62019CJ0134_RES
Zadeva C‑134/19 P
Bank Refah Kargaran
proti
Svetu Evropske unije
Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 6. oktobra 2020
„Pritožba – Skupna zunanja in varnostna politika (SZVP) – Člen 29 PEU – Člen 215 PDEU – Omejevalni ukrepi proti Islamski republiki Iran – Škoda, ki naj bi pritožnici nastala zaradi vpisa in ohranitve njenega imena na seznamu oseb in subjektov, katerih sredstva in gospodarski viri so bili zamrznjeni – Odškodninska tožba – Pristojnost Sodišča za odločanje o zahtevku za povrnitev škode, ki naj bi nastala zaradi omejevalnih ukrepov, določenih s sklepi s področja SZVP – Dovolj resna kršitev pravnega pravila, katerega namen je podeliti pravice posameznikom – Nezadostna obrazložitev aktov, s katerimi so bili uvedeni omejevalni ukrepi“
Ničnostna tožba – Pogoji dopustnosti – Pristojnost sodišča Unije – Preučitev s strani Sodišča po uradni dolžnosti v okviru pritožbenega postopka
(člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU in člen 263 PDEU)
(Glej točke od 23 do 25.)
Skupna zunanja in varnostna politika – Pristojnost sodišča Unije – Odškodninska tožba – Tožba za povrnitev škode, ki je nastala zaradi neupravičenega vpisa tožeče stranke na seznam oseb, ki so predmet omejevalnih ukrepov in zaradi izvajanja teh ukrepov – Vključitev
(člen 24(1), drugi pododstavek, PEU in člen 40 PEU; člen 215 PDEU, člen 263, četrti odstavek, PDEU in člen 275 PDEU)
(Glej točke od 26 do 49.)
Pritožba – Razlogi – Obrazložitev sodbe, pri kateri je podana kršitev prava Unije – Izrek, utemeljen iz drugih pravnih razlogov – Zavrnitev
(člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek)
(Glej točke od 50 do 52 in 106.)
Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonitost – Nezadostna obrazložitev akta, s katerim so uvedeni posamični omejevalni ukrepi – Izključitev
(člen 296 PDEU in člen 340, drugi odstavek, PDEU)
(Glej točke od 59 do 63.)
Ničnostna tožba – Razlogi – Neobstoj ali nezadostnost obrazložitve – Tožbeni razlog, ki se razlikuje od tistega, ki se nanaša na materialno zakonitost
(člena 263 in 296 PDEU)
(Glej točke 64, 65, 103 in 104.)
Sodni postopek – Navajanje novih razlogov med postopkom – Pogoji – Razširitev obstoječega tožbenega razloga – Neobstoj razširitve – Nedopustnost
(Glej točke od 84 do 88.)
Povzetek
Sodišče je potrdilo sodbo Splošnega sodišča, s katero je bil zavrnjen predlog družbe Bank Refah Kargaran za povrnitev škode, nastale zaradi omejevalnih ukrepov, sprejetih proti njej
V letih 2010 in 2011 so bila sredstva in gospodarski viri iranske banke Bank Refah Kargaran (v nadaljevanju: pritožnica) zamrznjena v okviru omejevalnih ukrepov, ki jih je uvedla Evropska unija, da bi Islamsko republiko Iran prisilila, da ustavi jedrske dejavnosti, ki pomenijo tveganje širjenja jedrskega orožja, in razvoj sistemov za izstrelitev jedrskega orožja. Ta zamrznitev sredstev je bila izvedena z vpisom banke na seznam subjektov, vključenih v širjenje jedrskega orožja, ki je priložen različnim sklepom, ki jih je Svet pozneje sprejel v okviru skupne zunanje in varnostne politike (SZVP) na podlagi člena 29 PEU. Ti sklepi SZVP so bili nato izvedeni z različnimi uredbami, ki jih je Svet sprejel na podlagi člena 215 PDEU.
