62013CC0449
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
NILS WAHL
prezentate la 11 septembrie 2014 (
1
)
Cauza C‑449/13
CA Consumer Finance SA
împotriva
Ingrid Bakkaus,
Charline Bonato, născută Savary,
Florian Bonato
[cerere de decizie preliminară
formulată de tribunal d’instance d’Orléans (Franța)]
„Protecția consumatorilor — Credit de consum — Obligații precontractuale care revin creditorului profesionist — Obligațiile de informare și de evaluare a bonității consumatorului — Mijloace de probă și sarcina probei privind executarea acestor obligații”
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea unor dispoziții ale Directivei 2008/48/CE (
2
) referitoare la obligațiile precontractuale care revin creditorului profesionist. În special, fac obiectul discuției obligațiile prevăzute la articolul 5 (obligația de informare și de a furniza explicații) și la articolul 8 (evaluarea bonității consumatorului) din această directivă.
2.
Se pare că instanța de trimitere intenționează, în esență, să obțină precizări referitoare la sarcina probei și la mijloacele de probă privind executarea obligațiilor respective. După cum vom arăta în prezentele concluzii, deși apreciem că problema de a ști cui îi revine, în esență, sarcina de a dovedi că obligațiile contractuale de informare și de verificare rezultate din Directiva 2008/48 au fost corect executate decurge în mod logic din această directivă, mijloacele de probă a acestei executări ni se par a fi reglementate pe larg de principiul autonomiei procedurale. Prin urmare, întrebările adresate de instanța de trimitere vor trebui abordate cu o anumită prudență, pentru găsirea unui just echilibru între obiectivul de protecție a consumatorului, urmărit de directiva menționată, și necesitatea de a nu impune creditorului un procedeu probatoriu nerealist.
I – Cadrul juridic
A – Dreptul Uniunii
3.
Articolul 5 din Directiva 2008/48, intitulat „Informații precontractuale”, prevede:
„(1)   Cu o perioadă rezonabilă de timp înainte ca un consumator să încheie un contract de credit sau să accepte o ofertă, creditorul și, unde este cazul, intermediarul de credit furnizează consumatorului, pe baza termenilor și a condițiilor de creditare oferite de către creditor, precum și, dacă este cazul, a preferințelor exprimate și a informațiilor furnizate de către consumator, informațiile necesare care să îi permită consumatorului să compare mai multe oferte pentru a putea lua o decizie informată cu privire la eventuala încheiere a unui contract de credit. Aceste informații, furnizate pe hârtie sau pe alt suport durabil, sunt furnizate prin intermediul formularului «Informații standard la nivel european privind creditul de consum» care figurează în anexa II. Se consideră că creditorul a respectat cerințele de informare prevăzute la prezentul alineat și la articolul 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 2002/65/CE în cazul în care a furnizat «Informații standard la nivel european privind creditul de consum». […]
[…]
(6)   Statele membre se asigură că creditorii și, unde este cazul, intermediarii de credit oferă consumatorului explicații corespunzătoare, pentru a‑i permite să evalueze dacă contractul de credit propus este adaptat la nevoile sale și la situația sa financiară, unde este cazul, prin explicarea informațiilor precontractuale care trebuie furnizate în conformitate cu alineatul (1), caracteristicile esențiale ale produselor propuse și efectele exacte pe care le pot avea asupra consumatorului, inclusiv consecințele neplății din partea consumatorului. Statele membre pot adapta modul și măsura în care se acordă asistență, precum și identitatea părții care o acordă, la circumstanțele speciale ale situației în care este oferit contractul de credit, la persoana căreia îi este oferit și la tipul de credit oferit.”
4.
Articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48, intitulat „Obligația de a evalua bonitatea consumatorului”, prevede:
„Statele membre se asigură că, înainte de încheierea unui contract de credit, creditorul evaluează, atunci când este cazul, bonitatea consumatorului pe baza unui volum suficient de informații obținute de la consumator și, dacă este necesar, pe baza consultării bazei de date relevante. Statele membre a căror legislație prevede obligația evaluării bonității consumatorilor de către creditori, pe baza consultării bazei de date relevante, pot menține această obligație.”
5.
Articolul 22 din Directiva 2008/48, intitulat „Armonizarea și natura imperativă a prezentei directive”, prevede la alineatele (2) și (3):
„(2)   Statele membre se asigură că consumatorii nu pot renunța la drepturile care le‑au fost conferite prin dispozițiile de drept intern care transpun prezenta directivă sau corespund acesteia.
(3)   Statele membre se asigură, de asemenea, că dispozițiile pe care le adoptă în transpunerea prezentei directive nu pot fi eludate, ca urmare a modului în care sunt formulate contractele, în special prin integrarea tragerilor sau a contractelor de credit care intră în domeniul de aplicare a prezentei directive în contracte de credit al căror caracter sau scop ar face posibilă evitarea aplicării acestei directive.”
6.
Articolul 23 din Directiva 2008/48, intitulat „Sancțiuni”, prevede:
„Statele membre stabilesc normele de sancționare aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul prezentei directive și întreprind toate măsurile necesare pentru a asigura că acestea sunt aplicate. Sancțiunile prevăzute trebuie să fie eficace, proporționale și cu efect de descurajare.”
B – Dreptul francez
7.
Legea nr. 2010‑737 din 1 iulie 2010 privind reforma creditului de consum (
3
), care vizează transpunerea Directivei 2008/48, a fost integrată în articolul L. 311‑1 și următoarele din Codul consumului.
8.
Articolul L. 311‑6 din acest cod, referitor la obligația de predare a fișei de informații standard la nivel european, prevede:
„I.
Prealabil încheierii contractului de credit, creditorul sau intermediarul de credit dă împrumutatului, în scris sau pe un alt suport durabil, informațiile necesare comparării diferitelor oferte și care permit împrumutatului, în funcție de preferințele sale, să înțeleagă cu claritate întinderea angajamentului său. […]
II.
Atunci când consumatorul solicită încheierea unui contract de credit la locul de vânzare, creditorul veghează ca fișa de informații menționată la punctul I să îi fie predată la locul de vânzare.”
9.
Articolul L. 311‑8 din Codul consumului, referitor la obligația precontractuală de a furniza explicații, prevede:
„Creditorul sau intermediarul de credit furnizează împrumutatului explicațiile care să îi permită să stabilească dacă contractul de credit propus este adaptat nevoilor sale și situației sale financiare, în special plecând de la informațiile conținute în fișa menționată la articolul L. 311‑6. El atrage atenția împrumutatului cu privire la caracteristicile esențiale ale creditului sau creditelor propuse și cu privire la consecințele pe care aceste credite le pot avea asupra situației sale financiare, inclusiv în caz de neplată. Aceste informații sunt furnizate, eventual, pe baza preferințelor exprimate de împrumutat.
[…]”
10.
Articolul L. 311‑9 din acest cod are următorul cuprins:
„Înainte de încheierea contractului de credit, creditorul verifică bonitatea împrumutatului pe baza unui număr suficient de informații, inclusiv informații furnizate de acesta din urmă la cererea creditorului. Creditorul consultă fișierul prevăzut la articolul L. 333‑4, în condițiile prevăzute de ordinul menționat la articolul L. 333‑5.”
11.
Articolul L. 311‑48 al doilea și al treilea paragraf din Codul consumului prevede:
„În cazul în care creditorul nu a respectat obligațiile prevăzute la articolele L. 311‑8 și L. 311‑9, acesta este decăzut din dreptul de a percepe dobânzi, în totalitate sau în proporția stabilită de instanță […]
Împrumutatul are doar obligația să ramburseze capitalul în conformitate cu scadențarul prevăzut, precum și, după caz, să plătească dobânzile în privința cărora creditorul nu a fost decăzut. Sumele percepute cu titlu de dobânzi, care produc dobânzi la rata dobânzii legale începând cu ziua plății acestora, sunt restituite de creditor sau imputate asupra capitalului restant ce rămâne datorat.”
II – Situația de fapt, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
12.
Cererea de decizie preliminară a fost formulată în cadrul a două litigii dintre CA Consumer France SA (denumită în continuare „CA CF”), pe de o parte, și doamna Bakkaus, precum și soții Bonato, pe de altă parte, în legătură cu cereri de plată a sumelor restante datorate, majorate cu dobânzi, din împrumuturile pe care această societate le‑a acordat pentru cumpărarea de autoturisme.
13.
Fiind sesizată cu aceste litigii și precizând că pârâții din litigiile principale nu s‑au înfățișat la ședință, instanța de trimitere a invocat din oficiu (
4
), având în vedere o eventuală decădere a creditorului din dreptul de a percepe dobânzi contractuale în temeiul articolului L. 311‑48 din Codul consumului, motive întemeiate, în primul rând, pe o lipsă a justificării conținutului fișei de informații precontractuale care trebuia furnizată împrumutatului, în al doilea rând, pe o lipsă a justificării îndeplinirii obligației de a furniza explicații și pe neîndeplinirea de către creditor a obligației sale de a atrage atenția împrumutatului în cadrul obligației de a furniza explicații și, în al treilea rând, pe faptul că în cadrul verificării bonității nu a fost consultat fișierul incidentelor de rambursare a creditelor pentru particulari (FICP). Pe de altă parte, în litigiul dintre soții Bonato și CA CF, instanța a invocat o lipsă a justificării îndeplinirii obligației de verificare a bonității împrumutaților.
14.
Întrucât a considerat că aceste litigii ridicau probleme legate de aplicarea și interpretarea dreptului Uniunii, tribunal d’instance d’Orléans a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Directiva 2008/48 trebuie interpretată în sensul că incumbă creditorului obligația de a face dovada executării corecte și depline a obligațiilor care îi revin în momentul încheierii și executării unui contract de credit și care rezultă din dreptul național de transpunere a directivei?
2)
Directiva 2008/48 se opune ca dovada executării corecte și depline a obligațiilor care incumbă creditorului să poată fi făcută exclusiv prin intermediul unei clauze standard care figurează în contractul de credit, având ca obiect recunoașterea de către consumator a executării obligațiilor creditorului, necoroborată cu documentele emise de creditor și predate împrumutatului?
3)
Articolul 8 din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că se opune ca verificarea bonității consumatorului să fie efectuată doar pe baza informațiilor declarate de consumator, fără un control efectiv al acestor informații prin alte elemente?
4)
Articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că creditorul nu poate să fi oferit explicații corespunzătoare consumatorului în cazul în care nu a verificat în prealabil situația financiară și nevoile acestuia?
Articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48/CE trebuie interpretat în sensul că se opune ca explicațiile corespunzătoare oferite consumatorului să rezulte doar din informațiile contractuale menționate în contractul de credit, fără întocmirea unui document specific?”
15.
CA CF, guvernele francez, german și spaniol, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
16.
Guvernele francez și german, precum și Comisia au fost audiate în ședința desfășurată la 10 iulie 2014.
III – Analiză
A – Considerații generale cu privire la obligațiile precontractuale rezultate din Directiva 2008/48 și cu privire la regimul dovedirii executării acestor obligații
17.
Având ca primă finalitate faptul de a asigura tuturor consumatorilor un nivel ridicat și echivalent de protecție și de a crea o veritabilă piață internă (
5
), Directiva 2008/48 impune printre altele statelor membre să ia măsuri corespunzătoare pentru a promova practici denumite „responsabile” pe parcursul tuturor etapelor relației de creditare, luând în considerare trăsăturile specifice ale pieței lor de credit (
6
).
18.
Unul dintre pilonii armonizării care decurge din Directiva 2008/48 se raportează astfel la obligațiile precontractuale care se impun creditorilor. Global, ele constau, pe de o parte, în obligația de a furniza consumatorului un anumit număr de informații și de explicații (
7
), pentru ca acesta să fie în măsură să efectueze o alegere documentată înainte de angajamentul de a consimți la un contract de credit, și, pe de altă parte, în cerința de evaluare a bonității consumatorului, cerință destinată să responsabilizeze atât împrumutatul, cât și creditorul în decizia de a consimți și de acorda creditul (
8
).
19.
În speță, două aspecte armonizate de Directiva 2008/48 sunt puse efectiv în discuție prin intermediul motivelor invocate din oficiu și amintite în întrebările adresate de instanța de trimitere. Primul aspect privește obligația de a furniza informații și explicații, prevăzută la articolul 5 alineatele (1) și (6) din Directiva 2008/48. Al doilea aspect privește obligația de verificare a bonității, prevăzută la articolul 8 din aceeași directivă. În dreptul francez, nerespectarea acestor obligații impuse prin articolele L. 311‑6, L. 311‑8 și L. 311‑9 din Codul consumului determină efecte care nu sunt neglijabile pentru creditorul care nu le respectă întrucât, în temeiul articolului L. 311‑48 din acest cod, dispoziție care urmărește transpunerea articolului 23 din directiva menționată, aceasta este sancționată prin decăderea, în principiu integrală, a dreptului creditorului de a percepe dobânzi (
9
).
20.
Trebuie arătat că dispozițiile corespunzătoare ale acestei directive au fost transpuse în dreptul francez prin adoptarea Legii Lagarde din 1 iulie 2010 (
10
), ceea ce permite, în pofida formulării întrebărilor preliminare, înlăturarea oricărei discuții cu privire la un eventual efect orizontal care trebuie recunoscut acestei directive.
21.
De asemenea, trebuie reținut că instanța de trimitere nu solicită Curții să se exprime asupra posibilității pe care o are de a aplica din oficiu dispozițiile de transpunere în dreptul intern a Directivei 2008/48. Aceasta se explică, neîndoielnic, atât prin împrejurarea că posibilitatea respectivă îi este oferită, în orice situație, de dreptul național (a se vedea articolul L. 141‑4 din Codul consumului), cât și prin apropierea care poate fi făcută cu principiile deduse din Hotărârea Rampion și Godard (
11
), în care s‑a recunoscut competența instanței naționale de a invoca din oficiu anumite dispoziții de transpunere în dreptul intern a dispozițiilor Directivei 87/102, care a precedat Directiva 2008/48.
22.
Instanța de trimitere ridică, în esență, problema sarcinii probei și a mijloacelor de probă privind executarea obligațiilor precontractuale.
23.
Astfel cum vom arăta în dezvoltările care urmează, deși problema de a ști cui îi revine sarcina de a dovedi că aceste obligații au fost executate în mod corect pare să decurgă implicit din Directiva 2008/48 și din obiectivele pe care aceasta le urmărește, mijloacele de probă admise în această privință se încadrează, în principiu, în conformitate cu principiul autonomiei procedurale, în domeniul dreptului național al statelor membre.
24.
În primul rând, în ceea ce privește problema de a ști cui îi revine sarcina de a dovedi executarea corectă a obligațiilor precontractuale, desigur, astfel cum instanța de trimitere a arătat în mod întemeiat, nicio dispoziție din Directiva 2008/48 nu cuprinde norme clare și precise referitoare la sarcina probei executării obligațiilor precontractuale ce revin creditorilor. Prin urmare, această directivă nu aduce atingere, în sine, regimului în materia probei executării sau a neexecutării obligațiilor prevăzute în ordinile juridice naționale.
25.
Nu este mai puțin adevărat că din obiectivul de protecție a consumatorilor urmărit de Directiva 2008/48 reiese în mod logic că sarcina dovedirii executării obligațiilor precontractuale de informare și de verificare trebuie, în principiu, să revină creditorului profesionist – vom reveni la acest aspect în cadrul examinării primei întrebări preliminare. În general, apreciem că debitorului unei obligații specifice de informare și de verificare, în speță creditorul profesionist, ar trebui să îi revină sarcina de a dovedi executarea acesteia.
26.
În al doilea rând, în ceea ce privește modalitățile de administrare a probelor privind executarea acestor obligații, în conformitate cu principiul autonomiei procedurale, trebuie să se recurgă la dreptul național, sub rezerva respectării principiilor efectivității și echivalenței. Astfel, statele membre trebuie să se asigure că mijloacele de probă, primo, nu sunt mai puțin favorabile decât cele privind acțiuni similare de natură internă și, secundo, nu fac în practică imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea de către justițiabil a drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (
12
).
27.
În speță, principiul echivalenței nu face obiectul discuției.
28.
În ceea ce privește respectarea principiului efectivității, considerăm că acesta nu impune o definiție exactă a mijloacelor de probă care să poată fi admisă în vederea demonstrării executării corecte a obligațiilor creditorului, izvorâte din măsurile de transpunere a Directivei 2008/48. Astfel cum instanța de trimitere pare să admită, pentru asigurarea caracterului efectiv al protecției consumatorilor, Hotărârea Rampion și Godard (EU:C:2007:575) se raporta la necesitatea unei „intervenții externe”, cu alte cuvinte de a consacra competența instanței sesizate pentru a aplica din oficiu dispozițiile de transpunere a Directivei 87/102. Cu toate acestea, instanța de trimitere consideră că intervenția unei instanțe nu poate garanta eficacitatea dreptului Uniunii în lipsa unor norme referitoare la sarcina și la obiectul probei. Instanța de trimitere precizează că existența unor eventuale neîndepliniri a obligațiilor depinde cel mai adesea de actele prezentate în cursul dezbaterii.
29.
Această argumentație nu ne pare a fi întru totul convingătoare.
30.
Mai întâi, apreciem că s‑ar face un pas suplimentar în a considera că protecția consumatorilor impune o „normă” referitoare la sarcina și la obiectul probei obligațiilor derivate din Directiva 2008/48. Consacrarea unei asemenea norme ar determina riscul consacrării unui sistem de probă legală, care ar înlătura orice principiu de libertate în materia probelor și care nu este lipsit de pericole sub aspectul caracterului efectiv al protecției jurisdicționale.
31.
În continuare, această considerație omite faptul că instanța, începând cu momentul în care ridică problema existenței unor neîndepliniri eventuale ale obligațiilor precontractuale prevăzute de Directiva 2008/48, este în măsură și chiar trebuie să pună în aplicare toate mijloacele procedurale necesare pentru a stabili că obligațiile respective au fost executate în mod corect (
13
). Similar modului în care Curtea a menționat deja, în ceea ce privește aprecierea din oficiu a caracterului abuziv al unei clauze cuprinse într‑un contract încheiat între un consumator și un creditor profesionist și având în vedere analogia care, astfel cum Curtea a procedat în Hotărârea Rampion și Godard (EU:C:2007:575), poate fi efectuată cu nivelul de protecție conferit de diferitele directive referitoare la protecția consumatorilor, instanța trebuie eventual să ia din oficiu măsuri de cercetare judecătorească pentru a stabili dacă obligațiile de verificare și de informare precontractuale care revin creditorului au fost executate în mod corect.
32.
Vom examina fiecare dintre întrebările preliminare în lumina acestor considerații.
B – Cu privire la prima întrebare, referitoare la sarcina probei executării corecte a obligațiilor precontractuale ale creditorului consacrate de Directiva 2008/48
33.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă Directiva 2008/48 trebuie interpretată în sensul că creditorul are obligația de a face dovada executării corecte și depline a obligațiilor izvorâte din dispozițiile naționale de transpunere a directivei menționate, care îi revin cu ocazia încheierii și a executării unui contract de credit.
34.
Considerăm că exercitarea efectivă a drepturilor conferite de Directiva 2008/48 nu se opune unei norme naționale (
14
) precum cea consacrată în dreptul francez, care stabilește în sarcina creditorului obligația de a dovedi executarea corectă a obligațiilor precontractuale de informare.
35.
Dimpotrivă, în continuarea considerațiilor amintite cu titlu introductiv, se poate aprecia că din obiectivul de protecție a consumatorilor urmărit de Directiva 2008/48 rezultă în mod logic că sarcina probei executării obligațiilor precontractuale de informare și de verificare prevăzute de această directivă trebuie să revină, în principiu, creditorului profesionist. Creditorul poate fi obligat să justifice în fața instanței executarea adecvată a acestor obligații precontractuale, aspect care, după cum a menționat guvernul francez, presupune obligația creditorului de a dovedi o anumită diligență în colectarea și în conservarea probelor executării obligațiilor acestuia de a furniza informații și explicații.
36.
Aceasta implică în mod efectiv că instanța națională, sesizată cu problema dacă executarea diverselor obligații de informare și de verificare precontractuale prevăzute de Directiva 2008/48 au fost executate pe deplin și în mod corect, va trebui, dacă apreciază că actele care i‑au fost prezentate sunt insuficiente, să se adreseze creditorului profesionist pentru ca acesta să fie în măsură să furnizeze elementele considerate lipsă.
37.
În aceste condiții, în cazul în care, pentru a asigura caracterul efectiv al Directivei 2008/48, creditorul trebuie să facă dovadă de diligență pentru a constitui probe ale executării obligațiilor sale precontractuale, acestuia nu i se poate impune să prezinte documente pe care, prin definiție, le deține numai împrumutatul, precum informațiile despre care se prezumă că au fost comunicate consumatorului, în scris sau pe un alt suport durabil, în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2008/48.
38.
În consecință, considerăm că norma care prevalează în dreptul francez, potrivit căreia, în principiu, creditorului îi revine sarcina probei executării obligațiilor precontractuale prevăzute la articolele 5 și 8 din Directiva 2008/48, nu numai că nu pare că ar compromite protecția consumatorilor garantată de această directivă, ci pare a se conforma pe deplin caracterului efectiv al acesteia.
39.
Din aceste considerații rezultă că la prima întrebare preliminară trebuie să se răspundă în mod afirmativ și să se considere că Directiva 2008/48 trebuie interpretată în sensul că creditorul are obligația de a face dovada executării corecte și depline a obligațiilor care îi revin cu ocazia încheierii și a executării contractului.
C – Cu privire la a doua întrebare, referitoare la dovada executării de către creditor a obligațiilor precontractuale, prin inserarea unei clauze standard
40.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța a quo solicită Curții să stabilească dacă inserarea unei clauze standard necoroborată cu documente emise de creditor și predate împrumutatului poate fi suficientă pentru a dovedi executarea corectă a obligațiilor precontractuale de informare și de verificare, ce revin creditorului.
41.
În speță, potrivit deciziei de trimitere, contractul de credit încheiat de unul dintre pârâții din litigiile principale, doamna Bakkaus, conținea o clauză standard prin care aceasta recunoștea că „a primit și a luat cunoștință de fișa de informații standard la nivel european”. Instanța de trimitere ridică problema dacă o asemenea clauză, în plus față de faptul că stabilește că împrumutatului i‑a fost predată o fișă de informații precontractuale, poate dovedi și că însuși conținutul informațiilor precontractuale furnizate se conformează cerințelor Directivei 2008/48. Instanța de trimitere se referă în special la articolul 22 din Directiva 2008/48, care obligă statele membre să se asigure, pe de o parte, că consumatorii nu pot renunța la drepturile care le‑au fost conferite prin dispozițiile naționale de transpunere a acestei directive și, pe de altă parte, că aceste dispoziții nu pot fi eludate prin modul în care sunt formulate contractele.
42.
Considerăm că la această din urmă întrebare trebuie dat un răspuns nuanțat.
43.
Desigur, din articolul 5 alineatul (1) ultima teză din Directiva 2008/48 reiese că „[s]e consideră că creditorul a respectat cerințele de informare prevăzute la prezentul alineat […] în cazul în care a furnizat «Informații standard la nivel european privind creditul de consum»” care figurează în anexa II. Inserarea unei clauze privind confirmarea primirii fișei de informații standard la nivel european atestă astfel îndeplinirea unui act care, dacă și numai dacă ar fi considerat că se conformează cerințelor prevăzute în anexa II la această directivă, ar confirma îndeplinirea de către creditor a obligațiilor de informare precontractuale.
44.
În schimb, considerăm că această clauză ce face obiectul discuției nu poate fi analizată nicidecum ca fiind o clauză de recunoaștere de către consumatorul împrumutat a executării depline și corecte a obligațiilor precontractuale ale creditorului profesionist și, prin urmare, ca o răsturnare a sarcinii probei executării acestor obligații, de natură să compromită caracterul efectiv al drepturilor recunoscute de Directiva 2008/48.
45.
Prin intermediul acestei clauze, împrumutatul atestă doar realizarea unui fapt (predarea fișei cunoscute sub numele de fișă europeană standardizată), iar nu executarea deplină și corectă a unei obligații (și anume o fișă standard de informații care îndeplinește cerințele Directivei 2008/48). Cu alte cuvinte și în mod contrar situației în discuție în Hotărârea Rampion și Godard (EU:C:2007:575), inserarea unei clauze standard precum cea vizată în cauza principală nu are ca efect exceptarea de la dispozițiile imperative de transpunere a directivei respective. Așadar, ni se pare că o asemenea clauză, în calitate de mijloc de probă a executării unei obligații, nu este, în sine, contrară articolului 22 din Directiva 2008/48, care urmărește interzicerea clauzelor contractuale privind eludarea obligațiilor rezultate din directivă sau renunțarea la drepturile pe care consumatorii le obțin în mod direct sau indirect din aceasta.
46.
Nu este mai puțin adevărat că recunoașterea de către consumator a faptului că a primit în condiții adecvate fișa respectivă poate determina, în lipsa unor contestații sau a unor elemente contrare, prezumția că a fost informat în prealabil despre încheierea contractului de credit. Cu toate acestea, este vorba despre o prezumție simplă care se conformează pe deplin principiului efectivității. Astfel, consumatorul este întotdeauna în măsură să susțină că nu a primit documentul sau că acesta nu îndeplinește obligațiile de informare precontractuale care îi revin creditorului. În opinia noastră, inserarea unei clauze standard ar trebui să fie interzisă numai dacă ar compromite posibilitatea, atât a consumatorului, cât și a instanței de a pune în discuție executarea corectă a obligațiilor de informare și de verificare precontractuale în sarcina creditorului.
47.
În plus, astfel cum a subliniat în special CA CF în observațiile sale scrise, în afară de a impune intervenția unui terț, în lipsa unei clauze de recunoaștere a faptului că fișa de informare precontractuală a fost predată consumatorului, este dificil pentru creditor să dovedească îndeplinirea corectă a obligației sale de informare și că a predat efectiv împrumutatului documentul de informare și a obligației de a demonstra conținutul acestuia.
48.
Având în vedere aceste considerații, propunem să se răspundă la a doua întrebare că Directiva 2008/48 nu se opune introducerii unei clauze standard potrivit căreia împrumutatul recunoaște că a primit fișa de informații standard la nivel european. O asemenea clauză nu face, în măsura necesară, dovada executării corecte și depline a obligațiilor izvorâte din această directivă.
D – Cu privire la a treia întrebare, referitoare la conținutul obligației de verificare de către creditor a bonității consumatorului
49.
A treia întrebare preliminară privește problema în ce măsură creditorul profesionist are obligația prealabilă încheierii contractului de credit, în cadrul verificării bonității consumatorului, să controleze veridicitatea declarațiilor făcute de consumator.
50.
În opinia noastră, și această întrebare necesită un răspuns nuanțat.
51.
Mai întâi, o chestiune sensibilă este aceea de a ști în ce măsură CA CF s‑a întemeiat, astfel cum susține, pe înscrisuri justificative privind veniturile și capacitatea financiară ale pârâților sau dacă, pentru a concluziona asupra bonității acestora, s‑a limitat să se întemeieze pe simple afirmații nesusținute ale acestora (
15
).
52.
În continuare, astfel cum reiese în special din considerentul (26) al Directivei 2008/48, articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 are ca obiectiv acordarea creditului în mod responsabil, ceea ce presupune în special că „creditorii ar trebui să aibă răspunderea de a verifica individual bonitatea consumatorului” (
16
). Acest obiectiv presupune ca creditorul să se asigure cu privire la bonitatea candidatului la contractul de credit prin metoda sau metodele pe care le va considera cele mai adecvate. Această verificare se poate efectua prin intermediul unor înscrisuri justificative privind situația sa financiară, precum fișele de remunerare, extrase și istorice privind conturile bancare și decizii de impunere, nefiind limitate însă la aceste modalități. De exemplu, nu se poate exclude situația în care un creditor care întreține o relație comercială de durată cu anumiți clienți să cunoască deja în prealabil situația financiară a candidatului la credit.
53.
În schimb, se pare că Directiva 2008/48 nu impune instituțiilor de credit să controleze sistematic caracterul sincer al informațiilor furnizate de consumator privind veniturile și cheltuielile sale. După cum reiese din modul de redactare a articolului 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48, creditorului i se solicită numai să verifice bonitatea consumatorului „pe baza unui volum suficient de informații obținute de la consumator și, dacă este necesar, pe baza consultării bazei de date relevante”. În opinia noastră, după cum guvernul german a arătat în mod întemeiat în observațiile sale scrise, această formulare subliniază marja de apreciere acordată creditorului pentru a decide dacă informațiile de care dispune sunt suficiente pentru a atesta bonitatea candidatului la credit.
54.
Această analiză este întrucâtva susținută de împrejurarea că propunerea (
17
) care urmărea să impună creditorului obligația de a se asigura cu privire la bonitatea consumatorului înainte de încheierea contractului „prin toate mijloacele aflate la dispoziția sa” (
18
) nu a fost reținută în final în Directiva 2008/48.
55.
Așadar, fără a aduce atingere posibilității statelor membre de a da creditorilor instrucțiuni și orientări [a se vedea considerentul (26) al Directivei 2008/48], doar creditorul are obligația să se asigure că dispune de „un […]volum suficient de informații”. Caracterul suficient al acestor informații va varia în mod necesar în funcție de împrejurările încheierii contractului de credit sau de cuantumul pe care acesta îl prevede. În schimb, creditorului nu i se poate imputa, după ce a strâns un număr suficient de informații care atestă bonitatea împrumutatului, că nu a efectuat un control al exactității sau al veridicității informațiilor respective.
56.
În această privință, trebuie subliniat că verificarea bonității constituie o garanție atât pentru consumator (în sensul că îl previne împotriva unui angajament pe care, intrinsec, nu va fi în măsură să îl îndeplinească), cât și pentru creditorul profesionist (care se expune riscului ca rambursările convenite să nu fie onorate).
57.
Această verificare a bonității, care prezintă interes pentru cele două părți din contractul de credit, se întemeiază pe obligații reciproce. Pe de o parte, creditorul trebuie să primească un număr suficient de informații care atestă capacitatea financiară a consumatorului. Pe de altă parte, consumatorul trebuie să colaboreze cu loialitate și este prezumat a fi de bună‑credință în transmiterea documentelor solicitate (
19
).
58.
Deși creditorul, determinat să exprime îndoieli față de sinceritatea împrumutatului, poate eventual să efectueze investigații mai mult sau mai puțin aprofundate pentru a se asigura de veridicitatea documentelor furnizate de solicitantul de credit, nu are această obligație în toate cazurile. Creditorul se poate limita să constate că, având în vedere documentația care i‑a fost furnizată, consumatorul poate fi considerat solvabil.
59.
Orice altă abordare ar risca să restrângă în mod sensibil condițiile de acordare a creditului de consum și, prin urmare, să pună în discuție crearea unei piețe comune a creditului pe care, amintim, Directiva 2008/48 are deopotrivă scopul să o creeze (
20
).
60.
Din aceste considerații rezultă că articolul 8 din Directiva 2008/48 impune creditorului să verifice bonitatea consumatorului întemeindu‑se pe un volum suficient de informații și fără a se limita la simple afirmații nesusținute ale acestuia. În schimb, această dispoziție nu impune creditorului profesionist să efectueze o verificare sistematică a sincerității informațiilor furnizate de consumator pentru a atesta veridicitatea acestora.
E – Cu privire la a patra întrebare, referitoare la conținutul obligației creditorului de a furniza explicații și de asistență acordată consumatorului în temeiul articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48
61.
Această întrebare, care privește interpretarea articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48, cuprinde două părți.
62.
Prima parte a întrebării privește problema dacă îndeplinirea obligației creditorului de a furniza consumatorului explicații adecvate trebuie să fie precedată de o verificare a situației financiare a și a nevoilor acestuia.
63.
O dată în plus, o interpretare literală a dispozițiilor coroborate ale articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48, care privesc explicațiile referitoare la contractul de credit propus și la adaptarea acestuia la nevoile consumatorului, și ale articolului 8 alineatul (1) din aceeași directivă, care privesc verificarea bonității, ne determină să dăm un răspuns negativ.
64.
Astfel cum rezultă din termenii utilizați în considerentul (27) al Directivei 2008/48, obligația de furnizare a unor explicații adecvate prevăzută la articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 are ca obiect să permită consumatorului să consimtă la încheierea unui contract de credit în deplină cunoștință de cauză. Astfel, este vorba despre a acorda consumatorului „asistență suplimentară pentru a decide care este contractul de credit, din gama de produse propusă, care se potrivește cel mai bine nevoilor și situației sale financiare”, ceea ce poate necesita „[în a] explica[…] consumatorului într‑o manieră personalizată, astfel încât consumatorul să poată înțelege efectele pe care acestea le pot avea asupra situației sale economice”. În cadrul obligației creditorului de a furniza explicații, articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 nu menționează o obligație a acestuia de a verifica situația financiară a împrumutatului și nici de a verifica bonitatea acestuia.
65.
În această etapă, astfel cum a menționat CA CF, nu este vorba despre efectuarea unei evaluări a bonității, pe care Directiva 2008/48 o reglementează doar la articolul 8, precizându‑se că sarcina de a verifica adaptarea creditului la nevoile personale și la situația financiară a împrumutatului îi revine în mod personal acestuia din urmă (creditorul oferă „explicații corespunzătoare, pentru a‑i permite să evalueze dacă contractul de credit propus este adaptat” (
21
)), în timp ce examinarea bonității este o inițiativă care trebuie îndeplinită de creditor.
66.
De altfel, această interpretare pare a fi susținută de expunerea de motive a propunerii de directivă (
22
), care, în ceea ce privește informarea prealabilă a consumatorului, menționează că „[c]reditorul și, eventual, intermediarul de credit pot solicita consumatorului și garantului doar informații care, potrivit articolului 6 din Directiva 95/46/CE, sunt adecvate, pertinente și nu sunt excesive având în vedere obiectivul pentru care sunt colectate și tratate. Consumatorul și garantul au obligația de a răspunde cu bună‑credință la întrebările concrete formulate de creditor și, eventual, de intermediarul de credit”.
67.
Rezultă de aici că articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că nu impune creditorului profesionist să verifice bonitatea consumatorului înainte de îndeplinirea obligațiilor de a furniza explicații și de a acorda asistență.
68.
În ceea ce privește a doua parte a întrebării, aceasta se raportează la etapa în care informațiile precontractuale trebuie să fi fost furnizate și la aspectul dacă, eventual, acestea trebuie să fi fost furnizate într‑un document specific.
69.
În primul rând, în ceea ce privește etapa în care atât informațiile, cât și explicațiile prevăzute la articolul 5 alineatele (1) și (6) din Directiva 2008/48 trebuie să fi fost furnizate, ni se pare că este suficient să arătăm că aceste dispoziții se raportează la obligații „precontractuale”, ceea ce presupune că consumatorul a fost în măsură să ia cunoștință despre aceste informații înainte de încheierea contractului. Considerăm că această cerință poate fi îndeplinită prin introducerea de mențiuni în proiectul de contract de credit din momentul în care acesta a fost predat consumatorului, iar acesta a fost în măsură să ia cunoștință despre proiect înainte de a‑l semna.
70.
În al doilea rând, în ceea ce privește modalitățile de îndeplinire a obligației de a furniza explicații, rezultată din articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48, această dispoziție nu impune niciun formalism specific în furnizarea de explicații pe care creditorul profesionist trebuie să le ofere consumatorului înainte de încheierea unui contract de credit. Totuși, o dată în plus, această situație nu aduce atingere, în temeiul principiului autonomiei procedurale, posibilității statelor membre de a defini modalitățile de îndeplinire a obligației de a furniza explicații, prevăzută la articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48.
71.
Din această împrejurare rezultă că dovada executării efective a unor asemenea obligații, care trebuie adaptată la fiecare caz [a se vedea considerentul (27) și articolul 5 din Directiva 2008/48] nu impune în mod necesar întocmirea unui formular sau a unui înscris specific.
72.
Este vorba despre o examinare individuală, astfel cum reiese din considerentul (27) al Directivei 2008/48, care instituie în sarcina statelor membre sarcina de a stabili când și în ce măsură explicațiile trebuie să fi fost furnizate consumatorului, „luând în considerare circumstanțele speciale ale situației în care se oferă creditul, nevoia de asistență a consumatorului și natura fiecărui produs de credit”.
73.
Din cele de mai sus rezultă că articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 nu impune creditorului profesionist întocmirea unui document specific care să conțină explicațiile pe care le‑a furnizat în prealabil încheierii contractului de credit.
74.
