62018CC0285
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL GERARD HOGAN
prezentate la 7 mai 2019 (
1
)
Cauza C‑285/18
Kauno miesto savivaldybė,
Kauno miesto savivaldybės administracija
interveniente:
UAB Irgita
UAB Kauno švara
[cerere de decizie preliminară formulată de Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei)]
„Cerere de decizie preliminară – Achiziții publice – Directiva 2004/18/CE – Domeniu de aplicare ratione temporis – Directiva 2014/24/UE – «Operațiuni interne» – Condiții suplimentare pentru o «operațiune internă» în temeiul dreptului național”
I. Introducere
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară se referă în esență la aspectul dacă un stat membru poate impune unei autorități contractante cerințe suplimentare pentru încheierea unui „contract intern” (
2
), deși acest contract îndeplinește criteriile unei „operațiuni interne” în temeiul jurisprudenței Curții și, dacă este cazul, al articolului 12 din Directiva 2014/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile publice și de abrogare a Directivei 2004/18/CE (
3
).
2.
Instanța de trimitere a solicitat de asemenea clarificări cu privire la aplicabilitatea ratione temporis a Directivei 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (
4
) și a Directivei 2014/24.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
3.
Considerentele (1), (2), (4), (5) și (31) ale Directivei nr. 2014/24 au următorul cuprins:
„(1)
Atribuirea contractelor de achiziții publice de către sau în numele autorităților statelor membre trebuie să respecte principiile Tratatului privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), mai exact libera circulație a mărfurilor, libertatea de stabilire și libertatea de a furniza servicii, precum și principiile care derivă din acestea, cum ar fi egalitatea de tratament, nediscriminarea, recunoașterea reciprocă, proporționalitatea și transparența. Cu toate acestea, pentru contractele de achiziții publice care depășesc o anumită valoare, ar trebui elaborate dispoziții pentru coordonarea procedurilor de achiziții publice naționale, pentru ca principiile respective să fie transpuse în practică și achizițiile publice să fie deschise concurenței.
(2)
Achizițiile publice joacă un rol cheie în strategia Europa 2020, prezentată în Comunicarea Comisiei din 3 martie 2010 intitulată «Europa 2020, O strategie europeană pentru o creștere inteligentă, ecologică și favorabilă incluziunii» […], reprezentând unul dintre instrumentele de piață care trebuie utilizate pentru realizarea unei creșteri inteligente, durabile și favorabile incluziunii, asigurând în același timp o utilizare cât mai eficientă a fondurilor publice. […] Totodată, este necesar ca anumite noțiuni și concepte de bază să fie clarificate pentru a asigura securitatea juridică și a încorpora anumite aspecte ale jurisprudenței constante a Curții de Justiție a Uniunii Europene în acest domeniu.
[…]
(4)
Formele tot mai diverse ale acțiunii publice au făcut necesară definirea mai clară a însăși noțiunii de achiziție publică; totuși, această clarificare nu ar trebui să extindă domeniul de aplicare al prezentei directive în raport cu cel al Directivei 2004/18/CE. Normele Uniunii privind achizițiile publice nu sunt menite să acopere toate formele de plăți din fonduri publice, ci numai pe cele care vizează achiziția de lucrări, de produse sau de servicii cu titlu oneros prin intermediul unui contract de achiziții publice. […]
(5)
Ar trebui reamintit că prezenta directivă nu obligă sub nicio formă statele membre să contracteze sau să externalizeze furnizarea de servicii pe care doresc să le pună la dispoziție ele însele sau să le organizeze prin alte mijloace decât prin contracte de achiziții publice în sensul prezentei directive. […]
[…]
(31)
Există un nivel considerabil de incertitudine juridică cu privire la măsura în care contractele încheiate între entități din sectorul public ar trebui să facă obiectul normelor privind achizițiile publice. Jurisprudența relevantă a Curții de Justiție a Uniunii Europene face obiectul unor interpretări divergente între statele membre și chiar între autoritățile contractante. Prin urmare, este necesar să se clarifice cazurile în care contractele încheiate în cadrul sectorului public nu sunt supuse aplicării normelor privind achizițiile publice.
Această clarificare ar trebui să fie ghidată de principiile stabilite în jurisprudența relevantă a Curții de Justiție a Uniunii Europene. Simplul fapt că ambele părți la un acord sunt autorități publice nu exclude în sine aplicarea normelor privind achizițiile publice. Cu toate acestea, aplicarea normelor privind achizițiile publice nu ar trebui să interfereze cu libertatea autorităților publice de a‑și îndeplini atribuțiile de serviciu public atribuite acestora prin utilizarea resurselor proprii, care include posibilitatea cooperării cu alte autorități publice.
Ar trebui garantat faptul că situațiile de cooperare public‑public scutite nu au ca rezultat o denaturare a concurenței în raport cu operatorii economici privați, în măsura în care situează un furnizor privat de servicii într‑o poziție de avantaj față de concurenții săi.”
4.
Articolul 1 din Directiva nr. 2014/24, intitulat „Obiect și domeniu de aplicare”, prevede la alineatul (4):
„Prezenta directivă nu aduce atingere libertății statelor membre de a defini, în conformitate cu dreptul Uniunii, serviciile pe care acestea le consideră a fi servicii de interes economic general, modul în care aceste servicii ar trebui organizate și finanțate, în conformitate cu normele privind ajutoarele de stat, precum și obligațiile specifice la care aceste servicii ar trebui să se supună. În aceeași măsură, prezenta directivă nu afectează capacitatea autorităților publice de a decide dacă, în ce mod și în ce măsură doresc să exercite ele însele funcții publice în conformitate cu articolul 14 din TFUE și cu Protocolul nr. 26.”
5.
Articolul 12 din Directiva nr. 2014/24, intitulat „Contracte de achiziții publice încheiate între entități din sectorul public”, prevede la alineatul (1):
„Un contract de achiziții publice atribuit de o autoritate contractantă unei persoane juridice de drept privat sau public nu intră în domeniul de aplicare al prezentei directive în cazul în care sunt îndeplinite toate condițiile următoare:
(a)
autoritatea contractantă exercită asupra persoanei juridice în cauză un control similar celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii;
(b)
peste 80 % din activitățile persoanei juridice controlate sunt efectuate în vederea îndeplinirii atribuțiilor care îi sunt încredințate de către autoritatea contractantă care o controlează sau de către alte persoane juridice controlate de respectiva autoritate contractantă; și
(c)
nu există participare privată directă la capitalul persoanei juridice controlate, cu excepția formelor de participare nemajoritare sau nedecisive a capitalului privat cerute de dispozițiile legislative naționale, în conformitate cu tratatele, care nu exercită o influență decisivă asupra persoanei juridice controlate.
