62023CJ0439
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
19 septembrie 2024 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 1999/70/CE – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Clauza 4 – Principiul nediscriminării – Recrutarea unui lucrător angajat pe durată determinată ca lucrător pe durată nedeterminată – Stabilirea vechimii – Neluare în considerare a perioadelor de încadrare în muncă efectuate în cadrul unor contracte de muncă pe durată determinată încheiate înainte de expirarea termenului de transpunere a Directivei 1999/70/CE – Aplicare imediată în privința efectelor viitoare ale unei situații născute sub imperiul legii vechi”
În cauza C‑439/23,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunale civile di Padova (Tribunalul Civil din Padova, Italia), prin decizia din 22 iunie 2023, primită de Curte la 13 iulie 2023, în procedura
KV
împotriva
Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR),
CURTEA (Camera a șasea),
compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnul A. Arabadjiev (raportor), președintele Camerei întâi, și domnul P. G. Xuereb, judecător,
avocată generală: doamna J. Kokott,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru KV, de F. Americo, avvocato;
–
pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de L. Fiandaca și M. T. Lubrano Lobianco, avvocati dello Stato;
–
pentru Comisia Europeană, de D. Recchia și F. van Schaik, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatei generale,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea clauzei 4 punctul (1) din Acordul‑cadru privind munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999 (denumit în continuare „acordul‑cadru”), care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (JO 1999, L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între KV, pe de o parte, și Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR) (Consiliul Național pentru Cercetare, Italia), pe de altă parte, în legătură cu calculul vechimii sale la momentul încheierii unui contract de muncă pe durată nedeterminată cu acesta din urmă.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Din cuprinsul considerentului (14) al Directivei 1999/70, întemeiată pe articolul 139 alineatul (2) CE, reiese că părțile semnatare ale acordului‑cadru au dorit, prin încheierea unui astfel de acord‑cadru, să amelioreze calitatea muncii pe durată determinată asigurând aplicarea principiului nediscriminării și să stabilească un cadru pentru a preveni abuzurile care rezultă din folosirea unor raporturi de muncă sau contracte pe durată determinată succesive.
4
Potrivit articolului 1 din Directiva 1999/70, scopul acesteia este „punerea în aplicare a acordului‑cadru […], încheiat […] între organizațiile de tip confederativ generale CES, UNICE și CEEP, anexat la prezenta directivă”.
5
Articolul 2 primul și al treilea paragraf din această directivă prevede:
„Statele membre adoptă și pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive până la data de 10 iulie 2001 sau se asigură că, până la această dată, partenerii sociali adoptă dispozițiile necesare prin acord, statele membre fiind obligate să adopte orice dispoziție necesară care să le permită garantarea în orice moment a rezultatelor impuse de prezenta directivă. Statele membre informează de îndată Comisia în acest sens.
[…]
Atunci când statele membre adoptă dispozițiile prevăzute la primul paragraf, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere în momentul publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.”
6
În temeiul articolului 3 din Directiva 1999/70, aceasta din urmă a intrat în vigoare la 10 iulie 1999, data publicării sale în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.
7
Potrivit clauzei 1 din acordul‑cadru, obiectivul acestuia este:
„(a)
îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată, asigurând aplicarea principiului nediscriminării;
(b)
stabilirea unui cadru pentru împiedicarea abuzurilor care pot rezulta din folosirea raporturilor sau contractelor de muncă pe durată determinată succesive.”
8
Clauza 2 punctul (1) din acordul‑cadru are următorul cuprins:
„Prezentul acord se aplică în cazul lucrătorilor pe durată determinată care au un contract de muncă sau un raport de muncă, definite în legislația, convențiile colective sau practicile în vigoare în fiecare stat membru.”
9
Clauza 4 din acordul‑cadru prevede:
„(1) În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, angajații cu contract pe durată determinată nu sunt tratați într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili numai pentru că aceștia au un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.
