NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 8. októbra 2014 (1)
Vec C‑523/13
Walter Larcher
proti
Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal
Bundessozialgericht (Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Článok 45 ZFEÚ – Článok 3 ods. 1 nariadenia (EHS) č. 1408/71 – Dávky v starobe – Zásada zákazu diskriminácie – Pracovník v členskom štáte v režime postupného odchodu do dôchodku pred odchodom do dôchodku – Zohľadnenie na vznik nároku na dávky v inom členskom štáte“
I –    Úvod
1.        Týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania sa Bundessozialgericht (Spolkový sociálny súd, Nemecko) po prvé pýta, či bráni zásada rovnosti zaobchádzania vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré stanovuje, že starobný dôchodok po postupnom odchode do dôchodku môže byť priznaný len v prípade, ak sa toto obdobie postupného odchodu uskutočnilo podľa vnútroštátnych právnych predpisov členského štátu, ktorý dôchodok priznal, a nie na základe ustanovení členského štátu, na území ktorého sa obdobie postupného odchodu do dôchodku uskutočnilo. V prípade kladnej odpovede na prvú prejudiciálnu otázku sa vnútroštátny súd po druhé pýta, či ukladá zásada rovnosti zaobchádzania povinnosť uskutočniť komparatívne posúdenie podmienok požadovaných ustanoveniami oboch dotknutých členských štátov a v prípade, ak je to tak, aký stupeň podobnosti alebo totožnosti musí existovať medzi týmito podmienkami alebo všeobecnejšie medzi režimami postupného odchodu do dôchodku týchto dvoch členských štátov.
2.        Tieto otázky vyplynuli v rámci konania, ktorého účastníkmi sú pán Larcher a Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd. Pán Larcher, rakúsky štátny príslušník, pracoval počas obdobia dlhšieho ako 29 rokov v Nemecku, po ktorom sa vrátil pracovať do Rakúska, kde sa rozhodol po tom, ako bol zamestnaný na plný pracovný úväzok, využiť postupný odchod do dôchodku so znížením svojej pracovnej doby v rozsahu 60 % obvyklej pracovnej doby v súlade s rakúskym právnym poriadkom.(2)
3.        Od roku 2006 poberá pán Larcher za rôzne odpracované obdobia v priebehu svojej profesijnej kariéry rakúsky starobný dôchodok označovaný ako „predčasný starobný dôchodok viazaný na dlhodobé poistenie“ a od roku 2009 poberá nemecký starobný dôchodok označovaný ako „starobný dôchodok viazaný na dlhodobé poistenie“. Tieto dva dôchodky nie sú predmetom sporu vo veci samej.
4.        Spor vo veci samej sa však týka starobného dôchodku priznaného po období postupného odchodu do dôchodku, o ktorý požiadal pán Larcher nemecké orgány v roku 2006.
5.        Túto žiadosť zamietol Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd z dôvodu, že obdobie postupného odchodu do dôchodku, ktoré plynulo medzi 1. marcom 2004 a 30. septembrom 2006 v Rakúsku, nebolo založené na nemeckých právnych predpisoch. Po zamietnutí správnej sťažnosti sa pán Larcher obrátil na nemecké súdy. Jeho návrhy však boli zamietnuté v prvostupňovom konaní, ako aj v odvolacom konaní. Bayrisches Landessozialgericht (krajinský sociálny súd v Bavorsku, Nemecko) sa pri zamietnutí odvolania opieral o skutočnosť, že žalobca vo veci samej nesplnil podmienku týkajúcu sa zníženia pracovnej doby stanovenú nemeckým zákonom o postupnom odchode do dôchodku (Altersteilzeitgesetz)(3), konkrétne, aby bola pracovná doba znížená na polovicu obvyklej pracovnej doby, keďže pán Larcher znížil svoju pracovnú dobu o 60 %, to znamená v rozsahu väčšom ako 50 % požadovanom nemeckými právnymi predpismi.
6.        Pán Larcher sa preto rozhodol podať opravný prostriedok „Revision“ na Bundessozialgericht.
7.        Na podporu svojho opravného prostriedku tvrdí, že odvolací súd porušil ustanovenia nemeckého práva o znížení pracovnej doby tým, že ich vykladal spôsobom, ktorý je v rozpore s právom Únie. Podľa navrhovateľa vo veci samej je výklad podaný odvolacím súdom v rozpore so zákazom diskriminácie na základe štátnej príslušnosti a so zásadou voľného pohybu. Pán Larcher sa odkazujúc na rozsudok Öztürk(4) domnieva, že v prejednávanej veci došlo k nepriamej diskriminácii, ktorá nie je odôvodnená.
8.        Vnútroštátny súd uvádza, že otázky položené v spore vo veci samej nemožno riešiť len na základe existujúcej judikatúry. Tento súd však konštatuje, že ak pracovník nastúpi do zamestnania v inom členskom štáte, je pravdepodobné, že bude penalizovaný v čase odchodu do dôchodku z dôvodu rozdielu v právnych úpravách, ktoré sa na neho vzťahujú, v porovnaní s dôchodcami, ktorí celú svoju profesijnú kariéru vykonávali v jednom členskom štáte. Vnútroštátny súd sa domnieva, že články 45 ZFEÚ až 48 ZFEÚ, ako aj nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1992/2006 z 18. decembra 2006(5), by mali brániť prekážkam voľného pohybu migrujúcich pracovníkov. Podľa názoru tohto súdu môže v prejedávanom prípade existovať takáto prekážka. V rámci skúmania odôvodnenia takejto prekážky sa vnútroštátny súd, ktorý sa prikláňa k porovnaniu režimov postupného odchodu do dôchodku oboch dotknutých členských štátov, pýta na prvky, ktoré treba na tento účel brať do úvahy.
9.        Za týchto podmienok Bundessozialgericht rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Bráni zásada rovnosti [zaobchádzania], ktorá je zakotvená v článku 39 ods. 2 ES (teraz článok 45 ods. 2 ZFEÚ) a článku 3 ods. 1 nariadenia [č. 1408/71], takému vnútroštátnemu ustanoveniu, podľa ktorého je starobný dôchodok po postupnom odchode do dôchodku podmienený tým, že postupný odchod do dôchodku sa uskutočnil podľa vnútroštátnych právnych predpisov tohto členského štátu, a nie iného členského štátu?