Se consideră că o autoritate contractantă exercită asupra unei persoane juridice un control similar celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii, în sensul literei (a) de la primul paragraf, atunci când exercită o influență decisivă atât asupra obiectivelor strategice, cât și asupra deciziilor importante ale persoanei juridice controlate. Un astfel de control poate fi exercitat, de asemenea, de o altă persoană juridică, ea însăși controlată în același mod de către autoritatea contractantă.”
6.
Articolul 91 primul paragraf din Directiva 2014/24 prevede:
„Directiva 2004/18/CE se abrogă începând cu 18 aprilie 2016.”
B.
Dreptul lituanian
1. Viešųjų pirkimų įstatymas (Legea privind achizițiile publice) din 13 august 1996, nr. I‑1491
7.
Articolul 3 din Legea privind achizițiile publice din Republica Lituania din 13 august 1996, nr. I‑1491 (denumită în continuare „Legea privind achizițiile publice”) prevede următoarele:
„1.   Autoritatea contractantă va asigura, pe parcursul derulării procedurilor de achiziții publice și de atribuire a contractelor, respectarea principiilor egalității în drepturi, nediscriminării, recunoașterii reciproce, proporționalității și transparenței.
[…]”
8.
Articolul 10 alineatul 5 din Legea privind achizițiile publice (astfel cum era aplicabilă la 1 ianuarie 2016) prevede următoarele:
„Prevederile prezentei legi nu se aplică procedurilor de achiziții în care o autoritate contractantă încheie un contract cu o entitate cu personalitate juridică distinctă, asupra căreia exercită un control identic cu cel exercitat asupra propriilor departamente sau servicii, în care are calitatea de asociat unic (sau exercită drepturile și obligațiile statului sau municipalității în calitate de asociat unic), iar entitatea controlată a realizat cel puțin 80 % din cifra de afaceri din ultimul an financiar (sau din momentul înființării entității respective în cazul în care entitatea și‑a desfășurat activitatea pe o perioadă mai scurtă decât un an financiar) din activități efectuate în vederea satisfacerii nevoilor sau în vederea îndeplinirii funcțiilor autorității contractante. O procedură de achiziție de tipul celei descrise la prezentul alineat poate fi demarată doar după primirea acordului din partea Viešųjų pirkimų tarnyba (Oficiul pentru Achiziții Publice). […]”
9.
Articolul 10 din Legea privind achizițiile publice (astfel cum era aplicabilă la 1 iulie 2017) prevede, inter alia, următoarele:
„1.   Dispozițiile prezentei legi nu se aplică operațiunilor interne pe care autoritatea contractantă le realizează cu o altă autoritate contractantă în situația în care sunt îndeplinite în mod cumulativ următoarele condiții:
1) autoritatea contractantă exercită asupra unei alte autorități contractante un control similar celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii sau organe, exercită o influență decisivă asupra obiectivelor sale strategice și asupra deciziilor sale importante […];
2) în cursul ultimilor trei ani, autoritatea contractantă controlată a realizat mai mult de 80 % din cifra sa de afaceri prin intermediul unor contracte încheiate cu autoritatea organizatoare care o controlează sau cu persoane juridice controlate de aceasta și care au rolul să îi/le satisfacă necesitățile sau să îi/le permită să își exercite funcțiile. […];
3) nu există participare privată directă la capitalul autorității contractante controlate.
2.   O operațiune internă nu poate fi încheiată decât cu titlu excepțional atunci când sunt îndeplinite condițiile prevăzute la alineatul 1 al prezentului articol și când atribuirea unui contract de achiziții publice nu ar permite garantarea continuității, buna calitate și accesibilitatea serviciului.
[…]
5.   Întreprinderile publice, societățile pe acțiuni și societățile cu răspundere limitată în care statul dispune de participații care îi conferă mai mult de jumătate din drepturile de vot în adunarea generală a acționarilor nu pot încheia operațiuni interne.”
2. Konkurencijos įstatymas (Legea privind concurența) din 23 martie 1999, nr. VIII 1099
10.
Articolul 4 din Lietuvos Respublikos konkurencijos įstatymas (Legea privind concurența din Republica Lituania) din 23 martie 1999, nr. VIII‑1099 (denumită în continuare „Legea privind concurența”) prevede următoarele:
„1.   În îndeplinirea sarcinilor privind reglementarea activităților economice în Republica Lituania, autoritățile administrației publice trebuie să garanteze concurența loială și liberă.
2.   Se interzice autorităților administrației publice să adopte acte cu putere de lege sau alte decizii care privilegiază sau discriminează anumiți operatori economici sau grupuri de operatori economici și care determină sau pot determina diferențe privind condițiile de concurență pentru operatorii economici concurenți de pe o piață relevantă, cu excepția cazului în care diferențele privind condițiile de concurență nu pot fi evitate cu respectarea legislației.”
III. Situația de fapt și litigiul principal
11.
Cererea de decizie preliminară a fost formulată în cadrul unei proceduri de recurs în fața Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei) introduse de Kauno miesto savivaldybè (municipalitatea Kaunas) și de Kauno miesto savivaldybès administracija (administrația municipalității Kaunas) împotriva unei hotărâri a secției civile a Lietuvos apeliacinis teismas (Curtea de Apel a Lituaniei). Acțiunea inițială a fost formulată de UAB Irgita (denumită în continuare „Irgita”), o societate cu răspundere limitată, împotriva municipalității Kaunas, a administrației municipalității Kaunas și a UAB Kauno švara (denumită în continuare „Kauno švara”), o societate cu răspundere limitată.
12.
La 7 februarie 2014, administrația municipalității Kaunas (denumită în continuare „autoritatea contractantă”) a lansat o procedură de achiziții publice pentru servicii de întreținere și de administrare a plantațiilor, a pădurilor și a parcurilor forestiere din orașul Kaunas.
13.
La 18 martie 2014, a fost încheiat un contract pentru prestarea acestor servicii între autoritatea contractantă și ofertantul câștigător, Irgita. Durata de valabilitate a contractului era de trei ani. Plata trebuia să fie efectuată pe baza serviciilor comandate și prestate. Autoritatea contractantă nu avea obligația de a comanda Irgita toate serviciile sale relevante sau o cantitate specifică minimă de servicii.
14.
La 1 aprilie 2016, autoritatea contractantă a solicitat autorizația Viešųjų pirkimų tarnyba (Oficiul pentru Achiziții Publice) pentru a încheia o „operațiune internă” pentru servicii care erau în esență similare celor prestate în temeiul contractului existent între autoritatea contractantă și Irgita. Cererea se referea la un posibil contract cu Kauno švara. Municipalitatea Kaunas era proprietarul unic al Kauno švara. În 2015, anul anterior operațiunii, Kauno švara a obținut 90,07 % din veniturile sale din activități desfășurate în beneficiul autorității contractante.
