62024CJ0485
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
z 11. decembra 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Rímsky dohovor o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky – Článok 6 – Pracovná zmluva – Voľba účastníkov zmluvy – Kogentné normy rozhodného práva pri absencii voľby – Určenie tohto práva – Obvyklé miesto výkonu práce – Zmena obvyklého miesta výkonu práce počas plnenia zmluvy – Užšie väzby pracovnej zmluvy s inou krajinou – Kritériá posúdenia – Zohľadnenie posledného obvyklého miesta výkonu práce“
Vo veci C‑485/24,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko) z 10. júla 2024 a doručený Súdnemu dvoru 10. júla 2024, ktorý súvisí s konaním:
Locatrans Sàrl
proti
ES,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory F. Biltgen, sudcovia I. Ziemele, A. Kumin (spravodajca), S. Gervasoni a M. Bošnjak,
generálny advokát: R. Norkus,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Locatrans Sàrl, v zastúpení: O. Coudray, M. Grévy a G. Thouvenin, avocats,
–
ES, v zastúpení: A. Lyon‑Caen, T. Lyon‑Caen a F. Thiriez, avocats,
–
francúzska vláda, v zastúpení: B. Dourthe a M. Guiresse, splnomocnené zástupkyne,
–
česká vláda, v zastúpení: A. Pagáčová, M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: S. Noë a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní z 3. júla 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 3 a 6 Dohovoru o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, otvoreného na podpis v Ríme 19. júna 1980 (Ú. v. ES L 266, 1980, s. 1, ďalej len „Rímsky dohovor“).
2
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Locatrans Sàrl a ES týkajúceho sa rôznych nárokov na náhradu škody, ktoré si ES uplatnil voči spoločnosti Locatrans, svojmu bývalému zamestnávateľovi, po skončení pracovnej zmluvy.
Právny rámec
Rímsky dohovor
3
Článok 3 ods. 1 Rímskeho dohovoru stanovuje:
„Zmluva sa spravuje právnym poriadkom, ktorý si zvolia účastníci zmluvy. Voľba musí byť dostatočne spoľahlivo vyjadrená alebo vyplývať z ustanovení zmluvy alebo z okolností prípadu. Zmluvné strany si môžu zvoliť právny poriadok, ktorým sa bude spravovať celá zmluva alebo len jej časť.“
4
Článok 6 tohto dohovoru, nazvaný „Individuálne pracovné zmluvy“, stanovuje:
„1.   Bez ohľadu na ustanovenia článku 3 nemôžu účastníci pracovnej zmluvy svojou voľbou rozhodného práva zbaviť zamestnanca ochrany, ktorú mu poskytujú imperatívne normy právneho poriadku uplatniteľného podľa odseku 2 pri absencii voľby.
2.   Bez ohľadu na ustanovenia článku 4 sa pracovná zmluva pri absencii voľby rozhodného práva podľa článku 3 spravuje:
a)
právnym poriadkom štátu, v ktorom zamestnanec obvykle vykonáva prácu na základe zmluvy, aj keď prechodne pracuje v inom štáte
alebo
b)
ak zamestnanec obvykle nevykonáva prácu v jednom štáte, právnym poriadkom štátu, v ktorom sa nachádza prevádzkareň, ktorá ho najala;
ak z celkových okolností nevyplýva, že zmluva má užšiu väzbu s iným štátom; v takom prípade sa zmluva spravuje právnym poriadkom tohto štátu.“
5
Prvý protokol o výklade Dohovoru o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky otvorenému na podpis v Ríme 19. júna 1980 Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 48, 1989, s. 1) stanovuje v článku 2:
„Každý z nižšie uvedených súdov môže požiadať Súdny dvor o rozhodnutie o prejudiciálnej otázke, ktorá vyplýva z prejednávania veci a ktorá sa týka výkladu ustanovení obsiahnutých v právnych nástrojoch uvedených článku 1, ak tento súd považuje zodpovedanie takejto otázky za potrebné pre vydanie rozhodnutia:
…
b) odvolacie súdy zmluvných štátov.“
Nariadenie Rím I
6
Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6, ďalej len „nariadenie Rím I“) nahradilo Rímsky dohovor. Toto nariadenie sa uplatňuje na zmluvy uzavreté od 17. decembra 2009.
7
Článok 8 nariadenia Rím I s názvom „Individuálne pracovné zmluvy“ stanovuje:
„1.   Individuálna pracovná zmluva sa spravuje právnym poriadkom zvoleným zmluvnými stranami v súlade s článkom 3. Takáto voľba práva však nesmie zbaviť zamestnanca ochrany, ktorú mu poskytujú také ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou podľa práva, ktoré by v prípade absencie voľby bolo podľa odsekov 2, 3 a 4 tohto článku rozhodným.
2.   Pokiaľ si zmluvné strany nezvolili rozhodné právo pre individuálnu pracovnú zmluvu, zmluva sa spravuje právnym poriadkom krajiny, v ktorej zamestnanec obvykle vykonáva prácu na základe zmluvy, alebo ak tomu tak nie je, právnym poriadkom krajiny, z ktorej takúto prácu vykonáva. Za zmenu krajiny obvyklého miesta výkonu práce sa nepovažuje, ak zamestnanec dočasne pracuje v inej krajine.
3.   Ak rozhodné právo nemožno určiť podľa odseku 2, zmluva sa spravuje právnym poriadkom krajiny miesta podnikania, prostredníctvom ktorého bol zamestnanec zamestnaný.
4.   Ak z celkovej situácie vyplýva, že zmluva má užšiu väzbu s inou krajinou, než je krajina uvedená v odsekov 2 alebo 3, uplatní sa právny poriadok tejto inej krajiny.“
Bruselský dohovor
8
Bruselský dohovor z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmenený následnými dohovormi o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru (ďalej len „Bruselský dohovor“) v článku 5 stanovuje:
„Osobu s bydliskom na území jedného zmluvného štátu možno žalovať v druhom zmluvnom štáte,
1)
v zmluvných veciach pred súdom podľa miesta, kde bola alebo má byť splnená povinnosť, ktorá je základom žaloby; vo veciach individuálnych pracovných zmlúv je takým miestom miesto, kde pracovník obvykle vykonáva svoju prácu; ak pracovník obvykle nevykonáva prácu v jednom štáte, zamestnávateľ sa môže rovnako obrátiť na súd podľa miesta, kde sa nachádza prevádzkareň, ktorá pracovníka zamestnala.
…“
Nariadenie Brusel I
9
Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42, ďalej len „nariadenie Brusel I“) nahradilo Bruselský dohovor.
10
Článok 19 tohto nariadenia stanovuje:
„Zamestnávateľa s bydliskom v členskom štáte možno žalovať:
1.
na súdoch členského štátu, v ktorom má bydlisko, alebo
2.
v inom členskom štáte
a)
na súdoch podľa miesta, kde zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu alebo na súdoch podľa miesta, kde naposledy prácu vykonával, alebo
b)
ak zamestnanec prácu nevykonáva alebo obyčajne nevykonával v jednej krajine, na súdoch podľa miesta, kde sa nachádza alebo nachádzala prevádzka, ktorá zamestnanca najala.“
Nariadenie Brusel Ia
11
Nariadenie Brusel I bolo zrušené a nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1, ďalej len „nariadenie Brusel Ia“). Článok 19 nariadenia Brusel I je teraz článkom 21 nariadenia Brusel Ia.
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
12
ES bol prijatý do zamestnania ako vodič na základe pracovnej zmluvy uzavretej 15. októbra 2002 v spoločnosti Locatrans Sàrl, dopravnej spoločnosti so sídlom v Bettemburgu (Luxembursko), na pracovný úväzok v rozsahu 166 hodín mesačne. V pracovnej zmluve sa stanovilo, že rozhodným právom je luxemburské právo a že krajiny, ktorých sa preprava týka, sú najmä Nemecko, krajiny Beneluxu, Taliansko, Španielsko, Portugalsko a Rakúsko.
13
Listom zo 14. januára 2014 Locatrans informovala ES o svojom rozhodnutí znížiť jeho týždenný pracovný čas na 35 hodín, t. j. 151,55 hodiny mesačne s účinnosťou od 16. júla 2014. ES proti tejto zmene namietal.