[…]
(4) Condițiile de vechime corespunzătoare unor condiții de încadrare speciale sunt aceleași pentru lucrătorii cu contract pe durată determinată și pentru cei cu contract pe durată nedeterminată, cu excepția situației în care condițiile de vechime diferite sunt justificate de motive obiective.”
Dreptul italian
10
Articolul 6 alineatul 1 din decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (Decretul legislativ nr. 368 privind transpunerea Directivei [1999/70]) din 6 septembrie 2001 (GURI nr. 235 din 9 octombrie 2001, p. 4), care a transpus Directiva 1999/70 în ordinea juridică italiană, prevede:
„Lucrătorul care are un contract pe durată determinată beneficiază, proporțional cu perioada de muncă efectuată, de concediile plătite și de prima de Crăciun sau de cel de al treisprezecelea salariu, precum și de indemnizația pentru încetarea contractului și de toate celelalte avantaje acordate în întreprindere lucrătorilor care dispun de un contract pe durată nedeterminată comparabili, și anume cei încadrați la același nivel în temeiul criteriilor de încadrare stabilite prin convenția colectivă, cu condiția ca acest lucru să nu fie în mod obiectiv incompatibil cu natura contractului pe durată determinată.”
11
Articolul 36 din legge n. 70 – Disposizioni sul riordinamento degli enti pubblici e del rapporto di lavoro del personal dipendente (Legea nr. 70 privind reorganizarea organismelor publice și raportul de muncă al salariaților) din 20 martie 1975 (GURI nr. 87 din 2 aprilie 1975), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„Pentru a răspunde unor nevoi speciale ale cercetării științifice, [CNR] [are] posibilitatea de a angaja personal de cercetare avansată, inclusiv resortisanți străini, prin contract pe durată determinată cu o durată de cel mult cinci ani. În cadrul programelor individuale de cercetare și pe întreaga durată a programului, este permisă de asemenea recrutarea contractuală de personal de cercetare și de personal tehnic înalt specializat.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
12
Reclamantul din litigiul principal, KV, a fost angajat de CNR, care este o persoană juridică de drept public, prin intermediul a trei contracte de muncă pe durată determinată în perioadele cuprinse între 2 noiembrie 1993 și 31 martie 1995, între 1 august 1995 și 1 august 2000 și, respectiv, între 4 septembrie 2000 și 30 septembrie 2001, pentru a îndeplini sarcinile de tehnolog și de cercetător.
13
Întrucât acest reclamant a promovat un concurs public, a fost angajat de CNR, începând cu 1 octombrie 2001, prin intermediul unui contract de muncă pe durată nedeterminată, în vederea îndeplinirii acelorași sarcini. Cu ocazia acestei angajări, CNR nu a recunoscut, în vederea stabilirii vechimii în serviciu și a remunerației reclamantului din litigiul principal, nicio vechime în temeiul muncii salariate efectuate de acesta în cadrul contractelor de muncă pe durată determinată încheiate înainte de expirarea termenului acordat statelor membre pentru transpunerea Directivei 1999/70, și anume, conform articolului 2 primul paragraf din aceasta, 10 iulie 2001.
14
La 8 februarie 2022, reclamantul din litigiul principal a sesizat Tribunale civile di Padova (Tribunalul Civil din Padova, Italia), care este instanța de trimitere, cu o acțiune având ca obiect printre altele constatarea, în temeiul clauzei 4 din acordul‑cadru, a existenței dreptului său la recunoașterea vechimii în muncă dobândite în temeiul acestei munci salariate și a majorărilor salariale dobândite în consecință.
15
În fața acestei instanțe, CNR a solicitat respingerea acestei acțiuni, invocând în special lipsa efectului retroactiv al Directivei 1999/70.
16
Potrivit instanței de trimitere, în cadrul cererii de decizie preliminară, este relevantă numai problema aplicării în timp a acestei directive.