15.
La 20 aprilie 2016, Oficiul pentru Achiziții Publice a dat autorizația pentru „operațiunea internă” descrisă mai sus. Acesta preciza însă, inter alia că, înainte de a încheia „operațiunea internă”, autoritatea contractantă trebuia să evalueze posibilitatea de a achiziționa serviciile în conformitate cu Legea privind achizițiile publice, în vederea utilizării raționale a resurselor financiare și pentru a asigura concurența între furnizori. Acesta a arătat că, în orice caz, decizia autorității contractante trebuia să respecte articolul 4 alineatul 2 din Legea privind concurența.
16.
La 3 mai 2016, Consiliul municipal al orașului Kaunas a adoptat o decizie de aprobare a încheierii cu Kauno švara a „operațiunii interne” menționate mai sus (denumită în continuare „decizia în litigiu a Consiliului municipal”).
17.
Prin urmare, la 19 mai 2016, autoritatea contractantă și Kauno švara au încheiat un contract de prestări de servicii (denumit în continuare „contractul în litigiu”).
18.
La 20 mai 2016, Irgita a introdus o acțiune în fața instanței de prim grad de jurisdicție prin care contesta decizia în litigiu a Consiliului municipal și contractul în litigiu, susținând că autoritatea contractantă nu avea dreptul să încheie o „operațiune internă” pentru serviciile în cauză, întrucât contractul său cu Irgita era încă în vigoare. În plus, aceasta a susținut că contractul în litigiu era contrar Legii privind achizițiile publice și Legii privind concurența, aducea atingere concurenței libere și loiale și acorda Kauno švara privilegii discriminatorii față de alți prestatori.
19.
Prin decizia din 13 martie 2017, instanța de prim grad de jurisdicție a respins acțiunea formulată de Irgita. Cu toate acestea, prin hotărârea din 4 octombrie 2017, Lietuvos apeliacinis teismas (Curtea de Apel a Lituaniei) s‑a pronunțat în favoarea Irgita. Ambele instanțe au considerat în motivarea lor că exercitarea dreptului de a încheia o „operațiune internă” în conformitate cu articolul 10 alineatul 5 din Legea privind achizițiile publice nu trebuie să aducă atingere cerinței imperative prevăzute la articolul 4 alineatul 2 din Legea privind concurența, potrivit căreia concurența dintre operatorii economici nu trebuie să fie afectată în mod negativ. Aprecierile instanțelor erau divergente în ceea ce privește aspectul dacă, în speță, concurența dintre furnizori a fost afectată în mod negativ.
20.
Municipalitatea Kaunas și autoritatea contractantă au formulat un recurs la instanța de trimitere, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei), prin care au solicitat revizuirea hotărârii pronunțate de Lietuvos apeliacinis teismas (Curtea de Apel a Lituaniei).
21.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei) precizează că contractul în litigiu este în mod clar o operațiune care îndeplinește criteriile unei „operațiuni interne” prevăzute de dreptul Uniunii (
5
) și de jurisprudența Curții. Această apreciere este acceptată de toate părțile din litigiu.
22.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei) explică faptul că Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei) a statuat în mod constant începând din 2011 că contractele care îndeplinesc criteriile Teckal trebuie să fie considerate legale. De la jumătatea anului 2015, pe baza a două ordonanțe ale Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Curtea Constituțională a Republicii Lituania), au fost luate în considerare criterii suplimentare care decurg din Legea privind concurența, cum ar fi, de exemplu, continuitatea, calitatea și disponibilitatea serviciilor, precum și efectele asupra egalității de tratament față de alți operatori economici și asupra posibilității acestora de a concura pentru prestarea unor astfel de servicii. Instanța de trimitere subliniază că articolul 4 alineatul 2 din Legea privind concurența, astfel cum a fost aplicat de instanțele judecătorești, nu s‑a modificat în fapt de la data versiunii sale inițiale, care a rămas aceeași din 23 martie 1999, și că doar interpretarea dispoziției în jurisprudență s‑a schimbat începând din 2015.
23.
În acest context, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aspectul dacă, ținând seama de jurisprudența Curții, criteriile care trebuie să fie îndeplinite pentru ca o „operațiune internă” să fie permisă sunt prevăzute în mod exhaustiv de dreptul Uniunii sau dacă statele membre dispun de o marjă de apreciere pentru a stabili norme suplimentare referitoare la operațiunile interne și, în această din urmă ipoteză, cu privire la modul în care ea poate fi exercitată.
IV. Cererea de decizie preliminară și procedura în fața Curții
24.
În aceste împrejurări, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Având în vedere circumstanțele din litigiul principal, în care procedurile de încheiere a operațiunii interne în litigiu, inter alia, procedurile administrative, au fost inițiate la un moment la care Directiva 2004/18 era încă în vigoare, dar contractul în sine a fost încheiat la 19 mai 2016, moment la care Directiva 2004/18 nu mai era în vigoare, operațiunea internă intră în domeniul de aplicare al Directivei 2004/18 sau în cel al Directivei 2014/24?
2)
Presupunând că operațiunea internă intră în domeniul de aplicare al Directivei 2004/18:
a)
articolul 1 alineatul (2) litera (a) din directivă (însă fără a se limita la acesta), luând în considerare hotărârile pronunțate de Curtea de Justiție în cauza Teckal (C‑107/98), în cauza Jean Auroux și alții (C‑220/05), în cauza ANAV (C‑410/04), precum și în alte cauze, trebuie înțeles și interpretat în sensul că noțiunea de «operațiune internă» intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, iar dreptul național al statelor membre nu are incidență asupra conținutului și asupra aplicării noțiunii respective, inter alia, prin limitarea încheierii unor astfel de operațiuni, de exemplu condiția conform căreia calitatea, disponibilitatea și continuitatea serviciilor care trebuie prestate să nu poată fi asigurate prin atribuirea de contracte de achiziții publice?
b)
dacă răspunsul la întrebarea anterioară este negativ, în sensul că noțiunea de «operațiune internă» intră, în tot sau în parte, în domeniul de aplicare al dreptului statelor membre, prevederea din Directiva 2004/18 menționată anterior trebuie interpretată în sensul că statele membre dispun de o putere de apreciere pentru a stabili limite sau condiții suplimentare pentru încheierea de operațiuni interne (în raport cu dreptul Uniunii și cu jurisprudența Curții de Justiție prin care a fost interpretat dreptul respectiv), dar își pot exercita această putere de apreciere doar prin intermediul unor norme de drept pozitiv specifice și clare din domeniul achizițiilor publice?