14
Listom z 31. marca 2014 Locatrans oznámila ES, že na základe analýzy jeho zamestnaneckej činnosti za predchádzajúcich osemnásť mesiacov zistila, že podstatnú časť svojej zamestnaneckej činnosti, a to viac ako 50 %, vykonával vo Francúzsku, a že je preto povinná prihlásiť ho do francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia.
15
Listom zo 17. apríla 2014 Locatrans potvrdila ES ponuku zamestnania vo francúzskej spoločnosti a oznámila mu, že od 16. júla 2014 už nebude patriť medzi zamestnancov Locatrans, pretože odmietol skrátenie svojho pracovného úväzku.
16
Dňa 8. januára 2015 ES podal na Conseil de prud’hommes de Dijon (Rada pre pracovnoprávne spory Dijon, Francúzsko) žalobu, ktorou sa domáhal spochybnenia skončenia jeho pracovnej zmluvy a vyplatenia rôznych náhrad.
17
V rozsudku zo 4. apríla 2017 tento súdny orgán zamietol nároky ES z dôvodu, že na plnenie a ukončenie jeho pracovnej zmluvy sa vzťahuje luxemburské právo, že jeho výpoveď bola jasná a jednoznačná a že neexistuje dôvod prekvalifikovať ju na nespravodlivé ukončenie pracovného pomeru.
18
ES podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Cour d’appel de Dijon (Odvolací súd Dijon, Francúzsko), ktorý rozsudkom z 2. mája 2019 zrušil uvedený rozsudok.
19
Cour d’appel de Dijon (Odvolací súd Dijon) uviedol, že zmluvné strany predmetnej pracovnej zmluvy sa rozhodli uplatniť na pracovnoprávny vzťah luxemburské právo, ale že v liste z 31. marca 2014 spomenutom v bode 14 tohto rozsudku Locatrans uznala, že ES vykonával podstatnú časť svojej práce vo Francúzsku, čo potvrdil aj ES. Vzhľadom na článok 6 Rímskeho dohovoru tento súd usudzoval, že zmluvné strany svojou voľbou luxemburského práva nemohli zbaviť ES ochrany, ktorú mu poskytovali kogentné normy francúzskeho práva, ako sú ustanovenia týkajúce sa zmeny a ukončenia pracovnej zmluvy.
20
V dôsledku toho Cour d’appel de Dijon (Odvolací súd Dijon) po prekvalifikovaní ukončenia pracovnej zmluvy na výpoveď zo strany zamestnávateľa konštatoval, že výpoveď zo strany zamestnávateľa nie je založená na skutočnom a vážnom dôvode, a uložil spoločnosti Locatrans povinnosť zaplatiť ES určité náhrady škody.
21
Locatrans proti tomuto rozsudku podala odvolanie na Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
22
Tento súd pripomenul, že článok 6 Rímskeho dohovoru v odseku 1 stanovuje, že strany pracovnej zmluvy nemôžu svojou voľbou rozhodného práva zbaviť zamestnanca ochrany, ktorú mu poskytujú kogentné normy právneho poriadku uplatniteľného pri absencii takej voľby. Okrem toho uviedol, že odsek 2 tohto článku 6 stanovuje kolízne kritériá pracovnej zmluvy, na základe ktorých sa má určiť lex contractus v prípade absencie voľby zmluvných strán, pričom kritériom stanoveným v tomto článku 6 ods. 2 písm. a) je kritérium štátu, v ktorom zamestnanec „obvykle vykonáva svoju prácu“.
23
Vnútroštátny súd tiež uvádza, že vo svojom rozsudku z 15. marca 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 50), Súdny dvor rozhodol, že toto posledné uvedené ustanovenie sa má vykladať v tom zmysle, že za predpokladu, že zamestnanec vykonáva svoje činnosti vo viac ako jednom zmluvnom štáte, sa za štát, v ktorom zamestnanec pri plnení zmluvy obvykle vykonáva svoju prácu v zmysle tohto ustanovenia, považuje štát, v ktorom alebo z ktorého vzhľadom na všetky okolnosti, ktoré sú príznačné pre túto činnosť, plní zamestnanec podstatnú časť svojich povinností vo vzťahu k zamestnávateľovi.
24
V uvedenom rozsudku sa Súdny dvor opieral aj o svoju judikatúru týkajúcu sa výkladu kritérií v článku 5 bodu 1 Bruselského dohovoru, z čoho vyplýva zámer Súdneho dvora podať jednoznačný výklad kolíznych kritérií vo veciach kompetenčných sporov a kolízie právnych poriadkov.
