62002CC0280_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Uzsākot šo dalībvalsts pienākumu neizpildes procedūru, Komisija lūdz Tiesu noteikt, ka Francijas Republika nav izpildījusi virkni pienākumu, ko tai uzliek Padomes 1991. gada 21. maija Direktīva 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu (2) (turpmāk tekstā – "Direktīva"). Vispirms tiek apgalvots, ka Francijas Republika nav noteikusi vairākas jutīgas eitrofikācijas zonas Sēnas –Normandijas, Luāras – Bretaņas, Artuā – Pikardijas un Ronas – Vidusjūras – Korsas ūdens sateces baseinos. Otrkārt, Komisija norāda, ka Francijas Republikai bija jāpakļauj stingrākai attīrīšanai notekūdeņi, kas tiek novadīti no aglomerācijām, kurās iedzīvotāju skaits ir lielāks nekā 10 000, jutīgākās teritorijās vai teritorijās, kuras par tādām bija jānosaka.
II – Atbilstošās tiesību normas
2. 1. pants nosaka, ka Direktīva regulē komunālo ūdeņu savākšanu, attīrīšanu un novadīšanu un atsevišķu rūpniecības sektoru notekūdeņu attīrīšanu un novadīšanu. Tās mērķis ir aizsargāt vidi no šādu notekūdeņu novadīšanas kaitīgās ietekmes.
3. Direktīvas 2. pants nosaka šādu jēdzienu saturu:
"1. "komunālie notekūdeņi" nozīmē sadzīves notekūdeņus vai sadzīves notekūdeņu un rūpniecisko notekūdeņu un/vai lietus notekūdeņu sajaukumu;
2. "sadzīves notekūdeņi" nozīmē notekūdeņus no apdzīvotām vietām un pakalpojumiem, kas galvenokārt rodas no cilvēku vielmaiņas un mājsaimnieciskām darbībām;
3. "rūpnieciskie notekūdeņi" nozīmē jebkurus no tirdzniecībai vai rūpniecībai izmantotām telpām izplūdušus notekūdeņus, kas nav sadzīves notekūdeņi vai lietus notekūdeņi;
4. "aglomerācija" nozīmē zonu, kur iedzīvotāju skaits un/vai ekonomiskās aktivitātes ir pietiekami koncentrētas, lai varētu savākt notekūdeņus un novadīt tos uz notekūdeņu attīrīšanas iekārtām vai uz to galīgās novadīšanas vietu vidē;
5. "kanalizācijas sistēma" nozīmē cauruļvadu sistēmu, kas savāc un novada notekūdeņus;
6. "1 c.e. (cilvēka ekvivalents)" nozīmē bioloģiski attīrāmo notekūdeņu daudzumu, kas piecas dienas pēc kārtas bioķīmiski piesaista 60 g skābekļa dienā (BSP5);
[..]
8. "otrreizējā attīrīšana" nozīmē notekūdeņu attīrīšanu procesā, kas ietver bioloģisko attīrīšanu ar otrreizējo nosēdināšanu vai citu procesu, kurā tiek ievērotas I pielikuma 1. tabulas prasības;
[..]
11. "eitrofikācija" nozīmē ūdens bagātināšanu ar organiskajām barības vielām, it īpaši, slāpekļa un/vai fosfora savienojumiem, veicinot paātrinātu aļģu un citu augu valsts augstāko formu augšanu, radot nevēlamu traucējumu ūdenī esošo organismu līdzsvaram un šī ūdens kvalitātei;
[..]".
4. Šīs direktīvas 5. panta 1., 2. un 5. punkts nosaka:
"1.	Šā panta 2. punkta mērķiem dalībvalstis līdz 1993. gada 31. decembrim nosaka jutīgās zonas atbilstīgi II pielikumā norādītajiem kritērijiem.
2.	Dalībvalstis nodrošina, ka vēlākais līdz 1998. gada 31. decembrim visi komunālie notekūdeņi no aglomerācijām ar c.e. lielāku par 10 000, kas nonāk kanalizācijas sistēmās, pirms izvadīšanas jutīgajās zonās tiek pakļauti stingrākai attīrīšanai nekā noteikts 4. pantā.
[..]
5.	Uz izplūdēm no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām, kas atrodas jutīgo zonu attiecīgajos ūdens sateces baseinos un kas piesārņo šīs zonas, attiecas 2., 3. un 4. punkts."
5. Direktīvas II pielikuma, kas saucas "Kritēriji jutīgu un mazāk jutīgu zonu noteikšanai" A sadaļā (Jutīgās zonas) noteikts, ka ūdenstilpe ir jutīga zona, ja tā ietilpst vienā no šādām zonām:
a) dabiskie saldūdens ezeri, citas saldūdens tilpnes, estuāri un piekrastes ūdeņi, kas ir eitrofiski vai kas varētu kļūt eitrofiski tuvā nākotnē, ja netiek veikta aizsargājoša darbība.
Apsverot, kurš piesārņotājs jāsamazina tālākas attīrīšanas laikā, var ņemt vērā sekojošus elementus:
i) ezeri un straumes, kas sasniedz ezerus/rezervuārus/slēgtos līčus, kam ir zema ūdens apmaiņa, līdz ar to var notikt uzkrāšana. Šajās zonās jāiekļauj fosfora novēršana, ja vien nav pierādāms, ka novēršana neietekmēs eitrofikācijas līmeni. Ja notiek novadīšana no lielām aglomerācijām, var apsvērt arī slāpekļa novēršanu;
ii) estuāri, līči un citi piekrastes ūdeņi, kam ir zema ūdens apmaiņa vai kas saņem lielu piesārņotāju daudzumu. Šajās zonās novadīšanas no mazām aglomerācijām parasti ir nenozīmīgas, bet lielu aglomerāciju gadījumā jāiekļauj fosfora un/vai slāpekļa novēršana, ja vien nav pierādāms, ka novēršana neietekmēs eitrofikācijas līmeni.
b) dzeramā ūdens iegūšanai domāti virszemes saldūdens krājumi, kas gadījumā, ja netiks veikta darbība, varētu saturēt lielāku nitrāta koncentrāciju nekā noteikts Padomes Direktīvā 75/440/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par dzeramā ūdens ieguvei paredzētā virszemes ūdens kvalitāti dalībvalstī (3) [..];
c) zonas, kur, lai izpildītu Padomes direktīvu prasības, ir nepieciešama tālāka attīrīšana, nekā aprakstīts šīs direktīvas 4. pantā.
