62007CJ0415
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2009. gada 2. aprīlī (
*1
)
“Valsts atbalsts nodarbinātībai — Pamatnostādnes attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai — Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnes — Regula (EK) Nr. 2204/2002 — “Darba vietu izveidošanas” jēdziens — Darba vietu skaita palielināšanas aprēķināšana”
Lieta C-415/07
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunale ordinario di Nocera Inferiore (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 20. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts, tiesvedībā
Lodato Gennaro & C. SpA
pret
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
,
SCCI
.
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris] (referents), L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] un K. Toadere [C. Toader],
ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],
sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 21. oktobra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
—
Lodato Gennaro & C. SpA vārdā — A. Kalabrese [A. Calabrese], avvocato,
—
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) un SCCI vārdā — A. Sgrojs [A. Sgroi], F. Korera [F. Correra] un A. Koreti [A. Coretti], avvocati,
—
Itālijas valdības vārdā — I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz V. Ferante [W. Ferrante], avvocato dello Stato,
—
Eiropas Kopienu Komisijas vārdā — Dž. Konte [G. Conte] un E. Rigini [E. Righini], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 27. novembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Pamatnostādņu attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai (OV 1995, C 334, 4. lpp.), Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādņu (OV 1998, C 74, 9. lpp.), kā arī Komisijas 2002. gada 12. decembra Regulas (EK) Nr. 2204/2002 par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 87. un 88. panta piemērošanu attiecībā uz valsts atbalstu nodarbinātībai (OV L 337, 3. lpp.) interpretāciju.
2
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedības ietvaros, kurā Lodato Gennaro & C. SpA (turpmāk tekstā — “Lodato”) pārsūdzēja paziņojumus par maksājamā nodokļa apmēru, kurus bija izdevusi Istituto nazionale della previdenza sociale (Valsts sociālā nodrošinājuma iestāde; turpmāk tekstā — “INPS”) tās sagatavotā ziņojuma rezultātā.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesības
3
Pamatnostādņu par atbalstu nodarbinātībai 17. punktā ir norādīts:
“[..] Jāprecizē, ka darba vietu izveidošana ir darba vietu skaita tīrais pieaugums, proti, attiecīgā uzņēmuma papildu darba vietas attiecībā pret attiecīgā uzņēmuma darbinieku skaitu (vidējo noteiktā laikposmā). Vienkārša darbinieka aizstāšana, nepalielinot darbinieku skaitu un līdz ar to neizveidojot jaunas darba vietas, nav uzskatāma par reālu darba vietu izveidošanu.” [Neoficiāls tulkojums]
4
Saskaņā ar šo pašu Pamatnostādņu 21. punkta trešo ievilkumu Eiropas Kopienu Komisijai, izvērtējot atbalstu nodarbinātībai, ir jāpievērš uzmanība darba līguma noteikumiem, piemēram, pienākumam saglabāt jaunizveidoto darba vietu noteiktu laiku pēc tā izveidošanas.
5
Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem (OV 1996, C 213, 4. lpp.) 8. lappuses piezīmes 3.2. punktā ir norādīts, ka “darbinieku skaits atbilst gada darba vienībām (GDV), tas ir, gada laikā nodarbināto pilna darba laika darbinieku skaitam, uzskatot, ka nepilna darba laika un sezonas darbinieki veido GDV daļas”.
6
Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādņu 4.12. punktā ir norādīts:
“Ar darba vietu izveidošanu saprot darba vietu skaita tīro pieaugumu [..] uzņēmumā attiecībā pret vidējo skaitu konkrētā laikposmā. Līdz ar to visas šajā laikposmā zaudētās darbavietas ir jāatskaita no tajā pašā laikposmā izveidoto darbavietu skaita [..].”
7
Pamatnostādņu par valsts reģionāliem pasākumiem 33. lappuses piezīmē ir precizēts, ka “darba vietu skaits atbilst gada darba vienību skaitam (GDV), tas ir, gada laikā nodarbināto pilna darba laika darbinieku skaitam, kurā nepilna darba laika un sezonas darbinieki veido GDV daļas”.
8
Šo pašu Pamatnostādņu 4.14. punktā ir norādīts, ka “atbalsti darba vietu izveidošanai, izmantojot maksājuma metodi vai izmantojot atbalstu piešķiršanas priekšnosacījumus, ir pakļauti prasībai, lai izveidotās darba vietas turpinātu pastāvēt vismaz piecus gadus”.
