62020CJ0556_RES
Cauza C‑556/20
Schneider Electric SE și alții
împotriva
Premier ministreșiMinistre de l’Economie, des Finances et de la Relance
[cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Franța)]
Hotărârea Curții (Camera a doua) din 12 mai 2022
„Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor – Directiva 90/435/CEE – Regim fiscal comun aplicabil societăților‑mamă și filialelor din state membre diferite – Articolul 4 și articolul 7 alineatul (2) – Evitarea dublei impozitări economice a dividendelor”
Apropierea legislațiilor – Regim fiscal comun aplicabil societăților‑mamă și filialelor din state membre diferite – Directiva 90/435 – Prevenirea dublei impuneri economice – Scutire, la nivelul societății‑mamă, a dividendelor primite – Măsură fiscală adoptată de statul membru al societății‑mamă care prevede perceperea unui impozit anticipat cu ocazia redistribuirii de către această societate a dividendelor care nu au fost supuse impozitului de profit la cota de drept comun – Impozitare ce depășește plafonul de 5 % prevăzut de Directiva 90/435 – Inadmisibilitate – Posibilitatea societății‑mamă de a beneficia de un credit fiscal – Lipsa incidenței
(Directiva 90/435 a Consiliului, art. 4)
(a se vedea punctele 41-49, 52-54, 58-65 și 88 și dispozitivul)
Apropierea legislațiilor – Regim fiscal comun aplicabil societăților‑mamă și filialelor din state membre diferite – Directiva 90/435 – Scutire, la nivelul societății‑mamă, a dividendelor primite – Excepție pentru dispozițiile naționale sau bazate pe acorduri care urmăresc eliminarea sau atenuarea dublei impozitări economice a dividendelor – Măsură fiscală adoptată de statul membru al societății‑mamă care prevede perceperea unui impozit anticipat cu ocazia redistribuirii de către această societate a dividendelor care nu au fost supuse impozitului de profit la cota de drept comun – Excludere
[Directiva 90/435 a Consiliului, art. 7 alin. (2)]
(a se vedea punctele 67-88 și dispozitivul)
Rezumat
Societatea Schneider Electric SE, precum și alte societăți, care aveau, toate, reședința fiscală în Franța, au redistribuit acționarilor lor, în perioada cuprinsă între anii 2000 și 2004, dividende provenite de la filiale stabilite, printre altele, în alte state membre.
Ca urmare a acestei redistribuiri, societățile respective au fost supuse unui impozit anticipat pe veniturile din bunuri mobile menționat în comentarii administrative. Considerând că acestea din urmă reiterau dispoziții de drept național (
1
) incompatibile cu Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora (
2
), ele au introdus la Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) o acțiune având ca obiect anularea lor. Astfel, potrivit reglementării naționale, impozit anticipat pe veniturile din bunuri mobile era datorat în cazul distribuirii de profituri care determină acordarea unui credit fiscal, atunci când aceste profituri nu au fost supuse impozitului pe profit la cota de dreptul comun la nivelul societății‑mamă. În această privință, Conseil d’État a dedus din Hotărârea Accor (
3
) că societatea care încasează dividendele are dreptul la un credit fiscal ce permite asigurarea aceluiași tratament fiscal pentru dividendele provenite de la societăți stabilite în Franța și pentru cele care provin de la societăți stabilite într‑un alt stat membru, care se deduce din impozitul anticipat pe veniturile din bunuri mobile.
Sesizată cu titlu preliminar de această instanță, Curtea statuează că Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora (
4
) se opune unei astfel de reglementări naționale care prevede că o societate‑mamă este obligată la plata unui impozit anticipat în cazul redistribuirii către acționarii săi a unor profituri plătite de filialele sale, atunci când aceste profituri nu au fost supuse impozitului pe profit la cota de drept comun, dacă sumele datorate în temeiul acestui impozit anticipat depășesc plafonul de 5 % prevăzut de aceeași directivă. În plus, un asemenea impozit anticipat nu intră sub incidența dispoziției acestei directive, potrivit căreia directiva menționată nu afectează aplicarea dispozițiilor naționale sau bazate pe acorduri care urmăresc eliminarea sau atenuarea dublei impozitări economice a dividendelor (
5
).