2.      V prípade kladnej odpovede: aké požiadavky stanovuje zásada rovnosti zaobchádzania v článku 39 ods. 2 ES… a článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 na rovnocenné postavenie postupného odchodu do dôchodku, ktorý sa uskutočnil podľa právnych predpisov iného členského štátu, ako podmienky vnútroštátneho nároku na starobný dôchodok?
a)      Je nutné komparatívne posúdenie podmienok postupného odchodu do dôchodku?
b)      V prípade kladnej odpovede: stačí, keď je postupný odchod do dôchodku, pokiaľ ide o jeho funkciu a štruktúru, v oboch členských štátoch stanovený v zásade podobne?
c)      Alebo musia byť podmienky postupného odchodu do dôchodku stanovené v oboch členských štátoch zhodne?“
10.      K týmto otázkam podali písomné pripomienky pán Larcher, nemecká vláda a Európska komisia.
II – Analýza
A –    Všeobecne o režime postupného odchodu do dôchodku a o prvej prejudiciálnej otázke
11.      Vzhľadom na rýchlo starnúcu európsku populáciu Európska únia a členské štáty zahrnuli do cieľov rôznych stratégií zamestnanosti iniciovaných od roku 2000(6) opatrenia na podporu predĺženia pracovného života tzv. „vekovo starších“ pracovníkov, ktoré majú takisto prispievať k cieľu zaistiť životaschopnosť zdravotných systémov, systému sociálneho zabezpečenia, ako aj dôchodkových režimov.(7)
12.      Niektoré členské štáty zaviedli najmä v tejto súvislosti režimy postupného odchodu do dôchodku.(8)
13.      Spoločným znakom týchto režimov je umožniť postupný prechod z pracovného života do starobného dôchodku prostredníctvom zníženia pracovnej doby.(9) Pracovníci, ktorí dosiahli určitý vek, si tak môžu znížiť pracovnú dobu tým, že napríklad prejdú zo zamestnania na plný úväzok do zamestnania na polovičný úväzok na obdobie, ktoré im ostáva do odchodu do dôchodku, pričom strata príjmu im je spravidla nahradená dôchodkom alebo dávkami vyplácanými zamestnávateľom alebo zo zamestnaneckých fondov.(10) Niektoré z týchto režimov sledujú aj iné ciele, ako je stabilita vnútroštátneho systému sociálneho zabezpečenia alebo tak ako nemecký a rakúsky režim v spore vo veci samej, boj proti nezamestnanosti, keďže pracovná doba uvoľnená osobou využívajúcou postupný odchod do dôchodku umožňuje prijať do zamestnania (mladého) uchádzača o zamestnanie alebo učňa.(11)
14.      V Nemecku, kde pán Larcher neúspešne požiadal o vyplatenie dôchodku po postupnom odchode do dôchodku, podlieha tento dôchodok splneniu podmienok stanovených v článku 237 zákonníka sociálneho zabezpečenia, knihe VI (Sozialgesetzbuch Sechstes Buch, ďalej len „SGB VI“), medzi ktoré patria podmienky vstupu do režimu postupného odchodu do dôchodku vrátane podmienok týkajúcich sa zníženia pracovnej doby o 50 % týždennej pracovnej doby vykonávanej dovtedy.
15.      Z informácií obsiahnutých v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, po prvé, že pán Larcher splnil všetky podmienky stanovené v článku 237 SGB VI okrem podmienky týkajúcej sa zníženia pracovnej doby na 50 % počas obdobia postupného odchodu do dôchodku, keďže pán Larcher si znížil svoju pracovnú dobu, ako už bolo uvedené, na 40 % v súlade s rakúskymi právnymi predpismi, a po druhé, obdobie postupného odchodu do dôchodku, ktoré bolo uskutočnené v inom členskom štáte, nepredstavuje prekážku vyplácania dôchodku z titulu postupného odchodu do dôchodku upraveného v SGB VI z nemeckého fondu sociálneho poistenia, pokiaľ sú splnené podmienky stanovené v SGB VI.
16.      Predmetom prvej prejudiciálnej otázky je presnejšie otázka, či bráni zásada voľného pohybu pracovníkov podľa článku 45 ZFEÚ viac ako zásada rovnosti zaobchádzania tomu, aby členský štát vyžadoval na priznanie starobného dôchodku po postupnom odchode do dôchodku splnenie všetkých podmienok stanovených svojimi vnútroštátnymi právnymi predpismi na priznanie nároku na tento dôchodok.
17.      Pán Larcher a Komisia navrhujú dať na túto otázku kladnú odpoveď z dôvodu, že takéto právne predpisy predstavujú nepriamu diskrimináciu migrujúcich pracovníkov a v každom prípade ich odrádzajú od uskutočnenia ich postupného odchodu do dôchodku v iných členských štátoch. Odkazom na vec, ktorá viedla k rozsudku Öztürk (EU:C:2004:232) a všeobecne na judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa rovnakého posudzovania vecného stavu, sa dotknuté osoby v podstate domnievajú, že členský štát nemôže bez porušenia práva na voľný pohyb vyžadovať, aby boli podmienky, ktoré upravujú postupný odchod do dôchodku v inom členskom štáte, formulované na účely priznania starobného dôchodku po postupnom odchode do dôchodku migrujúcemu pracovníkovi rovnako, ako sú podmienky v členskom štáte, v ktorom bolo o dôchodok požiadané.
18.      Pokiaľ ide o nemeckú vládu, tá predovšetkým pripomína, že pracovník, ktorý využíva svoje právo na voľný pohyb, musí počítať s nevýhodami vyplývajúcimi z rozdielov medzi právnymi predpismi členských štátov týkajúcimi sa sociálneho zabezpečenia. Domnieva sa však, že v prípade poberania dôchodku členský štát nesmie vopred vylúčiť, aby obdobie postupného odchodu do dôchodku mohlo byť uskutočnené v inom členskom štáte, ktorý tiež upravuje takýto režim. V tomto prípade musí byť pracovníkovi umožnené splniť podmienky vyžadované členských štátom, v ktorom bolo o dôchodok požiadané.
