62002CJ0104_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
v zadevi C‑104/02,
zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES z dne 20. marca 2002,
Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa G. Wilms, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožeča stranka,
proti
Zvezni republiki Nemčiji, ki jo zastopata W.‑D. Plessing in R. Stüwe, zastopnika, skupaj z D. Sellnerjem, odvetnikom,
tožena stranka,
ob intervenciji
Kraljevine Belgije, ki jo zastopa A. Snoecx, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
intervenient,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen in J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), sodnika,
generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
sodna tajnica: M.‑F. Contet, glavna administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. maja 2004,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 13. julija 2004
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da:
– Zvezna republika Nemčija s prepozno zagotovitvijo lastnih sredstev Skupnosti ni izpolnila obveznosti iz člena 49 Uredbe Komisije (EGS) št. 214/92 z dne 21. aprila 1992 o določbah za izvajanje tranzitnega postopka Skupnosti in za nekatere poenostavitve tega postopka (UL L 132, str. 1) ali člena 379 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1, v nadaljevanju: izvedbena uredba), v povezavi s členom 2(1) Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. 1);
– mora Zvezna republika Nemčija v skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89 za obdobje do 31. maja 2000 in v skladu s členom 11 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 130, str. 1) za obdobje po 31. maju 2000 v proračun Skupnosti plačati obresti, ki jih je treba plačati pri zamudah pri vknjižbi.
Pravni okvir
Carinsko pravo Skupnosti
2. V obdobju od 1. januarja 1993 do 31. decembra 1996, na katero se nanaša ta tožba, so se zaporedoma uporabljali različni, vendar vsebinsko enaki predpisi.
3. Glede tranzitnega postopka Skupnosti sta se leta 1993 uporabljali Uredba Sveta (EGS) št. 2726/90 z dne 17. septembra 1990 o tranzitu Skupnosti (UL L 262, str. 1) in Uredba št. 1214/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 3712/92 z dne 21. decembra 1992 (UL L 378, str. 15, v nadaljevanju: Uredba št. 1214/92).
4. Glede sistema carinskega dolga sta se leta 1993 uporabljali Uredba Sveta (EGS) št. 2144/87 z dne 13. julija 1987 o carinskem dolgu (UL L 201, str. 15), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 4108/88 z dne 21. decembra 1988 (UL L 361, str. 2, v nadaljevanju: Uredba št. 2144/87), in Uredba Komisije (EGS) št. 597/89 z dne 8. marca 1989 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2144/87 (UL L 65, str. 11).
5. Glede vknjižbe in izterjave carinskega dolga se je leta 1993 uporabljala Uredba Sveta (EGS) št. 1854/89 z dne 14. junija 1989 o vknjižbi in pogojih za plačilo zneskov uvoznih ali izvoznih dajatev v primeru carinskega dolga (UL L 186, str. 1).
6. Z Uredbo Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti so bili kodificirani predpisi s področja carinskega prava Skupnosti. Glede Zakonika so bile sprejete določbe, ki jih vsebuje izvedbena uredba. Ti besedili se uporabljata od 1. januarja 1994.
7. Glede na vsebinsko ujemanje različnih ureditev carinskega prava, ki so se v obdobju, na katero se nanaša ta tožba zaradi neizpolnitve obveznosti, uporabljale zaporedoma, se stranke v svojih trditvah pred Sodiščem sklicujejo predvsem samo na določbe, ki so se uporabljale od 1. januarja 1994, tj. na Zakonik in izvedbeno uredbo. Zato so v spodnji tabeli samo naštete določbe, ki so se uporabljale zaporedoma v spornih obdobjih. Besedilo določb Zakonika in izvedbene uredbe pa je povzeto po tej tabeli.
>lt>4
Zakonik
8. V skladu s členom 91(1)(a) in (2)(a) Zakonika:
„1. Zunanji tranzitni postopek omogoča gibanje, od enega do drugega kraja na carinskem območju Skupnosti:
(a) neskupnostnega blaga, ne da bi bilo to blago zavezano plačilu uvoznih ali drugih dajatev ali ukrepom trgovinske politike;
[…]
2. Gibanje iz odstavka 1 poteka:
[…] v okviru zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka,
[…]“
9. V skladu s členom 96(1)(a) in (b) Zakonika:
„Glavni zavezanec je imetnik postopka v okviru zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka. Odgovoren je za:
(a) predložitev nedotaknjenega blaga namembnemu carinskemu uradu v predpisanem roku, pri čemer je dolžan spoštovati ukrepe, ki so jih carinski organi sprejeli za zagotovitev prepoznavanja;
(b) spoštovanje določb skupnostnega tranzitnega postopka.“
10. V skladu s členom 203 Zakonika:
„1. Carinski dolg pri uvozu nastane:
– z nezakonito odstranitvijo blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora.
2. Carinski dolg nastane v trenutku odstranitve blaga izpod carinskega nadzora.
3. Dolžniki so:
– oseba, ki je odstranila blago izpod carinskega nadzora,
– osebe, ki so bile udeležene pri odstranitvi in so vedele ali bi morale vedeti, da gre za odstranitev blaga izpod carinskega nadzora,
– osebe, ki so zadevno blago pridobile ali posedovale in so v trenutku pridobitve ali prejema tega blaga vedele ali bi morale vedeti, da gre za blago, ki je bilo odstranjeno izpod carinskega nadzora,
kakor tudi
– po potrebi oseba, ki mora izpolniti obveznosti, izhajajoče iz zadrževanja blaga v začasni hrambi ali uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo dano to blago.“
11. V skladu s členom 204 Zakonika:
„1. Carinski dolg pri uvozu nastane:
(a) z neizpolnitvijo ene od obveznosti, ki izhaja za blago, zavezano uvoznim dajatvam, iz zadrževanja v začasni hrambi ali iz uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo blago dano,
ali
(b) z neupoštevanjem enega od pogojev za vnos blaga v ta postopek ali za odobritev znižane uvozne dajatve ali stopnje nič zaradi uporabe blaga v posebne namene,
v primerih, ki niso našteti v členu 203, razen če se dokaže, da te kršitve niso bistveno vplivale na pravilno izvajanje začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka.
2. Carinski dolg nastane v trenutku, ko se obveznost, neizpolnitev katere povzroči nastanek carinskega dolga, preneha izpolnjevati, ali v trenutku, ko je bilo blago dano v zadevni carinski postopek, če se naknadno ugotovi, da eden od pogojev za vnos blaga v ta postopek ali odobritev znižane uvozne dajatve ali stopnje nič zaradi uporabe blaga v posebne namene dejansko ni bil izpolnjen.
