62021CJ0779_RES
Cauzele conexate C‑779/21 P și C‑799/21 P
Comisia EuropeanășiConsiliul Uniunii Europene
împotriva
Front populaire pour la libération de la Saguia el‑Hamra et du Rio de oro(Frontul Polisario)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 4 octombrie 2024
„Recurs – Acțiune externă – Acorduri internaționale – Acord euromediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Maroc, pe de altă parte – Acord privind modificarea protocoalelor nr. 1 și 4 la acest acord – Act de încheiere – Acuzații de încălcare a dreptului internațional prin aplicabilitatea celui de al doilea acord pe teritoriul Saharei Occidentale – Acțiune în anulare – Admisibilitate – Capacitate de a sta în judecată – Calitate procesuală activă – Condiție potrivit căreia un reclamant trebuie, în anume cazuri, să fie în mod direct și individual vizat de măsura în litigiu – Principiul efectului relativ al tratatelor – Principiul autodeterminării – Teritorii care nu se autoguvernează – Articolul 73 din Carta Organizației Națiunilor Unite – Putere de apreciere a Consiliului Uniunii Europene – Dreptul internațional cutumiar – Principii generale ale dreptului Uniunii – Consimțământul poporului unui teritoriu care nu se autoguvernează titular al dreptului la autodeterminare în calitate de terț la un acord internațional”
Acțiune în anulare – Persoane fizice sau juridice – Acte care le privesc direct și individual – Afectare directă – Afectare individuală – Criterii – Acord între Uniunea Europeană și Regatul Maroc privind modificarea protocoalelor la Acordul euromediteraneean – Decizia 2019/217 – Luare în considerare a conținutului însuși al acordului internațional, precum și a efectelor sale juridice pe un teritoriu terț – Produse originare de pe un teritoriu care nu se autoguvernează – Exercitarea dreptului la autodeterminare – Afectare directă și individuală a poporului din Sahara Occidentală – Condiții
(art. 263 al patrulea paragraf TFUE; Decizia 2019/217)
(a se vedea punctele 86-95, 99, 107 și 108)
Acțiune în anulare – Persoane fizice sau juridice – Acte care le privesc direct – Afectare directă – Acord între Uniunea Europeană și Regatul Maroc privind modificarea protocoalelor la Acordul euromediteraneean – Decizia 2019/217 – Act care privește numai relațiile dintre Uniune și statele sale membre – Punere în aplicare având un caracter pur automat
(art. 263 al patrulea paragraf TFUE; Decizia 2019/217)
(a se vedea punctul 96)
Acțiune în anulare – Competența Curții – Acte adoptate de instituții – Examinarea compatibilității cu tratatele a unui acord internațional încheiat de Uniune – Admisibilitate – Act de notificare a aprobării acordului internațional celeilalte părți – Lipsa competenței
[art. 19 alin. (3) lit. (b) TUE; art. 267 primul paragraf lit. (b) TFUE; Decizia 2019/217]
(a se vedea punctele 97 și 98)
Acorduri internaționale – Acorduri ale Uniunii – Acorduri guvernate de dreptul internațional – Tratatele și statele terțe – Negociere și încheiere – Principiul liberului consimțământ – Popor de pe un teritoriu care nu se autoguvernează și populația de pe acest teritoriu – Noțiunea de populație – Locuitori ai unui teritoriu – Includere – Noțiunea de popor – Unitate politică și calitate de titular al dreptului la autodeterminare – Includere
[art. 21 alin. (2) TUE]
(a se vedea punctul 129)
Acorduri internaționale – Acorduri ale Uniunii – Acorduri guvernate de dreptul internațional – Aplicarea Convenției de la Viena cu privire la dreptul tratatelor – Tratatele și statele terțe – Negociere și încheiere – Principiul liberului consimțământ – Poporul de pe un teritoriu care nu se autoguvernează și populația de pe acest teritoriu – Obligația de a obține consimțământul acestui popor – Consultări ale populațiilor în cauză – Încălcarea obligației
[art. 21 alin. (2) TUE]
(a se vedea punctul 130)
Acorduri internaționale – Acorduri ale Uniunii – Acorduri guvernate de dreptul internațional – Aplicarea Convenției de la Viena cu privire la dreptul tratatelor – Tratatele și statele terțe – Negociere și încheiere – Principii – Tratate care nu trebuie nici să dăuneze, nici să profite unor subiecte terțe – Domeniu de aplicare
[art. 21 alin. (1) TUE]
(a se vedea punctele 131 și 132)
Acorduri internaționale – Acorduri ale Uniunii – Decizie a Consiliului referitoare la Acordul dintre Uniunea Europeană și Regatul Maroc privind modificarea protocoalelor la Acordul euromediteraneean – Acorduri guvernate de dreptul internațional – Aplicarea Convenției de la Viena cu privire la dreptul tratatelor – Tratatele și statele terțe – Negociere și încheiere – Principiul liberului consimțământ – Poporul de pe un teritoriu care nu se autoguvernează și populația de pe acest teritoriu – Consultarea populației – Obligația de a obține consimțământul acestui popor – Încălcare – Efecte asupra validității încheierii acordului – Existența unei marje de apreciere a Consiliului – Lipsa incidenței
[art. 3 alin. (5) și art. 21 alin. (1) TUE; art. 207 alin. (1) TFUE Acordul între Uniunea Europeană și Regatul Maroc privind modificarea protocoalelor nr. 1 și 4 la Acordul euromediteraneean de asociere CE‑Maroc, considerentul (10); Decizia 2019/217]
(a se vedea punctele 133-136 și 145)
Acorduri internaționale – Acorduri ale Uniunii – Interpretare – Competența instanței Uniunii – Condiții – Acorduri guvernate de dreptul internațional – Aplicarea Convenției de la Viena cu privire la dreptul tratatelor – Tratatele și statele terțe – Principiul liberului consimțământ – Cerințe și efecte juridice în cadrul exercitării de către un popor a dreptului său la autodeterminare – Teritoriu care nu se autoguvernează – Cerința unui consimțământ explicit – Eroare de drept
(Acordul între Uniunea Europeană și Regatul Maroc privind modificarea protocoalelor nr. 1 și 4 la Acordul euromediteraneean de asociere CE‑Maroc; Decizia 2019/217)
(a se vedea punctele 141, 144, 146-149 și 157)
Acorduri internaționale – Acorduri ale Uniunii – Interpretare – Competența instanței Uniunii – Condiții – Acorduri guvernate de dreptul internațional – Aplicarea Convenției de la Viena cu privire la dreptul tratatelor – Tratatele și statele terțe – Principiul liberului consimțământ – Cerințe și efecte juridice în cadrul exercitării de către un popor a dreptului său la autodeterminare – Teritoriu care nu se autoguvernează – Consimțământ implicit – Condiții – Avantaj precis, concret și substanțial care decurge din exploatarea resurselor naturale ale teritoriului respectiv – Condiție neîndeplinită – Lipsa consimțământului
[art. 21 alin. (1) TFUE; Acordul între Uniunea Europeană și Regatul Maroc privind modificarea protocoalelor nr. 1 și 4 la Acordul euromediteraneean de asociere CE‑Maroc; Decizia 2019/217]
(a se vedea punctele 152-156, 158-160 și 162)
Acțiune în anulare – Competența instanței Uniunii – Acte adoptate de instituții – Cerere de examinare a compatibilității cu dreptul internațional a unui acord internațional încheiat de Uniune – Admisibilitate
[art. 21 alin. (1) TFUE; Acordul între Uniunea Europeană și Regatul Maroc privind modificarea protocoalelor nr. 1 și 4 la Acordul euromediteraneean de asociere CE‑Maroc; Decizia 2019/217]
(a se vedea punctele 172-176)
Recurs – Recurs considerat nefondat – Hotărâre, atacată cu recurs, de anulare a deciziei atacate, cu menținerea efectelor până la pronunțarea hotărârii Curții – Menținere de către Curte a efectelor deciziei atacate – Justificare întemeiată pe motive de securitate juridică
(art. 264 al doilea paragraf TFUE; Acordul între Uniunea Europeană și Regatul Maroc privind modificarea protocoalelor nr. 1 și 4 la Acordul euromediteraneean de asociere CE‑Maroc; Decizia 2019/217)
(a se vedea punctele 183-186)
Rezumat
Curtea, reunită în Marea Cameră, respinge, prin două hotărâri prin care sunt conexate, pe de o parte, cauzele C‑778/21 P și C‑798/21 P și, pe de altă parte, cauzele C‑779/21 P și C‑799/21 P, recursurile formulate de Comisia Europeană și de Consiliul Uniunii Europene împotriva a două hotărâri ale Tribunalului prin care s‑au anulat deciziile Consiliului de aprobare a încheierii unor acorduri între Uniunea Europeană și Regatul Maroc în urma acțiunilor în anulare depuse de Front populaire pour la libération de la Saguia el‑Hamra et du Rio de Oro (Frontul Polisario) împotriva acestor decizii.
