Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
MANUEL
CAMPOS
SÁNCHEZ‑BORDONA
prednesené
16. apríla
2026(1)
Vec C‑249/25 [Jilin](i)
Minister van Asiel en Migratie
proti
UB
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podala
Raad
van
State
(Štátna
rada,
Holandsko)]
„ Prejudiciálne
konanie – Azylová
politika – Dočasná
ochrana v prípade
hromadného
prílevu
vysídlených
osôb – Smernica
2001/55/ES – Článok 17
ods. 2 – Medzinárodná
ochrana – Smernica
2013/32/EÚ – Článok 31 – Pozastavenie
posudzovania
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
ktoré
podali
osoby
požívajúce
dočasnú
ochranu – Obmedzenia “
1.        Predmetom sporu, v ktorom
bol
podaný
prejednávaný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
je
otázka,
či v prípade,
ak
vysídlená
osoba
získala v členskom
štáte
dočasnú
ochranu v súlade
so
smernicou
2001/55/ES(2) a požiadala v tomto
štáte o priznanie
postavenia
osoby s medzinárodnou
ochranou v rámci
smernice
2011/95/EÚ(3) a smernice
2013/32/EÚ(4),
vnútroštátne
orgány
môžu
pozastaviť
posudzovanie
jej
žiadosti,
kým
trvá
dočasná
ochrana.
2.        Holandské
orgány
začali
posudzovať
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
podanú
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny,
ktorý
po
tom,
čo
bol
po
invázii z roku
2022
vysídlený z Ukrajiny,
získal v Holandsku
dočasnú
ochranu
upravenú v smernici
2001/55.
Príslušný
minister(5) sa
však
domnieva,
že
nemá
povinnosť
rozhodnúť o priznaní
postavenia
osoby s medzinárodnou
ochranou,
kým
žiadateľ
požíva
dočasnú
ochranu.
3.        Vnútroštátny
súd
má
pochybnosti o zlučiteľnosti
tejto
vnútroštátnej
právnej
úpravy s právnymi
predpismi
Únie.
I.      Právny rámec
A.      Právo Únie
1.      Smernica 2001/55
4.        Článok 1 stanovuje:
„Cieľom
tejto
smernice
je
stanoviť
minimálne
štandardy
pre
poskytovanie
dočasnej
ochrany v prípade
hromadného
prílevu
vysídlených
osôb z tretích
krajín,
ktoré
sa
nemôžu
vrátiť
do
svojej
krajiny
pôvodu, a podporovať
rovnováhu
úsilia
medzi
členskými
štátmi
pri
prijímaní a znášaní
dôsledkov
prijatia
takýchto
osôb.“
5.        V článku 2 sa
uvádza:
„Na
účely
tejto
smernice:
a)      ‚dočasná
ochrana‘
je
postup
výnimočného
charakteru
na
to,
aby v prípade
hromadného
prílevu
alebo
bezprostredne
hroziaceho
hromadného
prílevu
vysídlených
osôb z tretích
krajín,
ktoré
sa
nemôžu
vrátiť
do
svojej
krajiny
pôvodu,
bola
takýmto
osobám
poskytnutá
okamžitá a dočasná
ochrana,
najmä
ak
existuje
riziko,
že
azylový
systém
nebude
schopný
zvládnuť
takýto
prílev
bez
nepriaznivých
účinkov
na
jeho
efektívne
fungovanie, v záujme
osôb,
ktorých
sa
to
týka a ostatných
osôb,
ktoré
žiadajú o ochranu;
…
e)      ‚utečenci‘
sú
štátni
príslušníci
tretích
krajín
alebo
osoby
bez
štátnej
príslušnosti v zmysle článku 1A
Ženevského
dohovoru
[z 28. júla
1951 o právnom
postavení
utečencov v znení
Newyorského
protokolu z 31. januára
1967];
…“
6.        Článok 3 stanovuje:
„1.      Dočasná
ochrana
neprejudikuje
priznanie
právneho
postavenia
utečenca
podľa
Ženevského
dohovoru.
…
5.      Táto
smernica
neovplyvní
výhradné
právo
členských
štátov
prijať
alebo
ponechať
si
priaznivejšie
podmienky
pre
osoby,
na
ktoré
sa
vzťahuje
dočasná
ochrana.“
7.        Podľa článku 5:
„1.      Skutočnosť,
že
došlo k hromadnému
prílevu
vysídlencov
sa
stanoví v rozhodnutí
Rady,
prijatom
kvalifikovanou
väčšinou
na
návrh
Komisie,
ktorá
tiež
preskúma
každú
žiadosť
členského
štátu,
aby
predložila
návrh
Rade.
…“
8.        V zmysle článku 17:
„1.      Osoba
požívajúca
dočasnú
ochranu
musí
mať
kedykoľvek
možnosť
podať
žiadosť o azyl.
2.      Preskúmanie
každej
žiadosti o azyl,
ktorá
nebola
vybavená
období
[vybavená
pred
skončením
obdobia – neoficiálny
preklad]
trvania
dočasnej
ochrany,
sa
vykoná
po
skončení
tejto
doby.“
9.        V článku 19
sa
uvádza:
„1.      Členský
štát
môže
stanoviť,
že
kým
sa
žiadosti
posudzujú,
nie
je
možné
požívať
dočasnú
ochranu a mať
súčasne
postavenie
žiadateľa o azyl.
2.      Keď
sa
po
preskúmaní
žiadosti o azyl
neudelí
postavenie
utečenca
alebo
iný
možný
uplatniteľný
druh
ochrany
osobe,
ktorá
má
nárok
alebo
požíva
dočasnú
ochranu,
členské
štáty
zabezpečia,
aby
táto
osoba
mala
alebo
naďalej
požívala
dočasnú
ochranu
po
zvyšok
obdobia
ochrany
bez
toho,
aby
bol
dotknutý článok 28.“
2.      Smernica 2013/32
10.      Článok 1 („Účel“)
stanovuje:
„Účelom
tejto
smernice
je
stanoviť
spoločné
konania o poskytovaní a odnímaní
medzinárodnej
ochrany
podľa
smernice
2011/95/EÚ.“
11.      V článku 2 („Vymedzenia
pojmov“)
sa
uvádza:
„Na
účely
tejto
smernice:
…
b)      ‚žiadosť o medzinárodnú
ochranu‘
alebo
‚žiadosť‘
znamená
žiadosť o ochranu
od
členského
štátu
podanú
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny
alebo
osobou
bez
štátnej
príslušnosti, o ktorých
je
možné
predpokladať,
že
žiadajú o priznanie
postavenia
utečenca
alebo
postavenia
osoby s doplnkovou
ochranou, a ktorí
výslovne
nežiadajú o iný
druh
ochrany
mimo
rozsahu
pôsobnosti
smernice
2011/95/EÚ, o ktorú
je
možné
požiadať
samostatne;
…
g)      ‚utečenec‘
znamená
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
alebo
osobu
bez
štátnej
príslušnosti,
ktorí
spĺňajú
podmienky článku 2 písm. d)
smernice
2011/95/EÚ;
h)      ‚osoba
oprávnená
na
doplnkovú
ochranu‘
znamená
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
alebo
osobu
bez
štátnej
príslušnosti,
ktorí
spĺňajú
požiadavky článku 2 písm. f)
smernice
2011/95/EÚ;
i)      ‚medzinárodná
ochrana‘
znamená
postavenie
utečenca a postavenie
osoby s doplnkovou
ochranou,
ako
sú
vymedzené v písmenách
j) a k);
j)      ‚postavenie
utečenca‘
znamená
uznanie
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
alebo
osoby
bez
štátnej
príslušnosti
členským
štátom
za
utečenca;
k)      ‚postavenie
osoby s doplnkovou
ochranou‘
znamená
uznanie
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
alebo
osoby
bez
štátnej
príslušnosti
členským
štátom
za
osobu
oprávnenú
na
doplnkovú
ochranu;
…“
12.      Článok 10
(„Požiadavky
na
posúdenie
žiadostí“)
stanovuje:
„…
2.      Pri
posudzovaní
žiadostí o medzinárodnú
ochranu
rozhodujúci
orgán
najprv
určí,
či
žiadatelia
spĺňajú
podmienky
na
priznanie
postavenia
utečenca, a ak
tomu
tak
nie
je,
určí,
či
sú
žiadatelia
oprávnení
na
doplnkovú
ochranu.