3)
Presupunând că operațiunea internă intră în domeniul de aplicare al Directivei 2014/24:
a)
prevederile articolului 1 alineatul (4) și ale articolului 12 din directivă și cele ale articolului 36 din Cartă, interpretate împreună sau separat (însă fără a se limita la acestea), luând în considerare hotărârile pronunțate de Curtea de Justiție în cauza Teckal (C‑107/98), în cauza Jean Auroux și alții (C‑220/05), în cauza ANAV (C‑410/04), precum și în alte cauze, trebuie înțelese și interpretate în sensul că noțiunea de «operațiune internă» intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, iar dreptul național al statelor membre nu are incidență asupra conținutului și asupra aplicării noțiunii respective, inter alia, prin limitarea încheierii unor astfel de operațiuni, de exemplu condiția conform căreia calitatea, disponibilitatea și continuitatea serviciilor prestate să nu poată fi asigurate prin atribuirea de contracte de achiziții publice?
b)
dacă răspunsul la întrebarea anterioară este negativ, în sensul că noțiunea de «operațiune internă» intră, în tot sau în parte, în domeniul de aplicare al dreptului statelor membre, prevederile articolului 12 din Directiva 2014/24 ar trebui interpretate în sensul că statele membre dispun de o putere de apreciere pentru a stabili limite sau condiții suplimentare pentru încheierea de operațiuni interne (în raport cu dreptul Uniunii și cu jurisprudența Curții de Justiție prin care a fost interpretat dreptul respectiv), dar își pot exercita această putere de apreciere doar prin intermediul unor norme de drept pozitiv specifice și clare din domeniul achizițiilor publice?
4)
Indiferent care dintre cele două directive se aplică în raport cu operațiunea internă în discuție, principiile egalității și nediscriminării prestatorilor în cadrul procedurilor de achiziții publice și al transparenței (articolul 2 din Directiva 2004/18 și articolul 18 din Directiva 2014/24), interdicția generală a discriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate (articolul 18 TFUE), libertatea de stabilire (articolul 49 TFUE), libera prestare a serviciilor (articolul 56 TFUE), posibilitatea de a acorda întreprinderilor drepturi exclusive (articolul 106 TFUE) și jurisprudența Curții de Justiție (hotărârile pronunțate în cauzele Teckal, ANAV, Sea, Undis Servizi și în alte cauze) trebuie înțelese și interpretate în sensul că o operațiune internă încheiată între o autoritate contractantă și o entitate separată din punct de vedere juridic de acea autoritate contractantă, în situația în care autoritatea contractantă exercită un control asupra entității respective într‑o manieră similară controlului exercitat asupra propriilor servicii, iar activitatea entității respective este reprezentată în principal de o activitate în beneficiul autorității contractante, este, în sine, legală, inter alia, nu încalcă dreptul altor operatori economici la concurență loială, nu discriminează acești alți operatori și nu conferă niciun privilegiu entității controlate cu care s‑a încheiat operațiunea internă?”
25.
Au depus observații scrise Irgita, autoritatea contractantă, Kauno švara, guvernele estonian, lituanian și polonez (în cazul guvernului polonez însă, aceste observații s‑au limitat la a patra întrebare, care nu va fi analizată aici), precum și Comisia Europeană.
V. Analiză
26.
Fără a aduce atingere răspunsului pe care Curtea l‑ar putea da la cea de a patra întrebare, conform solicitării Curții, propunem să ne limităm observațiile la prima întrebare și, în funcție de răspunsul la aceasta, la cea de a doua sau la cea de a treia întrebare adresate de Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei).
A.
Aplicarea ratione materiae a Directivelor 2004/18 și 2014/24
27.
Trebuie să se arate că aplicarea Directivelor 2004/18 și 2014/24 în cazul contractului în litigiu este supusă condiției ca valoarea estimată a acestui contract să atingă pragurile stabilite la articolul 7 litera (b) din Directiva 2004/18 sau, respectiv, la articolul 4 litera (c) din Directiva 2014/24.
28.
Potrivit estimărilor instanței de trimitere, valoarea operațiunii în cauză este de aproape 490000 de euro, dar ar putea fi considerabil mai ridicată. Astfel, indiferent de directiva care se aplică în cazul contractului în litigiu, valoarea acestui contract depășește cuantumurile pragurilor minime stabilite fie la articolul 7 litera (b) din Directiva 2004/18, fie la articolul 4 litera (c) din Directiva 2014/24, necesare pentru aplicarea acestora.
B.
Aplicarea ratione temporis a Directivelor 2004/18 și 2014/24
29.
Întrucât Directiva 2014/24 a abrogat Directiva 2004/18 cu efect de la 18 aprilie 2016, este necesar să se stabilească momentul relevant care determină care dintre directive trebuie să se aplice.
30.
Potrivit jurisprudenței constante a Curții, momentul relevant pentru identificarea legislației aplicabile unui contract de achiziții publice este cel la care autoritatea contractantă nu numai că alege tipul de procedură care trebuie urmată, ci și în care decide în mod definitiv dacă este necesar să se asigure în prealabil condiții concurențiale pentru atribuirea unui contract de achiziții publice (
6
). Dacă o astfel de decizie ar fi adoptată înainte de data la care a expirat perioada de transpunere a celei din urmă directive, respectiv Directiva 2014/24, ar fi în mod evident contrar principiului securității juridice să se stabilească dreptul aplicabil acțiunii principale în raport cu data atribuirii contractului (
7
).
31.
Mai multe evenimente care au avut loc până la momentul la care a fost încheiat contractul dintre autoritatea contractantă și Kauna švara ar putea fi considerate drept momentul adoptării deciziei definitive privind tipul de procedură – și astfel a deciziei privind necesitatea asigurării unor condiții concurențiale. Aceste evenimente includ data la care cererea de autorizare pentru încheierea contractului în litigiu a fost prezentată Oficiului pentru Achiziții Publice pentru aprobarea unei „operațiuni interne”, data deciziei Oficiului pentru Achiziții Publice, data deciziei în litigiu a Consiliului municipal și data contractului în litigiu. Doar prezentarea cererii la Oficiul pentru Achiziții Publice a avut loc înainte de abrogarea Directivei 2004/18; ultimele trei evenimente au avut loc ulterior.
32.
Prin urmare, este relevant să se analizeze dacă cererea de autorizare prezentată Oficiului pentru Achiziții Publice constituia deja o decizie definitivă privind necesitatea inițierii unei proceduri de achiziții publice. Articolul 10 alineatul 5 din Legea privind achizițiile publice, aplicabil până la 1 iulie 2017, prevedea într‑adevăr că „[o] procedură de achiziție de tipul celei descrise la prezentul alineat poate fi demarată doar după primirea acordului de la Viešųjų pirkimų tarnyba (Oficiul pentru Achiziții Publice)”. Deși revine instanței de trimitere sarcina de a interpreta legislația națională, această instanță a descris procedura de obținere a autorizației Oficiului pentru Achiziții Publice drept un „filtru administrativ”. Prin urmare, nu pare să rezulte că însăși autorizația Oficiului pentru Achiziții Publice din 20 aprilie 2016 a constrâns autoritatea contractantă să încheie contractul în litigiu.