3. Dolžnik je oseba, ki mora, odvisno od primera, izpolnjevati obveznosti, ki izhajajo iz zadrževanja blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, v začasni hrambi ali iz uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo to blago dano, ali spoštovati pogoje za vnos blaga v ta postopek.“
12. V členu 215 Zakonika je določeno:
„1. Carinski dolg nastane na kraju storitve dejanj, ki povzročijo nastanek tega dolga.
2. Če kraja iz odstavka 1 ni mogoče določiti, se šteje, da je carinski dolg nastal na kraju, na katerem carinski organi ugotovijo, da se blago nahaja v položaju, ki je povzročil nastanek carinskega dolga.
3. Če carinski postopek za blago ni zaključen, se šteje, da je carinski dolg nastal:
– na kraju, kjer je bilo blago dano v postopek,
ali
– na kraju, kjer blago v okviru zadevnega postopka vstopi v Skupnost.
4. Če lahko carinski organi na podlagi razpoložljivih informacij ugotovijo, da je carinski dolg že nastal, ko se je blago prej nahajalo na nekem drugem kraju, se šteje, da je carinski dolg nastal na kraju, na katerem je mogoče ugotoviti, da se je blago nahajalo v najbolj zgodnjem trenutku, za katerega se lahko dokaže obstoj carinskega dolga.“
13. V členu 217(1) Zakonika je navedeno:
„Vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga – v nadaljevanju ‚znesek dajatev‘ – morajo carinski organi, takoj potem, ko so jim na voljo potrebni podatki, izračunati in vnesti v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov (vknjižba).“
14. V skladu s členom 218(3) Zakonika:
„V primeru, če carinski dolg nastane pod drugimi pogoji, kot so navedeni v odstavku 1, se mora vknjižba ustreznega zneska dajatev opraviti v roku dveh dni, kar se šteje od dneva, ko imajo carinski organi možnost, da
(a) izračunajo znesek zadevnih dajatev,
in
(b) določijo dolžnika.“
15. V skladu s členom 219 Zakonika:
„1. Roki za vknjižbo iz člena 218 se lahko podaljšajo:
(a) iz razlogov, ki se nanašajo na upravno ureditev držav članic ter predvsem v primerih centralnega knjigovodstva,
(b) zaradi posebnih okoliščin, ki carinske organe ovirajo pri upoštevanju omenjenih rokov.
Tako podaljšani roki ne smejo biti daljši od 14 dni.
2. Roki iz odstavka 1 se ne uporabljajo v primeru nepredvidljivih dogodkov ali višje sile.“
16. V skladu s členom 221(1) in (3) Zakonika:
„1. Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.
[…]
3. Dolžniku sporočila ni več mogoče posredovati po poteku roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga. Če pa carinski organi zaradi dejanja, za katerega je bilo mogoče uvesti kazenski pregon, niso mogli določiti natančnega zakonsko dolgovanega zneska dajatev, lahko to sporočilo posredujejo tudi po poteku omenjenega roka treh let, kolikor to predvidevajo veljavne določbe.“
17. V členu 236(1) Zakonika je določeno:
„Uvozne ali izvozne dajatve se povrnejo, kolikor se ugotovi, da v trenutku plačila znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).
Uvozne ali izvozne dajatve se odpustijo, kolikor se ugotovi, da v trenutku vknjižbe znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).
Povračilo ali odpust se ne odobri, če so dejstva, ki so povzročila plačilo ali vknjižbo zneska, ki ni bil zakonsko dolgovan, posledica goljufivega dejanja udeleženega.“
Izvedbena uredba
18. V skladu s členom 356(1) in (5) izvedbene uredbe:
„1. Blago in dokument T1 je treba predložiti namembnemu uradu.
[…].
5. Kadar je blago namembnemu uradu predloženo šele po preteku roka, ki ga je predpisal urad odhoda, se šteje, da je prevoznik ali glavni zavezanec spoštoval predpisani rok, če namembni urad dobi zadovoljivo razlago, da je bil rok prekoračen zaradi okoliščin, za katere ni odgovoren prevoznik ali glavni zavezanec.“
19. V členu 378 izvedbene uredbe je navedeno:
„1. Kadar pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kadar ni mogoče določiti kraja kršitve ali nepravilnosti, se brez poseganja v člen 215 zakonika šteje, da je kršitev ali nepravilnost nastala:
– v državi članici, ki ji pripada urad odhoda,
ali
– v državi članici, ki ji pripada urad tranzita na vstopu v Skupnost, ki je prejel potrdilo o prehodu,
če v roku, ki ga je treba določiti v skladu s členom 379(2), dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, kjer je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, ni predloženo v skladu z zahtevami carinskih organov.
2. Kadar tako dokazilo ni predloženo in se s tem šteje, da je navedena kršitev ali nepravilnost nastala v državi članici odhoda ali v vstopni državi članici iz druge alinee prvega odstavka, ta država članica za tako blago obračuna carino in druge dajatve v skladu s predpisi Skupnosti ali nacionalnimi predpisi.
3. Če se pred potekom triletnega obdobja od datuma vpisa deklaracije T1 ugotovi, v kateri državi članici je navedena kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, ta država članica v skladu s predpisi Skupnosti ali nacionalnimi predpisi za tako blago izterja carino in druge dajatve (razen tistih, ki jih je v skladu z drugim pododstavkom obračunala kot lastne vire Skupnosti). V tem primeru se po predložitvi dokazila o taki pridobitvi plačila povrnejo na začetku obračunane carine in druge dajatve (razen tistih, ki so bile obračunane kot lastni viri Skupnosti).
4. Zavarovanje tranzitne operacije ne bo sproščeno do konca gornjega triletnega obdobja ali dokler niso plačane carine in druge dajatve, ki veljajo v državi članici, v kateri je navedena kršitev ali nepravilnost dejansko nastala.
Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za obravnavanje takih kršitev ali nepravilnosti in za učinkovito kaznovanje.“
20. V skladu s členom 379 izvedbene uredbe:
„1. Če pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, urad odhoda o tem čim prej obvesti glavnega zavezanca, najpozneje pa pred iztekom enajstega meseca po vpisu deklaracije za skupnostni tranzit.
2. V obvestilu iz odstavka 1 navede predvsem rok, v katerem je treba uradu odhoda predložiti dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, v katerem je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, tako da ustreza zahtevam carinskih organov. Ta rok znaša tri mesece od dneva obvestila iz odstavka 1. Če navedeno dokazilo ni predloženo v roku, pristojna država članica ukrepa tako, da pridobi plačilo pripadajočih carin in drugih dajatev. Kadar ta država članica ni tista, v kateri je urad odhoda, jo ta o tem takoj obvesti.“
21. V skladu s členom 380 izvedbene uredbe:
„Dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije v pomenu iz člena 378(1) se predloži, tako da ustreza zahtevam carinskih organov, s tem da se med drugim:
(a) predloži dokument, ki ga overijo carinski organi in iz katerega je razvidno, da je bilo to blago predloženo namembnemu uradu ali, v primerih iz člena 406, pooblaščenemu prejemniku. Ta dokument mora vsebovati dovolj podatkov za ugotovitev istovetnosti navedenega blaga;
ali
(b) predloži carinski dokument, izdan v tretji državi, iz katerega je razvidna sprostitev v domačo porabo, oziroma izvod ali fotokopija tega dokumenta; izvod ali fotokopijo morajo kot točen prepis overiti organi, ki so potrdili izvirnik, organi tretje udeležene države ali organi ene od držav članic. Dokument mora vsebovati dovolj podatkov, da je možno ugotoviti istovetnost obravnavanega blaga.“
22. V členu 859 izvedbene uredbe je določeno:
„Za napake, ki so ostale brez bistvenih posledic za pravilno izvajanje začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka iz člena 204(1) zakonika, se štejejo naslednje napake, pod pogojem, da:
– ne predstavljajo poskusa odstranitve blaga izpod carinskega nadzora,
– ne vključujejo očitne malomarnosti udeleženega,
– so naknadno izpolnjene vse formalnosti, potrebne za ureditev položaja blaga:
1. prekoračitev roka, v katerem mora biti za blago dodeljena ena izmed predvidenih carinsko dovoljenih rab ali uporab v okviru začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka, kjer bi se podaljšanje roka lahko odobrilo, če bi bil zahtevek vložen pravočasno;
2. če gre za blago, ki je v tranzitnem postopku, prekoračitev roka za predložitev tega blaga namembnemu uradu, če je predložitev sledila naknadno;
3. če gre za blago, dano v začasno hrambo ali v postopek carinskega skladiščenja, ravnanja z blagom brez predhodnega dovoljenja carinskih organov, pri čemer bi bila opravljena ravnanja dovoljena, če bi bil vložen zahtevek;
4. če gre za blago, ki je v postopku začasnega uvoza, uporaba tega blaga v nasprotju s pogoji, ki so določeni v dovoljenju, pri čemer bi bila takšna uporaba v enakem postopku lahko odobrena, če bi bil za to vložen zahtevek;
5. če gre za blago, dano v začasno hrambo ali v carinski postopek, nedovoljena premestitev tega blaga, če se lahko to blago predloži carinskim organom na njihovo zahtevo;
6. če gre za blago, dano v začasno hrambo ali v carinski postopek, iznos tega blaga s carinskega območja Skupnosti ali njegov vnos v prosto cono ali prosto skladišče brez izpolnitve potrebnih formalnosti;
7. če gre za blago, ki je bilo predmet ugodnejše tarifne obravnave zaradi njegove posebne uporabe, njegov prenos brez obvestila carinskega urada, preden je bilo dano v predpisano uporabo, pod pogojem, da
(a) je prenos izkazan v evidencah blaga prenositelja;
in da
(b) je prevzemnik imetnik dovoljenja za zadevno blago.“
A – Sistem lastnih sredstev Skupnosti
23. V skladu s členom 2(1)(a) in (b) Sklepa Sveta št. 88/376/EGS, Euratom z dne 24. junija 1988 o sistemu lastnih sredstev Skupnosti (UL L 185, str. 24):
„Lastna sredstva v proračunu Skupnosti sestavljajo prihodki iz naslednjih virov:
(a) prelevmanov, premij, dodatnih ali kompenzacijskih zneskov, dodatnih zneskov ali faktorjev in drugih dajatev, ki jih določijo ali jih bodo določile institucije Skupnosti za trgovino z državami nečlanicami v okviru skupne kmetijske politike, ter prispevki in druge dajatve, določene v okviru skupne ureditve trgov s sladkorjem;
(b) carinskih dajatev po skupni carinski tarifi in drugih dajatev, ki jih določijo ali jih bodo določile institucije Skupnosti za trgovino z državami nečlanicami, ter carin na proizvode, ki spadajo v okvir Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo.“
24. V skladu s členom 2 Uredbe št. 1552/89:
„1. Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom določi takoj, ko pristojna služba države članice dolžnika obvesti o dolgovanem znesku. To obvestilo se opravi takoj, ko je dolžnik znan in ko pristojni upravni organi lahko izračunajo znesek pravice ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja.
2. Kadar je treba obvestilo popraviti, se uporablja odstavek 1.“
25. V členu 11 navedene uredbe je določeno:
„Za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) država članica plača obresti po obrestni meri, ki velja na denarnem trgu te države članice za kratkoročne javnofinančne operacije na predpisani datum knjiženja, povečani za dve odstotni točki. Ta obrestna mera se poveča za 0,25 odstotne točke za vsak mesec zamude. Povečana obrestna mera velja za celotno obdobje zamude.“
II – Predhodni postopek
26. Komisija je z dopisom z dne 12. januarja 1996 nemškim organom poslala poročilo o nadzoru tradicionalnih lastnih sredstev, ki so ga opravile njene službe v Nemčiji med 6. in 17. marcem 1995. Komisija v tem poročilu ugotavlja nekatere zamude v carinskem tranzitnem postopku v letih 1993 in 1994, ki so bile po mnenju te institucije vzrok za prepozno zagotovitev zadevnih sredstev Skupnosti. Po mnenju Komisije so bile te zamude posledica neupoštevanja štirinajstmesečnega roka, določenega v členu 49 Uredbe št. 1214/92 in členu 379 izvedbene uredbe v povezavi s členom 2(1) Uredbe št. 1552/89.
27. Ker je Komisija ugotovila, da prepozna zagotovitev lastnih sredstev vodi do zamudnih obresti v skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89, je od nemških organov med drugim zahtevala, naj v vseh regionalnih finančnih direkcijah nemudoma uvedejo postopek obdavčenja za vse nezaključene dokumente T1, ki so bili izdani pred več kot štirinajstimi meseci, preverijo prepozno zagotovitev lastnih sredstev in Komisijo o tem obvestijo ter ji pošljejo seznam, v katerem so za vse regionalne direkcije navedene zamude pri naknadni izterjavi v zvezi s tranzitnimi postopki, nezaključenimi od 1. januarja 1993.
