62022CC0339(01)
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 5. septembril 2024 (
1
)
Kohtuasi C‑339/22
BSH Hausgeräte GmbH
versus
Electrolux AB
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Svea Hovrätt (Svea apellatsioonikohus, Rootsi))
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus tsiviil- ja kaubandusasjades – Liikmesriikide kohtute rahvusvaheline pädevus kolmandate riikide patente käsitlevate kohtuvaidluste suhtes – Õiguste rikkumise hagi – Tühisuse vastuväide – Määrus (EL) nr 1215/2012 – Artikli 4 lõige 1 – Kohaldamisala – Artikli 24 punkt 4 – „Peegelduv mõju“
I. Sissejuhatus
1.
Esitasin 22. veebruaril 2024 käesolevas asjas oma ettepaneku. (
2
) Selle järel otsustas Euroopa Kohus 9. aprillil 2024 vastavalt oma kodukorra artikli 60 lõikele 3 määrata asi läbivaatamiseks suurkojale. Peale selle otsustas Euroopa Kohus kodukorra artikli 83 alusel tehtud 16. aprilli 2024. aasta kohtumäärusega menetluse suulise osa uuendada.
2.
Selle käigus kutsus Euroopa Kohus asjaomaseid isikuid osalema uuel kohtuistungil ning keskenduma oma uutes suulistes seisukohtades Svea Hovrätti (Svea apellatsioonikohus, Rootsi) esitatud kolmandale eelotsuse küsimusele, mis, olgu meelde tuletatud, puudutab liikmesriikide kohtute pädevust vastavalt Brüsseli Ia (
3
) määrusele kolmandate riikide patente käsitlevate kohtuvaidluste lahendamiseks. See teine kohtuistung toimus 14. mail 2023. BSH Hausgeräte GmbH (edaspidi „BSH“), Aktiebolaget Electroluxi (edaspidi „Electrolux“), Prantsuse valitsuse ja Euroopa Komisjoni esindajad vaidlesid sellel kohtuistungil põhiliselt selle küsimuse üle.
3.
Euroopa Kohtu palvel teen uue ettepaneku, mis käsitleb kõnealust kolmandat küsimust. See ettepanek on esimese ettepaneku addendum. Ettepanek pakub mulle haruldase võimaluse süvendada seda küsimust puudutava arutluskäigu teatud osi.
II. Analüüs
4.
Tuletan lühidalt meelde konteksti. BSH (asukoht Saksamaa) esitas Rootsi kohtusse õiguste rikkumise hagi Electroluxi (asukoht Rootsi) vastu. BSH väidab sisuliselt, et Electrolux rikub teatud „Euroopa patenti“, mille Euroopa Patendiamet oli BSH‑le välja andnud (
4
) mitme Euroopa Liidu liikmesriigi jaoks (sealhulgas Rootsi jaoks) ja ühe kolmanda riigi (Türgi) jaoks. Kuivõrd see Euroopa patent ei ole ühtne riikideülene patent, vaid sisuliselt selliste riiklike patentide kogum, mis annavad igaüks asjaomase riigi territooriumil kehtiva kaitse (vastavalt selliste patentide suhtes kohaldatavale territoriaalsuse põhimõttele), kujutab kõnealune hagi tegelikult endast õiguste rikkumise nõuete kogumit (üks nõue riikliku patendi kohta). Nende nõuete vastu väitis Electrolux, et nimetatud patendid on tühised. Seda vastuväidet arvestades küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas Rootsi kohtutel on pädevus lahendada nõudeid, mis puudutavad teiste liikmesriikide kui Rootsi patente (esimene ja teine eelotsuse küsimus) ning Türgi patenti puudutavat nõuet (kolmas eelotsuse küsimus). Nagu sissejuhatuses on selgitatud, keskendun oma analüüsis viimasele küsimusele ning seega liikmesriikide kohtute rahvusvahelisele pädevusele lahendada kolmandate riikide patente puudutavaid kohtuvaidlusi.
5.
Selle analüüsi lähtepunkt ei ole (või ei ole enam) vaidlusküsimus. Brüsseli Ia määrus on kohaldatav ja seega määrab see määrus kindlaks liikmesriikide kohtute pädevuse niisuguse kohtuvaidluse lahendamiseks, kui (ja ainult põhjusel, et) kostja elu- või asukoht on liidus (nagu käesolevas asjas Electroluxil), (
5
) sõltumata asjaomase patendi „välismaa“ päritolust. (
6
) Seda teemat ma uuesti ei käsitle ning viitan rohkemate üksikasjade saamiseks oma esimese ettepaneku punktidele 24 ja 101.
6.
Mis puudutab Brüsseli Ia määruses kehtestatud korraga (edaspidi „Brüsseli kord“) ette nähtud lahendusi, siis on selge veel üks punkt. Asjaosaliste vahel ei ole vaidlust selles, et kõnealuse määruse artikli 4 lõikes 1 ette nähtud üldeeskirja kohaselt on liikmesriigi kohtud suures enamuses juhtudest (
7
) pädevad lahendama välisriigi patente, sealhulgas kolmandate riikide patente käsitlevaid hagisid, juhul kui kostja elu- või asukoht on selles liikmesriigis. Selle alusel on neil kohtutel eelkõige pädevus lahendada kohtuvaidlust, mis käsitleb niisugusest patendist tulenevate õiguste rikkumist, mis on toime pandud väljaspool kõnealuse liikmesriigi piire. (
8
) Nimelt nähtub kohtuotsusest Owusu (
9
), et pädevus, mis nendele kohtutele sellest eeskirjast tuleneb, ei ole põhimõtteliselt mitte üksnes üldine, vaid ka universaalne.
7.
Tuletan aga meelde, et käesoleva kohtuasja sõlmpunktiks on asjaolu, et erandina ei ole vastavalt Brüsseli Ia määruse artikli 24 punktile 4 liikmesriigi kohtute, sealhulgas kostja elu- või asukohajärgse liikmesriigi kohtute alluvuses lahendada hagisid, mille esemeks on selliste patentide registreerimine või kehtivus, mida on taotletud või mis on registreeritud (või mille kohta loetakse, et neid on taotletud või need on registreeritud) teises „liikmesriigis“. Kõnealused kohtud ei saa võtta nende küsimuste kohta seisukohta ka õiguste rikkumise menetluse käigus täiendavat küsimust lahendades. Nimelt on nimetatud sättega antud selles valdkonnas erandlik kohtualluvus patendi „liikmesriigi kohtutele“. Kogu küsimus on aga selles, kas kõnealuse määruse kohaselt puudub liikmesriikide kohtutel ka pädevus lahendada põhi- või täiendava küsimusena kolmandate riikide patentide registreerimise või kehtivuse küsimust. Nõnda püstitatud probleem on delikaatne, vana ja pealegi valdkondadeülene: see tekib ühtemoodi seoses iga valdkonnaga, mille puhul on Brüsseli Ia määruse artikliga 24 ette nähtud erandlik kohtualluvus (kinnisasjaõigus, avalike registrite kannete kehtivus, kohtuotsuste täitmine jne), kui asjaomane riik ei ole mitte liikmesriik, vaid kolmas riik. (
10
)
8.
Sellele küsimusele pakkusid BSH, Prantsuse valitsus ja komisjon välja vastuse (mis on samuti valdkondadeülene, sest seda saab kasutada erisusteta kõikide nende valdkondade puhul), et kuna Brüsseli Ia määruse artikkel 24 ei näinud sellist võimalust sõnaselgelt ette, on selle määruse artikli 4 lõikes 1 ette nähtud üldeeskiri kohaldatav „mööndusteta“. Seega oleks kostja elu- või asukoha liikmesriigi kohtutel kõnealuse eeskirja alusel pädevus menetleda muu hulgas kolmanda riigi patendi registreerimist või kehtivust. Peale selle, kui nende poole on pöördutud, oleks nad kohustatud hagi lahendama, välja arvatud juhul, kui on kohaldatavad selle määruse artiklid 33 ja 34 (juhtumid, mida on käsitletud allpool). (
11
)
9.
Kõigepealt tulen tagasi sellise Brüsseli Ia määruse tõlgendamise mõningate puuduste juurde (A) ning seejärel kordan lahendust, mille ma omalt poolt välja pakkusin (B). Euroopa Kohtu teise istungi käigus toimunud vaidluse tulemusena uurin viimasena „kolmandat teed“ (C).
A.
Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõike 1 „mööndusteta“ kohaldamise seisukoha mõned puudused
10.
Ma ei korda siinkohal kogu kriitikat, mis ma oma esimeses ettepanekus tegin Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõike 1 „mööndusteta“ kohaldamise seisukoha kohta. Piirdun sellega, et käsitlen uuesti kahte aspekti, mis olid teisel kohtuistungil vaidluse keskmes, nimelt 1) see, millisel määral oleks rahvusvahelise tavaõigusega vastuolus, et liikmesriigi kohtud otsustavad kolmanda riigi patendi registreerimise või kehtivuse üle, ning 2) küsimus, kas selle määruse sätted praegusel kujul nõuavad niisugust lahendust.
1. Rahvusvahelise tavaõigusega riikide kohtualluvusele seatud piirangud
11.
Nagu väidab enamus asjatundjaid ja nagu pealegi möönsid (ehkki alguses pisut vastumeelselt) Prantsuse valitsus ja komisjon teisel kohtuistungil, reguleerib rahvusvaheline tavaõigus riikide kohtualluvust (adjudicatory jurisdiction) tsiviil- ja kaubandusasjades. Sisuliselt võib riik õiguspäraselt tugineda sellisele kohtualluvusele ainuüksi juhul, kui selle riigi ja asjasse puutuva kohtuvaidluse vahel on piisav seos, mis võib olla territoriaalne või riiklik. Seega, kui riik määratleb oma kohtute rahvusvahelise kohtualluvuse, võttes vastu rahvusvahelise eraõiguse norme (või kui seda teeb liit liikmesriikide kohtute osas), peab ta seda raamistikku järgima. (
12
)
12.
