62021TJ0486_RES
Cauza T‑486/21
OE
împotriva
Comisiei Europene
Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 7 septembrie 2022
„Funcție publică – Funcționari – Telemuncă – Cerere de rambursare a cheltuielilor de telefonie și de conexiune la internet – Respingerea cererii – Excepție de nelegalitate – Admisibilitate parțială – Articolul 71 din anexa VII la statut – Obligația de solicitudine – Principiul egalității și nediscriminării – Dreptul la respectarea vieții private”
Procedură jurisdicțională – Intervenție – Excepție de inadmisibilitate neinvocată de pârât – Inadmisibilitate – Cauze de inadmisibilitate pentru motive de ordine publică – Examinare din oficiu de către instanță
[Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 129 și art. 142 alin. (1) și (3)]
(a se vedea punctele 28‑31)
Acțiune introdusă de funcționari – Motiv întemeiat pe o încălcare a principiului egalității de tratament – Sarcina probei – Răsturnarea sarcinii probei – Condiții
[Statutul funcționarilor, art. 1d alin. (5)]
(a se vedea punctele 40‑45 și 99)
Acțiune introdusă de funcționari – Excepție de nelegalitate – Caracter incident – Invocarea excepției cu titlu principal în cadrul acțiunii principale – Admisibilitate
(art. 277 TFUE)
(a se vedea punctul 52)
Funcționari – Rambursarea cheltuielilor – Întindere – Cheltuieli profesionale ce rezultă dintr‑un regim de telemuncă impus pentru a face față pandemiei de COVID‑19 – Excludere – Obligația legiuitorului Uniunii de a prevedea rambursarea cheltuielilor menționate – Lipsă – Autonomia instituțiilor în adoptarea unor măsuri de rambursare diferite în privința funcționarilor lor
(Statutul funcționarilor, art. 71, și anexa VII)
(a se vedea punctele 55‑63, 65 și 67‑72)
Funcționari – Obligația de solicitudine care incumbă administrației – Conținut – Control jurisdicțional – Limite
(a se vedea punctele 75‑80)
Acțiune introdusă de funcționari – Motive – Motiv întemeiat pe o încălcare a principiului egalității de tratament – Invocarea unei pretinse discriminări ca urmare a diferențelor dintre măsurile adoptate de instituții în cadrul regimului de telemuncă impus pentru a face față pandemiei de COVID‑19 – Respingere
(Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
(a se vedea punctele 105‑107)
Funcționari – Rambursarea cheltuielilor – Cheltuieli profesionale care rezultă dintr‑un regim de telemuncă impus pentru a face față pandemiei de COVID‑19 – Decizie de respingere a unei cereri având ca obiect obținerea unui acces la internet pentru a atenua aceste cheltuieli – Încălcare a dreptului la respectarea vieții private și de familie – Criterii de apreciere
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 7 și art. 52 alin. (1)]
(a se vedea punctele 109‑111)
Funcționari – Răspundere extracontractuală a instituțiilor – Condiții – Prejudiciu – Sarcina probei
(a se vedea punctele 121‑124)
Rezumat
La data de 17 martie 2020, persoanele care trăiesc în Belgia au fost plasate în carantină din cauza pandemiei de COVID‑19.
Reclamanta, funcționar în cadrul Comisiei Europene la momentul faptelor, a fost astfel obligată, la fel ca majoritatea personalului acestei instituții, să își exercite atribuțiile în regim de telemuncă începând de la acea dată.
Considerând că cheltuielile suplimentare de telefonie și de internet suportate în lunile septembrie și octombrie ale anului 2020 au fost consecința regimului de telemuncă decis de Comisie, aceasta a formulat o cerere având ca obiect în esență, pe de o parte, rambursarea acestor cheltuieli și, pe de altă parte, obținerea unui acces la internet cu titlu profesional.
Prin decizia din 18 decembrie 2020 (denumită în continuare „decizia atacată”), Oficiul pentru Infrastructură și Logistică din Bruxelles (OIB) al Comisiei a respins această cerere, pentru motivul că normele de rambursare a cheltuielilor efectuate pentru echipamentele de birou de la domiciliu nu includeau cheltuielile de internet și cu apeluri telefonice.
Întrucât reclamația formulată de reclamantă împotriva deciziei atacate a fost respinsă, aceasta din urmă a sesizat Tribunalul cu o acțiune în anulare.