III – Pirmstiesas procedūra
6. 1999. gada 22. oktobrī pēc ilgstošas vēstuļu apmaiņas ar Francijas iestādēm par Direktīvas ieviešanu Komisija nosūtīja Francijas valdībai oficiāla brīdinājuma vēstuli, kurā tā norādīja uz vairākiem trūkumiem. Komisija Francijas Republikas atbildi uz šo vēstuli uzskatīja par nepietiekošu un tāpēc 2001. gada 10. aprīlī izdeva argumentētu atzinumu, kas, kā uzskata Komisija, palika bez atbilstošas reakcijas. Sakarā ar to Komisija 2002. gada 30. jūlijā iesniedza Tiesā šo prasību.
7. Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 5. panta 1. un 2. punkts un II pielikums:
– nenosakot atsevišķas zonas kā eitrofikācijai pakļautās jutīgās zonas Sēnas – Normandijas, Luāras – Bretaņas, Artuā – Pikardijas un Ronas – Vidusjūras – Korsas ūdens sateces baseinos un
– nenodrošinot stingrāku attīrīšanu komunālo notekūdeņu novadīšanai aglomerācijā, kuras jutīgajās zonās cilvēka ekvivalents pārsniedz 10 000 vai kurai ir jābūt noteiktai kā jutīgajai zonai.
8. Francijas Republika apgalvo, ka pirmais iebildums ir jānoraida, izņemot to, ciktāl tas attiecas uz Vistras upi. Attiecībā uz otro iebildumu Francijas Republika arī uzskata, ka tas ir noraidāms, izņemot attiecībā uz aglomerācijām jutīgajās zonās, kur komunālo notekūdeņu novadīšana vēl nav pakļauta stingrākai attīrīšanai.
IV – Strīdus priekšmets
9. Komisijas prasība ir balstīta uz diviem pamatiem. Pirmais pamats sastāv no divām daļām. Pirmā īpaši attiecas uz eitrofikācijas jēdziena interpretāciju. Saistībā ar šo otrā daļa ir par nepilnībām jutīgo zonu noteikšanā. Otrais pamats ir par to, ka Francijas Republika nav pakļāvusi stingrākai attīrīšanai komunālos notekūdeņus, kas tiek novadīti no aglomerācijām, kurās iedzīvotāju skaits pārsniedz 10 000.
V – Pirmais pamats: eitrofikācijas jēdziens un jutīgo zonu noteikšana
A – Eitrofikācijas jēdziens
Lietas dalībnieku apsvērumi
10. Direktīvas 2. panta 11. punkts nosaka četrus faktorus, kas kopīgi veido eitrofikāciju. Tie ir šādi:
1. ūdens bagātināšana ar organiskajām barības vielām, it īpaši, slāpekļa un/vai fosfora savienojumiem,
2. kas veicina paātrinātu aļģu un citu augu valsts augstāko formu augšanu,
3. kas rada nevēlamu traucējumu ūdenī esošo organismu līdzsvaram un
4. pasliktina ūdens kvalitāti.
11. Abi lietas dalībnieki piekrīt, ka Direktīva izveido cēloņsakarību starp pirmajiem diviem kritērijiem un starp otro kritēriju un trešo un ceturto kritēriju.
12. Francijas valdība uzsver, ka šie četri elementi ir kumulatīvi. Ar faktu, ka noteiktos ūdeņos parādās viens vai divi elementi, nepietiek, lai pierādītu eitrofikāciju. Ir jāparāda, ka dažādie elementi, kas rada eitrofikāciju ūdenstilpē, ir savstarpēji saistīti.
13. Komisija un Francijas valdība nav vienisprātis par trešā elementa – "nevēlams traucējums ūdenī esošo organismu līdzsvaram" – interpretāciju. Komisija pārmet, ka Francijas valdība interpretē jēdzienu pārāk šauri. Komisija uzskata, ka runa nav tikai par noteiktu sugu izzušanu vai to skaita samazināšanos, bet arī par vienas sugas vairošanos, kamēr saglabājas citu sugu stabilitāte.
14. Francijas Republika uz to atbild, ka tik ilgi, kamēr ūdenī nav traucēts līdzsvars starp citiem esošajiem organismiem, vienas augu sugas vairošanās nevar būt pamats secinājumam, ka ir noticis nevēlams traucējums esošo organismu līdzsvaram. Turklāt Francijas Republika pārmet Komisijai, ka tā nav pietiekoši izskaidrojusi, kāpēc noteikti fenomeni būtu jāuzskata par nevēlamiem.
15. Savā replikā Komisija norāda uz literatūru, kurā ir aprakstītas ūdens bagātināšanas ar organiskajām barības vielām, kā rezultātā paātrinās aļģu un citu augu valsts formu augšana, nevēlamās sekas. Šīs nevēlamās sekas var būt barības ķēdes izjaukšana ekosistēmas iekšienē, līdzsvara starp dažādām esošajām sugām traucēšana un skābekļa daudzuma samazināšanās ūdenī. Turklāt var izzust ūdens augi, jo lieli aļģu daudzumi ir padarījuši ūdeni duļķainu un neļauj gaismai nokļūt līdz dibenam. Var būt sastopamas indīgas aļģes, kas var saindēt vēžveidīgos, kas [savukārt] var apdraudēt cilvēku veselību un radīt zivju lielāku mirstību.