Pritožnica je zaradi nezadostne obrazložitve dosegla razglasitev ničnosti vseh teh aktov v delu, v katerem se nanašajo nanjo (
1
). Pozneje, novembra 2013, je bilo njeno ime na podlagi prilagojene obrazložitve ponovno vpisano na seznam, priložen k različnim sklepom in uredbam Sveta, sprejetih na podlagi člena 29 PEU oziroma na podlagi člena 215 PDEU. Vendar Splošno sodišče ni ugodilo tožbi banke, s katero je med drugim predlagala razglasitev ničnosti teh aktov, v delu, v katerem se nanašajo nanjo.
Pritožnica je 25. septembra 2015 vložila novo tožbo, s katero je predlagala, naj se Uniji naloži, naj ji plača odškodnino za škodo, ki je po njenem mnenju nastala zaradi sprejetja in ohranitve omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo nanjo in ki so bili s sodbo o razglasitvi ničnosti razglašeni za nične. Splošno sodišče je s sodbo z dne 10. decembra 2018 (
2
), prvič, zavrnilo svojo pristojnost za odločanje o odškodninski tožbi za povrnitev škode, ki naj bi nastala zaradi sprejetja sklepov na področju SZVP na podlagi člena 29 PEU. Drugič, ker se je odškodninska tožba nanašala na povrnitev škode, ki naj bi nastala zaradi sprejetja uredb na podlagi člena 215 PDEU, jo je Splošno sodišče zavrnilo kot neutemeljeno, ker dovolj resna kršitev pravnega pravila ni bila dokazana.
V teh okoliščinah je pritožnica pri Sodišču vložila pritožbo, s katero je v bistvu predlagala, naj Sodišče razveljavi presojo Splošnega sodišča v zvezi z utemeljenostjo odškodninske tožbe in ob uporabi svoje pristojnosti za prevzem zadeve vsebinsko odloči tako, da ugodi predlogom pritožnice.
Sodišče zavrača to pritožbo in ugotavlja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je zavrnilo svojo pristojnost za odločanje o odškodninskem zahtevku za škodo, ki naj bi pritožnici nastala zaradi sklepov SZVP, sprejetih na podlagi člena 29 PEU.
Na prvem mestu, Sodišče po uradni dolžnosti preizkusi vprašanje pristojnosti sodišča Unije za odločanje o odškodninski tožbi za povračilo škode, ki naj bi nastala zaradi omejevalnih ukrepov, ker gre za vprašanje javnega reda. V obravnavanem primeru Sodišče meni, prvič, da je Splošno sodišče pravilno priznalo svojo pristojnost za odločanje o zahtevku za povračilo škode, ki naj bi pritožnici nastala zaradi omejevalnih ukrepov, ki so bili zoper njo določeni z uredbami na podlagi člena 215 PDEU. Po drugi strani pa je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker se je izreklo za nepristojno za odločanje o tem predlogu, saj naj bi škoda, ki naj bi nastala pritožnici, izhajala iz sklepov SZVP, sprejetih na podlagi člena 29 PEU.
Na področju SZVP je namreč za ureditev pristojnosti sodišča Unije od začetka veljavnosti Lizbonske pogodbe značilna načelna izključitev (
3
) z dvema izjemama (
4
), med kateri spada izjema v zvezi s presojo veljavnosti sklepov Sveta o sprejetju omejevalnih ukrepov (
5
). Čeprav v tej zadnji izjemi ni izrecno navedena odškodninska tožba, se Sodišče za razlago področja svoje analize opira na potrebno doslednost sistema sodnega varstva.
S tega vidika Sodišče najprej poudarja, da ta ureditev pristojnosti sodišča Unije na področju SZVP pomeni odstopanje od primarne naloge sodišča Unije, in sicer zagotoviti upoštevanje prava (
6
). To posebno ureditev je kot tako treba razlagati ozko. Poleg tega, ker je odškodninska tožba del celovitega sistema sodnega varstva, ki ustreza ustavnim zahtevam (
7
), prispeva k učinkovitosti tega varstva in zato zahteva ustrezno presojo, da se prepreči vsaka vrzel v sodnem varstvu in tako zagotovi skladnost celotnega sistema v zvezi s tem varstvom. V obravnavani zadevi pa Sodišče poudarja, da kljub povezavi, na podlagi člena 215 PDEU, med uredbami, sprejetimi na tej podlagi in sklepi SZVP, sprejetimi na podlagi člena 29 PEU, omejevalni ukrepi, sprejeti v takih aktih, ne sovpadajo nujno, tako da bi vrzel v sodnem varstvu lahko izhajala iz nepristojnosti sodišča Unije za odločanje o odškodninski tožbi, ki se nanaša na omejevalne ukrepe, določene s sklepi SZVP. V teh okoliščinah je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo, da odškodninska tožba za povračilo škode, ki naj bi fizični ali pravni osebi nastala zaradi omejevalnih ukrepov, določenih v sklepih SZVP, ne spada v njegovo pristojnost.