…“
13.      V článku 31
(„Konanie o posúdení
žiadosti“)
je
uvedené:
„1.      Členské
štáty
spracujú
žiadosti o medzinárodnú
ochranu v konaní o posúdení
žiadosti
podľa
základných
zásad a záruk kapitoly II.
2.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
sa
konanie o posúdení
žiadosti
skončilo
čo
najskôr
bez
toho,
aby
bolo
dotknuté
primerané a úplné
posúdenie.
3.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
sa
konanie o posúdení
žiadosti
skončilo
do
šiestich
mesiacov
od
podania
žiadosti.
…
Členské
štáty
môžu
šesťmesačnú
lehotu
stanovenú v tomto
odseku
predĺžiť o obdobie,
ktoré
nepresiahne
ďalších
deväť
mesiacov,
ak:
…
b)      veľký
počet
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín
alebo
osôb
bez
štátnej
príslušnosti
žiada o medzinárodnú
ochranu
súčasne, v dôsledku
čoho
je v praxi
veľmi
ťažké
skončiť
konanie v šesťmesačnej
lehote;
…
Výnimočne
môžu
členské
štáty v riadne
odôvodnených
prípadoch
prekročiť
lehotu
stanovenú v tomto
odseku o najviac
tri
mesiace,
ak
je
to
nevyhnutné
na
to,
aby
sa
zabezpečilo
primerané a úplné
posúdenie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu.
4.      Bez
toho,
aby
boli
dotknuté články 13 a 18
smernice
2011/95/EÚ,
môžu
členské
štáty
odložiť
skončenie
konania o posúdení
žiadosti,
ak
vzhľadom
na
neistú
situáciu v krajine
pôvodu,
ktorá
je
považovaná
za
dočasnú,
nemožno
odôvodnene
očakávať,
že
rozhodujúci
orgán
rozhodne v lehote
stanovenej v odseku
3. V takom
prípade
členské
štáty:
a)      posúdia
situáciu v danej
krajine
pôvodu
najmenej
raz
za
šesť
mesiacov;
b)      v primeranej
lehote
informujú
dotknutých
žiadateľov o dôvodoch
odkladu;
c)      v primeranej
lehote
informujú
Komisiu o odložení
konania v súvislosti s danou
krajinou
pôvodu.
5.      Členské
štáty
skončia
konanie o posúdení
žiadosti
vždy
najneskôr v lehote
21
mesiacov
od
podania
žiadosti.
…
9.      …
Bez
toho,
aby
boli
dotknuté
odseky
3
až
5,
môžu
členské
štáty
tieto
lehoty
prekročiť,
ak
je
to
nevyhnutné
na
to,
aby
sa
zabezpečilo
primerané a úplné
posúdenie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu.“
3.      Vykonávacie rozhodnutie (EÚ) 2022/382(6)
14.      Podľa článku 1 („Predmet
úpravy“):
„Týmto
sa
konštatuje,
že
došlo k hromadnému
prílevu
vysídlených
osôb,
ktoré
museli
opustiť
Ukrajinu v dôsledku
ozbrojeného
konfliktu,
do Únie.“
B.      Holandské právo
1.      Vreemdelingenwet 2000(7)
15.      V § 1
je
„dočasná
ochrana“
vymedzená
ako
oprávnený
pobyt v zmysle § 8 písm. f)
alebo
h)
cudzinca,
ktorý
podľa
smernice
2001/55
nie
je
vyhostený
na
základe
žiadosti
uvedenej v § 28.
16.      V zmysle § 8
sa
cudzinec
oprávnene
zdržiava v Holandsku
len:
„…
f)      počas
obdobia,
kým
sa
vydá
rozhodnutie o žiadosti o udelenie
povolenia
na
pobyt v zmysle § 14 a 28
tohto
zákona,
ak
tento
zákon,
ustanovenie
prijaté
podľa
tohto
zákona
alebo
súdne
rozhodnutie
stanovuje,
že
nesmie
dôjsť k vyhosteniu
žiadateľa,
kým
sa
nerozhodne o jeho
žiadosti;
…
h)      počas
obdobia
do
vydania
rozhodnutia o správnom
opravnom
prostriedku
alebo
žalobe,
ak
tento
zákon,
ustanovenie
prijaté
na
jeho
základe
alebo
súdne
rozhodnutie
stanovuje,
že
nesmie
dôjsť k vyhosteniu
žiadateľa,
kým
sa
nerozhodne o jeho
správnom
opravnom
prostriedku
alebo
žalobe“.
17.      Podľa § 28
má
minister
právomoc
vyhovieť
žiadosti o udelenie
povolenia
na
prechodný
pobyt,
zamietnuť
ju,
odmietnuť
ju
bez
preskúmania
alebo
ju
vyhlásiť
za
neprípustnú a môže
dokonca
rozhodnúť,
že v jej
preskúmaní
nebude
pokračovať.
18.      V § 42 ods. 1
je
stanovené,
že
rozhodnutie o žiadosti o udelenie
povolenia
na
prechodný
pobyt
podľa § 28
sa
prijme
do
šiestich
mesiacov
od
doručenia
žiadosti.
Podľa
odseku
4
sa
lehota
stanovená v odseku
1
môže
predĺžiť o ďalších deväť
mesiacov.
Podľa
odseku
5
sa
po
predĺžení
stanovenom v odseku
4,
ak
je
to
potrebné
na
dôkladné a primerané
preskúmanie
žiadosti,
lehota
môže
predĺžiť
najviac o tri
mesiace.
19.      Podľa § 43 ods. 1
možno
lehotu
stanovenú v § 42 ods. 1
predĺžiť
rozhodnutím
ministra v prípade
určitých
kategórií
cudzincov,
ktorí
podali
žiadosť o udelenie
povolenia
na
prechodný
pobyt
podľa § 28,
najviac
na
21
mesiacov,
ak
situácia v krajine
pôvodu
bude
pravdepodobne
krátkodobo
neistá a z tohto
dôvodu
nemožno
primerane
rozhodnúť,
či
možno
žiadosti
vyhovieť z jedného z dôvodov
uvedených v § 29.
20.      V súlade s § 43a
odchylne
od § 42 ods. 1,
pokiaľ
ide o cudzincov
požívajúcich
dočasnú
ochranu,
rozhodnutie o žiadosti o udelenie
povolenia
na
prechodný
pobyt
podľa § 28
sa
prijme v období
od
doručenia
žiadosti
do
šiestich
mesiacov
po
uplynutí
dočasnej
ochrany.
2.      Besluit van 23 november 2000 tot uitvoering van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenbesluit 2000)(8)
21.      Podľa § 3.1a ods. 1
podanie
žiadosti o udelenie
povolenia
na
prechodný
pobyt
na
základe
azylu
má
za
následok,
že k vyhosteniu
nedôjde,
pokiaľ
je
platné
rozhodnutie
uvedené v článku 5
ods. 3
smernice
2001/55,
ak
uvedený
cudzinec:
a)      patrí
do
osobitnej
skupiny
cudzincov
vymedzenej
rozhodnutím
Rady
Európskej
únie v zmysle
článku 5
ods. 3
smernice
2001/55,
b)      je
manželom/manželkou
cudzinca
uvedeného v písmene
a)
alebo
registrovaným
partnerom, s ktorým
tento
cudzinec
udržiava
trvalý
vzťah a žil s ním v čase
udalostí,
ktoré
viedli k rozhodnutiu
uvedenému v článku 5 ods. 3
smernice
2001/55,
c)      je
nezosobášeným
maloletým
dieťaťom
cudzinca
uvedeného v písmene
a)
alebo
b)
bez
ohľadu
na
to,
či
je
toto
dieťa
osvojené.