Vērtējums
16. Vispirms ir jāatzīmē, ka Direktīvas mērķis, kā izriet no trešā un astotā apsvēruma un 1. panta, ir aizsargāt vidi no nelabvēlīgām komunālo (un rūpniecisko) notekūdeņu novadīšanas sekām.
17. Direktīvas ceturtais apsvērums nosaka, ka jutīgās zonās ir jānosaka stingrāka attīrīšana. No Direktīvas 5. panta 1. un 2. punkta izriet, ka dalībvalstīm ir jāņem vērā šādi pienākumi:
– līdz 1993. gada 31. decembrim jānosaka jutīgās zonas atbilstīgi II pielikumā norādītajiem kritērijiem;
– jānodrošina, ka vēlākais līdz 1998. gada 31. decembrim visi komunālie notekūdeņi no aglomerācijām ar c.e. lielāku par 10 000, kas nonāk kanalizācijas sistēmās, pirms izvadīšanas jutīgajās zonās tiek pakļauti tālākai attīrīšanai nekā otrreizējā attīrīšana vai līdzīga attīrīšana.
18. Direktīvas II pielikuma A sadaļa nosaka, kuras ūdenstilpes ir jānosaka par jutīgām zonām:
– ūdenstilpes, kas ir eitrofiskas vai kas varētu kļūt eitrofiskas tuvā nākotnē, ja netiek veikta aizsargājoša darbība;
– dzeramā ūdens iegūšanai domāti virszemes saldūdens krājumi, kas satur vai varētu saturēt lielāku nitrāta koncentrāciju, nekā noteikts Padomes Direktīvā 75/440/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par dzerama ūdens ieguvei paredzētā virszemes ūdens kvalitāti dalībvalstīs;
– zonas, kur Padomes direktīvu izpildei ir vajadzīga tālāka attīrīšana nekā otrreizēja attīrīšana vai līdzīga attīrīšana.
19. Lietas dalībnieku viedokļi atšķiras attiecībā uz eitrofikācijas jēdziena saturu. Komisija ir par plašu interpretāciju, kamēr Francijas valdība izvēlas daudz šaurāku pieeju. Šī atšķirība parādās lietas dalībnieku apsvērumos divējādi. Francijas valdība uzsver vajadzīgo cēloņsakarību starp dažādiem eitrofikācijas jēdziena elementiem, kamēr Komisija uzskata, ka tikai ar šo četru elementu esamību pietiek, lai noteiktu, ka ūdens ir eitroficēts. Lietas dalībniekiem nav arī vienprātības par jēdziena trešā elementa interpretāciju. Komisija vairāk nekā Francijas valdība sliecas secināt, ka līdzsvars starp dažādiem ūdenī esošiem organismiem ir izjaukts.
20. Eitrofikācijas jēdziens ir paredzēts Direktīvas piemērošanas apjoma noteikšanai. Kā ir noteikts 17. un 18. punktā, dalībvalstīm ir pienākums par jutīgām zonām noteikt ūdenstilpes, kurās eitrofikācija ir noteikta, vai ūdenstilpes, kurās, ja netiek veikti aizsargpasākumi, eitrofikācija tuvākā nākotnē varētu notikt. Turklāt novadītie komunālie notekūdeņi ir jāattīra, lai tādējādi izfiltrētu lielāko daļu organisko barības vielu. Šādas attīrīšanas mērķis ir padarīt ūdenstilpi mazāk jutīgu attiecībā uz eitrofikāciju. Tādējādi sekas tam, ka eitrofikācijas jēdziens tiek tulkots plaši, var būt tādas, ka palielinās jutīgo ūdenstilpju skaits.
21. Lai noteiktu pareizo eitrofikācijas jēdziena un cēloņsakarības aspektu un ūdens organi smu līdzsvara izjaukšanas interpretāciju, atbilstoši 2. panta 11. punkta noteikumiem ir jāvadās no Direktīvas mērķa un struktūras.
22. No Direktīvas teksta, sistēmas un nozīmes ir redzams, ka tās mērķis ir cīnīties pret virszemes ūdeņu eitrofikāciju, samazinot organisko barības vielu daudzumu komunālajos un rūpnieciskajos notekūdeņos, tādējādi novēršot kaitīgu ietekmi uz vidi. Atbilstoši šim mērķim jēdziens "eitrofikācija" ir jāinterpretē tādējādi, lai nodrošinātu, ka tā kvalitātes pasliktināšanās dēļ ūdens nekļūst par patēriņam nederīgu vai mazāk derīgu.
23. Turklāt no Direktīvas izriet, ka eitrofikācijas jēdzienu nevajadzētu interpretēt šauri. Tādējādi saskaņā ar II pielikuma A sadaļu ne tikai eitrofiskas ūdenstilpes ir jānosaka par jutīgām zonām, bet no Direktīvas arī izriet, ka ūdenstilpes, kurām ir risks kļūt par eitrofiskām, arī ir jānosaka par jutīgām zonām.
24. No Direktīvas 2. panta 11. punkta izriet, ka jēdziens "eitrofikācija" sastāv no četriem savstarpēji saistītiem elementiem. Pirmais elements ir saistīts ar ūdens bagātināšanu ar organiskajām barības vielām, vispirms, slāpekļa un/vai fosfāta savienojumiem. Šāda bagātināšana noved pie paātrinātas aļģu un citu augu valsts augstāko formu augšanas, tas ir otrais elements. Trešajam un ceturtajam elementam ir saistība ar negatīvu situāciju, kas eventuāli rada nevēlamus līdzsvara
starp dažādiem ūdenī esošiem organismiem traucējumus un ūdens kvalitātes pasliktināšanos.