17
În această privință, instanța menționată remarcă, în primul rând, că raportul de muncă al reclamantului din litigiul principal care a durat de la 2 noiembrie 1993 până la 31 martie 1995 a fost executat integral înainte de intrarea în vigoare a directivei menționate, în al doilea rând, că raportul de muncă al acestuia care a durat de la 1 august 1995 la 1 august 2000 a luat naștere la o dată anterioară intrării în vigoare a aceleiași directive și a ajuns la termen la o dată ulterioară acestei intrări în vigoare, însă anterioară expirării termenului stabilit pentru transpunerea acesteia și, în al treilea rând, că raportul de muncă al reclamantului din litigiul principal care a început la 4 septembrie 2000 și a încetat, în mod anticipat, la 30 septembrie 2001, din cauza reușitei acestui reclamant la un concurs public, a luat naștere și a fost executat aproape integral în perioada cuprinsă între intrarea în vigoare a Directivei 1999/70 și expirarea acestui termen. Republica Italiană ar fi transpus această directivă în ordinea sa juridică internă la câteva luni după expirarea termenului menționat, și anume la 24 octombrie 2001, data intrării în vigoare a Decretului legislativ nr. 368 din 6 septembrie 2001.
18
Contractele de muncă pe durată determinată în discuție în litigiul principal nu ar constitui prelungiri ale unui raport de muncă pe durată determinată inițial, ci ar fi acte care instituie ex novo raporturi de muncă pe durată determinată succesive și independente.
19
Instanța de trimitere precizează că, în cazul în care perioadele de muncă în cauză ar fi fost realizate în temeiul unor contracte de muncă pe durată nedeterminată, acestea ar fi fost luate în considerare la calcularea vechimii globale dobândite de reclamantul din litigiul principal.
20
Această instanță menționează existența în ordinea juridică italiană a două curente jurisprudențiale divergente în ceea ce privește întinderea domeniului de aplicare ratione temporis al clauzei 4 punctul (1) din acordul‑cadru. Conform primului curent, principiul neretroactivității dreptului Uniunii, potrivit căruia normele de fond nu se aplică decât situațiilor care au luat naștere după intrarea lor în vigoare, ar exclude aplicarea acestei clauze unor raporturi de muncă pe durată determinată executate în totalitate înainte de expirarea termenului de transpunere a Directivei 1999/70. Conform celui de al doilea curent jurisprudențial, principiul potrivit căruia o normă nouă se aplică, cu excepția unei derogări, imediat efectelor viitoare ale situațiilor născute sub imperiul legii vechi ar permite să se ia în considerare, în vederea calculării vechimii globale a lucrătorului pe durată nedeterminată, și perioadele de muncă pe durată determinată realizate definitiv înainte de intrarea în vigoare a acestei directive.
21
Instanța de trimitere consideră că acest din urmă principiu trebuie interpretat în sensul reținut de primul curent jurisprudențial. Astfel, acest din urmă principiu ar viza situațiile născute înainte de intrarea în vigoare a noii norme și care continuă, într‑o continuitate substanțială, în perioada ulterioară, iar nu situațiile care au luat naștere și au ajuns la termen integral înainte de intrarea în vigoare a acestei norme noi.
22
Această interpretare ar fi conformă cu principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, care ar exclude ca normele de fond ale dreptului Uniunii să fie aplicabile în mod retroactiv unor raporturi juridice definite înainte de intrarea lor în vigoare, cu excepția cazului în care rezultă în mod clar din formularea, din finalitățile sau din economia acestora că trebuie să le fie atribuit un asemenea efect.
23
Considerând că interpretarea menționată este confirmată și de jurisprudența Curții, instanța de trimitere apreciază că clauza 4 punctul (1) din acordul‑cadru, interpretată în lumina acestei jurisprudențe, trebuie înțeleasă în sensul că nu acoperă raporturile de muncă pe durată determinată precum cele care au existat între părțile din litigiul principal între 2 noiembrie 1993 și 31 martie 1995 și între 1 august 1995 și 1 august 2000, în măsura în care fiecare dintre aceste raporturi și‑a epuizat pe deplin efectele înainte de expirarea termenului de transpunere a Directivei 1999/70.