Prin Decizia 2019/217 (
1
), Consiliul a aprobat încheierea unui acord între Uniune și Regatul Maroc cu privire la modificarea anumitor protocoale la Acordul euromediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Maroc, pe de altă parte (
2
). De asemenea, Consiliul a aprobat, prin Decizia 2019/441 (
3
), încheierea unui acord de parteneriat în domeniul pescuitului între Uniunea Europeană și Regatul Maroc, a protocolului său de punere în aplicare și a schimbului de scrisori care însoțește acordul și, prin Regulamentul 2019/440, alocarea posibilităților de pescuit în temeiul acordului menționat și al protocolului său de punere în aplicare (
4
). Aceste două decizii au fost adoptate ca urmare a Hotărârii din 21 decembrie 2016, Consiliul/Frontul Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), prin care Curtea a precizat printre altele că Acordul de asociere euromediteraneean acoperea numai teritoriul Regatului Maroc, iar nu pe cel, neautonom, al Saharei Occidentale, precum și a Hotărârii din 27 februarie 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118), în care Curtea a urmat un raționament în mare măsură analog în ceea ce privește acordurile din domeniul pescuitului cu Regatul Maroc în legătură cu apele adiacente Saharei Occidentale.
Acordul aprobat prin Decizia 2019/217 modifica protocoalele la Acordul de asociere euromediteraneean referitoare la regimul aplicabil importului de produse agricole, de pește și de produse pescărești originare din Maroc în Uniunea Europeană, precum și la definiția noțiunii de „produse originare”, extinzând la produsele originare din Sahara Occidentală exportate sub controlul autorităților vamale marocane beneficiul preferințelor tarifare acordate produselor de origine marocană exportate în Uniune. Acordul de pescuit dintre Comunitatea Europeană și Maroc (
5
) a fost modificat la rândul său prin includerea în domeniul de aplicare al acestui acord a apelor adiacente teritoriului Saharei Occidentale.
Prin cererile introductive depuse în anul 2019 împotriva acestor acte în trei cauze Frontul Polisario/Consiliul (T‑279/19, T‑344/19 și T‑356/19), Frontul Polisario a solicitat anularea deciziilor și a regulamentului atacate.
În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Frontul Polisario/Consiliul (T‑279/19) (
6
), pe de o parte, și în cauzele conexate în care s‑a pronunțat Hotărârea Frontul Polisario/Consiliul (T‑344/19 și T‑356/19) (
7
), pe de altă parte, Tribunalul a anulat deciziile și regulamentul atacate pentru motivul că cerința referitoare la consimțământul poporului din Sahara Occidentală nu a fost respectată. Astfel, Consiliul nu a luat în considerare în mod suficient toate elementele relevante referitoare la situația din Sahara Occidentală și a considerat în mod greșit că dispunea de o marjă de apreciere cu privire la respectarea cerinței potrivit căreia poporul de pe acest teritoriu trebuia să își exprime consimțământul pentru aplicarea acordurilor în litigiu pe teritoriul menționat, în calitate de terț la acordurile în litigiu în sensul principiului efectului relativ al tratatelor în raport cu principiul autodeterminării.
Consiliul și Comisia au sesizat, fiecare, Curtea cu un recurs împotriva acestor hotărâri.
Aprecierea Curții
Cu privire la admisibilitatea acțiunilor în anulare introduse de Frontul Polisario în fața Tribunalului
A. Capacitatea de a sta în judecată a Frontului Polisario
În primul rând, Curtea amintește că orice persoană fizică sau juridică poate formula, în anumite condiții, o acțiune împotriva actelor al căror destinatar este sau care o privesc direct și individual, precum și împotriva actelor normative care o privesc direct și care nu presupun măsuri de executare. Curtea a recunoscut totuși deja capacitatea de a sta în judecată în fața instanțelor Uniunii a unor entități independent de chestiunea constituirii lor ca persoane juridice de drept intern.