Selles osas vastab tsiviil- ja kaubandusasjades enamiku kohtuvaidluste puhul kostja elu- või asukoha liikmesriigi kohtute universaalne pädevus, mis on ette nähtud Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõikega 1, rahvusvahelisele tavaõigusele. Nimelt võib riik õiguspäraselt lahendada tema territooriumil elavate või asuvate isikute vastu esitatud nõudeid, isegi kui need puudutavad muu hulgas mõne muu riigi (liikmesriigi või kolmanda riigi) territooriumil aset leidnud asjaolusid. Elu‑ või asukoht loob selleks esimese riigi ja nende nõuete vahele piisava seose. Sellel alusel võivad liikmesriikide kohtud eeskätt õiguspäraselt lahendada kolmanda riigi patendi õiguste rikkumise hagi, mis on esitatud „kohaliku“ kostja vastu. (
13
) Niisugust kohtualluvust järgides ei kahjusta kostja elu- või asukoha liikmesriik asjaomase kolmanda riigi suveräänsust. Konkreetselt ei takista esimene riik mitte kuidagi teisel riigil teostada oma kohtualluvust asjaomases kohtuvaidluses. (
14
) Sellest tulenev kohtualluvuste kattumine ühe ja sama kohtuvaidluse suhtes ei ole vastuolus rahvusvahelise tavaõigusega (vaid on sellele pigem omane). (
15
)
13.
Seevastu ja erandina oleks selle õiguse seisukohast (väga) vaieldav, et ühe liikmesriigi kohtud lahendavad teatud kohtuvaidlusi tsiviil- ja kaubandusasjades, mis puudutavad teist riiki (liikmesriiki või kolmandat riiki), ja seda isegi juhul, kui asjaomase kostja elu- või asukoht on esimese riigi territooriumil. See kehtib eriti patentide registreerimise või kehtivuse valdkonnas. Teisel kohtuistungil möönsid Prantsuse valitsus ja komisjon, et selles valdkonnas on kohaldatavad suveräänsuse kaalutlused, rõhutades samas, et nende kaal on eri juhtumite puhul erinev. Minu arvates peab tõepoolest eristama kahte olukorda.
14.
Ühelt poolt on selge, et liikmesriigi kohtud ei saa õiguspäraselt lahendada hagisid, mille ese ise on teises riigis (liikmesriigis või kolmandas riigis) taotletud või registreeritud patendi registreerimine või kehtivus, arvestades, et teise riigi organ, nimelt intellektuaalomandi amet, on seotud selle patendi andmisega ja selle registri haldamisega, kuhu see kantud on.
15.
Asi ei ole selles, et patendi välja andmine oleks „võimu teostamine“, mis väljendaks „suveräänseid“ poliitilisi vaikuid, mis ei kuulu välisriigi kohtu kontrolli alla. Tänapäeval ei ole intellektuaalomandi ametitel hindamisruumi niisuguse dokumendi väljaandmise suhtes (või on seda harva). Nad vaatavad patenditaotlused läbi kohaldatavate õigusnormide nõuete alusel, annavad patendid välja, kui need nõuded on täidetud, ning registreerivad need seejärel. Lühidalt öeldes on nende tegevus pigem „automaatne“ kui „suveräänne“. See peab veelgi enam paika riikide intellektuaalomandi ametite rolli kohta Euroopa patentide puhul (nagu põhikohtuasjas käsitletav patent), kuna need ametid piirduvad sellega, et kui on tegemist niisuguse patendi oma territooriumil „kehtivaks tunnistamisega“ (andes sellele seega sama mõju kui riigi patendile), nad vaid kinnitavad ametlikult Euroopa patendikonventsioonis ette nähtud patendi saamise tingimuste eelnevat kontrolli, mille viib läbi Euroopa Patendiamet.
16.
Seletus on tegelikult palju lihtsam. Nimelt on tavaõiguse selge põhimõte see, et üks riik ei saa sekkuda teise riigi avalike teenuste toimimisse. Niisamuti nagu üks riik ei saa nõuda oma kohtute kaudu välisriigi organilt akti vastuvõtmist, ei saa ta ka muuta või tühistada selle organi tehtud akte. Riigil, kelle organiga on tegemist, on nimelt selles suhtes sisuline erandlik kohtualluvus. Seega, niisamuti nagu liikmesriigi kohtud ei saa nõuda teise riigi (liikmesriigi või kolmanda riigi) intellektuaalomandi ametilt patendi väljaandmist selle teise riigi territooriumi jaoks, ei saa need kohtud ka nõuda sellelt ametilt, et see muudaks tema peetavas registris kannet või kustutaks selle, ega isegi seda, et ta teeks erga omnes-avalduse selle kande aluseks oleva patendi kehtivuse kohta. Ainuüksi selle intellektuaalomandi ameti riik võib õiguspäraselt tugineda kohtualluvusele selles valdkonnas. (
16
) Rõhutan, et vastupidi minu esimese ettepaneku 51. joonealuses märkuses mõista antule, on probleem täpselt sama nende nõuete puhul, mille ese on Euroopa patentide riiklike „osade“ registreerimine või kehtivus. (
17
)
17.
Teiselt poolt ei oleks põhimõtteliselt rahvusvahelise tavaõigusega vastuolus see, et liikmesriigi kohtud, kuhu on pöördutud „kohaliku“ kostja vastu esitatud hagiga, mille esemeks on kolmanda riigi patendist tulenevate õiguste rikkumine, teevad selle patendi kehtivuse kohta otsuse menetluse käigus tõstatatud eelneva või täiendava küsimuse raames (kuna kehtiva patendi olemasolu on niisuguse hagi rahuldamise vältimatu eeldus), näiteks juhul, kui kostja on esitanud tühisuse vastuväite.
18.
Nimelt, vastavalt eelmises punktis esitatud selgitusele ning vastupidi Electroluxi väidetele ei ole selles osas otsustav mitte lahendust vajava küsimuse olemus (patendi kehtivus) ega kohaldatavate eeskirjade laad (tühistamise põhjused või väidetava menetlusnormide rikkumise puhul kolmanda riigi õiguses ette nähtud menetluseeskirjad (
18
)), vaid just kuulutatava otsuse laad. Õiguste rikkumise hagi raames ei tee selle liikmesriigi kohtud, kelle poole on pöördutud, mitte kohtulahendit, mille esemeks on asjaomase patendi nõuetekohasus, vaid lihtsalt pakuvad oma arutlusjärgu vahepealses osas välja vastuse (kehtivus või tühisus), mille ainus eesmärk on neile esitatud põhiküsimuse (õiguste rikkumine või selle puudumine) lahendamine. Nende tehtava otsuse resolutsioonis määratakse kindlaks poolte eraõigused. Sellega nõutakse kostjalt välja kahjuhüvitis (jne) juhul, kui õiguste rikkumine on kindlaks tehtud, või vastasel juhul jäetakse hageja hagi rahuldamata. Tingimusel, et niisugusel otsusel on ainult inter partes mõju ja patendi kehtivusega seotud põhjendustega ei ole seotud mingit erga omnes-mõju, ei ületa selline otsus kostja elu- või asukoha liikmesriigi kohtu pädevust. (
19
)
2. Brüsseli Ia määruse sätted
19.
Brüsseli Ia määruse artikli 24 punktis 4 sätestatud erandliku kohtualluvuse eeskiri patentide registreerimise või kehtivuse valdkonnas tuleneb eeltoodud rahvusvahelise tavaõiguse kaalutlustest. Selle eeskirja eesmärk on kaitsta liikmesriigi suveräänsust rahvusvahelises õiguskorras juhul, kui see liikmesriik osaleb kohtuvaidluses, (
20
) tagades, et õiguspäraselt saaksid otsuse teha ainult selle liikmesriigi kohtud. (
21
) Kõnealune eeskiri järgib seda eesmärki isegi liialdatult, sest tuletan meelde, et see takistab liikmesriigi kohtutel arutada teise liikmesriigi välja antud patendi kehtivust lihtsalt eelneva küsimusena õiguste rikkumise menetluse raames. (
22
)
20.
Kuna aga Brüsseli Ia määruse artikli 24 punktis 4 on viidatud üksnes liikmesriikide patentidele, ei saa see säte (ilma selle sõnastust moonutamata) hõlmata kolmandate riikide patente, (
23
) ja lisaks ei ole selles määruses nende suhtes ette nähtud ühtegi samaväärset sätet. Ent Euroopa Kohus otsustas kohtuotsuses Owusu, et ainsad erandid, mida võib teha üldeeskirjast, mis on (nüüd) sätestatud nimetatud määruse artikli 4 lõikes 1, on need, mis on samas määruses „sõnaselgelt sätestatud“ (
24
). Kas selle kõige põhjal peab siiski jõudma, nagu seda teevad BSH, Prantsuse valitsus ja komisjon, paradoksaalsele järeldusele, et samal ajal kui kostja elu- või asukohajärgse liikmesriigi kohtutel puudub kindlalt pädevus otsustada teiste liikmesriikide patentide kehtivuse üle, on nad pädevad (ja lausa kohustatud) lahendama hagisid, mille ese on kolmandate riikide patentide kehtivus?
21.
Ma ei ole (endiselt) sellel seisukohal.
22.
Selles osas tuletan kohe meelde, et kohtuotsuses Owusu jättis Euroopa Kohus oma analüüsist välja selle konkreetse stsenaariumi, mis on käsitlusel käesolevas asjas. (
25
) Nimetatud kohtuotsusest tulenevaid juhtnööre ei saa seega käesolevas asjas kohaldada ilma mööndusteta.
23.
Erinevalt nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjast ei ole käesolevas asjas mitte sugugi küsimus selles, et lisada Brüsseli korra alla sellest täielikult välja jääv erand. Nimelt on selle korra koostajate seisukoht olnud algusest peale see, et patentide registreerimine ja kehtivus on erilised küsimused, mis põhjendavad erandit kohtualluvuse üldeeskirjast, mille kohaselt on pädevad kostja elu- või asukohajärgse liikmesriigi kohtud. Sellest tulenevalt on nad selle jaoks „sõnaselgelt sätestanud“ eeskirja. Asjaolu, et see eeskiri piirdub liikmesriikide patentidega, on lihtsasti seletatav. Brüsseli kord on liidusisene kohtualluvuse kord ning sellega järgitakse liidu enda eesmärke (nimelt siseturu nõuetekohane toimimine ning hiljuti vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala loomine). Sellest tulenevalt on selle korra raames sätestatud erandid üldeeskirjast, sealhulgas patentide registreerimist ja kehtivust puudutav erand, ette nähtud selleks, et jaotada kohtualluvus tsiviil- ja kaubandusasjades liikmesriikide kohtute vahel. (
26
) Kuna aga liidul ei ole pädevust määrata kindlaks kolmandate riikide kohtualluvust, on seevastu loogiline, et selle korra koostajad ei näinud ette niisuguseid erandeid nende kohtute kasuks. Tegelikult ei olnud algul selles korras ette nähtud ühtegi erandit.
24.
Ent eespool toodud selgitust arvestades oleks sellest, et need „sõnaselged“ erandid piirduvad liikmesriikidega, liiga lihtsustav järeldada, et kohtualluvuse üldeeskiri, mille kohaselt on pädevad kostja elu- või asukohajärgse liikmesriigi kohtud, on absoluutne suhetes kolmandate riikidega ja „mööndusteta“ kohaldatav, isegi hagide puhul, mille ese on kolmandate riikide välja antud patentide kehtivus, eirates seega erandlikku kohtualluvust, mida üldiselt nende riikide kohtute puhul selles valdkonnas tunnustatakse. Niisugune tulemus kujutaks endast väga kummalist Brüsseli korra „välismõju“, mida selle algsed koostajad ei olnud kavandanud. (
27
)
25.
BSH, Prantsuse valitsus ja komisjon väidavad aga vastu, et alates Brüsseli Ia määruse vastuvõtmisest sisaldab Brüsseli kord teatud erandeid kolmandate riikide kasuks, nimelt selle määruse artikleid 33 ja 34. Nende menetlusosaliste sõnul soovis liidu seadusandja nende uute artiklitega reguleerida sõnaselgelt ja eelkõige ammendavalt liikmesriikide kohtute ja kolmandate riikide kohtute vahelisi suhteid. Selle raames soovis seadusandja nende arvates lubada liikmesriikide kohtutel loobuda pädevusest kolmanda riigi kohtute kasuks üksnes nendes artiklites ette nähtud asjaoludel, nimelt juhul, kui liikmesriigi kohtusse on pöördutud hagiga (olenemata selle esemest), mis on juba kolmanda riigi kohtu menetluses.
26.
Minu arvates ei ole selline käsitlus veenev. Nagu nähtub Brüsseli Ia määruse artiklite 33 ja 34 sõnastusest ning selle jao pealkirjast, mille alla need artiklid kuuluvad, käsitlevad need artiklid erilist teemat: „riigivälised“lis pendens’i ja seotud menetlused. Kuigi need artiklid reguleerivad vaieldamatult sõnaselgelt ja ammendavalt seda konkreetset teemat, ei viita miski selle määruse sõnastuses sellele, et liidu seadusandja tahtis tegelikult lahendada sedavõrd ühekordsete sätetega kõiki küsimusi, mida tekitavad liikmesriikide ja kolmandate riikide kohtute vahelised suhted, sealhulgas kolmandate riikide suveräänsust puudutavaid küsimusi. (
28
)
27.
Ettevalmistavad materjalid ei too selle kohta rohkem selgust. Kuigi nendest nähtub, nagu kõnealused menetlusosalised meenutasid, et Prantsuse delegatsioon nõukogu juures tegi ettepaneku lisada tulevasse määrusesse täieliku eeskirjade kogumi nende suhete reguleerimiseks (mis lubaks eelkõige, et liikmesriikide kohtutel on võimalik loobuda pädevusest valdkondades, mis kuuluvad kolmanda riigi erandlikku kohtualluvusse) ning liidu seadusandja seda kogumit teksti ei lisanud, ei ole üheski avalikus dokumendis selgitatud, miks ta seda ei teinud (seda kinnitas Prantsuse valitsus teisel kohtuistungil). Ent jällegi ei saa pelgast asjaolust, et seadusandja ei tahtnud kõnealuseid eeskirju lisada, järeldada, et tal oli mingisugune „selge kavatsus“ seoses kõnesoleva küsimusega, ning eelkõige, et ta tegi „poliitilise valiku“, mille kohaselt oleks liikmesriikide kohtud pädevad lahendama küsimusi, mis puudutavad kolmandate riikide suveräänsust, nagu nende riikide väljastatavate patentide kehtivust puudutavaid küsimusi. (
29
) Nimelt võis seadusandjal sama hästi olla soov piirduda „riigivälise“lis pendens’i reguleerimisega ning jätta selleks korraks nii, et muud liikmesriikide ja kolmandate riikide kohtute suhteid puudutavad küsimused, sealhulgas käesolevas kohtuasjas käsitletav vaidlusküsimus, lahendatakse iga liikmesriigi õigusnormide alusel (
30
) või Euroopa Kohtus olemasolevate eeskirjade tõlgendamise teel. (
31
)
28.
Kokkuvõtteks ei nõua BSH, Prantsuse valitsuse ja komisjoni pakutud lahenduse kasutamist ei õigusnormide sätted, mida on tõlgendatud nende kontekstis, ega austus, mida Euroopa Kohus peab liidu seadusandja suhtes üles näitama, järgides institutsioonidevahelist tasakaalu. Arvestades liidu seadusandja kavatsuste „hägusust“ ja vastupidi nimetatud valitsuse seisukohale, ei näitaks Euroopa Kohus üles „ettevaatlikkust“, kui ta tõlgendaks lihtsustatud pöördjärelduse põhjal (vt eespool punkt 20) Brüsseli Ia määrust sedavõrd drastiliselt. (
32
) Seevastu näitaks Euroopa Kohus üles seda „ettevaatlikkust“, kui ta annaks selle määruse põhjal oma tavapäraseid tõlgendusmeetodeid kasutades vastuse, mis on kõige paremini kooskõlas selle määruse eesmärkidega ja sellega seotud kõrgema tasandi õigusnormidega. (
33
)
29.
Selle kohta selgitasin esiteks juba oma esimese ettepaneku punktides 124–134, miks Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõike 1 „mööndusteta“ kohaldamise seisukoht oleks vastuolus selle määrusega taotletavate eesmärkidega. Rõhutan vaid kaht punkti, mida teisel kohtuistungil (uuesti) arutati, nimelt korrakohast õigusemõistmist ja liidus elavate ja asuvate kostjate õiguskaitset.
30.
Esimese punkti kohta olgu märgitud, et kuigi kostja elu- või asukohajärgse liikmesriigi kohtute universaalne pädevus õiguste rikkumise küsimuses aitab kaasa korrakohasele õigusemõistmisele, (
34
) ei oleks selle eesmärgiga kooskõlas see, et need kohtud oleks pädevad (ja kohustatud) lahendama hagisid, mille ese on kolmanda riigi väljastatud patendi kehtivus. Nimelt ei tunnustataks viimati nimetatud riigis mitte kunagi kõnealuste kohtute tehtud lahendit tühisuse kohta ning seega ei saa see praktikas tuua kaasa seda, et selle riigi intellektuaalomandi amet peab oma registrites vastava paranduse tegema.
31.
Teise punkti osas oleks selline lahendus samuti probleemne. Nimelt võiks see praktikas kohustada liidus elavaid või asuvaid isikuid, kes on kolmandate riikide patendi omanikud, osalema oma elu- või asukohajärgse riigi kohtutes kasututes (eelmises punktis selgitatud põhjustel) või lausa pahatahtlikes tühisuse tuvastamise menetlustes, mille algatamist on taotlenud nende konkurendid ainult nende kiusamiseks. (
35
)
32.
Teiseks tuletan meelde, et kuna liit peab oma pädevust teostades järgima rahvusvahelist õigust, sealhulgas tavaõigust, peab Brüsseli Ia määrust tõlgendama selle õigusega kooskõlas. (
36
) Eelmises jaos toodud selgitusi arvestades on mul aga suuri kahtlusi selles osas, et kõnealust määrust saaks tõlgendada nii, nagu pakkusid välja BSH, Prantsuse valitsus ja komisjon. Nimelt ei saa Brüsseli kord ühtaegu tugineda universaalsusele, kui asi puudutab liidu kodanikust kostjat, (
37
) ning võtta arvesse üksnes liikmesriikide suveräänsust, eirates kolmandate riikide oma. (
38
)
B.
„Peegelduva mõju“ teooria
33.