24
În schimb, această clauză ar putea acoperi raportul de muncă pe durată determinată care se întinde între 4 septembrie 2000 și 30 septembrie 2001, întrucât aceasta producea efecte la data expirării acestui termen.
25
În aceste condiții, Tribunale civile di Padova (Tribunalul Civil din Padova) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„Clauza 4 punctul (1) din [acordul‑cadru]
–
trebuie să se aplice ratione temporis raporturilor de muncă salariată pe durată determinată care au luat naștere și care au încetat ca urmare a ajungerii la termenul convenit, la o dată anterioară intrării în vigoare a Directivei 1999/70 (10 iulie 1999)?
–
trebuie să se aplice ratione temporis raporturilor de muncă salariată pe durată determinată care au luat naștere în temeiul unui contract individual de muncă încheiat înainte de intrarea în vigoare a Directivei 1999/70 (10 iulie 1999) și care au încetat ca urmare a ajungerii la termenul convenit, la o dată cuprinsă între intrarea în vigoare a Directivei [1999/70] și expirarea termenului acordat statelor membre pentru transpunerea acesteia (10 iulie 2001)?
–
trebuie să se aplice ratione temporis raporturilor de muncă salariată pe durată determinată care au luat naștere în temeiul unui contract individual de muncă încheiat în perioada cuprinsă între intrarea în vigoare a Directivei [1999/70] (10 iulie 1999) și expirarea termenului acordat statelor membre pentru transpunerea acesteia (10 iulie 2001) și care au încetat ca urmare a ajungerii la termenul convenit ulterior acestei din urmă date?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Cu privire la admisibilitate
26
Guvernul italian susține că întrebarea preliminară este inadmisibilă pentru motivul că interpretarea clauzei 4 punctul (1) din acordul‑cadru nu prezintă nicio utilitate pentru răspunsul la această întrebare. Astfel, întrebarea menționată nu ar privi tratamentul reclamantului din litigiul principal în cursul raporturilor sale de muncă pe durată determinată, ci recunoașterea serviciului pe care l‑a furnizat în cadrul acestor raporturi de muncă în vederea stabilirii remunerației sale pentru perioada ulterioară transformării raportului său de muncă în raport de muncă pe durată nedeterminată. Or, această problematică ar fi guvernată de clauza 4 punctul (4) din acordul‑cadru, iar nu de clauza 4 punctul (1) din acesta.
27
În măsura în care acest argument privește stabilirea dispoziției de drept al Uniunii aplicabile litigiului principal, el ține de fondul întrebării preliminare adresate, iar nu de admisibilitatea acesteia, astfel încât este necesar să fie examinat în cadrul examinării pe fond a acestei întrebări (a se vedea prin analogie Hotărârea din 18 ianuarie 2024, Lietuvos notarų rūmai și alții, C‑128/21, EU:C:2024:49, punctul 43, precum și jurisprudența citată).
28
În concluzie, trebuie să se declare că întrebarea preliminară este admisibilă.
Cu privire la fond
29
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă clauza 4 punctul (1) din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că se opune ca vechimea dobândită de un lucrător în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată care au fost executate în întregime sau în parte înainte de data expirării termenului de transpunere a Directivei 1999/70 să nu fie luată în considerare pentru stabilirea remunerației acestui lucrător la momentul recrutării sale pe durată nedeterminată după această dată.
30
În cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Astfel, misiunea Curții este aceea de a interpreta toate dispozițiile dreptului Uniunii care sunt necesare instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres indicate în întrebările adresate de aceste instanțe [Hotărârea din 21 decembrie 2021, Skarb Państwa (Acoperirea asigurării auto), C‑428/20, EU:C:2021:1043, punctul 24].