19.      Pokiaľ ide o mňa, usudzujem, že je potrebné obmedziť odpoveď, ktorá sa má dať, na vzťahy medzi spornou podmienkou v konaní vo veci samej, konkrétne zníženie pracovnej doby o 50 % stanovené v článku 237 SGB VI, a voľným pohybom pracovníkov, keďže táto podmienka by mala byť podľa môjho názoru kvalifikovaná ako prekážka tejto slobody a musí byť považovaná za neprimeranú vo vzťahu k cieľu sledovanému nemeckým zákonodarcom.
20.      V prvom rade, na rozdiel od toho, čo tvrdia pán Larcher a Komisia, podľa môjho názoru nemožno vyriešiť prvú prejudiciálnu otázku použitím judikatúry týkajúcej sa rovnakého posudzovania vecného stavu, najmä použitím rozsudku Öztürk (EU:C:2004:232).
21.      Koncept rovnakého posudzovania vecného stavu, ktorý sa vyvinul v tejto judikatúre, má za cieľ predovšetkým to, aby situácie, ktoré nastali v jednom členskom štáte, boli posudzované rovnakým spôsobom, ako keby nastali v členskom štáte, v ktorých majú vyvolávať účinky.(12)
22.      Táto judikatúra, ktorá bola vyvinutá z veľkej časti v súvislosti s výkladom článku 45 ZFEÚ a/alebo nariadenia č. 1408/71, v zásade ukladá každému členskému štátu, ktorý podmieňuje priznanie sociálnych dávok získaním poistného obdobia alebo príslušného obdobia pracovníkom výlučne vo svojom území, povinnosť uznávať rovnocenné obdobia získané týmto pracovníkom na území iných členských štátov.
23.      K takémuto rozhodnutiu dospel Súdny dvor špecificky vo veci Öztürk. V tejto veci Súdny dvor usúdil, že členský štát, v tomto prípade Rakúsko, nemôže podmieniť vznik nároku na predčasný starobný dôchodok z dôvodu nezamestnanosti tým, aby dotknutá osoba (v tomto prípade pracovník tureckej štátnej príslušnosti, ktorý pracoval čiastočne v Rakúsku a v Nemecku predtým, ako sa stal nezamestnaným v Nemecku) poberala počas určitého obdobia predchádzajúceho žiadosti o dôchodok dávky v nezamestnanosti výlučne od prvého členského štátu.(13)
24.      Súdny dvor už predtým podobne rozhodol, že voľný pohyb pracovníkov bráni tomu, aby právne predpisy členského štátu, ktoré umožňujú za určitých podmienok predĺženie príslušného obdobia na vznik nároku na invalidný dôchodok, neustanovovali možnosť predĺženia, keď skutočnosti alebo okolnosti zodpovedajúce tým, ktoré predĺženie umožňujú, nastali v inom členskom štáte,(14) alebo aby členský štát odmietol zohľadniť na účely vzniku nároku na dôchodok pracovné obdobia, ktoré osoba podliehajúca osobitnému režimu platnému pre štátnych zamestnancov alebo pre osoby, ktoré sa za také považujú (v tomto prípade lekár v gréckom verejnom sektore, ktorý podlieha osobitnému režimu podľa nariadenia č. 1408/71), odpracovala vo verejnoprávnych nemocničných zariadeniach iného členského štátu, kde vnútroštátne právne predpisy takéto zohľadnenie povoľujú v prípade, že tieto obdobia boli odpracované na vnútroštátnom území v podobných zariadeniach.(15)
25.      Súdny dvor v ďalších prípadoch rovnako považoval za nezlučiteľnú so Zmluvami skutočnosť, že členský štát nezohľadnil na účely priznania nároku na starobný dôchodok obdobia venované výchove dieťaťa, ktoré boli dosiahnuté na území iného členského štátu, tak, ako keby boli tieto obdobia dosiahnuté na území prvého členského štátu.(16)
26.      Tento smer judikatúry by bolo možné preniesť na konanie vo veci samej, ak by sa týkalo napríklad predpokladu, podľa ktorého bolo pánovi Larcherovi napriek splneniu všetkých podmienok stanovených nemeckými právnymi predpismi zahŕňajúcimi zníženie pracovnej doby na 50 % odopreté priznanie starobného dôchodku po postupnom odchode do dôchodku z dôvodu, že obdobie postupného odchodu do dôchodku nebolo dosiahnuté na nemeckom území.
27.      Ako som však prinajmenšom formálne zdôraznil, po prvé, nemecká právna úprava nevyžaduje na účely priznania dôchodku, aby bol postupný odchod do dôchodku dosiahnutý v Nemecku, a po druhé, pán Larcher nesplnil podmienku upravenú nemeckými právnymi predpismi znížiť svoju pracovnú dobu o 50 % počas postupného odchodu do dôchodku v Rakúsku.
28.      Hlavná otázka v súvislosti s touto vecou sa teda netýka rovnakého posudzovania situácií alebo okolností, ktoré nastali v členskom štáte, akoby k nim došlo na území členského štátu, v ktorom bolo požiadané o dávky sociálneho zabezpečenia na účely splnenia podmienok stanovených právnymi predpismi uvedeného členského štátu.
29.      Táto otázka sa skôr týka prípadnej povinnosti členského štátu, aby na účely priznania starobného dôchodku po období postupného odchodu do dôchodku uznal právne podmienky stanovené iným členským štátom a umožňujúce dosiahnuť rovnaké obdobie postupného odchodu do dôchodku za porovnateľné s vlastnými podmienkami.
30.      Inými slovami, vnútroštátny súd sa nepýta na rovnaké posudzovanie vecných situácií, ale na porovnanie právnych podmienok.
31.      Po tomto spresnení je v prejednávanej veci nesporné, že starobný dôchodok po postupnom odchode do dôchodku predstavuje dávku v starobe podľa článku 4 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 a že, ako pripustil Súdny dvor, v prípade neexistencie harmonizácie na úrovni Únie prislúcha právnym predpisom každého členského štátu určiť podmienky priznávania dávok v oblasti sociálneho zabezpečenia.(17)
32.      Pri výkone tejto právomoci je však potrebné dodržiavať právo Únie, najmä ustanovenia v oblasti voľného pohybu pracovníkov.(18)
33.      Je preto potrebné overiť, či je podmienka vyžadovaná nemeckými právnymi predpismi, aby si pracovník znížil svoju pracovnú dobu o 50 % počas obdobia postupného odchodu do dôchodku prebiehajúceho v inom členskom štáte, ako je Spolková republika Nemecko, na účely neskoršieho získania starobného dôchodku po postupnom odchode do dôchodku v Spolkovej republike Nemecko, nezlučiteľná s článkom 45 ZFEÚ, pričom je nesporné, že sa táto podmienka uplatňuje nezávisle od štátnej príslušnosti dotknutého pracovníka.
34.      Podľa judikatúry Súdneho dvora ustanovenia, ktoré bránia príslušníkovi členského štátu opustiť svoj štát pôvodu a vykonať tak svoje práva na voľný pohyb, alebo ho od toho odrádzajú, predstavujú prekážku tejto slobody dokonca aj vtedy, ak sa uplatňujú nezávisle od štátnej príslušnosti dotknutých pracovníkov.(19)
35.      Je pravda, ako to tvrdí nemecká vláda s odkazom na uvedený rozsudok von Chamier‑Glisczinski, že pri súčasnom vývoji práva Únie sa voľný pohyb pracovníkov nevzťahuje na jednoduché rozdiely vo vnútroštátnych predpisoch týkajúcich sa sociálneho zabezpečenia, ktorých nevýhody znášajú osoby, ktoré sa rozhodli využiť svoje práva na voľný pohyb.(20)
36.      Prejednávaná vec sa však odlišuje od veci, v ktorej bol vydaný rozsudok von Chamier‑Glisczinski.
37.      V uvedenom rozsudku Súdny dvor konštatoval, že situácia, v ktorej sa nachádzala pani von Chamier‑Glisczinski, po prvé vyplývala z kombinovaného uplatnenia dvoch právnych úprav v oblasti sociálneho zabezpečenia v tom zmysle, že táto nemecká štátna príslušníčka mala bydlisko v Rakúsku a žiadala o vecné dávky v odkázanosti od nemeckých orgánov, keďže takáto dávka v Rakúsku neexistovala, a po druhé, že táto situácia by bola odlišná, keby rakúske právne predpisy umožňovali priznávanie tejto vecnej dávky takým spôsobom, aby bola vyplatená dotknutej osobe rakúskymi orgánmi.(21)
38.      V tejto veci však nielenže žiadna informácia zo spisu neumožňuje vyvodiť, že pán Larcher žiadal nemecké orgány o vyplatenie starobného dôchodku po postupnom odchode do dôchodku z dôvodu, že takýto dôchodok v Rakúsku neexistuje, ale žiadna skutočnosť navyše nenaznačuje, že by bola situácia pána Larchera odlišná, keby bola rakúska právna úprava zmenená.
39.      V skutočnosti sa sporná podmienka, konkrétne zníženie pracovnej doby na 50 % počas obdobia postupného odchodu do dôchodku, netýka ani tak problému zosúladenia alebo odlišností právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia týkajúcich sa dávok v starobe ako výkonu prechodnej zárobkovej činnosti pred odchodom do starobného dôchodku.
40.      Pokiaľ však ide o podmienky viazané na výkon zárobkovej činnosti, Súdny dvor už rozhodol, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré „ovplyvňujú prístup pracovníkov na trh práce“(22) vrátane tých, ktoré sa vzťahujú na úpravu výkonu týchto činností,(23) predstavujú prekážky voľného pohybu pracovníkov, a nie len obyčajné nevýhody.
41.      V prejednávanej veci je takmer nepochybné, že vnútroštátne opatrenie, ktoré ukladá pracovníkovi povinnosť vykonávať svoju zárobkovú činnosť v rozsahu polovice svojej predchádzajúcej pracovnej doby, aby mohol následne poberať dôchodok po postupnom odchode do dôchodku, predstavuje tak úpravu výkonu tejto činnosti, ako aj, najmä v prípade starších pracovníkov, podmienku na prístup na pracovný trh a zotrvanie na ňom.
42.      Toto opatrenie môže preto podľa môjho názoru patriť pod pojem prekážky podľa článku 45 ZFEÚ, ako ho vykladá Súdny dvor.
43.      Tiež sa domnievam, že môže predstavovať prekážku voľného pohybu pracovníkov.
44.      Osoba, ktorá podstatnú časť svojej profesijnej kariéry odpracovala v Nemecku, tak ako pán Larcher, a ktorá by chcela poberať dôchodok po postupnom odchode do dôchodku, by bola odradená od opustenia tohto členského štátu, ak by mohla uskutočniť obdobie postupného odchodu do dôchodku len znížením svojej pracovnej doby o 50 %, pričom by tak nemohla reagovať na pracovné ponuky, dokonca aj lepšie platené, v iných členských štátoch, ktoré upravujú podobný režim, ale v ktorých tak ako v Rakúsku môže podmienka zníženia pracovnej doby pri postupnom odchode do dôchodku kolísať v súlade s právnymi predpismi medzi 40 % a 60 % obvyklej pracovnej doby.
45.      Sporná podmienka by rovnakým spôsobom mohla odrádzať zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte, ako je Spolková republika Nemecko, ktorý upravuje režim postupného odchodu do dôchodku, od zamestnania nemeckého štátneho príslušníka podľa podmienok zníženia pracovnej doby, ktoré sú odlišné od podmienok vyžadovaných v Nemecku.