Arvestades ühelt poolt kõiki puudusi, mis on Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõike 1 „mööndusteta“ kohaldamise seisukohal, kuid teiselt poolt ka asjaolu, et selles määruses ei sisaldu (veel) sõnaselget erandit selle määruse artiklis 24 käsitletud valdkondade puhul, kui asi puudutab kolmandaid riike, pakkusin oma esimese ettepaneku punktis 147 ja sellele järgnevates punktides välja lahenduse (mis on samuti valdkondadeülene, sest seda saaks kohaldada ühtemoodi kõikide nende valdkondade suhtes (
39
)), mille ajendiks on „peegelduva mõju“ teooria, mille töötas palju aastaid tagasi välja Droz. (
40
)
34.
Selle kohaselt peaks sisuliselt leidma, et kuigi liikmesriikide kohtutel on vastavalt Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõikes 1 ette nähtud üldeeskirjale (kuna puuduvad vastupidised sätted) pädevus kolmandaid riike puudutavate kohtuvaidluste lahendamiseks kõnealustes valdkondades, on selle eeskirja kontekstipõhise ja teleoloogilise tõlgenduse kohaselt neil siiski lubatud jätta see pädevus teostamata. Kuigi Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses Owusu, et see eeskiri on põhimõtteliselt „kohustuslik“, leian niisamuti nagu Droz, et sellise kohustusliku „iseloomu“ rakendamise nõudmine ka selliste juhtumite suhtes „läheks liiga kaugele“ (
41
).
35.
Praktikas tuleneks sellest, et kui liikmesriigi kohtutele esitatakse selline hagi „kohaliku“ kostja vastu, mille ese on näiteks kolmanda riigi patendi kehtivus, oleks Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõike 1 kohaselt nendel kohtutel lubatud kasutada oma riigisisese õigusega ette nähtud pädevust (olenemata selle laadist, sealhulgas nende rahvusvahelise eraõiguse normidest tulenevat pädevust), et asja lahendamisest loobuda. Ka juhul, kui neile kohtutele on samasuguse kostja vastu esitatud kolmanda riigi patenti puudutav õiguste rikkumise hagi ning see kostja on esitanud tühisuse vastuväite, võivad need kohtud keelduda selle vastuväite kohta otsuse tegemistest ning vajaduse korral peatada selle hagi menetlemine seniks, kuni patendi väljastanud kolmanda riigi ametiasutused on teinud otsuse selle kehtivuse kohta, viisil, mis „peegeldab“ selle määruse artikli 24 punktist 4 tulenevat lahendust. (
42
)
36.
Nagu ma oma esimeses ettepanekus üksikasjalikult selgitasin, on selle tõlgenduse eeliseks minu arvates see, et nõnda pakutakse käsitletavale probleemile lahendus, mis on vaieldamatult pragmaatiline ning järgib samas õigusnormi sätete piire. (
43
) Nimelt, kui liikmesriikide kohtud ei ole täiesti pädevusest ilma jäetud, vaid neil on lihtsalt võimalus mitte otsustada, jätab see lahendus neile teatava paindlikkuse iga konkreetse kohtuasja asjaolude arvesse võtmiseks ning vajaduse korral selle pädevuse teostamiseks juhul, kui pooltel ei ole võimalust õiglasele kohtumenetlusele asjasse puutuva kolmanda riigi kohtutes, et vältida õigusemõistmisest keeldumist. (
44
)
37.
Vastupidi sellele, mida väitis Prantsuse valitsus teisel kohtuistungil, ei seaks selline tõlgendus kahtluse alla Brüsseli korra „üldist ja järjepidevat“ (
45
) iseloomu. Esiteks ei ole selle tõlgenduse kohaselt kõnesolevat küsimust Brüsseli korra alt välja jäetud ega täielikult iga liikmesriigi õiguse alla antud. See küsimus oleks ikkagi reguleeritud Brüsseli korra alusel. See kord näeks lihtsalt lahendusena ette osalise ja piiritletud viite selle kohtu riigi õigusele, mille poole on pöördutud. (
46
) Teiseks aitab see tõlgendus kaasa just selle korra järjepidevusele. Nimel tagab see, et selle raames lahendatakse sarnaseid olukordi analoogselt.
38.
BSH (
47
), Prantsuse valitsus ja komisjon kordasid teisel kohtuistungil samuti kriitikat, mida nad olid juba väljendanud oma esimestes seisukohtades ja mille kohaselt see, kui liikmesriikide kohtutele antakse võimalus jätta asjaomastes valdkondades oma riigisisese õiguse alusel otsus tegemata, kahjustab kohtualluvuse ettearvatavust ning seega õiguskindlust ja Brüsseli Ia määruse ühetaolist kohaldamist viisil, mis on vastuolus kohtuotsuse Owusu „mõttega“.
39.
Mina aga ei ole endiselt selles veendunud. Esiteks ei antaks, nii nagu kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Owusu, liikmesriikide kohtutele ulatuslikku kaalutlusõigust jätta oma pädevus teostamata igas„välises“ kohtuvaidluses (mis kahjustaks tõsiselt nende pädevuse ettearvatavust), (
48
) vaid tunnustataks nende kitsast kaalutlusõigust loobuda pädevusest teatud valdkondades niivõrd, kuivõrd see „peegeldab“ Brüsseli Ia määruse artikli 24 alusel kohaldatavaid lahendusi.
40.
Teiseks, selles osas, mis puudutab Brüsseli Ia määruse ühetaolist kohaldamist kõikides liikmesriikides, on nendes riikides laialdaselt tunnustatud, et riigi kohtud ei peaks kõnealuseid küsimusi arutama juhul, kui asjasse puutub mõni teine riik. (
49
) Niisiis on liikmesriikide kohtutel üldiselt oma riigisiseses õiguses pädevus loobuda asja lahendamisest niisuguses olukorras. (
50
) Ehkki see, millistel konkreetsetel tingimustel nad seda teevad, võib liikmesriigiti põhimõtteliselt erineda, meenutan lõpetuseks, et nagu on selgitatud minu esimese ettepaneku punktides 150 ja 152, piirab liidu õigus liikmesriigi õigust üsna märkimisväärses ulatuses. Sellega on tagatud, et sellist lahendust kohaldatakse piisavalt järjepidevalt kogu liidus.
41.
Prantsuse valitsus väitis teisel kohtuistungil veel, et niisuguse erandliku kohtualluvuse eeskirjade „peegelduva mõju“ tunnustamise tagajärjel tuleks lahendada palju praktilisi küsimusi (millistel asjaoludel peab asjaomane kohus pädevusest loobumise asemel pigem menetluse peatama, selle kohtu võimalus otsustada niisuguse meetme võtmine omal algatusel jne), mida Euroopa Kohus ei saa teha kohtupraktika teel. Tegelikult ei peaks Euroopa Kohus minu arvates leiutama ammendavat pädevusest loobumise korda, vaid kehtestama teatud liidu õigusest tulenevad nõuded ning laskma ülejäänu kindlaks määrata iga liikmesriigi õigusnormidega (
51
) (seniks, kuni liidu seadusandja lisab ise Brüsseli Ia määrusesse niisuguse korra).
C.
Võimalik „kolmas tee“
42.
Teatud küsimused, mis Euroopa Kohus teise kohtuistungi jaoks esitas, ning komisjoni vastused viitavad „kolmanda tee“ võimalusele, mis oleks ühtaegu sihipärasem (patentide registreerimise ja kehtivuse kohta) ja radikaalsem kui minu välja pakutud lahendus (tunnistan, et ma ei tulnud selle võimaluse peale oma esimese ettepaneku koostamise käigus).
43.
See „kolmas tee“ oleks Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõike 1 tõlgendamine selle konteksti (vt eespool punkt 23) ja rahvusvahelist tavaõigust (vt eespool punktid 14–18) arvesse võttes nii, et sellega ei ole kostja elu- või asukohajärgse liikmesriigi kohtutele antud mingit pädevust nende hagide lahendamiseks, mille ese on kolmandate riikide patentide registreerimine või kehtivus. (
52
) Peale selle, kui sellise patendi kehtivuse küsimus esitatakse, nagu käesolevas asjas, õiguste rikkumise hagi raames esitatud vastuväite teel, on selle sättega nendele kohtutele antud pädevus lahendada see küsimus üksnes eelneva küsimusena, (
53
) ainuüksi hagi lahendamise eesmärgil. (
54
) Selle sättega ei ole neile antud pädevust anda patendi kehtivust käsitlevatele põhjendustele erga omnes-mõju (või veelgi vähem esitada oma kohtulahendi resolutsioonis selle kohta niisuguse mõjuga seisukoht). (
55
)
44.
Praktikas tähendaks see, et kuigi Brüsseli Ia määrus oleks kohaldatav niisuguste hagide (või vastuväidete) suhtes, kui kostja elu- või asukoht on liidus, ei oleks sellega antud pädevust (ega erga omnes-mõjuga seisukoha esitamise õigust) mitte ühelegi liikmesriigi kohtule. Järelikult, kui sellisele kohtule esitatakse niisugune hagi „kohaliku“ kostja vastu, peaks see kohus tunnistama, et tal ei ole pädevust seda lahendada (või õiguste rikkumise hagi raames esitatud tühisuse vastuväite puhul piirama oma otsuse mõju pooltega), ning seda kõnealuse määruse alusel. (
56
)
45.
Sellel tõlgendusel oleks mitu eelist. Kõigepealt, teoreetilisest küljest, kui Euroopa Kohus leiaks, et liikmesriikide kohtutel ei ole Brüsseli korra alusel mingit pädevust tühistada kolmandate riikide patente (või anda õiguste rikkumise hagi raames mõnele oma järeldusele erga omnes-mõju), teeks Euroopa Kohus küll radikaalsed, aga siiski loogilised (ning seega täiesti põhjendatavad) järeldused käesoleva ettepaneku punktides 14–18 kirjeldatud rahvusvahelise tavaõiguse kaalutlustest.
