62023CJ0540
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 5. februarja 2026 (
*1
)
„Pritožba – Dostop do dokumentov – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Člen 4(3), drugi pododstavek – Varstvo postopka odločanja – Zavrnitev razkritja dokumentov v zvezi z glasovi držav članic o spremembi Priloge III k Uredbi (ES) št. 1925/2006 – Uredba (EU) št. 182/2011 – Komitologija – Sklep 1999/468/ES – Regulativni postopek s pregledom – Nasprotna pritožba“
V zadevi C‑540/23 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 23. avgusta 2023,
Evropska komisija, ki so jo sprva zastopali Ș. Ciubotaru, C. Ehrbar in A. Spina, nato pa C. Ehrbar in A. Spina, agenti,
pritožnica,
drugi stranki v postopku sta
Covington & Burling LLP s sedežem v Saint-Josse-ten-Noodeju (Belgija),
Bart Van Vooren, stanujoč v Meiseju (Belgija),
ki ju zastopa P. Diaz Gavier, advocaat,
tožeči stranki na prvi stopnji,
ob intervenciji
Kraljevine
Nizozemske, ki jo zastopajo M. K. Bulterman, M. H. S. Gijzen in C. S. Schillemans, agentke,
intervenientka v pritožbenem postopku,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún, predsednica senata, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (poročevalec) in B. Smulders, sodniki,
generalni pravobranilec: M. Szpunar,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. junija 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Evropska komisija s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 14. junija 2023, Covington & Burling in Van Vooren/Komisija (T‑201/21, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2023:333), s katero je to razglasilo ničnost Sklepa Komisije C(2021) 2541 final z dne 7. aprila 2021 (v nadaljevanju: sporni sklep) v delu, v katerem je ta institucija z zadnjenavedenim sklepom na podlagi člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe (ES) št. 1049/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331) zavrnila dostop do dokumentov v zvezi s posamičnimi glasovi držav članic, oddanih v okviru postopka komitologije za spremembo Priloge III k Uredbi (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o dodajanju vitaminov, mineralov in nekaterih drugih snovi živilom (UL 2006, L 404, str. 26), v delu, v katerem se nanaša na botanične vrste, ki vsebujejo hidroksiantracenske derivate.
2
Družba Covington & Burling LLP in Bart Van Vooren (v nadaljevanju: tožeči stranki na prvi stopnji) z nasprotno pritožbo predlagata razveljavitev izpodbijane sodbe v delu, v katerem je Splošno sodišče ugotovilo, da se v obravnavani zadevi uporablja člen 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.
Pravni okvir
Uredba št. 1049/2001
3
V uvodnih izjavah 2 in 4 Uredbe št. 1049/2001 je navedeno:
„(2)
Javnost omogoča državljanom, da tesneje sodelujejo v postopku odločanja, in zagotavlja, da je uprava deležna večje zakonitosti ter je učinkovitejša in bolj odgovorna državljanu v demokratičnem sistemu. Javnost [Preglednost] prispeva h krepitvi načela demokracije in spoštovanja človekovih temeljnih pravic in svoboščin, določenih v členu 6 [PEU] in v Evropski listini o temeljnih pravicah.
[…]
(4)
Namen te uredbe je čim bolj uresničiti pravico dostopa javnosti do dokumentov ter določiti splošna načela in omejitve takega dostopa v skladu s členom 255(2) [ES].“
4
Člen 1 te uredbe določa:
„Namen te uredbe je:
(a)
na podlagi javnega ali zasebnega interesa določiti načela, pogoje in omejitve, ki urejajo pravico dostopa do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta [Evropske unije] in Komisije (v nadaljnjem besedilu ‚institucije‘), določene v členu 255 [ES], da bi zagotovili čim širši dostop do dokumentov;
[…].“
5
Člen 4(1) in (3) navedene uredbe določa:
„1.   Institucije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi razkritje oslabilo varstvo:
[…]
(b)
zasebnost[i] in integriteto posameznika, zlasti v skladu z zakonodajo Skupnosti s področja varstva osebnih podatkov.