9
Komisijas 2001. gada 12. janvāra Regulas (EK) Nr. 70/2001 par EK Līguma 87. un 88. panta piemērošanu, sniedzot valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem (OV L 10, 33. lpp.), 4. panta 6. punkta b) un c) apakšpunktā ir norādīts, ka “ieguldījumu projektam jārada darbinieku skaita tīrs pieaugums attiecīgajā uzņēmumā, salīdzinot ar vidējo pieaugumu iepriekšējos divpadsmit mēnešos,” un ka “radītās darbavietas ir jāsaglabā vismaz piecus gadus”.
10
Attiecībā uz Regulas Nr. 2204/2002 4. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktu jānorāda, ka tajos noteikts, ka “izveidotās darba vietas apliecina tīru darbinieku skaita pieaugumu gan iestādē, gan attiecīgajā uzņēmumā, salīdzinot ar vidējo skaitu pēdējo 12 mēnešu laikā,” un ka “izveidotās darba vietas tiek saglabātas vismaz trīs gadus vai divus gadus [mazo un vidējo uzņēmumu] gadījumā”. Saskaņā ar šīs regulas 2. panta e) punktu “darbinieku skaits” ir “gada darba vienību (GDV) skaits, t.i., gada laikā nodarbināto pilna darba laika darbinieku skaits, uzskatot, ka nepilna darba laika un sezonas darbinieki veido GDV daļas”.
11
Šāda pati “darbinieku skaita” definīcija ir atrodama Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādņu 2007.–2013 gadam (OV 2006, C 54, 13. lpp.) 52. lappuses piezīmē, kuras 58. punktā ir norādīts, ka “darba vietu izveidošana” ir “konkrētā ražotnē tieši nodarbināto darbinieku [..] skaita tīrs pieaugums salīdzinājumā ar vidējo rādītāju iepriekšējo 12 mēnešu laikā” un ka “visas minētajā 12 mēnešu laika posmā zaudētās darba vietas ir jāatskaita no tajā pašā laika posmā izveidoto darba vietu faktiskā skaita”.
Komisijas lēmumi par pamata lietā izskatāmajām valsts atbalsta shēmām
12
Komisija ar 1999. gada 10. augusta lēmumu nolēma necelt iebildumus pret Likuma Nr. 448 ( GURI Nr. 302 parastais pielikums) 3. panta 5. un 6. punktā noteikto valsts atbalsta shēmu darba vietu izveidošanai, kuru Itālijas Republika šai iestādei paziņoja .
13
Minētā likuma 3. panta 5. punktā ir noteikts, ka par jauniem darbiniekiem, kas pieņemti darbā no 1999. līdz 2001. gadam, kas palielina to darbinieku skaitu, kas bija reāli nodarbināti 1998. gada 31. decembrī, visiem privātiem uzņēmumiem un publiskiem ekonomiskiem veidojumiem, kas darbojas Kampānijas, Bazilikatas, Sicīlijas, Puļjas, Kalabrijas un Sardīnijas reģionos, tiek piešķirta iespēja trīs gadu laikā no darbinieka darbā pieņemšanas datuma saņemt atbrīvojumu no to maksājumiem INPS par atalgojumu, kam piemēro iemaksas Fondo pensioni lavoratori dipendenti (Algoto darbinieku pensiju fonds). Šī norma ir piemērojama arī Molizes un Abruci reģionos, tomēr tikai par tiem darbiniekiem, kuri tika pieņemti darbā 1999. gadā.
14
Šī paša likuma 3. panta 6. punktā ir norādīti nosacījumi valsts atbalsta saņemšanai. Pēc informācijas apmaiņas starp Itālijas valsts iestādēm un Komisiju nosacījums par nodarbināto skaitu pieaugumu tika formulēts šādi:
“Uzņēmumam, pat ja tas ir jaunizveidots, ir jāpalielina uz pilnu laiku nodarbināto darbinieku skaits. Darba vietu izveide tiek aprēķināta saistībā ar vidējo darbinieku skaitu uzņēmumā iepriekšējo 12 mēnešu laikā pirms pieņemšanas darbā. Darbinieku vidējais skaits tiek aprēķināts GDV [..], pamatojoties uz Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem 3.2. punkta 8. piezīmē paredzēto koncepciju.”