33.
Acest punct de vedere este susținut de guvernul lituanian în observațiile sale (
8
). Evaluarea potrivit căreia decizia Oficiului pentru Achiziții Publice din 20 aprilie 2016 nu era decisivă este susținută în plus de o declarație a Oficiului pentru Achiziții Publice din această evaluare. Oficiul pentru Achiziții Publice a invitat autoritatea contractantă să evalueze posibilitatea obținerii serviciilor în conformitate cu Legea privind achizițiile publice înainte de încheierea contractului în litigiu. Acesta a precizat, pe de altă parte că, în orice caz, decizia autorității contractante ar trebui să respecte articolul 4 alineatul 2 din Legea privind concurența. Astfel de orientări presupun că (i) decizia privind procedura nu fusese încă luată la acel moment, (ii) autoritatea contractantă se putea abține de la încheierea contractului în litigiu și (iii) potrivit Oficiului pentru Achiziții Publice, în cazul în care condițiile stabilite la articolul 4 alineatul 2 din Legea privind concurența nu erau îndeplinite, autoritatea contractantă era ținută să se abțină de la încheierea contractului, în pofida obținerii autorizației Oficiului pentru Achiziții Publice.
34.
Întrucât Oficiul pentru Achiziții Publice și‑a adoptat decizia la 20 aprilie 2016, dată ulterioară abrogării Directivei 2004/18, rezultă că directiva aplicabilă este în mod necesar Directiva 2014/24.
C.
Cu privire la aspectul dacă criteriile care trebuie îndeplinite pentru o „operațiune internă” în temeiul dreptului Uniunii sunt exhaustive
35.
Întrucât Directiva 2014/24 este aplicabilă, propunem să răspundem doar la cea de a treia întrebare.
36.
În plus, propunem să abordăm cea de a treia întrebare litera (a) împreună cu prima parte a celei de a treia întrebări litera (b). Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei) dorește să se stabilească dacă statele membre pot limita posibilitatea autorităților publice de a încheia „operațiuni interne” prin stabilirea unor criterii suplimentare, precum criteriul în discuție în prezenta cauză, care prevede că „operațiunile interne” nu pot fi încheiate, inter alia, decât în cazul în care „calitatea, disponibilitatea și continuitatea serviciilor prestate nu pot fi asigurate prin atribuirea de contracte de achiziții publice”. Aceasta impune examinarea aspectului dacă criteriile care trebuie îndeplinite pentru o „operațiune internă” în temeiul dreptului Uniunii sunt exhaustive sau dacă statele membre pot completa aceste criterii.
37.
În primul rând, este necesar să se definească „operațiunile interne” și să se amintească motivul pentru care acestea sunt tratate diferit de alte contracte din domeniul achizițiilor publice.
1. Sensul noțiunii de „operațiune internă”
38.
Directiva 2014/24 nu utilizează noțiunea de „operațiune internă” sau de „atribuire internă” deși, astfel cum vom arăta ulterior, articolul 12 alineatul (1) din această directivă se referă în fapt la aceste tipuri de contracte. Noțiunile de „tranzacție internă”, „contract intern”, „operațiune internă” (
9
), „serviciu intern” (
10
) și „atribuire internă” (
11
) au fost însă utilizate progresiv (
12
). Deși în unele cazuri noțiunile au fost utilizate în sens mai larg (
13
), acestea sunt în prezent utilizate în general pentru a descrie contracte încheiate între o autoritate contractantă și un alt organism public (sau o entitate distinctă care este legată într‑un anumit mod de respectiva autoritate contractantă) care îndeplinesc anumite criterii. Aceste criterii au fost inițial stabilite de jurisprudența Curții și au fost între timp consacrate la articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2014/24 (
14
).
39.
În primul rând, atunci când se discută despre „operațiuni interne”, astfel cum această noțiune este utilizată în general, nu este vorba despre cazurile în care o autoritate publică îndeplinește pur și simplu o sarcină utilizând propriile resurse. Deși activitatea se desfășoară în mod evident „intern” în aceste cazuri, nu există atribuire, operațiune sau contract. Aceste cazuri nu intră, în general, în domeniul de aplicare al legislației achizițiilor publice, întrucât în fapt nu constituie nicio achiziție publică (
15
). Dimpotrivă, pentru ca noțiunea de achiziție publică să fie relevantă, relația dintre părțile contractante trebuie să fie una contractuală.
40.
Pentru ca o operațiune să fie considerată „internă”, aceasta trebuie, de asemenea, să îndeplinească anumite criterii. De la data pronunțării hotărârii de referință a Curții în cauza Teckal, criteriile de bază au fost că (i) autoritatea contractantă exercită asupra unei persoane juridice distincte cu care încheie un contract un control similar celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii și că, în același timp, (ii) această persoană juridică distinctă desfășoară partea esențială a activităților sale cu autoritatea publică sau cu autoritățile publice care o controlează (
16
). Contractele încheiate între entitățile care îndeplinesc aceste criterii sunt în general considerate „operațiuni interne”.
41.
Astfel cum s‑a menționat mai sus, cerințele care trebuie îndeplinite pentru ca operațiunile să fie considerate operațiuni interne și astfel să fie exceptate de la regimul achizițiilor publice sunt în prezent prevăzute la articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2014/24. Aceste cerințe sunt următoarele: (i) autoritatea contractantă exercită asupra persoanei juridice în cauză un control care este similar celui pe care aceasta îl exercită asupra propriilor servicii, (ii) peste 80 % din activitățile persoanei juridice controlate sunt efectuate în vederea îndeplinirii atribuțiilor care îi sunt încredințate de către autoritatea contractantă care o controlează și (iii) nu există participare privată directă la capitalul persoanei juridice controlate (sub rezerva unor excepții pentru anumite participații la capitalul privat care nu conferă control). Primele două cerințe decurg din jurisprudența Curții începând cu hotărârea pronunțată în cauza Teckal (
17
). A fost adăugată doar cifra exactă de 80 %. Al treilea criteriu a fost aplicat de la data pronunțării hotărârii în cauza Stadt Halle și RPL Lochau (
18
).
2. Motivul exceptării operațiunilor interne de la regimul achizițiilor publice
42.