46.      V tomto štádiu je preto potrebné overiť, či v súlade s judikatúrou Súdneho dvora môže byť takáto prekážka napriek tomu odôvodnená sledovaním cieľa všeobecného záujmu, pričom musí byť spôsobilá zaručiť realizovanie tohto cieľa a neprekročenie hraníc nevyhnutných na jeho dosiahnutie.(24)
47.      Tak, ako som uviedol v bode 13 týchto návrhov a ako to bolo zdôraznené nemeckou vládou v jej písomných pripomienkach, zníženie pracovnej doby o 50 % počas obdobia postupného odchodu do dôchodku má za cieľ po prvé umožniť prechod zamestnanca do dôchodku a po druhé, podporiť zamestnávanie nezamestnaných osôb alebo učňov v pracovnej dobe, ktorú uvoľnila osoba, ktorá využívala režim postupného odchodu do dôchodku.
48.      Samotnému sledovaniu týchto dvoch cieľov nemožno nič vytknúť. Pokiaľ ide najmä o podporu zamestnanosti, Súdny dvor už pripustil, že ide o legitímny cieľ sociálnej politiky.(25)
49.      Bez toho, aby bolo potrebné posudzovať spôsobilosť tejto spornej podmienky na dosiahnutie sledovaných cieľov, je však nevyhnutné uviesť, že táto podmienka je neprimeraná, ako navyše pripustila aj nemecká vláda vo svojich písomných pripomienkach.
50.      V situácii, ako je tá v spore vo veci samej, znamená prísne uplatňovanie podmienky zníženia pracovnej doby na 50 % zakázanie pracovníkovi v režime postupného odchodu do dôchodku v inom členskom štáte, ktorý uvoľnil viac ako 50 % svojej doterajšej pracovnej doby s cieľom umožniť zamestnanie mladej nezamestnanej osoby alebo učňa, a ktorý okrem toho spĺňa ostatné podmienky, ktoré boli vyžadované nemeckými právnymi predpismi, čerpať „starobný dôchodok po postupnom odchode do dôchodku“.
51.      V takomto prípade, ako uvádzajú vnútroštátny súd aj nemecká vláda vo svojich písomných pripomienkach, sa cieľ nemeckého zákonodarcu dosiahne aj znížením pracovnej doby o 60 %, keďže takto sa uvoľňuje ešte významnejšia časť pracovného miesta.(26)
52.      Podmienka zníženia pracovnej doby o 50 % vyžadovaná nemeckými právnymi predpismi, ktorú v spore vo veci samej striktne uplatňovali nemecký správny orgán, súd prvého stupňa, ako aj odvolací súd, prekračuje podľa môjho názoru hranice toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sociálnej politiky, ktorým je podpora zamestnávania mladých nezamestnaných osôb alebo učňov v pracovnom čase uvoľnenom osobou, ktorá využila režim postupného odchodu do dôchodku.
53.      Okrem toho skutočnosť, že členský štát, ktorý sleduje takýto cieľ sociálnej politiky, musí pri uplatňovaní práva Únie uznať zníženie pracovnej doby vo väčšom rozsahu, ako je 50 % počas obdobia postupného odchodu do dôchodku uskutočneného v inom členskom štáte, nemá závažný vplyv na rozpočet.(27)
54.      Je pravda, že v členských štátoch, ktoré zaviedli režim postupného odchodu do dôchodku, je strata mzdy osoby, ktorá sa zúčastňuje na tomto režime a ktorá znížila svoju pracovnú dobu, nahradená buď priamo verejnoprávnymi orgánmi, alebo nejakým spôsobom zamestnávateľom, ktorému sú spravidla dodatočné náklady preplácané štátom v rôznych formách.(28)
55.      Náhrada mzdy vyplatenej pánovi Larcherovi počas obdobia postupného odchodu do dôchodku uskutočneného v Rakúsku, vrátane zníženia pracovnej doby o ďalších 10 % nad rámec vyžadovaný nemeckými právnymi predpismi, však bola v plnom rozsahu poskytnutá Rakúskom a nie Nemeckom. Okrem toho toto zníženie pracovnej doby o ďalších 10 % nemá významný dosah na výšku starobného dôchodku po postupnom odchode do dôchodku vyplateného nemeckými orgánmi v porovnaní so sumou, ktorá bola priznaná pracovníkovi, ktorý si znížil svoju pracovnú dobu o 50 % počas obdobia postupného odchodu do dôchodku uskutočneného na nemeckom území alebo na území iného členského štátu, napríklad Rakúsko.
56.      Vzhľadom na všetky uvedené úvahy navrhujem na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať v tom zmysle, že článok 45 ZFEÚ bráni tomu, aby členský štát podmienil vyplatenie dôchodku po postupnom odchode do dôchodku tým, aby počas obdobia postupného odchodu do dôchodku znížil pracovník svoju pracovnú dobu o 50 %, keďže vzhľadom na cieľ podporiť zamestnávanie mladých nezamestnaných osôb alebo učňov sledovaný daným členským štátom ďalšie zníženie pracovnej doby, dosiahnuté v súlade s právnymi predpismi v oblasti postupného odchodu do dôchodku na území iného členského štátu, vedie automaticky k odopretiu nároku na vyplatenie tohto dôchodku.
B –    O druhej prejudiciálnej otázke
57.      Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či je potrebné na účely dodržania zásady rovnosti zaobchádzania vykonať porovnanie podmienok stanovených vnútroštátnymi právnymi predpismi o postupnom odchode do dôchodku oboch dotknutých členských štátov. V prípade kladnej odpovede sa vnútroštátny súd pýta na mieru podobnosti alebo totožnosti, ktorá musí existovať medzi týmito podmienkami, alebo všeobecnejšie medzi režimami postupného odchodu do dôchodku týchto členských štátov.
58.      Vzhľadom na odpoveď, ktorú navrhujem dať na prvú prejudiciálnu otázku, ktorá umožní vnútroštátnemu súdu dostatočným spôsobom vyriešiť spor vo veci samej s konečnou platnosťou, sa mi odpoveď na druhú otázku nezdá nevyhnutne potrebná.