15
Ar 2002. gada 6. decembra lēmumu Komisija nolēma arī atzīt par saderīgu ar EK līgumu jaunu atbalsta shēmu, kas tika ieviesta ar Likuma Nr. 448 ( GURI Nr. 301 parastais pielikums) 44. pantu, kuru Itālijas Republika paziņoja šai iestādei un ar kuru tika pagarināta iepriekšējā atbalsta shēma. Jaunajā shēmā tika saglabāti iepriekšējā shēmā paredzētie nosacījumi. Pēc tam, kad tika saņemti Komisijas apsvērumi, nosacījums attiecībā uz darbinieku skaita palielināšanu tika formulēts tāpat kā iepriekš minētie nosacījumi, tomēr šajā gadījumā pamatojoties uz Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādņu 33. lappuses piezīmes 4.12. punktu.
16
Abos lēmumos Komisija nodalīja atbalstu darba vietu izveidei, kas nav saistīts ar investīcijām, no tāda atbalsta, kas ir atkarīgs no investīciju veikšanas. Pirmo Komisija izvērtēja, ņemot vērā Pamatnostādnes attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai, un otro — ņemot vērā Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnes, kā arī — 2002. gada 6. decembra lēmumā — ņemot vērā Regulu Nr. 70/2001. Komisija uzskatīja, ka ieteiktie valsts atbalsti ir saderīgi ar kopējo tirgu, piemērojot EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunktā paredzētās atkāpes.
Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
17
Lodato ir uzņēmums, kurš darbojas pārtikas konservu jomā, un tā galvenā darbības joma Kampānijas reģionā ir tomātu pārstrāde un konservu izgatavošana. Tā darbībai ir sezonas kāpums laikā no jūlija līdz oktobrim, tādēļ uzņēmumam šajā laikposmā ir jāalgo sezonas strādnieki. Uzņēmums secīgi saņēma abas pamata lietā aplūkojamās atbalsta shēmas septiņu personu pieņemšanas darbā pirmās shēmas ietvaros un divu citu personu pieņemšanas darbā otrās shēmas ietvaros dēļ.
18
Uzskatot, ka ne visas pieņemšanas darbā radīja Lodato darba spēka pieaugumu, INPS inspektori 2005. gada 21. novembrī sagatavoja ziņojumu, kas ir pamatā paziņojumiem par maksājamā nodokļa apmēru, kuri ir iesniedzējtiesā izskatāmās prasības priekšmets.
19
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka prasības pamatojumam Lodato galvenokārt iebilst, ka INPS, novērtējot, vai ir izpildīts nosacījums par darbinieku skaita pieaugumu, salīdzināja vidējo GDV gadā pirms uzņēmuma darbinieku skaita palielināšanas ar darbinieku skaitu uzņēmumā darbā pieņemšanas dienā un līdz ar to veica dažādu elementu salīdzināšanu tā vietā, lai salīdzinātu vidējo GDV gadā pirms pieņemšanas darbā un vidējo GDV gadā pēc minētās pieņemšanas darbā.
20
Iesniedzējtiesa savā lēmumā uzdod jautājumu par Kopienu tiesiskā regulējuma interpretāciju, kas tai ir jāveic attiecībā uz otru darbinieku skaita salīdzināšanas nosacījumu, kas ir jāņem vērā, pārbaudot, vai ir ievērots nosacījums par darbinieku skaita pieaugumu. Iesniedzējtiesa, pirmkārt, uzskata, ka INPS izmantotā metode ir nesaprātīga un diskriminējoša attiecībā pret uzņēmumiem, kas veic sezonas rakstura darbības, un, otrkārt, ka “daudz atbilstošāk atbalsta mērķim, proti, veicināt jaunu darba vietu radīšanu noteiktā laika periodā, ir salīdzināt iepriekšējā gada GDV skaitu, kurā tika pieņemti darbā jaunie darbinieki, ar nākamā gada vidējo GDV”.