Operațiunile interne, astfel cum au fost descrise mai sus, nu intră în domeniul de aplicare al legislației achizițiilor publice deoarece, astfel cum a arătat avocatul general Sánchez‑Bordona: „[î]n cadrul regimului in house, autoritatea contractantă nu tranzacționează, din perspectivă funcțională, cu o altă entitate, ci, în fapt, cu ea însăși, având în vedere legătura dintre aceasta și entitatea distinctă din punct de vedere formal. În realitate, nu este vorba despre atribuirea unui contract, ci despre o simplă însărcinare sau încredințare, care nu poate fi refuzată de cealaltă «parte», indiferent de forma în care se concretizează oricare dintre acestea. […]. Procedurile de atribuire au sens numai dacă se desfășoară între două entități diferite și autonome, deoarece, prin intermediul acestora, se urmărește tocmai stabilirea unui raport juridic (sinalagmatic) între acestea, indispensabil pentru încheierea unui contract oneros în condiții de egalitate, iar nu de dependență sau de subordonare ierarhică”. Prin urmare, noțiunea de „operațiune internă” descrie un contract care, ca urmare a particularităților sale, este asimilat unui caz în care o autoritate contractantă utilizează propriile resurse, și anume „resursele interne” (
19
).
3. Gradul de armonizare
43.
Împrejurarea dacă dispozițiile articolului 12 din Directiva 2014/24 sunt exhaustive depinde de gradul de armonizare a domeniului reglementat de această dispoziție. În cazul unei armonizări complete, nu îi este permis unui stat membru să introducă noi măsuri în domeniul respectiv, întrucât acest lucru ar avea drept rezultat, în esență, să repună în discuție armonizarea efectuată de directivă cu privire la aspectele care au fost armonizate (
20
). Întrebarea care se ridică este dacă articolul 12 alineatul (1) realizează o armonizare completă a domeniului operațiunilor interne.
44.
În primul rând, potrivit considerentului (4) al Directivei 2014/24, obiectivul directivei nu este de a armoniza toate formele de plăți din fonduri publice, ci numai pe cele care vizează achiziția de lucrări, de produse sau de servicii cu titlu oneros prin intermediul unui contract de achiziții publice. Deși contractul în litigiu este un contract public, situația unei operațiuni interne este, conform jurisprudenței, asimilată cazurilor în care autoritatea publică acționează prin utilizarea propriilor resurse (
21
). Astfel, considerentul (4) nu poate fi considerat concludent în ceea ce privește aspectul dacă domeniul operațiunilor interne trebuia să fie complet armonizat.
45.
Deși este evident, având în vedere obiectivul normelor privind achizițiile publice din Directiva 2014/24 și includerea articolului 12 în secțiunea 3 din aceasta, intitulată „Excluderi”, că excepțiile cuprinse în această directivă nu pot fi extinse (
22
), astfel încât statele membre nu le pot aplica în mod selectiv sau mai puțin strict (
23
), obiectivul acestei directive nu este compromis dacă statele membre sunt autorizate să aplice norme mai stricte care ar restrânge și mai mult dreptul de a încheia operațiuni interne. Aceste considerații, alături de faptul că directiva menționată nu cuprinde o declarație clară potrivit căreia obiectivul său constă într‑o armonizare completă, constituie argumente serioase în favoarea dreptului statelor membre de a prevedea criterii suplimentare pentru operațiunile interne.
46.
În cazul în care articolul 12 alineatul (1) ar realiza o armonizare completă, aceasta ar însemna în fapt că o autoritate contractantă trebuie să încheie o operațiune internă (sau să presteze serviciul în cauză prin propriile sale mijloace) în cazurile în care pot fi îndeplinite cerințele prevăzute la articolul 12 alineatul (1). În opinia noastră, nu acesta este cazul. Am ajuns la această concluzie pentru următoarele motive suplimentare.
47.
În primul rând, modul de redactare a articolului 12 din Directiva 2014/24 nu pare să susțină această supoziție. Modul de redactare a articolului 12 este clar în măsura în care prevede că un contract de achiziții publice care îndeplinește anumite criterii nu intră în domeniul de aplicare al acestei directive. Prin urmare, aplicarea respectivei dispoziții presupune existența unui contract. Aceasta nu vizează să abordeze în general situațiile în care este posibilă o operațiune internă. Astfel, dacă un stat membru decide, indiferent de motiv, să nu autorizeze contractele de achiziții publice sub forma operațiunilor interne, această situație nu este deloc abordată în cadrul excepției specifice cuprinse de articolul 12 alineatul (1).
48.
În plus, articolul 1 alineatul (4) din Directiva 2014/24 se referă la libertatea statelor membre de a defini, în conformitate cu dreptul Uniunii, nu numai serviciile pe care acestea le consideră a fi servicii de interes economic general, ci și modul în care ar trebui organizate respectivele servicii (
24
). Acesta prevede de asemenea că respectiva directivă nu afectează capacitatea autorităților publice de a decide dacă, în ce mod și în ce măsură doresc să exercite ele însele funcții publice în conformitate cu articolul 14 TFUE și cu Protocolul nr. 26 (
25
). Noțiunea de „libertate” indică în mod clar că statele membre au libertatea să prevadă și aplicarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice în cazurile în care dreptul Uniunii nu interzice utilizarea de către o autoritate publică a propriilor sale resurse sau chiar încheierea unei operațiuni interne. Această concluzie este conformă cu jurisprudența Curții.
49.
De asemenea, trebuie să se arate că, astfel cum subliniază Comisia în observațiile sale, faptul că un stat membru decide să limiteze posibilitățile de a încheia operațiuni interne și de a extinde astfel domeniul de aplicare al normelor privind achizițiile publice este conform cu obiectivele directivelor privind achizițiile publice (
26
). Principiul enunțat în considerentul (2) al Directivei 2014/24, conform căruia achizițiile publice reprezintă un mijloc de a asigura cea mai eficientă utilizare a fondurilor publice pare să fi fost de asemenea la baza deciziei legislative lituaniene. Guvernul lituanian susține în observațiile sale scrise că un studiu de piață al Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Consiliul Concurenței din Republica Lituania) în sectorul gestionării deșeurilor publice a concluzionat că prețurile erau cele mai ridicate în municipalitățile în care serviciile erau prestate de societățile controlate de respectivele municipalități și că acest lucru a încurajat Republica Lituania să acorde prioritate operațiunilor de atribuire a contractelor de achiziții publice în raport cu operațiunile interne (
27
). Aceasta reprezintă o decizie politică a Republicii Lituania, pe care aceasta era desigur liberă să o adopte.
50.
Astfel, în stadiul actual al armonizării prevăzute de Directiva 2014/24, nimic nu împiedică un stat membru să prevadă cerințe suplimentare care să limiteze posibilitățile autorităților publice de a încheia operațiuni interne, în pofida faptului că încheierea unei astfel de operațiuni este permisă de dreptul Uniunii.
51.