Frontul Polisario este o mișcare de eliberare autoproclamată, care a luat naștere pentru a milita pentru independența, față de Regatul Maroc, a teritoriului neautonom al Saharei Occidentale și pentru crearea unui stat saharian suveran. În măsura în care mișcarea menționată urmărește tocmai, în temeiul exercitării dreptului la autodeterminare al poporului din Sahara Occidentală, să instituie o ordine juridică statală pentru acest teritoriu, nu i se poate impune, pentru a‑i recunoaște capacitatea de a sta în judecată în fața instanțelor Uniunii, să fie constituit ca persoană juridică în conformitate cu o anumită ordine juridică națională. Pe de altă parte, Frontul Polisario este unul dintre interlocutorii legitimi în cadrul procesului desfășurat în vederea stabilirii viitorului Saharei Occidentale, sub egida Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite, ale cărui decizii sunt obligatorii pentru toate statele membre și instituțiile Uniunii. Rezultă că Frontul Polisario, care întreține de asemenea raporturi juridice bilaterale la nivel internațional, are o existență juridică suficientă pentru a putea sta în judecată în fața instanțelor Uniunii (
8
). În consecință, Curtea consideră că Tribunalul a putut, fără a săvârși o eroare de drept, să concluzioneze că Frontul Polisario avea capacitatea de a sta în judecată în fața instanțelor Uniunii, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE.
B. Calitatea procesuală activă a Frontului Polisario
În al doilea rând, Curtea examinează calitatea procesuală activă a Frontului Polisario. În ceea ce privește aspectul dacă Frontul Polisario este vizat în mod direct de deciziile și de regulamentul atacat, Curtea amintește, mai întâi, cele două condiții care trebuie să fie îndeplinite în mod cumulativ în acest scop, și anume ca măsura contestată, pe de o parte, să aibă un efect direct asupra situației juridice a persoanei în cauză și, pe de altă parte, să nu lase nicio putere de apreciere destinatarilor care sunt însărcinați cu punerea sa în aplicare.
Ea constată, în această privință, că, prin acțiunile sale în anulare în fața Tribunalului, Frontul Polisario urmărea protejarea dreptului la autodeterminare al poporului din Sahara Occidentală (
9
) și că, prin urmare, în lumina efectelor actelor atacate și, în consecință, ale acordurilor în litigiu asupra situației juridice a acestui popor, este necesar să se examineze dacă Frontul Polisario este vizat în mod direct de actele atacate.
Curtea amintește că, deși nu a fost recunoscut oficial ca fiind reprezentantul exclusiv al poporului din Sahara Occidentală, Frontul Polisario este, în conformitate cu rezoluțiile celor mai înalte organe ale Organizației Națiunilor Unite, un interlocutor privilegiat în vederea stabilirii viitorului statut al Saharei Occidentale. Aceste împrejurări speciale permit să se considere că Frontul Polisario poate contesta în fața instanței Uniunii legalitatea unui act al Uniunii care produce în mod direct efecte asupra situației juridice a poporului respectiv. În această privință, actele atacate și, prin extindere, acordurile în litigiu îndeplinesc, prin impactul pe care îl au asupra dreptului la autodeterminare al poporului din Sahara Occidentală, condiția legală potrivit căreia o persoană fizică sau juridică trebuie să fie vizată în mod direct de decizia care face obiectul acțiunii sale. Ținând seama de articolul 73 din Carta Organizației Națiunilor Unite și de principiul protecției jurisdicționale efective, această condiție trebuie apreciată, în speță, în raport cu situația juridică a poporului din Sahara Occidentală, care este reprezentat în scopul prezentelor cauze de Frontul Polisario.
Pe de altă parte, decizia privind încheierea unui acord internațional constituie un act definitiv în ordinea juridică internă a Uniunii care exprimă voința Uniunii de a fi ținută de acordul respectiv. Curtea, care nu este competentă să anuleze un acord internațional, amintește că această decizie constituie un act atacabil. În schimb, contrar celor susținute de anumite părți, notificarea aprobării unui asemenea acord celeilalte părți contractante constituie o măsură de executare care, în principiu, trebuie considerată un act care nu poate fi atacat.
Curtea concluzionează că Frontul Polisario este vizat în mod direct de deciziile în litigiu și că Tribunalul nu a săvârșit erori de drept în această privință.