21
Līdz ar to, uzskatot, ka ir šaubas par precīzu Kopienu tiesisko regulējumu šajā sakarā, Tribunale ordinario di Nocera Inferiore [Nočeres Inferiores tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai Kopienu tiesības, kas noteiktas Pamatnostādnēs attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai, Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēs un [..] Regulā [..] Nr. 2204/2002 [..], ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka, lai varētu noteikt, vai ir palielinājies darba vietu skaits, ir jāsalīdzina vidējais GDV skaits gadā pirms jaunu darbinieku pieņemšanas darbā ar vidējo GDV gadā pēc jaunu darbinieku pieņemšanas darbā. Vai arī tās ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka salīdzinājums ir jāveic vai arī to var veikt starp vidējo GDV gadā pirms jaunu darbinieku pieņemšanas darbā un precīzu uzņēmuma darbinieku skaitu dienā, kurā tika pieņemts darbā attiecīgais darbinieks[?]”
Par prejudiciālo jautājumu
22
Sākotnēji, pirmkārt, ir jānorāda, ka Komisijas lēmumi, ar kuriem tiek atļautas pamata lietā apskatāmās atbalsta shēmas, attiecas gan uz Pamatnostādnēm attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai, gan uz Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēm, tomēr neattiecas uz Regulu Nr. 2204/2002, kas tika pieņemta pēc minētajiem lēmumiem. No tā izriet, ka šīs lietas ietvaros šī regula nav jāinterpretē.
23
Otrkārt, ir jāatgādina, ka process iesniedzējtiesā attiecas uz atbalstu darba vietu izveidošanai, kas nav saistīts ar investīcijām un kuru Komisija izvērtēja, ņemot vērā Pamatnostādnes attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai. Kaut arī prejudiciālais jautājums patiesībā attiecas vienīgi uz Pamatnostādņu attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai interpretāciju, tās ir jāinterpretē ciešā saistībā ar Pamatnostādnēm par valstu reģionālo atbalstu, jo šajās pamatnostādnēs ir kopīgs darba vietu izveides jēdziens un tajās abās, attiecīgi to 17. un 4.12. punktā, šis jēdziens būtībā tiek definēts, pamatojoties uz darba vietu skaita tīro pieaugumu attiecībā pret vidējo skaitu konkrētā laikposmā.
24
Treškārt, ir jāatzīmē, ka Komisijas 1999. gada 10. augusta un lēmumos tika uzskatīts, ka abas pamata lietā aplūkojamās atbalsta shēmas, kas tika paziņotas Komisijai un papildinātas ar valsts iestāžu vēlāk sniegto informāciju, ir saderīgas ar kopīgo tirgu un ka attiecībā uz formulu, kas ir jāizmanto, lai aprēķinātu darba vietu skaita pieaugumu, lēmumā ir tieša atsauce uz Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem 8. lappuses piezīmes 3.2. punktu, savukārt lēmumā ir ietverta tikpat skaidra atsauce uz būtībā identisku formulu, kas ir atrodama Pamatnostādņu attiecībā uz valsts atbalstu nodarbinātībai 33. lappuses piezīmes 4.12. punktu.
25
Prejudiciālajā jautājumā, kurš attiecas uz uzņēmuma darbinieku skaita salīdzināšanas otro nosacījumu, kas ir jāņem vērā, lai pārbaudītu, vai uzņēmums patiešām ir palielinājis darba vietu tīro skaitu attiecībā pret vidējo skaitu konkrētā laikposmā, jākonstatē, ka ne Pamatnostādņu attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai 17. punktā, ne arī Regulas Nr. 70/2001 4. panta 6. punkta b) apakšpunktā, kas ir pamats Komisijas 2002. gada 6. decembra lēmumam par otro pamata lietā aplūkojamo atbalsta shēmu, netiek sniegtas precīzas norādes šajā sakarā.
26
Turpretī Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēs otrais salīdzināšanas nosacījums ir definēts precīzāk. Pirmkārt, to 4.12. punktā ir noteikts, ka darba vietu izveidošana ir darba vietu skaita tīrs pieaugums noteiktā uzņēmumā, salīdzinot vidējo darba vienību skaitu noteiktā laikposmā, un ka līdz ar to visas šajā laikposmā zaudētās darbavietas ir jāatskaita no tajā pašā laikposmā izveidoto darbavietu skaita. Otrkārt, 33. lappuses piezīmē ir precizēts, ka darba vietu skaits atbilst GDV skaitam, proti, gada laikā nodarbināto pilna darba laika darbinieku skaitam, uzskatot, ka nepilna darba laika un sezonas darbinieki veido GDV daļas.