28. Pri drugem nadzoru, ki ga je Komisija opravila novembra 1997 ter se je nanašal na leti 1995 in 1996, so bili ugotovljeni dodatni primeri prekoračitve štirinajstmesečnega roka iz člena 49 Uredbe št. 1214/92 in člena 379 izvedbene uredbe.
29. Komisija je razlog, ki so ga nemški carinski organi navedli za utemeljitev te prekoračitve, in sicer da so najprej poskušali ugotoviti prejemnika blaga ali pošiljatelja zaradi plačila, zavrnila glede na jasno besedilo člena 49 Uredbe št. 1214/92 in člena 379 izvedbene uredbe.
30. Komisija je nemške organe pozvala, naj uvedejo postopek obdavčenja za vse dokumente T1, ki so bili izdani v zadnjih štirinajstih mesecih in še niso bili zaključeni, jo obvestijo o zamudah pri določitvi obdavčenja, zagotovijo, da bo odslej postopek obdavčenja uveden v štirinajstih mesecih za vse nezaključene tranzitne dokumente, in odgovorijo na njeno predhodno poročilo o nadzoru.
31. Nemški organi so v dopisu z dne 28. aprila 1998, v katerem niso izpodbijali prekoračitve štirinajstmesečnega roka, trdili, da niso bili dolžni pobrati uvoznih dajatev najpozneje štirinajst mesecev po vpisu dokumenta T1. Po mnenju nemških organov člen 379 izvedbene uredbe ne vsebuje prekluzivnega roka, ampak samo okvirni rok. Urad odhoda naj bi imel glede na triletni rok iz člena 221(3) Zakonika še dovolj časa, da izterja dolg od dolžnika. Zato naj ne bi bilo mogoče govoriti o zamudnih obrestih na podlagi člena 11 Uredbe št. 1552/89.
32. Komisija je z dopisom z dne 14. julija 1998 od nemških organov znova zahtevala, naj ji najpozneje do 1. septembra 1998 zagotovijo informacije, ki jih je zahtevala v svojem poročilu o nadzoru iz leta 1995, da bi izračunala zamudne obresti v skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89.
33. Nemški organi so v dopisu z dne 18. septembra 1998 ponovili in potrdili trditve iz dopisa z dne 28. aprila 1998 o poročilu o nadzoru iz leta 1997. Informacije, ki so jih inšpektorji Komisije znova zahtevali v navedenem poročilu, tem niso bile sporočene.
34. Komisija je 15. novembra 1999 nemškim organom poslala pisni opomin, v katerem je znova predstavila svoje stališče, kot je opisano zgoraj, in jih pozvala, naj svo je pripombe v zvezi s tem predložijo v dveh mesecih.
35. Nemška vlada je v odgovoru z dne 1. februarja 2000, ki je bil poslan z dopisom z dne 24. februarja 2000, potrdila svoje stališče, da je štirinajstmesečni rok samo okviren, kar pomeni, da je dajatve mogoče pobrati tudi po izteku tega roka, če je preiskovalni postopek trajal več kot enajst mesecev. Poleg tega trdi, da v številnih primerih preiskovalnega postopka ni mogoče končati v enajstih mesecih, ker lahko izmenjava informacij med državami članicami vzame več časa. Poleg tega naj bi bil na podlagi členov 217 in 221 Zakonika za pobiranje dajatev vedno odobren celoten rok treh let, kadar potrebni podatki za izračun in vknjiženje dajatev niso bili na voljo.
36. Komisija v obrazloženem mnenju z dne 19. julija 2000 zlasti poudarja, da trditve Zvezne republike Nemčije niso združljive z jasnim besedilom člena 379 izvedbene uredbe. Poleg tega naj bi iz smisla in cilja te določbe izhajalo, da naj bi bilo treba pospešiti postopek za hitro ugotovitev nepravilnosti.
37. Nemška vlada je v sporočilu z dne 14. septembra 2000, ki je bilo poslano z dopisom z istega dne, obvestila Komisijo, da vztraja pri svojem stališču. V teh okoliščinah se je Komisija odločila, da vloži to tožbo.
Tožba
38. Komisija si s tožbo prizadeva, najprej, ugotoviti, da je Zvezna republika Nemčija kršila člen 379(2) izvedbene uredbe, ki je začela veljati 1. januarja 1994, oziroma člen 49(2), tretji stavek, Uredbe št. 1214/92, ki se je uporabljala leta 1993, v povezavi s členom 2 Uredbe št. 1552/89, ker Zvezna republika Nemčija ni pravočasno zagotovila sredstev Skupnosti pri prepoznem zaključku zunanjih tranzitnih operacij Skupnosti, odkritih med letoma 1993 in 1996.
39. Nato Komisija Sodišču predlaga, naj Zvezni republiki Nemčiji naloži, da „v proračun Skupnosti plača obresti, ki jih je treba plačati pri zamudah pri vknjižbi“, v skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89 za obdobje do 31. maja 2000 in v skladu s členom 11 Uredbe št. 1150/2000 za obdobje po 31. maju 2000.
A – Dopustnost
Trditve strank
40. Nemška vlada dvomi o dopustnosti tožbe kot celote. Cilj postopka zaradi neizpolnitve obveznosti naj bi bilo prenehanje obstoječega neizpolnjevanja obveznosti. Obstoj neizpolnjevanja obveznosti naj bi bilo treba presojati izključno na podlagi tega, ali je bila država članica ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, v položaju, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti. Vendar pa naj Komisija ne bi navedla, da je Zvezna republika Nemčija kršila pravo Skupnosti na dan, ko se je iztekel rok, v obrazloženem mnenju določen za september 2000. Sporno naj ne bi bilo, da naj bi nemška vlada dolgo pred tem datumom izkoristila pripombe inšpektorjev Komisije in pozvala carinske urade, naj še strožje upoštevajo roke, določene v členu 379 izvedbene uredbe, čeprav ni opustila svojega stališča, da ti roki niso obvezni, v nasprotju s stališčem, ki ga zagovarja Komisija.
41. Komisija nasprotno meni, da je tožba dopustna. Kršitev naj bi še obstajala, ker obresti, nastale zaradi zadevnega prepoznega plačila, niso bile plačane v proračun Skupnosti, tako da naj bi po mnenju Komisije jasno šlo za tekoče neizpolnjevanje obveznosti.