59.      V tejto súvislosti a subsidiárne odpoveď na prvú otázku poskytuje určité prvky, ktoré umožňujú odpovedať aspoň čiastočne na druhú otázku.
60.      Ako to nasvedčujú predchádzajúce úvahy, podľa môjho názoru je potrebné vykonať porovnanie základných podmienok stanovených právnymi predpismi oboch dotknutých členských štátov z hľadiska cieľa alebo cieľov sledovaných členským štátom, v ktorom bolo požiadané o dôchodok po postupnom odchode do dôchodku.
61.      Nemôže obstáť tvrdenie pána Larchera pred vnútroštátnym súdom, ktoré tento súd oprávnene zamietol a podľa ktorého v podstate členský štát, v ktorom bolo požiadané o dôchodok po postupnom odchode do dôchodku, by mal automaticky uznať podmienky, za ktorých bol postupný odchod do dôchodku uskutočnený v inom členskom štáte.
62.      Takýto argument, okrem toho, že ignoruje skutočnosť, že členské štáty si naďalej ponechávajú právomoc určiť podmienky vyplatenia sociálnych dávok, nesie v sebe tiež veľké riziko nazývané „forum shopping“ tým, že umožňuje občanom Únie dosiahnuť v členskom štáte ich voľby obdobie postupného odchodu do dôchodku bez toho, aby mal členský štát, od ktorého sa požaduje priznanie tohto dôchodku po tomto období, možnosť brániť sa proti vyplateniu tohto dôchodku.
63.      Z odpovede na prvú prejudiciálnu otázku možno rovnako vyvodiť, ako správne tvrdí aj vnútroštátny súd, že je potrebné odmietnuť aj tvrdenie žalovanej vo veci samej, t. j. Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd – tvrdenie zastávané okrem toho aj nemeckou vládou v jej písomných pripomienkach pred Súdnym dvorom –, podľa ktorého by dôchodok po predčasnom odchode do dôchodku vyplácaný v Nemecku mal byť podmienený tým, aby boli podmienky systému predčasného odchodu do dôchodku členských štátov zhodné.
64.      Ako som už poukázal, toto tvrdenie môže narušiť voľný pohyb pracovníkov, keďže vyžadovať na účely priznania dôchodku, aby podmienky využitia postupného odchodu do dôchodku boli vo všetkých aspektoch podobné s tými, ktoré upravujú postupný odchod do dôchodku v Nemecku, by bolo neprimerané vo vzťahu k cieľom sledovaným systémom postupného odchodu do dôchodku v Nemecku.
65.      Ako bolo naznačené samotným vnútroštátnym súdom, odpoveď na druhú prejudiciálnu otázku sa teda nenachádza v krajných návrhoch účastníkov konania vo veci samej. Riešenie sa skôr nachádza niekde v odpovedi uprostred. Zastávam preto názor, že je potrebné overiť, či podmienky stanovené členským štátom, v ktorom bol postupný odchod do dôchodku uskutočnený, umožňujú dosiahnutie cieľov sledovaných členským štátom, v ktorom bolo o dôchodok po postupnom odchode do dôchodku požiadané. Tieto ciele môžu byť totiž dosiahnuté aj v prípade, keď sú podmienky postupného odchodu do dôchodku odlišné v členskom štáte, v ktorom sa o dôchodok požiadalo, a v členskom štáte, v ktorom sa dosiahlo obdobie postupného odchodu do dôchodku.
66.      Toto riešenie zachováva zásadu, podľa ktorej sú členské štáty príslušné na určenie podmienok na priznanie sociálnych dávok, a zároveň zaručuje, že v prípade migrujúcich pracovníkov môže byť dodržané ich právo na voľný pohyb v rámci Únie.
67.      Pri analýze podmienok, na základe ktorých sa priznáva dôchodok po postupnom odchode do dôchodku, je možné identifikovať tri kategórie podmienok.
68.      Prvú kategóriu tvoria podmienky, ktoré sú podľa môjho názoru bezvýznamné, pokiaľ ide o získanie dôchodku, a ktoré netvoria prekážky pre vyplatenie tohto dôchodku v prospech príslušníka členského štátu, ktorý dosiahol svoj postupný odchod do dôchodku v inom členskom štáte. Tieto podmienky zahŕňajú podľa môjho názoru aj tie, ktoré sa viažu na spôsob financovania systému postupného odchodu do dôchodku.
69.      Ako už bolo uvedené, strata mzdy osoby, ktorá využila vnútroštátny režim postupného odchodu do dôchodku a ktorá znížila svoju pracovnú dobu, bude priamo alebo nepriamo nahradená verejnoprávnymi orgánmi.
70.      Napriek rôznorodosti systémov financovania režimov postupného odchodu do dôchodku zavedených v členských štátoch a významu tejto podmienky z pohľadu vnútroštátneho práva sa mi táto podmienka nezdá byť nijako podstatná na posúdenie nároku na získanie dôchodku po postupnom odchode do dôchodku v prípade migrujúcich pracovníkov. Odmietnutie tohto dôchodku migrujúcemu pracovníkovi, ktorý dosiahol postupný odchod do dôchodku v členskom štáte, ktorý upravuje odlišné spôsoby financovania, ako sú spôsoby financovania v členskom štáte, v ktorom bolo o dôchodok požiadané, by predstavovalo prekážku voľného pohybu pracovníkov, ktorá je podľa môjho názoru neodôvodniteľná. Členský štát, v ktorom bolo požiadané o dôchodok, sa najmä nemôže oprávnene odvolávať na dôvody týkajúce sa rovnováhy svojho systému sociálneho zabezpečenia, keďže ako som už poukázal, tento členský štát nenesie náklady vynaložené počas obdobia postupného odchodu do dôchodku.