3.      Voorschrift Vreemdelingen 2000(9)
22.      V § 3.9a ods. 1
sú
za
cudzincov
uvedených v § 3.1a ods. 1
úvodnej
časti a písmene
e)
nariadenia o cudzincoch z roku
2000
označení
cudzinci,
ktorí
a)
majú
ukrajinskú
štátnu
príslušnosť a utiekli z Ukrajiny
po
26. novembri
2021
alebo
vstúpili
na
územie
Európskej
únie v období
od
27. novembra
2021
do
23. februára
2022,
b)
majú
ukrajinskú
štátnu
príslušnosť a môžu
preukázať,
že v Holandsku
skutočne
bývali
už
pred
27. novembrom
2021,
alebo a c)
majú
povolenie
na
trvalý
pobyt
na
Ukrajine
platné k 23. februáru
2022 a 1.
ktorí
pravdepodobne
opustili
Ukrajinu
po
26. novembri
2021 a 2. v prípade
ktorých
nie
je
známe,
že
sa
vrátili
do
svojej
krajiny
pôvodu
po
23. februári
2022.
23.      V § 3.9a ods. 2
sa
uvádza,
že § 3.1a ods. 1
úvodná
časť a písmená
b)
až
d)
nariadenia o cudzincoch z roku
2000
sa
primerane
uplatnia
na
rodinných
príslušníkov
cudzincov
uvedených v odseku
1.
II.    Skutkový stav, spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
24.      Skutkový
stav
je v rozhodnutí
vnútroštátneho
súdu
chronologicky
opísaný
takto:
–        „cudzinec
je
čínsky
štátny
príslušník.
Uviedol,
že
od
roku
2009
do
roku
2014 a od
roku
2018
do
svojho
odchodu
vo
februári
2022
žil
na
Ukrajine.
Dňa
5. mája
2012
sa
oženil s Ukrajinkou, s ktorou
má
syna.
Prišiel
do
Holandska
7. marca 2022
spolu
so
svojou
manželkou a dieťaťom a 13. apríla
2022
požiadal o azyl…
.
Jeho
manželka a dieťa
nie
sú
účastníkmi
tohto
konania.
Medzi
účastníkmi
[konania]
je
nesporné,
že v prípade
cudzinca
prichádza
do
úvahy
dočasná
ochrana
podľa
smernice
2001/55,
lebo
pred
24. februárom
2022
býval
so
svojou
ukrajinskou
manželkou a svojím
ukrajinským
synom
na
Ukrajine.
Je
rodinným
príslušníkom
ukrajinského
štátneho
príslušníka v zmysle
článku 2
ods. 1 písm. c)
vykonávacieho
rozhodnutia
2022/382“;(10)
–        „minister
najprv
začal
posudzovať
žiadosť o azyl….
Neskôr
zistil,
že
cudzinec
má
nárok
na
dočasnú
ochranu
na
základe
smernice
2001/55.
Osobné
vypočutie
cudzinca
týkajúce
sa
jeho
žiadosti o azyl
sa
uskutočnilo
19. septembra
2023. V ten
istý
deň
mu
minister
oznámil,
že
jeho
žiadosť o azyl
sa
nebude
ďalej
posudzovať,
lebo
je
osobou
požívajúcou
dočasnú
ochranu
na
základe
smernice
2001/55“.(11)
25.      V súvislosti s priebehom
konania
sa v rozhodnutí
vnútroštátneho
súdu
uvádza:
–        „listom
zo
16. januára
2024
cudzinec
vyzval
ministra,
aby
konal,
vzhľadom
na
to,
že
minister
včas
neprijal
rozhodnutie o jeho
žiadosti o azyl z 13. apríla
2022.
Keďže
minister
následne
neprijal
rozhodnutie
do
dvoch
týždňov,
cudzinec
podal
žalobu
na
[Rechtbank
Den
Haag
(súd v Haagu,
Holandsko)]… s návrhom,
aby
tento
súd
uložil
ministrovi
povinnosť
prijať
rozhodnutie
do
dvoch
týždňov a uložil
mu
penále
vo
výške
100
eur
za
deň
[omeškania]“;(12)
–        „v prvostupňovom
konaní
rechtbank
(súd)
konštatoval,
že
lehota
21
mesiacov
stanovená v článku 31
ods. 5
smernice
[2013/32]
začína
vo
všetkých
prípadoch
plynúť v čase
podania
žiadosti o azyl.
…
Preto v prípade,
ktorý
mu
bol
predložený
na
rozhodnutie,
to
znamenalo…,
že
minister
mal
prijať
rozhodnutie o žiadosti o azyl
podanej
cudzincom v januári
2024.
Keďže
sa
to
nestalo,
podľa
rechtbank
(súd)
minister
nerozhodol o žiadosti o azyl
včas. V dôsledku
toho
rechtbank
(súd)
nariadil
ministrovi,
aby
doručil
rozhodnutie v lehote
ôsmich
týždňov
od
doručenia
rozsudku…“;(13)
–        „v odvolacom
konaní
[na
Raad
van
State
(Štátna
rada,
Holandsko)]
minister
tvrdí,
že
rechtbank
(súd)
nesprávne
vyložil
vzťah
medzi
smernicou
2001/55 a smernicou
[2013/32].
Poukazuje
na
samostatný
základ a výnimočnú
povahu
smernice
2001/55 a na
skutočnosť,
že
táto
smernica
slúži
spoločnému
európskemu
azylovému
systému… v tom
zmysle,
že
je
nástrojom
na
zabezpečenie
riadneho
fungovania
[tohto
systému] v prípade
hromadného
prílevu
bez
toho,
aby
došlo k jeho
zrúteniu.
Podľa
názoru
ministra z formulácie
lehôt
na
prijatie
rozhodnutia,
ktoré
sú
uvedené v smernici
[2013/32],
ani
zo
zásad,
na
ktorých
je
táto
smernica
založená,
nevyplýva,
že
pravidlá
týkajúce
sa
lehôt
na
prijatie
rozhodnutia
sa
uplatnia
aj
na
výnimočnú
situáciu,
ktorú
upravuje
smernica
2001/55.
Minister
navyše
tvrdí,
že
rechtbank
(súd)
nesprávne
vyložil článok 17 ods. 2
smernice
2001/55 a jeho
prebratie v Holandsku
prostredníctvom článku 43a
[Vw
2000].
Tvrdí,
že
zo
znenia článku 17 ods. 2
smernice
2001/55
vyplýva,
že
posudzovanie žiadosti o azyl
sa
môže
ukončiť
po
skončení
trvania
dočasnej
ochrany.
Podľa
jeho
názoru
to
zodpovedá
cieľu
smernice
2001/55“.(14)
26.      Za
týchto
okolností
Raad
van
State
(Štátna
rada)
predkladá
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa
článok 17
ods. 2
smernice [2001/55] vykladať v tom
zmysle,
že
týmto
ustanovením
sa
členským
štátom
priznáva
oprávnenie
pozastaviť
posudzovanie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu,
ktorú
podala
osoba
požívajúca
dočasnú
ochranu,
počas
obdobia
trvania
dočasnej
ochrany?
2.      Majú
sa
lehoty
na
prijatie
rozhodnutia
podľa
článku 31
smernice [2013/32] vykladať v tom
zmysle,
že
ak
je
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
osoby
požívajúcej
ochranu
podľa
smernice 2001/55
podaná
pred
začiatkom
alebo
počas
obdobia
trvania
dočasnej
ochrany,
tieto
lehoty
začínajú
plynúť
alebo
pokračujú
až
po
skončení
obdobia
trvania
dočasnej
ochrany?“
III. Konanie na Súdnom dvore
27.      Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
bol
doručený
do
kancelárie
Súdneho
dvora
2. apríla
2025.