25
Pokiaľ však ide o tento článok 5 bod 1, Súdny dvor vo svojom rozsudku z 27. februára 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), rozhodol, že pokiaľ ide o pracovnú zmluvu, na základe ktorej zamestnanec vykonáva rovnaké činnosti pre svojho zamestnávateľa vo viac než jednom zmluvnom štáte, sa na to, aby sa určilo miesto, kde dotknutá osoba obvykle vykonávala svoju prácu v zmysle uvedeného ustanovenia, v zásade musí zohľadniť celé trvanie pracovného pomeru. Malo by sa však zohľadniť posledné obdobie výkonu práce, ak pracovník po tom, čo svoju prácu vykonával počas určitého obdobia na určitom mieste, vykonáva svoje činnosti trvalo na inom mieste, keďže podľa jasnej vôle zmluvných strán sa má toto posledné uvedené miesto stať novým obvyklým miestom výkonu práce v zmysle tohto článku 5 bodu 1.
26
Vzhľadom na túto judikatúru sa vnútroštátny súd pýta, či je na určenie rozhodného práva pri absencii voľby účastníkov zmluvy potrebné zohľadniť celú dĺžku pracovného pomeru s cieľom určiť miesto, kde dotknutá osoba obvykle vykonávala prácu v zmysle článku 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru alebo by sa malo zohľadniť posledné obdobie výkonu práce.
27
Podľa tohto súdu je síce kritérium posledného miesta, kde zamestnanec obvykle vykonával svoju prácu, relevantné na určenie súdu, na ktorý sa zamestnanec môže obrátiť, keďže toto kritérium mu umožňuje podať žalobu s nižšími nákladmi, ale pretrváva pochybnosť, ak sa má takýto prístup uplatniť aj na určenie rozhodného práva v prípade absencie voľby zmluvných strán pracovnej zmluvy, keďže takýto prístup by mohol viesť k tomu, že tá istá pracovná zmluva by postupne podliehala rôznym kogentným právnym poriadkom v závislosti od zmeny miesta výkonu práce zamestnanca.
28
Za týchto podmienok Cour de cassation (Kasačný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa články 3 a 6 [Rímskeho dohovoru] vykladať v tom zmysle, že ak zamestnanec vykonáva tú istú činnosť pre svojho zamestnávateľa vo viac než jednom zmluvnom štáte, na určenie rozhodného práva, ktoré by sa použilo v prípade, ak by si účastníci zmluvy rozhodné právo nezvolili, sa musí zohľadniť celé trvanie pracovného pomeru, aby sa určilo miesto, kde dotknutá osoba obvykle vykonávala prácu, alebo sa má zohľadniť posledné obdobie výkonu práce, ak zamestnanec po tom, čo určitý čas vykonával prácu na určitom mieste, následne trvalo vykonáva činnosť na inom mieste, ktoré sa má podľa jasného zámeru účastníkov zmluvy stať novým obvyklým miestom výkonu práce?“
O prejudiciálnej otázke
29
Na úvod treba poznamenať, že ES bez toho, aby výslovne namietal neprípustnosť prejudiciálnej otázky, spochybňuje skutkový predpoklad, na ktorom je táto otázka založená, pričom tvrdí, že počas svojho pracovného pomeru v skutočnosti nezmenil miesto výkonu práce. Naopak, svoju dopravnú činnosť musel vykonávať na viacerých miestach, ale s Francúzskom mal užšiu väzbu, pričom Locatrans túto skutkovú situáciu s konečnou platnosťou potvrdila až pri skončení jeho pracovnej zmluvy. Položená otázka teda nie je relevantná.
30
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry článok 267 ZFEÚ zavádza postup priamej spolupráce medzi Súdnym dvorom a súdmi členských štátov. V rámci tohto postupu, ktorý vychádza z jednoznačného rozdelenia úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, je na posúdenie konkrétneho skutkového stavu príslušný vnútroštátny súd, ktorému prináleží, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia pre možnosť vydať svoj rozsudok, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru, pričom Súdny dvor je oprávnený vyjadriť sa výlučne k výkladu alebo platnosti textu práva Únie na základe skutkového stavu, ktorý mu opísal vnútroštátny súd [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. marca 1978, Oehlschläger, C‑104/77, EU:C:1978:69, bod 4, ako aj zo 4. októbra 2024, Schrems (Sprístupnenie údajov širokej verejnosti), C‑446/21, EU:C:2024:834, bod 42 a citovanú judikatúru].