46.
Peale selle kindlustaks see tõlgendus praktikas teatud järjepidevuse „liidusiseselt“ kasutatavate lahenduste ja nende lahenduste vahel, mida kasutatakse suhetes kolmandate riikidega, ning sealjuures järgitaks jällegi Brüsseli Ia määruse artikli 24 punkti 4 sõnastust. (
57
) See peegeldaks ka võrdlevas õiguses, iseäranis liikmesriikide õiguses olemasolevaid lahendusi. (
58
)
47.
Viimase punktina oleks selle tõlgenduse eeliseks pakkuda tõstatatud probleemile lahendust, mis on täiesti ühetaoline (kuna liikmesriikide kohtute pädevuse puudumine tuleneks otse Brüsseli Ia määrusest, olles ühtemoodi kohaldatav kogu liidus) ja ettenähtav (sest nendele kohtutele ei jäetaks mingit kaalutlusruumi seoses asja lahendamise vajalikkusega). Seega oleks see täielikult kooskõlas kohtuotsuse Owusu „mõttega“.
48.
Ent niisugune Brüsseli Ia määruse tõlgendamine annaks alust teatavale kriitikale. Kõigepealt võiks teoreetilisest küljest väita vastu, et see tõlgendus ei sobi kokku Brüsseli Ia artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kohtualluvuse eeskirja loogikaga. See eeskiri põhineb määratud kohtute ja asjaomase kostja vahelistel isiklikel seostel. Selle alusel ja nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 6, hõlmab nende kohtute pädevus põhimõtteliselt kõiki nõudeid, mis on esitatud asjaomase kostja vastu. Selle eeskirjaga ei ole iseenesest tehtud mingit vahet kohtuvaidluse valdkonna alusel.
49.
Sellel vastuväitel on siiski oma piirid. Faktiliselt on „liidusisestes“ olukordades jäetud teatud valdkonnad kostja elu- või asukohajärgse liikmesriigi kohtute alluvusest välja teiste Brüsseli Ia määruse sätete (eriti selle artikli 24) alusel. Seega tuleks lihtsalt möönda, et sama kehtib vahel ka kohtuvaidluste puhul, mis puudutavad kolmandaid riike, nõustudes, et selle määruse artikli 4 lõike 1 enda raames on selle kohtualluvuse suhtes olemas teatud vaikimisi piirangud, mida nõuab rahvusvaheline tavaõigus.
50.
Järgmiseks võib välja tuua, et paljud Brüsseli õigusakte käsitlevad ametlikud aruanded, (
59
) lõik arvamusest 1/03 (
60
) ja Brüsseli Ia määruse põhjenduse 24 teine lõik (
61
) annavad alust arvata, et liikmesriikide kohtud on selle määruse artikli 4 lõike 1 alusel tõepoolest pädevad lahendama niisuguseid küsimusi nagu patentide registreerimine või kehtivus, kui asjasse puutub kolmas riik.
51.
Siiski on vastuväitel jällegi piirid. Esiteks, lisaks sellele, et kõnealustes aruannetes ei ole nendes esitatud seisukohta tõendatud, ei ole neis ka pakutud Brüsseli korra autentset tõlgendust, vaid need kujutavad endast parimal juhul vabatahtlikku juhendit selle tõlgendamise jaoks. (
62
) Teiseks, kuna arvamus 1/03 ei puuduta iseenesest käesoleva kohtuasja keskmes olevat probleemi, (
63
) võib kõnealust lõiku käsitada kui obiter dictum’it, mida võib teatud määral nüansseerida ja täpsustada, ja mitte kui Euroopa Kohtu kindlat seisukohta selle küsimuse kohta. (
64
) Kolmandaks oleks ebakõla Brüsseli Ia määruse põhjendusega 24 väga suhteline. (
65
)
52.
Lõpetuseks, praktilisest küljest võiks Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõike 1 niisugust tõlgendamist kritiseerida sellest tuleneva lahenduse jäikuse tõttu. Nimelt, kui liikmesriikide kohtutel puuduks (täielikult) pädevus lahendada hagisid, mille ese on kolmandate riikide patentide registreerimine või kehtivus, ei oleks nendel kohtutel mingit kaalutlusruumi selleks, et kaaluda pädevusest loobumise vajalikkust. Nad oleksid kohustatud seda igal juhul tegema. Teatud juhtudel võivad menetlusosalised olla selle tõttu kohustatud pöörduma kolmanda riigi kohtu poole, kes ei taga õiglast kohtumenetlust. Kõnealustel liikmesriigi kohtutel ei oleks sellistel juhtudel võimalust kohtuvaidlust lahendada.
53.
Selle kriitika põhjendatus on taaskord suhteline. Kuigi niisugune kaalutlusruum on minu arvates teatud kontekstis hädavajalik, (
66
) on selle vajalikkus vaieldavam käesolevas asjas arutatava konkreetse juhtumi puhul. Liikmesriikide kohtud ületaksid rahvusvahelise tavaõigusega seatud piire, kui nad peaksid esitama erga omnes-seisukoha kolmanda riigi patendi tühisuse kohta, isegi kui põhjuseks on „vajalikkus“ (asjaolu, et selle kolmanda riigi kohtud ei taga õiglast kohtumenetlust) ning nende otsus jääks ikkagi ilma praktilise väärtuseta. (
67
) Pealegi, kuigi sellest tuleneks eelkõige, et liidus elava või asuva kolmandate riikide patentide omaniku konkurent ei saa kunagi esitada niisuguse patendi tühisuse hagi liikmesriikide kohtutesse, võiks selline konkurent ikkagi vaidlustada patendi kehtivuse täiendava küsimuse raames, näiteks õiguste rikkumise hagi raames, mis võidakse tema vastu esitada (tingimusel, et tema enda elu- või asukoht on liidus), või selle omaniku vastu esitatud vastutuse „negatiivse tunnistamise“ nõude raames. Seega ei jääks ta nendes kohtutes täiesti ilma kaitseta kolmandate riikide alusetute patentide eest.
III. Ettepanek
54.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Svea Hovrätti (Svea apellatsioonikohus, Rootsi) kolmandale eelotsuse küsimusele järgmiselt.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 24 punkti 4
tuleb tõlgendada nii, et
see säte ei ole kohaldatav kolmandas riigis registreeritud patendi kehtivuse suhtes. Kui aga liikmesriikide kohtutel on pädevus mõne muu selle määruse eeskirja alusel, võivad nad jätta selle küsimuse lahendamata.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Ettepanek kohtuasjas BSH Hausgeräte (C‑339/22, edaspidi minu esimene ettepanek, EU:C:2024:159).
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1; edaspidi „Brüsseli Ia määrus“).
(
4
)	Vastavalt Münchenis (Saksamaal) 5. oktoobril 1973 alla kirjutatud Euroopa patentide väljaandmise konventsioonis ette nähtud menetlusele (edaspidi „Euroopa patendikonventsioon“).
(
5
)	Vt Brüsseli Ia määruse põhjendus 13 ja artikli 4 lõige 1.
(
6
)	Vähemalt juhul, kui nagu käesolevas asjas ei reguleeri ükski rahvusvaheline leping liidu (või selle kohtu liikmesriigi, mille poole on pöördutud) ja asjaomase kolmanda riigi vahelist küsimust (vt minu esimese ettepaneku punktid 23 ja 135–138).
(
7
)	Vt selle kohta 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus IRnova (C‑399/21, „kohtuotsus IRnova, EU:C:2022:648, punktid 40 ja 48 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
8
)	Õiguste rikkumise süüteo kohaks on (tingimata) selle riigi territoorium, kes andis välja asjaomase patendi, sest vastavalt territoriaalsuse põhimõttele piirdub patendiga antud õiguste ulatus selle territooriumiga.
(
9
)	1. märtsi 2005. aasta kohtuotsus (C‑281/02, edaspidi „kohtuotsus Owusu, EU:C:2005:120, punktid 10 ja 11 ning 24–26). See kohtuotsus puudutab 27. septembril 1968. aastal Brüsselis alla kirjutatud konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1978, L 304, lk 36), mis asendati hiljem nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42), mis omakorda asendati Brüsseli Ia määrusega. Sellegipoolest tuleb tagada järjepidev tõlgendamine selles osas, mis puudutab nende õigusaktide kohaldamisala ja nende samaväärseid sätteid (vt eelkõige kohtuotsus IRnova (punktid 29 ja 37)).
(
10
)	Küsimus tekib mutatis mutandis ka juhul, kui liidu kohtule on esitatud kohtuasi, mis on hõlmatud erandliku kohtualluvuse kokkuleppega. Nimelt näeb Brüsseli Ia määruse artikkel 25 ette, et liikmesriikide kohtud peavad põhimõtteliselt sellist kokkulepet järgima, juhul kui selle kokkuleppega on määratud teise „liikmesriigi“ kohtute pädevus, kuid selles määruses ei ole mainitud olukorda, kus kokkuleppega on määratud kolmanda riigi kohtu pädevus. Arvestades käesoleva ettepaneku eesmärki, keskendun kolmandate riikide patentide registreerimist ja kehtivust puudutavatele kohtuvaidlusele, kuid käsitlen kohati neid muid võimalusi.
(
11
)	Samamoodi oleks liikmesriigi kohtud pädevad ja kohustatud kohtuasja lahendama juhul, kui nende poole on pöördutud vaatamata kolmanda riigi kohtute kasuks sõlmitud erandliku kohtualluvuse kokkuleppele, kuna Brüsseli Ia määruses ei ole ette nähtud vastupidist eeskirja.