42. Nemška vlada dvomi tudi o dopustnosti tožbe, ker si Komisija z drugim predlogom prizadeva doseči, da se toženi stranki naloži plačilo zapadlih obresti v proračun Skupnosti zaradi prepoznega vknjiženja v njeno dobro. Iz člena 228(1) ES naj bi izhajalo, da se mora Sodišče v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti omejiti samo na ugotovitev te in da so nacionalni organi tisti, ki morajo odločiti o posledicah take ugotovitve, pri čemer je jasno, da se mora neizpolnjevanje obveznosti nemudoma končati. Drugi predlog naj bi bilo torej treba zavreči kot nedopusten, saj naj bi Komisija s tem predlogom uveljavljala le zahtevo za plačilo domnevno dolgovanih obresti.
43. Komisija odgovarja, da je v členu 11 Uredbe št. 1552/89 določena natančna in brezpogojna obveznost plačila zamudnih obresti. Sodišče naj bi se že sklicevalo na tako obveznost v drugih tožbah zaradi neizpolnitve obveznosti (sodba z dne 20. marca 1986 v zadevi Komisija proti Nemčiji, 303/84, Recueil, str. 1171, točka 19). Poleg tega naj s členom 228 ES Sodišču ne bi bile preprečene izjave, ki bi bile koristne za končanje ugotovljenega neizpolnjevanja obveznosti. Nazadnje, država članica naj ne bi imela diskrecijske pravice v zvezi z načinom, kako končati neizpolnjevanje obveznosti, ker naj bi bilo plačilo zadevnih zamudnih obresti edina možnost izvršitve sodbe zaradi neizpolnitve obveznosti.
Presoja Sodišča
44. V zvezi s prvim navedenim razlogom nedopustnosti, ki se nanaša na to, da so nemški organi ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, upoštevali roke, določene v členu 379 izvedbene uredbe, je treba navesti, da tudi ob domnevi, da to drži, Zvezna republika Nemčija noče plačati zamudnih obresti, ki jih zahteva Komisija za obdobje, na katero se nanaša ta tožba, in sicer od leta 1993 do leta 1996, v katerem je bila ugotovljena prekoračitev teh rokov, ki jo je priznala navedena država članica.
45. Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse (glej zlasti sodbo z dne 16. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-96/89, Recueil, str. I-2461, točka 38), obstaja nerazdružljiva vez med obveznostjo določitve sredstev Skupnosti, obveznostjo njihovega knjiženja na račun Komisije v predpisanem roku in nazadnje obveznostjo plačila zamudnih obresti.
46. Zato ob domnevi, da bi bil očitek Komisije, ki se nanaša na zamudo pri vknjižbi carinskega dolga in vknjižbi ustreznih sredstev Skupnosti na račun Komisije, utemeljen, ni mogoče izključiti, da ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, niso bile odpravljene vse posledice neizpolnitve obveznosti, zlasti s plačilom zamudnih obresti na podlagi Uredbe št. 1552/89. Zato še naprej obstaja interes, da se po potrebi ugotovi domnevna neizpolnitev obveznosti.
47. Prvi razlog nedopustnosti je torej treba zavrniti.
48. V zvezi z drugim razlogom nedopustnosti, omejenim na drugi predlog, je treba navesti, da Komisija v tem delu tožbe Sodišču predlaga, naj Zvezni republiki Nemčiji naloži, naj „v proračun Skupnosti plača obresti, ki jih je treba plačati pri zamudi pri knjiženju“, v skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89 za obdobje do 31. maja 2000 in v skladu s členom 11 Uredbe št. 1150/2000 za obdobje po 31. maju 2000.
49. Ni sporno, da je namen tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, ugotovitev neizpolnitve države članice njenih obveznosti do Skupnosti. Ugotovitev take neizpolnitve obveznosti zadevno državo članico v skladu z besedilom člena 228 ES zavezuje, da sprejme ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča. Nasprotno pa Sodišče ne more državi članici naložiti, naj sprejme natančno določene ukrepe.
50. Zato se Sodišče v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti ne more izreči o očitkih v zvezi s predlogi, katerih cilj je, kot v obravnavanem primeru, da bi Sodišče državi članici odredilo, naj plača zamudne obresti.
51. Predloge v tej tožbi, katerih cilj je plačilo zamudnih obresti na podlagi člena 11 Uredbe št. 1552/89, je treba v teh okoliščinah razglasiti za nedopustne, in očitek, naveden v podporo tega dela predlogov, ki se nanaša na kršitev tega člena, je torej treba zavreči kot nedopusten.
52. V teh okoliščinah bo preučitev te tožbe omejena na presojo očitka, ki se nanaša na zamudo Zvezne republike Nemčije pri zagotovitvi lastnih sredstev v obdobju od leta 1993 do leta 1996 v nasprotju s členom 49 Uredbe št. 1214/92 ali členom 379 izvedbene uredbe, v povezavi s členom 2(1) Uredbe št. 1552/89.
Temelj
Trditve strank
53. Komisija trdi, da iz člena 379 izvedbene uredbe in člena 49 Uredbe št. 1214/92 ter tudi iz cilja, ki si ga prizadeva doseči zakonodajalec Skupnosti, izhaja, da te določbe obvezujejo carinske organe, naj čim prej zagotovijo naknadno izterjavo carinskih dolgov, najpozneje pa v štirinajstih mesecih, če ti organi poznajo dolžnika in znesek dolgovanih dajatev, ki mu ga morajo sporočiti (člen 2(1) Uredbe št. 1552/89).
54. Cilj člena 379 izvedbene uredbe naj bi bil spodbuditi carinske organe k čim hitrejšemu ukrepanju, da bi preprečili negativne učinke na proračun Skupnosti. Tveganje, da ne bi mogli določiti carinskega dolga, naj bi se povečevalo s časom (dolžnika ni mogoče najti ali je v stečaju). Tako naj bi bil štirinajstmesečni rok, ki se uporablja samo izjemoma, najdaljši rok, ki naj bi pri neupoštevanju povzročil prepozno zagotovitev sredstev države članice.
55. Neupoštevanje rokov, določenih v členu 379 izvedbene uredbe, naj bi škodovalo interesom Skupnosti in tudi interesom drugih držav članic, ki naj bi pri prepozni vknjižbi lastnih sredstev morale kriti morebitne potrebe financiranja proračuna Skupnosti.