25. Šī definīcija iepriekš pieņem, ka pastāv cēloņsakarība starp organisko barības vielu ievadīšanu ūdens vidē un tai sekojošo ūdens kvalitātes pasliktināšanos. Komunālo notekūdeņu izvadīšana palielina slāpekļa un fosfāta daudzumu ūdenī un bagātina dzīvotni ar organiskajām barības vielām. Šai bagātināšanai ar organiskajām barības vielām ir negatīva ietekme uz dzīvajiem organismiem ūdenī. Ūdens bagātināšana ar organiskajām barības vielām veicina ūdens augu, tādu kā aļģes un citi mikroskopiskie augi, spēcīgu augšanu, kā rezultātā, iespējams, samazinās skābekļa daudzums ūdenī un palielinās noteiktu anaerobu baktēriju aktivitāte ūdenī. Pēc tam aļģu savairošanās var padarīt ūdeni duļķainu, kā rezultātā gaisma vairs nenokļūst tik dziļi ūdenī. Tādēļ šajos apstākļos vairs nevar izdzīvot atsevišķas zivis un citi organismi. Šādos apstākļos strauji samazinās ūdenstilpes bioloģiskā daudzveidība.
26. Tādēļ man šķiet, nav nepieciešami īpaši cēloņsakarības pierādījumi. Uzskatāms, ka tā ir noteikta saskaņā ar eitrofikācijas jēdziena aprakstu Direktīvas 2. panta 11. punktā.
27. Attiecīgi rodas jautājums, vai ir runa par nevēlamu līdzsvara traucējumu ūdenī esošu dažādo organismu starpā, ja palielinās tikai vienas sugas daudzums, kamēr pārējo sugu skaits paliek stabils. Manuprāt, uz šo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši. Iepriekš jau esmu norādījis, ka, lai negrozītu Direktīvas mērķi, eitrofikācijas jēdzienu nevajadzētu tulkot pārāk šauri. Līdz ar to nav svarīgi, vai palielinās tikai vienas sugas skaits vai vairāku sugu skaits. Svarīgi ir tas, vai eksogēno faktoru rezultātā pasliktinās ūdens kvalitāte.
28. Nākošais piemērs to izskaidro. Ūdens, ko ietekmē aļģu, kas rada toksiskās vielas, pavairošanās, ir uzskatāms par ūdeni, kura kvalitāte ir pasliktinājusies. Toksīns caur barības ķēdi – piemēram, ēdot gliemenes, kurās ir palielināts toksīna daudzums – var nonākt pie cilvēkiem. Sakarā ar to, ka tikai viena toksiskā aļģu suga ir pieaugusi, ūdens bioloģiskais sastāvs ir mainījies, un ir pasliktinājusies ūdens kvalitāte. Tādējādi pastāv visi četri jēdziena "eitrofikācija" elementi, un šāda ūdenstilpe ir uzskatāma par eitrofisku.
B – Jutīgo zonu noteikšana
29. Tā kā lietas dalībniekiem ir dažādi uzskati par eitrofikācijas jēdziena interpretāciju, tie nevar vienoties arī par jutīgo zonu noteikšanu. Komisija pārmet Francijas valdībai, ka tā nav pilnībā noteikusi jutīgās zonas.
30. Komisija uzskata, ka Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 5. panta 1. punkts un II pielikums, nenosakot par jutīgām zonām:
– Sēnā – Normandijā: Sēnas līci, Sēnu un tās pietekas tās satecē ar Andeli;
– Luārā – Bretaņā: Lorjēnas ostu, Elornas estuāru, Duarnenē līci, Konkarno līci, Morbiānas līci un Vilēnas līci;
– Artuā – Pikardijā: piekrastes ūdeņus un attiecībā uz iekšzemes ūdeņiem – hidrogrāfisko sistēmu starp Ā kanālu/Esko, no vienas puses, un Beļģijas robežu, no otras puses, Skarpu lejup pa straumi no Arā, Lansas lejteces kanālu un visu Sommu;
– Ronā – Vidusjūrā – Korsā: Vistras upi un To dīķi.
31. Komisija uzskata, ka minētajās ūdenstilpēs ir eitrofikācijas pazīmes vai arī ka īsā laika periodā šīs ūdenstilpes kļūs eitrofiskas.
Sēnā – Normandijā: Sēnas līcis
Lietas dalībnieku apsvērumi
32. Komisija uzskata, ka Francijas Republika ir pārkāpusi Direktīvas 5. panta 1. punktu un II pielikumu, nenosakot, ka Sēnas ūdens saskaņā ar Direktīvu ir eitrofisks. Komisija šajā sakarā norāda uz divu aļģu – indīgās aļģes dinophysis
un aļģes phaeocystis  – augšanu līcī, ko ir radījusi organisko barības vielu izvadīšana.
33. Savā prasības pieteikumā Komisija apliecina, ka Sēnas līcī nav konstatēts pārak zems skābekļa daudzums. Tas ir tādēļ, ka Sēnas līcim ir raksturīgas plūdmaiņas, kas novērš jebkādu lielāku šķīdinātā skābekļa samazinājumu līča dibenā. Komisija tomēr uzsver, ka ne tikai tad, ja ūdenstilpei ir zems skābekļa līmenis, ir runa par līdzsvara izjaukšanu un ūdens kvalitātes pasliktināšanos. Šīs lietas apstākļos kaitīgās sekas ir gliemeņu saindēšana, ko rada indīgās aļģes dinophysis, un putu rašanās, ko rada aļģe phaeocystis
un ko saputo viļņi.
34. Francijas valdība savukārt uzskata, ka Sēnas līča ūdens Direktīvas izpratnē nav eitrofisks. Francijas valdība apliecina, ka noteiktās vietās ir notikusi aļģu dinophysis
attīstība, bet tikai nenozīmīgā daudzumā. Komisija nav nekādā veidā pierādījusi, ka pastāvētu līdzsvara traucējums starp dažādiem ūdenī esošiem organismiem un būtu pasliktinājusies ūdens kvalitāte. Sēnas līcis it sevišķi nav cietis no tāda fenomena kā aļģu pavairošanās radīta anoksija. Francijas valdība arī apstrīd to, ka pastāv cēloņsakarība starp ūdens bagātināšanu ar organiskajām barības vielām un aļģu pārmērīgu attīstību.