[…]
3.   Dostop do dokumenta, ki ga je institucija pripravila ali prejela za notranjo rabo in se nanaša na zadevo, o kateri institucija ni odločala, se zavrne, če bi razkritje resno oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni interes za razkritje.
Dostop do dokumenta, ki vsebuje mnenja za notranjo rabo kot del razprav in predhodnih posvetovanj v zadevni instituciji, se zavrne tudi po sprejetju odločitve, če bi razkritje resno oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni interes za razkritje.“
Uredba (ES) št. 178/2002
6
Člen 58 Uredbe (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 6, str. 463), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 652/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 (UL 2014, L 189, str. 1), v odstavku 1 določa:
„Komisiji pomaga Stalni odbor za rastline, živali, hrano in krmo […] Ta odbor je odbor v smislu Uredbe (EU) št. 182/2011 Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 16. februarja 2011 o določitvi splošnih pravil in načel, na podlagi katerih države članice nadzirajo izvajanje izvedbenih pooblastil Komisije (UL 2011, L 55, str. 13)] […].“
Uredba št. 1925/2006
7
Člen 8 Uredbe (ES) št. 1925/2006, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) 2019/650 z dne 24. aprila 2019 (UL 2019, L 110, str. 21), naslovljen „Prepovedane, omejene snovi ali snovi pod strogim nadzorom Skupnosti“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Postopek, predviden v tem členu, se uporabi, če se dodaja živilom druga snov, kot so vitamini in minerali, ali sestavina, ki vsebuje drugo snov kot so vitamini ali minerali, ali se uporablja pri proizvodnji živil v okoliščinah, ki lahko povzročijo zaužitje količin te snovi, ki so veliko večje od količin, ki naj bi se običajno zaužile pod normalnimi pogoji prehranjevanja z uravnoteženimi in raznolikimi živili in/ali bi kako drugače predstavljale potencialno tveganje za potrošnike.
2.   Komisija lahko na lastno pobudo ali na podlagi informacij s strani držav članic v skladu z regulativnim postopkom s pregledom iz člena 14(3) sprejme odločitev, ki je namenjena spreminjanju nebistvenih določb te uredbe, potem ko v vsakem posameznem primeru [Evropska agencija za varnost hrane (EFSA)] opravi oceno razpoložljivih informacij, da se po potrebi snov ali sestavina doda v Prilogo III. […]
[…]“
8
Člen 14 te uredbe, naslovljen „Postopek v odboru“, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.   Komisiji pomaga Stalni odbor za prehranjevalno verigo in zdravje živali, ustanovljen s členom 58(1) Uredbe [št. 178/2002].
[…]
3.   Pri sklicevanju na ta odstavek se uporabljata člen 5a(1) do (4) in člen 7 Sklepa 1999/468/ES [Sveta z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 124)], ob upoštevanju določb člena 8 Sklepa.“
Uredba št. 182/2011
9
V uvodnih izjavah 6, 10 in od 19 do 21 Uredbe št. 182/2011 je navedeno:
„(6)
V tistih temeljnih aktih, ki zahtevajo, da države članice nadzirajo sprejetje izvedbenih aktov Komisije, je primerno, da se za namene takega nadzora ustanovijo odbori, sestavljeni iz predstavnikov držav članic, ki jim predseduje Komisija.
[…]
(10)
Določiti bi bilo treba merila, ki bi opredeljevala postopek za sprejemanje izvedbenih aktov s strani Komisije. Zaradi zagotavljanja večje usklajenosti bi morale biti postopkovne zahteve sorazmerne z naravo in učinkom izvedbenih aktov, ki jih je treba sprejeti.
[…]
(19)
Dostop javnosti do informacij o postopkih v odborih bi bilo treba zagotoviti v skladu z Uredbo [št. 1049/2001].