Aprecierea Curții
Curtea observă, mai întâi, că Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora urmărește să asigure neutralitatea, pe plan fiscal, a distribuirii de profit de către o filială cu sediul într‑un stat membru către societatea sa mamă stabilită într‑un alt stat membru. Pentru atingerea acestui obiectiv, directiva menționată urmărește să evite dubla impozitare a acestor profituri, din punct de vedere economic, și anume să evite ca profiturile distribuite să fie impozitate, prima oară, la nivelul filialei și, a doua oară, la nivelul societății‑mamă (
6
). În această privință, Curtea precizează că directiva menționată interzice statelor membre să impoziteze societatea‑mamă pentru profiturile distribuite de filială societății sale mamă, fără a distinge după cum impozitarea are ca fapt generator încasarea acestor profituri sau redistribuirea lor.
În continuare, Curtea constată că o impozitare a profiturilor distribuite de o filială societății sale mamă de către statul membru al societății‑mamă în sarcina acestei societăți cu ocazia redistribuirii lor, care ar avea ca efect supunerea profiturilor menționate unei impozitări care depășește plafonul de 5 % prevăzut de Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora (
7
), ar determina o dublă impozitare la nivelul societății respective, contrară acestei directive. În această privință, Curtea arată că aplicarea impozitului anticipat, care corespundea creditului fiscal aferent dividendelor redistribuite de societatea‑mamă acționarilor săi, permitea supunerea dividendelor menționate unei impozitări, care depășește plafonul de 5 %, contrare Directivei privind societățile‑mamă și filialele acestora.
În sfârșit, Curtea exclude posibilitatea ca un credit fiscal în favoarea societăților‑mamă care au încasat dividende de la o filială stabilită într‑un alt stat membru, acordat în vederea remedierii incompatibilității reglementării naționale cu dreptul Uniunii, să poată remedia efectele unei reglementări naționale care sunt incompatibile cu Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora. Astfel, într‑un asemenea caz, obținerea creditului fiscal este supusă inițierii unor proceduri administrative și jurisdicționale, precum și prezentării de probe de către contribuabil, în timp ce această directivă nu permite să se prevadă asemenea condiții. În plus, luarea în considerare a creditului fiscal face ca dividendelor să li se aplice metoda deducerii, în condițiile în care statul membru a optat pentru metoda scutirii, și nu exclude posibilitatea ca un rest din impozitul anticipat să continue să existe.
În ceea ce privește problema dacă impozitul anticipat intră sub incidența articolului 7 alineatul (2) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora, Curtea amintește că această dispoziție permite numai menținerea aplicării regimurilor naționale sau bazate pe acorduri care sunt conforme cu finalitatea acestei directive și care urmăresc să elimine sau să diminueze dubla impozitare economică a dividendelor. Ținând seama de acest obiectiv, o prelevare fiscală ar putea intra în domeniul de aplicare al acestei dispoziții dacă aplicarea sa nu ar anula efectele dispozițiilor naționale sau bazate pe acorduri care urmăresc eliminarea sau diminuarea acestei duble impozitări.
În această privință, Curtea observă că, deși impozitul anticipat pe veniturile din bunuri mobile se înscria în cadrul dispozițiilor naționale care urmăresc evitarea dublei impozitări economice a dividendelor la nivel național, aplicarea impozitului anticipat menționat putea avea ca efect supunerea profiturilor primite de o societate‑mamă de la filialele sale stabilite într‑un alt stat membru unei duble impozitări economice cu ocazia redistribuirii lor. Curtea adaugă că aplicarea unei reglementări naționale ce are ca efect să determine o astfel de dublă impozitare nu poate fi compatibilă cu obiectivul Directivei privind societățile‑mamă și filialele acestora, nici măcar atunci când efectele acestei duble impozitări sunt eventual atenuate de o cerere ulterioară de restituire a sumelor plătite fără a fi datorate sub forma unui credit fiscal acordat pe cale jurisprudențială.
(
1
)	Articolul 223 sexies din code général des impôts (Codul fiscal general) francez, în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal.
(
2
)	Directiva 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state membre (JO 1990, L 225, p. 6, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 97) (denumită în continuare „Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora”).
(
3
)	Hotărârea din 15 septembrie 2011, Accor (C‑310/09, EU:C:2011:581).
(
4
)	Articolul 4 alineatul (1) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora.
(
5
)	Articolul 7 alineatul (2) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora.
(
6
)	Articolul 4 alineatul (1) prima liniuță din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora.
(
7
)	Articolul 4 alineatul (2) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora.