62019CC0919
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MICHAL BOBEK
prezentate la 3 iunie 2021 (
1
)
Cauza C‑919/19
Generálna prokuratura Slovenskej republiky
împotriva
X.Y.
[cerere de decizie preliminară formulată de Najvyšší súd Slovenskej republiky (Curtea Supremă a Republicii Slovace, Slovacia)]
„Cerere de decizie preliminară – Recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie penală – Decizia‑cadru 2008/909/JAI – Reabilitarea socială a persoanei condamnate – Executarea pedepsei în statul membru de cetățenie al persoanei condamnate, pe teritoriul căruia trăiește aceasta”
I. Introducere
1.
Recurentul din litigiul principal este un resortisant slovac care a fost condamnat în Republica Cehă pentru săvârșirea infracțiunii de furt calificat. El a fost condamnat la o pedeapsă privativă de libertate de opt ani pe care o execută în prezent în statul membru respectiv.
2.
Instanța cehă competentă a solicitat recunoașterea hotărârii pronunțate împotriva recurentului și executarea pedepsei în Slovacia în temeiul Deciziei‑cadru 2008/909/JAI (
2
). Recunoașterea hotărârii pronunțate împotriva recurentului a fost admisă în primă instanță în Slovacia.
3.
Cu toate acestea, sesizată de recurent, Najvyšší súd Slovenskej republiky (Curtea Supremă a Republicii Slovace, Slovacia, denumită în continuare „instanța de trimitere”) are îndoieli cu privire la mai multe elemente de interpretare a Deciziei‑cadru 2008/909. În special, această instanță ridică problema stabilirii cu exactitate a noțiunii de loc unde „trăiește” persoana condamnată pe teritoriul statului membru de executare, care este una dintre condițiile necesare pentru ca transferarea să poată avea loc, și care sunt exact rolurile atribuite autorităților statului emitent și autorităților statului de executare în aprecierea posibilității de reabilitare socială a persoanei condamnate.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
4.
Considerentul (9) al Deciziei‑cadru 2008/909 enunță că „[e]xecutarea condamnării în statul de executare ar trebui să sporească șansele de reabilitare socială ale persoanei condamnate. În vederea dobândirii certitudinii că executarea pedepsei de către statul de executare va contribui la facilitarea reabilitării sociale a persoanei condamnate, autoritatea competentă a statului emitent ar trebui să țină cont de elemente precum atașamentul persoanei la statul de executare, faptul dacă persoana în cauză consideră sau nu statul de executare ca un loc față de care are legături familiale, lingvistice, culturale, sociale sau economice sau de alt tip”.
5.
Potrivit considerentului (10) al Deciziei‑cadru 2008/909, „[a]vizul persoanei condamnate menționate la articolul 6 alineatul (3) poate fi util în special la aplicarea articolului 4 alineatul (4). Termenul «în special» este folosit pentru a acoperi și cazurile în care avizul persoanei condamnate ar include informații care ar putea prezenta interes în legătură cu motivele de nerecunoaștere și neexecutare. Dispozițiile articolului 4 alineatul (4) și ale articolului 6 alineatul (3) nu constituie un motiv de refuz fondat pe reabilitarea socială”.
6.
Potrivit considerentului (17) al Deciziei‑cadru 2008/909, atunci când „se face trimitere în prezenta decizie‑cadru la statul pe teritoriul căruia «trăiește» persoana condamnată, se înțelege prin aceasta locul de care este legată respectiva persoană pe baza reședinței obișnuite și a altor elemente de tipul relațiilor familiale, sociale și profesionale”.
7.
Potrivit articolului 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/909, „scopul [acestui instrument] este de a stabili norme în temeiul cărora un stat membru urmează să recunoască o hotărâre judecătorească și să execute pedeapsa, în vederea facilitării reabilitării sociale a persoanei condamnate”.
8.
Articolul 4 din Decizia‑cadru 2008/909 este intitulat „Criteriile de transmitere a unei hotărâri judecătorești și a unui certificat unui alt stat membru”. Alineatul (1) al acestuia are următorul cuprins:
„Cu condiția ca persoana condamnată să se găsească în statul emitent sau în statul de executare și ca respectiva persoană să‑și fi dat consimțământul atunci când acesta i‑a fost cerut în temeiul articolului 6, o hotărâre judecătorească, însoțită de certificatul al cărui model figurează în anexa I, poate fi transmisă unuia din următoarele state membre:
(a)
statului membru de cetățenie al persoanei condamnate, pe teritoriul căruia trăiește aceasta; sau
(b)
statului membru de cetățenie, pe teritoriul căruia, deși nu este statul membru în care trăiește, va fi deportată persoana condamnată, de îndată ce este exonerată de executarea pedepsei în temeiul unui ordin de expulzare sau de deportare inclus în hotărârea judecătorească sau într‑o decizie judecătorească sau administrativă sau în orice altă măsură luată ca urmare a respectivei hotărâri; sau
(c)
oricărui stat membru, altul decât statele membre menționate la literele (a) și (b), a cărui autoritate competentă este de acord cu transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului către statul membru respectiv.”
9.
Potrivit articolului 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/909, „transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului poate avea loc în cazul în care autoritatea competentă a statului emitent, după caz, în urma consultărilor între autoritățile competente ale statului emitent și ale statului de executare, constată că executarea pedepsei de către statul de executare ar servi scopului de a facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate”.
10.
Articolul 4 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede că, „înainte de a transmite hotărârea judecătorească și certificatul, autoritatea competentă din statul emitent poate consulta, prin orice mijloace adecvate, autoritatea competentă din statul de executare. Consultarea este obligatorie în cazurile menționate la alineatul (1) litera (c). În astfel de cazuri, autoritatea competentă din statul de executare informează în mod prompt statul emitent cu privire la decizia sa de a consimți sau nu la transmiterea hotărârii judecătorești”.
11.
Potrivit articolului 4 alineatul (4) din Decizia‑cadru 2008/909, „în timpul acestor consultări, autoritatea competentă a statului de executare poate prezenta un aviz justificat autorității competente a statului emitent, potrivit căruia executarea pedepsei în statul de executare nu ar servi scopului de a facilita reabilitarea socială și reintegrarea cu succes a persoanei condamnate în societate.
În cazurile în care nu a existat o consultare, un astfel de aviz poate fi prezentat fără întârziere după transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului. Autoritatea competentă a statului emitent examinează acest aviz și decide să retragă sau nu certificatul.”
12.
Articolul 6 din Decizia‑cadru 2008/909 este intitulat „Avizul și notificarea persoanei condamnate”. Primele două alineate ale acestuia au următorul cuprins:
„(1)   Fără a aduce atingere alineatului (2), o hotărâre judecătorească însoțită de un certificat nu poate fi transmisă statului de executare în scopul recunoașterii sale și al executării pedepsei decât cu consimțământul persoanei condamnate, în conformitate cu legislația statului emitent.
(2)   Consimțământul persoanei condamnate nu este cerut atunci când hotărârea judecătorească, însoțită de certificat, este transmisă:
(a)
statului membru de cetățenie în care trăiește persoana condamnată;
[…]”
13.
Potrivit articolului 6 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/909, „în toate cazurile în care persoana condamnată se găsește încă în statul emitent, acesteia i se dă posibilitatea de a‑și exprima avizul verbal sau în scris. […] Avizul persoanei condamnate este luat în considerare pentru a lua decizia privind transmiterea hotărârii judecătorești însoțite de certificat. Atunci când persoana condamnată s‑a folosit de posibilitatea prevăzută de prezentul alineat, avizul acesteia este transmis statului de executare, în special în vederea aplicării articolului 4 alineatul (4). Dacă persoana condamnată și‑a exprimat avizul verbal, statul emitent se asigură că înregistrarea scrisă a acestei declarații este pusă la dispoziția statului de executare”.
14.
Articolul 8 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede că „autoritatea competentă din statul de executare a sentinței recunoaște o hotărâre judecătorească transmisă în conformitate cu articolul 4 și conform procedurii enunțate la articolul 5 și ia toate măsurile necesare pentru executarea pedepsei, cu excepția cazurilor în care decide să invoce unul dintre temeiurile de nerecunoaștere sau neexecutare prevăzute la articolul 9”.
15.
Potrivit articolului 9 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/909, autoritatea competentă din statul de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei în cazul în care „nu sunt îndeplinite criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (1)”.
16.
Potrivit articolului 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/909, „în cazurile menționate la alineatul (1) literele (a), (b), (c), (i) (k) și (l), înainte de a decide nerecunoașterea hotărârii judecătorești și neexecutarea pedepsei, autoritatea competentă din statul de executare consultă autoritatea competentă din statul emitent, prin orice mijloace adecvate și, dacă este cazul, îi solicită să furnizeze, fără întârziere, orice informații suplimentare necesare”.
17.
În conformitate cu certificatul tip prevăzut în anexa I la Decizia‑cadru 2008/909 (denumit în continuare „certificatul prevăzut în anexa I”), este necesar, în temeiul literei (d) punctul 4, să se furnizeze statului de executare orice „alte informații relevante privind familia persoanei condamnate și legăturile sociale sau profesionale cu statul de executare”.
B.
Dreptul național
18.
Conform articolului 4 alineatul (1) litera a) din Zákon č. 549/2011 Z.z. o uznávaní a výkone rozhodnutí, ktorými sa ukladá trestná sankcia spojená s odňatím slobody v Európskej únii a o zmene a doplnení zákona č. 221/2006 Z.z. o výkone väzby [Legea nr. 549/2011 privind recunoașterea și executarea hotărârilor prin care se impun sancțiuni penale privative de libertate în Uniunea Europeană, de modificare și de consolidare a Legii nr. 221/2006 privind executarea unei sancțiuni penale privative de libertate, denumită în continuare „Legea nr. 549/2011”], o hotărâre poate fi recunoscută și executată în Republica Slovacă în cazul în care fapta pentru care a fost pronunțată hotărârea constituie infracțiune și în temeiul ordinii juridice a Republicii Slovace, cu excepția dispozițiilor articolului 4 alineatele (2) și (3), și dacă persoana condamnată este resortisant slovac și are reședința obișnuită în Republica Slovacă sau are pe teritoriul său legături familiale, sociale sau profesionale dovedite care pot contribui la facilitarea reabilitării acesteia în cursul executării sancțiunii penale privative de libertate pe teritoriul Republicii Slovace.
19.
Potrivit articolului 3 litera g) din Legea nr. 549/2011, se consideră reședință obișnuită o reședință permanentă sau o reședință provizorie.
20.
În conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din Zákon č. 253/1998 Z. z. o hlásení pobytu občanov Slovenskej republiky a registri obyvateľov Slovenskej republiky [Legea nr. 253/1998 privind declararea reședinței resortisanților Republicii Slovace și registrul de evidență a populației, denumită în continuare „Legea privind declararea reședinței”], se consideră „reședință”, în scopul înregistrării populației rezidente, o reședință permanentă sau provizorie.
21.
Potrivit instanței de trimitere, reședința permanentă sau reședința provizorie ale unui resortisant al Republicii Slovace pe teritoriul acesteia din urmă, care, potrivit Legii nr. 549/2011, constituie reședința sa obișnuită, au numai caracter de înregistrare. Nici reședința permanentă și nici reședința provizorie nu sunt condiționate de împrejurarea că resortisantul rămâne efectiv în Slovacia și, prin urmare, are cu aceasta legături familiale, sociale, profesionale sau de alt tip.
22.
Instanța de trimitere explică faptul că, deși legea impune fiecărui resortisant care nu locuiește în mod stabil în străinătate obligația de a‑și declara reședința permanentă și, în același timp, impune fiecărui resortisant obligația de a declara încetarea acesteia atunci când intenționează să se deplaseze în străinătate în scopul de a trăi acolo în mod stabil, nu prevede însă nicio sancțiune în cazul neîndeplinirii acestei obligații.
23.
Instanța de trimitere arată de asemenea că, potrivit articolului 4 alineatul 1 litera a) din Legea nr. 549/2011, recunoașterea și executarea unei hotărâri a statului emitent referitoare la impunerea unei sancțiuni penale care implică privarea de libertate sunt, așadar, posibile și în cazul în care persoana condamnată, resortisant al Republicii Slovace, nu trăiește efectiv pe teritoriul acesteia (ci trăiește, în schimb, în statul emitent), dar are totuși o reședință înregistrată permanentă sau provizorie în Slovacia.
24.
Instanța de trimitere arată că, astfel, condiția existenței unor legături familiale, sociale sau profesionale dovedite care pot contribui la facilitarea reabilitării sociale a persoanei condamnate este prevăzută cu titlu subsidiar și, potrivit ordinii juridice slovace, trebuie să fie îndeplinită numai atunci când resortisantul Republicii Slovace nu are reședința obișnuită pe teritoriul acesteia din urmă, altfel spus nu are în Slovacia nici o reședință permanentă, nici o reședință provizorie.
25.
În sfârșit, instanța de trimitere a adăugat că, începând de la 1 ianuarie 2020, s‑ar fi introdus o modificare a legislației naționale slovace care ar permite, în conformitate cu noul text al articolului 4 alineatul 1 litera a) din Legea nr. 549/2011, ca hotărârea de aplicare a unei pedepse să fie recunoscută în Slovacia în cazul în care persoana condamnată este resortisant al acestui stat cu reședința obișnuită pe teritoriul național, care nu mai este definită ca reședință permanentă sau provizorie. Cu toate acestea, potrivit articolului 32 din această lege, procedura inițiată anterior datei de 1 ianuarie 2020 se aplică în continuare în conformitate cu legea menționată, astfel cum a fost în vigoare până la 31 decembrie 2019.
III. Situația de fapt, procedura națională și întrebările preliminare
26.
Recurentul din litigiul principal este un resortisant slovac care a fost condamnat în Republica Cehă pentru săvârșirea infracțiunii de tâlhărie. Prin hotărârea din 18 iulie 2017, Krajský soud v Plzni (Curtea Regională din Plzeň, Republica Cehă) l‑a condamnat la o pedeapsă privativă de libertate de zece ani. Printr‑o hotărâre din 20 septembrie 2017 a Vrchní soud v Praze (Curtea Superioară din Praga, Republica Cehă), această pedeapsă a fost înlocuită cu o pedeapsă privativă de libertate de opt ani. În prezent, recurentul execută această pedeapsă în Republica Cehă.
27.
La 12 februarie 2018, Krajský súd v Košiciach (Curtea Regională din Košice, Slovacia) a primit certificatul din anexa I eliberat de Krajský soud v Plzni (Curtea Regională din Plzeň). Acest certificat a fost transmis, împreună cu hotărârile menționate mai sus, Republicii Slovace în calitate de stat de executare, întrucât autoritatea competentă din statul emitent ajunsese la convingerea că executarea pedepsei în acest stat membru ar îndeplini scopul care consta în facilitarea reabilitării sociale a recurentului. Autoritatea competentă din statul emitent a considerat de asemenea că Slovacia este statul al cărui resortisant este recurentul și pe teritoriul căruia trăiește acesta.
28.
Certificatul din anexa I indică la punctul 4 litera (d) că recurentul a ajuns în Republica Cehă, împreună cu soția, cu cinci luni înainte de săvârșirea faptelor în cauză. După ce a lucrat o scurtă perioadă în Plzeň, raportul său de muncă a încetat. El era, așadar, șomer la momentul săvârșirii faptelor. A locuit inițial într‑un cămin înainte de a închiria un apartament împreună cu familia sa. Krajský soud v Plzni (Curtea Regională din Plzeň) arată de asemenea că reabilitarea socială a recurentului va fi realizată mai bine în Slovacia, întrucât este resortisant al acestui stat membru, a trăit în Slovacia toată viața și reședința sa permanentă este înregistrată acolo.
29.
În plus, la litera (l) din certificatul din anexa I se precizează că recurentul nu are reședința obișnuită în Republica Cehă. Înainte de a săvârși faptele în cauză, nu a locuit acolo decât pentru o perioadă foarte scurtă în care nu a stabilit niciun fel de legături profesionale, culturale sau sociale. Faptul că copiii recurentului locuiesc în Republica Cehă nu are incidență asupra constatării potrivit căreia recurentul nu are reședința obișnuită în Republica Cehă. Copiii sunt de asemenea resortisanți slovaci și se pot întoarce în Slovacia în orice moment.
30.
Prin hotărârea din 17 mai 2018, în temeiul certificatului din anexa I, Krajský súd v Košiciach (Curtea Regională din Košice) s‑a pronunțat în favoarea recunoașterii și executării hotărârii menționate.
31.
Recurentul a declarat recurs împotriva acestei hotărâri la Najvyšší súd Slovenskej republiky (Curtea Supremă a Republicii Slovace), instanța de trimitere. Acesta a susținut că întreaga sa familie (soție, două fiice, ginere și nepot) trăiește și lucrează la Plzeň și că în fiecare lună primește vizita familiei sale, în timp el își execută pedeapsa. El nu are niciun fel de relații cu fiul și cu fratele său vitreg, care trăiesc în Slovacia. El susține că nu are legături familiale sau prieteni apropiați în Slovacia și că, dacă ar fi transferat în acest stat membru, ar pierde legătura cu familia sa. Prin urmare, recurentul dorește să își execute pedeapsa în Republica Cehă.
32.
Instanța de trimitere arată că, potrivit registrului de evidență a populației din Republica Slovacă, recurentul este resortisant slovac. Din anul 1998, el are reședința permanentă înregistrată într‑o localitate din Slovacia. Cu toate acestea, potrivit raportului din 5 martie 2018, întocmit de autoritatea competentă de poliție din statul membru de executare, recurentul nu a fost văzut în localitate, nu a păstrat legătura cu nicio persoană din localitatea respectivă și se presupune că se află cu familia sa în Franța de aproximativ cinci ani. Din raportul primarului localității reiese că numai fiul recurentului locuiește la adresa înregistrată a recurentului, împreună cu bunica sa. Bunica a declarat că ea crede că familia recurentului locuiește în Republica Cehă, dar nu știe unde deoarece nu păstrează legătura cu aceștia.
33.
Instanța de trimitere consideră că obiectivul reabilitării sociale urmărit de Decizia‑cadru 2008/909 și, prin urmare, criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din această decizie‑cadru sunt îndeplinite numai în cazul în care persoana condamnată are în statul membru al cărui resortisant este legăturile familiale, lingvistice, culturale, sociale, economice sau profesionale în considerarea cărora se poate prezuma în mod întemeiat că executarea pedepsei în acel stat sporește într‑adevăr șansele de reabilitare socială ale acesteia. Această instanță consideră astfel că articolul 4 alineatul 1 litera a) din Legea nr. 549/2011, potrivit căruia o hotărâre străină prin care se aplică o pedeapsă privativă de libertate unui resortisant slovac poate fi recunoscută și executată doar pe baza reședinței permanente sau provizorii, așa cum este înregistrată formal, fără a exista în același timp legături familiale, sociale, profesionale sau de alt tip, nu asigură deplina eficacitate a Deciziei‑cadru 2008/909.
34.
În aceste condiții, Najvyšší súd Slovenskej republiky (Curtea Supremă a Republicii Slovace) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„[1)]
Articolul 4 alineatul (1) litera (a) din [Decizia‑cadru 2008/909] trebuie interpretat în sensul că criteriile prevăzute de acesta sunt îndeplinite numai în cazul în care persoana condamnată are în statul membru al cărui resortisant este legături familiale, sociale, profesionale sau de alt tip în considerarea cărora se poate prezuma în mod întemeiat că executarea pedepsei în acel stat poate facilita reabilitarea sa socială și că, prin urmare, acesta se opune unei dispoziții de drept național precum articolul 4 alineatul 1 litera a) din [Legea nr. 549/2011] (astfel cum a fost în vigoare până la 31 decembrie 2019), care permite în aceste cazuri recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești doar pe baza reședinței obișnuite așa cum este înregistrată formal în statul de executare, fără a ține seama de aspectul dacă persoana condamnată are în acel stat legături concrete care să poată spori șansele sale de reabilitare socială?
[2)]
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea precedentă, articolul 4 alineatul (2) din [Decizia‑cadru 2008/909] trebuie interpretat în sensul că, inclusiv în ipoteza prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din [Decizia‑cadru 2008/909], autoritatea competentă din statul emitent este ținută să verifice, chiar înainte de a transmite hotărârea judecătorească și certificatul, dacă executarea pedepsei de către statul de executare va răspunde scopului de a facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate și, în acest context, [autoritatea respectivă] este totodată ținută să menționeze informațiile obținute la litera (d) punctul 4 din certificat, în special în cazul în care persoana condamnată afirmă în avizul exprimat potrivit articolului 6 alineatul (3) din [Decizia‑cadru 2008/909] că are legături familiale, sociale sau profesionale concrete în statul emitent?
[3)]
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 9 alineatul (1) litera (b) din [Decizia‑cadru 2008/909] trebuie interpretat în sensul că există un temei de nerecunoaștere și de neexecutare a unei hotărâri judecătorești și atunci când, în ipoteza prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din [Decizia‑cadru 2008/909], nu este demonstrată, în pofida consultării menționate la alineatul (3) al acestui articol și a eventualei furnizări a altor informații necesare, existența unor legături familiale, sociale, profesionale sau de alt tip în considerarea cărora se poate prezuma în mod întemeiat că executarea pedepsei în statul de executare poate facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate?”
35.
Guvernele ceh, spaniol, maghiar și polonez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. De asemenea, guvernele ceh și spaniol, precum și Comisia au răspuns la întrebările scrise adresate de Curte părților interesate în temeiul articolului 61 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții.
IV. Analiză
36.
Prezentele concluzii sunt structurate după cum urmează. Vom începe prin a răspunde la prima întrebare adresată de instanța de trimitere. Propunem să se răspundă că aprecierea aspectului dacă o persoană condamnată trăiește într‑un anumit stat membru în scopul aplicării Deciziei‑cadru 2008/909 nu poate fi limitată la simpla constatare a adresei de reședință declarate în mod formal în respectivul stat membru. În continuare, propunem alte criterii care ar trebui să fie relevante în cadrul acestei aprecieri (A). Ca răspuns la cea de a doua întrebare adresată, vom arăta că autoritatea competentă din statul emitent are obligația de a se asigura că transferarea persoanei condamnate în statul său de cetățenie va spori șansele de reabilitare socială ale acesteia. Această autoritate este de asemenea obligată să furnizeze autorității de executare toate informațiile relevante obținute cu privire la probabilitatea reabilitării sociale a persoanei condamnate (B). În sfârșit, vom clarifica care dintre criteriile relevante care condiționează transferarea persoanei condamnate pot face obiectul unei aprecieri de către autoritatea competentă a statului de executare, care poate conduce la nerecunoașterea și neexecutarea hotărârii judecătorești (C).
A.
Prima întrebare: unde trăiește persoana condamnată?
37.
Atunci când persoana condamnată nu este de acord cu transferarea efectuată în temeiul articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909, o astfel de transferare este posibilă numai în cazul în care persoana respectivă este resortisant al statului membru de executare și trăiește pe teritoriul acestuia.
38.
În cadrul prezentei proceduri, condiția privind cetățenia este în mod vizibil îndeplinită și nu constituie un aspect controversat. Prima întrebare adresată în prezenta cauză privește numai domeniul de aplicare al noțiunii de loc unde trăiește persoana condamnată în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909.
39.
Decizia‑cadru 2008/909 aduce clarificări cu privire la această noțiune în considerentul (17) al acesteia, precizând că prin trimiterea „la statul pe teritoriul căruia «trăiește» persoana condamnată, se înțelege […] locul de care este legată respectiva persoană pe baza reședinței obișnuite și a altor elemente de tipul relațiilor familiale, sociale și profesionale” (
3
).
40.
Dispoziția națională în cauză, și anume articolul 4 alineatul 1 litera a) din Legea nr. 549/2011, prevede că o hotărâre poate fi recunoscută și executată în Republica Slovacă dacă persoana condamnată este resortisant slovac și are reședința obișnuită în Republica Slovacă sau are pe teritoriul său legături familiale, sociale sau profesionale dovedite care pot contribui la facilitarea reabilitării acesteia în cursul executării sancțiunii penale privative de libertate pe teritoriul Republicii Slovace.
41.
Această dispoziție reflectă astfel, în principiu, textul considerentului (17). Cu toate acestea, cuvântul „și” este înlocuit cu „sau”. Astfel, s‑ar părea că „reședința obișnuită”, pe de o parte, și „legăturile familiale, sociale sau profesionale dovedite”, pe de altă parte, constituie două motive alternative de recunoaștere în situația care intră sub incidența articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909. În plus, noțiunea de reședință obișnuită, în sensul primei ipoteze, este înțeleasă, în versiunea aplicabilă a reglementării naționale, ca referindu‑se la reședința permanentă sau la reședința temporară. Instanța de trimitere explică faptul că atât reședința permanentă, cât și cea temporară sunt adresele reședinței înregistrate în mod formal în scopuri administrative.
42.
Observăm că utilizarea, în considerentul (17) al Deciziei‑cadru 2008/909, a conjuncției „și” care leagă „reședința obișnuită” de „relațiile familiale, sociale sau profesionale” clarifică faptul că este nevoie de mai mult decât o adresă înregistrată formal pentru a se considera că o persoană condamnată „trăiește” în statul de executare în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909.
43.
În opinia noastră, este destul de clar că, întrucât permite recunoașterea hotărârii judecătorești și transferarea persoanei condamnate numai pe baza adresei permanente sau temporare înregistrate, articolul 4 alineatul 1 litera a) din Legea nr. 549/2011 nu îndeplinește cerința prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909.
44.
Dintr‑o anumită perspectivă minimalistă, răspunsul care trebuie dat la prima întrebare adresată de instanța de trimitere ar putea să fie efectiv circumscris acestor considerații. Cu toate acestea, ideea potrivit căreia cerința ca persoana condamnată să trăiască în statul de executare nu poate fi îndeplinită printr‑o adresă înregistrată formal (astfel cum au convenit în esență toate părțile interesate care au prezentat observații în prezenta cauză) constituie atât un răspuns minimalist, cât și enunțul întrebării reale adresate în prezenta cauză: dacă adresa de reședință înregistrată formal nu este suficientă, ce este suficient?
45.
Situația de fapt din prezenta cauză ilustrează foarte bine acest lucru. Pe lângă cetățenie și adresa înregistrată în mod formal, recurentul are în mod clar anumite legături cu Slovacia. Cu toate acestea, se pare că există un dezacord cu privire la aspectul dacă tipul, calitatea sau profunzimea legăturilor este suficientă pentru a declanșa mecanismul de transfer în temeiul articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909.
46.
Desigur, nici Curtea și nici, a fortiori, prezentele concluzii nu pot să se pronunțe în mod specific cu privire la aspectul dacă criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909 sunt îndeplinite în cauza principală. Aceste aspecte sunt aspecte de fapt și trebuie soluționate de autoritățile naționale competente din statul membru de executare și de cele din statul membru emitent.
47.
Cu toate acestea, prezenta cauză și situația de fapt din cauză impun examinarea a două probleme generale de interpretare și de aplicare a Deciziei‑cadru 2008/909 care decurg din aceasta. În primul rând, care este conținutul cerințelor prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909, specific noțiunii de loc unde „trăiește”, în ceea ce privește noțiunile „reședință obișnuită” și „relații familiale, sociale sau profesionale”? (1) În al doilea rând, în ce mod și de către cine ar trebui evaluate aceste elemente? (2)
1. „Locul unde trăiește persoana condamnată”: reședința obișnuită și relații familiale, sociale sau profesionale
48.
Locul în care „trăiește” o persoană condamnată în sensul Deciziei‑cadru 2008/909, în special al articolului 4 alineatul (1) litera (a) din această decizie‑cadru, este detaliat în considerentul (17). Acesta este „locul de care este legată respectiva persoană pe baza reședinței obișnuite și a altor elemente de tipul relațiilor familiale, sociale și profesionale”. Niciuna dintre noțiuni, inclusiv cea de „reședință obișnuită”, nu este definită în Decizia‑cadru 2008/909.
49.
În lipsa oricărei trimiteri la dreptul național, sensul și domeniul de aplicare al unei noțiuni de drept al Uniunii trebuie să primească o interpretare autonomă și uniformă în întreaga Uniune, având în vedere contextul dispoziției și obiectivul urmărit de Decizia‑cadru 2008/909 (
4
).
50.
Prezentând Curții alte instrumente de drept al Uniunii care ar putea contribui la interpretarea acestor noțiuni, unele dintre părțile interesate îi sugerează să se inspire din alte domenii ale dreptului Uniunii în care apare noțiunea „reședință obișnuită” sau noțiunea „reședință”, cum ar fi Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 (
5
), Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 (
6
) sau Regulamentul nr. 31 (CEE), 11 (CEEA) de stabilire a Statutului funcționarilor (
7
). Jurisprudența referitoare la aceste instrumente pune accentul pe realitatea de fapt, spre deosebire de simpla reședință declarată (
8
), ceea ce ar trebui, probabil, să fie principiul director și în prezenta cauză.
51.
În opinia noastră, aceste exemple prezintă o relevanță limitată în scopul stabilirii unei analogii în prezenta cauză. Contextul normativ și sistemic al acestor instrumente este pur și simplu prea îndepărtat și diferit de sistemul și de scopul Deciziei‑cadru 2008/909.
52.
Găsim orientări mai utile în jurisprudența referitoare la motivul de neexecutare facultativă a unui mandat european de arestare (denumit în continuare „MEA”) în temeiul articolului 4 alineatul (6) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI (
9
), reamintit de guvernele ceh și spaniol, precum și de Comisie. Acest motiv permite să se refuze executarea unui MEA „atunci când persoana căutată rămâne în statul membru de executare, este resortisant sau rezident al acestuia, iar acest stat se angajează să execute această pedeapsă sau măsură de siguranță în conformitate cu dreptul său intern” (
10
).
53.
Curtea a precizat că acești termeni vizează situațiile în care „persoana care face obiectul unui [MEA] fie și‑a stabilit reședința reală în statul membru de executare, fie, respectiv, ca urmare a unei șederi stabile de o anumită durată în acest stat membru, a stabilit cu acesta din urmă legături similare cu cele care rezultă din reședință” (
11
). Pe de altă parte, Curtea a adăugat că examinarea termenului „rămâne” trebuie să se întemeieze pe „o apreciere globală a mai multor elemente obiective care caracterizează situația acestei persoane, printre care se numără în special durata, natura și condițiile șederii persoanei căutate, precum și legăturile familiale și economice pe care aceasta le întreține cu statul membru de executare” (
12
), și că „o simplă circumstanță individuală care caracterizează persoana vizată nu poate avea, în principiu, o importanță determinantă” (
13
).
54.
Având în vedere faptul că articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru privind MEA (
14
) și articolul 4 alineatul (6) din Decizia‑cadru 2008/909 (
15
) împărtășesc un obiectiv comun în ceea ce privește reabilitarea socială, considerăm că o logică similară ar trebui să se aplice în prezentul context (
16
).
55.
Pe lângă condiția privind cetățenia, care nu este contestată în litigiul principal, considerentul (17) al Deciziei‑cadru 2008/909 menționează ceea ce, la prima vedere, par a fi două elemente diferite: „reședința obișnuită”, pe de o parte, și „elemente de tipul relațiilor familiale, sociale și profesionale”, pe de altă parte. Cu toate acestea, în măsura în care ambele elemente sunt legate de obiectivul de reabilitare socială, ele constituie în cele din urmă două fețe ale aceleiași monede. În această privință, nu considerăm că acestea sunt, de fapt, două condiții distincte.
56.
Astfel, trebuie să recunoaștem că nu putem despărți aceste două noțiuni și să le examinăm în mod izolat. Cu excepția pustnicilor, faptul că o persoană are reședința obișnuită într‑un loc implică, în mod normal, că persoana respectivă dezvoltă toate tipurile de legături cu comunitatea respectivă, cu membrii acesteia și cu locul însuși. În schimb, este probabil ca reședința obișnuită să fie stabilită, în cazul în care poate fi exercitată efectiv vreo alegere în acest sens, în considerarea unor legături cu un anumit loc: legături familiale, sociale, profesionale, culturale sau de altă natură.
57.
Desigur, cele două noțiuni nu sunt cu totul identice. Este posibil ca un pustnic să aibă reședința obișnuită într‑un anumit loc și, prin urmare, din punct de vedere tehnic, să trăiască acolo, dar este posibil să nu aibă multe legături sociale sau de altă natură care să merite menționate ca urmare a faptului că duce o viață complet solitară și izolată. În schimb, dar totodată potrivit acelorași criterii, o persoană expatriată cu un grad ridicat de mobilitate ar putea trăi în mai multe locuri diferite, familia sa locuind într‑un stat membru, având legături culturale și lingvistice cu un alt stat membru și legături profesionale cu un al treilea sau chiar cu un al patrulea stat membru, dar fără a avea nicio reședință obișnuită reală care să merite a fi menționată.
58.
Cu toate acestea, în opinia noastră, atât „reședința obișnuită”, cât și „existența anumitor legături” sunt un indicator al atașamentului, care, la rândul său, reprezintă un pas înainte către stabilirea șanselor de reabilitare socială. Pe lângă această orientare generală, identificarea statului membru în care o persoană condamnată „trăiește” în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie să fie un exercițiu mai degrabă factual și, în consecință, realizat de la caz la caz. Cu toate acestea, există alte două elemente generale care merită menționate.
59.
În primul rând, faptele care trebuie evidențiate și apreciate ar trebui privite prin prisma obiectivului de reabilitare socială urmărit de Decizia‑cadru 2008/909, astfel cum este exprimat în special la articolul 3 alineatul (1) din această decizie‑cadru (
17
). Astfel, stabilirea aspectului dacă persoana condamnată trăiește într‑un stat membru, și anume dacă ea are reședința obișnuită și are legături în acest stat membru, nu reprezintă doar o simplă apreciere abstractă, ci este efectuată efectiv în scopul evaluării șanselor de reabilitare socială ale persoanei condamnate.
60.
Tocmai acest obiectiv este cel care determină ceea ce este relevant și trebuie luat în considerare într‑un caz particular. Fără a dori să inițiem o dezbatere complexă cu privire la numeroasele elemente pe care ar trebui să le implice procesul de reabilitare socială (
18
), ca regulă generală, este probabil sigur să se presupună că legăturile familiale și sociale sunt deosebit de utile în acordarea de asistență unei persoane condamnate în momentul eliberării sale și în oferirea unei șanse de restabilire a legăturii cu societatea acestei persoane.
61.
Cu toate acestea, este de asemenea clar că lista legăturilor relevante stabilită în considerentul (17) nu este exhaustivă, astfel cum o indică formularea „elemente de tipul”. Acest lucru este confirmat de considerentul (9), care atribuie autorității competente a statului emitent sarcina de a verifica posibilitatea reabilitării sociale, analizând elemente precum atașamentul persoanei condamnate la statul de executare și dacă aceasta consideră că statul de executare este „un loc față de care are legături familiale, lingvistice, culturale, sociale sau economice sau de alt tip”. În opinia noastră, nimic nu împiedică, de exemplu, luarea în considerare a legăturilor culturale sau lingvistice în contextul articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909, în cazul în care acestea sunt cu adevărat utile pentru reabilitarea socială a unei persoane.
62.
În al doilea rând, este de asemenea destul de clar că nici reședința obișnuită, nici examinarea legăturilor pe care o persoană le poate avea nu pot fi luate în considerare numai în raport cu perioada imediat anterioară condamnării penale. Dimpotrivă, destul de firesc, trebuie să se adopte o perspectivă mai largă a vieții persoanei condamnate, luând în considerare de asemenea legăturile și atașamentul create probabil cu ceva timp în urmă, în perioadele anterioare ale vieții persoanei condamnate, dar care pot contribui în continuare la capacitatea persoanei condamnate de a se reintegra în comunitate după executarea pedepsei.
63.
Dincolo de această orientare generală, examinarea trebuie să fie în mod necesar efectuată de la caz la caz, în lumina împrejurărilor individuale, a parcursului social și profesional anterior al fiecărei persoane condamnate și ținând întotdeauna seama de scopul care constă în reabilitarea socială. În orice caz, astfel cum a arătat Curtea, un singur element nu poate fi decisiv în sine (
19
). Reședința nu ar trebui niciodată să fie avută în vedere în mod izolat. În schimb, ar trebui să meargă mână în mână cu examinarea legăturilor familiale, sociale sau de altă natură. Concluzia este că însăși existența unor astfel de legături nu poate fi pur și simplu prezumată, pe baza exclusiv a cetățeniei persoanei condamnate sau pe baza locului de reședință înregistrat în mod formal.
2. Aprecierea condiției necesare pentru transferarea persoanei condamnate
64.
Precizările cu privire la conținutul material al cerințelor care decurg din articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909 nu răspund însă pe deplin la întrebarea privind modul exact în care ar trebui apreciate aceste cerințe. Trei aspecte merită menționate în această privință.
65.
În primul rând, aprecierea condițiilor prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909, precum și verificarea probabilității reabilitării sociale ce revine autorității emitente în temeiul articolului 4 alineatul (2) din aceeași decizie‑cadru trebuie individualizate astfel încât să permită luarea în considerare a situației specifice a persoanei condamnate.
66.
Subliniem că Decizia‑cadru 2008/909 prevede aprecierea unor astfel de circumstanțe individuale prin stabilirea, la articolul 6 alineatul (3), a dreptului persoanei condamnate de a‑și exprima avizul (în cazul în care persoana respectivă se găsește încă în statul emitent) (
20
). Această dispoziție precizează de asemenea că acest aviz trebuie transmis statului de executare, în special având în vedere articolul 4 alineatul (4), în temeiul căruia autoritatea de executare poate comunica autorității emitente avizul său motivat cu privire la motivul pentru care obiectivul reabilitării sociale nu ar fi îndeplinit într‑un anumit caz. Această posibilitate există independent de aspectul dacă consultările au fost sau nu inițiate de autoritatea emitentă. În general, autoritatea emitentă poate activa sistemul de cooperare prevăzut de Decizia‑cadru 2008/909 numai atunci când a stabilit că transferarea persoanei condamnate ar facilita reabilitarea socială a acesteia.
67.
În al doilea rând, autoritatea emitentă ar trebui să evalueze și să dobândească certitudinea existenței probabilității (pozitive) de reabilitare socială în statul membru de executare. Decizia de transferare nu se poate întemeia pe simpla constatare (negativă) că o astfel de perspectivă nu pare să existe în statul emitent.
68.
Acest lucru rezultă atât din textul, cât și din logica articolului 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/909. Merită să se sublinieze în mod expres, întrucât, din punctul de vedere al statului membru emitent, poate părea oarecum neobișnuită în esență obligația de a aprecia situația de fapt dintr‑un alt stat membru. Cu toate acestea, mai simplu spus, din punctul de vedere al statului membru emitent, ceea ce trebuie stabilit în mod plauzibil nu este lipsa oricărei legături „în acest stat” (în statul membru emitent), ci existența unor legături „în acel stat” (în statul membru de executare).
69.
Desigur, o astfel de logică implică faptul că persoanele condamnate care nu au o reședință obișnuită și nici o legătură familială, socială sau de altă natură nu pot fi transferate în statul lor membru (de cetățenie sau de origine) în temeiul Deciziei‑cadru 2008/909. În cazuri extreme, se poate să nu existe pur si simplu un stat membru cu privire la care s‑ar putea concluziona în mod rezonabil că executarea pedepsei în respectivul stat ar facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate.
70.
În al treilea rând, oricât de nefericit ar putea fi un astfel de scenariu, el nu reprezintă o problemă în cadrul sistemului Deciziei‑cadru 2008/909. În acest context, este necesar să se reamintească regula și excepția – sau, mai exact, excepția de la excepție.
71.
În ceea ce privește executarea unei pedepse privative de libertate, regula implicită este ca aceasta să fie executată de către statul (membru) care a pronunțat pedeapsa și în mod normal pe teritoriul acestuia. Transferarea persoanelor condamnate într‑un alt stat (membru) pentru executarea unei pedepse privative de libertate constituie o excepție, posibilă, în principiu, numai atunci când este permisă de un regim special, precum cel prevăzut în prezent de Decizia‑cadru 2008/909 sau anterior de Convenția asupra transferării persoanelor condamnate (
21
).
72.
Decizia‑cadru 2008/909 este redactată într‑un mod care are în vedere în mod clar interesele persoanei condamnate. Transferarea persoanelor condamnate nu este posibilă decât atunci când se poate presupune că șansele acestora de reabilitare socială vor fi sporite prin transferare. În schimb, această decizie‑cadru nu a fost redactată astfel încât să servească intereselor (potențiale) ale statelor membre în ceea ce privește relocarea sau chiar repatrierea persoanelor condamnate în întreaga Uniune, în vederea executării pedepsei, pe baza cetățeniei acestor persoane (
22
).
73.
În cadrul regimului special prevăzut de Decizia‑cadru 2008/909, transferarea unei persoane condamnate fără consimțământul acesteia, ipoteză prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909 și relevantă în speță, constituie o excepție. Din articolul 6 alineatul (1) din acest act rezultă că transferarea ar trebui, ca regulă principală și chiar tradițională, să se bazeze pe consimțământul persoanei condamnate.
74.
Măsura în care o transferare involuntară este compatibilă cu viabilitatea reabilitării sociale reprezintă un aspect controversat (
23
), întrucât, în aceste cazuri, această reabilitare se poate produce într‑un loc în care persoana condamnată nu a dorit să fie transferată. Din această perspectivă, pare, desigur, posibil să se ridice problema dacă s‑a permis astfel ca unele dintre interesele statelor membre să reintre, utilizând o ușă laterală, într‑un sistem elaborat în principal în beneficiul persoanelor condamnate. În aceste condiții, trebuie să se constate de asemenea că Decizia‑cadru 2008/909 exprimă voința legiuitorului Uniunii de a face posibilă transferarea persoanelor condamnate în anumite situații, în pofida opoziției acestora, atunci când reabilitarea socială poate și, prin urmare, ar trebui să fie urmărită și în aceste împrejurări.
75.
Cu toate acestea, din a treia considerație expusă anterior rezultă că articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909 nu poate face obiectul unei abordări sau interpretări prea largi. Astfel, transferarea persoanelor condamnate împotriva voinței lor ar rămâne, în structura descrisă mai sus, o excepție de la regula implicită privind executarea pedepselor privative de libertate.
76.
Având în vedere cele de mai sus, sugerăm astfel că articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că o persoană condamnată trăiește într‑un anumit stat membru atunci când persoana condamnată a avut sau are reședința obișnuită în acest stat și atunci când persoana respectivă a stabilit legături familiale, sociale sau profesionale în acest stat, astfel încât să se poată presupune în mod rezonabil că persoana respectivă a dezvoltat un atașament față de acest stat care va facilita capacitatea sa de a se reintegra în societate după executarea pedepsei sale. Articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909 se opune, așadar, unei reglementări naționale care permite recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești bazate exclusiv pe adresa permanentă sau temporară a persoanei condamnate, care a fost înregistrată doar în scopuri administrative, fără o examinare individuală simultană a existenței unor legături relevante care pot conduce la concluzia că aceste legături vor facilita capacitatea persoanei condamnate de a se reintegra în societate după executarea pedepsei.
B.
A doua întrebare: obligația autorității emitente de a stabili posibilitatea reabilitării sociale
77.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere ridică problema dacă autoritatea emitentă, acționând într‑o situație care intră sub incidența articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909, are o obligație de a verifica, înainte de transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului din anexa I, că executarea pedepsei în statul de executare ar servi scopului de a facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate. Instanța de trimitere solicită de asemenea să se stabilească dacă autoritatea emitentă are totodată obligația de a menționa informațiile obținute în acest scop la litera (d) punctul 4 din certificatul din anexa I în cazul în care persoana condamnată afirmă că are legături familiale, sociale sau profesionale în statul emitent.
78.
Guvernul ceh exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea celei de a doua întrebări. Acesta susține că aprecierea prevăzută la articolul 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/909 a avut deja loc în cauza principală și că instanța de trimitere nu explică motivul pentru care astfel de informații sunt necesare.
79.
Nu suntem de acord.
80.
Recunoaștem că din decizia de trimitere reiese că mecanismul instituit prin Decizia‑cadru 2008/909 a trecut deja într‑o etapă aflată sub responsabilitatea statului de executare. Procedura a depășit stadiul consultărilor facultative menționate la articolul 4 alineatul (2) și detaliate la articolul 4 alineatul (3) (
24
). Cu toate acestea, autoritatea din statul de executare poate totuși, în temeiul articolului 4 alineatul (4), să prezinte autorității emitente un aviz motivat potrivit căruia „executarea pedepsei […] nu ar servi scopului de a facilita reabilitarea socială și reintegrarea cu succes a persoanei condamnate în societate”. În cazul în care nu au avut loc consultări, avizul respectiv poate fi prezentat și după transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului din anexa I.
81.
Decizia de trimitere nu precizează dacă au avut loc consultări între autoritatea de executare și autoritatea emitentă. Dacă nu au avut loc consultări, autoritatea de executare poate încă, așadar, să furnizeze autorității emitente un aviz motivat cu privire la posibilitatea reabilitării sociale a recurentului.
82.
Prin urmare, este posibil să fie încă necesară clarificarea domeniului de aplicare al obligațiilor care revin autorității emitente, astfel încât autoritatea de executare să își poată exercita în mod util atribuțiile și să poată furniza autorității emitente avizul său motivat.
83.
În plus, considerăm că a doua întrebare adresată de instanța de trimitere este în mod natural legată de cea de a treia întrebare, referitoare la posibilitatea autorității de executare de nerecunoaștere întemeiată pe motivul prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/909 în cazul în care criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) nu sunt îndeplinite.
84.
În aceste condiții, articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909 privește condiția privind locul unde „trăiește” și, prin urmare, existența legăturilor relevante ale persoanei condamnate cu statul de executare. Considerațiile avute în vedere la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din această decizie‑cadru se întrepătrund, așadar, cu considerațiile referitoare la posibilitatea unei reabilitări sociale. Decizia‑cadru 2008/909 pare să traseze o linie de demarcație între atribuțiile exercitate de autoritatea emitentă și cele exercitate de autoritatea de executare în temeiul articolului 4 alineatul (2), pe de o parte, și al articolului 9 alineatul (1) litera (b) [și, prin trimitere, al articolului 4 alineatul (1) litera (a)], pe de altă parte. Această demarcație necesită clarificări, iar examinarea obligației autorității din statul emitent reprezintă demersul necesar în cadrul unor astfel de clarificări. Acesta este un alt motiv pentru care considerăm că a doua întrebare este admisibilă.
85.
Pe fond, considerăm că un răspuns afirmativ la a doua întrebare este relativ simplu și reflectă poziția tuturor părților interesate care au prezentat observații cu privire la această întrebare.
86.
Reiese cu claritate din modul de redactare a articolului 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/909 că autoritatea competentă a statului emitent are într‑adevăr obligația de a ajunge la o concluzie pozitivă cu privire la posibilitatea reabilitării sociale în statul membru de executare. În lipsa acestei concluzii, mecanismul de recunoaștere instituit prin Decizia‑cadru 2008/909 nu poate fi declanșat.
87.
Republica Cehă și Comisia sugerează că trebuie să se ajungă la o concluzie pozitivă în această privință la nivel de certitudine. Am fi mult mai precauți în această privință. Nu e nevoie să fii Niels Bohr pentru a fi de acord cu faptul că orice „previziune este foarte dificilă, mai ales dacă se referă la viitor”. Dat fiind că este puțin probabil ca majoritatea instanțelor naționale să aibă globuri de cristal în secreter, sugerăm că sarcina lor este de a ajunge mai degrabă la o prezumție rezonabilă decât la o certitudine. Această previziune trebuie să se bazeze în continuare pe situația specifică a persoanei, precum și pe maximul de informații și cunoștințe de care dispun, dar trebuie să rămână la nivelul unei prezumții rezonabile.
88.
În plus, autoritatea emitentă are de asemenea obligația de a furniza informațiile obținute în acest scop la punctul 4 litera (d) din certificatul din anexa I. Informațiile care trebuie furnizate sunt obligatorii, cu excepția cazului în care caracterul opțional al acestora este menționat ca atare la litera (l), intitulată „Alte informații relevante pentru caz (informații opționale)” (
25
).
89.
Cu toate acestea, spre deosebire de ceea ce pare să fie premisa celei de a doua întrebări adresate, nu considerăm că obligația autorității emitente se limitează la situațiile în care persoana condamnată s‑a prevalat de posibilitatea de a‑și exprima avizul, astfel cum este prevăzută la articolul 6 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/909.
90.
Această din urmă dispoziție precizează că, în cazul în care a fost exprimat, avizul trebuie transmis autorității de executare. În aceste condiții, din această cerință suplimentară nu rezultă că, în cazul în care persoana condamnată nu și‑a exprimat avizul, autoritatea din statul emitent nu ar avea obligația de a transmite informațiile obținute pe baza cărora consideră că reabilitarea socială ar fi facilitată în cazul în care pedeapsa aplicată ar fi executată în statul de executare. Această obligație se aplică, în opinia noastră, indiferent dacă persoana condamnată și‑a exprimat avizul în sensul articolului 6 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/909.
91.
Este esențial ca informațiile care susțin punctul de vedere al autorității emitente cu privire la posibilitatea reabilitării sociale a persoanei condamnate să fie transmise pentru exercitarea efectivă a posibilității acordate autorității de executare de a se opune acestei concluzii printr‑un aviz motivat în care își exprimă opinia potrivit căreia reabilitarea socială nu ar fi facilitată în cazul respectiv. Amintim că autoritatea competentă a statului de executare poate prezenta un astfel de aviz, independent de aspectul dacă autoritatea competentă a statului emitent a inițiat sau nu consultări.
92.
În mod similar celor afirmate în Concluziile noastre prezentate în cauza A. P. (
26
), observăm că cooperarea judiciară între statele membre se întemeiază pe ideea de comunicare simplificată care se desfășoară adesea sub forme standardizate. Pentru ca o astfel de comunicare să fie eficientă, este necesar ca autoritatea emitentă să transmită toate informațiile necesare pe care s‑a bazat atunci când a ajuns la concluzia că reabilitarea socială poate fi realizată în statul membru de executare. Furnizarea acestor elemente permite de asemenea autorității de executare să își exercite atribuțiile în timp util.
93.
La fel ca multe alte acte legislative din acest domeniu, Decizia‑cadru 2008/909 permite în mod clar efectuarea de consultări. Cu toate acestea, astfel de consultări ar trebui să completeze, dar să nu înlocuiască elementele standard și principale de comunicare care trebuie furnizate în prealabil de către autoritatea emitentă. Necesitatea de a solicita informații suplimentare sau de a iniția consultări, deși în mod clar este posibilă, ar trebui, prin urmare, să constituie mai degrabă excepția decât regula (
27
). În plus, Decizia‑cadru 2008/909 stabilește termene în care decizia finală privind recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei trebuie, în principiu, să fie adoptată (
28
), ceea ce limitează verificările de fapt care pot fi efectuate și completate după transmiterea hotărârii în vederea recunoașterii.
94.
Având în vedere cele de mai sus, a doua concluzie a noastră este că articolul 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că impune ca autoritatea competentă din statul emitent, în ipoteza prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din această decizie‑cadru, să ajungă la o concluzie pozitivă, întemeiată pe o apreciere individualizată a situației persoanei condamnate, potrivit căreia executarea pedepsei în statul de executare este de natură să faciliteze reabilitarea socială a acestei persoane, înainte de transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului din anexa I. Această autoritate este obligată să furnizeze toate informațiile obținute în acest scop la punctul 4 litera (d) din certificatul din anexa I, indiferent dacă persoana condamnată s‑a prevalat de posibilitatea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/909 de a‑și exprima avizul cu privire la acest aspect.
C.
A treia întrebare: posibilitatea autorității de executare de a refuza recunoașterea și executarea hotărârii judecătorești
95.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că autoritatea de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei în cauză atunci când, în ipoteza prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din decizia cadru și în pofida consultării menționate la articolul 4 alineatul (3), nu se dovedește că există legături familiale, sociale sau profesionale în considerarea cărora se poate prezuma în mod întemeiat că executarea pedepsei în statul de executare poate facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate.
96.
Amintim că articolul 8 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede obligația de recunoaștere a hotărârii, cu excepția cazului în care autoritatea de executare invocă unul dintre temeiurile de nerecunoaștere și neexecutare prevăzute la articolul 9 din această decizie‑cadru.
97.
Potrivit articolului 9 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/909, autoritatea de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei în cazul în care nu sunt îndeplinite criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (1). Această situație se regăsește inclusiv în cazul reglementat în mod specific la articolul 4 alineatul (1) litera (a), care se referă la condiția ca persoana condamnată să trăiască în statul de executare și, prin urmare, în această privință, la reședința sa obișnuită, precum și la legăturile relevante cu statul de executare.
98.
Deși revine autorității de executare sarcina de a aprecia dacă aceste condiții sunt îndeplinite, articolul 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/909 impune autorității emitente obligația de a verifica dacă transferarea persoanei condamnate ar facilita reabilitarea socială a acestei persoane.
99.
Înțelegem că obligația de a verifica posibilitatea reabilitării sociale impusă în mod expres statului emitent a determinat instanța de trimitere să adreseze această a treia întrebare, întrucât competența autorității statului de executare pare a fi limitată, în ceea ce privește aspectele relevante în speță, la verificarea condițiilor prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909.
100.
Răspunsul la a treia întrebare adresată necesită, așadar, clarificarea relației dintre articolul 4 alineatul (1) litera (a), articolul 4 alineatul (2) și articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/909.
101.
Guvernele ceh și maghiar, precum și Comisia propun să se facă distincție între criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a), pe de o parte, și cele prevăzute la articolul 4 alineatul (2), pe de altă parte, numai primul fiind supus examinării de către autoritatea de executare.
102.
La prima vedere, suntem de acord că autoritățile emitentă și de executare par să aibă ambele o putere de apreciere egală numai în ceea ce privește criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909, în timp ce aplicarea articolului 4 alineatul (2) este încredințată aprecierii exclusive a autorității emitente. Prin urmare, suntem de acord și cu privire la faptul că, atunci când se întemeiază pe motivul de refuz prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/909, autoritatea de executare are dreptul să examineze
numai aprecierea efectuată de autoritatea emitentă în temeiul articolului 4 alineatul (1) litera (a). Această concluzie derivă din modul de redactare a articolului 9 alineatul (1) litera (b), care face trimitere la articolul 4 alineatul (1) litera (a), dar nu și la articolul 4 alineatul (2).
103.
Cu toate acestea, după realizarea acestei distincții formale, pentru motivele expuse mai sus la punctele 55-63 ca răspuns la prima întrebare adresată de instanța de trimitere, considerăm că, în practică, cele două tipuri de apreciere se pot suprapune într‑o anumită măsură. Astfel, aprecierea măsurii în care transferarea este de natură să faciliteze reabilitarea socială a persoanei condamnate în sensul articolului 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/909 implică examinarea prealabilă a legăturilor relevante în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a), astfel cum susțin în esență guvernele spaniol și polonez.
104.
Astfel, chiar dacă s‑ar afirma în mod categoric că numai autoritatea competentă a statului emitent are competența să efectueze o apreciere în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/909 cu privire la perspectivele de reabilitare socială a persoanei condamnate, aceasta nu ar priva totuși autoritatea de executare de competența de a efectua propria apreciere în temeiul articolului 4 alineatul (1) litera (a), competență conferită în mod clar acesteia din urmă prin Decizia‑cadru 2008/909. Astfel, autorităților din statul membru de executare li se permite să contrazică și să înlăture efectiv însuși fundamentul (constatarea reședinței obișnuite și a legăturilor relevante) pe care trebuie să se bazeze în mod necesar concluzia cu privire la reabilitarea socială.
105.
Admitem, cu siguranță, importanța recunoașterii reciproce ca „piatră de temelie” a cooperării judiciare în materie penală (
29
), astfel cum amintește în mod corect guvernul maghiar. Cu toate acestea, interpretarea coroborată a articolului 4 alineatul (1) litera (a), a articolului 4 alineatul (2) și a articolului 9 alineatul (1) litera (b) ne determină să considerăm că aceste dispoziții plasează, in fine, autoritățile emitentă și de executare pe picior de egalitate în ceea ce privește verificarea cerințelor care condiționează transferarea persoanei condamnate în ipoteza care intră sub incidența articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909.
106.
Ne putem doar pune întrebări cu privire la locul exact în care trebuia să se realizeze „echilibrul” urmărit de legiuitorul Uniunii. În orice caz, actualul mod de redactare a Deciziei‑cadru 2008/909 implică faptul că legiuitorul Uniunii a conferit autorității emitente sarcina să își formeze o opinie în cunoștință de cauză cu privire la posibilitatea reabilitării sociale a persoanei condamnate în temeiul articolului 4 alineatul (2). În aceste condiții, autoritatea de executare este în continuare în măsură să se opună în mod efectiv acestei concluzii, exprimându‑și propriul punct de vedere cu privire la aspectul dacă persoana condamnată trăiește în statul de executare, cu privire la existența unei reședințe obișnuite și a legăturilor relevante în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a).
107.
Autoritatea de executare își poate exprima mai întâi punctul de vedere prin aviz motivat în cadrul consultărilor realizate în temeiul articolului 4 alineatul (4) sau chiar în absența acestora. Deși această dispoziție nu constituie în sine un motiv de refuz, astfel cum se amintește în considerentul (10) al Deciziei‑cadru 2008/909, este probabil ca, în cazul în care un eventual dezacord cu privire la acest aspect nu este înlăturat prin consultare și discuții, o divergență de opinii să poată conduce ulterior la refuzul recunoașterii hotărârii de către autoritatea de executare în condițiile prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (b).
108.
În sfârșit, rămâne totuși problema informațiilor și a probelor pe care autoritatea de executare se poate întemeia atunci când invocă temeiul de refuz prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (b). Autoritatea de executare își limitează examinarea și aprecierea la controlul situației de fapt, astfel cum a fost stabilită de autoritatea emitentă? Sau autoritatea de executare ar trebui să inițieze propria anchetă, examinând de novo toate elementele legate de traiul persoanei condamnate în statul de executare?
109.
În opinia noastră, în măsura în care poate refuza în mod independent recunoașterea și executarea, în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera (b), autoritatea competentă a statului de executare poate de asemenea să verifice în mod independent condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909. Cu alte cuvinte, niciun element din textul Deciziei‑cadru 2008/909 nu se opune unei astfel de examinări independente, chiar dacă există anumite limite în ceea ce privește întinderea sa.
110.
În primul rând, recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei ar trebui să aibă loc în termenele prevăzute în acest scop la articolul 12 din Decizia‑cadru 2008/909. În special, în temeiul articolului 12 alineatul (2) din decizia‑cadru menționată, decizia finală privind recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei ar trebui, în principiu, să fie adoptată în termen de 90 de zile.
111.
În al doilea rând, astfel cum amintește în mod corect guvernul ceh, atunci când autoritatea de executare decide să recurgă la posibilitatea de a refuza recunoașterea și executarea în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/909, acest refuz este condiționat de consultările obligatorii care trebuie să fie efectuate potrivit articolului 9 alineatul (3).
112.
În al treilea rând, în ceea ce privește verificarea condițiilor prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909, întinderea controlului exercitat de autoritatea de executare se va încadra în limitele cooperării loiale consacrate la articolul 4 alineatul (3) TUE. Aceasta înseamnă, în mod concret, că autoritatea de executare ar trebui să se bazeze în primul rând pe informațiile deja obținute și transmise de autoritatea emitentă și pe aprecierea acesteia. Este de asemenea motivul pentru care autoritățile emitente sunt obligate să prezinte constatările lor complete în certificatul din anexa I, indiferent dacă persoana condamnată a furnizat sau nu informații suplimentare în avizul său (
30
).
113.
Desigur, autoritatea de executare poate nu numai să verifice exactitatea informațiilor furnizate, dacă dorește acest lucru, ci și să caute elemente suplimentare, dacă apreciază că este necesar. Cu toate acestea, un astfel de exercițiu de stabilire a faptelor și de strângere a probelor ar trebui să fie rezonabil în ceea ce privește natura sa specifică și ar trebui să aibă în vedere eventuala verificare a anumitor elemente punctuale cu privire la care autoritatea de executare are încă îndoieli. O astfel de verificare nu ar trebui să se transforme într‑o apreciere completă și aprofundată, examinând de la zero toate elementele prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909.
114.
O astfel de examinare ar fi contrară nu numai spiritului și finalității Deciziei‑cadru 2008/909 și principiului cooperării loiale care este aplicabil acesteia, ci, din punct de vedere practic, ar plasa de asemenea autoritățile emitente într‑o situație imposibilă, stabilind în mod indirect cerințe în materie probatorie prea ridicate în ceea ce privește aspectele care trebuie verificate în vederea declanșării mecanismului instituit prin decizia‑cadru. Prin definiție, autoritățile emitente nu numai că nu ar trebui, dar nici nu pot verifica, prin strângerea de probe, audierea martorilor sau solicitarea de rapoarte, situația de fapt detaliată din statul membru de executare. În termeni simpli, nu este de așteptat ca autoritățile emitente, pentru a putea declanșa mecanismul Deciziei‑cadru 2008/909, să verifice mai întâi în detaliu, de exemplu, cât de des își vizitează persoana condamnată familia în statul membru de executare, dacă aceasta a fost văzută în barul din localitate în cursul ultimilor cinci ani sau dacă vărul său de gradul al doilea tocmai i‑a propus un loc de muncă în satul în care s‑a născut, în cazul în care ar decide să se întoarcă.
115.
Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să răspundă la a treia întrebare adresată de instanța de trimitere după cum urmează: articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie să fie interpretat în sensul că permite autorității din statul de executare să refuze recunoașterea și executarea hotărârii atunci când concluzionează că nu sunt îndeplinite criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din această decizie‑cadru. Aceasta include posibilitatea autorității de executare de a refuza recunoașterea și executarea unei hotărâri în cazul în care această autoritate consideră că nu există nicio legătură familială, socială, profesională sau de altă natură în acest stat care ar permite în mod rezonabil să se considere că executarea pedepsei în acest stat poate facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate.
V. Concluzie
116.
Propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Najvyšší súd Slovenskej republiky (Curtea Supremă a Republicii Slovace) după cum urmează:
1)
Articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană trebuie interpretat în sensul că o persoană condamnată trăiește într‑un anumit stat membru atunci când persoana condamnată a avut sau are reședința obișnuită în acest stat și atunci când persoana respectivă a stabilit legături familiale, sociale sau profesionale în acest stat, astfel încât să se poată presupune în mod rezonabil că persoana respectivă a dezvoltat un atașament față de acest stat care va facilita capacitatea sa de a se reintegra în societate după executarea pedepsei sale.
Articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Decizia‑cadru 2008/909 se opune, așadar, unei reglementări naționale care permite recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești bazate exclusiv pe adresa permanentă sau temporară a persoanei condamnate, care a fost înregistrată doar în scopuri administrative, fără o examinare individuală simultană a existenței unor legături relevante care pot conduce la concluzia că aceste legături vor facilita capacitatea persoanei condamnate de a se reintegra în societate după executarea pedepsei.
2)
Articolul 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că impune ca autoritatea competentă din statul emitent, în ipoteza prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din această decizie‑cadru, să ajungă la o concluzie pozitivă, întemeiată pe o apreciere individualizată a situației persoanei condamnate, potrivit căreia executarea pedepsei în statul de executare este de natură să faciliteze reabilitarea socială a acestei persoane, înainte de transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului din anexa I. Această autoritate este obligată să furnizeze toate informațiile obținute în acest scop la punctul 4 litera (d) din certificatul prevăzut în anexa I, indiferent dacă persoana condamnată s‑a prevalat de posibilitatea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/909 de a‑și exprima avizul cu privire la acest aspect.
3)
Articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie să fie interpretat în sensul că permite autorității din statul de executare să refuze recunoașterea și executarea hotărârii atunci când concluzionează că nu sunt îndeplinite criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din această decizie‑cadru. Aceasta include posibilitatea autorității de executare de a refuza recunoașterea și executarea unei hotărâri în cazul în care această autoritate consideră că nu există nicio legătură familială, socială, profesională sau de altă natură în acest stat care ar permite în mod rezonabil să se considere că executarea pedepsei în acest stat poate facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Decizia‑cadru a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (JO 2008, L 327, p. 27).
(
3
)	Sublinierea noastră.
(
4
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, punctul 42 și jurisprudența citată), Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctul 34 și jurisprudența citată), sau Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, punctul 32 și jurisprudența citată).
(
5
)	Regulamentul Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183).
(
6
)	Regulamentul Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității în versiunea actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 2001/83 al Consiliului din 2 iunie 1983 (JO 1983, L 230, p. 6), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2195/91 al Consiliului din 25 iunie 1991 (JO 1991, L 206, p. 2).
(
7
)	Regulamentul de stabilire a Statutului funcționarilor și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai Comunității Economice Europene și ai Comunității Europene a Energiei Atomice (JO 1962, P 045, p. 1385, denumit în continuare „Statutul funcționarilor”).
(
8
)	Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctele 37 și 38), în ceea ce privește stabilirea „reședinței obișnuite” a unui copil în sensul Regulamentului nr. 2201/2003, Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Adanez‑Vega (C‑372/02, EU:C:2004:705, punctul 37), în ceea ce privește reședința unui lucrător în temeiul Regulamentului nr. 1408/71, și Hotărârea din 15 septembrie 1994, Magdalena Fernández/Comisia (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, punctul 22), în ceea ce privește Statutul funcționarilor.
(
9
)	Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3, denumită în continuare „Decizia‑cadru privind MEA”).
(
10
)	Sublinierea noastră.
(
11
)	Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, punctul 46). A se vedea de asemenea Hotărârea din 13 decembrie 2018, Sut (C‑514/17, EU:C:2018:1016, punctul 34).
(
12
)	Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, punctul 48). A se vedea de asemenea Hotărârea din 5 septembrie 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, punctul 43).
(
13
)	Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, punctul 49). A se compara cu punctul 36 din această hotărâre, în care Curtea a exclus din domeniul de aplicare al termenului „rămâne” un loc temporar. A se vedea de asemenea Hotărârea din 5 septembrie 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, punctul 38).
(
14
)	Curtea a statuat că motivul de neexecutare facultativă prevăzut la articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru privind MEA „are ca scop în special să permită autorității judiciare de executare să acorde o importanță deosebită posibilității de a crește șansele de reinserție socială ale persoanei căutate după executarea pedepsei la care aceasta a fost condamnată”. Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, punctul 45). A se vedea de asemenea Hotărârea din 24 iunie 2019, Poplawski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punctul 99 și jurisprudența citată). Pentru o concluzie similară privind articolul 5 alineatul (3) din Decizia‑cadru privind MEA, a se vedea Hotărârea din 11 martie 2020, SF (Mandat european de arestare – Garanția de returnare în statul de executare) (C‑314/18, EU:C:2020:191, punctul 48 și jurisprudența citată).
(
15
)	A se vedea în special articolul 3 alineatul (1).
(
16
)	A se vedea de asemenea Comunicarea Comisiei – Manual privind transferarea persoanelor condamnate și executarea pedepselor privative de libertate în Uniunea Europeană (JO 2019, C 403, p. 2), punctul 2.3.2.
(
17
)	A se vedea de asemenea articolul 4 alineatul (2), articolul 4 alineatul (4) din Decizia‑cadru 2008/909 și considerentul (9) al acestei decizii‑cadru.
(
18
)	A se vedea de exemplu Faraldo‑Cabana, P., „One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA”, New Journal of European Criminal Law, vol. 10(2), 2019, p. 151-167, la p. 157-159.
(
19
)	Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, punctul 49).
(
20
)	Litera (k) a certificatului din anexa I este intitulată „Avizul persoanei condamnate” și prevede furnizarea informațiilor indicate.
(
21
)	Convenția Consiliului Europei asupra transferării persoanelor condamnate din 21 martie 1983, ETS nr. 112. Această convenție impune consimțământul persoanei condamnate să fie transferată. Astfel cum amintește considerentul (4) al Deciziei‑cadru 2008/909, „[…] Protocolul adițional la convenția respectivă […] care permite transferarea fără consimțământul persoanei […] nu a fost ratificat de către toate statele membre”.
(
22
)	Pentru o analiză privind finalitățile Deciziei‑cadru 2008/909, a se vedea de exemplu De Wree, E., Vander Beken, T., și Vermeulen, G., „The transfer of sentenced persons in Europe: Much ado about reintegration”, Punishment & Society vol. 11(1), 2009, p. 111-128, la p. 117; Martufi, A., „Assessing the resilience of «social rehabilitation» as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA”, New Journal of European Criminal Law, vol. 9, 2018, p. 43-61, la p. 44; Faraldo‑Cabana, P., ”One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA”, New Journal of European Criminal Law, vol. 10(2), 2019, p. 151-167.
(
23
)	Martufi, A., „Assessing the resilience of «social rehabilitation» as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA”, New Journal of European Criminal Law, vol. 9, 2018, p. 43-61, la p. 49.
(
24
)	Spre deosebire de consultările obligatorii în cazul cărora transferarea face obiectul articolului 4 alineatul (1) litera (c).
(
25
)	Sublinierea noastră.
(
26
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza A. P. (Măsuri de probațiune) (C‑2/19, EU:C:2020:80, punctul 30).
(
27
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 ianuarie 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punctul 61). A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza X (Mandat european de arestare împotriva unui cântăreț) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, punctul 80).
(
28
)	A se vedea articolul 12 din Decizia‑cadru 2008/909.
(
29
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 8 noiembrie 2016, Ognyanov (C‑554/14, EU:C:2016:835, punctul 46 și jurisprudența citată).
(
30
)	Astfel cum s‑a arătat deja la punctele 91-93 din prezentele concluzii.