(20)
Komisija bi morala vzdrževati register z informacijami o postopkih v odborih. Posledično bi se morala za uporabo registra uporabljati ista pravila kot v zvezi z varstvom zaupnih dokumentov, ki se uporabljajo za Komisijo.
(21)
Sklep [1999/468] bi bilo treba razveljaviti. Za zagotovitev prehoda z ureditve iz Sklepa [1999/468] na ureditev iz te uredbe bi se morala vsa sklicevanja v obstoječi zakonodaji na postopke iz navedenega sklepa, z izjemo regulativnega postopka s pregledom iz člena 5a Sklepa, razumeti kot sklicevanja na ustrezne postopke iz te uredbe. Učinke člena 5a Sklepa [1999/468] bi bilo treba začasno ohraniti za namene obstoječih temeljnih aktov, ki se sklicujejo na navedeni člen.“
10
Člen 2 te uredbe, naslovljen „Izbira postopkov“, v odstavku 2 določa:
„Postopek pregleda se uporablja zlasti za sprejetje:
(a)
izvedbenih aktov, ki se splošno uporabljajo;
[…].“
11
Člen 3 te uredbe, naslovljen „Skupne določbe“, določa:
„1.   Skupne določbe iz tega člena se uporabljajo za vse postopke iz členov 4 do 8.
2.   Komisiji pomaga odbor, ki ga sestavljajo predstavniki držav članic. Odboru predseduje predstavnik Komisije. […]
3.   Predsednik odboru predloži osnutek izvedbenega akta, ki naj ga sprejme Komisija.
[…]
4.   Dokler odbor ne poda mnenja, lahko kateri koli član odbora predlaga spremembe, predsednik pa lahko predloži spremenjene različice osnutka izvedbenega akta.
Predsednik si prizadeva poiskati rešitve, ki bodo v odboru deležne največje možne podpore. […]
5.   Predsednik lahko v ustrezno utemeljenih primerih pridobi mnenje odbora na podlagi pisnega postopka. Predsednik pošlje članom odbora osnutek izvedbenega akta in glede na nujnost zadeve določi rok, v katerem lahko podajo mnenje. Za vsakega člana odbora, ki pred iztekom tega roka ne nasprotuje osnutku izvedbenega akta ali se izrecno ne vzdrži glasovanja o njem, se šteje, da je dal tiho soglasje k osnutku izvedbenega akta.
[…]
6.   Mnenje odbora se zabeleži v zapisnik. […]
[…]“
12
Člen 4 navedene uredbe, naslovljen „Svetovalni postopek“, določa:
„1.   Kadar se uporablja svetovalni postopek, odbor poda svoje mnenje, po potrebi na podlagi glasovanja. […]
2.   Komisija odloči o osnutku izvedbenega akta, ki se ga sprejme, pri čemer čim bolj upošteva ugotovitve razprav v okviru odbora in podano mnenje.“
13
Člen 9 iste uredbe, naslovljen „Poslovnik“, določa:
„1.   Vsak odbor sprejme svoj poslovnik z navadno večino svojih članov na predlog predsednika in na podlagi standardiziranega poslovnika, ki ga Komisija pripravi po posvetovanju z državami članicami. Komisija standardiziran poslovnik objavi v Uradnem listu Evropske unije.
Obstoječi odbori svoje poslovnike po potrebi prilagodijo standardiziranemu poslovniku.