În ceea ce privește afectarea individuală a Frontului Polisario, Curtea confirmă de asemenea abordarea reținută de Tribunal potrivit căreia, având în vedere împrejurările care au condus la constatarea afectării sale directe, acesta trebuia considerat ca fiind afectat în mod individual de deciziile atacate. Ea constată în această privință că poporul din Sahara Occidentală, reprezentat de Frontul Polisario, este vizat în mod individual de decizia în litigiu în măsura în care o includere expresă a teritoriului Saharei Occidentale în domeniul de aplicare al acordurilor în litigiu, care sunt obligatorii pentru Uniune în temeiul deciziilor în litigiu, modifică situația juridică a acestui popor în considerarea calității sale de titular al dreptului la autodeterminare în raport cu teritoriul respectiv, această calitate caracterizându‑l în raport cu orice altă persoană sau entitate, inclusiv în raport cu orice alt subiect de drept internațional.
Cu privire la consimțământul poporului din Sahara Occidentală în legătură cu acordurile în litigiu și la întinderea controlului jurisdicțional operat de Tribunal
Potrivit deciziilor în litigiu, acordurile în discuție au fost aprobate de Uniune după ce Comisia, împreună cu Serviciul European de Acțiune Externă, a luat „toate măsurile rezonabile și posibile […] pentru a implica în mod corespunzător populația în cauză, astfel încât să se confirme consimțământul acesteia [la acorduri]” (
10
). Curtea arată însă în această privință că cea mai mare parte a populației actuale a Saharei Occidentale nu formează poporul titular al dreptului la autodeterminare, și anume poporul din Sahara Occidentală, care a fost în mare parte dislocat. Ea adaugă că există o diferență între noțiunea de „populație” a unui teritoriu care nu se autoguvernează și cea de „popor” de pe acest teritoriu. Astfel, aceasta din urmă face trimitere la o unitate politică, titulară a dreptului la autodeterminare, în timp ce noțiunea de „populație” implică locuitorii unui teritoriu.
Curtea amintește în continuare că, potrivit principiului de drept internațional general al efectului relativ al tratatelor, acestea nu trebuie nici să dăuneze, nici să profite unor subiecte de drept terțe. În această privință, un terț poate fi afectat de punerea în aplicare a unui acord în cazul în care în domeniul său de aplicare este inclus un teritoriu pe care terțul respectiv este suveran sau este titular al dreptului la autodeterminare. Prin urmare, punerea în aplicare a unui acord internațional între Uniune și Regatul Maroc pe teritoriul Saharei Occidentale trebuie să fie consimțită de poporul din Sahara Occidentală (
11
). Întrucât acțiunea Uniunii pe scena internațională trebuie să contribuie, în special, la respectarea strictă a dreptului internațional și la respectarea principiilor Cartei Organizației Națiunilor Unite (
12
), Curtea subliniază că lipsa unui consimțământ al poporului din Sahara Occidentală pentru acordurile respective, a căror punere în aplicare se extinde pe teritoriul Saharei Occidentale sau asupra apelor adiacente acestuia, poate afecta validitatea actelor Uniunii privind încheierea acordurilor respective.
Cu privire la necesitatea consimțământului poporului din Sahara Occidentală și la identificarea Frontului Polisario ca entitate căreia i‑ar reveni sarcina de a exprima acest consimțământ
Curtea observă mai întâi că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a constatat că acordurile în litigiu, prin faptul că au acordat autorităților marocane anumite competențe a căror exercitare este prevăzută pe teritoriul Saharei Occidentale, impuneau o obligație în sarcina poporului din Sahara Occidentală (
13
). Astfel, deși punerea în aplicare a acordurilor în litigiu implică faptul că actele autorităților marocane efectuate pe teritoriul Saharei Occidentale au efecte juridice, modificând situația juridică a poporului din teritoriul respectiv, aceasta nu permite totuși să se considere că acordurile amintite creează obligații juridice care revin acestui popor, în calitate de subiect de drept internațional. În această privință, acordurile în litigiu nu implică recunoașterea de către Uniune a pretinsei suveranități a Marocului asupra Saharei Occidentale. De asemenea, poporul din Sahara Occidentală nu este, de exemplu, destinatarul autorizațiilor de pescuit sau al altor acte administrative întocmite de autoritățile marocane în cadrul punerii în aplicare a Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului sustenabil dintre Uniunea Europeană și Regatul Maroc, pe care ar fi obligat să îl recunoască, nici al măsurilor luate de autoritățile Uniunii și ale statelor membre în privința lor. Prin urmare, Curtea consideră că Tribunalul s‑a întemeiat pe o premisă eronată atunci când a constatat că exprimarea consimțământului poporului din Sahara Occidentală la acordul în litigiu trebuia să fie explicită.