56. Zvezna republika Nemčija trdi, da ni niti v členu 379 izvedbene uredbe niti v členu 49 Uredbe št. 1214/92 določen nikakršen najdaljši ali zastaralni rok za organe.
57. Že iz besedila člena 379(1) izvedbene uredbe naj bi bilo razvidno, da ni določen nikakršen zastaralni rok. Ta določba naj se tudi ne bi uporabljala za interes Skupnosti za hitro izterjavo carinskih dajatev, ki naj bi bila urejena izključno v členu 17 in naslednjih Zakonika. Pravila člena 378 in naslednjih izvedbene uredbe, ki temeljijo na členu 215 ES, naj bi se nanašala na predhodno vprašanje izterjave, torej na določitev dejstev, ki so podlaga za izterjavo, kar se lahko zaradi nekaterih okoliščin zavleče.
58. Nemška vlada trdi, da če se preiskava zavleče, nemški organi ne morejo upoštevati enajstmesečnega roka, najpogosteje zaradi okoliščin, za katere niso odgovorni sami, ampak morajo zanje odgovarjati carinske uprave drugih držav članic.
59. Tako kot v členu 379(1) naj tudi v členu 379(2) izvedbene uredbe ne bi bil določen nikakršen najdaljši rok za carinske organe. Iz besedila te določbe naj bi izhajalo, da zakonodajalec Skupnosti ne zahteva, da so organi ob izteku trimesečnega roka ali pred njim že izterjali dajatve in prispevke.
60. Če bi bila dokazna sredstva predložena malo pred iztekom navedenega trimesečnega roka, bi bili carinski organi dolžni preveriti njihovo dokazno vrednost. Poleg tega naj bi deklarant lahko predložil tudi druga dokazna sredstva v smislu člena 380 izvedbene uredbe. Carinski organi naj bi bili šele ob koncu preiskave sposobni ugotoviti, ali carinski dolg obstaja, ter določiti njegov znesek in istovetnost dolžnika. Te preiskave pa so lahko včasih zelo dolgotrajne.
61. Poleg tega naj ne bi nič omogočalo sklepanja, da so države članice glede na Skupnost dolžne izterjati in zagotoviti svoja sredstva, medtem ko lahko glede na imetnike carinskega dolga izterjavo opravijo tudi po izteku štirinajstmesečnega roka. Za carinske organe naj bi bil obvezen samo triletni rok, določen v členu 221(3) Zakonika.
62. Nemška vlada tudi trdi, da tudi če bi ta roka šteli za obvezna, naj ju ne bi bilo mogoče sešteti, ker sta namenjena različnim naslovnikom. Namen člena 379(1) izvedbene uredbe naj bi bil namreč spodbuditi organe držav članic k čim hitrejši izvedbi preiskovalnega postopka in hitremu sodelovanju, medtem ko naj bi se s členom 379(2) glavni zavezanec spodbudil, naj dejavno sodeluje pri pojasnjevanju položaja, sicer bi moral plačati dajatve v državi članici urada odhoda. Po vsej logiki naj bi se lahko sešteli samo najdaljši roki, ki so namenjeni istim naslovnikom.
63. Poleg tega naj bi bilo treba rokoma, določenima v členu 379(1) in (2) izvedbene uredbe, nujno dodati rok, v katerem morajo carinski organi opraviti preiskave in preverjanja v zvezi z dokaznimi sredstvi iz člena 380 iste uredbe.
64. Nazadnje naj bi bile določbe o vknjižbi carinskega dolga in obvestilu o njem predmet členov od 217 do 221 Zakonika. Dokler podatki, potrebni za izračun in vknjižbo prispevkov, niso na voljo, naj bi zakonodajalec Skupnosti dovoljeval triletni rok za izterjavo dajatev.
65. Po mnenju belgijske vlade, intervenienta v podporo predlogom tožene vlade, iztek štirinajstega meseca ne pomeni končnega datuma niti prekluzivnega roka, ampak okvirni rok, ki naj bi označeval izhodišče postopka za ugotovitev carinskega dolga s strani države članice.
66. Po mnenju te vlade ugotovitev carinskega dolga pomeni, da ima država članica v skladu s členom 220 in naslednjimi Zakonika dovolj časa. Ob izteku štirinajstega meseca naj urad odhoda ne bi imel na voljo vseh potrebnih podatkov za izračun zadevnega carinskega dolga.
Presoja Sodišča
67. Najprej je treba navesti, da nemška vlada ne izpodbija dejanskih ugotovitev Komisije v zvezi s carinskimi dolgovi, nastalimi zaradi nepravilnosti, storjenih v zunanjem tranzitnem postopku Skupnosti, dolgovi, ki jih nemški carinski organi v obdobju, na katero se nanaša ta tožba, tj. od leta 1993 do leta 1996, niso izterjali v dvodnevnem roku, določenem v členu 218 Zakonika, po izteku trimesečnega roka, navedenega v členu 379(2), tretji stavek, izvedbene uredbe in ustreznih, prej veljavnih, predpisih. Vendar pa v nasprotju s Komisijo ta vlada meni, da z uvedbo postopka izterjave več mesecev po izteku tega trimesečnega roka ni kršila svojih obveznosti, izhajajočih iz carinskega prava Skupnosti.
68. V zvezi s tem je treba navesti, da je v členu 379(1) izvedbene uredbe določeno, da če pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, urad odhoda o tem čim prej obvesti glavnega zavezanca, najpozneje pa pred iztekom enajstega meseca po vpisu deklaracije za tranzit Skupnosti.
69. Čeprav je Sodišče v sodbi z dne 14. novembra 2002 v zadevi SPKR (C-112/01, Recueil, str. I‑10655, točka 40) odločilo, da neupoštevanje enajstmesečnega roka ne preprečuje izterjave carinskega dolga pri glavnem zavezancu, pa je v točki 34 te sodbe navedlo tudi, da je navedeni rok namenjen upravnim organom, njegov cilj pa je zagotoviti, da ti organi skrbno in enotno uporabljajo določbe s področja izterjave carinskega dolga zaradi hitre zagotovitve lastnih sredstev Skupnosti. Zato je upoštevanje enajstmesečnega roka, čeprav ne vpliva na obveznost plačila carinskega dolga, vseeno obvezno za države članice glede na njihove obveznosti do Skupnosti v zvezi z zagotovitvijo lastnih sredstev Skupnosti.