Având în vedere toate aceste considerații, propunem să se răspundă la a patra întrebare că articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că, pe de o parte, creditorul nu are obligația să verifice situația financiară a împrumutatului sau nevoile acestuia înainte de a‑i furniza explicații adecvate și că, pe de altă parte, explicațiile adecvate pe care creditorul trebuie să le furnizeze nu pot rezulta din informații contractuale cuprinse în contractul de credit. Cu toate acestea, creditorul nu are obligația să predea împrumutatului un document distinct de contractul de credit pentru a‑i furniza explicații adecvate.
IV – Concluzie
75.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem să se răspundă la întrebările preliminare adresate de tribunal d’instance d’Orléans (Franța) după cum urmează:
„1)
Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului trebuie interpretată în sensul că creditorul are obligația de a face dovada executării corecte și depline a obligațiilor care îi revin cu ocazia încheierii și a executării contractului.
2)
Directiva 2008/48 nu se opune introducerii unei clauze standard potrivit căreia împrumutatul recunoaște că a primit fișa de informații standard la nivel european. O asemenea clauză standard nu face, în măsura necesară, dovada executării corecte și depline a obligațiilor izvorâte din această directivă.
3)
Articolul 8 din Directiva 2008/48 impune creditorului să verifice bonitatea consumatorului întemeindu‑se pe un volum suficient de informații și fără a se limita la simple afirmații nesusținute ale consumatorului. În schimb, această dispoziție nu impune creditorului profesionist să efectueze o verificare sistematică a sincerității informațiilor furnizate de consumator pentru a atesta veridicitatea acestora.
4)
Articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că nu impune creditorului profesionist obligația să verifice bonitatea consumatorului înainte de îndeplinirea obligațiilor de a furniza explicații și de a acorda asistență.
Articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că, pe de o parte, creditorul nu are obligația să verifice situația financiară a împrumutatului sau nevoile acestuia înainte de a‑i furniza explicații adecvate și că, pe de altă parte, explicațiile adecvate pe care creditorul trebuie să le furnizeze nu pot rezulta din informații contractuale cuprinse în contractul de credit. Cu toate acestea, creditorul nu are obligația să predea împrumutatului un document distinct de contractul de credit pentru a‑i furniza explicații adecvate.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului (JO L 133, p. 66, rectificări în JO 2009, L 207, p. 14, JO 2010, L 199, p. 40, și JO 2011, L 234, p. 46).
(
3
)	JORF, 2 iulie 2010, p. 12001.
(
4
)	Potrivit articolului L. 141‑4 din Codul consumului, instanța poate invoca din oficiu toate dispozițiile din acest cod în litigiile derivate din aplicarea sa.
(
5
)	A se vedea considerentul (9) al Directivei 2008/48, potrivit căruia „[o] armonizare completă este necesară pentru a se asigura tuturor consumatorilor din Comunitate un nivel ridicat și echivalent de protecție a intereselor lor și pentru crearea unei veritabile piețe interne”.
(
6
)	A se vedea considerentul (26) al directivei menționate.
(
7
)	Articolele 5 și 6 din directiva menționată.
(
8
)	Articolul 8 din directivă.
(
9
)	În Hotărârea LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, punctele 46-54), Curtea a adus precizări importante pentru a stabili în ce măsură regimul național se conforma articolului 23 din Directiva 2008/48.
(
10
)	A se vedea punctele 7-11 din prezentele concluzii.
(
11
)	C‑429/05, EU:C:2007:575 (punctul 69).
(
12
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Arcor (C‑55/06, EU:C:2008:244, punctul 191 și jurisprudența citată) și Hotărârea Steffensen (C‑276/01, EU:C:2003:228, punctele 62 și 63).
(
13
)	A se vedea în acest sens Hotărârea VB Pénzügyi Lízing (C‑137/08, EU:C:2010:659, punctul 56).
(
14
)	Astfel, din articolul 1315 din Codul civil francez rezultă că acela care pretinde că a fost liberat de o obligație trebuie să dovedească acest fapt.
(
15
)	Deși în cauza privind pe doamna Bakkaus CA CF a prezentat instanței naționale o fișă de venituri și de sarcini semnată de aceasta și însoțită de înscrisuri justificative, situația este diferită în cauza privind soții Bonato.
(
16
)	Sublinierea noastră.
(
17
)	A se vedea articolul 9 din Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind armonizarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind creditul de consum [COM(2002) 443 final] (JO 2002, C 331 E, p. 200).
(
18
)	Cu privire la acest aspect, cerințele rezultate din Directiva 2008/48 sunt sensibil diferite de cele enumerate recent în Directiva 2014/17/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO L 60, p. 34). În această privință, considerentul (22) al acestei directive precizează: „prevederile privind evaluarea bonității ar trebui să fie mai stricte decât cele aplicabile creditului de consum, intermediarii de credite ar trebui să furnizeze informații mai exacte despre statutul lor și despre relația cu creditorii pentru a permite identificarea potențialelor conflicte de interese și toți actorii implicați în inițierea contractelor de credit pentru bunuri imobile ar trebui să fie admiși și supravegheați în mod corespunzător”.
(
19
)	Aceste cerințe de bună‑credință și de prudență sunt amintite în propunerea citată la nota de subsol 17.
(
20
)	A se vedea considerentul (9) al Directivei 2008/48 și, în acest sens, Hotărârea Rampion și Godard (EU:C:2007:575, punctul 59).
(
21
)	Sublinierea noastră.
(
22
)	A se vedea propunerea citată la nota de subsol 17.