2.   Za odbore se uporabljajo načela in pogoji glede dostopa javnosti do dokumentov in pravila o varstvu podatkov, ki se uporabljajo za Komisijo.“
14
Člen 10 Uredbe št. 182/2011, naslovljen „Informacije o postopkih v odboru“, določa:
„1.   Komisija vodi register o postopkih v odboru, ki vsebuje:
(a)
seznam odborov;
(b)
dnevne rede sej odborov;
(c)
povzetke zapis[nik]ov ter sezname organov in organizacij, ki jim pripadajo osebe, ki so jih države članice imenovale za svoje predstavnike;
(d)
osnutke izvedbenih aktov, za katere so odbori zaprošeni za mnenje;
(e)
izide glasovanj;
(f)
končne osnutke izvedbenih aktov, ki sledijo podanim mnenjem v odborih;
(g)
informacije o sprejetju končnih osnutkov izvedbenih aktov s strani Komisije in
(h)
statistične podatke o delu odborov.
2.   Komisija objavi tudi letno poročilo o delu odborov.
3.   Evropski parlament in Svet imata dostop do informacij iz odstavka 1 v skladu z veljavnimi pravili.
4.   Ko so te poslane članom odbora, da Komisija Evropskemu parlamentu in Svetu na voljo dokumente iz točk (b), (d) in (f) odstavka 1, hkrati pa jih seznani z dostopnostjo takih dokumentov.
5.   Napotila na vse dokumente iz točk (a) do (g) odstavka 1 in informacije iz točke (h) odstavka 1 se objavijo v registru.“
15
Člen 11 te uredbe, naslovljen „Pravica Evropskega parlamenta in Sveta do nadzora“, določa, da lahko Evropski parlament ali Svet, kadar se temeljni akt sprejme v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, Komisijo kadar koli opozori, da po njegovem mnenju osnutek izvedbenega akta presega izvedbena pooblastila, določena v temeljnem aktu, Komisija pa v takšnem primeru ponovno pregleda osnutek izvedbenega akta, pri čemer upošteva izražena stališča.
16
Člen 12 navedene uredbe določa:
„Sklep [1999/468] se razveljavi.
Učinki člena 5a Sklepa [1999/468] se ohranijo za namene obstoječih temeljnih aktov, ki se sklicujejo na ta člen.“
17
Člen 13 iste uredbe, naslovljen „Prehodne določbe: prilagoditev obstoječih temeljnih aktov“, določa:
„1.   Če je v temeljnih aktih, sprejetih pred začetkom veljavnosti te uredbe, določeno izvajanje izvedbenih pooblastil Komisije v skladu s Sklepom [1999/468], se uporabijo naslednja pravila:
(a)
kadar se temeljni akt sklicuje na člen 3 Sklepa [1999/468], se uporabi svetovalni postopek iz člena 4 te uredbe;
[…]
(e)
kadar se temeljni akt sklicuje na člena 7 in 8 Sklepa [1999/468], se uporabljata člena 10 in 11 te uredbe.
2.   Člena 3 in 9 te uredbe se uporabljata za vse obstoječe odbore za namene odstavka 1.
[…]“
Sklep 1999/468
18
V uvodni izjavi 7a Sklepa 1999/468, kakor je bil spremenjen s Sklepom Sveta 2006/512/ES z dne 17. julija 2006 (UL 2006, L 200, str. 11), je bilo navedeno:
„Regulativni postopek s pregledom je treba uporabiti v primeru ukrepov splošnega obsega za spreminjanje nebistvenih določb akta, sprejetega v skladu s postopkom iz člena 251 [ES], vključno s črtanjem nekaterih takšnih določb ali z dodajanjem novih nebistvenih določb. Ta postopek mora obema vejama zakonodajne oblasti omogočiti pregled teh ukrepov še pred njihovim sprejetjem. Bistvene določbe zakonodajnega akta lahko spremeni samo zakonodajalec na podlagi Pogodbe.“
19
Člen 5a tega sklepa, naslovljen „Regulativni postopek s pregledom“, je v odstavkih od 1 do 4 določal:
„1.   Komisiji pomaga odbor za regulativni postopek s pregledom, ki ga sestavljajo predstavniki držav članic, predseduje pa mu predstavnik Komisije.
