiklis 10 ette nähtud teabe (
3
). Niisiis, kui krediidiandja poolt tarbijale selle direktiivi artikli 10 lõike 2 alusel esitatud teave osutub ebatäielikuks või ebaõigeks, hakkab see tähtaeg kulgema ainult siis, kui selle teabe ebatäielikkus või ebaõigsus ei saa mõjutada tarbija suutlikkust hinnata talle sellest direktiivist tulenevate õiguste ja kohustuste ulatust. Siiski tuleb olukorda, kus on esitatud ebatäielikku või ebaõiget teavet, eristada olukorrast, kus nõutud teave puudub.
Mis puudutab krediidilepingus selle lepingu sõlmimise hetkel kohaldatava viivise määra äramärkimist, siis tuletas Euroopa Kohus meelde, et see määr tuleb konkreetse protsendi (
4
) kujul esitada selleks, et tarbija näeks, millised on võimaliku maksmisega hilinemise tagajärjed. Nimelt näib selle intressimäära mainimine konkreetse protsendina möödapääsmatu selleks, et tarbija saaks hinnata oma lepingulise kohustuse ulatust, eelkõige mis puudutab rahalisi tagajärgi, mis võivad tuleneda tema maksekohustuse rikkumisest või selle kohustuse täitmisega viivitamisest. See teave võib seega mõjutada mitte ainult tarbija otsust leping sõlmida, vaid ka tema võimet korraldada võetud laenu tagasimaksmise haldamist. Seetõttu otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 2008/48 artikli 14 lõikes 1 ette nähtud taganemistähtaeg ei hakka kulgema, kui krediidilepingus ei ole konkreetse protsendina märgitud lepingu sõlmimise ajal kohaldatavat viivisintressimäära, ja seda seni, kuni see teave ei ole tarbijale nõuetekohaselt teatavaks tehtud.
Teisena analüüsis Euroopa Kohus küsimust, kas tarbija võib oma taganemisõigust kuritarvitada. Pärast seda, kui Euroopa Kohus oli meelde tuletanud, et õigussubjektid ei või liidu õigusnormidele tugineda pettuse või kuritarvituse eesmärgil, toonitas ta, et krediidiandja ei saa põhjendatult väita, et tarbija on seda õigust kuritarvitanud olulise ajavahemiku tõttu, mis jäi krediidilepingu sõlmimise ja taganemisõiguse teostamise vahele, kui selles lepingus ei ole nõuetekohaselt esitatud mõnda direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 2 nimetatud kohustuslikku elementi ning sellest ei ole nõuetekohaselt teavitatud ka hiljem, sõltumata sellest, kas tarbija oli oma taganemisõigusest teadlik. Eeltoodut arvestades ei saa krediidiandja tugineda taganemisõiguse kuritarvitamisele, kui krediidilepingus ei ole märgitud konkreetse protsendi kujul lepingu sõlmimise ajal kohaldatavat viivisintressi määra, mis on nende kohustuslike elementide hulgas. Sel juhul ei hakanud taganemistähtaeg kulgema. Seetõttu järeldas Euroopa Kohus, et direktiivi 2008/48 artikli 14 lõikega 1 on vastuolus krediidiandja õigus tugineda põhjendatult argumendile, et tarbija kuritarvitas taganemisõigust, arvestades tema käitumist lepingu sõlmimise ja taganemisõiguse teostamise vahelisel ajal või lausa pärast seda, kui krediidilepingus ei ole konkreetse protsendina märgitud selle lepingu sõlmimise hetkel kohaldatavat viivise määra ja sellest ei ole ka hiljem nõuetekohaselt teatatud.
Kolmandana leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 2008/48 artikli 14 lõiget 1 tuleb tõhususe põhimõtet arvesse võttes mõista nii, et sellega on vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt juhul, kui tarbija teostab sõiduki müügilepinguga seotud krediidilepingust taganemise õigust, arvutatakse tarbija poolt sõiduki tagastamisel krediidiandjale tasumisele kuuluva sõiduki väärtuse vähenemise hüvitis nii, et müügihinnast, mille tarbija tasus edasimüüjale sõiduki ostmisel, lahutatakse ostuhind, mille edasimüüja maksab sõiduki talle tagastamisel, osas, milles see arvutusmeetod põhineb teguritel, mis ei ole seotud tarbija poolt sõiduki kasutamisega.
Niisugusele otsusele jõudmiseks rõhutas Euroopa Kohus, et direktiiv 2008/48 ei sisalda sätteid, mis reguleeriksid tarbija poolt kauba tarnelepinguga seotud krediidilepingust taganemise õiguse teostamise tagajärgi. Seega on liikmesriikide ülesanne reguleerida krediidi abil rahastatud kauba tagastamisega seotud küsimusi või muid sellega seotud küsimusi, järgides tingimust, et taganemisõiguse kasutamise tagajärgi reguleerivad riigisisesed õigusnormid ja kohtupraktika ei kahjustaks selle õiguse tõhusust ja reaalset kasutatavust nii, et selle õiguse teostamine muutub praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. Nii oleks see aga juhul, kui kauba väärtuse vähenemise hüvitise summa, mida tarbija peab krediidiandjale kauba tagastamisel maksma, on kauba ostuhinnaga võrreldes ebaproportsionaalne.