Cu toate acestea, Curtea arată că dreptul internațional cutumiar nu prevede o formă specială pentru exprimarea consimțământului unui subiect terț la un acord care îi conferă un drept (
14
) și nu exclude ca un asemenea consimțământ să poată fi acordat în mod implicit în anumite împrejurări. Astfel, consimțământul unui popor de pe un teritoriu care nu se autoguvernează pentru un acord internațional în raport cu care are calitatea de terț și a cărui aplicare este prevăzută pe teritoriul la care se referă dreptul său la autodeterminare poate fi prezumat în măsura în care sunt îndeplinite două condiții. Pe de o parte, acordul în cauză nu trebuie să creeze o obligație în sarcina poporului menționat. Pe de altă parte, acesta trebuie printre altele să prevadă că poporul în cauză însuși primește un avantaj precis, concret, substanțial și verificabil care decurge din exploatarea resurselor naturale ale acestui teritoriu și proporțional cu importanța acestei exploatări. Acordul în cauză trebuie să prevadă și un mecanism de control regulat care să permită verificarea caracterului real al avantajului acordat poporului în cauză. Respectarea acestor condiții se impune pentru a asigura compatibilitatea unui astfel de acord cu principiul, care decurge din articolul 73 din Carta Organizației Națiunilor Unite și este consacrat în dreptul internațional cutumiar, al întâietății intereselor popoarelor de pe teritoriile care nu se autoguvernează.
Întrucât aceste două condiții sunt îndeplinite, consimțământul poporului în cauză trebuie considerat stabilit. În consecință, împrejurarea că o mișcare care se prezintă ca fiind reprezentantul legitim al poporului respectiv se opune acestui acord nu poate fi suficientă, în sine, pentru a repune în discuție existența unui astfel de consimțământ. Totuși, această prezumție poate fi răsturnată dacă reprezentanții legitimi ai poporului respectiv demonstrează că sistemul de avantaje conferite poporului prin acordul în cauză sau chiar mecanismul de control regulat care îl însoțește nu îndeplinește condițiile respective.
În speță, Curtea constată că acordurile în litigiu, deși modifică situația juridică a poporului din Sahara Occidentală în dreptul Uniunii în raport cu dreptul la autodeterminare de care dispune acesta, nu creează obligații juridice în sarcina acestui popor, în calitate de subiect de drept internațional. Prin urmare, prima dintre cele două condiții este îndeplinită.
În ceea ce privește a doua condiție, Curtea concluzionează că un avantaj în favoarea poporului din Sahara Occidentală, care să corespundă caracteristicilor menționate anterior, lipsește în mod vădit din acordurile în litigiu. Aceasta mai precizează că, dacă un acord va aduce, în viitor, beneficii poporului din Sahara Occidentală, în conformitate cu cerințele respective, posibilitatea ca acest acord să aducă beneficii locuitorilor acestui teritoriu în general nu ar fi de natură să împiedice constatarea unui consimțământ prezumat din partea poporului respectiv.
Cu privire la posibilitatea invocării dreptului internațional
Curtea amintește că Uniunea este obligată să își exercite competențele cu respectarea dreptului internațional și, prin urmare, este competentă, în cadrul unei acțiuni în anulare, să aprecieze compatibilitatea unui acord internațional încheiat de Uniune cu normele de drept internațional. În conformitate cu tratatele, aceste norme sunt obligatorii pentru Uniune, iar controlul de validitate efectuat de Curte în privința actului prin care Uniunea a încheiat un asemenea acord internațional este susceptibil să privească legalitatea acestui act din perspectiva conținutului însuși al acordului internațional în cauză (
15
). Astfel, Tribunalul a putut considera în mod întemeiat că principiul autodeterminării și principiul efectului relativ al tratatelor pot fi invocate în cadrul controlului validității deciziilor în litigiu.
Concluzie
Întrucât niciunul dintre motivele invocate în susținerea recursurilor formulate de Comisie și de Consiliu nu a fost admis de către Curte, aceasta le respinge în totalitate.