70. Poleg tega je treba v skladu s členom 379(2) izvedbene uredbe v obvestilu iz odstavka 1 tega člena navesti predvsem rok, v katerem je treba uradu odhoda predložiti dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, v katerem je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, tako da ustreza zahtevam carinskih organov. Ta rok znaša tri mesece od dneva obvestila iz odstavka 1 navedenega člena. Če navedeno dokazilo ni predloženo v roku, pristojna država članica „ukrepa tako, da pridobi plačilo“ pripadajočih carin in drugih dajatev.
71. Sodišče je v točkah 24 in 25 sodbe z dne 20. januarja 2005 v zadevi Honeywell Aerospace (C-300/03, ZOdl., str. I-689), odločilo, da iz besedila člena 378(1) in člena 379(2) izvedbene uredbe izhaja, da je obvestilo urada odhoda glavnemu zavezancu o roku, v katerem je treba predložiti zahtevana dokazila, obvezno in je predpostavka za izterjavo carinskega dolga. Ta rok je namenjen zaščiti interesov glavnega zavezanca, ki mu dodeljuje tri mesece, da po potrebi predloži dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, v katerem je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala. Zato lahko v teh okoliščinah država članica, ki ji pripada urad odhoda, izterja uvozne dajatve le, če je glavnega zavezanca obvestila, da ima na voljo trimesečni rok za predložitev zahtevanih dokazil, in če ta niso bila predložena v tem roku.
72. Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da mora urad odhoda ob domnevi, da sporne pošiljke – tako kot v tej tožbi – niso bile predložene namembnemu uradu in kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, zaradi hitre zagotovitve lastnih sredstev Skupnosti o tem čim prej obvestiti glavnega zavezanca, najpozneje pa pred iztekom enajstega meseca po datumu vpisa deklaracije za tranzit Skupnosti. V tem obvestilu je udeleženega treba obvestiti, da ima na voljo trimesečni rok, v katerem je treba predložiti dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, v katerem je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, tako da ustreza zahtevam carinskih organov. Če to dokazilo ni predloženo v roku, pristojna država članica „ukrepa tako, da pridobi plačilo“ carinskega dolga.
73. V tem smislu je v členu 217(1) Zakonika določeno, da morajo carinski organi vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga, takoj po tem, „ko so jim na voljo potrebni podatki“, „izračunati“ in „vnesti v računovodske evidence“.
74. V skladu s členom 218(3) Zakonika „se mora vknjižba ustreznega zneska dajatev“ opraviti v dvodnevnem roku, kar se šteje od dneva, ko imajo carinski organi „možnost, da izračunajo znesek zadevnih dajatev in določijo dolžnika“. V členu 219 Zakonika je dovoljeno, da se ta rok podaljša za največ štirinajst dni iz razlogov, ki se nanašajo na upravno ureditev držav članic, ali zaradi posebnih okoliščin, ki carinske organe ovirajo pri upoštevanju omenjenih rokov. V skladu s členom 221(1) Zakonika je treba znesek dajatev „dolžniku takoj po vknjižbi […] sporočiti“.
75. V tej tožbi Komisija v bistvu očita nemškim carinskim organom, da postopka izterjave carinskega dolga niso uvedli v dveh dneh po izteku trimesečnega roka, določenega v členu 379(2) izvedbene uredbe. Natančneje, očita jim, da niso vknjižili zneska ustreznih dajatev v skladu s členom 218(3) Zakonika niti niso zneska sporočili dolžniku v skladu s členom 221(1) istega zakonika, s tema postopkoma pa naj bi bila povezana določitev lastnih sredstev v smislu člena 2(1)(a) Uredbe št. 1552/89.
76. Po mnenju nemške vlade države članice niso dolžne izterjati carinskega dolga takoj ob izteku trimesečnega roka, ki sledi izteku enajstmesečnega roka iz člena 379(1) izvedbene uredbe.
77. To trditev je treba zavrniti.
78. Kot upravičeno trdi Komisija, iz besedila člena 379(2), tretji stavek, izvedbene uredbe izhaja, da so države članice dolžne uvesti postopek izterjave v smislu te določbe ob izteku v njej navedenega trimesečnega roka. Ta razlaga je potrebna tudi za zagotovitev, da pristojni organi skrbno in enotno uporabljajo določbe s področja izterjave carinskega dolga zaradi učinkovite in hitre zagotovitve sredstev Skupnosti.
79. Navedena razlaga tudi ni nezdružljiva s členom 221(3) Zakonika, v katerem je dovoljeno, da se znesek dajatev, ki jih je treba plačati, sporoči v treh letih od nastanka carinskega dolga. Cilj te določbe je namreč zlasti zagotoviti pravno varnost z določitvijo najdaljšega roka, v katerem se sporoči znesek carinskega dolga dolžniku. S tem pa ne povzroča dvoma o obveznostih carinskih organov do Skupnosti, ki izhajajo iz določb Zakonika in izvedbene uredbe, za zagotovitev skrbne in enotne uporabe določb s področja izterjave carinskega dolga zaradi hitre in učinkovite zagotovitve lastnih sredstev Skupnosti.
80. V skladu s členom 217(1), členom 218(3) in členom 219 Zakonika je treba znesek, ki ustreza carinskim dolgovom, kot so dolgovi, na katere se nanaša ta tožba, vknjižiti v dvodnevnem roku, ki se lahko podaljša, vendar skupaj ne sme presegati štirinajstih dni. Poleg tega je treba v skladu s členom 221(1) Zakonika dolžniku sporočiti znesek, ki ustreza tem dolgovom, takoj ko je bil vknjižen. Ta rok se začne z datumom, na kateri imajo carinski organi na voljo potrebne podatke ter imajo torej možnost, da izračunajo znesek dajatev in določijo dolžnika. V nasprotju s trditvami nemške vlade je to natančno najpozneje ob izteku trimesečnega roka iz člena 379(2) izvedbene uredbe.
81. Najprej, glede ugotovitve obstoja carinskega dolga je treba navesti, da če – tako kot v tej tožbi – pošiljke, ki so v zunanjem tranzitnem postopku Skupnosti, niso bile predložene namembnemu uradu v roku, ki ga določi urad odhoda, se za carinski dolg šteje, da je nastal, za glavnega zavezanca pa se šteje, da je dolžnik tega dolga. Urad odhoda mora v takem primeru in če kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, v skladu s členom 379(1) izvedbene uredbe o tem obvestiti glavnega zavezanca pred iztekom enajstmesečnega roka po datumu vpisa deklaracije za tranzit Skupnosti.