Prin hotărârea sa, Tribunalul respinge acțiunea și se pronunță pentru prima dată cu privire la eventuala rambursare a costurilor suportate de funcționarii și de agenții Uniunii în cadrul regimului de telemuncă impus pentru combaterea pandemiei de COVID‑19.
Aprecierea Tribunalului
Tribunalul începe prin a examina excepția de nelegalitate invocată de reclamantă împotriva articolului 71 și a anexei VII la Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”), acest articol prevăzând dreptul la rambursarea cheltuielilor profesionale efectuate de un funcționar în condițiile stabilite în această anexă.
Abordând admisibilitatea acestui motiv, el se referă la o primă cauză de inadmisibilitate, întemeiată pe lipsa de precizie a motivului menționat. Deși declară admisibil primul argument al reclamantei întemeiat pe neadaptarea acestor două dispoziții la împrejurările ce rezultă din pandemia de COVID‑19, situația este diferită în ceea ce privește al doilea argument, întemeiat pe o ruptură a egalității dintre funcționari.
Astfel, Tribunalul amintește că principiul egalității impune ca situațiile comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situațiile diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv. Pe de altă parte, în prezența unor norme statutare și ținând seama de puterea largă de apreciere de care dispune legiuitorul Uniunii în acest scop, principiul menționat nu este încălcat decât atunci când acesta din urmă efectuează o diferențiere arbitrară sau vădit inadecvată în raport cu obiectivul urmărit de reglementarea în cauză. Prin urmare, revine, în principiu, reclamantului sarcina de a dovedi, pe de o parte, că a fost tratat în mod diferit față de alte persoane care se află într‑o situație comparabilă și, pe de altă parte, că această diferențiere este arbitrară sau vădit inadecvată. Or, în speță, reclamanta nu a identificat nici avantajele financiare pe care le are în vedere, nici categoriile de funcționari care ar trebui să fie comparate, nici elementele care urmăresc să demonstreze că diferențierea invocată ar fi arbitrară sau vădit inadecvată.
Această concluzie nu este repusă în discuție prin invocarea articolului 1d alineatul (5) din statut, care prevede o adaptare a sarcinii probei, în sensul că revine instituției sarcina de a dovedi că nu a existat o încălcare a principiului egalității de tratament, din momentul în care un funcționar care se consideră lezat prin nerespectarea principiului egalității de tratament în privința sa dovedește fapte care permit să se prezume existența unei discriminări. Astfel, această dispoziție vizează o încălcare a principiului egalității ce rezultă din punerea în aplicare a statutului și nu este aplicabilă atunci când pretinsa încălcare rezultă din statutul însuși.
Respingând o a doua cauză de inadmisibilitate întemeiată pe nerespectarea caracterului incident al excepțiilor de nelegalitate, Tribunalul precizează că respectivul caracter incident al excepției de nelegalitate nu se opune invocării sale cu titlu principal în cadrul unei acțiuni, celelalte motive nefiind invocate decât cu titlu subsidiar.
Tribunalul decide totuși respingerea pe fond a acestei excepții de nelegalitate. Astfel, el observă că legiuitorul Uniunii nu putea să prevadă pandemia de COVID‑19 și necesitatea, pentru a face față acesteia, de a organiza un regim de telemuncă atunci când a modificat ultima dată conținutul statutului în anul 2013 (
1
). Cu toate acestea, orice legiuitor trebuie, pe de o parte, să verifice că normele pe care le‑a stabilit mai răspund nevoilor pentru care au fost concepute și, pe de altă parte, să le modifice pe cele care nu mai sunt adecvate contextului nou în care trebuie să își producă efectele. Legiuitorul dispune totuși de o marjă largă de apreciere în cadrul acestei verificări, precum și pentru a adapta, dacă este cazul, statutul.
Or, în speță, reclamanta nu prezintă argumente și nici elemente de probă suficiente care să demonstreze în mod vădit, ținând seama de această marjă largă de apreciere, neadaptarea articolului 71 și a anexei VII la statut sau eventuala obligație a legiuitorului de a le modifica. În plus, chiar presupunând că se impune rambursarea cheltuielilor profesionale ce rezultă dintr‑un regim de telemuncă, trebuie să se ia în considerare complexitatea procesului de modificare a statutului, termenele lungi de punere în aplicare a procesului de îmbunătățire a legislației care decurg, precum și contextul restricțiilor de urgență necesare pentru a face față pandemiei de COVID‑19 la data la care a fost adoptată decizia atacată. Având în vedere aceste considerații, nu se poate reproșa instituțiilor Uniunii că nu au modificat statutul în cursul pandemiei menționate, cu atât mai puțin cu cât instituțiile respective au adoptat măsuri în regim de urgență.