31
În această privință, trebuie amintit că clauza 4 punctul (1) din acordul‑cadru cuprinde, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, o interdicție de a trata lucrătorii cu contract pe durată determinată într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili numai pentru că aceștia au un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective. Punctul (4) al acestei clauze conține aceeași interdicție în ceea ce privește condițiile de vechime corespunzătoare unor condiții de încadrare speciale (Hotărârea din 18 octombrie 2012, Valenza și alții, C‑302/11-C‑305/11, EU:C:2012:646, punctul 39, precum și jurisprudența citată, Hotărârea din 20 septembrie 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, punctul 26, precum și Hotărârea din 30 noiembrie 2023, Ministero dell’Istruzione și INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, punctele 52 și 53).
32
Nu se contestă faptul că litigiul principal, care privește calculul vechimii reclamantului din litigiul principal la momentul încheierii contractului său de muncă pe durată nedeterminată, privește aceste criterii.
33
În aceste condiții, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, este necesar să se interpreteze și clauza 4 punctul (4) din acordul‑cadru.
34
În această privință, trebuie amintit că Curtea a statuat deja că clauza 4 din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale care exclude în totalitate luarea în considerare a perioadelor de serviciu realizate de un lucrător pe durată determinată al unei autorități publice în vederea stabilirii vechimii în muncă a acestuia la momentul recrutării sale pe durată nedeterminată de către această autoritate, cu excepția cazului în care această excludere este justificată de „motive obiective”, în sensul punctelor (1) și/sau (4) din această clauză. Simplul fapt că lucrătorul pe durată determinată a realizat aceste perioade de serviciu în temeiul unui contract sau al unui raport de muncă pe durată determinată nu constituie un astfel de motiv obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 octombrie 2012, Valenza și alții, C‑302/11-C‑305/11, EU:C:2012:646, punctul 71).
35
În speță, din informațiile furnizate de instanța de trimitere reiese că reclamantul din litigiul principal, atunci când își exercita atribuțiile pe lângă CNR în cadrul unor contracte de muncă pe durată determinată, se afla într‑o situație comparabilă cu cea a lucrătorilor angajați pe durată nedeterminată de acest organism, având în vedere că executa sarcini care puteau fi executate de lucrători pe durată nedeterminată.
36
În ceea ce privește tratamentul mai puțin favorabil al lucrătorilor pe durată determinată în discuție în litigiul principal, această instanță precizează că, dacă munca prestată de reclamantul din litigiul principal în temeiul contractelor sale de muncă pe durată determinată ar fi fost efectuată în cadrul unui contract de muncă pe durată nedeterminată, aceasta ar fi fost luată în considerare la calcularea vechimii sale globale.
37
Or, Curtea a declarat că normele referitoare la perioadele de serviciu care trebuie realizate pentru a putea fi încadrat într‑o categorie de remunerație precum cele în discuție în litigiul principal intră în sfera noțiunii de „condiții de încadrare în muncă”, în sensul clauzei 4 din acordul‑cadru (Hotărârea din 30 noiembrie 2023, Ministero dell’Istruzione și INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, punctul 55, precum și jurisprudența citată).
38
Simplul fapt că un lucrător a dobândit calitatea de lucrător pe durată nedeterminată nu exclude posibilitatea ca acesta să invoce, în anumite împrejurări, principiul nediscriminării conținut în această clauză 4 (Hotărârea din 18 octombrie 2012, Valenza și alții, C‑302/11-C‑305/11, EU:C:2012:646, punctul 34, precum și jurisprudența citată).
39
În ceea ce privește aplicabilitatea în timp a acestei clauze 4, trebuie amintit că, în principiu, o normă de drept nouă se aplică începând de la intrarea în vigoare a actului care o instituie. Deși aceasta nu se aplică situațiilor juridice născute și care au devenit definitive sub imperiul legii vechi, ea se aplică efectelor viitoare ale unei situații născute sub imperiul normei vechi, precum și situațiilor juridice noi. Soluția este diferită, sub rezerva respectării principiului neretroactivității actelor juridice, numai dacă norma nouă este însoțită de dispoziții speciale care stabilesc în mod specific condițiile de aplicare în timp a acesteia (Hotărârea din 22 iunie 2022, Volvo și DAF Trucks, C‑267/20, EU:C:2022:494, punctul 32, precum și jurisprudența citată).