28.      Písomné
pripomienky
predložili
UB,
nemecká,
belgická,
holandská a poľská
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
29.      Súdny
dvor
nepovažoval
za
nevyhnutné
nariadiť
pojednávanie.
IV.    Posúdenie
A.      Úvod
30.      Súdny
dvor
nedávno
vo
veci
Framholm
rozhodol o koexistencii
režimov
dočasnej
ochrany a medzinárodnej
ochrany,
ktoré
sa
uplatňujú
na
vysídlené
osoby
pochádzajúce z Ukrajiny.(15)
31.      Pri
prednesení
návrhov
týkajúcich
sa
uvedenej
veci(16) som
po
vykonaní
viacerých
pojmových a terminologických
spresnení
týkajúcich
sa
jednotlivých
kategórií
ochrany
(dočasná,
doplnková a medzinárodná)
rozobral
systém
dočasnej
ochrany
podľa
smernice
2001/55 v súvislosti s osobami
vysídlenými
po
invázii
na
Ukrajinu.(17)
32.      V rozsudku
Framholm
Súdny
dvor
rozhodol,
že články 3,
17 a 19
smernice
2001/55 v spojení
so
smernicou
2011/95 a smernicou
2013/32
„…
neumožňujú
členskému
štátu
zamietnuť
žiadosť o medzinárodnú
ochranu v rozsahu, v akom
smeruje k získaniu
postavenia
osoby s doplnkovou
ochranou,
len z toho
dôvodu,
že
žiadateľ
požíva
dočasnú
ochranu
na
základe
smernice
2001/55“.(18)
B.      Holandské právne predpisy a prax týkajúce sa dočasnej ochrany
33.      Vnútroštátny
súd
poskytol
nasledujúce
informácie o uplatňovaní
smernice
2001/55 v Holandsku:
–        na
to,
aby
vysídlená
osoba
mala
nárok
na
dočasnú
ochranu
podľa
smernice
2001/55,
musí
podať
žiadosť o medzinárodnú
ochranu;(19)
–        vysídlená
osoba
sa
musí
zaregistrovať
na
obecnom
úrade,
kde
bude
zapísaná
do
registra
obyvateľov.
Táto
registrácia
sa
považuje
za
prejav
jej
želania
získať
medzinárodnú
ochranu.
Od
tohto
okamihu
má
uvedená
osoba
oprávnený
pobyt
na
základe
Vw 2000;
–        osoby
zapísané
do
registra
obyvateľov
si
môžu
dohodnúť
stretnutie
na
Immigratie ‑ en
Naturalisatiedienst
(Imigračný a naturalizačný
úrad,
Holandsko),
ktorý
na
základe
dostupných
dokumentov
vyhodnotí,
či
tieto
osoby
skutočne
patria
do
pôsobnosti
smernice
2001/55.
Na
tomto
stretnutí
vysídlená
osoba
podá
žiadosť o medzinárodnú
ochranu,
pričom
podpíše
tlačivo.
Následne
dostane
osvedčenie,
ktoré
preukazuje,
že
je
osobou,
ktorá
požíva
dočasnú
ochranu;
–        počas
obdobia
trvania
dočasnej
ochrany
neplynie
lehota
na
prijatie
rozhodnutia o žiadosti o medzinárodnú
ochranu.
Minister
preto
zastáva
názor,
že o žiadosti
medzinárodnú
ochranu
musí
rozhodnúť
až
po
uplynutí
dočasnej
ochrany.(20)
34.      Aj
keď
vzhľadom
na
okolnosti
sa
vo
vzťahu k UB
toto
konanie
neviedlo,
lebo
podal
svoju
žiadosť z pobytového
tábora,
minister
sa
domnieva,
že
táto
skutočnosť
je
nepodstatná a že
„[minister]
nie
je v žiadnom
prípade
povinný
rozhodnúť
počas
obdobia
trvania
dočasnej
ochrana o žiadostiach o azyl
podaných
osobami, v prípade
ktorých
sa
konštatovalo,
že
majú
nárok
na
dočasnú
ochranu“.(21)
C.      Prejudiciálne otázky
35.      Vnútroštátny
súd
vo
svojom
rozhodnutí o podaní
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyjadril
predbežný(22) názor,
že článok 17 ods. 2
smernice
2001/55
možno
vykladať v tom
zmysle,
že
poskytuje
členským
štátom
možnosť
nedodržať
lehoty
na
prijatie
rozhodnutia
stanovené v článku 31
smernice
2013/32,
ak
osoba
požívajúca
dočasnú
ochranu
podala
žiadosť o medzinárodnú
ochranu.
36.      Ten
istý
súd
však
pochybuje o tom,
či
je
tento
výklad
práva
Únie
správny, a preto
predkladá
Súdnemu
dvoru
obe
prejudiciálne
otázky
citované
vyššie,
na
ktoré
možno
odpovedať
spoločne.
37.      Otázkou,
ktorú v podstate
kladie
vnútroštátny
súd,
je,
či
členské
štáty
môžu
počas
obdobia
trvania
dočasnej
ochrany
poskytnutej
vysídlenej
osobe
pozastaviť
posudzovanie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu,
ktorú
podala
tá
istá
osoba,
takže
lehota
na
prijatie
rozhodnutia o žiadosti o medzinárodnú
ochranu
začne
plynúť
(alebo
pokračuje)
až
po
skončení
obdobia
trvania
dočasnej
ochrany.
1.      Vplyv rozsudku Framholm
38.      Pri
zodpovedaní
týchto
otázok
treba
vychádzať z nasledujúcich
konštatovaní
Súdneho
dvora,
ktoré
sa
nachádzajú v rozsudku
Framholm:
–        „smernica
2001/55…
zabezpečuje
najmä
zachovanie
účinnej
možnosti
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín a osôb
bez
štátnej
príslušnosti,
ktorým
bola
poskytnutá
dočasná
ochrana,
získať
po
primeranom
posúdení
ich
individuálnej
situácie
medzinárodnú
ochranu,
pričom
im
okamžite
zaručuje
ochranu
menšieho
rozsahu“;(23)
–        „takýto
cieľ
pritom
svedčí v prospech
výkladu
článkov 3,
17 a 19
smernice
2001/55,
podľa
ktorého
tieto
články
bránia
tomu,
aby
členské
štáty
zastávali
názor,
že
osoba
požívajúca
dočasnú
ochranu
nemôže
počas
doby
trvania
tejto
ochrany
žiadať o [medzinárodnú]
ochranu“;(24)
–        „ak…
určitá
osoba
spĺňa
minimálne
normy
stanovené
právom
Únie
na
to,
aby
mohla
získať
jedno z týchto
postavení…,
členské
štáty
sú s výhradou
dôvodov
na
vylúčenie
stanovených
touto
smernicou a dôvodov
neprípustnosti
žiadosti
stanovených v smernici
2013/32
povinné požadovanú
medzinárodnú
ochranu
priznať,
pričom
tieto
štáty
nemajú v tejto
súvislosti
diskrečnú
právomoc“;(25)
–        „…
žiadne
ustanovenie
smernice
2011/95
nestanovuje,
že
nárok
na
[medzinárodnú]
ochranu
nemožno
priznať
osobám
požívajúcim
dočasnú
ochranu…“;(26)
–        „článok 10
ods. 2
[smernice
2013/32]
stanovuje,
že
pri
posudzovaní
žiadostí o medzinárodnú
ochranu
príslušnému
vnútroštátnemu
orgánu
prináleží,
aby
najprv
určil,
či
žiadateľ
spĺňa
podmienky
na
priznanie
postavenia
utečenca, a ak
to
tak
nie
je,
aby
určil,
či
je
žiadateľ
oprávnený
na
doplnkovú
ochranu. Z toho
vyplýva…,
že
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
môže
byť
zamietnutá
ako
nedôvodná
len
vtedy,
ak
príslušný
orgán
dospel k záveru,
že
žiadateľovi
nemožno
priznať
ani
postavenie
utečenca,
ani
postavenie
osoby
požívajúcej
doplnkovú
ochranu“.(27)
2.      Pozastavenie posudzovania žiadostí o medzinárodnú ochranu
39.      Na
rozdiel
od
toho, k čomu
došlo
vo
veci
Framholm,
holandské
orgány
neodmietajú
posúdiť
žiadosti o medzinárodnú
ochranu,
ktoré
podali
osoby
požívajúce
dočasnú
ochranu,
ale
pozastavujú
vybavovanie
týchto
žiadostí
do
skončenia
obdobia
trvania
dočasnej
ochrany.