(
12
)	Vt eelkõige Parrish, A., „Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach“, Stephan, P. B., ja Cleveland, S. A. (toim), The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U.S. Foreign Relations Law, Oxford Academic, New York, 2020, lk 303–318; Roorda, L., ja Ryngaert, C., „Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters“, Forlati, S., ja Franzina, P. (toim), Universal Civil Jurisdiction – Which Way Forward?, Brill, Leyde, 2020, lk 74–95, ja Mills, A., „Rethinking Jurisdiction in International Law“, The British Yearbook of International Law, 84. kd, nr 1, 2014, lk 187–239.
(
13
)	Mõned välisriigi kohtud leiavad, et rahvusvaheline tavaõigus või rahvusvaheline viisakus (comitas gentium) takistavad neil teha otsust välisriigi patendi õiguste rikkumise kohta (vt eelkõige United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Ühendriikide föderaalringkonna apellatsioonikohus, Ameerika Ühendriigid), 1. veebruar 2007, Jan K. Voda, M. D. vs. Cordis Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007). See ei ole nii. Tavaõiguse osas ma just selgitasin, miks. Comitas gentium’i osas kujutab asjaolu, et ühe riigi kohus jõustab teise riigi dokumenti, just vastupidi endast viisakusavaldust selle riigi suhtes (vt Supreme Court (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus), 27. juuli 2011, Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, (2011) UKSC 39, punktid 104, 105 ja 109).
(
14
)	Vt analoogia alusel kohtuotsus Owusu (punktid 30 ja 31).
(
15
)	Nimelt võivad erinevate riikide vahel olla tavaõiguse tähenduses piisavad seosed, nagu käesoleval juhul. Riigid võivad vähendada niisuguse kohtualluvuste kattumise puhul esinevat paralleelsete menetluste ja omavahel vastuolus olevate otsuste riski kas riigisiseste lahenduste teel (nagu doktriin forum non conveniens (ebasobiv kohtupidamise koht) common law’ riikides või lis pendens’i eeskirjad tsiviilõiguse riikides) või sõlmides omavahel rahvusvahelisi lepinguid, millega jaotatakse kohtualluvus tsiviil- ja kaubandusasjades vastavate riikide kohtute vahel.
(
16
)	Vt minu esimese ettepaneku punkt 61 ja 52. joonealune märkus ning seal sisalduvad viited. Vt peale selle Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun, Pariis, Dalloz, 1972, nr 156; Mayer, P., „Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence“, Revue critique de droit international privé, nr 54, 1979, lk 362 ja 374–376, ning Pataut, E., Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé), LGDJ, Pariis, 1999, nr 4–11, 48, 97 ja 359. Niisugused rahvusvahelise tavaõiguse kaalutlused on kohaldatavad enamikus teistes Brüsseli Ia määruse artiklis 24 viidatud valdkondades. Liikmesriigi kohtud ei saa seega eespool punktis 16 toodud põhjustel lahendada hagi, mille esemeks on välisriigi teist tüüpi avaliku registri kande kehtivus (artikli 24 punkt 3). Need kohtud ei saa ka lahendada hagi, mille ese on kohtuotsuse täitmine teises riigis (artikli 24 punkt 5), arvestades iga riigi erandlikku kohtualluvust selleks, et teostada sunnimeedet oma territooriumil (vt Alalise Rahvusvahelise Kohtu otsus kohtuasjas Prantsusmaa vs. Türgi („kohtuasi S. S. Lotus“), 7. september 1927, PCIJ 1927, A‑seeria 10, lk 18). Lõpetuseks on (ilmselt) rahvusvahelise tavaõigusega vastuolus see, et liikmesriigi kohus otsustab välisriigis asuvat kinnisasja puudutava õiguse kehtivuse üle (artikli 24 punkt 1, esimene osa), arvestades seoseid sellise otsuse ja iga riigi territoriaalse suveräänsuse vahel (vt Mills, A., op. cit., lk 204). Seevastu ei teki selliseid tavaõiguse küsimusi kinnisasjade üürimise valdkonnas (artikli 24 punkti 1 teine osa) ega äriühingute õiguspärasuse ja nende organite otsuste kehtivuse osas (artikli 24 punkt 2).
(
17
)	Kui jätta kõrvale Euroopa Patendiameti pädevus (vt Euroopa patendikonventsiooni artiklid 99–105), saab sellist patenti nimelt tühistada vaid „osade“ kaupa riigi kohtutes. Taaskord saab ainuüksi selle riigi kohus, kus üks „osa“ on registreeritud, selle tühistada ja määrata selle kustutamise riiklikust registrist, olenemata sellest, et Euroopa patentide tühistamise alused on ette nähtud Euroopa patendikonventsioonis (artikkel 100) ja et käesolevas asjas on asjaomase patendi Türgi „osal“ sama sisu kui Rootsi „osal“.
(
18
)	Kuigi kostja elu- või asukohajärgse liikmesriigi kohtud saavad lahendada kolmanda riigi patenti puudutavat õiguste rikkumise hagi, peavad nad tingimata hindama patendist tulenevate õiguste rikkumist (ja selle kehtivust) asjaomase kolmanda riigi õiguse seisukohast. Kui kõik riigid võivad kehtestada patendiõiguse, on igal riigil vastav erandlik kohtualluvus oma territooriumi jaoks välja antavate patentide suhtes. Üksnes asjasse puutuv riik võib määrata kindlaks nende patentidega antud õigused ja nende kehtivuse tingimused (vt selle kohta Mayer, P., op. cit., lk 349–351).
(
19
)	Vt minu esimese ettepaneku punktid 44 ja 62. Vastupidi Electroluxi väitele ei mõjuta liikmesriikide kohtualluvust patentide territoriaalsuse põhimõte, mida on tunnustatud eelkõige tööstusomandi kaitse Pariisi konventsioonis, mis kirjutati alla Pariisis (Prantsusmaa) 20. märtsil 1883, mis vaadati viimati läbi 14. juulil 1967 Stockholmis (Rootsi) ning mida muudeti 28. septembril 1979 (United Nations Treaty Series, 828. kd, nr 11851, lk 305) (artikkel 4a), ja Euroopa patendikonventsioonis (artikli 2 lõige 2). Need lepingud tegelikult seda küsimust ei mõjuta. Kuigi selle põhimõtte kohaselt annab patent kaitse, mis on piiratud selle riigi territooriumiga, kus see on välja antud, ning sõltub selle riigi õigusest, ei keela see välisriigi kohtutel otsustada õiguste rikkumise ega isegi asjaomase patendi kehtivuse üle (menetluse käigus tõstatatud eelneva küsimusena) (vt analoogia alusel 19. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, punkt 30). Kõnealune põhimõte nõuab üksnes, et need kohtud teeksid seda sellesama riigi õigust arvestades, ning see nõue tuleneb pealegi juba tavaõigusest (vt eespool 18. joonealune märkus).
(
20
)	Erandliku kohtualluvuse eeskirjad menetluste puhul, mille esemeks on avalike registrite kannete kehtivus, ja eeskirjad kohtuotsuste täitmise valdkonnas, mis on kehtestatud vastavalt kõnealuse artikli punktides 3 ja 5, ning isegi selle artikli punkti 1 esimeses osas kehtestatud erandliku kohtualluvuse eeskiri kinnisasjaõiguse valdkonnas väljendavad minu arvates samuti rahvusvahelist tavaõigust. Seevastu eeskiri kinnisasja üürimise ja äriühingute õiguspärasuse (jne) kohta, mis on kehtestatud vastavalt kõnealuse artikli punkti 1 teises osas ja punktis 2, tulenevad lihtsalt korrakohase õigusemõistmise kaalutlustest. Vt käesoleva ettepaneku 16. joonealune märkus, minu esimese ettepaneku punkt 126 ja 113. joonealune märkus ning seal esitatud viited ning Pataut, E., op. cit., nr 4–11, 357 ja 385.
(
21
)	Oma eesmärgi kohaselt on need eeskirjad oma olemuselt kohustuslikud ning „kehtivad erilise õigusjõuga […] kohtute suhtes“ (13. juuli 2006. aasta kohtuotsus GAT (C‑4/03, „kohtuotsus GAT, EU:C:2006:457, punkt 24)). Liikmesriigi kohtud, kuhu esitatakse põhiküsimusena hagi, mis puudutab eelkõige teise liikmesriigi patendi kehtivust, peavad omal algatusel tuvastama, et nad ei ole selles asjas pädevad (vt Brüsseli Ia määruse artikkel 27). Lisaks ei saa kohtulahendit, mille need kohtud on teinud kõnealuseid eeskirju rikkudes, teises liikmesriigis tunnustada ega täita (vt selle määruse artikli 45 lõike 1 punkt e).
(
22
)	Vt selle lahenduse kriitikat minu esimese ettepaneku punktides 41–63.
(
23
)	Vt kohtuotsus IRnova (punktid 34 ja 35).
(
24
)	Kohtuotsus Owusu (punkt 37).
(
25
)	Vt kohtuotsus Owusu (punktid 48–52) ja minu esimese ettepaneku punktid 119 ja 155. Seda tehes järgis Euroopa Kohus kohtujurist Léger’ ettepanekut selles kohtuasjas (C‑281/02, EU:C:2004:798, punktid 69–71, 217 ja 280).
(
26
)	See nähtub selgelt Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõike 1 ja artikli 5 lõike 1 koostoimes tõlgendamisest.
(
27
)	Vt Droz, G., op. cit., nr 165; de Vareilles-Sommières, P., „The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down“, de Vareilles-Sommières, P. (toim), Forum Shopping in the European Judicial Area, Hart Publishing, London, 2007, lk 101–114; Schauwecker, M., „Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U.S. Patent?“, TTLF Working Paper, nr 10, 2011, lk 43, ning Mills, A., „Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local?“, The International and Comparative Law Quarterly, 65. kd, nr 3, 2016, lk 541–579, eriti lk 541, 542, 568 ja 569.