71.      Druhú kategóriu tvoria podmienky, ktoré spôsobujú najmenšie ťažkosti, keďže ich režim je zohľadnený v nariadení č. 1408/71. Do tejto kategórie sú zaradené podmienky týkajúce sa dôb prispievania vyžadovaných na získanie dôchodku po postupnom odchode do dôchodku. Článok 45 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že doby prispievania získané v jednom členskom štáte musia byť zohľadnené v členskom štáte, ktorý je príslušný na priznanie dôchodku, „akoby sa dosiahli podľa jeho vlastných právnych predpisov“. Aj vnútroštátny súd uplatnil tento článok v spore vo veci samej, keďže uznal, že pán Larcher splnil podmienky viazané na povinné doby poistenia(29) uložené nemeckým právom. Ak je podmienka stanovená nemeckými právnymi predpismi, ktoré stanovujú doby prispievania, v prejednávanom prípade riadne splnená, je to preto, ako vysvetľuje vnútroštátny súd, že sa zohľadnili rakúske poistné obdobia.(30)
72.      Nakoniec, ako to vyplýva z tejto veci, najproblematickejšími podmienkami sú tie, ktoré sú osobitné vo vzťahu k postupnému odchodu do dôchodku, konkrétne vek vstupu do tohto režimu a rozsah zníženia pracovnej doby. Tieto podmienky sa v jednotlivých členských štátoch odlišujú a kolízie medzi nimi nie sú priamo upravené žiadnym sekundárnym právnym aktom Únie. Členské štáty, ktoré si naďalej ponechávajú právomoc na stanovenie podmienok na priznávanie dávok sociálneho zabezpečenia, tak môžu vytvoriť celý súbor rôznorodých pravidiel, ktoré by mohli byť na ujmu migrujúcemu pracovníkovi.
73.      Je možné uviesť viacero hypotetických príkladov, ku ktorým by mohlo dôjsť v budúcnosti.
74.      Pokiaľ ide o vek, v ktorom možno vstúpiť do postupného odchodu do dôchodku, môže členský štát v celom rozsahu alebo čiastočne odoprieť priznanie dôchodku po postupnom odchode do dôchodku pracovníkovi, ktorý sa zúčastnil v členskom štáte postupného odchodu do dôchodku od svojich 59 rokov, kým prvý členský štát umožňuje takýto vstup do postupného odchodu do dôchodku na svojom území až od 60 rokov?
75.      Môže rovnako účastník postupného odchodu do dôchodku v členskom štáte, ktorý znížil svoju pracovnú dobu o 35 % (a naďalej tak pracuje v rozsahu 65 % svojej predchádzajúcej pracovnej doby) získať nárok na vyplatenie dôchodku po postupnom odchode do dôchodku v členskom štáte, kde zníženie pracovnej doby musí byť 50 % pri dosiahnutí postupného odchodu do dôchodku?
76.      Ako to v podstate navrhla Komisia vo svojich písomných pripomienkach, vyriešenie týchto otázok podľa môjho názoru vyžaduje osobitné posúdenie konkrétnej situácie z pohľadu sledovaných cieľov na vnútroštátnej úrovni s cieľom dodržiavať právo Únie a najmä zásadu proporcionality. Inými slovami, úlohou vnútroštátnych orgánov a súdu je teda overiť význam sporných podmienok vo vzťahu k sledovaným vnútroštátnym cieľom.
77.      Pri tomto posudzovaní musí vnútroštátny orgán a v prípade potreby vnútroštátny súd analyzovať, či vek alebo zníženie pracovnej doby má alebo nemá význam vo vzťahu k cieľom ustanoveným vnútroštátnym právom, a overiť, či rozdiel v podmienkach ustanovených vnútroštátnym právom a tých, ktoré sú ustanovené právom členského štátu, v ktorom bol postupný odchod do dôchodku dosiahnutý, môže alebo nemôže ovplyvniť sledovanie týchto cieľov.
78.      V prípade zníženia pracovnej doby, ktoré nie je natoľko významné, aby umožnilo zamestnať mladého uchádzača o prácu alebo učňa, vnútroštátne orgány členského štátu, v ktorých je tento cieľ sledovaný, tak môžu podľa môjho názoru odmietnuť priznanie dôchodku po postupnom odchode do dôchodku, o ktorý požiadal pracovník, ktorý dosiahol svoje obdobie postupného odchodu do dôchodku v inom členskom štáte.
79.      V prípade pána Larchera to však tak nie je. Ako som už mal možnosť preukázať v úvahách zameraných na odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku, tým, že si pán Larcher znížil svoju pracovnú dobu pri postupnom odchode do dôchodku uskutočneného v Rakúsku v rozsahu, ktorý presahuje požiadavku zníženia o 50 % stanovenú nemeckým právom, uvoľnená pracovná doba umožnila zamestnať mladého uchádzača o zamestnanie alebo učňa pri dodržaní cieľa sledovaného nemeckým zákonodarcom, ako to bolo pripustené aj nemeckou vládou v jej písomných pripomienkach.
III – Návrh
80.      So zreteľom na vyššie uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na otázky, ktoré položil Bundessozialgericht, odpovedal takto:
Článok 45 ZFEÚ bráni tomu, aby členský štát podmienil vyplatenie dôchodku po postupnom odchode do dôchodku tým, aby počas obdobia postupného odchodu do dôchodku znížil pracovník svoju pracovnú dobu o 50 %, keďže vzhľadom na cieľ podporiť zamestnávanie mladých nezamestnaných osôb alebo učňov sledovaný daným členským štátom ďalšie zníženie pracovnej doby, dosiahnuté v súlade s právnymi predpismi v oblasti postupného odchodu do dôchodku na území iného členského štátu, vedie automaticky k odopretiu nároku na vyplatenie tohto dôchodku.
1 – Jazyk prednesu: francúzština.
2 – § 27 ods. 2 bod 2 rakúskeho zákona z roku 1977 o poistení v nezamestnanosti (Arbeitslosenversicherungsgesetz 1977) v znení zmenenom a doplnenom novelou z 30. decembra 2003 (BGBl. I č. 128/2003), ktorým sa stanovuje, že zníženie pracovnej doby v režime postupného odchodu do dôchodku možno vykonať v rozmedzí 40 % a 60 % obvyklej pracovnej doby.
3 – § 2 ods. 1 a § 2 ods. 2 Altersteilzeitgesetz, v znení zmenenom a doplnenom zákonom z 23. apríla 2004 (BGBl. 2004 I, s. 602).