31
Na položenú otázku preto treba odpovedať s prihliadnutím na skutkové okolnosti, na ktorých je založená, ako ich uviedol vnútroštátny súd.
32
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 3 a 6 Rímskeho dohovoru majú vykladať v tom zmysle, že ak zamestnanec po tom, čo vykonával svoju prácu počas určitého obdobia na určenom mieste, má vykonávať svoje činnosti na inom mieste, ktoré sa má stať novým obvyklým miestom výkonu práce tohto zamestnanca, treba toto posledné uvedené miesto zohľadniť na určenie rozhodného práva, ktoré by bolo uplatniteľné v prípade absencie voľby zmluvných strán.
33
S cieľom odpovedať na túto otázku treba najskôr pripomenúť, že v súlade so všeobecným pravidlom obsiahnutým v článku 3 Rímskeho dohovoru sa zmluva spravuje právnym poriadkom, ktorý si zvolia zmluvné strany.
34
Článok 6 Rímskeho dohovoru stanovuje osobitné kolízne normy týkajúce sa individuálnych pracovných zmlúv, ktoré sa odchyľujú od tohto všeobecného pravidla jednak v tom, že v odseku 1 tohto článku obmedzujú slobodu voľby rozhodného práva zmluvnými stranami, a jednak v tom, že v odseku 2 tohto článku stanovujú kritériá na jeho určenie v prípade absencie takejto voľby.
35
Podľa odseku 1 tohto článku 6 tak účastníci pracovnej zmluvy nemôžu svojou voľbou rozhodného práva podľa článku 3 Rímskeho dohovoru zbaviť zamestnanca ochrany, ktorú mu poskytujú kogentné normy právneho poriadku, ktorý by sa uplatnil podľa odseku 2 tohto článku v prípade absencie voľby.
36
Tento posledný odsek stanovuje kolízne kritériá pracovnej zmluvy, na základe ktorých sa musí určiť lex contractus pri absencii voľby strán. Z odkazu uvedeného v odseku 1 článku 6 Rímskeho dohovoru na odsek 2 tohto článku však vyplýva, že kritériá uvedené v tomto poslednom uvedenom odseku sú relevantné aj vtedy, keď si zmluvné strany zvolili rozhodné právo pre zmluvu. Aj v tomto prípade totiž tieto kritériá umožňujú na účely zaručenia ochrany kogentných noriem právneho poriadku, ktorý by sa uplatnil na základe týchto kritérií na zamestnanca v súlade s článkom 6 ods. 1 Rímskeho dohovoru, určiť, ktorý právny poriadok sa bude uplatňovať. Uplatnenie týchto kritérií teda môže viesť k uplatneniu iného právneho poriadku, než je právny poriadok, ktorý si zvolili zmluvné strany.
37
Týmito kritériami sú kritérium štátu, kde zamestnanec „obvykle vykonáva prácu“, stanovené v článku 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru, a v prípade neexistencie takéhoto miesta kritérium miesta, kde sa nachádza „prevádzkareň, ktorá ho najala“, ako stanovuje článok 6 ods. 2 písm. b) tohto dohovoru.
38
Okrem toho podľa poslednej vety tohto odseku 2 sa tieto dve kolízne kritériá neuplatnia, ak vyplýva „z celkových okolností…, že pracovná zmluva má užšiu väzbu s iným štátom; v takom prípade sa zmluva spravuje právnym poriadkom tohto štátu“.
39
Ak má teda súd uplatniť článok 6 Rímskeho dohovoru, musí najprv určiť rozhodné právo na základe osobitných kolíznych kritérií, ktoré sa nachádzajú v odseku 2 písm. a) a b) tohto článku a ktoré spĺňajú všeobecnú požiadavku predvídateľnosti práva, a tým aj právnej istoty vo zmluvných vzťahoch (pozri rozsudok z 12. septembra 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, bod 35 a citovanú judikatúru).
