62021CC0718
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ATHANASIOS RANTOS
prezentate la 2 martie 2023 (
1
)
Cauza C‑718/21
L.G.
împotriva
Krajowa Rada Sądownictwa
[cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia)]
„Trimitere preliminară – Articolul 267 TFUE – Noțiunea de «instanță» – Competența Curții – Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE – Protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii – Principiile inamovibilității și independenței judecătorilor – Posibilitatea de a continua exercitarea funcției de judecător după împlinirea vârstei de pensionare – Efectele declarației de voință de a continua exercitarea funcției de judecător după împlinirea acestei vârste condiționată de autorizarea de către o altă autoritate – Efectele depășirii termenului de depunere a unei astfel de declarații”
I. Introducere
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară a fost formulată de Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Camera de control extraordinar și cauze publice, denumită în continuare „Camera de control extraordinar”) a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia) în cadrul unei căi de atac introduse de L.G. (denumit în continuare „recurentul”), judecător la Sąd Okręgowy w K. (Tribunalul Regional din K., Polonia), împotriva rezoluției Krajowa Rada Sądownictwa (Consiliul Național al Magistraturii, Polonia, denumit în continuare „KRS”) de a nu da curs în privința sa procedurii de autorizare a continuării exercitării funcției de judecător după împlinirea vârstei de pensionare, ca urmare a depășirii termenului pentru depunerea declarației de voință în acest sens.
2.
Această cerere de decizie preliminară ridică, în prealabil, problema delicată dacă această Cameră de control extraordinar are caracterul unei „instanțe”, în sensul articolului 267 TFUE. Pe fond, cererea de decizie preliminară menționată privește în esență interpretarea principiului inamovibilității și al independenței judecătorilor, corolar al principiului „protecției jurisdicționale efective”, consacrat la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, în raport cu o reglementare națională care, pe de o parte, condiționează de autorizarea de către KRS efectul declarației de voință a unui judecător de a continua exercitarea funcției sale după împlinirea vârstei de pensionare și, pe de altă parte, prevede, pentru această declarație, un termen de decădere absolut.
3.
Prezenta cauză se înscrie în cadrul reformelor recente ale sistemului judiciar polonez (
2
) și al jurisprudenței bogate a Curții referitoare la acestea, în special în urma acțiunilor în constatarea neîndeplinirii obligațiilor introduse de Comisia Europeană (
3
) sau a trimiterilor preliminare introduse de instanțele poloneze (
4
).
II. Cadrul juridic: dreptul polonez
A.
Legea privind Curtea Supremă
4.
Ustawa o Sądzie Najwyższym (Legea privind Curtea Supremă) din 8 decembrie 2017 (
5
), care a instituit printre altele Camera de control extraordinar, prevede la articolul 26 alineatul 1:
„Sunt de competența [Camerei de control extraordinar] căile de atac extraordinare, litigiile în materie electorală și contestațiile privind validitatea unui referendum național sau a unui referendum constituțional, constatarea validității alegerilor și a referendumurilor, celelalte cauze de drept public, inclusiv contenciosul privind protecția concurenței, reglementarea sectoarelor energiei, telecomunicațiilor și transportului feroviar, precum și căile de atac îndreptate împotriva deciziilor Przewodniczy Krajowej Rady Radiofonii i Telewizji [(președintele Consiliului Național al Radioteleviziunii, Polonia)] sau prin care este pusă în discuție durata excesivă a procedurilor în fața instanțelor de drept comun sau militare, precum și în fața [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)].”
B.
Legea privind organizarea instanțelor de drept comun
5.
Articolul 69 alineatele 1 și 1b din ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (Legea privind organizarea instanțelor de drept comun) din 27 iulie 2001, cu modificările ulterioare (
6
) prevede:
„1.   Judecătorii se pensionează la împlinirea vârstei de 65 de ani, cu excepția cazului în care, nu mai târziu de 6 luni și nu mai devreme de 12 luni înainte de împlinirea vârstei menționate, aceștia adresează [KRS] o declarație în care arată că doresc să își exercite în continuare funcția și prezintă un certificat, întocmit potrivit condițiilor aplicabile candidaților la funcția de judecător, care atestă că starea lor de sănătate le permite să își îndeplinească obligațiile care decurg din funcția lor.
[…]
1b.   [KRS] poate autoriza un judecător să își continue activitatea în funcția pe care o deține, în cazul în care menținerea sa în funcție răspunde unui interes legitim al administrării justiției sau unui interes social important, luând în considerare utilizarea rațională a personalului instanțelor de drept comun și necesitățile apărute ca urmare a volumului de lucru al anumitor instanțe. Rezoluția [KRS] este definitivă. În situația în care un judecător împlinește vârsta prevăzută la alineatul 1 înainte de sfârșitul procedurii de prelungire a mandatului său, acesta rămâne în funcție până la încheierea procedurii menționate.
[…]”
C.
Legea privind KRS
6.
Potrivit articolului 42 din ustawa o Krajowej Radzie Sądownictwa (Legea privind KRS) din 12 mai 2011, cu modificările ulterioare (
7
):
„1.   Rezoluțiile adoptate de Consiliu în cazuri individuale sunt motivate.
2.   Motivarea rezoluției este redactată în termen de o lună de la adoptarea acesteia.
3.   Rezoluțiile adoptate în cazuri individuale sunt comunicate participanților la procedură, însoțite de motivarea lor și de instrucțiuni cu privire la modalitățile de contestare a acestora în fața Curții Supreme.”
7.
Articolul 44 alineatul 1 din Legea privind KRS prevede:
„Un participant la procedură poate formula o cale de atac în fața [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] invocând nelegalitatea rezoluției [KRS], cu excepția cazului în care norme speciale prevăd altfel. […]”
III. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
8.
Prin scrisoarea din 30 decembrie 2020, recurentul a comunicat KRS declarația sa de voință de a continua să își exercite funcția de judecător după vârsta de pensionare stabilită la 65 de ani, pe care o va împlini la 12 iunie 2021, în conformitate cu articolul 69 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun (
8
). Prin scrisoarea din 31 decembrie 2020, recurentul a introdus la KRS și o cerere de repunere în termen întrucât depășise termenul de șase luni înainte de împlinirea vârstei de pensionare pentru depunerea acestei declarații, prevăzut de această dispoziție (
9
).
9.
Printr‑o rezoluție din 18 februarie 2022, KRS a declarat inadmisibilă declarația menționată pentru motivul că a fost depusă după expirarea termenului de șase luni înainte de împlinirea vârstei de pensionare prevăzut de dispoziția menționată și a adoptat o rezoluție de nepronunțare asupra fondului, închizând astfel procedura referitoare la acordarea unei autorizații de continuare a exercitării funcției de judecător (
10
).
10.
Sesizată de recurent cu o cale de atac împotriva acestei rezoluții (
11
), Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), reunită în Camera de control extraordinar, care constituie instanța de trimitere, ridică problema dacă articolul 69 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun aduce atingere principiului inamovibilității și al independenței judecătorilor, consacrat la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, în măsura în care, pe de o parte, această dispoziție condiționează exercitarea funcției de judecător după împlinirea vârstei de pensionare de o autorizație din partea unei alte autorități, ceea ce ar putea influența conținutul hotărârilor pronunțate de judecătorul în discuție, și în care, pe de altă parte, dispoziția menționată prevede decăderea din dreptul de a formula cererea de exercitare a funcției de judecător după împlinirea vârstei de pensionare în cazul depășirii termenului pentru depunerea acesteia, indiferent de efectele pensionării în împrejurări concrete, în special în ceea ce privește interesul administrării justiției sau eventuala existență a unui interes social important.
11.
În aceste condiții, Camera de control extraordinar a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf [TUE] trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții de drept național, precum articolul 69 alineatul 1b prima teză din [Legea privind organizarea instanțelor de drept comun], care condiționează caracterul efectiv al declarației judecătorului privind dorința de a continua să își exercite atribuțiile după împlinirea vârstei de pensionare de autorizarea de către un alt organ?
2)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf [TUE] se opune interpretării unei dispoziții naționale potrivit căreia declarația tardivă a unui judecător privind dorința de a continua să își exercite atribuțiile după împlinirea vârstei de pensionare este lipsită de caracter efectiv, indiferent de motivele nerespectării termenului și de incidența acestei nerespectări asupra procedurii de acordare a autorizației de continuare a exercitării funcției de judecător?”
12.
KRS, guvernele polonez, danez și neerlandez, precum și Comisia au depus observații scrise. KRS, guvernele polonez, belgian și neerlandez, precum și Comisia au prezentat observații orale în ședința de audiere a pledoariilor care a avut loc la 8 noiembrie 2022. Recurentul, KRS, guvernele belgian și neerlandez, precum și Comisia au prezentat de asemenea observații scrise cu privire la ordonanța instanței de trimitere din 3 noiembrie 2022, prin care aceasta a prezentat Curții observații suplimentare la cererea sa de decizie preliminară, privind în special calitatea sa de „instanță” în sensul articolului 267 TFUE.
IV. Analiză
A.
Cu privire la competența Curții
1. Cu privire la îndoielile exprimate în ceea ce privește calitatea de „instanță”, în sensul articolului 267 TFUE, a instanței de trimitere
13.
Comisia, precum și guvernele belgian și neerlandez exprimă îndoieli cu privire la calificarea instanței de trimitere drept „instanță” în sensul articolului 267 TFUE.
14.
Astfel, membrii Camerei de control extraordinar, creată prin Legea privind Curtea Supremă, au fost numiți în funcția de judecător al Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), la propunerea KRS, prin Rezoluția nr. 331/2018 din 28 august 2018 (denumită în continuare „Rezoluția nr. 331/2018”), în următoarele împrejurări:
–
această rezoluție a fost adoptată de KRS într‑o compunere a cărei independență a fost repusă în discuție în mai multe hotărâri ale Curții (
12
);
–
rezoluția menționată a făcut obiectul unei căi de atac în fața Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă, Polonia), iar aceasta din urmă a adoptat, la 27 septembrie 2018, o ordonanță asigurătorie de suspendare a executării acesteia;
–
Curtea Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”) a stabilit în esență că două complete de judecată ale Camerei de control extraordinar compuse din trei judecători numiți în temeiul aceleiași rezoluții nu constituiau „instanțe instituite de lege” în sensul articolului 6 paragraful 1 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”) (
13
);
–
după numirea judecătorilor pe baza Rezoluției nr. 331/2018, aceasta a fost în cele din urmă anulată de Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă) la 21 septembrie 2021 (
14
).
15.
În aceste împrejurări, considerăm oportun, înainte de a răspunde la întrebările preliminare, să se verifice dacă Camera de control extraordinar, în complet de trei judecători, constituie o „instanță” în sensul articolului 267 TFUE și, prin urmare, dacă Curtea este competentă să răspundă la întrebările preliminare ale acesteia.
2. Cu privire la principiile referitoare la noțiunea de „independență” a instanței de trimitere în sensul articolului 267 TFUE
16.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, pentru a aprecia dacă organul de trimitere în discuție are caracterul de „instanță” în sensul articolului 267 TFUE, aspect care ține doar de dreptul Uniunii, Curtea ia în considerare un ansamblu de elemente precum originea legală a acestui organ, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al competenței sale, natura de contradictorialitate a procedurii acestuia, aplicarea de către organul respectiv a normelor de drept, precum și independența acestuia (
15
). În speță, numai acest din urmă element, și anume independența Camerei de control extraordinar, este pus în discuție, considerându‑se prima facie evident – și în orice caz necontestat – că acest organ îndeplinește celelalte criterii citate anterior.
17.
Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante a Curții, cerința de independență a instanțelor a cărei respectare trebuie să fie asigurată de statele membre, în temeiul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE (
16
), în privința instanțelor naționale care sunt chemate să statueze asupra unor chestiuni referitoare la interpretarea și la aplicarea dreptului Uniunii, cuprinde două aspecte, primul, de ordin extern, privind autonomia instanței (
17
) și, al doilea, de ordin intern, privind imparțialitatea acesteia (
18
). Aceste garanții de autonomie și de imparțialitate, care constituie cele două componente ale noțiunii de „independență”, postulează existența unor norme, în special în ceea ce privește compunerea instanței, numirea, durata funcției, precum și cauzele de abținere, de recuzare și de revocare a membrilor săi, care să permită înlăturarea oricărei îndoieli legitime, în percepția justițiabililor, referitoare la impenetrabilitatea instanței respective în privința unor elemente exterioare și la neutralitatea sa în raport cu interesele care se înfruntă (
19
).
18.
În ceea ce privește în special cerința de independență inerentă noțiunii de „instanță” în sensul articolului 267 TFUE, în Hotărârea Getin Noble Bank, Curtea a stabilit în esență o prezumție potrivit căreia o instanță națională precum printre altele Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) îndeplinește cerințele pe care trebuie să le îndeplinească un organ pentru a fi calificat drept„instanță” în sensul articolului 267 TFUE, independent de compunerea sa concretă (
20
), precizând că, în cadrul procedurii preliminare prevăzute la articolul 267 TFUE, nu îi revine sarcina de a verifica dacă decizia de trimitere a fost luată în conformitate cu normele naționale de organizare judecătorească și de procedură judiciară (
21
). În același timp, Curtea a precizat că această prezumție poate fi răsturnată, pe de o parte, atunci când o hotărâre judecătorească definitivă pronunțată de o instanță națională sau internațională ar conduce la concluzia că judecătorul care constituie instanța de trimitere nu are calitatea de instanță judecătorească independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege, în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE coroborat cu articolul 47 din cartă (
22
), sau, pe de altă parte, atunci când alte elemente, independente de situația personală a judecătorilor care prezintă în mod formal o cerere în temeiul articolului 267 TFUE, ar putea avea repercusiuni asupra funcționării instanței de trimitere din care fac parte acești judecători și să contribuie astfel la atingerea adusă independenței și imparțialității instanței menționate (
23
).
19.
Acestea fiind precizate, apreciem că este important să subliniem că, în opinia noastră, interpretarea principiului independenței în contextul articolului 267 TFUE necesită o examinare diferită de cea impusă în contextul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și, respectiv, al articolului 47 din cartă, având în vedere obiectivele și funcțiile diferite ale acestor norme. Această abordare, care a fost dezvoltată în esență de anumiți avocați generali (
24
), nu a fost, după cunoștințele noastre, pe deplin confirmată de Curte, care, în hotărârile sale privind cerința de independență inerentă noțiunii de „instanță” în sensul articolului 267 TFUE, continuă să se refere la necesitatea ca instanța în discuție să prezinte caracteristicile unei instanțe judecătorești independente, imparțiale și constituite prin lege, „în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE coroborat cu articolul 47 din cartă” (
25
).
20.
În esență, abordarea menționată distinge condițiile de aplicare a celor trei dispoziții în discuție după cum urmează:
–
articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE urmărește să asigure că sistemul de căi de atac instituit de orice stat membru garantează protecția jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii (
26
). Prin urmare, acesta impune o examinare de natură „sistemică” a caracteristicilor unui sistem jurisdicțional;
–
articolul 47 din cartă consacră dreptul la protecție jurisdicțională efectivă al oricărui justițiabil care se prevalează, într‑o anumită speță, de un drept pe care îl are în temeiul dreptului Uniunii (
27
). Prin urmare, acesta impune o examinare de natură „practică” (de la caz la caz) pentru a aprecia existența unei căi de atac efective în speță (
28
);
–
articolul 267 TFUE vizează o noțiune de „instanță” cu caracter „funcțional”, în măsura în care aceasta servește la identificarea organelor naționale care pot deveni interlocutorii Curții în cadrul unei proceduri preliminare (
29
). Potrivit acestui concept de „independență funcțională”, care trimite în principal la lipsa unei supuneri ierarhice față de administrație, funcția (și, prin urmare, organismul) este cea care trebuie să fie independentă, independent de faptul că judecătorii (ca persoane) pot fi legați de puterea executivă, printre altele prin legături de recunoaștere (atunci când sunt numiți în mod „privilegiat”) sau de fidelitate (atunci când speră să aibă avantaje în cursul carierei lor, precum promovări, prorogări etc.) (
30
). Prin urmare, acest concept necesită o examinare de natură „formală”, efectuată în raport cu organul propriu‑zis, iar nu în raport cu persoanele care fac parte din acel organ (
31
).
21.
În plus, nu este lipsit de relevanță să se precizeze că aprecierea noțiunii, foarte specifică, de „independență” în cadrul articolului 267 TFUE constituie ultimul dintr‑o serie de elemente care nu sunt stricto sensu cumulative, ci fac parte dintr‑o examinare globală și care, în ansamblul lor, conduc la concluzia că există o „instanță” în sensul acestei dispoziții (
32
). Astfel, examinarea caracterului independent al instanței se efectuează în lumina altor elemente, astfel încât, în opinia noastră, aprecierea sa este cu atât mai strictă atunci când prezența anumitor alte elemente este îndoielnică și invers (
33
). Pe de altă parte, considerăm că Curtea are tendința de a efectua o asemenea „examinare privind independența” cel mai adesea în privința unor organe care operează în afara sistemului judiciar național clasic – sau care nu sunt considerate o „instanță” potrivit dreptului național (
34
), în timp ce nu a arătat întotdeauna o înclinație spre repunerea în discuție a caracterului independent al unui organ care este integrat în mod formal în sistemul jurisdicțional al statului membru în discuție (
35
), după cum confirmă, de altfel, prezumția stabilită în Hotărârea Getin Noble Bank (
36
).
22.
Această interpretare „minimalistă” a noțiunii de „independență” în cadrul articolului 267 TFUE beneficiază, în opinia noastră, de avantajul că, pe de o parte, nu se suprapune excesiv cu principiul cooperării dintre instanțele naționale și Curte în cadrul procedurii preliminare, având în vedere importanța acestui mecanism pentru asigurarea interpretării uniforme și coerente a dreptului Uniunii (
37
), și, pe de altă parte, permite menținerea rolului esențial al cererilor de decizii preliminare în ceea ce privește protecția drepturilor justițiabililor. Astfel, numai competența Curții cu titlu preliminar în temeiul articolului 267 TFUE permite acestora din urmă, în anumite situații, să se prevaleze de protecția jurisdicțională efectivă garantată de dreptul Uniunii (
38
). Aceasta cu atât mai mult în împrejurările cauzei, având în vedere numeroasele inițiative puse în aplicare de legiuitorul polonez care urmăresc printre altele împiedicarea trimiterilor preliminare adresate Curții cu privire la problema independenței instanțelor în Polonia (
39
).
23.
Rezultă că, ținând seama de funcția sa specifică, interpretarea noțiunii de independență a unei „instanțe” în sensul articolului 267 TFUE nu aduce atingere interpretării acestei noțiuni în cadrul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE sau al articolului 47 din cartă. Cu alte cuvinte, nu se poate exclude posibilitatea ca un organ să constituie, în principiu, o „instanță” în sensul articolului 267 TFUE, independent de faptul că unele elemente ale speței, de natură sistemică sau punctuală, ar putea conduce la concluzia că această instanță nu constituie o instanță judecătorească independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE sau al articolului 47 din cartă (
40
).
24.
Desigur, suntem conștienți că, în principiu, sistemul fundamental de administrare a justiției nu cunoaște „gradări”, în timp ce abordarea sus‑menționată, care se întemeiază pe prezumția stabilită prin Hotărârea Getin Noble Bank, precizând aplicarea acesteia, urmărește, printr‑o interpretare mai flexibilă a noțiunii de „independență” în cadrul articolului 267 TFUE, să permită unei instanțe naționale, chiar și în prezența unor îndoieli cu privire la independența sa, să își asume funcțiile esențiale, garantându‑i posibilitatea, pe de o parte, de a examina, cu ajutorul Curții, propria independență și, pe de altă parte, de a asigura cetățenilor Uniunii dreptul fundamental la protecție jurisdicțională efectivă atunci când se aduce atingere drepturilor garantate de dreptul Uniunii.
25.
Or, dimpotrivă, nu ar fi mai oportun să se adopte o abordare diferită, care, în speță, ar impune limite prevaricațiunilor puterilor legislative și executive asupra puterii judiciare în Polonia, tolerate până atunci, și care ar susține astfel judecătorii polonezi desemnați în cadrul vechiului sistem în demersul lor de a înlătura, în numele principiului independenței magistraturii, din spațiul judiciar al Uniunii „noii judecători” numiți în urma reformelor recente fără a ține seama de acest principiu? Răspunsul nu este ușor. În orice caz, această abordare mai strictă nu este lipsită de consecințe: astfel cum reiese din ședință, aproximativ un judecător din patru din cadrul instanțelor de drept comun și administrative numiți în Polonia este în prezent desemnat prin noul sistem. Abordarea menționată ar bloca în mod considerabil accesul la mecanismul trimiterii preliminare pentru majoritatea instanțelor poloneze, lăsându-l deschis numai celor alcătuite exclusiv din judecători desemnați în cadrul vechiului sistem. Aceasta ar presupune ca justiția poloneză să fie, de facto, sustrasă din sistemul jurisdicțional al Uniunii, un rezultat care, în opinia noastră, ar risca chiar să afecteze procedura prevăzută la articolul 7 TUE (
41
).
26.
În concluzie, deși, în general, potrivit celebrului proverb, „nu haina îl face pe om”, considerăm că, cu un anumit grad de aproximare, în contextul formal și circumscris al aprecierii noțiunii de „instanță” în sensul articolului 267 TFUE, „roba îl face pe judecător (
42
)”.
3. Cu privire la incidența normelor în materie de numire a judecătorilor asupra calității de „instanță independentă”
27.
După evocarea și precizarea contextului jurisprudențial referitor la interpretarea noțiunii de „instanță independentă” în cadrul articolului 267 TFUE, trebuie amintit că, în speță, îndoielile cu privire la caracterul independent al instanței de trimitere țin de normele privind numirea judecătorilor care o compun. Prin urmare, principiile enunțate în secțiunea precedentă trebuie aplicate în contextul specific al normelor referitoare la numirea judecătorilor și, mai precis, al normelor privind implicarea unor organe terțe față de magistratură în contextul acestei numiri, în speță KRS.
28.
În această privință, Curtea a precizat că împrejurarea că statele membre, în exercitarea competenței lor privind organizarea justiției, învestesc un organ terț față de magistratură, precum un organ administrativ, cu adoptarea deciziilor referitoare printre altele la numirea sau la menținerea în funcție a judecătorilor nu este suficientă ca atare pentru a concluziona în sensul existenței unei atingeri aduse principiului independenței judecătorilor astfel numiți (
43
). Astfel, potrivit Curții, simplul fapt că puterea legislativă sau executivă intervine în procesul de numire a unui judecător nu este de natură să creeze o dependență din partea acestuia din urmă și nici să dea naștere unor îndoieli cu privire la imparțialitatea acestuia dacă, odată numită, persoana interesată nu este supusă niciunei presiuni și nu primește instrucțiuni în exercitarea atribuțiilor sale (
44
).
29.
Rezultă, în opinia noastră, că eventualele neregularități legate de numirea membrilor unui complet de judecată nu pot priva un organ de calitatea de „instanță independentă” în sensul articolului 267 TFUE decât dacă compromit însăși capacitatea unui astfel de organ de a judeca în mod independent (
45
). Prin urmare, dacă membrii unui complet de judecată, odată numiți, au competențele necesare pentru îndeplinirea funcției și se presupune (potrivit normelor aplicabile) că adoptă deciziile în deplină independență, acest lucru ar trebui să fie suficient pentru a fi îndeplinită calitatea de „instanță independentă” în sensul articolului 267 TFUE.
4. Cu privire la calitatea de „instanță independentă” a instanței de trimitere în sensul articolului 267 TFUE în împrejurările cauzei
30.
Camera de control extraordinar este un complet de judecată specific în cadrul Sąd Najwyższy (Curtea Supremă). Deși Curtea a statuat că aceasta din urmă îndeplinește, în principiu, cerințele prevăzute la articolul 267 TFUE (
46
), completul său în calitate de Cameră de control extraordinar a fost creat în cadrul reformelor recente ale sistemului judiciar polonez, iar judecătorii care aparțin acestuia au fost numiți în funcția de judecători ai Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) în condițiile foarte controversate amintite la punctul 14 din prezentele concluzii.
31.
În esență, îndoielile cu privire la condiția de independență a instanței de trimitere sunt legate de implicarea indirectă a puterii executive în numirea judecătorilor care o compun, ce s‑ar realiza prin intervenția KRS, care, în urma reformelor recente ale sistemului judiciar polonez, ar fi devenit o „instituție captivă”, controlată de puterea executivă.
32.
Departe de a dori să justificăm o astfel de evoluție legislativă, care se înscrie în contextul unui regretabil regres al sistemului judiciar polonez, amintim că, potrivit jurisprudenței constante a Curții citate la punctul 28 din prezentele concluzii, implicarea unui organ terț față de magistratură în numirea judecătorilor nu este suficientă ca atare pentru a concluziona în sensul existenței unei atingeri aduse principiului independenței judecătorilor. În plus, nu reiese din niciun element din dosarul cauzei că ar fi necesar să se considere că judecătorii numiți în cadrul instanței de trimitere în urma reformei nu au capacitatea de a‑și exercita funcția și nici că cadrul juridic aplicabil sau statutul lor îi împiedică să își exercite funcția în mod independent (
47
).
33.
Trebuie să se arate de asemenea că, potrivit criteriilor de apreciere introduse de Curte în Hotărârea Getin Noble Bank, Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) beneficiază de o „prezumție de independență”, care ar putea fi răsturnată fie printr‑o hotărâre judecătorească definitivă prin care se constată că judecătorul care constituie instanța de trimitere nu are calitatea de instanță judecătorească independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege, fie prin alte elemente care aduc atingere independenței și imparțialității instanței menționate (
48
).
34.
Or, fără a fi necesar să revenim asupra propunerii noastre de a nuanța acest principiu (
49
), considerăm că, în speță, ne aflăm în afara uneia dintre aceste situații.
35.
Desigur, prin Hotărârea din 8 noiembrie 2021, Dolińska-Ficek și Ozimek împotriva Poloniei (
50
), evocată în mai multe rânduri în cursul procedurii, Curtea EDO a statuat că un complet de judecată compus din judecători ai aceleiași Camere de control extraordinar (
51
) nu îndeplinea cerința privind o instanță stabilită în prealabil de lege în sensul articolului 6 paragraful 1 din CEDO. În aceste condiții, ne îndoim că poate fi vorba despre o hotărâre judecătorească definitivă care atestă faptul că instanța de trimitere nu are în esență calitatea de instanță judecătorească independentă în sensul articolului 267 TFUE, din perspectiva Hotărârii Getin Noble Bank (
52
). Considerăm că această decizie privește mai degrabă examinarea respectării dreptului la protecție jurisdicțională efectivă care ține de aplicarea articolului 6 paragraful 1 din CEDO și care, în consecință, ar putea avea un rol în aplicarea articolului 47 din cartă, dar nu în mod necesar în cea a articolului 267 TFUE (
53
).
36.
Prin urmare, apreciem că, pe baza informațiilor disponibile din dosar, instanța de trimitere poate fi calificată drept „instanță”, în sensul articolului 267 TFUE, în măsura în care, independent de controversele referitoare la numirea membrilor săi, aceasta este, în principiu, chemată să soluționeze cauza principală în deplină autonomie față de puterea executivă, implicată (indirect) în această numire (
54
) și în deplină imparțialitate față de interesele părților.
37.
Având în vedere considerațiile care precedă, suntem de părere că, în scopul prezentei proceduri, Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), în complet de trei judecători care alcătuiesc Camera de control extraordinar, poate fi considerată o „instanță” în sensul articolului 267 TFUE și că, în consecință, Curtea este competentă să răspundă la întrebările preliminare adresate de această instanță.
B.
Cu privire la prima întrebare preliminară
38.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE se opune unei reglementări naționale precum articolul 69 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun, care condiționează de autorizarea de către o altă autoritate, în speță KRS, posibilitatea ca un judecător în exercițiu să continue să își exercite funcția după ce a împlinit vârsta de pensionare.
39.
Amintim, cu titlu introductiv, că Curtea s‑a pronunțat în mai multe rânduri cu privire la aplicabilitatea și la domeniul de aplicare al articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE în privința reglementărilor naționale (în special poloneze) care guvernează sistemul judiciar, inclusiv a unor norme privind continuarea exercitării funcțiilor magistraților după împlinirea vârstei de pensionare (
55
).
40.
La punctele următoare vom examina, în măsura în care este relevant în speță, domeniul de aplicare al articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE (1) și precedentele jurisprudențiale privind menținerea în funcție a judecătorilor după împlinirea vârstei de pensionare (2), înainte de a propune un răspuns la prima întrebare preliminară (3).
1. Cu privire la domeniul de aplicare al articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE
a) Cu privire la principiul „protecției jurisdicționale efective” în domeniile reglementate de dreptul Uniunii
41.
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE prevede că statele membre stabilesc căile de atac necesare pentru a asigura o protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii și, în consecință, statelor membre le revine obligația de a prevedea un sistem de căi de atac și de proceduri care să asigure un control jurisdicțional efectiv în domeniile menționate (
56
). În plus, în măsura în care această dispoziție face trimitere la cerința unei protecții jurisdicționale efective, ea trebuie interpretată în lumina articolului 47 din cartă, independent de aspectul dacă această din urmă dispoziție este în sine aplicabilă în speță (
57
).
42.
Dat fiind că această dispoziție conferă instanțelor naționale și Curții obligația de a garanta deplina aplicare a dreptului Uniunii în toate statele membre, precum și protecția jurisdicțională conferită justițiabililor de dreptul menționat (
58
), rezultă că ea vizează „domeniile reglementate de dreptul Uniunii”, independent de situația în care statele membre pun în aplicare acest drept, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă (
59
).
43.
În speță, este incontestabil că instanțele de drept comun poloneze pot fi chemate să statueze cu privire la chestiuni legate de aplicarea sau de interpretarea dreptului Uniunii și că fac parte astfel din sistemul polonez de căi de atac în „domeniile reglementate de dreptul Uniunii”, în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, astfel încât aceste instanțe trebuie să îndeplinească cerințele unei protecții jurisdicționale efective (
60
).
b) Cu privire la principiul independenței instanțelor naționale ca un corolar al principiului protecției jurisdicționale efective
44.
Potrivit jurisprudenței constante a Curții, pentru a garanta o protecție jurisdicțională efectivă, în conformitate cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, prezervarea independenței instanței este primordială, astfel cum se confirmă la articolul 47 al doilea paragraf din cartă, care menționează accesul la o instanță judecătorească „independentă” printre cerințele legate de dreptul fundamental la o cale de atac efectivă (
61
).
45.
După cum s‑a amintit la punctele 17 și 18 din prezentele concluzii, Curtea a declarat că cerința de independență a instanțelor naționale presupune un prim aspect de ordin extern, referitor la autonomia instanței, și un al doilea aspect de ordin intern, referitor la imparțialitatea sa, și că astfel de garanții de autonomie și de imparțialitate postulează existența unor norme, în special în ceea ce privește compunerea instanței, numirea, durata funcției, precum și cauzele de abținere, de recuzare și de revocare a membrilor săi, care să permită înlăturarea oricărei îndoieli legitime, în percepția justițiabililor, referitoare la impenetrabilitatea și la neutralitatea instanței menționate (
62
).
c) Cu privire la cerința de inamovibilitate a judecătorilor ca fiind inerentă principiului independenței instanțelor
46.
În ceea ce privește în special independența „externă” (autonomia) a instanțelor, Curtea a precizat că libertatea judecătorilor în privința oricăror intervenții sau presiuni exterioare necesită anumite garanții de natură să protejeze persoana celor care au îndatorirea de a judeca, precum inamovibilitatea (
63
).
47.
Principiul inamovibilității impune în special ca judecătorii să poată rămâne în funcție cât timp nu au împlinit vârsta obligatorie de pensionare sau până la expirarea mandatului lor, atunci când acesta are o durată determinată. Fără a avea un caracter total absolut, acest principiu nu poate face obiectul unor excepții decât cu condiția ca motive legitime și imperative să justifice acest aspect, cu respectarea principiului proporționalității. Astfel, se acceptă în general că judecătorii pot fi revocați dacă sunt inapți să își continue funcțiile ca urmare a unei incapacități sau a unei încălcări grave, cu respectarea procedurilor corespunzătoare (
64
).
48.
Același lucru este valabil, în opinia noastră, în ceea ce privește normele referitoare la posibilitatea menținerii judecătorilor în funcție după împlinirea vârstei de pensionare, care se supun, așadar, cerințelor impuse de principiul inamovibilității judecătorilor.
2. Cu privire la precedentele jurisprudențiale referitoare la menținerea în funcție a judecătorilor după împlinirea vârstei de pensionare
49.
Cu titlu introductiv, amintim că dispozițiile legislative poloneze privind menținerea în funcție a judecătorilor după împlinirea vârstei de pensionare au făcut obiectul a două hotărâri recente ale Curții:
–
Hotărârea Independența Curții Supreme, privind o dispoziție (
65
) care acorda președintelui Republicii puterea de a autoriza menținerea în funcție a judecătorilor Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) peste vârsta de pensionare (
66
);
–
Hotărârea Independența instanțelor de drept comun, referitoare la o versiune anterioară a articolului 69 alineatul 1 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun (
67
), care prevedea că ministrul justiției putea decide să autorizeze menținerea în funcție a judecătorilor instanțelor de drept comun după împlinirea vârstei de pensionare (
68
) și care pare deosebit de relevantă în speță.
50.
În aceste hotărâri, Curtea a precizat că este doar de competența statelor membre să decidă dacă autorizează sau nu o prelungire a exercitării funcțiilor judiciare peste vârsta normală de pensionare și că împrejurarea că organe precum președintele Republicii [în cazul prelungirii mandatului judecătorilor Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] și ministrul justiției (în cazul prelungirii mandatului judecătorilor instanțelor de drept comun) sunt învestite cu puterea de a decide sau nu acordarea unei astfel de eventuale prelungiri nu este suficientă ca atare pentru a concluziona în sensul existenței unei atingeri aduse principiului independenței judecătorilor (
69
). Cu toate acestea, Curtea a statuat că, atunci când statele membre optează pentru astfel de mecanisme, ele sunt obligate să se asigure că modalitățile procedurale și condițiile de fond cărora le este supusă o astfel de prelungire nu sunt de natură să aducă atingere principiului independenței judecătorilor (
70
).
51.
În ceea ce privește, mai precis, aceste condiții de fond și aceste modalități procedurale, Curtea a statuat că puterea cu care erau învestiți președintele Republicii și, respectiv, ministrul justiției de a autoriza sau nu continuarea exercitării funcției de judecător era de natură să dea naștere unor îndoieli legitime, în special în percepția justițiabililor, cu privire la impenetrabilitatea judecătorilor în discuție față de elemente exterioare și la imparțialitatea lor în raport cu interesele susceptibile să se înfrunte în fața acestora (
71
).
52.
Curtea a întemeiat această concluzie în esență pe împrejurarea că deciziile de a autoriza sau nu eventuala continuare a exercitării funcției de judecător se bazau pe criterii prea vagi și neverificabile, că acestea nu erau, de altfel, motivate și nici nu puteau face obiectul unei căi de atac jurisdicționale (
72
) și, în ceea ce privește puterea de decizie a ministrului justiției, fără ca acesta să fie supus vreunui termen pentru adoptarea deciziei cu privire la cererea de prelungire (
73
). Curtea a statuat de asemenea că puterea cu care era învestit ministrul justiției pentru a autoriza sau nu continuarea exercitării funcției de judecător la instanțele de drept comun încălca în special principiul inamovibilității, fiind conferită în contextul mai general al unei reforme care a condus la reducerea vârstei normale de pensionare a judecătorilor în discuție (
74
).
53.
O apreciere aproape identică cu cea din Hotărârea Independența instanțelor de drept comun se impune în speță, ținând seama în același timp de faptul că, în urma acestei hotărâri, Republica Polonă și‑a modificat legislația privind menținerea în funcție a judecătorilor instanțelor de drept comun după împlinirea vârstei de pensionare, în special restabilind vârsta în vigoare anterior pentru judecători și conferind KRS, iar nu Ministerului Justiției, puterea de a autoriza, în anumite condiții, menținerea în funcție a unui judecător după împlinirea acestei vârste.
3. Cu privire la aprecierea împrejurărilor cauzei
54.
În speță, amintim că articolul 69 alineatul 1b din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun prevede, în măsura în care este relevant în speță, că KRS poate autoriza un judecător care dorește acest lucru să continue să își exercite funcția după împlinirea vârstei de pensionare în cazul în care menținerea sa în funcție răspunde unui interes legitim al administrării justiției sau unui interes social important, luând în considerare utilizarea rațională a personalului instanțelor de drept comun și necesitățile apărute ca urmare a volumului de lucru al anumitor instanțe (
75
).
55.
La punctele următoare, ținând seama de jurisprudența citată la punctul 50 din prezentele concluzii, vom furniza indicații cu privire la interpretarea articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE în împrejurările cauzei, ținând seama, pe de o parte, de natura KRS (a) și, pe de altă parte, de condițiile de fond și de modalitățile procedurale care guvernează adoptarea deciziilor acesteia privind menținerea în funcție a judecătorilor (b).
a) Cu privire la natura KRS
56.
În ceea ce privește natura KRS, amintim, cu titlu introductiv, că jurisprudența recentă a Curții a stabilit în mai multe rânduri că, în urma reformelor recente ale sistemului judiciar polonez, acest organ nu este independent față de puterile legislativă și executivă (
76
).
57.
Această concluzie a fost confirmată și de jurisprudența Curții EDO referitoare la articolul 6 paragraful 1 din CEDO. Astfel, în Hotărârea din 8 noiembrie 2021, Dolińska‑Ficek și Ozimek împotriva Poloniei (
77
), Curtea EDO a concluzionat că Camera de control extraordinar nu constituia o „instanță instituită de lege” și că, prin urmare, Republica Polonă a acționat cu încălcarea articolului 6 paragraful 1 din CEDO, pentru motivul că membrii acestei camere erau numiți la propunerea KRS, care nu era independentă față de puterile legislativă și executivă (
78
).
58.
Pe de altă parte, concluzia menționată a fost împărtășită în mai multe rânduri de cele mai înalte instanțe poloneze. Astfel, pe de o parte, Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă), prin hotărârile din 6 și din 13 mai 2021, a constatat că KRS nu oferea garanții suficiente de independență și că nivelul său de dependență față de autoritățile legislative și executive era atât de ridicat încât nu poate fi lipsit de relevanță în cadrul aprecierii aspectului dacă judecătorii pe care îi selectează îndeplineau cerințele obiective de independență și de imparțialitate prevăzute la articolul 47 din cartă. Pe de altă parte, Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), în rezoluția sa din 23 ianuarie 2020, a arătat de asemenea că KRS nu este un organ independent, fiind supus direct autorităților politice (
79
).
59.
Acestea fiind precizate, considerăm că, în conformitate cu jurisprudența Curții, împrejurarea, oricât de regretabilă ar fi, că un organ precum KRS este învestit cu puterea de a decide să acorde sau nu o eventuală prelungire a exercitării funcției jurisdicționale după împlinirea vârstei normale de pensionare nu este suficientă ca atare pentru a concluziona în sensul existenței unei atingeri aduse principiului independenței judecătorilor (
80
). Astfel, recunoscând competența de principiu a statelor membre în ceea ce privește organizarea justiției, Curtea acceptă ca acestea din urmă, în exercitarea acestei competențe, să învestească un organ terț față de magistratură (fie independent, fie care ține de puterea legislativă sau executivă) cu adoptarea deciziilor referitoare printre altele la numirea sau la menținerea în funcție a judecătorilor (
81
).
60.
Cu toate acestea, conform jurisprudenței Curții, este necesar să se asigure că modalitățile procedurale și condițiile de fond care conduc la adoptarea unor astfel de decizii nu sunt de natură să dea naștere, în percepția justițiabililor, unor îndoieli legitime referitoare la impenetrabilitatea judecătorilor în discuție în privința unor elemente exterioare și la imparțialitatea lor în raport cu interesele care se înfruntă (
82
), aspect pe care îl vom examina în continuare.
b) Cu privire la condițiile de fond și la modalitățile procedurale care conduc la adoptarea deciziilor de menținere în funcție a judecătorilor
61.
În ceea ce privește condițiile de fond și modalitățile procedurale care conduc la adoptarea deciziilor referitoare la menținerea în funcție a judecătorilor după împlinirea vârstei de pensionare, amintim că, potrivit versiunii articolului 69 alineatul 1b din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun care a făcut obiectul Hotărârii Independența instanțelor de drept comun (
83
), ministrul justiției putea autoriza un judecător să își continue activitatea în funcția pe care o deține, „luând în considerare utilizarea rațională a personalului instanțelor de drept comun și necesitățile apărute ca urmare a volumului de lucru al anumitor instanțe”. Pe de o parte, Curtea a considerat aceste criterii prea vagi și neverificabile, reproșând de asemenea lipsa unei obligații de motivare și a unei căi de atac jurisdicționale împotriva unei astfel de decizii, și, pe de altă parte, a reproșat lipsa unui termen acordat ministrului justiției pentru adoptarea deciziei sale (
84
).
62.
În primul rând, cu privire la condițiile de fond, arătăm că versiunea articolului 69 alineatul 1b din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun, care face obiectul cauzei principale, prevede că KRS poate autoriza un judecător să își continue activitatea în funcția pe care o deține, „în cazul în care menținerea sa în funcție răspunde unui interes legitim al administrării justiției sau unui interes social important, luând în considerare utilizarea rațională a personalului instanțelor de drept comun și necesitățile apărute ca urmare a volumului de lucru al anumitor instanțe”. Prin urmare, în raport cu versiunea sa precedentă, dispoziția în discuție adaugă condiția potrivit căreia menținerea în funcția de judecător trebuie „[să] răspund[ă] unui interes legitim al administrării justiției sau unui interes social important”.
63.
Or, avem îndoieli că această nouă precizare aduce, în ceea ce privește criteriile pe care se întemeiază rezoluția KRS, precizări de natură să limiteze marja de apreciere care a fost cenzurată de Curte (
85
).
64.
În al doilea rând, în ceea ce privește modalitățile procedurale, considerăm mai întâi că, la fel ca reglementarea precedentă, cenzurată de Curte, noua reglementare nu prevede un termen în care KRS are obligația să adopte rezoluția, guvernul polonez limitându‑se să precizeze, în observațiile sale scrise și în ședință, că, în sensul articolului 69 alineatul 1b ultima teză din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun, atunci când un judecător împlinește vârsta de pensionare înainte de sfârșitul procedurii de prelungire a mandatului său, el rămâne în funcție până la încheierea procedurii menționate.
65.
În continuare, considerăm că, în măsura în care articolul 42 alineatele 1 și 2 din Legea privind KRS se aplică unor astfel de rezoluții, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, acestea sunt motivate în termen de o lună de la adoptarea lor, ceea ce ar trebui să permită, în principiu, să se răspundă criticilor exprimate în această privință de Curte sub imperiul reglementării precedente.
66.
În sfârșit, astfel cum demonstrează cauza principală, rezoluția KRS, spre deosebire de reglementarea precedentă, poate face obiectul unei căi de atac în fața Camerei de control extraordinar (
86
), a cărei independență a făcut însă obiectul a numeroase critici (
87
).
67.
În concluzie, fără a aduce atingere verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere pe baza indicațiilor care precedă, avem îndoieli că mecanismul de autorizare de către KRS a menținerii în funcție a judecătorilor după împlinirea vârstei de pensionare oferă garanții suficiente de independență față de puterile legislativă și executivă, ținând seama de ansamblul elementelor pertinente atât de fapt, cât și de drept legate atât de condițiile în care au fost desemnați membrii acestui organ, cât și de modul în care acesta își îndeplinește în mod concret rolul.
68.
Prin urmare, propunem să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care condiționează eficacitatea declarației de voință a unui judecător de a continua să își exercite funcția de judecător după împlinirea vârstei de pensionare de autorizarea de către o autoritate a cărei lipsă de independență față de puterile legislativă sau executivă a fost demonstrată și care adoptă deciziile sale pe baza unor criterii vagi și dificil de verificat.
C.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
69.
Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE se opune unei reglementări naționale precum articolul 69 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun, interpretată în sensul că prevede decăderea privind declarația tardivă de voință de a continua exercitarea funcției de judecător după împlinirea vârstei de pensionare, independent de împrejurările și de efectele nerespectării termenului în discuție.
70.
Amintim că reglementarea națională în discuție, în măsura în care are incidență asupra duratei mandatului judecătorilor instanțelor de drept comun, intră în domeniul de aplicare al principiului inamovibilității judecătorilor, care este inerent principiului independenței instanței în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE (
88
).
71.
În plus, în lipsa unor norme detaliate la nivelul Uniunii, compatibilitatea dispoziției menționate cu principiul independenței trebuie examinată în lumina principiilor autonomiei procedurale și efectivității (
89
).
72.
În speță, arătăm, cu titlu introductiv, că o dispoziție analogă celei în discuție nu a făcut obiectul unor critici din partea Comisiei în cadrul cauzelor în care s‑au pronunțat Hotărârile Independența Curții Supreme (
90
) și Independența instanțelor de drept comun (
91
).
73.
Or, astfel cum arată Comisia în observațiile sale scrise, termenele clare și previzibile pentru declararea de către judecătorul în cauză a voinței sale de a continua să ocupe postul său după împlinirea vârstei de pensionare constituie cerințe procedurale obiective care pot contribui la securitatea juridică și la obiectivitatea întregii proceduri de autorizare a continuării exercitării funcțiilor jurisdicționale. În speță, arătăm că termenul în discuție, care începe să curgă din momentul în care judecătorul împlinește vârsta de 64 de ani și expiră cu șase luni înainte ca acesta să împlinească vârsta de 65 de ani, pe de o parte, este stabilit în raport cu un eveniment perfect cunoscut de judecătorul în cauză, și anume data celei de a 65‑a aniversări și, pe de altă parte, este suficient de lung pentru a da acestui judecător posibilitatea de a lua o decizie motivată în ceea ce privește oportunitatea de a‑și manifesta voința de a‑și continua activitatea.
74.
Prin urmare, pe de o parte, considerăm că efectul de decădere din acest termen este o cerință procedurală clară de natură să contribuie la obiectivitatea procedurii și la securitatea juridică, în beneficiul bunei organizări a sistemului judiciar.
75.
Pe de altă parte, în ceea ce privește imposibilitatea de a pronunța o repunere în acest termen, care determină inadmisibilitatea oricărei declarații efectuate după expirarea sa, arătăm că, în principiu, aceasta nu supune judecătorii niciunei presiuni sau influențe externe și privează, pe de altă parte, KRS de posibilitatea de a exercita o putere discreționară.
76.
Singura îndoială care, în opinia noastră, ar putea fi eventual formulată în privința articolului 69 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun privește caracterul proporțional al unui termen de decădere absolut care nu ține seama printre altele de principiile necesității sau forței majore, cu condiția ca acest lucru să fie confirmat de instanța de trimitere.
77.
Cu toate acestea, considerăm, pe de o parte, că, în împrejurările cauzei, această situație rămâne ipotetică, întrucât decizia de trimitere nu menționează niciun caz de forță majoră și nici vreun element extraordinar susceptibil să împiedice judecătorul în cauză să introducă declarația sa în timp util (
92
), și, pe de altă parte, că eventuala apariție a unei situații independente de voința judecătorului în discuție care l‑ar împiedica să respecte termenul de decădere ar trebui, în orice caz, să fie pusă în balanță cu cerințele organizării justiției (
93
).
78.
Prin urmare, sub rezerva verificărilor menționate anterior ce revin instanței de trimitere, nu considerăm că, în împrejurările cauzei, dispoziția națională în discuție aduce atingere principiului independenței judecătorilor.
79.
În concluzie, propunem să se răspundă la a doua întrebare preliminară că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, unei reglementări naționale interpretate în sensul că declararea tardivă de către un judecător a voinței sale de a continua să își exercite funcția de judecător după ce a împlinit vârsta de pensionare nu produce niciun efect, independent de împrejurările privind nerespectarea termenului și importanța pe care această nerespectare o prezintă pentru procedura referitoare la eliberarea unei autorizații de a continua exercitarea funcției de judecător, cu condiția ca această reglementare să fie conformă cu principiul proporționalității.
V. Concluzie
80.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia) după cum urmează:
1)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care condiționează eficacitatea declarației de voință a unui judecător de a continua să își exercite funcția de judecător după împlinirea vârstei de pensionare de autorizarea de către o autoritate a cărei lipsă de independență față de puterile legislativă sau executivă a fost demonstrată și care adoptă deciziile sale pe baza unor criterii vagi și dificil de verificat.
2)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, unei reglementări naționale interpretate în sensul că declararea tardivă de către un judecător a voinței sale de a continua să își exercite funcția de judecător după ce a împlinit vârsta de pensionare nu produce niciun efect, independent de împrejurările privind nerespectarea termenului și importanța pe care această nerespectare o prezintă pentru procedura referitoare la eliberarea unei autorizații de a continua exercitarea funcției de judecător, cu condiția ca această reglementare să fie conformă cu principiul proporționalității.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	În special reformele recente ale Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), în ceea ce privește Camera de control extraordinar, și ale KRS.
(
3
)	A se vedea Hotărârea din 24 iunie 2019, Comisia/Polonia (Independența Curții Supreme) (C‑619/18, denumită în continuare „Hotărârea Independența Curții Supreme, EU:C:2019:531), Hotărârea din 5 noiembrie 2019, Comisia/Polonia (Independența instanțelor de drept comun) (C‑192/18, denumită în continuare „Hotărârea Independența instanțelor de drept comun, EU:C:2019:924), și Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regimul disciplinar al judecătorilor) (C‑791/19, denumită în continuare „Hotărârea Regimul disciplinar al judecătorilor, EU:C:2021:596). O a patra acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor este în prezent pendinte (Comisia/Polonia, C‑204/21) și a făcut obiectul Concluziilor avocatului general Collins din 15 decembrie 2022 (EU:C:2022:991).
(
4
)	A se vedea Hotărârea din 19 noiembrie 2019, A. K. și alții (Independența Camerei disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, denumită în continuare „Hotărârea A.K., EU:C:2019:982), Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny (C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234), Hotărârea din 2 martie 2021, A.B. și alții (Numirea judecătorilor la Curtea Supremă – Căi de atac) (C‑824/18, denumită în continuare „Hotărârea A.B., EU:C:2021:153), Hotărârea din 6 octombrie 2021, W.Ż. (Camera de control extraordinar și cauze publice a Curții Supreme – Numire) (C‑487/19, denumită în continuare „Hotărârea W.Ż., EU:C:2021:798), Hotărârea din 16 noiembrie 2021, Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim și alții (C‑748/19-C‑754/19, EU:C:2021:931), Hotărârea din 22 martie 2022, Prokurator Generalny și alții (Camera disciplinară a Curții Supreme – Numire) (C‑508/19, EU:C:2022:201), precum și Hotărârea din 29 martie 2022, Getin Noble Bank (C‑132/20, denumită în continuare „Hotărârea Getin Noble Bank, EU:C:2022:235). Aceste reforme fac de asemenea obiectul a numeroase cauze în curs, printre care cauzele conexate YP și alții (Ridicarea imunității și suspendarea unui judecător) (C‑615/20 și C‑671/20), precum și cauza G. și alții (Numirea judecătorilor de drept comun în Polonia) (C‑181/21 și C‑269/21), care au făcut obiectul Concluziilor avocatului general Collins (EU:C:2022:986 și, respectiv, EU:C:2022:990).
(
5
)	Dz. U. din 2018, poziția 5.
(
6
)	Codificare, Dz. U. din 2020, poziția 2072.
(
7
)	Codificare, Dz. U. din 2021, poziția 269.
(
8
)	Declarația în discuție, transmisă de președintele Sąd Okręgowy w K. (Tribunalul Regional din K.), era însoțită de certificate medicale, psihologice și de aptitudini, precum și de competențe psihologice, impuse de reglementarea relevantă.
(
9
)	El arată în această privință că nerespectarea acestui termen era justificată de nivelul de încărcare generat de activitățile sale judiciare în curs.
(
10
)	Această rezoluție a fost adoptată în urma unei propuneri de nepronunțare asupra fondului prezentate de o echipă desemnată în mod ad-hoc de președintele KRS, în lipsa unui aviz al ministrului justiției, informat cu privire la această desemnare.
(
11
)	Recurentul a introdus de asemenea o cerere de suspendare a efectelor rezoluției în litigiu, care a fost admisă printr‑o ordonanță a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) din 29 aprilie 2021.
(
12
)	A se vedea în special Hotărârea A.K. (punctele 136-145), Hotărârea A.B. (punctele 130 și 131) și Hotărârea Regimul disciplinar al judecătorilor (punctele 100-108). Era vorba despre compunerea care rezultă din Legea privind KRS, astfel cum a fost modificată prin ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz niektórych innych ustaw (Legea de modificare a Legii privind Consiliul Național al Magistraturii și a altor legi) din 8 decembrie 2017 (Dz. U. din 2018, poziția 3).
(
13
)	Curtea EDO, 8 noiembrie 2021, Dolińska-Ficek și Ozimek împotriva Poloniei (CE:ECHR:2021:1108JUD004986819). Aprecierea Rezoluției nr. 331/2018 din partea Curții EDO a făcut de asemenea obiectul Hotărârii W.Ż. (punctele 134-154).
(
14
)	Aceste împrejurări sunt foarte controversate din moment ce, în observațiile sale suplimentare, instanța de trimitere a formulat, asemenea KRS și guvernului polonez, mai multe critici, în special în ceea ce privește interpretarea ordonanței asigurătorii și a hotărârii pronunțate de Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă) în jurisprudența Uniunii și a Curții EDO.
(
15
)	A se vedea în special Hotărârea Getin Noble Bank (punctul 66 și jurisprudența citată).
(
16
)	Curtea a precizat în mai multe rânduri că această dispoziție constituie un principiu general care concretizează valoarea statului de drept, afirmată la articolul 2 TUE, și interpretează în mod regulat dispoziția menționată în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), care, la rândul său, afirmă acest principiu general, astfel cum decurge din tradițiile constituționale comune ale statelor membre și care a fost consacrat la articolele 6 și 13 din CEDO (a se vedea în special Hotărârea din 27 februarie 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, punctele 32 și 35, precum și jurisprudența citată).
(
17
)	Acest aspect presupune în esență ca instanța respectivă să își exercite funcțiile fără a fi supusă vreunei legături ierarhice sau de subordonare și fără să primească dispoziții sau instrucțiuni, indiferent de originea lor, fiind astfel protejată de intervenții sau de presiuni exterioare susceptibile să aducă atingere independenței de judecată a membrilor săi și să influențeze deciziile acestora (a se vedea Hotărârea Independența instanțelor de drept comun, punctul 109 și jurisprudența citată). Normele aplicabile statutului judecătorilor și exercitării funcției lor trebuie în special să permită excluderea nu numai a oricărei influențe directe, sub formă de instrucțiuni, ci și a formelor de influență indirectă susceptibile să orienteze deciziile judecătorilor în discuție și să înlăture astfel o lipsă a aparenței de independență sau de imparțialitate a acestora care să poată aduce atingere încrederii pe care justiția trebuie să o inspire justițiabililor într‑o societate democratică și într‑un stat de drept (a se vedea Hotărârea W.Ż., punctul 110 și jurisprudența citată).
(
18
)	Acest aspect vizează în esență echidistanța față de părțile în litigiu și de interesele lor din perspectiva obiectului acestuia și impune respectarea obiectivității, precum și lipsa oricărui interes în soluționarea litigiului în afara strictei aplicări a normei de drept (a se vedea Hotărârea Independența instanțelor de drept comun, punctul 110 și jurisprudența citată).
(
19
)	A se vedea Hotărârile Independența instanțelor de drept comun (punctul 111 și jurisprudența citată) și W.Ż. (punctul 109 și jurisprudența citată). Potrivit Curții, care se întemeiază în această privință pe jurisprudența Curții EDO, aceste două cerințe de autonomie și de imparțialitate trebuie să garanteze încrederea pe care orice instanță trebuie să o inspire justițiabililor într‑o societate democratică, întemeindu‑se (mai ales în ceea ce privește imparțialitatea) pe „teoria aparenței de independență” [a se vedea în acest sens Hotărârea A.K. (punctele 127-129), precum și, în doctrină, Krajewski, M., Ziółkowski, M., „EU judicial independence decentralized: A.K.”, Common market law review, 2020, vol. 57, nr. 4, p. 1123, și Pappalardo, F., Renoud, E., „La théorie des apparences, les juges et l’État de droit en Pologne”, Revue des affaires européennes, 2021, nr. 3, p. 667.
(
20
)	Hotărârea Getin Noble Bank (punctul 69). Era vorba de asemenea, în speță, despre Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), dar într‑un complet de judecător unic. În speță, actul de numire a acestui judecător, din 10 octombrie 2018, a fost adoptat în împrejurări identice cu cele care au făcut obiectul Hotărârii W.Ż.. Acest act era întemeiat pe Rezoluția nr. 331/2018, a cărei executare a fost suspendată prin ordonanța Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă) (a se vedea punctul 14 din prezentele concluzii, precum și Hotărârea W.Ż., punctele 32-34).
(
21
)	A se vedea Hotărârea Getin Noble Bank (punctul 70 și jurisprudența citată).
(
22
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Getin Noble Bank (punctele 68-72 și jurisprudența citată).
(
23
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Getin Noble Bank (punctul 75). În speță, Curtea s‑a limitat să arate că, din moment ce nu avea cunoștință de faptul că judecătorul care constituia instanța de trimitere ar fi făcut obiectul unei astfel de hotărâri judecătorești definitive, eventualele vicii care ar fi putut afecta procedura națională de numire a acestuia nu puteau determina inadmisibilitatea cererii de decizie preliminară (punctul 73 din această hotărâre). În Hotărârea din 12 mai 2022, W. J. (Schimbarea reședinței obișnuite a creditorului obligației de întreținere) (C‑644/20, EU:C:2022:371, punctul 52), Curtea a precizat în esență că elementele de probă susceptibile să răstoarne prezumția în discuție trebuie să fie concrete și precise.
(
24
)	Potrivit avocatului general Bobek, deși în dreptul Uniunii există un singur principiu al independenței judecătorilor, totuși, în măsura în care aceste trei dispoziții sunt diferite în ceea ce privește funcția și obiectivul lor, tipul de analiză care trebuie efectuată pentru a verifica respectarea acestui principiu al independenței judiciare poate fi diferit, în special în ceea ce privește intensitatea controlului efectuat de Curte cu privire la respectarea principiul menționat și pragul pentru constatarea unei încălcări a acestuia (a se vedea Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2021:557, punctul 36). Anterior, avocatul general Wahl a pledat în esență pentru o interpretare mai puțin rigidă a calității de organ independent în cadrul noțiunii de „instanță” în sensul articolului 267 TFUE decât în cea din articolul 6 din CEDO și din articolul 47 din cartă (Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauzele conexate Torresi, C‑58/13 și C‑59/13, EU:C:2014:265, punctele 48-51).
(
25
)	A se vedea în special Hotărârea Getin Noble Bank (punctul 72). În speță, Curtea a precizat totuși că prezumția potrivit căreia instanța națională de la care provine o cerere de decizie preliminară îndeplinește printre altele cerința de independență (a se vedea punctul 18 din prezentele concluzii) se impune „exclusiv în scopul aprecierii admisibilității cererilor de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE” și că „[n]u se poate […] deduce de aici că cerințele de numire a judecătorilor care compun instanța de trimitere permit în mod necesar îndeplinirea garanțiilor privind accesul la o instanță judecătorească independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege, în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și al articolului 47 din cartă” (Hotărârea Getin Noble Bank, punctul 74; a se vedea de asemenea Hotărârea din 13 octombrie 2022, Perfumesco.pl, C‑355/21, EU:C:2022:791, punctul 33).
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 20 aprilie 2021, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, punctul 52).
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 20 aprilie 2021, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, punctul 52). Curtea a precizat de asemenea, în această privință, că dreptului la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești consacrat la articolul 47 din cartă îi corespunde obligația instituită în sarcina statelor membre la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE de a stabili căile de atac necesare pentru a asigura o protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii (a se vedea Hotărârea din 16 mai 2017, Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, punctul 44). În doctrină, a se vedea în special Wildemeersch, J., „L’avènement de l’article 47 de la Charte des droits fondamentaux et de l’article 19, paragraphe 1, second alinéa, TUE: un droit renouvelé à la protection juridictionnelle effective”, Cahiers de droit européen, 2021, nr. 3, p. 867.
(
28
)	Totuși, acest lucru nu împiedică Curtea să utilizeze articolul 47 din cartă ca un parametru pentru aprecierea independenței instanțelor în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE (a se vedea în special Hotărârea din 27 februarie 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, punctul 35 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Independența Curții Supreme, punctul 54).
(
29
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2021:557, punctele 48, 50-52 și 65). Acest avocat general a precizat că aprecierea independenței, în temeiul articolului 267 TFUE, impune ca noțiunea de „instanță” să fie examinată la nivel structural și instituțional și ca aceasta să fie examinată prin luarea în considerare a organului jurisdicțional de trimitere ca atare, ținând seama în același timp de funcția pe care acest organ trebuie să o exercite în împrejurările specifice ale unei cauze (a se vedea în acest sens Concluziile sale prezentate în cauzele conexate Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim și alții, C‑748/19-C‑754/19, EU:C:2021:403, punctele 52, 56 și 166, și Concluziile sale prezentate în cauza Ministerstwo Sprawiedliwości, C‑55/20, EU:C:2021:500, punctul 56).
(
30
)	Cu alte cuvinte, analiza Curții în această privință nu va fi utilizată pentru a verifica dacă persoanele care țin de instanță și care fac parte din completul instanței care a adresat cererea de decizie preliminară îndeplinesc fiecare criteriile în discuție, ci se întemeiază pe organul de trimitere (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2021:557, punctul 52 și jurisprudența citată).
(
31
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2021:557, punctul 47). Prin urmare, pentru a verifica dacă organul de trimitere este independent din punct de vedere structural față de părțile din litigiu (independență „internă”) și nu primește îndrumări externe de la alte autorități publice (independență „externă”) Curtea trebuie să țină seama de cadrul juridic (formal) (punctul 63).
(
32
)	A se vedea în special în acest sens Hotărârea din 17 septembrie 1997, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, punctul 23 și jurisprudența citată).
(
33
)	În doctrină, s‑a constatat că întrunirea acestor elemente nu este întotdeauna considerată indispensabilă (a se vedea Pertek, J., „Notion de juridiction: le droit au renvoi préjudiciel des organes ordinaux des professions libérales”, Revue des affaires européennes, 2022, nr. 1, p. 127).
(
34
)	A se vedea în special Hotărârea din 21 martie 2000, Gabalfrisa și alții (C‑110/98-C‑147/98, EU:C:2000:145, punctul 40), privind organele competente să soluționeze reclamații economico‑administrative, ai căror membri erau numiți dintre funcționarii administrațiilor și revocați prin decizia ministrului economiei și finanțelor, Hotărârea din 29 noiembrie 2001, De Coster (C‑17/00, EU:C:2001:651, punctul 18), referitoare la un organ învestit în materie de contencios fiscal local în Belgia, ai cărui membri erau numiți de consiliul Regiunii Bruxelles‑Capitală, Hotărârea din 21 octombrie 2010, Nidera Handelscompagnie (C‑385/09, EU:C:2010:627, punctele 34-40), privind un organ însărcinat cu examinarea acțiunilor contribuabililor în materie fiscală, legat de structura organizațională a Ministerului Finanțelor, căruia era obligat să îi prezinte rapoarte anuale și cu care avea obligația să coopereze, Hotărârea din 22 noiembrie 2012, Westbahn Management (C‑136/11, EU:C:2012:740, punctul 28), privind un organ competent să soluționeze litigiile referitoare la piețele feroviare din Austria, majoritatea membrilor acestuia fiind numiți de guvern, precum și Hotărârea din 13 decembrie 2012, Forposta și ABC Direct Contact (C‑465/11, EU:C:2012:801, punctul 18), referitoare la un organ competent să soluționeze în primă instanță litigiile dintre operatorii economici și autoritățile contractante în cadrul achizițiilor publice. În doctrină, a se vedea Krajewski, M., și Ziółkowski, M., „EU judicial independence decentralized: A.K.”, Common market law review, 2020, vol. 57, nr. 4, p. 1118.
(
35
)	În ceea ce privește, de exemplu, Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), a se vedea Hotărârea din 20 mai 2021, FORMAT Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑879/19, EU:C:2021:409), Hotărârea din 8 iulie 2021, Koleje Mazowieckie (C‑120/20, EU:C:2021:553), Hotărârea W.Ż. (privind Camera civilă), Hotărârea din 21 octombrie 2021, Zakład Ubezpieczeń Społecznych I Oddział w Warszawie (C‑866/19, EU:C:2021:865), și Hotărârea din 22 martie 2022, Prokurator Generalny și alții (Camera disciplinară a Curții Supreme – Numire) (C‑508/19, EU:C:2022:201) (Camera pentru litigii de muncă și asigurări sociale), în care Curtea a răspuns instanței de trimitere fără să ridice problema calității sale de organ independent.
(
36
)	Pe de altă parte, deși garanțiile de independență și de imparțialitate necesare în vederea aplicării articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE impun norme, în special în ceea ce privește numirea, care să permită înlăturarea oricărei îndoieli legitime referitoare la impenetrabilitatea și la neutralitatea acestei instanțe, Curtea a apreciat, de mult timp, că nu este de competența sa, în cadrul examinării calității de „instanță” în sensul articolului 267 TFUE, să deducă faptul că aceste norme pot fi aplicate într‑un mod contrar principiilor consacrate în ordinea juridică internă sau principiilor statului de drept (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 februarie 1999, Köllensperger și Atzwanger, C‑103/97, EU:C:1999:52, punctul 24, precum și Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2021:557, punctul 62).
(
37
)	Pe de altă parte, o astfel de interpretare permite instanței de trimitere să îndeplinească obligația ce revine oricărei instanțe de a verifica dacă, prin compunerea sa, reprezintă o instanță judecătorească independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege atunci când survine o îndoială serioasă cu privire la acest aspect (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 martie 2020, Reexaminare Simpson/Consiliul și HG/Comisia, C‑542/18 RX‑II și C‑543/18 RX‑II, punctul 57 și jurisprudența citată, precum și Ordonanța vicepreședintei Curții din 14 iulie 2021, Comisia/Polonia, C‑204/21 R, EU:C:2021:593, punctul 164).