Vērtējums
35. Vispirms ir jānosaka, ka Francijas valdība rakstiskajos apsvērumos, ko tā ir iesniegusi Tiesai, ir atzinusi, ka Sēnas līcī ir runa par bagātināšanu ar organiskajām barības vielām un aļģu un citu augstāko augu šķirņu paātrinātu attīstību. Tomēr tā apstrīd cēloņsakarības pastāvēšanu starp šiem diviem elementiem.
36. Kā izriet no 24. punkta, jēdzienu "eitrofikācija" nevar interpretēt pārāk šauri. Ja sakarā ar komunālo notekūdeņu izvadīšanu pasliktinās vai var pasliktināties ūdens kvalitāte, attiecīgā teritorija ir jutīga, un tā kā tāda ir jānosaka. Ūdens, ko ir ietekmējusi aļģu, kas rada toksiskas vielas, pavairošanās, ir jāuzskata par pazeminātas kvalitātes ūdeni. Tā kā Francijas iestādes ir atzinušas aļģes dinophysis
esamību Sēnas līcī un nav varējušas pierādīt, ka tas attiecas tikai uz nenozīmīgiem daudzumiem, ir jākonstatē, ka Francijas Republika nav noteikusi Sēnas līci kā jutīgu zonu.
Sēnā – Normandijā: Sēna un tās pietekas lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli
Lietas dalībnieku apsvērumi
37. Komisija pārmet Francijas valdībai, ka tā par jutīgām zonām nav noteikusi Sēnu un tās pietekas lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli. Komisija šajā sakarā, starp citu, norāda uz diviem Institut français de recherche pour l`exploitation de la mer
( IFREMER ) [Francijas jūras izmantošanas pētniecības institūta] pētījumiem, kuros ir aprakstītas problēmas minētajos ūdeņos. Saskaņā ar šiem pētījumiem Sēna un tās pietekas pārmērīgas aļģu attīstības dēļ cieš no anoksijas krīzes. Tā rezultātā ūdens ir ievērojami pasliktinājies ar visām no tā izrietošajām sekām ūdenī dzīvojošajiem organismiem.
38. Francijas valdība uzskata, ka Sēnas un tās pieteku lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli ūdens Direktīvas izpratnē nav eitrofisks. Kopš septiņdesmitajiem gadiem ražotāji ir veikuši mēģinājumus ierobežot piesārņojumu. Tā rezultātā samazināta fosfāta izvadīšana par 96 %. Tomēr, kā uzskata Francijas valdība, Pozas–Honfloras reģionā tam nav bijis nekādas ietekmes uz vidējo skābekļa līmeni, kas ir palielinājies tikai par vienu procentu gadā.
39. Savā atbildē Komisija uzsver, ka komunālo notekūdeņu attīrīšanā runa ir ne tikai par fosfāta, bet arī par nitrāta samazināšanu.
Vērtējums
40. Francijas valdība nav apstrīdējusi, ka Sēnas un tās pieteku lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli ūdenī ir paātrināta aļģu attīstība, kuras nevēlamās sekas ir tādas, ka daudzviet šajos ūdeņos ir pazemināts skābekļa līmenis. Tā arī neapstrīd ūdenstilpju eitroficēto stāvokli, bet norāda, ka fosfāta samazināšanās nav ietekmējusi skābekļa daudzumu attiecīgajos ūdeņos.
41. Tomēr pats fakts, ka vienas noteiktas organiskās barības vielas samazināšanās neietekmē skābekļa daudzumu, neatbrīvo Francijas valdību no pienākuma noteikt eitroficētos ūdeņus par jutīgām zonām. Ir tiesa, ka tas varētu būt arguments, lai neveiktu ūdens attīrīšanu no fosfāta. Direktīva pieļauj šādu iespēju II pielikuma i. punktā. Tomēr tas nevar būt par iemeslu tam, lai neveiktu pārējos no Direktīvas izrietošos pienākumus. Līdz ar to Francijas Republika nav noteikusi Sēnas un tās pieteku lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli ūdeni kā eitrofu un attiecīgi nav tās noteikusi par jutīgām zonām.
Luāra – Bretaņa: Lorjēnas enkurvieta, Elornas estuārs, Duarnenē līcis, Konkarno līcis, Morbiānas līcis un Vilēnas līcis
Lietas dalībnieku apsvērumi
42. Komisija uzskata, ka Lorjēnas enkurvieta, Elornas estuārs, Duarnenē līcis, Konkarno līcis, Morbiānas līcis un Vilēnas līcis bija jānosaka par eitrofiem vai arī par ūdeņiem, kas tuvā nākotnē varētu kļūt eitrofi, ja netiek veikti nekādi aizsargpasākumi. Tai šāds viedoklis ir tādēļ, ka komunālo notekūdeņu novadīšana ievērojami palielina ūdens eitrofikāciju.
43. Kā uzskata Komisija, valsts iestādēm ir pienākums noteikt ūdenstilpes kā jutīgas, ja komunālo notekūdeņu novadīšana kopā ar piesārņošanu ar lauksaimnieciskas izcelsmes nitrātiem "ievērojami veicina" eitrofikāciju. Komisija šo secina – mutatis mutandis  – no Standley (4) sprieduma, kurā Tiesa ir uzskatījusi, ka Nitrātu direktīva (5) ir piemērojama gadījumā, ja lauksaimnieciskas izcelsmes nitrātu izvadīšana ievērojami veicina piesārņojumu.