(
28
)	Vt minu esimese ettepaneku punkt 118 ja 108. joonealune märkus ning seal esitatud viited.
(
29
)	Märgin selle kohta, et Prantsuse delegatsioon nõukogu juures tegi samuti ettepaneku märkida Brüsseli Ia määrusesse sõnaselgelt, et juhul, kui liikmesriigi kohtusse on pöördutud hagiga, mis käsitleb valdkonda, mille kohta on selle määruse artiklis 24 ette nähtud erandliku kohtualluvuse eeskiri, kuid mis puudutavad kolmandat riiki, kohaldatakse selle määruse artikli 4 lõikes 1 ette nähtud üldeeskirja (vt 27. märtsi 2012. aasta dokument 8205/12 „Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I)“ (Prantsusmaa delegatsiooni teatis tsiviilõiguse töörühmale (Brüssel I)), lk 5, „Artikkel 34(1)“). Ent liidu seadusandja ei lisanud teksti ka seda täpsustust. Paistab, et liidu seadusandja ei soovinud võtta „selget“ seisukohta, vaid vastupidi jätta käesolevas asjas arutatav küsimus lahtiseks.
(
30
)	Viitan Saksamaa delegatsiooni teatisele, milles on märgitud, et see delegatsioon on Prantsusmaa delegatsiooni ettepaneku vastu põhjusel, et „Brüsseli I määrusega ei reguleerita lõplikult liikmesriikide kohtute ja kolmandate riikide kohtute pädevuse jaotust rahvusvahelisel tasandil“ ning et see peab ka edaspidi nii jääma (Euroopa Liidu Nõukogu 9. septembri 2011. aasta dokument 13756/11 ADD 1, Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I) (Saksamaa delegatsiooni teatis tsiviilõiguse töörühmale (Brüssel I)), lk 3).
(
31
)	Vt Hess, B., „The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast)“, Think Tank European Parliament, 2011, lk 13: „Komisjon ei võtnud üle õiguskirjanduses välja pakutud ettepanekut, mille kohaselt [Brüsseli I määruse] artikli 22 erandliku kohtualluvuse alused peaksid välistama ka liidu kohtute pädevuse analoogsetes olukordades, mis leiavad aset kolmandates riikides (niinimetatud peegelduv mõju). See lahendus tundub vastuvõetav, sest peegelduva mõju kindlaksmääramist võib pidada määruse tõlgendamise küsimuseks, mida võib vajaduse korral lahendada Euroopa Kohus […]“ (kohtujuristi kursiiv).
(
32
)	Selle tõlgenduse kõige dramaatilisem tagajärg (kuna see on praktilisest ja majanduslikust küljest eriti oluline) oleks kolmandate riikide kasuks sõlmitud kohtualluvuse kokkulepete soovitava toime järsk vähendamine (sest määruses ei ole ühtegi erandit, mis käsitleks neid kokkuleppeid). Ma tõendasin oma esimese ettepaneku punktides 129–131 piisavalt, et sellist tõlgendamist ei saa toetada.
(
33
)	Vastupidi Prantsuse valitsuse väidetele ei „ennetaks“ Euroopa Kohus nõnda toimides „liidu seadusandja arvamust“. Nimelt ei takista miski liidu seadusandjal käsitleda (lõpuks) seda küsimust Brüsseli korra järgmise uuesti sõnastamise käigus ning võtta selles küsimuses vastu sõnaselged eeskirjad, mis asendaksid Euroopa Kohtu kasutatud tõlgendust.
(
34
)	See võimaldab samal kohtul teha üldine lahend „mitmes riigis“ toimunud riigisisestest patentidest tulenevate õiguste rikkumist käsitlevate hagide kohta, mille ese ja nõuded on samad või analoogsed (eriti Euroopa patentide erinevad „osad“) nagu need, mis käesolevas asjas esitas BSH, vältides nõnda omavahel vastuolus olevate otsuste riski.
(
35
)	Vt selle kohta Droz, G., op. cit., nr 168.
(
36
)	Vt eelkõige 16. juuni 1998. aasta kohtuotsus Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293, punkt 46); 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, punkt 47) ja 26. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu (C‑401/19, EU:C:2022:297, punkt 70).
(
37
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 5 ja 6.
(
38
)	Või siis austades seda suveräänsust väga osaliselt ja kaudselt, Brüsseli Ia määruse artiklites 33 ja 34 ette nähtud lis pendens’i mehhanismi raames sõltuvalt sedavõrd juhuslikest ja suvapõhistest asjaoludest nagu küsimus, kas on pöördutud asjaomase kolmanda riigi kohtutesse ja kas seda on tehtud enne kostja elu- või asukohajärgse liikmesriigi kohtutesse pöördumist (vt käesoleva ettepaneku punkt 25).
(
39
)	Ehkki eespool käsitletud rahvusvahelise tavaõiguse kaalutlused puudutavad üksnes osa neist valdkondadest (vt käesoleva ettepaneku 16. ja 20. joonealune märkus), on Brüsseli Ia määruse ülesehitusel ja eesmärkidel põhinevad „peegelduva mõju“ põhjendused kohaldatavad samamoodi ka kõikide nende valdkondade suhtes. Peale selle oleks see lahendus kasutatav ka (kuid erinevatel põhjustel) kolmanda riigi kohtu kasuks sõlmitud erandliku kohtualluvuse kokkuleppega hõlmatud vaidlustes.
(
40
)	Vt Droz, G., op. cit., nr 164–169.
(
41
)	Droz, G., op. cit., nr 167.
(
42
)	Vt selle lahenduse kohta minu esimese ettepaneku punktid 77–94. Juhud, mil liikmesriikide kohtutel on lubatud otsustamisest loobuda, langevad„peegelduva mõju“ teooria raames nimelt kokku Brüsseli Ia määruse artikli 24 esemelise kohaldamisalaga. Tõsi küll, selle tagajärjel laiendataks rahvusvahelises õiguskorras seda tühisuse vastuväiteid puudutavat lahendust, kuigi rahvusvaheline tavaõigus seda ei nõua (ja ka mina ise kritiseerisin selle põhjendatust oma esimese ettepaneku punktides 41–63). Sellegipoolest on selline tagajärg vajalik „sisemiste“ ja „väliste“ lahenduste vahelise kooskõla nimel, mille tagamine on selle teooria eesmärk (teisena nimetatud lahendused „peegeldavad“ esimesi). Igal juhul tasakaalustab vastuväidet asjaolu, et, vastupidi sellele, mida nõutakse „liidusiseselt“, ei kohusta pakutud lahendus liikmesriikide kohtuid loobuma selle vastuväite kohta otsuse tegemisest. Nad võivad seda teha, juhul kui nad peavad seda otstarbekaks (mis ei ole nii probleemne).
(
43
)	On alust kahelda Prantsuse valitsuse selle argumendi tugevuses, mille kohaselt oleks see probleemile vaid osaline lahendus, sest miski ei takista kohtutel, kuhu on pöördutud, jätta see võimalus kasutamata ning näiteks tunnistada kolmanda riigi patent tühiseks. Ühelt poolt on see risk rohkem teoreetiline kui tegelik, kuna liikmesriikide kohtud ei pea end tavapäraselt pädevaks otsustama välismaa patentide kehtivuse üle (vt eespool 49. joonealune märkus). Teiselt poolt, kui liikmesriigi kohtud peaksid niimoodi toimima, oleks sellest tulenev rahvusvahelise tavaõiguse rikkumine omistatav üksnes sellele liikmesriigile ja mitte liidu seadusandjale, sest viimane ei nõudnud seda rikkumist.
(
44
)	Probleem, mis ei peaks põhimõtteliselt tekkima „liidusiseselt“, arvestades vastastikust usaldust, mis liikmesriikidel on üksteise kohtuasutuste suhtes (vt minu esimese ettepaneku punkt 110).
(
45
)	7. veebruari 2006. aasta arvamus 1/03 (uus Lugano konventsioon) (edaspidi „arvamus 1/03“, EU:C:2006:81, punkt 148).
(
46
)	Samuti ei saa nõustuda, et see seaks kahtluse alla Brüsseli Ia määruse esimuse riigisisese õiguse suhtes. Nimelt on riigisisene õigus kohaldatav kõnealuse määruse alusel. Vt analoogia alusel arvamus 1/03 (punkt 148).
(
47
)	Muide, kuigi BSH kritiseerib „peegelduva mõju“ teooriat, on tema pakutud lahendus sellega väga sarnane. Nimelt pakub see äriühing välja, et Euroopa Kohus otsustaks, et kui kostja elu‑ või asukohajärgse liikmesriigi kohtud on pädevad ja kohustatud lahendama kolmandaid riike puudutavaid hagisid Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõike 1 alusel, võiksid nad siiski keelduda nende hagide lahendamisest, mille ese on kolmanda riigi patendi kehtivus, põhjendusel, et hagejal puudub põhjendatud huvi (arvestades, et nendel kohtutel on võimatu nõuda välisriigi intellektuaalomandi ametilt, et see kustutaks niisuguse dokumendi oma registrist), võttes aluseks nende riigisisesed menetlusnormid.
(
48
)	Vt kohtuotsus Owusu (punktid 38–42).