82. V skladu s členom 379(2), prvi in drugi stavek, mora biti v tem obvestilu naveden trimesečni rok, ki ga ima na voljo udeleženi, da dokaže pravilnost tranzitne operacije. Kot je bilo navedeno v točki 71 te sodbe, lahko pristojni carinski organi dolg izterjajo le, če so glavnega zavezanca obvestili, da ima na voljo trimesečni rok za predložitev dokazila o pravilnosti tranzitne operacije, in če to dokazilo ni bilo predloženo v tem roku.
83. Kot je navedla generalna pravobranilka v točki 50 sklepnih predlogov, nič ne omogoča sklepanja, da presoja dokazil, predloženih za ugotovitev pravilnosti operacije, kakršna so dokazila, ki so netaksativno našteta v členu 380 izvedbene uredbe, upravičuje odstopanje od določb členov 218 in 219 Zakonika za vknjižbo zneskov dajatev in sporočila o njih dolžniku na podlagi člena 221(1) Zakonika, tudi če bi bila ta dokazila predložena zadnji dan prej navedenega trimesečnega roka.
84. Dalje, glede določitve dolžnika carinskega dolga je treba navesti, da se v skladu s členom 379(1) in (2) izvedbene uredbe ob koncu tega trimesečnega roka glavni zavezanec šteje za dolžnika carinskega dolga in to ne glede na okoliščino, da bi lahko bila podana odgovornost drugih oseb. Zato so carinski organi najpozneje ob izteku navedenega trimesečnega roka očitno sposobni določiti glavnega zavezanca kot dolžnika carinskega dolga.
85. Poleg tega je glede določitve zneska dajatev treba navesti, da je generalna pravobranilka v točkah od 57 do 62 sklepnih predlogov pojasnila, da čeprav od urada odhoda ni mogoče zahtevati, naj sistematično izračuna znesek dajatev, ki ustreza carinskemu dolgu ob uvozu, za vsako tranzitno operacijo, ki se začne z vložitvijo tranzitne deklaracije – torej s trenutkom, v katerem ima navedeni urad načeloma na voljo potrebne podatke za izračun zadevnih dajatev –, vsekakor nič ne preprečuje, da se tak izračun ne opravi takoj, ko je bil glavni zavezanec obveščen o trimesečnem roku, v katerem lahko predloži dokazilo o pravilnosti operacije, in sicer najpozneje ob izteku enajstmesečnega roka, določenega v členu 379(1) izvedbene uredbe.
86. Nazadnje, glede odločitve pristojnih carinskih organov za izterjavo carinskega dolga je treba navesti, da člen 378(1) in (2) izvedbene uredbe vsebuje domnevo o pristojnosti države članice urada odhoda. V trimesečnem roku, določenem v členu 379(2) iste uredbe, lahko glavni zavezanec predloži dokazilo, da je bila kršitev storjena v drugi državi članici. Kot je Komisija upravičeno navedla, nič ne omogoča sklepanja, da ocene dokumentov, predloženih v ta namen, tudi če so bili zagotovljeni zadnji dan trimesečnega roka, ni mogoče opraviti ob upoštevanju dvodnevnega roka po koncu trimesečnega roka, ki se v ustrezno utemeljenih posebnih primerih podaljša za dvanajst dodatnih dni, tj. za najdaljši štirinajstdnevni rok.
87. Iz vseh zgornjih ugotovitev izhaja, da je treba zavrniti trditve nemške vlade, da sta enajstmesečni in trimesečni rok samo okvirna roka ter da postopka izterjave ni nujno treba uvesti ob izteku trimesečnega roka, ker naj ob izteku tega roka za pristojne carinske organe dejansko ne bi bilo mogoče, da nemudoma začnejo postopek izterjave carinskega dolga.
88. Nazadnje, obvestilo glavnega zavezanca o znesku dolga nemudoma po izteku trimesečnega roka zanj ne pomeni nesorazmernega bremena. Če se namreč naknadno izkaže, da je tranzitna operacija Skupnosti potekala pravilno in v predpisanih rokih ali da se je končala prepozno brez drugih nepravilnosti, lahko glavni zavezanec dobi povračilo plačanih zneskov, ki je od sprejetja Zakonika izrecno določeno v členu 236(1) Zakonika, če je dokazano, da v skladu s členom 204(1) Zakonika v povezavi s členom 859 izvedbene uredbe kršitev ni bistveno vplivala na pravilno delovanje zadevnega carinskega postopka.
89. Prepozno sporočilo zneska ustreznih dajatev v nasprotju s členom 221(1) in členom 218(3) Zakonika, kot izhaja iz zgornjih ugotovitev, nujno pomeni zamudo pri ugotovitvi terjatve Skupnosti do lastnih sredstev v smislu člena 2 Uredbe št. 1552/89. V skladu s to zadnjo določbo se namreč zadevna pravica določi „takoj“, ko pristojni organi dolžnika obvestijo o dolgovanem znesku, to obvestilo pa se opravi takoj, ko je dolžnik znan in ko pristojni upravni organi lahko izračunajo znesek pravice ob upoštevanju predpisov Skupnosti s tega področja, v tem primeru Zakonika in izvedbene uredbe.
90. Zato je treba prvi očitek šteti za utemeljen glede na določbe Zakonika in izvedbene uredbe ter tudi glede na določbe vsebinsko enakih predpisov, ki so se uporabljali prej v obdobju, na katero se nanaša ta tožba.
91. Glede na zgornje ugotovitve je treba skleniti, da Zvezna republika Nemčija s prepozno zagotovitvijo lastnih sredstev Skupnosti ni izpolnila obveznosti iz člena 49 Uredbe št. 1214/92 in člena 379 izvedbene uredbe, v povezavi s členom 2(1) Uredbe št. 552/89.
Stroški
92. V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala, naj se Zvezni republiki Nemčiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi v glavnem ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. V skladu z odstavkom 4 istega člena nosi Kraljevina Belgija svoje stroške.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1) Zvezna republika Nemčija s prepozno zagotovitvijo lastnih sredstev Skupnosti ni izpolnila obveznosti iz člena 49 Uredbe Komisije (EGS) št. 1214/92 z dne 21. aprila 1992 o določbah za izvajanje tranzitnega postopka Skupnosti in za nekatere poenostavitve tega postopka in člena 379 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, v povezavi s členom 2(1) Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu lastnih sredstev Skupnosti.
2) V preostalem delu se tožba zavrne.
3) Zvezni republiki Nemčiji se naloži plačilo stroškov.
4) Kraljevina Belgija nosi svoje stroške.