40
Pokiaľ ide v tejto súvislosti o písmeno a) článku 6 ods. 2 Rímskeho dohovoru, Súdny dvor rozhodol, že kritérium štátu, v ktorom zamestnanec „obvykle vykonáva prácu“, uvedené v tomto písmene, sa má vykladať extenzívne, zatiaľ čo kritérium sídla „prevádzkarne, ktorá ho najala“, stanovené v písmene b) odseku 2) tohto článku, sa má uplatniť v prípade, že súd, ktorému bola vec predložená, nie je schopný určiť štát obvyklého miesta výkonu práce (rozsudky z 15. marca 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 43, a z 15. decembra 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, bod 35).
41
V prípade pracovníka vykonávajúceho svoju činnosť vo viac ako jednom zmluvnom štáte sa teda kritérium uvedené v tomto článku 6 ods. 2 písm. a) uplatní aj vtedy, ak súd, ktorému bola vec predložená, môže určiť štát, s ktorým má práca významnú väzbu (rozsudky z 15. marca 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 44, a z 15. decembra 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, bod 36).
42
V takom prípade treba kritérium štátu obvyklého výkonu práce chápať tak, že odkazuje na miesto, v ktorom alebo z ktorého zamestnanec skutočne vykonáva svoje pracovné činnosti, a v prípade neexistencie strediska činností na miesto, kde vykonáva väčšinu svojich činností (rozsudky z 15. marca 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 45, a z 15. decembra 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, bod 37).
43
Treba však uviesť, že veci, v ktorých boli vydané rozsudky z 15. marca 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), a 15. decembra 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842), sa týkali pracovníka, ktorý počas celého svojho pracovného pomeru vykonával svoje činnosti vo viac ako jednom zmluvnom štáte a pre ktorého kolízne kritérium viedlo k určeniu toho istého obvyklého miesta práce. Naproti tomu vzhľadom na skutkový rámec opísaný vnútroštátnym súdom sa spor vo veci samej týka situácie pracovníka, ktorý vykonával svoje činnosti aj vo viacerých štátoch, ale v ktorom sa obvyklé miesto výkonu práce premiestnilo na územie iného zmluvného štátu počas posledného obdobia plnenia jeho pracovnej zmluvy.
44
Pokiaľ ide o situáciu, aká je uvedená v predchádzajúcom bode, treba konštatovať, že znenie článku 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru neobsahuje žiadne spresnenie týkajúce sa obdobia pracovnoprávneho vzťahu, ktoré sa má zohľadniť na účely určenia štátu, v ktorom zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu v zmysle tohto ustanovenia. V prípade neexistencie takéhoto spresnenia je teda na účely tohto určenia potrebné zohľadniť pracovnoprávny vzťah ako celok.
45
Ak v priebehu pracovnoprávneho vzťahu ako celku došlo k zmene obvyklého miesta výkonu práce, nie je možné určiť žiadny štát v zmysle článku 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru.
46
V tomto kontexte sa vnútroštátny súd pýta, či kritérium štátu, v ktorom zamestnanec „obvykle vykonáva prácu“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru, možno vykladať analogicky s kritériom „miesta, kde zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu“, uvedeným v článku 5 bode 1 Bruselského dohovoru, ako ho vyložil Súdny dvor vo svojom rozsudku z 27. februára 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
47
Vnútroštátny súd uvádza, že v tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že pokiaľ ide o pracovnú zmluvu, pri plnení ktorej zamestnanec vykonáva pre zamestnávateľa tie isté činnosti vo viac ako jednom zmluvnom štáte, treba na určenie miesta, kde dotknutá osoba obvykle vykonávala prácu, v zásade zohľadniť celé trvanie pracovného pomeru, v zmysle článku 5 bodu 1 (rozsudok z 27. februára 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, bod 58). Malo by sa však zohľadniť posledné obdobie výkonu práce, ak pracovník po tom, čo svoju prácu vykonával počas určitého obdobia na určitom mieste, vykonáva svoje činnosti trvalo na inom mieste, keďže podľa jasnej vôle zmluvných strán sa má toto posledné uvedené miesto stať novým obvyklým miestom výkonu práce v zmysle tohto článku 5 bodu 1 (rozsudok z 27. februára 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, bod 54).
