SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (sodnik posameznik)
z dne 25. maja 2004
Zadeva T-69/03
W
proti
Evropskemu parlamentu
„Uradniki − Dodatek za preselitev − Pojem stalno prebivališče − Dokazi“
Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000
Predmet:         Tožba, katere predmet je v glavnem predlog za razglasitev ničnosti odločbe Evropskega parlamenta z dne 3. junija 2002, s katero
tožeči stranki ni bil odobren dodatek za preselitev.
Odločba:         Tožba se zavrže. Vsaka stranka nosi svoje stroške.
Povzetek
1.     Uradniki − Tožba − Predmet − Odredba upravi − Nedopustnost
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91)
2.     Uradniki − Tožba − Presoja zakonitosti izpodbijanega akta glede na pravne in dejanske elemente, ki so obstajali, ko je bil
akt sprejet
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91)
3.     Uradniki − Povračilo stroškov − Dodatek za preselitev − Pogoji dodelitve − Dejanski prenos običajnega prebivališča − Pojem
običajno prebivališče − Breme dokaza dejanske preselitve, ki ga nosi uradnik − Triletni rok, določen za prenos, ne pa za dokaz
prenosa
(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 6)
1.     Sodišče prve stopnje institucijam Skupnosti ne more izdati sodne prepovedi niti jih ne more nadomestiti. Zato je treba razglasiti
predlog nekdanjega uradnika, s katerim želi ta doseči, naj se naloži instituciji izplačilo dodatka za preselitev, za nedopustnega.
(Glej točki 20 in 22.)
Napotitev na: Sodišče, 8. julij 1999, DSM proti Komisiji, C-5/93 P, Recueil, str. I-4695, točka 36; Sodišče prve stopnje,
24. februar 2000, ADT Projekt proti Komisiji, T-145/98, Recueil, str. II-387, točka 83.
2.     Zakonitost posamičnega akta, ki se ga izpodbija pred sodnikom Skupnosti, je treba presojati po pravnih in dejanskih elementih,
ki so obstajali v času, ko je bil akt sprejet. Če bi moralo Sodišče prve stopnje preučiti to zakonitost glede na dejstva,
ki na ta dan niso obstajala, bi nadomestilo institucijo, iz katere prihaja zadevni akt. Vendar Sodišče prve stopnje ne more
nadomestiti institucij.
(Glej točko 28.)
Napotitev na: Sodišče, 17. maj 2001, IECC proti Komisiji, C-449/98 P, Recueil, str. I-3875, točka 87; Sodišče prve stopnje,
11. julij 1991, Von Hoessle proti Računskemu sodišču, T-19/90, Recueil, str. II-615, točka 30.
3.     Če člen 6 Priloge VII h Kadrovskim predpisom dodatek za preselitev pogojuje le s prenosom običajnega prebivališča zadevnega
uradnika v kraj, ki je najmanj sedemdeset kilometrov oddaljen od kraja zaposlitve, prenos običajnega prebivališča, na katerega
se nanaša ta določba, vendarle zahteva dejanski prenos običajnega prebivališča uradnika v nov kraj, ki je določen kot kraj
preselitve.
Pojem običajno prebivališče je treba razlagati kot kraj, ki ga je zainteresirana stranka določila, z namenom nastanitve, kot
stalni ali običajni kraj, v katerem ima interese. Poleg tega izraz običajno prebivališče ne pomeni le, koliko časa je oseba
preživela na območju ene ali druge države, ampak določa poleg fizičnega dejstva, ostati na določenem kraju, tudi namen neprekinjenosti,
ki izhaja iz življenjskih navad in normalnih družbenih odnosov, tako da najem stanovanja ne zadostuje, da se ustvari resničnost
prenosa običajnega prebivališča.
Uradnik mora po kakršni koli pravni poti dokazati, da je dejansko zamenjal običajno prebivališče v treh letih po datumu prenehanja
zaposlitve, in pojasniti, da se lahko dokaze, da se je preselil v roku, predloži po tem, ko so se roki že iztekli. Vendar
se upoštevajo le toliko, kot je iz njih razvidno, da se je uradnik dejansko preselil v treh letih po datumu prenehanja zaposlitve.
(Glej točke od 41 do 43 in 48.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 28. september 1993, Yorck von Wartenburg proti Parlamentu, T‑57/92 in T-75/92, Recueil,
str. II-925, točki 65 in 66; Sodišče prve stopnje, 24. april 2001, Miranda proti Komisiji, T-37/99, RecFP, str. I-A-87 in
II-413, točke 30, 31 in 32.