Selles kontekstis täpsustas Euroopa Kohus, et hinnang sellele, kas tarbijalt taganemisõiguse teostamise tõttu nõutav hüvitis on proportsionaalne, tuleb anda üksikasjaliku analüüsi tulemusel, võttes arvesse asjaomase kauba kasutamise korda ja sõiduki seisukorda selle tagastamise hetkel, eelkõige mis puudutab sellisest kasutamisest tulenevat võimalikku mehaanilist kahjustumist või esteetilist muutust. Ainuüksi asjaolu, et nii kindlaks määratud hüvitis võib olla suur võrreldes tarbija poolt sõiduki ostmisel makstud hinnaga, ei tõenda iseenesest seda, et hüvitis on ebaproportsionaalne ja et nimetatud hüvitise arvutamise meetod muudab taganemisõiguse teostamise praktikas võimatuks või ülemäära raskeks. See on nii tingimusel, et hüvitise summa peegeldab objektiivselt sõiduki tegelikku väärtuse vähenemist, mis on tekkinud sõiduki kasutamisest tarbija poolt ja selle seisukorrast sõiduki tagastamise hetkel.
Seda, milline on tarbija poolt sõiduki kasutamisest tulenev väärtuse vähenemine, ei saa aga kindlaks teha arvutusmeetodi abil, mis põhineb üksnes sõiduki ostu ja tagasimüümise hinna vahel ja milles arvestatakse teguritega, mis ei ole seotud sõiduki kasutamisega, näiteks kaubanduslikud marginaalid ja tagasimüügikulud – mille määrab ühepoolselt kindlaks sõiduki edasimüüja – ning käibemaks. Lisaks, kuna nende teguritega arvestatakse isegi juhul, kui sõidukit enne taganemisõiguse teostamist ei registreerita ega kasutata, näib see meetod kohustavat tarbijat hüvitama kulud, mis tulenevad üksnes tema taganemisõiguse teostamisest. Niisugusel juhul võib selline vara väärtuse kaotuse eest makstava hüvitise arvutamise meetod viia selle kauba ostuhinnaga võrreldes ebaproportsionaalse hüvitiseni ja muuta taganemisõiguse teostamise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks.
Neljandana tõdes Euroopa Kohus, et direktiiviga 2008/48 ei ühtlustata täielikult õigusnorme, mis käsitlevad õiguslikke tagajärgi, mis võivad tuleneda tarbija poolt sõiduki ostulepinguga seotud krediidilepingust taganemise õiguse teostamisest. Sellega seoses tuletas ta meelde, et nimetatud direktiiv ei sisalda sätteid, mis reguleeriksid tarbija poolt seotud krediidilepingust taganemise õiguse teostamise tagajärgi kauba tarnelepingule. Nimelt ei ole direktiivis 2008/48 täpsustatud, mis saab kaubast, mille ostu rahastati, või kuidas mõjutavad teineteist seotud krediidileping ja sõiduki ostuleping. (
5
) Samuti, selle direktiivi ükski säte ei reguleeri olukorda, kus tarbija teostab taganemisõigust krediidilepingu enda suhtes. Ent kuna puuduvad liidu erinormid vastavas valdkonnas, siis tuleb direktiivis 2008/48 ette nähtud tarbijakaitse rakendamise kord menetlusautonoomia põhimõttest tulenevalt sätestada liikmesriikide enda õiguskordades. Seega on liikmesriikide ülesanne võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid järgides täpsustada, millised on kauba tarnelepinguga seotud krediidilepingust taganemise tagajärjed, sealhulgas käesoleval juhul ka seoses kohustusega maksta laenu põhiosalt intressi, ja milline on selle õiguse teostamise kord.
Viienda ja viimasena märkis Euroopa Kohus, et direktiivi 2008/48 artikli 14 lõikega 1 ei ole vastuolus liikmesriigi õigus, mille kohaselt peab tarbija, kes on taganenud sõiduki ostulepinguga seotud krediidilepingust, maksma selles lepingus kokkulepitud intressi ajavahemiku eest alates krediidi abil ostetud sõiduki müüjale krediidisumma väljamaksmisest kuni sõiduki krediidiandjale või müüjale tagastamiseni. Nimelt on direktiivi 2008/48 artikli 14 lõike 3 punkti b esimese lause eesmärk tagada tasakaal tarbijate kaitse ja krediidipakkumiste vaba liikumise vahel. Neil asjaoludel võimaldab see, et tarbijal tekib kohustus tasuda laenuintress, mis arvutatakse rahaliste vahendite kättesaadavaks tegemise tegelikku kestust arvesse võttes, säilitada lepingulise tasakaalu ja takistada ühel poolel oma taganemisõiguse teostamisega saada põhjendamatut kasu teise poole arvelt, tagades krediidilepingu täitmisest – isegi kui see on osaline ja ajutine – tulenevate kulude ja tulude õiglase jaotuse. Nimelt, esiteks loobub krediidiandja ajutiselt rahasummast, mis võrdub sõiduki müüjale tarbija kasuks antud krediidisummaga, mis tähendab, et ta ei saa neid rahalisi vahendeid kasutada ja et ta võtab endale finantsriski. Teiseks ei ole laenusummalt arvestatav intress leppetrahv, vaid tasu krediidi saamise eest, mis on põhimõtteliselt tasuline tehing, olenemata taganemisõiguse teostamisest.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiiv 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66).
(
2
)	Nagu on ette nähtud direktiivi 2008/48 artikli 14 lõikes 1.
(
3
)	Direktiivi 2008/48 artikli 14 lõike 1 teise lõigu punkt b.
(
4
)	Vastavalt direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punktile l.
(
5
)	Direktiivi 2008/48 artikli 14 lõike 3 punkti b esimene lause.