44. Lorjēnas enkurvietā komunālo notekūdeņu izgāšana sasniedz apmēram 10 %. Kā uzskata Komisija, šāda izgāšana ievērojami veicina piesārņojumu. Ir jāveic pasākumi komunālo notekūdeņu novadīšanas samazināšanai papildus tiem pasākumiem, kas jau tiek veikti, lai aizsargātu ūdeni no piesārņojuma ar lauksaimnieciskas izcelsmes nitrātiem.
45. No IFREMER
ziņojuma ar nosaukumu " L`eutrophisation des euax marines et saumâtre en Europe, en particulier en France " (6) izriet, ka Lorjēnas enkurvietā ir vērojams makroaļģu fenomens. Šo aļģu izraisītās nevēlamās sekas, kā uzskata Komisija, ir pilnīgi redzamas.
46. Elornas estuārā, Duarnenē līcī, Konkarno līcī un Morbiānas līcī komunālie notekūdeņi veido attiecīgi 21 %, 21 %, 31 % un 33 %. Kā uzskata Komisija, šāda novadīšana ievērojami veicina šo ūdeņu piesārņošanu. Arī Vilēnas līcis ir eitroficēts. Šajā sakarā Komisija norāda uz pastāvošo saistību starp toksiskās aļģes dinophysis attīstību un fitoplanktona pārmērīgo daudzumu.
47. Francijas valdībai nav skaidrs, kāpēc Komisija uzskata, ka šāda novadīšana neveicina ievērojamu piesārņojumu Sentbrjēkas līča gadījumā, bet Lorjēnas enkurvietas gadījumā gan. Tomēr komunālo notekūdeņu novadīšana abās teritorijās praktiski noris tādā pašā procentuālā apjomā, tas ir, Sentbrjēkas līcī – 8,9 % un Lorjēnas enkurvietā – 9,8 %. Francijas valdība uzskata, ka abos gadījumos komunālo notekūdeņu novadīšana ievērojami neveicina piesārņojumu un ka tātad novadīto notekūdeņu attīrīšana no organiskajām barības vielām neietekmētu attiecīgās teritorijas eitrofikāciju.
48. Francijas valdība arī norāda, ka Francijas pētniecības centrs REPHY (7) kopš 1996. gada nav ziņojis par fitoplanktona attīstību Lorjēnas enkurvietā. Tātad viens no kritērijiem – kā aprakstīts eitrofikācijas definīcijā – kā uzskata šī valdība, nav izpildīts.
49. Francijas valdība atzīst, ka Duarnenē līcī un Konkarno līcī ir pieaugusi aļģu attīstība. Abos ir tāds fenomens kā zaļie uzplūdi un pārmērīgs fitoplanktona daudzums. Tomēr šo līču piesārņošanu lielākoties rada lauksaimnieciskās izcelsmes organiskās barības vielas. To pierāda vairāki pētījumi.
50. Attiecībā uz Morbiānas līci Francijas valdība norāda uz to, ka vairāki IFREMER
pētījumi norāda, ka ūdens praktiski nav duļķains un nav zaļo uzplūdu.
51. Kā uzskata Francijas valdība, arī Vilēnas līcis nebija atzīstams par jutīgu zonu, jo komunālie notekūdeņi no aglomerācijām, kuru iedzīvotāju skaits pārsniedz 10 000, tajā netiek tieši novadīti.
Vērtējums
52. Būtībā jautājums ir par to, ka Francijas valdība un Komisija nav vienisprātis par to, proti, kuros gadījumos ir runa par ievērojamu piesārņojuma radīšanu, ja šo piesārņojumu rada ne tikai komunālo notekūdeņu novadīšana, bet arī lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti.
53. Kopienas tiesību akti ietver divus instrumentus, kas cīnās pret šo specifisko problēmu, ko rada fosfāti un organiskās barības vielas, un to radīto eitrofikāciju. Pirmais instruments ir Direktīva 91/271 par komunālo notekūdeņu attīrīšanu un otrais – Direktīva 91/676/EEK attiecībā uz ūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti. Abu [direktīvu] mērķis ir cīnīties pret ūdeņu eitrofikāciju, vienai, attīrot komunālos notekūdeņus no organiskajām barības vielām, otrai – samazinot lauksaimnieciskās izcelsmes nitrātu daudzumu.
54. Ja ir noteikts, ka attiecīgie ūdeņi ir eitrofiski vai tie varētu kļūt eitrofiski tuvā nākotnē un to radītu gan lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti, gan komunālo notekūdeņu novadīšana, tad, manuprāt, nav svarīgi, kādā proporcijā katrs no tiem ir. Kopā tie rada ūdens eitrofikāciju. Direktīva 91/271 un Direktīva 91/676 viena otru papildina. Tas nozīmē, ka no abām direktīvām izriet pienākumi, kas viens otru neizslēdz. Ja komunālo notekūdeņu novadīšana līdztekus lauksaimnieciskās izcelsmes nitrātiem rada ūdenstilpes eitrofikāciju, valsts iestādēm ir jānosaka ūdenstilpe par jutīgo zonu, pamatojoties uz Direktīvu 91/271.
55. No tā izriet, ka, vispirms, Lorjēnas enkurvieta bija jānosaka par jutīgo zonu. No Komisijas iesniegtā pētījuma ir redzams, ka šajā ūdenstilpē notiek makroaļģu attīstība. Francijas valdība nav pierādījusi pretējo, bet ir tikai noliegusi fitoplanktona pārmērīga daudzuma esamību. Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka Francijas valdība nav darījusi pietiekami, lai apkarotu Lorjēnas enkurvietas eitrofikāciju.
56. Otrkārt, ir jānosaka, ka Francijas valdība savos apsvērumos ir atzinusi, ka Duarnenē līcī un Konkarno līcī notiek pārmērīga aļģu attīstība. Turklāt tā ir noliegusi Vilēnas līča eitrofikāciju. Arī šīs teritorijas bija jānosaka par jutīgām teritorijām.