4 – C‑373/02, EU:C:2004:232.
5 – Ú. v. EÚ L 392, s. 1, ďalej len „nariadenie č. 1480/71“.
6 – Pozri Lisabonskú stratégiu pre rast a zamestnanosť spustenú v roku 2000, stratégiu Európa 2020 iniciovanú Komisiou v roku 2010, ako aj každoročné usmernenia prijaté Radou Európskej únie pre politiky zamestnanosti členských štátov [pozri rozhodnutie Rady 2010/707/EÚ z 21. októbra 2010, Ú. v. EÚ L 308, s. 46, a v poslednom rade rozhodnutie Rady 2014/322/EÚ zo 6. mája 2014, Ú. v. EÚ L 165, s. 49)].
7 – Pozri v rámci stratégie Európa 2020 najmä jedenáste odôvodnenie rozhodnutia Európskeho parlamentu a Rady 940/2011/EÚ zo 14. septembra 2011 o Európskom roku aktívneho starnutia a solidarity medzi generáciami (2012) (Ú. v. EÚ L 246, s. 5), ktorá podporuje vznik kultúry aktívneho starnutia tým, že prispieva k „zvýšenej účasti starších osôb na trhu práce, môže im umožniť byť v spoločnosti dlhšie aktívni, môže zlepšiť individuálnu kvalitu ich života a obmedziť tlak na systémy zdravotnej, sociálnej starostlivosti a na systémy dôchodkového zabezpečenia“.
8 – V súčasnosti osem členských štátov (Spolková republika Nemecko, Rakúska republika, Dánske kráľovstvo, Talianska republika, Luxemburské veľkovojvodstvo, Maďarsko, Portugalská republika a Fínska republika) uplatňuje tieto režimy. Francúzska republika a Švédske kráľovstvo tieto režimy uplatňovali, ale neskôr ich zrušili.
9 – V Nemecku je tento prístup pripomenutý v článku 1 ods. 1 zákona o postupnom odchode do dôchodku.
10 – Treba poznamenať, že v Nemecku bol príplatok k mzde vyplácaný pracovníkom využívajúcim režim postupného odchodu do dôchodku predmetom sporu vo veci, ktorý viedol k rozsudku Erny (C‑172/11, EU:C:2012:399).
11 – Pokiaľ ide o Spolkovú republiku Nemecko, sledovanie tohto cieľa bolo predmetom sporov, ktoré viedli k rozsudkom Kutz‑Bauer (C‑187/00, EU:C:2003:168) a Steinicke (C‑77/02, EU:C:2003:458) týkajúcim sa prístupu pracovníkov ženského pohlavia k postupnému odchodu do dôchodku.
12 – Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Öztürk (C‑373/02, EU:C:2004:95, bod 53).
13 – Rozsudok Öztürk (EU:C:2004:232, bod 68 a výrok).
14 – Rozsudok Paraschi (C‑349/87, EU:C:1991:372, bod 27). Pozri tiež rozsudok Duchon (C‑290/00, EU:C:2002:234, body 39 a 46).
15 – Rozsudok Vougioukas (C‑443/93, EU:C:1995:394, bod 44).
16 – Pozri rozsudky Elsen (C‑135/99, EU:C:2000:647, bod 36), Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82, bod 52) a Reichel‑Albert (C‑522/10, EU:C:2012:475, bod 45).
17 – Pozri najmä rozsudky von Chamier‑Glisczinski (C‑208/07, EU:C:2009:455, bod 63) a da Silva Martins (C‑388/09, EU:C:2011:439, bod 71).
18 – Pozri najmä rozsudok von Chamier‑Glisczinski (EU:C:2009:455, bod 63 a citovanú judikatúru).
19 – Pozri rozsudky Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, bod 96); Komisia/Dánsko (C‑464/02, EU:C:2005:546, bod 35) a Komisia/Nemecko (C‑269/07, EU:C:2009:527, bod 107).
20 – Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Leyman (C‑3/08, EU:C:2009:595, bod 45 a citovanú judikatúru), ako aj von Chamier‑Glisczinski (C‑208/07, EU:C:2009:455, bod 85).
21 – Rozsudok von Chamier‑Glisczinski (EU:C:2009:455, bod 86).
22 – Rozsudky Graf (C‑190/98, EU:C:2000:49, bod 23) a Komisia/Dánsko (EU:C:2005:546, bod 36).
23 – Pozri rozsudok Komisia/Dánsko (EU:C:2005:546, bod 37).
24 – Tamže (bod 53 a citovaná judikatúra).
25 – Pozri rozsudky ITC (C‑208/05, EU:C:2007:16, bod 39) a Caves Krier Frères (C‑379/11, EU:C:2012:798, bod 51). Pozri tiež, najmä v oblasti rovnosti zaobchádzania s pracovníkmi mužského a ženského pohlavia, rozsudok Kutz‑Bauer (EU:C:2003:168, bod 56 a citovanú judikatúru).
26 – Treba poznamenať, že nemecká právna úprava nevyžaduje, aby mladý pracovník alebo učeň, ktorý bol zamestnaný v rámci uvoľnenej pracovnej doby, mal nemeckú štátnu príslušnosť alebo dokonca aby bol zamestnaný na nemeckom území.
27 – Nemecká vláda navyše nevzniesla námietku týkajúcu sa narušenia rozpočtovej rovnováhy alebo svojho systému sociálneho zabezpečenia.
28 – V Spolkovej republike Nemecko, Rakúskej republike a Portugalskej republike znáša finančnú záťaž zamestnávateľ, kým v Dánskom kráľovstve, Talianskej republike a vo Fínskej republike sú režimy postupného odchodu do dôchodku financované formou priamej platby verejnoprávnymi orgánmi. V Maďarsku a v Luxembursku existuje hybridný systém, keďže zamestnávateľ vypláca tieto sumy účastníkovi tohto režimu a následne mu je v plnom rozsahu poskytnutá náhrada verejnoprávnymi orgánmi.
29 – Pozri bod 34 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
30 – Tamže.