În ceea ce privește motivul întemeiat, cu titlu subsidiar, pe încălcarea articolului 71 din statut, întrucât decizia de respingere a reclamației a reținut că această dispoziție nu prevede rambursarea cheltuielilor de internet și de telefonie, Tribunalul arată că, deși acest articol urmărește efectiv să evite ca funcționarii să suporte singuri cheltuielile legate de exercitarea atribuțiilor lor, rambursarea cheltuielilor este datorată în condițiile stabilite în anexa VII la statut, care enumeră în mod exhaustiv prestațiile financiare rambursabile. În plus, contrar celor susținute de reclamantă, nici Decizia Comitetului Economic și Social European (CESE) din 9 iunie 2021 de alocare în favoarea personalului său a unei indemnizații lunare pentru acoperirea costurilor generate de regimul de telemuncă, nici Orientările Comisiei privind telemunca în timpul pandemiei de COVID‑19, care prevăd rambursarea condiționată a cheltuielilor legate de achiziționarea echipamentelor de birou de la domiciliu, nu contrazic caracterul limitativ al acestor dispoziții. Astfel, deși principiul unicității funcției publice presupune ca toți funcționarii și agenții Uniunii să fie supuși unui statut unic și, prin urmare, trebuie să li se aplice în același mod articolul 71 și anexa VII la statutul menționat, acest principiu nu implică faptul că instituțiile trebuie să utilizeze în mod identic puterea de apreciere care le este recunoscută prin statutul menționat. Dimpotrivă, principiul autonomiei de care se bucură instituțiile, în calitate de angajatori, în gestionarea personalului lor poate justifica în mod valabil diferențele dintre măsurile limitate pe care le‑au adoptat pentru a evita ca membrii personalului lor să suporte singuri cheltuielile efectuate în exercitarea atribuțiilor lor în cadrul telemuncii. Această considerație este corectă cu atât mai mult cu cât măsurile menționate au trebuit să fie adoptate în regim de urgență în împrejurările excepționale legate de regimul de telemuncă generalizat și obligatoriu impus de statele membre pentru a face față pandemiei de COVID‑19.
În ceea ce privește motivul întemeiat pe o încălcare a principiului nediscriminării ca urmare a tratamentului mai favorabil rezervat funcționarilor și agenților CESE, Tribunalul apreciază că Orientările Comisiei privind telemunca și Decizia CESE din 9 iunie 2021 sunt expresia principiului autonomiei în materie de tratament aplicabil funcționarilor lor în situația excepțională legată de pandemia de COVID‑19, astfel încât diferențele dintre măsurile adoptate de instituțiile, organele, oficiile sau agențiile Uniunii nu pot fi invocate în susținerea unui motiv întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament.
În ceea ce privește motivul întemeiat pe încălcarea dreptului la respectarea vieții private, consacrat la articolul 7 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, Tribunalul arată că existența sau inexistența unei limitări a acestui drept trebuie evaluată în lumina impactului său real asupra persoanei în cauză și că nu poate exista o ingerință în exercitarea unui drept atunci când raportul dintre acesta și măsura în cauză este, precum în speță, prea indirect sau aleatoriu pentru a fi luat în considerare. În acest context, reclamanta se limitează să susțină, fără a prezenta niciun element, că contractul pe care l‑a încheiat cu furnizorul său de acces i‑a limitat accesul la internet la un uz privat și personal și că această interdicție are în mod inevitabil repercusiuni asupra dreptului său la respectarea vieții private și a domiciliului.
În încheiere, Tribunalul respinge cererea de reparare a prejudiciului moral pretins suferit de reclamantă, în lipsa unor probe suficiente cu privire la existența sau la întinderea prejudiciului invocat.
(
1
)	Regulamentul (UE, Euratom) nr. 1023/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 22 octombrie 2013 de modificare a Statutului funcționarilor Uniunii Europene și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene (JO 2013, L 287, p. 15).