40.      Domnievam
sa
však,
že
uvedený
rozdiel
je
skôr
nominálny
ako
skutočný.
Automatické
pozastavenie
na
celé
obdobie
trvania
dočasnej
ochrany
sa z vecného a praktického
hľadiska
rovná
odmietnutiu
posúdenia
žiadosti o medzinárodnú
ochranu,
ktorú
podala
osoba
vysídlená z Ukrajiny.
41.      Smernica
2001/55
neobsahuje
nijaké
ustanovenie,
ktoré
by
povoľovalo
(a už
vôbec
nie
ustanovenie,
ktoré
by
vyžadovalo)
pozastaviť
posudzovanie
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
ktoré
podali
osoby
požívajúce
dočasnú
ochranu,
na
neurčito.
42.      V rámci
prípravných
dokumentov
týkajúcich
sa
smernice
2001/55
sa v článku 16
pôvodného
návrhu
Komisie
povoľovalo
„pozastavenie
posudzovania
žiadosti“.(28) V konečnom
znení článku 17
smernice
2001/55
však
táto
zmienka
bola
vypustená
okrem
iného z dôvodu,
že
nebola v súlade s Ženevským
dohovorom z roku
1951, a preto,
lebo
ponechanie
možnosti
pozastavenia
posudzovania
žiadostí
na
uváženie
štátov
by
ovplyvnilo
jednotné
uplatňovanie
tejto
smernice.(29)
43.      Podľa
názoru
vlád,
ktoré
vstúpili
do
tohto
konania,
sa
uvedeným
vypustením
nič
nezmenilo a členské
štáty
majú
právomoc
pozastaviť
posudzovanie
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
kým
trvá
dočasná
ochrana.
44.      Podľa
Komisie
však prípravné
dokumenty
svedčia o tom,
že
členské
štáty
nedospeli k dohode,
„…
ani
pokiaľ
ide o výslovnú
možnosť
pozastavenia,
ani
pokiaľ
ide o výslovný
zákaz
takej
možnosti.
Dosiahli
teda
politický
kompromis v prospech
funkčnej
nejednoznačnosti článku 17 ods. 2
smernice…“.(30)
45.      Hoci
odkaz
na
prípravné
dokumenty
týkajúce
sa
smernice
2001/55
nie
je
rozhodujúci(31),
vypustenie
možnosti
pozastaviť
posudzovanie
žiadostí o medzinárodnú
ochranu v konečnom
znení
naznačuje,
že
normotvorca
Únie
nakoniec
neprijal
takú
možnosť. V záujme
zabezpečenia
právnej
istoty
jednotnej
právnej
úpravy
pre
celú
Úniu
sa
zdá,
že
mlčanie
(alebo
nejednoznačnosť)
týkajúca
sa
možnosti
pozastaviť
posudzovanie
žiadostí o medzinárodnú
ochranu
na
neurčito
podporuje
jej
zákaz.
Platí
to
tým
skôr,
že
vypustenie
tejto
možnosti
bolo,
ako
som
uviedol
vyššie,
odôvodnené
dodržiavaním
Ženevského
dohovoru z roku
1951.
46.      Základnou
myšlienkou
smernice
2001/55
je,
aby
členské
štáty v prípade
hromadného
prílevu
vysídlených
osôb
prispôsobili
vybavovanie
žiadostí o medzinárodnú
ochranu
skutočnému
počtu
žiadostí a svojej
rozhodovacej
kapacite.
Smernica
2001/55
naopak
nepovoľuje
drastické
pozastavenie
všetkých
konaní o udelení
medzinárodnej
ochrany
začatých
na
základe
žiadostí,
ktoré
podali
osoby
požívajúce
dočasnú
ochranu,
na
neurčito.
47.      V návrhoch
Framholm
som
venoval
pozornosť
potrebe,
aby
aktivácia
nástroja
dočasnej
ochrany
nevyústila
do
zrútenia
vnútroštátnych
azylových
systémov. V tejto
súvislosti
som
uviedol:
–        „smernica
2001/55…
priznáva
členským
štátom
určité
oprávnenia
na
obmedzenie
prístupu k medzinárodnej
ochrane v prípade
hromadného
prílevu
vysídlených
osôb.
Na
tento
účel
zohľadňuje
vplyv,
ktorý
by
mohol
mať
uvedený
faktor
na
vnútroštátny
azylový
systém. V článku 2 písm. a)
tejto
smernice, v ktorom
je
vymedzená
dočasná
ochrana,
je
spomenutá
možnosť,
že z dôvodu
prílevu
vysídlených
osôb
vznikne
‚…
riziko,
že
azylový
systém
nebude
schopný
zvládnuť
takýto
prílev
bez
nepriaznivých
účinkov
na
jeho
efektívne
fungovanie…‘“;(32)
–        „obava,
aby
nedošlo k zrúteniu
vnútroštátnych
azylových
systémov,
bola
pri
úprave
dočasnej
ochrany
pre
osoby
vysídlené z dôvodu
invázie
na
Ukrajinu
vyjadrená
vo
vykonávacom
rozhodnutí
2022/382 a v neskorších
vykonávacích
rozhodnutiach,
ktorými
bola
predĺžená
jeho
platnosť.
Táto
obava
sa
odráža v odôvodnení
16
vykonávacieho
rozhodnutia
2022/382(33), v odôvodnení
7
vykonávacieho
rozhodnutia
2023/2409(34) a v odôvodneniach
7 a 8
vykonávacieho
rozhodnutia
2024/1836“.(35) K týmto
odôvodneniam
treba
teraz
doplniť
odôvodnenia
9 a 10
vykonávacieho
rozhodnutia
2025/1460;
–        „štáty
teda
majú
určitý
priestor
na
voľnú
úvahu,
pokiaľ
ide o úpravu
rýchlosti
vybavovania
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
aby
zabránili
preťaženiu
svojich
vnútroštátnych
azylových
systémov“;(36)
–        „na
základe
rozhodnutia
normotvorcu
Únie
platí,
že
toto
riziko
preťaženia
môže
odôvodniť
dočasné
obmedzenia
práva
na
prístup
osôb,
ktoré
požívajú
dočasnú
ochranu, k medzinárodnej
ochrane. V takom
prípade
pôjde o prispôsobenie
reakcie
reálnym
možnostiam
riešenia
výnimočnej
situácie,
ktorá
bola
vyvolaná
hromadným
odchodom
vysídlených
osôb“;(37)
–        „smernica
2001/55
je
tak
súčasťou
spoločného
systému
posudzovania
žiadostí o medzinárodnú
ochranu, v ktorom
už
existuje
možnosť
odložiť
prijatie
príslušného
rozhodnutia,
ak
‚veľký
počet
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín
alebo
osôb
bez
štátnej
príslušnosti
žiada o medzinárodnú
ochranu
súčasne, v dôsledku
čoho
je v praxi
veľmi
ťažké
skončiť
konanie v šesťmesačnej
lehote‘…“;(38)
–        „domnievam
sa
však,
že…
spoločný
systém
medzinárodnej
ochrany
nedovoľuje,
aby
vnútroštátny
predpis
stanovoval,
že
sa
všetky
žiadosti o priznanie
postavenia
osoby s [medzinárodnou]
ochranou
podané
osobami
požívajúcimi
dočasnú
ochranu v zásade
musia
vyhlásiť
za
neprípustné“.(39)
48.      Domnievam
sa,
že
tieto
úvahy
možno
uplatniť
aj
na
prejednávanú
vec.