(
38
)	Astfel, după cum a arătat avocatul general Wahl, o aplicare excesiv de strictă a criteriilor stabilite prin jurisprudența Curții privind admisibilitatea cererilor formulate în temeiul articolului 267 TFUE ar risca să aibă un efect opus celui de consolidare a protecției particularilor și de asigurare a unui standard înalt de protecție a drepturilor fundamentale în conformitate cu articolul 6 din CEDO și cu articolul 47 din cartă, în sensul că particularii ar fi lipsiți de posibilitatea ca „instanța obișnuită” (Curtea) să fie sesizată cu cererile lor bazate pe dreptul Uniunii, diminuându‑se astfel eficacitatea dreptului Uniunii în întreaga Uniune Europeană (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauza Torresi, C‑58/13 și C‑59/13, EU:C:2014:265, punctul 49). Astfel cum s‑a observat în doctrină, în contextul articolului 267 TFUE, preocuparea esențială a Curții a fost de a aplica nu criteriile de fond privind independența, ci mai degrabă criteriul funcțional care constă în extinderea accesului la procedura preliminară, pentru a garanta aplicarea uniformă a drepturilor în Uniune și protecția lor efectivă (a se vedea Tridimas, Τ., „Knocking on Heaven’s Door: Fragmentation, Efficiency and Defiance in the Preliminary Reference Procedure”, Common market law review, 2003, vol. 40, nr. 1, p. 28, precum și Bonelli, M., Monica, C., „Judicial serendipity: how portuguese judges came to the rescue of the Polish judiciary”, European constitutional law review, 2018, vol. 14, nr. 3, p. 622).
(
39
)	Această constatare a fost efectuată de Curte printre altele în Hotărârea A.B. (punctul 100).
(
40
)	În lumina acestei constatări, apreciem că trebuie nuanțată exprimarea utilizată de Curte în Hotărârea Getin Noble Bank (punctul 72), în formularea primei ipoteze în care prezumția de „instanță” poate fi răsturnată. Astfel, deși Curtea se referă la o „hotărâre judecătorească definitivă […] [care] ar conduce la concluzia că judecătorul care constituie instanța de trimitere nu are calitatea de instanță judecătorească independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege, în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE coroborat cu articolul 47 al doilea paragraf din cartă” (sublinierea noastră), ar trebui să se țină seama de faptul că examinarea principiului independenței în cadrul articolului 267 TFUE nu coincide în mod necesar cu aceeași examinare efectuată în cadrul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE sau al articolului 47 din cartă.
(
41
)	Remarcăm, pe de altă parte, că în cadrul însuși al procedurii speciale prevăzute la articolul 7 TUE, în cazul în care Consiliul decide să suspende anumite drepturi care revin statului membru în cauză în urma aplicării tratatelor, acesta ține seama de eventualele consecințe ale unei astfel de suspendări asupra drepturilor și obligațiilor persoanelor fizice și juridice.
(
42
)	Termenul „robă” trebuind, în acest caz precis, să fie înțeles ca funcție.
(
43
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 9 iulie 2020, Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, punctele 55 și 56), privind implicarea Consiliului Național al Magistraturii, compus în mod preponderent din membri aleși de puterea legislativă, în procesul de desemnare a judecătorilor, precum și Hotărârile Independența Curții Supreme (punctul 111) și Independența instanțelor de drept comun (punctul 119), referitoare la puterea președintelui Republicii de a decide menținerea în funcție a judecătorilor Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) și, respectiv, a ministrului justiției de a decide menținerea în funcție a judecătorilor instanțelor de drept comun. Vom examina acest aspect mai în detaliu în ceea ce privește interpretarea articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE (a se vedea în special punctele 56-60 din prezentele concluzii).
(
44
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iulie 2020, Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, punctul 54 și jurisprudența citată).
(
45
)	În mod similar cu ceea ce am propus în Concluziile noastre prezentate în cauzele conexate Openbaar Ministerie (Instanță constituită prin lege în statul membru emitent) (C‑562/21 PPU și C‑563/21 PPU, EU:C:2021:1019, punctele 46 și 47), considerăm oportun să se distingă normele fundamentale referitoare la capacitatea și la competențele judecătorilor de a‑și exercita funcția de cele referitoare la aspecte pur formale ale acestei numiri (a se vedea prin analogie Hotărârea din 26 martie 2020, Reexaminare Simpson/Consiliul și HG/Comisia, C‑542/18 RX‑II și C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, punctul 79).
(
46
)	A se vedea punctul 18 din prezentele concluzii.
(
47
)	A se vedea punctul 29 din prezentele concluzii.
(
48
)	A se vedea punctul 18 din prezentele concluzii.
(
49
)	A se vedea nota de subsol 40 din prezentele concluzii.
(
50
)	CE:ECHR:2021:1108JUD004986819.
(
51
)	KRS a precizat în ședință că unul dintre cei trei judecători care compuneau instanța de trimitere făcea parte din completul de judecată care făcuse obiectul acestei hotărâri.
(
52
)	A se vedea punctul 72 din această hotărâre.
(
53
)	A se vedea punctele 19-23 din prezentele concluzii.
(
54
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 ianuarie 2020, Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17, punctele 66-69). În cauza principală, implicarea puterii executive s‑ar verifica prin faptul că, în urma reformelor recente ale sistemului judiciar polonez, membrii KRS care au adoptat Rezoluția nr. 331/2018 sunt, în cea mai mare parte, apropiați de puterile executivă și legislativă poloneze.
(
55
)	A se vedea în special Hotărârea Independența Curții Supreme, privind menținerea în funcție a judecătorilor Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), și Hotărârea Independența instanțelor de drept comun, referitoare la menținerea în funcție a judecătorilor instanțelor de drept comun.
(
56
)	A se vedea în special în acest sens Hotărârea din 27 februarie 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punctul 34 și jurisprudența citată). Curtea pornește în esență de la premisa potrivit căreia, pentru a garanta coerența și unitatea în interpretarea dreptului Uniunii, inclusiv prin intermediul mecanismului fundamental al trimiterii preliminare prevăzut la articolul 267 TFUE, și ținând seama de dreptul justițiabililor de a contesta în justiție legalitatea oricărui act național referitor la aplicarea în privința lor a unui act al Uniunii, articolul 19 TUE, care concretizează valoarea statului de drept afirmată la articolul 2 TUE, încredințează instanțelor naționale și Curții obligația de a garanta deplina aplicare a dreptului Uniunii în toate statele membre, precum și protecția jurisdicțională a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul menționat (a se vedea în special în acest sens Hotărârea Independența Curții Supreme, punctele 42-47).
(
57
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei instanțe constituționale) (C‑430/21, EU:C:2022:99, punctele 34-37 și jurisprudența citată).
(
58
)	A se vedea Hotărârea din 20 aprilie 2021, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, punctul 49 și jurisprudența citată). Astfel, în temeiul dispoziției în discuție, orice stat membru trebuie să se asigure în special că organismele care, în calitate de „instanțe” în sensul definit de dreptul Uniunii, fac parte din sistemul său de căi de atac în domeniile reglementate de dreptul Uniunii și care sunt, prin urmare, susceptibile să se pronunțe, în această calitate, asupra aplicării sau a interpretării dreptului Uniunii îndeplinesc cerințele unei protecții jurisdicționale efective (a se vedea Hotărârea W.Ż., punctul 104 și jurisprudența citată).
(
59
)	A se vedea în special Hotărârea W.Ż. (punctul 103 și jurisprudența citată). Prin urmare, deși, astfel cum arată guvernul polonez în observațiile sale scrise, organizarea justiției în statele membre intră în competența acestora din urmă, totuși, în exercitarea acestei competențe, statele membre sunt ținute să respecte obligațiile care decurg pentru acestea din dreptul Uniunii (a se vedea în special Hotărârea Independența instanțelor de drept comun, punctul 102 și jurisprudența citată). Situația poate fi aceasta în special în ceea ce privește normele naționale referitoare la adoptarea deciziilor de numire a judecătorilor (a se vedea Hotărârea W.Ż., punctul 75 și jurisprudența citată).
(
60
)	A se vedea în acest sens Hotărârile Independența instanțelor de drept comun (punctul 104) și W.Ż. (punctul 106 și jurisprudența citată).
(
61
)	A se vedea Hotărârea din 27 februarie 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punctul 41), și Hotărârea Independența instanțelor de drept comun (punctul 105 și jurisprudența citată). Pentru a rezuma, cerința de independență a instanțelor naționale, care este inerentă activității de judecată, ține de substanța dreptului la protecție jurisdicțională efectivă și a dreptului fundamental la un proces echitabil, care au o importanță esențială în calitate de garanți ai protecției ansamblului drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii și ai menținerii valorilor comune ale statelor membre prevăzute la articolul 2 TUE, în special a valorii statului de drept (a se vedea în acest sens Hotărârea Independența Curții Supreme, punctul 58 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea W.Ż., punctul 108 și jurisprudența citată).
(
62
)	Potrivit teoriei denumite a „aparenței de independență” (a se vedea punctul 17 din prezentele concluzii).
(
63
)	A se vedea Hotărârea Independența instanțelor de drept comun (punctul 112 și jurisprudența citată).
(
64
)	A se vedea Hotărârea Independența instanțelor de drept comun (punctul 113 și jurisprudența citată).
(
65
)	Era vorba despre articolul 37 din ustawa o Sądzie Najwyższym (Legea privind Curtea Supremă) din 8 decembrie 2017 (Dz. U. din 2018, poziția 5).
(
66
)	Și anume pentru o durată de trei ani, care poate fi reînnoită o dată, începând cu vârsta de 65 de ani. Reglementarea națională care face obiectul acestei cauze prevedea de asemenea o dispoziție care consta în reducerea vârstei de pensionare (de la 70 la 65 de ani), care a făcut obiectul unui motiv separat al Comisiei, precum și al cenzurării de către Curte din perspectiva încălcării principiului inamovibilității judecătorilor (a se vedea Hotărârea Independența Curții Supreme, punctul 96).
(
67
)	Era vorba, potrivit hotărârii în discuție, despre versiunea acestei dispoziții în vigoare în urma modificărilor efectuate prin ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw (Legea de modificare a Legii privind organizarea instanțelor de drept comun și a altor legi) din 12 iulie 2017 (Dz. U. din 2017, poziția 1452).
(
68
)	Și anume de la vârsta de 60 la 70 de ani pentru femei și de la vârsta de 65 la 70 de ani pentru bărbați. Reglementarea națională care face obiectul acestei cauze prevedea de asemenea o dispoziție care consta în reducerea vârstei de pensionare (de la 67 la 60 de ani pentru femei și la 65 de ani pentru bărbați), care însă nu a făcut obiectul unui motiv separat al Comisiei.
(
69
)	A se vedea în acest sens Hotărârile Independența Curții Supreme (punctul 111) și Independența instanțelor de drept comun (punctul 119).
(
70
)	A se vedea în acest sens Hotărârile Independența Curții Supreme (punctele 110 și 111) și Independența instanțelor de drept comun (punctele 118 și 119).
(
71
)	A se vedea în acest sens Hotărârile Independența Curții Supreme (punctul 118) și Independența instanțelor de drept comun (punctul 124).
(
72
)	A se vedea în acest sens Hotărârile Independența Curții Supreme (punctul 114) și Independența instanțelor de drept comun (punctul 122). În plus, în prima cauză, Curtea a statuat că, deși participarea KRS la procedură, în măsura în care trebuie să dea un aviz președintelui Republicii înainte ca acesta să își adopte decizia, se putea dovedi, în principiu, de natură să contribuie la o obiectivizare a procesului, această situație nu se regăsea în împrejurările cauzei, întrucât KRS se limita, în general, la emiterea respectivelor avize lipsite de orice motivare sau însoțite de o motivare pur formală (a se vedea Hotărârea Independența Curții Supreme, punctele 115-117).