Trebuie subliniat, cu toate acestea, că libertatea de care beneficiază un stat membru atunci când pune în aplicare astfel de cerințe suplimentare nu este, desigur, nelimitată. Jurisprudența constantă prevede în mod clar că normele fundamentale ale TFUE se aplică în general activităților economice ale organismelor publice, chiar și în cazurile care nu intră în domeniul de aplicare al directivelor privind achizițiile publice (
28
), cu condiția ca aceste organisme publice să nu le exercite ele însele, inclusiv prin intermediul operațiunilor interne (
29
).
52.
Acest principiu este de asemenea cuprins în considerentul (1) al Directivei 2014/24, care enunță, ca o considerație generală, că atribuirea contractelor de achiziții publice de către sau în numele autorităților statelor membre trebuie să respecte principiile TFUE și în special libera circulație a mărfurilor, libertatea de stabilire și libertatea de a presta servicii, precum și principiile care derivă din acestea, cum ar fi egalitatea de tratament, nediscriminarea, recunoașterea reciprocă, proporționalitatea și transparența. Aceste norme sunt, desigur, aplicabile tuturor operațiunilor, independent de valoarea lor specifică. Numai atunci când operațiunile depășesc o anumită valoare, trebuie respectate procedurile specifice de atribuire a contractelor de achiziții publice prevăzute de Directiva 2014/24.
53.
Aceasta înseamnă că normele fundamentale ale TFUE se aplică de asemenea exercitării de către un stat membru a competențelor sale legislative în domeniul activităților economice ale organismelor publice în contextul achizițiilor publice.
54.
Cerințele suplimentare prevăzute de legislația lituaniană pentru a autoriza operațiunile interne – și anume, faptul că contractele de achiziții publice nu pot asigura calitatea, disponibilitatea și continuitatea serviciilor prestate – nu dau naștere niciunei îndoieli cu privire la faptul că ele ar putea fi contrare oricăruia dintre principiile menționate mai sus.
D.
Cu privire la aspectul dacă astfel de cerințe suplimentare trebuie să fie consacrate în dreptul pozitiv
55.
Dincolo de aspectul dacă astfel de cerințe suplimentare pot fi prevăzute ca atare, în a doua parte a celei de a treia întrebări litera b), Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei) solicită mai exact să se stabilească dacă aceste cerințe pot fi puse în aplicare prin intermediul unor norme de drept pozitiv specifice și clare din domeniul achizițiilor publice, cu prioritate față de jurisprudența întemeiată pe dispozițiile dreptului concurenței. Întrebarea specifică adresată de instanța de trimitere este dacă modul în care un stat membru a introdus astfel de norme ar putea constitui în sine o încălcare a dreptului Uniunii.
56.
După cum am arătat deja, statelor membre le revine în general sarcina de a stabili dacă aleg să prevadă criterii suplimentare care limitează posibilitatea autorităților publice de a încheia operațiuni interne. Deși statelor membre le revine posibilitatea de a alege dacă prevăd astfel de criterii suplimentare, care nu constituie o cerință a dreptului Uniunii, ține în general de asemenea de puterea lor de apreciere modul în care acestea vor fi prevăzute. Totuși, astfel cum s‑a arătat mai sus, normele fundamentale ale TFUE se aplică de asemenea în cazul în care un stat membru acționează în afara obligațiilor sale în temeiul unei directive.
57.
În cazurile referitoare la punerea în aplicare a obligațiilor statelor membre în temeiul dreptului Uniunii sau la transpunerea directivelor, Curtea a statuat în mod constant că nu este în mod necesar obligatorie o măsură legislativă (
30
). Trebuie avut în vedere că aceste decizii au fost luate în aplicarea principiului securității juridice al dreptului Uniunii, întrucât ele trebuie să confere persoanelor interesate de astfel de măsuri o certitudine cu privire la întinderea drepturilor lor în domeniile reglementate de dreptul Uniunii. Având în vedere că prezenta cauză se referă la punerea în aplicare a măsurilor naționale care nu sunt impuse de dreptul Uniunii, cerințele nu pot fi mai stricte.
58.
Rezultă din cele de mai sus că nu există nicio cerință în temeiul dreptului Uniunii care să oblige statele membre care stabilesc limitări sau condiții suplimentare pentru încheierea de operațiuni interne să facă acest lucru doar prin intermediul unor norme de drept pozitiv specifice și clare din domeniul achizițiilor publice.
VI. Concluzie
59.
Prin urmare, propunem Curții să răspundă la prima și la a treia întrebare adresate de Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei) după cum urmează:
„1)
De regulă, directiva aplicabilă unei operațiuni interne este cea în vigoare atunci când autoritatea contractantă alege tipul de procedură care trebuie urmată și când decide în mod definitiv să nu asigure în prealabil condiții concurențiale pentru atribuirea unui contract de achiziții publice. Revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia când a fost adoptată în mod definitiv această decizie de către autoritatea contractantă.
3)
a)
Dispozițiile articolului 1 alineatul (4) și ale articolului 12 din Directiva 2014/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile publice și de abrogare a Directivei 2004/18/CE trebuie înțelese și interpretate în sensul că enumeră cerințele minime pentru ca o operațiune internă să fie admisibilă în temeiul dreptului Uniunii. Aceasta nu împiedică totuși un stat membru să prevadă condiții suplimentare care să limiteze posibilitatea autorităților publice de a încheia operațiuni interne, atât timp cât aceste condiții suplimentare nu sunt contrare dreptului Uniunii, cum ar fi de exemplu condiția ca atribuirea contractelor de achiziții publice să nu poată asigura calitatea, disponibilitatea și continuitatea serviciilor prestate.
b)
Nu există nicio cerință în temeiul dreptului Uniunii care să oblige statele membre care stabilesc limitări sau condiții suplimentare pentru încheierea de operațiuni interne să facă acest lucru doar prin intermediul unor norme de drept pozitiv specifice și clare din domeniul achizițiilor publice.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Pentru o definiție a noțiunii, a se vedea punctele 38-41 de mai jos.
(
3
)	JO 2014, L 94, p. 65.
(
4
)	JO 2004, L 134, p. 114, rectificare în JO 2004, L 351, p. 44, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116.
(
5
)	Termenul nu este folosit nici de Directiva 2004/18, nici de Directiva 2014/24. A se vedea punctele 38-41 de mai jos.
(
6
)	Hotărârea din 5 octombrie 2000, Comisia/Franța (C‑337/98, EU:C:2000:543, punctele 36 și 37), Hotărârea din 11 iulie 2013, Comisia/Țările de Jos (C‑576/10, EU:C:2013:510, punctul 52), Hotărârea din 10 iulie 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, punctul 31), și Hotărârea din 8 februarie 2018, Lloyd's of London (C‑144/17, EU:C:2018:78, punctul 25).