Ako
som
už
viedol, v holandskej
praxi
sa
vyskytuje
jav
podobný
tomu,
ktorý
bol
rozobratý
vo
veci
Framholm:
aj
keď
holandské
orgány
nevyhlásia
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
podané
osobami,
ktorým
bola
udelená
dočasná
ochrana,
za
neprípustné,
automaticky
pozastavia
ich
posudzovanie
na
neurčito, v dôsledku
čoho
sú
žiadatelia
zbavení
akejkoľvek
možnosti
získať
medzinárodnú
ochranu
počas
obdobia,
ktoré
môže
byť
veľmi
dlhé.(40)
49.      Podľa
môjho
názoru
uvedené
neurčité
pozastavenie
bez
časového
obmedzenia,
ktoré
nesúvisí s jeho
prípadným
konkrétnym
vplyvom
na
fungovanie
azylového
systému v každom
členskom
štáte,
nie
je v súlade
so
smernicou
2001/55.
50.      Je
pravda,
že
nemožno
vylúčiť,
že
členské
štáty
pozastavia
posudzovane
niektorých
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
ak
takéto
posudzovanie
vedie,
ako
som
už
uviedol, k zrúteniu
vnútroštátnych
azylových
systémov.
To
je
predpoklad,
na
ktorom
spočíva
smernica
2001/55.
Ten
istý
predpoklad
je
však
nezlučiteľný s automatickým a všeobecným
pozastavením
posudzovania
všetkých
žiadostí
na
neurčito
bez
ohľadu
na
jeho
vplyv
na
zrútenie
systému. O taký
prípad
ide,
keď
má
dočasná
ochrana
za
následok
automatické
pozastavenie
konaní o udelení
medzinárodnej
ochrany.
51.      Holandská
vláda
navyše
nespája
pozastavenie
posudzovania
žiadostí o medzinárodnú
ochranu s rizikom
zrútenia
systému.
Ako
tvrdí
táto
vláda,
holandské
právne
predpisy
jej
umožňujú
rozhodnúť o týchto
žiadostiach
počas
obdobia
dočasnej
ochrany, a preto
je
možné
vybaviť
časť
žiadostí
počas
tohto
obdobia.(41)
52.      „Postupné
vybavovanie“
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
na
ktoré
sa
odvoláva
holandská
vláda,
by
umožnilo
prispôsobiť
rýchlosť
vybavovania
týchto
žiadostí
skutočným
možnostiam
systému,
pričom
by
sa
zároveň
rešpektovalo
prípadné
právo
vysídlených
osôb
na
posúdenie
ich
situácie.
53.      Neurčité a automatické
pozastavenie
tiež
nie
je v súlade s myšlienkou,
na
ktorej
je
založená
právna
úprava
obsiahnutá v smernici
2013/32.
54.      V článku 31 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/32
je
uvedená
možnosť
odložiť
posudzovanie
žiadostí o medzinárodnú
ochranu v prípade,
ak
„veľký
počet
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín
žiada o medzinárodnú
ochranu
súčasne, v dôsledku
čoho
je v praxi
veľmi
ťažké
skončiť
konanie v šesťmesačnej
lehote“.
Podľa článku 31 ods. 5
smernice
2013/32
však
„členské
štáty
skončia
konanie o posúdení
žiadosti
vždy
najneskôr v lehote
21
mesiacov
od
podania
žiadosti“.
55.      Systém
medzinárodnej
ochrany v Únii
teda
umožňuje
členským
štátom
predĺžiť
lehotu
na
posúdenie
až
na
21
mesiacov,
ale v žiadnom
prípade
im
neumožňuje
odložiť
vybavenie
žiadosti
na
neurčito.
56.      Na
podporu
možnosti
slobodne
pozastaviť
posudzovanie
žiadostí o medzinárodnú
ochranu
poľská
vláda(42) poukazuje
na článok 3 ods. 3
smernice
2013/33/EÚ(43),
podľa
ktorého
sú z uplatňovania
tejto
smernice
vylúčené
prípady, v ktorých
sa
uplatnili
ustanovenia
smernice
2001/55.
57.      V návrhoch
Framholm
som
mal
príležitosť
zaoberať
sa
týmto
tvrdením,
pričom
som
vysvetlil,
že
„uvedené
vylúčenie
možno
vykladať a contrario
sensu
tak,
že
neexistencia
takého
ustanovenia v smernici
2013/32
znamená,
že
táto
smernica
sa
uplatňuje v prípadoch
dočasnej
ochrany,
na
ktoré
sa
vzťahuje
smernica
2001/55“.(44)
58.      V tých
istých
návrhoch
som
uviedol,
že
„rozbor
oblastí
vecnej
pôsobnosti
smernice
2001/55 a smernice
2013/33,
pokiaľ
ide o prijímanie
žiadateľov o medzinárodnú
ochranu,
potvrdzuje[,
že]…:
–        smernica
2013/33,
ktorá
má
doplnkový
charakter
vo
vzťahu k smernici
2011/95 a smernici
2013/32,
upravuje
individuálne
situácie
žiadateľov o medzinárodnú
ochranu s cieľom
poskytnúť
im
‚podmienky
prijímania‘
[vymedzené v článku 2 písm. f)
smernice
2013/33],
kým
sa
vybavuje
ich
žiadosť.
Smernica
2001/55
zase
upravuje
situácie
hromadného
prílevu
vysídlených
osôb;
–        rozdiel v určení
adresáta
výhod
nebráni
možným
prelínaniam:
osoba,
ktorá
bola
vysídlená v rámci
hromadného
vysídlenia v dôsledku
vojny,
môže
spĺňať
podmienky
na
získanie
niektorej z foriem
medzinárodnej
ochrany,
–        dôležité
je,
že
rovnocennosť
obsahu a rozsahu
ochrany
stanovenej v smernici
2001/55 a podmienok
prijímania
stanovených v smernici
2013/33
je
dôvodom,
pre
ktorý
táto
smernica
stanovuje,
že
sa
táto
smernica
neuplatní,
ak
už
platí
iný
systém
pomoci“.(45)
59.      Z toho
istého
dôvodu
článok 19
ods. 1
smernice
2001/55
oprávňuje
členské
štáty
na
to,
aby
stanovili,
že
kým
sa
žiadosti
posudzujú,
nie
je
možné
požívať
dočasnú
ochranu a mať
súčasne
postavenie
žiadateľa o azyl.
60.      Okrem
toho
vo
výnimočných
situáciách
uvedených v článku 78 ods. 3 ZFEÚ,
ktoré
boli
predmetom
rozhodnutia
(EÚ)
2015/1523(46) a rozhodnutia
(EÚ)
2015/1601(47),
boli
záruky
stanovené v smernici
2013/32
stále
platné(48).
Nenachádzam
dôvody,
pre
ktoré
by
sa v rovnako
výnimočnej
situácii,
ako
je
situácia
vyplývajúca z vysídľovania
spôsobeného
vojnou
na
Ukrajine,
so
žiadateľmi o medzinárodnú
ochranu
malo
zaobchádzať
rozdielne.
61.      Napokon
je
dôležité
pripomenúť,
že článok 18
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“)
priznáva
právu
na
azyl
postavenie
základného
práva.
Toto
ustanovenie
zaručuje
možnosť
„účinne
využívať…
právo
požiadať o azyl…“ v členských
štátoch.(49)
62.      Ako
zdôraznil
Súdny
dvor,
„hoci…
podanie a predloženie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
predstavujú
dve
po
sebe
nasledujúce a odlišné
fázy…,
existuje
medzi
týmito
úkonmi
úzka
súvislosť,
keďže
ich
cieľom
je
zabezpečiť
na
jednej
strane
účinný
prístup
ku
konaniu
umožňujúcemu
posúdenie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu, a na
druhej
strane
účinnosť
článku 18
Charty“.(50)
63.      Účinnosť
práva
požiadať o azyl
je v priamom
protiklade s pozastavením
posudzovania
príslušných
žiadostí
na
neurčito.