40
Astfel, actele adoptate pentru transpunerea unei directive trebuie să se aplice efectelor viitoare ale unor situații născute sub imperiul legii vechi, de la data expirării termenului de transpunere, cu excepția cazului în care această directivă prevede altfel [Hotărârea din 21 decembrie 2021, Skarb Państwa (Acoperirea asigurării auto), C‑428/20, EU:C:2021:1043, punctul 32].
41
Trebuie să se constate că nici Directiva 1999/70, nici acordul‑cadru nu cuprind dispoziții speciale care să determine în mod specific condițiile de aplicare în timp a acestora.
42
Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă situația juridică în discuție în litigiul principal constituie o situație care a devenit definitivă anterior datei de expirare a termenului de transpunere a Directivei 1999/70.
43
În această privință, trebuie subliniat că această situație privește recunoașterea vechimii reclamantului din litigiul principal, dobândită în executarea unor contracte de muncă pe durată determinată până la 1 octombrie 2001, în vederea stabilirii remunerației sale începând de la această dată.
44
Deși vechimea respectivă a fost dobândită în principal înainte de expirarea termenului de transpunere a Directivei 1999/70, situația respectivă privește stabilirea implicațiilor vechimii respective pentru remunerația pe care reclamantul o primește în temeiul contractului său de muncă pe durată nedeterminată, încheiat după această dată, și, prin urmare, aplicarea clauzei 4 din acordul‑cadru ulterior aceleiași date.
45
Astfel cum a arătat în esență Comisia, situația juridică în discuție în litigiul principal este analogă cu cea a calculului vechimii impuse pentru dobândirea unui drept la o pensie pentru limită de vârstă, în discuție în cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârea din 10 iunie 2010, Bruno și alții (C‑395/08 și C‑396/08, EU:C:2010:329), și Hotărârea din 7 noiembrie 2018, O’Brien (C‑432/17, EU:C:2018:879), care ridicau problema luării în considerare a perioadelor anterioare expirării termenului de transpunere a Directivei 97/81 a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (JO 1998, L 14, p. 9, Ediție specială 05/vol. 5, p. 35).
46
Astfel, la punctul 35 din această din urmă hotărâre, Curtea a subliniat că împrejurarea că un drept la pensie este dobândit definitiv la sfârșitul perioadei de vechime corespunzătoare nu permite să se concluzioneze că situația juridică a lucrătorului în discuție trebuie considerată ca devenită definitivă, având în vedere că numai ulterior și ținând seama de perioadele de vechime relevante acest lucrător va putea invoca în mod efectiv acest drept în vederea plății pensiei sale pentru limită de vârstă. Curtea a concluzionat la punctul 36 din această din urmă hotărâre că, în cazul în care constituirea drepturilor la pensie se extinde pe perioade atât anterioare, cât și ulterioare expirării termenului de transpunere a Directivei 97/81, trebuie să se considere că stabilirea acestor drepturi este reglementată de dispozițiile acestei directive, inclusiv în ceea ce privește perioadele de vechime anterioare datei intrării în vigoare a acesteia.
47
Aceste considerații sunt de asemenea valabile mutatis mutandis în privința Directivei 1999/70 și a dreptului la remunerație revendicat de reclamantul din litigiul principal în temeiul vechimii dobândite în cadrul contractelor sale de muncă pe durată determinată, având în vedere că acest reclamant va putea invoca în mod efectiv acest drept numai ulterior și ținând seama de perioadele de vechime relevante.