48
V tejto súvislosti je nesporné, že Súdny dvor v bode 33 svojho rozsudku z 15. marca 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), odkázal na výklad článku 5 bodu 1 Bruselského dohovoru na účely výkladu článku 6 ods. 2 Rímskeho dohovoru.
49
Je síce určite žiaduce, aby vecná pôsobnosť a ustanovenia Rímskeho dohovoru boli v súlade s Bruselským dohovorom, nie je však potrebné tieto ustanovenia vo svetle ustanovení Bruselského dohovoru vykladať (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 2019, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 63 a citovanú judikatúru).
50
Rímsky dohovor a Bruselský dohovor totiž sledujú odlišné ciele. Zatiaľ čo ustanovenia Rímskeho dohovoru sú podľa jeho článku 1 ods. 1 uplatniteľné na zmluvné záväzky v situáciách, v ktorých dochádza k stretu rôznych právnych poriadkov, a to na účely určenia rozhodného hmotného práva, Bruselský dohovor stanovuje pravidlá na určenie súdu, ktorý má právomoc rozhodovať v spore v občianskych a obchodných veciach.
51
Hoci teda v oblasti individuálnych pracovných zmlúv oba dohovory stanovujú normy na ochranu zamestnanca ako slabšej strany v zmluvnom vzťahu, nie je vždy možné preniesť výklad ustanovení jedného z nich na ustanovenia druhého.
52
Nie je najmä možné vykladať kritérium štátu, v ktorom zamestnanec „obvykle vykonáva prácu“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru, analogicky s výkladom, ktorý podal Súdny dvor vo svojom rozsudku z 27. februára 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), kritéria „miesta, kde zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu“ v zmysle článku 5 bodu 1 Bruselského dohovoru.
53
Treba totiž uviesť, že tento článok 5 bod 1 sa zmenil na článok 19 nariadenia Brusel I a následne na článok 21 nariadenia Brusel Ia, pričom tieto posledné uvedené ustanovenia výslovne odkazujú tak na „miesto, kde zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu“, ako aj na „miesto, kde naposledy prácu vykonával“. Naopak, článok 6 Rímskeho dohovoru je teraz článkom 8 nariadenia Rím I, ktorý takéto rozlišovanie nestanovuje, pretože normotvorca Únie nezosúladil toto ustanovenie s ustanovením článku 19 nariadenia Brusel I.
54
Keďže nie je možné určiť štát, v ktorom zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu v zmysle článku 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru, treba vychádzať z kritéria sídla „prevádzkarne, ktorá zamestnanca najala“, uvedeného v článku 6 ods. 2 písm. b) Rímskeho dohovoru, ktoré sa v prejednávanej veci nachádza v Bettemburgu.
55
V súlade s článkom 6 ods. 2 poslednou časťou vety Rímskeho dohovoru však platí, že ak zo všetkých okolností vyplýva, že pracovná zmluva má užšiu väzbu s iným štátom, než je štát určený na základe kolíznych kritérií uvedených v článku 6 ods. 2 písm. a) a b) Rímskeho dohovoru, vnútroštátnemu súdu prináleží odmietnuť uplatnenie týchto kritérií a uplatniť právny poriadok tohto iného štátu (pozri rozsudok z 12. septembra 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, bod 36). To isté platí v prípade, ak si zmluvné strany, tak ako v prejednávanej veci, v zmluve zvolili právo, a toto právo zbavuje zamestnanca ochrany kogentných ustanovení tohto iného právneho poriadku.
56
Vnútroštátny súd musí na tento účel zohľadniť všetky okolnosti, ktoré charakterizujú pracovnoprávny vzťah, a posúdiť okolnosť alebo okolnosti, ktoré sú podľa neho najvýznamnejšie. Medzi tieto okolnosti patrí okrem iného štát, v ktorom zamestnanec platí dane a poplatky z príjmov zo svojej činnosti, ako aj štát, v ktorom je poistený na účely sociálneho, dôchodkového a nemocenského zabezpečenia a na účely invalidity. Vnútroštátny súd musí tiež zohľadniť všetky také okolnosti veci, akými sú najmä kritériá týkajúce sa stanovenia mzdy alebo ďalších pracovných podmienok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. septembra 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, body 40 až 41).