27
No tā izriet, ka saskaņā ar šīm vadlīnijām darba vietu izveidošana ir gada laikā nodarbināto pilna darba laika darbinieku skaita tīrs pieaugums (nepilna darba laika un sezonas darbinieki veido GDV daļas) uzņēmumā attiecībā pret vidējo skaitu konkrētā laikposmā. Līdz ar to saskaņā ar minētajām pamatnostādnēm otru darbinieku skaita attiecīgajā laikā salīdzināšanas nosacījumu veido nevis uzņēmuma darbinieku skaits darbā pieņemšanas dienā, bet gan darbinieku skaits, kas ir aprēķināts kā GDV, proti, gada laikā.
28
Turklāt ir jākonstatē, ka šī otrā darbinieku skaita salīdzināšanas nosacījuma definīcija ir tā pati, kas vēlāk tika izmantota 4. panta 4. punkta a) apakšpunktā, lasot to kopā ar Regulas Nr. 2204/2002 2. panta e) punktu, kā arī Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 58. punktā.
29
No visu šo dažādo tiesību normu izvērtēšanas izriet, ka Komisija pakāpeniski ir precizējusi darba vietu vai darbinieku tīrā skaita palielinājuma aprēķināšanas metodi. No šādi veiktajiem precizējumiem izriet, ka otro uzņēmuma darbinieku skaita salīdzināšanas nosacījumu noteiktā laikposmā, tāpat kā pirmo nosacījumu, izsaka GDV skaits un līdz ar to abi šī salīdzinājuma nosacījumi atbilst vienam gadam.
30
Līdz ar to ar šo darba vietu vai darbinieku skaita palielināšanas aprēķināšanas metodi veic līdzīgu datu salīdzināšanu un ļauj izvērtēt uzņēmuma, kurš saņem atbalstu, ieguldījumu darba vietu izveidē noteiktā laika posmā, savukārt metode, kuras pamatā ir vidējā GDV gadā pirms pieņemšanas darbā salīdzināšana ar precīzu uzņēmuma darbinieku skaitu darbā pieņemšanas dienā, šajā gadījumā sniegtu neprecīzāku rezultātu, kas būtu atkarīgāks no īslaicīgām svārstībām un līdz ar to mazāk atspoguļotu patieso uzņēmuma situāciju nodarbinātības jomā.
31
Šī aprēķina metode atbilst arī Pamatnostādņu attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai 21. punkta trešajā ievilkumā noteiktajam mērķim sekmēt nodarbinātības stabilitāti vai pastāvību, kas turklāt izpaužas kā aplūkotajās pamatnostādnēs noteikts pienākums saglabāt jaunizveidotās darba vietas noteiktu laiku. Turklāt šis pienākums nediskriminē uzņēmumus, kuri veic sezonas rakstura darbību, jo sezonas rakstura darbs arī tiek ietverts kā GDV daļas otrajā salīdzināšanas nosacījumā, kas ir jāaplūko, lai pārbaudītu, vai ir ievērots attiecīgais nosacījums par tīro darba vietu izveidošanu. Kā ģenerāladvokāts to būtībā norādīja savu secinājumu 57.–71. punktā, nebūtu pamatota nevienlīdzīga attieksme pret šiem un citiem uzņēmumiem, jo tiem ir noteikts vienāds pienākums saglabāt jaunizveidotās darba vietas noteiktu laiku, lai varētu saņemt atbalstu.
32
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, pārbaudot, vai ir noticis darba vietu skaita pieaugums, Pamatnostādnes attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāsalīdzina vidējais GDV skaits gadā pirms jaunu darbinieku pieņemšanas darbā ar vidējo GDV gadā pēc jaunu darbinieku pieņemšanas darbā.
Par tiesāšanās izdevumiem
33
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
pārbaudot, vai ir noticis darba vietu skaita pieaugums, Pamatnostādnes attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāsalīdzina vidējais gada darba vienību skaits gadā pirms jaunu darbinieku pieņemšanas darbā ar vidējo gada darba vienību skaitu gadā pēc jaunu darbinieku pieņemšanas darbā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — itāļu.