(
73
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Independența instanțelor de drept comun (punctul 123). În ceea ce privește în special lipsa unui termen în cursul căruia ministrul justiției trebuia să adopte decizia, Curtea a observat că dispoziția în discuție coroborată cu cea care prevedea că, în situația în care un judecător atinge vârsta normală de pensionare înainte de sfârșitul procedurii privind prelungirea exercitării funcției sale, persoana în cauză rămâne în funcție până la închiderea procedurii menționate era de natură să determine continuarea perioadei de incertitudine în care se află judecătorul în cauză și a concluzionat că perioada în care judecătorii pot rămâne astfel în așteptarea deciziei ministrului justiției odată solicitată prelungirea exercitării funcției lor era, la rândul său, la discreția acestuia din urmă.
(
74
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Independența instanțelor de drept comun (punctele 125-130). În cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, combinarea măsurii de diminuare a vârstei normale de pensionare cu puterea discreționară cu care este învestit în speță ministrul justiției pentru a autoriza sau a refuza continuarea exercitării funcției de judecător la instanțele de drept comun era cea care încălca, potrivit Curții, principiul inamovibilității.
(
75
)	Potrivit articolului 69 alineatul 1 din această lege, menținerea în funcție a judecătorului este de asemenea condiționată de prezentarea unui certificat, întocmit potrivit condițiilor aplicabile candidaților la funcția de judecător, care atestă că starea lui de sănătate îi permite să își îndeplinească obligațiile care decurg din funcția lui, condiție care însă nu ridică, în principiu, probleme în raport cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, în măsura în care aceasta nu urmărește decât să asigure că starea fizică și psihologică a judecătorului îi permite să continue să își exercite funcția.
(
76
)	A se vedea Hotărârea A.K. (punctele 141-152), Hotărârea A.B. (punctele 130-135), Hotărârea Regimul disciplinar al judecătorilor (punctele 104-110) și Hotărârea W.Ż. (punctele 149 și 150). Curtea a arătat printre altele că cvasitotalitatea membrilor KRS în noua sa compunere au fost numiți de puterile executivă și legislativă sau sunt membri ai acestor puteri, ceea ce implică un risc ca puterile legislativă și executivă menționate să aibă o mai mare influență asupra KRS și ca independența acestui organ să fie subminată (a se vedea Hotărârea Regimul disciplinar al judecătorilor, punctul 104).
(
77
)	CE:ECHR:2021:1108JUD004986819 (§ 290, 320 și 353-355). În același sens, a se vedea Curtea EDO, 22 iulie 2021, Reczkowicz împotriva Poloniei (CE:ECHR:2021:0722JUD004344719, § 274 și 276).
(
78
)	Pe de altă parte, în Hotărârea din 15 martie 2022, Grzęda împotriva Poloniei (CE:ECHR:2022:0315JUD004357218, § 348), Curtea EDO a statuat că Republica Polonă a încălcat de asemenea articolul 6 paragraful 1 din CEDO întrucât a pus capăt prematur mandatului unui membru judecător al KRS fără ca acesta să aibă acces la un control jurisdicțional al măsurii. În acest context, Curtea EDO a constatat că reformele poloneze ale sistemului judiciar, în special reorganizarea KRS, urmăreau să slăbească independența puterii judecătorești și că, astfel, puterea judecătorească a fost expusă ingerinței puterilor executivă și legislativă și, în consecință, a fost considerabil slăbită.
(
79
)	Cauza BSA I-4110-1/20. Prin această rezoluție, adoptată la inițiativa prim‑președintelui Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) în urma Hotărârii A.K., camerele reunite ale Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) au concluzionat că, în urma reformei sale intervenite în cursul anului 2017, KRS nu era independent și că un complet de judecată care includea o persoană numită judecător la recomandarea acesteia era contrar legii. Această rezoluție a fost de asemenea luată în considerare pe larg în Hotărârea Curții EDO din 22 iulie 2021, Reczkowicz împotriva Poloniei (CE:ECHR:2021:0722JUD004344719, § 89-106).
(
80
)	Curtea a statuat deja că împrejurarea că un organ precum un consiliu național al magistraturii, implicat în procesul de numire a judecătorilor, este compus în mod preponderent din membri aleși de puterea legislativă nu poate, în sine, să conducă la îndoieli cu privire la independența judecătorilor numiți la sfârșitul procesului menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iulie 2020, Land Hessen, C‑272/19, EU:C:2020:535, punctele 55 și 56). Această concluzie este, de altfel, coerentă cu jurisprudența Curții care a stabilit că nici măcar puterea președintelui Republicii, pe de o parte, de a decide cu privire la prelungirea mandatului judecătorilor Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) și puterea ministrului justiției, pe de altă parte, de a decide cu privire la prelungirea mandatului judecătorilor instanțelor de drept comun (în temeiul reglementării anterioare) nu erau suficiente ca atare pentru a concluziona în sensul existenței unei atingeri aduse principiului independenței judecătorilor (a se vedea Hotărârea Independența Curții Supreme, punctele 108 și 110, și Hotărârea Independența instanțelor de drept comun, punctul 119).
(
81
)	Jurisprudența Curții în această privință este conformă cu cea a Curții EDO, potrivit căreia, în esență, numirea judecătorilor de către autorități care țin de puterea executivă nu ridică îndoieli rezonabile cu privire la independența acestora din urmă, în măsura în care aceștia, odată numiți, sunt la adăpost de influențe sau de presiuni atunci când își exercită rolul decizional (a se vedea în special Curtea EDO, 30 noiembrie 2010, Henryk Urban și Ryszard Urban împotriva Poloniei, CE:ECHR:2010:1130JUD002361408, § 49).
(
82
)	A se vedea prin analogie Hotărârile Independența Curții Supreme (punctele 108 și 110) și Independența instanțelor de drept comun (punctul 119).
(
83
)	A se vedea de asemenea nota de subsol 66 din prezentele concluzii.
(
84
)	A se vedea Hotărârea Independența instanțelor de drept comun (punctele 122 și 123).
(
85
)	Bineînțeles, domeniul de aplicare al actelor cu putere de lege și al actelor administrative naționale trebuie apreciat în funcție de interpretarea oferită acestora de către instanțele naționale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2007, Comisia/Germania, C‑490/04, EU:C:2007:430, punctul 49 și jurisprudența citată), apreciere care revine instanței de trimitere, ținând seama și de eventuala existență a unei linii jurisprudențiale a Camerei de control extraordinar, evocată de guvernul polonez, care ar explica aplicarea criteriilor menționate.
(
86
)	Astfel cum a precizat guvernul polonez în ședință și fără a aduce atingere verificărilor care revin instanței de trimitere, acest lucru reiese din articolul 44 alineatul 1 din Legea privind KRS, potrivit căruia, în esență, un participant la procedură poate formula o cale de atac în fața Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) împotriva rezoluției KRS, și din articolul 26 din Legea privind Curtea Supremă, care conferă Camerei de control extraordinar competența de a soluționa acest tip de cale de atac. Va trebui totuși să se țină seama de modificările aduse acestei din urmă dispoziții prin ustawa r. o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Legea de modificare a Legii privind organizarea instanțelor de drept comun, a Legii privind Curtea Supremă și a anumitor alte legi) din 20 decembrie 2019 (Dz. U. din 2020, poziția 190), intrată în vigoare la 14 februarie 2020. Dispoziția menționată, astfel cum a fost modificată, face obiectul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor introdusă de Comisie (cauza C‑204/21), în prezent pendinte (a se vedea Ordonanța vicepreședintei Curții din 14 iulie 2021, Comisia/Polonia, C‑204/21 R, EU:C:2021:593, și Concluziile avocatului general Collins prezentate în cauza Comisia/Polonia, C‑204/21, EU:C:2022:991).
(
87
)	Facem trimitere la criticile referitoare la lipsa de independență a Camerei de control extraordinar invocate de anumiți intervenienți în cadrul discuției cu privire la calificarea acesteia drept „instanță” în sensul articolului 267 TFUE (a se vedea în special punctele 30-37 din prezentele concluzii), amintind în același timp că aprecierea independenței unei instanțe în contextul articolului 267 TFUE necesită o examinare diferită de cea impusă în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și al articolului 47 din cartă (a se vedea articolele 19-23 din prezentele concluzii).
(
88
)	A se vedea punctele 44-48 din prezentele concluzii.
(
89
)	A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, punctul 58 și jurisprudența citată). De altfel, Curtea a precizat că este de competența doar a statelor membre să decidă dacă autorizează sau nu o prelungire a exercitării funcțiilor judiciare peste vârsta normală de pensionare, deși sunt obligate să se asigure că modalitățile și condițiile cărora le este supusă o astfel de prelungire nu sunt de natură să aducă atingere principiului independenței judecătorilor (a se vedea punctul 50 din prezentele concluzii).
(
90
)	A se vedea punctul 15 din această hotărâre.
(
91
)	A se vedea punctul 9 din această hotărâre. Trebuie să se menționeze că legislația în vigoare la acel moment prevedea că declarația de voință a judecătorului de a continua să își exercite funcția jurisdicțională trebuia trimisă cu cel mult șase luni înainte ca acesta să împlinească vârsta de pensionare.
(
92
)	Astfel cum s‑a arătat la punctul 8 din prezentele concluzii, recurentul susține că nerespectarea termenului de decădere se justifica în esență prin caracterul important al volumului său de muncă.
(
93
)	Amintim printre altele că Curtea a statuat, pe de o parte, că nu se poate deroga de la aplicarea normelor Uniunii privind termenele de procedură decât în împrejurări cu totul excepționale, având în vedere că aplicarea strictă a acestor norme respectă cerința de securitate juridică și necesitatea de a evita orice discriminare sau orice tratament arbitrar în administrarea justiției (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 noiembrie 1985, Cockerill-Sambre/Comisia, C‑42/85, EU:C:1985:471, punctul 10) și, pe de altă parte, că noțiunile de forță majoră sau de caz fortuit presupun un element obiectiv, referitor la împrejurări neobișnuite și străine reclamantului, și un element subiectiv, legat de obligația acestuia de a se proteja de consecințele evenimentului neobișnuit luând măsuri adecvate, fără a accepta sacrificii excesive. În special, reclamantul trebuie să supravegheze cu atenție desfășurarea procedurii inițiate și, mai ales, să dea dovadă de diligență în vederea respectării termenelor prevăzute (a se vedea Hotărârea din 15 decembrie 1994, Bayer/Comisia, C‑195/91 P, EU:C:1994:412, punctul 32). De exemplu, considerăm că este evident că, începând de la un anumit moment, nu va mai fi posibil ca organismele însărcinate cu gestionarea personalului instanțelor de drept comun să facă față în mod eficient fie unei mențineri în funcție a judecătorului, fie înlocuirii acestuia și că, prin urmare, nici măcar principiul forței majore, de care, pe de altă parte, nu este vorba în speță, nu poate justifica extinderea termenului de introducere a cererii de menținere în funcție până la o dată prea apropiată de ziua în care persoana interesată împlinește vârsta de pensionare.