(
49
)	Oma riigisisese õiguse alusel tunnistavad liikmesriikide kohtud üldiselt, et neil puudub pädevus otsustada välisriigi patendi või teises riigis asuva kinnisasja omandiõiguse kehtivuse üle või kohtuotsuste täitmise üle selle riigi territooriumil. Vt üldiselt Nuyts, A., Study on Residual Jurisdiction, General Report, 2007, punktid 93–96 ja 103. Vt näiteid i) Belgias patentide kehtivuse asjades 16. juuli 2004. aasta seadus rahvusvahelise eraõiguse seadustiku kohta (Loi portant le Code de droit international privé), artikli 86 teine lõik (Numac 2004009511, Moniteur Belge, 27.7.2004, lk 57340); ii) Prantsusmaal kinnisasjade kohta Pataut, E., op. cit., nr 139, 148, 360, 361 ja 374–377, ja patentide kehtivuse kohta Mayer, P., Heuzé, V., ja Remy, B., Droit international privé, 12. trükk, LGDJ, Pariis, 2019, punktid 329 ja 330; iii) Ühendkuningriigis kinnisasjade kohta House of Lords (Ühendkuningriik), 8. september 1893, British South Africa Co v Companhia de Moçambique, [1893] AC 602, ja patentide kehtivuse kohta Supreme Court (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus), 27. juuli 2011, Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, § 54 ja 56, ning iv) Rootsis patentide kehtivuse kohta Lundstedt, L., „Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR“, Nordiskt immateriellt rättsskydd, 76. kd, nr 4, lk 348–364, nr 3.2.1.
(
50
)	Vt a contrario kohtuotsus Owusu (punkt 43).
(
51
)	Vt nende nõuete kohta minu esimese ettepaneku punktid 149–152. Pealegi on paljud Prantsuse valitsuse nimetatud küsimused puhtmenetluslikud (kas pädevusest loobumist võib otsustada omal algatusel jne). Ent üldiselt ei lahendata niisuguseid küsimusi mitte Brüsseli korra alusel, vaid need jäetakse kohtu asukohamaa otsustada, tingimusel et ei kahjustataks selle korra soovitavat toimet (vt 15. mai 1990. aasta kohtuotsus Hagen, C‑365/88, EU:C:1990:203, punktid 17, 19 ja 20). Seda ma soovitangi teha.
(
52
)	Sama kehtiks ka teiste Brüsseli Ia määruse sätete kohta. Lisaks, kuigi see vastus puudutab konkreetselt kolmandate riikide patentide kehtivust, võiks selle minu arvates analoogia alusel üle võtta nõuete puhul, mille ese on kolmandas riigis asuva kinnisasja omandiõigust tõendava dokumendi kehtivus, muu selle riigi avaliku registri kande kehtivus või täitemeetme kehtivus, mille see riik võttis oma territooriumil, kuna kõik need valdkonnad tekitavad küsimusi riigi suveräänsuse kohta rahvusvahelises õiguskorras. Seevastu ei saaks seda vastust kasutada valdkondade puhul, milles selliseid küsimusi ei teki (üürilepingud, äriühingute õiguspärasus), ega kohtuvaidluste puhul, mis on hõlmatud kolmanda riigi kohtute kasuks sõlmitud erandliku kohtualluvuse kokkulepetega. Nende juhtumite jaoks on minu arvates sobiv ainuüksi peegelduva mõju seisukoht.
(
53
)	Seega ei oleks liikmesriikide kohtud juhul, kui tühisuse vastuväide on esitatud kolmanda riigi patenti puudutava õiguste rikkumise hagi raames, kohustatud peatama menetluse seniks, kuni selle riigi ametiasutused teevad kindlaks, kas patent on kehtiv, nagu need kohtud peavad väga tihti tegema Brüsseli Ia määruse artikli 24 punkti 4 alusel juhul, kui asi puudutab liikmesriigi patenti (vt minu esimese ettepaneku punktid 77–94). Pealegi, nagu ma märkisin selle ettepaneku punktis 63, peaks sellest lahendusest samuti loobuma de lege ferenda„liidusisestes“ kohtuvaidlustes. Seega kutsun liidu seadusandjat üles tegema Brüsseli korras vastav parandus.
(
54
)	Euroopa Kohus küsis menetlusosalistelt teisel kohtuistungil, kas niisugune pädevus võiks olla vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõikega 2. Mina seda ei arva. Nimelt eeldab see põhiõigus tõepoolest, et liikmesriikide kohtud jõustavad kolmandate riikide patentidega antud õigusi, kui neile esitatakse vastavad hagid. Ent nad peavad seda tegema üksnes juhul, kui need patendid on kehtivad. See säte ei keela neil seda kehtivust kontrollida. Kui need kohtud peaksid õiguste rikkumise hagi raames leidma, et niisugune patent on tühine, ning jätma hagi sellel põhjusel rahuldamata, ei saa patendiomanik tõepoolest enam kasutada nõnda õigeks mõistetud väidetava rikkuja suhtes patendiga antud õigusi. Siiski ei oleks tegemist mitte „omandi äravõtmisega“, vaid lihtsalt tühisuse tuvastamise tagajärjega. Asjaolu, et niisugune otsus on inter partes, kusjuures patent jääb kehtima, on tingitud liikmesriikide kohtualluvuse piiridest nendes valdkondades. Sellest tulenevat olukorda ei saa pidada iseenesest kõnealuse artikli 17 lõikega 2 vastuolus olevaks.
(
55
)	(Hüpoteetilise) riigisisese menetlusnormi, mis annaks erga omnes-mõju sellises otsuses tehtud kehtivust käsitlevatele järeldustele, peaks seega kõrvale jätma, sest see on vastuolus Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõikega 1.
(
56
)	Kohus, kelle poole on pöördutud, ei saa end pädevaks tunnistada oma riigisisese õiguse alusel. Kuna Brüsseli Ia määrus on kohaldatav, arvestades kostja elu- või asukohta liidus, on välistatud riigisisesed kohtualluvuse eeskirjad (vt 25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Markt24, C‑804/19, EU:C:2021:134, punkt 32).
(
57
)	Vältides samas seda, et rahvusvahelisse süsteemi laieneks liialdatud lahendus, mis on selle sättega ette nähtud tühisuse vastuväidete jaoks (vt käesoleva ettepaneku 53. joonealune märkus). Vt võrdluseks eespool 42. joonealune märkus.
(
58
)	Vt käesoleva ettepaneku 49. joonealune märkus.
(
59
)	Vt Jenard, P., ja Möller, G., aruanne Lugano konventsiooni kohta (EÜT 1990, C 189, lk 57), § 54, ning Almeida Cruz, M., Desantes Real, M., ja Jenard, P., aruanne San Sebastiáni konventsiooni kohta (EÜT 1990, C 189, lk 35), § 25.
(
60
)	Vt arvamuse 1/03 punkt 153 ja minu esimese ettepaneku punkt 112.
(
61
)	Nimelt on Brüsseli Ia määruse artiklites 33 ja 34 ette nähtud, et „[k]ui kohtualluvus põhineb artiklil 4“, võib liikmesriigi kohus loobuda pädevusest, juhul kui kolmandas riigis on käimas samaaegne menetlus, kui see on kooskõlas korrakohase õigusemõistmisega. Selle määruse põhjenduse 24 teises lõigus on aga märgitud, et selline olukord võib esineda juhul, kui „kas kolmanda riigi kohtul on konkreetses kohtuasjas erandlik pädevus olukorras, kus liikmesriigi kohtul oleks selles asjas erandlik pädevus“ (sic). See tähendab seega, et liikmesriigi kohtul võiks kõnealuse määruse artikli 4 põhjal olla pädevus isegi hagide suhtes, mille ese on näiteks kolmandate riikide patentide kehtivus.
(
62
)	Vt selle kohta 30. septembri 2021. aasta kohtuotsus Commerzbank, C‑296/20, EU:C:2021:784, punkt 58.
(
63
)	See otsus käsitles küsimust, kas liidul oli ainupädevus Lugano II konventsiooni sõlmimiseks (vt minu esimese ettepaneku punkt 112).
(
64
)	Pealegi mainis Euroopa Kohus selles lõigus väga üldiselt kõiki valdkondi, mille jaoks on Brüsseli Ia määruse artiklis 24 ette nähtud erandliku kohtualluvuse eeskiri, ning kohtualluvuse kokkulepete juhtu. Euroopa Kohus ei käsitlenud üksikasjalikult küsimust, kas osade kõnealuste valdkondade puhul (sealhulgas kolmandate riikide patentide registreerimine ja kehtivus) on nende eripära arvestades kostja elu- või asukohajärgse liikmesriigi kohtute pädevus välistatud või piiratud (vt selle kohta ka järgmist joonealust märkust).
(
65
)	Isegi kui Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõiget 1 peaks tõlgendama nii, nagu on välja pakutud selles käesoleva ettepaneku jaos, esineks nimelt ikkagi olukordi, kus ühe liikmesriigi kohtud on selle sätte alusel pädevad, samas kui kolmanda riigi kohtul on samal ajal erandlik pädevus, mis peegeldab kõnealuses määruses ette nähtud kohtualluvuse eeskirju. Selline olukord võib esineda üürilepinguid või juriidiliste isikute õiguspärasust käsitlevate asjade puhul või, analoogia alusel, asjaomase kolmanda riigi kohtu kasuks sõlmitud erandliku kohtualluvuse kokkulepete puhul.
(
66
)	Iseäranis juhul, kui liikmesriikide kohtute poole on pöördutud vaatamata sellele, et on olemas erandliku kohtualluvuse kokkulepe kolmanda riigi kohtute kasuks.
(
67
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 30. See lahendus ei ole võrdlevas õiguses tundmatu. Näiteks Prantsuse õiguses ei ole olemas forum necessitatis’t kinnisasjade valdkonnas (vt Pataut, E., op. cit., nr 374–377).