57. Attiecībā uz Elornas estuāru un Morbiānas līci lietas dalībnieki nav iesnieguši pietiekami daudz pierādījumu, lai būtu iespējams veikt attiecīgo teritoriju stāvokļa novērtēšanu. Komisijas iebildums tādēļ nav pamatots.
Artuā – Pikardija: piekrastes ūdeņi un iekšzemes ūdeņi
Liet as dalībnieku apsvērumi
58. Komisija pārmet Francijas valdībai, ka tā par jutīgām zonām nav noteikusi piekrastes un iekšzemes ūdeņus (8) Artuā – Pikardijā.
59. Kā uzskata Komisija, no jau minētā IFREMER
pētījuma 45. punkta izriet, ka Sommas līcis, Buloņsīrmēra un Denkerka ir bagātas ar organiskajām barības vielām, kā dēļ praktiski katru gadu piekrastes ūdeņi Artuā – Pikardijā cieš no aļģēm phaeocystis . Savā prasības pieteikumā Komisija uzsver, ka šo konkrēto aļģu ziedēšana pati par sevi izjauc līdzsvaru starp jūras organismiem. Sommas līcī šo aļģu ziedēšana ir radījusi arī skābekļa trūkumu konkrētā ūdens līmenī.
60. Francijas valdība uzskata, ka sezonāla organisko barības vielu cikla pastāvēšana un fitoplanktona cikla attīstība ir pietiekami iemesli, lai uzskatītu, ka starp abiem pastāv cēloņsakarība. Francijas valdība vienlaikus norāda uz citu –necitētu – IFREMER
pētījumu, no kura izriet, ka Sommas līcī nav bijuši vēžveidīgo vai zivju nāves gadījumi. Francijas valdība arī norāda, ka aļģes phaeocystis
paātrinātas attīstības sekas nav nevēlama pastāvošā līdzsvara izjaukšana starp dažādiem ūdenī esošiem organismiem.
61. Savā atbildes rakstā Komisija norāda uz minēto IFREMER (9) pētījumu, kurā ir norādīta cēloņsakarība starp organisko barības vielu ciklu un fitoplanktona ciklu.
62. Atbildē uz repliku Francijas valdība ir iesniegusi vēl kādu IFREMER pētījumu (10), no kura izriet, ka, salīdzinot ar Sommas līci, jūras ūdenī Buloņsīrmērā un Denkerkā aļģu ir mazāk.
63. Attiecībā uz Artuā – Pikardijas iekšzemes ūdeņiem Francijas valdība atzīst, ka notiek pārmērīga aļģu attīstība; tomēr, kā tā uzskata, šāds fenomens neizjauc līdzsvaru starp dažādiem ūdenī esošiem organismiem. Proti, nav radīts nekāds kaitējums zivju populācijai, un nav ziņu par toksiskām aļģēm.
Vērtējums
64. Ir jāsecina, ka Francijas valdība ir atzinusi, ka Artuā – Pikardijas piekrastes un iekšzemes ūdeņi ir cietuši no pārmērīgas aļģu attīstības un ka attiecīgajos ūdeņos ir liels daudzums organisko barības vielu. Turklāt no minētajiem pētījumiem ir redzams, ka ūdeņu kvalitātes pasliktināšanos šajā gadījumā parāda krāsas, izskata un ūdens smaržas degradācija, kā arī putu slānis ūdens virspusē.
65. Francijas valdība tomēr iebilst pret cēloņsakarību starp dažādajiem fenomeniem. Tomēr, kā jau 25. punktā esmu noteicis, ja visi četri jēdziena "eitrofikācija" elementi ir izpildīti, tiek pieņemts, ka pastāv cēloņsakarība starp šiem elementiem. Dalībvalsts šādā gadījumā var pierādīt, ka cēloņsakarība starp elementiem nepastāv. Tā kā Francijas valdība nav norādījusi, kāpēc tā uzskata, ka cēloņsakarība nepastāv, es uzskatu Komisijas iebildumu par pamatotu.
66. Tādējādi Francijas valdībai Artuā – Pikardijas piekrastes un iekšzemes ūdeņi bija jānosaka par jutīgo zonu.
Rona – Vidusjūra – Korsa: Vistras upe un To dīķis.
Lietas dalībnieku apsvērumi
67. Visbeidzot, Komisija pārmet Francijas valdībai, ka tā nav noteikusi Vistras upi un To dīķi Ronas – Vidusjūras – Korsas apgabalā par jutīgo zonu.
68. Attiecībā uz Vistras upi un To dīķi diskusijas iemesls nav tik daudz par to, vai šie ūdeņi ir eitrofi, bet gan par to, vai stingrāka attīrīšana nekā otrreizēja attīrīšana būtu efektīva. Francijas valdība atzīst, ka novadīšanai Vistras upē ir jāpiemēro tālāka attīrīšana nekā otrreizējā attīrīšana. Tā tomēr neuzskata par nepieciešamu piemērot stingrāku attīrīšanu novadīšanai To dīķī, ņemot vērā to, ka eitrofikācija kopš septiņdesmitajiem gadiem ir samazinājusies.
Vērtējums
69. Lai kādi būtu Francijas valdības argumenti par to, ka stingrāka attīrīšana nav nepieciešama, par svarīgāku – un izšķirošu – es uzskatu faktu, ka Direktīvā ir noteikts, ka dalībvalstīm ūdeņus, kas ir eitrofi, un ūdeņus, kas tuvākajā nākotnē varētu kļūt eitrofi, ir pienākums noteikt par jutīgām zonām. Nevietā ir diskutēt par attiecīgās ūdens attīrīšanas metodes nepieciešamību un mērķi.
70. Attiecībā uz Vistras upi Francijas valdība ir atzinusi tās eitrofo stāvokli, un tādēļ tai, pamatojoties uz Direktīvu, Vistra bija jānosaka par jutīgo zonu.