Tento
nedostatok
nie
je
odstránený
skutočnosťou,
že
minister o týchto
žiadostiach
rozhodne
neskôr(51),
ak k ich
posúdeniu
dôjde
možno
roky
po
tom,
čo
vysídlená
osoba
po
prvýkrát
požiadala o priznanie
postavenia
osoby s medzinárodnou
ochranou.
Opakujem,
že
za
uvedených
podmienok
by
účinnosť
základného
práva
požiadať o azyl
nebola
zachovaná.
64.      Článok 17 ods. 1
smernice
2001/55
stanovuje,
že
osoba
požívajúca
dočasnú
ochranu
musí
mať
„kedykoľvek
možnosť
podať
žiadosť o azyl“.
Aby
bol
zachovaný
výkon
základného
práva,
také
ustanovenie
implicitne
vyžaduje,
aby
túto
žiadosť
posúdil
príslušný
orgán,
ktorý
vyhodnotí
pomery
vysídlenej
osoby.(52) Ak
by
sa
uznalo
právo
podať
žiadosť a následne
by
sa
jej
posúdenie
celé
roky
odkladalo,
nebolo
by
to v súlade s týmto
ustanovením a tým
skôr
ani s podstatou
základného
práva
uznaného v článku 18
Charty.
65.      V súlade s článkom 52 ods. 1
Charty
„akékoľvek
obmedzenie
výkonu
práv a slobôd
uznaných v tejto
charte
musí
byť
ustanovené
zákonom a rešpektovať
podstatu
týchto
práv a slobôd“.
66.      Na
základe
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu
sa
zdá,
že
automatické
pozastavenie
posudzovania
žiadostí o medzinárodnú
ochranu v týchto
prípadoch v skutočnosti
nevyplýva
ani
tak z rozhodnutia
zákonodarcu,
ale
skôr z praxe
ministra.
Ak
by
to
tak
bolo,
požiadavka,
aby
obmedzenia
základných
práv
boli
ustanovené
zákonom,
by
nebola
splnená.
67.      V tejto
súvislosti
nepovažujem
za
presvedčivé
tvrdiť,
že
podľa článku 19 ods. 2
smernice
2001/55
vysídlená
osoba
požíva
dočasnú
ochranu,
aj
keď
sa
jej
neprizná
medzinárodná
ochrana.(53) Ako
Súdny
dvor
konštatoval v bode 82
rozsudku
Kaduna(54),
dočasná
ochrana
priznáva
jej
príjemcom
obmedzenejšie
práva,
než
sú
práva
vyplývajúce z priznania
medzinárodnej
ochrany.
68.      Naopak,
na
základe
výkladu,
ktorý
je v súlade s významom
základného
práva
na
azyl,
sa
prikláňam k názoru,
že
osoby
požívajúce
dočasnú
ochranu
majú
nárok
na
posúdenie
svojich
žiadostí o medzinárodnú
ochranu
počas
obdobia
platnosti
dočasnej
ochrany,
aj
keď
rýchlosť
ich
posúdenia
bude
ovplyvnená
imanentnými
obmedzeniami
systému.
V.      Návrh
69.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
navrhujem
odpovedať
na
otázky,
ktoré
položila
Raad
van
State
(Štátna
rada,
Holandsko),
takto:
Článok 17 ods. 2
smernice
Rady
2001/55/ES z 20. júla
2001 o minimálnych
štandardoch
na
poskytovanie
dočasnej
ochrany v prípade
hromadného
prílevu
vysídlených
osôb a o opatreniach
na
podporu
rovnováhy
úsilia
medzi
členskými
štátmi
pri
prijímaní
takýchto
osôb a znášaní z toho
vyplývajúcich
dôsledkov a článok 31
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/32/EÚ z 26. júna
2013 o spoločných
konaniach o poskytovaní a odnímaní
medzinárodnej
ochrany
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že:
neoprávňujú
členské
štáty,
aby
automaticky a na
neurčito
pozastavili
posudzovanie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu,
ktorú
podala
osoba
požívajúca
dočasnú
ochranu,
počas
obdobia
trvania
tejto
ochrany,
takže
lehota
na
prijatie
rozhodnutia o žiadosti o medzinárodnú
ochranu
začne
plynúť
alebo
pokračuje
až
po
skončení
obdobia
trvania
dočasnej
ochrany.
1      Jazyk
prednesu:
španielčina.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Smernica Rady z 20. júla 2001 o minimálnych štandardoch na poskytovanie dočasnej ochrany v prípade hromadného prílevu vysídlených osôb a o opatreniach na podporu rovnováhy úsilia medzi členskými štátmi pri prijímaní takýchto osôb a znášaní z toho vyplývajúcich dôsledkov (Ú. v. ES L 212, 2001, s. 12; Mim. vyd. 19/004, s. 162).
3      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9).
4      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
5      Týmto
ministrom
je
Minister
van
Asiel
en
Migratie
(minister
pre
azyl a migráciu,
Holandsko;
ďalej
len
„minister“).
6      Vykonávacie rozhodnutie Rady zo 4. marca 2022, ktorým sa konštatuje skutočnosť, že došlo k hromadnému prílevu vysídlených osôb z Ukrajiny v zmysle článku 5 smernice 2001/55/ES, a zavádza sa dočasná ochrana (Ú. v. EÚ L 71, 2022, s. 1).
Vykonávacie
rozhodnutie
2022/382
sa
uplatňovalo
najprv
počas
obdobia
jedného
roka
do
4. marca 2023 a následne
bola
jeho
platnosť
predĺžená
do
4. marca 2024.
Rada
sa
rozhodla
predĺžiť
obdobie
dočasnej
ochrany
vykonávacím
rozhodnutím
(EÚ) 2023/2409 z 19. októbra 2023, ktorým sa predlžuje dočasná ochrana zavedená vykonávacím rozhodnutím (EÚ) 2022/382 (Ú. v. EÚ L,
2023/2409),
do
4. marca 2025.
Toto
obdobie
bolo
opäť
predĺžené
do
4. marca 2026
vykonávacím
rozhodnutím
Rady (EÚ) 2024/1836 z 25. júna 2024, ktorým sa predlžuje dočasná ochrana zavedená vykonávacím rozhodnutím (EÚ) 2022/382 (Ú. v. EÚ L,
2024/1836).
Vykonávacie rozhodnutie Rady (EÚ) 2025/1460 z 15. júla 2025, ktorým sa predlžuje dočasná ochrana zavedená vykonávacím rozhodnutím (EÚ) 2022/382,
stanovuje
ďalšie
predĺženie
do
4. marca 2027
(Ú. v. EÚ L,
2025/1460).
7      Zákon o cudzincoch z roku
2000,
prijatý
23. novembra
2000
(Stb.
2000, č. 495;
ďalej
len
„Vw
2000“).
8      Vyhláška z 23. novembra
2000,
ktorou
sa
vykonáva
Vw
2000
(Stb.
2000, č. 497;
ďalej
len
„vyhláška o cudzincoch z roku
2000“).
9      Nariadenie o cudzincoch z roku
2000,
prijaté
18. decembra
2000
(Stcrt.
2001, č. 10).
10      Bod 2.1
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu.
11      Bod 2.2
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu.
12      Bod 3.1
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu.
13      Bod 3.2
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu.
14      Bod 3.3
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu.
15      Rozsudok z 20. novembra
2025
(C‑195/25,
EU:C:2025:904;
ďalej
len
„rozsudok
Framholm“).
16      EU:C:2025:700
(ďalej
len
„návrhy
Framholm“).
17      Body 29
až
38
návrhov
Framholm.
Odkazujem
na
ich
obsah,
pričom
nie
je
potrebné
na
tomto
mieste
ho
citovať.
18      Rozsudok
Framholm, bod 1 výroku.
19      Bod 4.3
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu. V ňom
sa
odkazuje
na
oznámenie
ministra z 30. marca 2022
adresované
predsedovi
dolnej
komory
holandského
parlamentu s doplňujúci
vysvetleniami
týkajúcimi
sa
výkladu
zákona
prijatého
na
prebratie
smernice.