48
Faptul, evidențiat de instanța de trimitere și de guvernul italian, că vechimea în muncă a reclamantului menționat a fost dobândită printre altele în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată care au ajuns la termen înainte de data expirării termenului de transpunere a Directivei 1999/70 nu poate conduce la o concluzie diferită.
49
Astfel, vechimea în serviciu este dobândită de un lucrător în mod progresiv, chiar dacă ar fi dobândită în temeiul unor contracte de muncă care au ajuns la termen, și continuă să caracterizeze situația acestuia ulterior acestui termen de încetare. Astfel, durata fiecărui raport de muncă și data la care aceasta a încetat sunt lipsite de relevanță în ceea ce privește calculul vechimii în muncă a unui lucrător care presupune, în principiu, stabilirea duratei totale a perioadelor de încadrare în muncă a acestuia.
50
În plus, litigiul principal privește aplicabilitatea clauzei 4 din acordul‑cadru după data expirării termenului de transpunere a Directivei 1999/70 în cadrul luării în considerare a vechimii care rezultă din aceste contracte pe durată determinată, iar nu aplicabilitatea acestei clauze contractelor de muncă înseși anterior acestei date. Astfel cum subliniază în esență Comisia, întrucât acțiunea reclamantului din litigiul principal nu urmărește să repună în discuție condițiile de executare a acelorași contracte de muncă, aceasta nu are ca obiect aplicarea retroactivă a acestei clauze.
51
În aceste condiții, situația juridică în discuție în litigiul principal nu poate fi considerată ca fiind devenită definitivă la data expirării termenului de transpunere a Directivei 1999/70.
52
Această concluzie nu este repusă în discuție de punctele 99-104 din Hotărârea din 22 iunie 2022, Volvo și DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494), citată de instanța de trimitere și de guvernul italian, în cuprinsul cărora Curtea a statuat în esență că trebuie să se considere că prezumția refragabilă care este prevăzută la articolul 17 alineatul (2) din Directiva 2014/104/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 noiembrie 2014 privind anumite norme care guvernează acțiunile în despăgubire în temeiul dreptului intern în cazul încălcărilor dispozițiilor legislației în materie de concurență a statelor membre și a Uniunii Europene (JO 2014, L 349 p. 1), potrivit căreia încălcările săvârșite în cadrul unei înțelegeri cauzează un prejudiciu, nu poate fi aplicabilă ratione temporis unei acțiuni în despăgubire care, deși a fost introdusă după intrarea în vigoare a dispozițiilor naționale care transpun tardiv această directivă în dreptul național, privește o încălcare a dreptului concurenței care a încetat înainte de data expirării termenului de transpunere a acesteia.
53
Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctelor 100-102 din hotărârea menționată, această soluție era justificată de natura și de mecanismul de funcționare specifice ale acestei dispoziții din Directiva 2014/104, a cărei aplicare temporală necesită existența unei înțelegeri în curs.
54
Or, această situație nu are un echivalent în ceea ce privește clauza 4 din acordul‑cadru.
55
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că clauza 4 punctele (1) și (4) din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că se opune ca vechimea dobândită de un lucrător în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată care au fost executate în întregime sau în parte înainte de data expirării termenului de transpunere a Directivei 1999/70 să nu fie luată în considerare pentru stabilirea remunerației acestui lucrător la momentul recrutării sale pe durată nedeterminată după această dată, cu excepția cazului în care această excludere este justificată de motive obiective.
Cu privire la cheltuielile de judecată
56
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
Clauza 4 punctele (1) și (4) din Acordul‑cadru privind munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999, care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP,
trebuie interpretată în sensul că
se opune ca vechimea dobândită de un lucrător în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată care au fost executate în întregime sau în parte înainte de data expirării termenului de transpunere a Directivei 1999/70 să nu fie luată în considerare pentru stabilirea remunerației acestui lucrător la momentul recrutării sale pe durată nedeterminată după această dată, cu excepția cazului în care această excludere este justificată de motive obiective.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.