57
V tejto súvislosti je miesto, kde pracovník vykonával svoju prácu počas posledného obdobia výkonu jeho pracovnej zmluvy, ktoré sa má stať novým obvyklým miestom výkonu práce, relevantnou skutočnosťou, ktorú treba zohľadniť v rámci preskúmania všetkých okolností podľa článku 6 ods. 2 poslednej časti vety Rímskeho dohovoru.
58
Tento výklad článku 6 ods. 2 poslednej časti vety Rímskeho dohovoru je v súlade s cieľmi sledovanými týmto ustanovením, ako aj týmto dohovorom ako celkom.
59
Vzhľadom na to, že cieľom článku 6 Rímskeho dohovoru je zaistiť primeranú ochranu zamestnanca, toto ustanovenie musí zabezpečiť, že na pracovnú zmluvu sa uplatní právny poriadok štátu, s ktorým má táto zmluva najužšiu väzbu (rozsudok z 12. septembra 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, bod 34).
60
Skutočnosť, že medzi relevantnými skutočnosťami v rámci preskúmania všetkých okolností podľa článku 6 ods. 2 poslednej časti vety tohto dohovoru sa zohľadní miesto, kde zamestnanec trvalo vykonával svoju prácu počas posledného obdobia plnenia svojej pracovnej zmluvy, ktoré sa má stať novým obvyklým miestom výkonu práce, je v súlade s týmto cieľom.
61
Cieľom Rímskeho dohovoru ako celku je súčasne zvýšiť úroveň právnej istoty posilnením dôvery v stabilitu vzťahov medzi zmluvnými stranami, čo predpokladá, že systém určovania rozhodného práva je jasný a toto právo je predvídateľné s určitým stupňom istoty (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2009, ICF, C‑133/08, EU:C:2009:617, bod 44).
62
V tejto súvislosti treba uviesť, že uplatnenie kolízneho kritéria stanoveného v článku 6 ods. 2 poslednej časti vety Rímskeho dohovoru musí v súlade s požiadavkou právnej istoty a predvídateľnosti spočívať na objektívnych skutočnostiach. Takúto skutočnosť, ktorú možno objektívne konštatovať, predstavuje okolnosť, že pracovník po tom, čo vykonával svoju prácu počas určitého obdobia na určenom mieste, vykonáva svoje činnosti trvalo na inom mieste, ktoré sa má stať novým obvyklým miestom výkonu práce.
63
V prejednávanej veci teda prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či v súlade s článkom 6 ods. 2 poslednou časťou vety Rímskeho dohovoru zo všetkých okolností vyplýva, že pracovná zmluva, o ktorú ide vo veci samej, má užšiu väzbu s Francúzskom než s Luxemburskom, ktorého právo si zmluvné strany zvolili ako rozhodné právo pre túto zmluvu a na ktorého území sa nachádza prevádzkareň, ktorá ES zamestnala. V rámci tohto preskúmania bude potrebné zohľadniť všetky okolnosti, ktoré charakterizujú pracovnoprávny vzťah, akými sú posledné obvyklé pracovisko ES a povinnosť poistenia vo francúzskom systéme sociálneho zabezpečenia.
64
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že články 3 a 6 Rímskeho dohovoru, a najmä posledná časť vety článku 6 ods. 2, sa majú vykladať v tom zmysle, že ak zamestnanec po tom, čo vykonával svoju prácu počas určitého obdobia na určenom mieste, má vykonávať svoje činnosti na inom mieste, ktoré sa má stať novým obvyklým miestom výkonu práce tohto zamestnanca, treba toto posledné uvedené miesto zohľadniť na určenie rozhodného práva, ktoré by bolo uplatniteľné v prípade absencie voľby zmluvných strán.
O trovách
65
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
Články 3 a 6 Dohovoru o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, otvoreného na podpis v Ríme 19. júna 1980, a najmä posledná časť vety článku 6 ods. 2, sa majú vykladať v tom zmysle, že ak zamestnanec po tom, čo vykonával svoju prácu počas určitého obdobia na určenom mieste, má vykonávať svoje činnosti na inom mieste, ktoré sa má stať novým obvyklým miestom výkonu práce tohto zamestnanca, treba toto posledné uvedené miesto zohľadniť na určenie rozhodného práva, ktoré by bolo uplatniteľné v prípade absencie voľby zmluvných strán.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.