71. Arī To dīķis bija jānosaka par jutīgo zonu. No abu lietas dalībnieku iesniegtajiem dokumentiem ir redzams, ka kopš septiņdesmitajiem gadiem To dīķis nav pasargāts no eitrofikācijas. Francijas valdības arguments par to, ka otrreizēja notekūdeņu attīrīšana ir pietiekoša, lai uzlabotu To dīķa eitrofisko stāvokli, nav pārliecinošs.
72. Saskaņā ar iepriekšminētajiem apsvērumiem, ir jāsecina, ka Francijas valdība, saskaņā ar Direktīvas 5. panta 1. un 2. punktu un II pielikumu nenosakot par jutīgām zonām noteiktas teritorijas, kas ir pakļautas eitrofikācijai Sēnas – Normandijas, Luāras – Bretaņas, izņemot Elornas estuāru un Morbiānas līci, sateces baseinā, Artuā – Pikardijas sateces baseinā un Ronas – Vidusjūras – Korsas sateces baseinā, nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva.
VI – Otrais pamats: stingrāka komunālo notekūdeņu attīrīšana jutīgajās zonās
Lietas dalībnieku apsvērumi
73. Ar otro pamatu Komisija pārmet Francijas valdībai, ka tā nav piemērojusi stingrāku attīrīšanu notekūdeņiem no aglomerācijām, kurās c.e. pārsniedz 10 000. Francijas iestādes atzina, ka 1998. gada 31. decembrī 130 aglomerācijās komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtas neatbilda Direktīvas prasībām.
74. Attiecīgi Komisija argumentētajā atzinumā deva Francijas valdībai laiku līdz 2001. gada 10. jūnijam novērst konstatēto nolaidību. Savā 2001. gada 19. septembra atbildē Francijas iestādes precizē, ka dažās no 130 aglomerācijām notekūdeņiem tajā brīdī ir piemērota stingrāka attīrīšana, tomēr patiesībā, kā uzskata Komisija, tikai Višī, Eksanprovansas un Mākonas aglomerācijas varēja izsvītrot no 130 aglomerāciju saraksta.
75. Atbildot uz Komisijas apgalvojumu, ka tikai trīs aglomerācijas faktiski ir pakļautas stingrākai attīrīšanai, Francijas iestādes iesniedza septiņu aglomerāciju, kurās iekārtas darbojās pirms 2001. gada 11. jūnija, nosaukumus un 22 aglomerāciju, kas kopš 2001. gada jūnija arī atbilda Direktīvas prasībām, nosaukumus. Kā uzskatīja Francijas valdība, tikai 98 aglomerācijas neatbilda Direktīvai.
Vērtējums
76. Par otro pamatu, ar kuru Francijas valdībai tiek pārmests, ka tā nav noteikusi stingrāku attīrīšanu jutīgajās zonās novadītajiem komunālajiem notekūdeņiem no aglomerācijām, kurās c.e. pārsniedz 10 000, un tādējādi ir pārkāpusi Direktīvas 5. panta 2. punktu, es varu izteikties īsi.
77. Lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka attiecībā uz 130 aglomerācijām Francijas valdība nav izpildījusi Direktīvas 5. panta 2. punktu tādējādi, ka komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtas 1998. gada 31. decembrī neatbilda Direktīvas prasībām.
78. No lietas dalībnieku iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka no 130 aglomerācijām 10 aglomerācijās attīrīšanas iekārtas darbojās pirms 2001. gada 10. jūnija.
79. Tādējādi Francijas valdība pēc 2001. gada jūnija nepildīja prasības attiecībā uz 120 aglomerācijām. Komisijas iebildums, manuprāt, ir pamatots attiecībā uz 120 aglomerāciju ūdens attīrīšanas iekārtām, kas 2001. gada 10. jūnijā neatbilda Direktīvas prasībām.
VII – Secinājumi
80. Ņemot vērā iepriekšminēto, es iesaku Tiesai:
1) noteikt, ka, nenosakot atsevišķas zonas kā eitrofikācijai pakļautas jutīgās zonas Sēnas – Normandijas, Luāras – Bretaņas, izņemot Elornas estuāru un Morbiānas līci, Artuā – Pikardijas un Ronas – Vidusjūras – Korsas ūdens sateces baseinos un nepakļaujot stingrākai attīrīšanai komunālos notekūdeņus, kas izvadīti no aglomerācijām jutīgajās zonās, kurās c.e. pārsniedz 10 000 vai kurām bija jābūt noteiktām kā jutīgām zonām, Francijas Republika nav izpildījusi tai saskaņā ar Padomes 1991. gada 21. maija Direktīvas 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu 5. panta 1. un 2. punktu un II pielikumu uzliktos pienākumus;
2) piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)
Padomes 1991. gada 21. maija Direktīva 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu (OV L 135, 40. lpp.).
(3)
OV L 194, 26. lpp.
(4)
Lieta C‑293/97 Standley
u.c., Recueil 1999, I‑2603. lpp.
(5)
Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīva 91/676/EEK attiecībā uz ūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti (OV L 375, 1. – 8. lpp.).
(6)
Jūras ūdens un iesāla ūdens eitrofikācija Eiropā, jo īpaši Francijā.
(7) Réseau de surveillance de phytoplankton et de phycotoxines
( REPHY ) izveidoja IFREMER
1984. gadā pēc vairākiem saindēšanas gadījumiem, kas radās no vēžveidīgo patēriņa Bretaņā.
(8)
Iekšzemes ūdeņi Artuā – Pikardija ir ūdens ceļu tīkls starp, no vienas puses, Ā/Šeldas kanālu un, no otras puses, Beļģijas robežu, Skarpu lejup pa straumi no Arā, Lansas kanāls lejup pa straumi no Lansas un pilnīgi visa Somma.
(9)
Minēts 6. atsaucē (7. – 8. lpp.).
(10) Suivi régional des nutriments sur le littoral nord – Pas de Calais/Picardie
(7. – 8. lpp.).