Na drugem mestu, Sodišče je preučilo pritožbene razloge, s katerimi pritožnica izpodbija presojo Splošnega sodišča v zvezi z utemeljenostjo odškodninske tožbe, ker ni ugotovilo obstoja nezakonitosti, ki bi lahko povzročila nepogodbeno odgovornost Unije.
Po mnenju Sodišča je, prvič, Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da nezadostnost obrazložitve aktov, s katerimi so bili uvedeni omejevalni ukrepi proti pritožnici, sama po sebi ne more povzročiti odgovornosti Unije.
Sodišče pojasnjuje pomen tako potrjenega načela sodne prakse, vendar opozarja, da je treba obveznost obrazložitve, ki je bistvena postopkovna zahteva, razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve. Iz tega sledi, da je Unija lahko odgovorna, če Svetu ne uspe utemeljiti razlogov, na katerih temeljijo sprejeti ukrepi, glede vsebinske zakonitosti akta, če je bil tožbeni razlog v tem smislu naveden v utemeljitev odškodninske tožbe.
Drugič, v tem okviru Sodišče zavrača pritožbene razloge, s katerimi je pritožnica Splošnemu sodišču očitala, da ni priznalo, da je lahko to, da Svet ni izpolnil obveznosti posredovanja obremenilnih dokazov, kot izhaja iz sodbe o razglasitvi ničnosti, povzročilo nepogodbeno odgovornost Unije. Iz sodbe o razglasitvi ničnosti je namreč razvidno, da je bila ta trditev povezana z edinim tožbenim razlogom, ki se je nanašal na obveznost obrazložitve.
S tem da je ugotovilo, da napačna uporaba prava pri preučitvi Splošnega sodišča v zvezi z obsegom njegove pristojnosti ne more upravičiti razveljavitve izpodbijane sodbe, ker je njen izrek očitno utemeljen, Sodišče pritožbo v celoti zavrne.
(
1
)	Sodba Splošnega sodišča z dne 6. septembra 2013, Bank Refah Kargaran/Svet (T‑24/11, EU:T:2013:403) (v nadaljevanju: sodba o razglasitvi ničnosti).
(
2
)	Sodba Splošnega sodišča z dne 10. decembra 2018, Bank Refah Kargaran/Svet (T‑552/15, neobjavljena, EU:T:2018:897).
(
3
)	Člen 24(1), drugi pododstavek, zadnji stavek, PEU in člen 275, prvi odstavek, PDEU.
(
4
)	Prva izjema se nanaša na spoštovanje člena 40 PEU (člen 24(1), drugi pododstavek, zadnji stavek, PEU in člen 275, drugi odstavek, PDEU).
(
5
)	Člen 275, drugi odstavek, PDEU v povezavi s členom 24(1), drugi pododstavek, zadnji stavek, PEU, ki se nanaša na tožbe, vložene v skladu s pogoji iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, v zvezi z nadzorom zakonitosti sklepov Sveta, sprejetih na podlagi določb o SZVP, ki določajo omejevalne ukrepe proti fizičnim ali pravnim osebam.
(
6
)	Člen 19 PEU.
(
7
)	Sodišče se sklicuje na načelo učinkovitega sodnega varstva, kakor je bilo potrjeno v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in na vrednoto pravne države iz člena 2 PEU in člena 21 PEU v zvezi z zunanjim delovanjem Unije, na katero napotuje člen 23 PEU.