(
7
)	Hotărârea din 5 octombrie 2000, Comisia/Franța (C‑337/98, EU:C:2000:543, punctul 40), Hotărârea din 15 octombrie 2009, Hochtief și Linde‑Kca‑Dresden (C‑138/08, EU:C:2009:627, punctul 29), și Hotărârea din 11 iulie 2013, Comisia/Țările de Jos (C‑576/10, EU:C:2013:510, punctul 53).
(
8
)	Punctul 27 din observațiile guvernului lituanian.
(
9
)	Hotărârea din 19 iunie 2014, Centro Hospitalar de Setúbal și SUCH (C‑574/12, EU:C:2014:2004, punctul 32).
(
10
)	A se vedea Concluziile avocatului general Alber prezentate în cauza RI.SAN. (C‑108/98, EU:C:1999:161, punctele 21, 49 și 52).
(
11
)	În cadrul prezentelor concluzii, vom utiliza noțiunea de „operațiune internă” astfel cum aceasta a fost utilizată în cuprinsul întrebărilor adresate de Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei); toate noțiunile menționate mai sus au fost însă utilizate în contextul descris.
(
12
)	Avocatul general Stix‑Hackl a evocat „atribuirea contractelor de achiziții cvasiinterne”, în opoziție cu „atribuirea contractelor de achiziții interne (servicii prestate lui însuși)” în cuprinsul Hotărârii Stadt Halle și RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2004:553, punctul 49).
(
13
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 8 mai 2014, Datenlotsen Informationssysteme (C‑15/13, EU:C:2014:303, punctul 8), în care Curtea utilizează titlul „Atribuirea unui contract de achiziții publice fără aplicarea procedurilor stabilite prin Directiva 2004/18 – Atribuire așa‑numită «in house»” sau Hotărârea din 8 decembrie 2016, Undis Servizi (C‑553/15, EU:C:2016:935, punctul 5), în care Curtea vorbește în termeni foarte generali despre „posibilitatea atribuirii directe a unui contract de achiziții publice fără desfășurarea unei proceduri de cerere de ofertă”.
(
14
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 19 iunie 2014, Centro Hospitalar de Setúbal și SUCH (C‑574/12, EU:C:2014:2004, punctul 32), și Hotărârea din 8 decembrie 2016, Undis Servizi (C‑553/15, EU:C:2016:935, punctul 24).
(
15
)	A se vedea de asemenea articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2014/24.
(
16
)	Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, punctul 50).
(
17
)	Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, punctul 50).
(
18
)	Hotărârea din 11 ianuarie 2005, Stadt Halle și RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5, punctele 49-52).
(
19
)	Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza LitSpecMet (C‑567/15, EU:C:2017:319, punctele 70 și 71).
(
20
)	Hotărârea din 4 mai 2016, Philip Morris Brands și alții (C‑547/14, EU:C:2016:325, punctul 71).
(
21
)	Potrivit considerentului (31) al Directivei 2014/24, deși directiva urmărește să ofere clarificări cu privire la cazurile în care contractele încheiate în cadrul sectorului public nu sunt supuse aplicării normelor privind achizițiile publice, astfel de clarificări trebuie să fie ghidate de principiile stabilite în jurisprudența relevantă a Curții. Din aceasta se poate deduce că legiuitorul Uniunii a urmărit doar să reafirme – deși cu clarificări – principiile care reglementează identificarea „operațiunilor interne” cărora nu li se aplică normele privind achizițiile publice. A se vedea de asemenea în aceeași ordine de idei, Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauzele conexate Rhein‑Sieg‑Kreis și Rhenus Veniro (C‑266/17 și C‑267/17, EU:C:2018:723, punctul 28).
(
22
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, punctul 59), și Hotărârea din 18 ianuarie 2007, Auroux și alții (C‑220/05, EU:C:2007:31, punctul 59).
(
23
)	Hotărârea din 11 ianuarie 2005, Stadt Halle și RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5, punctul 46), Hotărârea din 8 mai 2014, Datenlotsen Informationssysteme (C‑15/13, EU:C:2014:303, punctele 22 și 23), și Hotărârea din 8 decembrie 2016, Undis Servizi (C‑553/15, EU:C:2016:935, punctul 29).
(
24
)	A se vedea de asemenea considerentul (5) al Directivei 2014/24, precum și Hotărârea din 11 ianuarie 2005, Stadt Halle și RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5, punctul 49), în care Curtea a statuat: „[î]n conformitate cu jurisprudența Curții, nu este exclus faptul că pot exista și alte împrejurări în care procedura de ofertare nu este obligatorie […]” (sublinierea noastră).
(
25
)	Sublinierea noastră.
(
26
)	Punctul 47 din observațiile Comisiei. A se vedea de asemenea considerentul (2) al Directivei 2014/24.
(
27
)	Punctele 61 și 62 din observațiile guvernului lituanian.
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 18 noiembrie 2010, Comisia/Irlanda (C‑226/09, EU:C:2010:697, punctul 29), Hotărârea din 19 decembrie 2012, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce și alții (C‑159/11, EU:C:2012:817, punctul 23), și Hotărârea din 10 octombrie 2013, Manova (C‑336/12, EU:C:2013:647, punctul 26), în ceea ce privește contractele referitoare la serviciile care intră în domeniul de aplicare al anexei II B la Directiva 2004/18; Hotărârea din 25 octombrie 2018, Anodiki Services EPE (C‑260/17, EU:C:2018:864, punctul 36), în ceea ce privește contractele de muncă, și Hotărârea din 13 octombrie 2005, Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punctul 46), și Hotărârea din 6 aprilie 2006, ANAV (C‑410/04, EU:C:2006:237, punctul 17), în ceea ce privește concesiunile de servicii publice.
(
29
)	Hotărârea din 13 octombrie 2005, Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punctul 62), Hotărârea din 6 aprilie 2006, ANAV (C‑410/04, EU:C:2006:237, punctul 24), și Hotărârea din 25 octombrie 2018, Anodiki Services EPE (C‑260/17, EU:C:2018:864, punctul 36).
(
30
)	A se vedea Hotărârea din 20 iunie 2002, Mulligan și alții (C‑313/99, EU:C:2002:386, punctele 50), în ceea ce privește un instrument legislativ de delegare a competenței de a adopta măsuri în temeiul unui regulament al Uniunii unui ministru și publicarea unor astfel de măsuri într‑un ziar național, și Hotărârea din 15 martie 1990, Comisia/Țările de Jos (C‑339/87, EU:C:1990:119, punctul 6), Hotărârea din 30 mai 1991, Comisia/Germania (C‑361/88, EU:C:1991:224, punctul 15), precum și Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate în cauza Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (C‑540/08, EU:C:2010:161, punctul 80) în ceea ce privește importanța luării în considerare nu doar a modului de redactare a unei dispoziții, ci și a modului în care aceasta este interpretată de instanțele naționale.