Cu privire la menținerea efectelor deciziilor în litigiu în cazul respingerii recursurilor formulate de Consiliu și de Comisie
În cauzele conexate C‑778/21 P și C‑798/21 P, hotărârea atacată a menținut efectele deciziei în litigiu până la pronunțarea hotărârii în cauza de față. Or, întrucât protocolul de punere în aplicare a acordului în cauză a expirat la 17 iulie 2023 și Acordul de pescuit nu autorizează el însuși accesul navelor Uniunii la „zona de pescuit” în cauză, Curtea apreciază că cererile subsidiare ale Comisiei și ale Consiliului de menținere a efectelor deciziei în litigiu au rămas fără obiect.
În cauzele conexate C‑779/21 P și C‑799/21 P, acordul încheiat prin decizia în litigiu a intrat în vigoare la 19 iulie 2019. Întrucât anularea acestei decizii, fără ca efectele sale să fie menținute pentru o perioadă limitată, poate avea consecințe negative grave asupra acțiunii externe a Uniunii și poate repune în discuție securitatea juridică a angajamentelor internaționale la care aceasta a consimțit și care sunt obligatorii pentru instituții și pentru statele membre, Curtea decide să mențină efectele acesteia pentru o perioadă de 12 luni de la data pronunțării hotărârii.
(
1
)	Decizia (UE) 2019/217 a Consiliului din 28 ianuarie 2019 privind încheierea Acordului sub forma unui schimb de scrisori între Uniunea Europeană și Regatul Maroc cu privire la modificarea protocoalelor nr. 1 și 4 la Acordul euromediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Maroc, pe de altă parte (JO 2019, L 34, p. 1).
(
2
)	Acordul euromediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Maroc, pe de altă parte, semnat la Bruxelles la 26 februarie 1996 (JO 2000, L 70, p. 2, Ediție specială, 11/vol. 73, p. 3).
(
3
)	Decizia (UE) 2019/441 a Consiliului din 4 martie 2019 privind încheierea Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului sustenabil dintre Uniunea Europeană și Regatul Maroc, a protocolului său de punere în aplicare și a schimbului de scrisori care însoțește acordul (JO 2019, L 77, p. 4).
(
4
)	Regulamentul (UE) 2019/440 al Consiliului din 29 noiembrie 2018 privind alocarea posibilităților de pescuit în temeiul Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului sustenabil dintre Uniunea Europeană și Regatul Maroc și al protocolului său de punere în aplicare (JO 2019, L 77, p. 1, denumit în continuare „regulamentul atacat”).
(
5
)	Acordul de parteneriat în domeniul pescuitului dintre Comunitatea Europeană și Regatul Maroc (JO 2006, L 141, p. 4).
(
6
)	Hotărârea din 29 septembrie 2021, Frontul Polisario/Consiliul (T‑279/19, EU:T:2021:639).
(
7
)	Hotărârea din 29 septembrie 2021, Frontul Polisario/Consiliul (T‑344/19 și T 356/19, EU:T:2021:640).
(
8
)	Curtea precizează în această privință că aspectul dacă entitatea respectivă poate reprezenta în mod legitim interesele poporului din Sahara Occidentală privește calitatea sa procesuală activă în cadrul unei acțiuni în anulare îndreptate împotriva deciziei în litigiu, iar nu capacitatea sa de a sta în fața instanței Uniunii.
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2016, Consiliul/Frontul Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punctele 88, 91 și 105).
(
10
)	Considerentul (10) al Deciziei 2019/217 și considerentul (11) al Deciziei 2019/441.
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2016, Consiliul/Frontul Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punctul 106).
(
12
)	Articolul 3 alineatul (5) și articolul 21 alineatul (1) TUE.
(
13
)	Hotărârea din 29 septembrie 2021, Frontul Polisario/Consiliul (T‑279/19, EU:T:2021:639, punctele 322 și 323), precum și Hotărârea din 29 septembrie 2021, Frontul Polisario/Consiliul (T‑344/19 și T‑356/19, EU:T:2021:640, punctul 318).
(
14
)	A se vedea Hotărârea Curții Permanente de Justiție Internațională din 7 iunie 1932, cauza „Zones Franches de la Haute‑Savoie et du Pays de Gex” (Recueil CPJI 1927, seria A/B, nr. 46, p. 148).
(
15
)	Hotărârea din 27 februarie 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, punctele 47-51).