Holandská
vláda
uvádza
(bod 11
jej
písomných
pripomienok),
že
holandský
zákonodarca
sa
rozhodol
podmieniť
získanie
dočasnej
ochrany
podaním
žiadosti o medzinárodnú
ochranu.
20      Bod 4.3
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu.
21      Bod 4.4
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu.
22      Bod 12.1
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu.
23      Rozsudok
Framholm, bod 48.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
24      Tamže, bod 49.
25      Tamže, bod 54.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
26      Tamže, bod 55.
27      Tamže, bod 57.
28      COM/2000/0303
final
(Ú. v. ES C 311
E,
2000,
s. 251).
29      To
je
uvedené v dokumente
prijatom
„azylovou“
skupinou
2. októbra
2000,
ktorý
je
dostupný
na
https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑11650‑2000‑INIT/es/pdf. V poznámke
pod
čiarou
1 k odseku
2
je
opísaná
diskusia o možnosti
pozastaviť
posudzovanie
žiadostí o azyl.
30      Bod 27
písomných
pripomienok
Komisie.
31      V rozhodnutí
vnútroštátneho
súdu
(bod 11.7.4)
vnútroštátny
súd
tvrdí,
že
na
základe
vývoja
smernice
2001/55
nemôže
dospieť k jednoznačnému
záveru,
či
členské
štáty
formálne
chceli
alebo
nechceli
stanoviť
možnosť
pozastavenia.
32      Návrhy
Framholm, bod 73.
33      „Očakáva
sa,
že
zo
zavedenia
dočasnej
ochrany
budú
mať
prospech
aj
členské
štáty,
keďže
práva
spojené s dočasnou
ochranou
obmedzujú
potrebu
vysídlených
osôb
okamžite
žiadať o medzinárodnú
ochranu,
čím
sa
znižuje
riziko
preťaženia
azylových
systémov
členských
štátov…“.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
34      „Predĺženie
dočasnej
ochrany
takisto
pomôže
zabezpečiť,
aby
azylové
systémy
členských
štátov
neboli
preťažené v dôsledku
výrazného
zvýšenia
počtu
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
ktoré
by
mohli
podať
osoby
požívajúce
dočasnú
ochranu
do
4. marca 2024,
ak
by
sa
dočasná
ochrana
dovtedy
skončila,
alebo
osoby
utekajúce
pred
vojnou
na
Ukrajine,
ktoré
prišli
do
Únie
po
uvedenom
dátume a pred
4.
marcom
2025.“
35      Návrhy
Framholm, bod 74.
36      Tamže, bod 75.
37      Tamže, bod 76.
38      Tamže, bod 77, v ktorom
som
citoval
rozsudok z 8. mája
2025,
Zimir
(C‑662/23,
EU:C:2025:326, bod 32).
39      Tamže, bod 78. V bodoch 79 a 80
tých
istých
návrhov
som
uviedol,
že článok 33
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ) č. 604/2013 z 26. júna
2013,
ktorým
sa
stanovujú
kritériá a mechanizmy
na
určenie
členského
štátu
zodpovedného
za
posúdenie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
podanej
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny
alebo
osobou
bez
štátnej
príslušnosti v jednom z členských
štátov
(Ú. v. EÚ L 180,
2013,
s. 31), v súvislosti
so
situáciami
charakterizovanými
príchodom
mimoriadne
veľkého
počtu
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín
žiadajúcich o získanie
medzinárodnej
ochrany
zavádza
„mechanizmus
včasného
varovania,
pripravenosti a krízového
riadenia
určený
na
vykonanie
preventívnych
opatrení
na
predchádzanie
toho,
aby
uplatňovanie
tohto
nariadenia
bolo
ohrozené z dôvodu
opodstatnenej
hrozby
osobitného
tlaku
na
azylový
systém
členského
štátu“
(bod 79
návrhov
vo
veci
Framholm).
„Ani v týchto
prípadoch
však
normotvorca
Únie
nepovolil,
aby
členské
štáty
mohli
rozhodnúť,
že
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
sú
ako
také
automaticky
neprípustné“
(bod 80
tých
istých
návrhov).
40      Vnútroštátny
súd
opisuje
(bod 11.4.1
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu),
ako
by v dôsledku
po
sebe
nasledujúcich
vykonávacích
rozhodnutí
prijatých
Radou
toto
obdobie
mohlo
dosiahnuť
štyri
roky a trvať
do
4. marca 2026. K tomuto
výpočtu
by
sa
museli
pripočítať
ďalší
rok
stanovený v vo
vykonávacom
rozhodnutí
2025/1460
(ktoré
bolo
prijaté
po
rozhodnutí
vnútroštátneho
súdu)
do
4. marca 2027.
41      Bod 15
písomných
pripomienok
holandskej
vlády.
42      Bod 14
písomných
pripomienok
poľskej
vlády.
43      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 96).
Podľa
jej článku 3 ods. 3
„táto
smernica
sa
neuplatňuje,
ak
sa
uplatňujú
ustanovenia
smernice…
2001/55…“. V tom
istom
zmysle
bol
sformulovaný článok 3 ods. 3
smernice
Rady 2003/9/ES z 27. januára 2003, ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl (Ú. v. EÚ L 31, 2003, s. 18; Mim. vyd. 19/006, s. 101),
ktorá
jej
predchádzala.
44      Návrhy
Framholm, bod 67.
45      Tamže, bod 68.
46      Rozhodnutie Rady zo 14. septembra 2015 o zavedení dočasných opatrení v oblasti medzinárodnej ochrany v prospech Talianska a Grécka (Ú. v. EÚ L 239,
2015,
s. 146).
47      Rozhodnutie Rady z 22. septembra 2015 o zavedení dočasných opatrení v oblasti medzinárodnej ochrany v prospech Talianska a Grécka (Ú. v. EÚ L 248,
2015,
s. 80).
48      Odôvodnenie
31
prvého
uvedeného
rozhodnutia a odôvodnenie
36
druhého
uvedeného
rozhodnutia.
49      Rozsudok z 22. júna
2023,
Komisia/Maďarsko
(Vyhlásenie o úmysle
pred
podaním
žiadosti o azyl)
(C‑823/21,
EU:C:2023:504, bod 52)
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát). V rozsudku
Framholm
sa
zdôrazňuje
účinnosť
tohto
práva a zodpovedajúca
povinnosť
členských
štátov:
„ak…
určitá
osoba
spĺňa
minimálne
normy
stanovené
právom
Únie
na
to,
aby
mohla
získať
jedno z týchto
postavení…,
členské
štáty
sú s výhradou
dôvodov
na
vylúčenie
stanovených
touto
smernicou
[2002/55] a dôvodov
neprípustnosti
žiadosti
stanovených v smernici
2013/32
povinné
požadovanú
medzinárodnú
ochranu
priznať,
pričom
tieto
štáty
nemajú v tejto
súvislosti
diskrečnú
právomoc“
(bod 54).
50      Rozsudok z 30. júna
2022,
Valstybės
sienos
apsaugos
tarnyba a i. (C‑72/22
PPU,
EU:C:2022:505, bod 62), v ktorom
sa
cituje
rozsudok z 25. júna
2020,
Ministerio
Fiscal
(Orgán,
ktorému
by
mohla
byť
adresovaná
žiadosť o medzinárodnú
ochranu)
(C‑36/20
PPU,
EU:C:2020:495, bod 93).
51      Bod 12.1
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu.
52      Pozri v tomto
zmysle bod 11.4.2
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu.
53      Bod 17
písomných
pripomienok
nemeckej
vlády.
54      Rozsudok z 19. decembra
2024
(C‑244/24 a C‑290/24,
EU:C:2024:1038).
Vnútroštátny
súd
odkazuje
na
tento
rozsudok v bodoch 11.3,
11.4.6,
11.5 a 11.6
rozhodnutia o podaní
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.