2.   Predstavnik Komisije predloži odboru osnutek potrebnih ukrepov. Odbor poda mnenje o njem v roku, ki ga lahko določi predsednik glede na nujnost zadeve. Odbor poda mnenje z večino, določeno v členu 205(2) in (4) [ES], ki se uporablja za sprejemanje odločitev Sveta na predlog Komisije. Glasovi predstavnikov držav članic v odboru se ponderirajo na način iz navedenega člena. Predsednik ne glasuje.
3.   Če so ukrepi, ki jih načrtuje Komisija, skladni z mnenjem odbora, se uporabi naslednji postopek:
(a)
Komisija nemudoma predloži osnutek ukrepov Svetu in Evropskemu parlamentu v pregled.
(b)
Evropski parlament z večino svojih članov ali Svet s kvalificirano večino lahko nasprotujeta sprejetju navedenega osnutka Komisije in v svoji odločitvi navedeta, da osnutek ukrepov, ki ga je predložila Komisija, presega izvedbena pooblastila, določena v temeljnem aktu, da ta osnutek ni skladen s ciljem ali z vsebino temeljnega akta ali da v njem nista upoštevani načeli subsidiarnosti ali sorazmernosti.
(c)
Če Evropski parlament ali Svet nasprotujeta osnutku ukrepov v roku treh mesecev od njihove predložitve, jih Komisija ne sprejme. V tem primeru lahko Komisija odboru predloži spremenjeni osnutek ukrepov ali zakonodajni predlog na podlagi Pogodbe.
(d)
Če Evropski parlament ali Svet po izteku tega roka ne nasprotujeta osnutku ukrepov, jih Komisija sprejme.
4.   Če ukrepi, ki jih načrtuje Komisija, niso skladni z mnenjem odbora, ali če mnenja ni, se uporabi naslednji postopek:
(a)
Komisija nemudoma predloži predlog v zvezi s potrebnimi ukrepi Svetu in hkrati tudi Evropskemu parlamentu.
(b)
Svet o tem predlogu odloča s kvalificirano večino v roku dveh mesecev od njegove predložitve.
(c)
Če Svet v tem roku s kvalificirano večino nasprotuje predlaganim ukrepom, se slednji ne sprejmejo. […]
(d)
Če namerava Svet sprejeti predlagane ukrepe, te nemudoma predloži Evropskemu parlamentu. Če Svet ne odloči v roku dveh mesecev, Komisija ukrepe nemudoma predloži v Evropskemu parlamentu.
(e)
Evropski parlament lahko v roku štirih mesecev od predložitve predloga v skladu s točko (a) z večino svojih članov nasprotuje sprejetju navedenih ukrepov […].
(f)
Če Evropski parlament v tem roku nasprotuje predlaganim ukrepom, se slednji ne sprejmejo. […]
(g)
Če Evropski parlament po izteku navedenega roka ne nasprotuje predlaganim ukrepom, jih lahko sprejmeta, odvisno od primera, Svet ali Komisija.“
Standardizirani poslovnik
20
Člen 10 Standardiziranega poslovnika za odbore (UL 2011, C 206, str. 11; v nadaljevanju: standardizirani poslovnik), naslovljen „Zapisnik in zbirno poročilo s seje“, v odstavku 2 določa:
„Za namene člena 10 Uredbe [št. 182/2011] je predsednik odgovoren za pripravo zbirnega poročila, ki vsebuje kratek opis vsake točke dnevnega reda in izid glasovanja o vseh osnutkih izvedbenih aktov, predloženih odboru. V zbirnem poročilu se ne navedejo stališča posameznih članov v razpravah odbora.“
21
Člen 13 standardiziranega poslovnika, naslovljen „Dostop do dokumentov in zaupnost“, določa:
„1.   Zahteve za dostop do dokumentov odbora se obravnavajo v skladu z Uredbo [št. 1049/2001]. O zahtevah za dostop do teh dokumentov odloča Komisija v skladu s svojim poslovnikom, kakor je bil spremenjen s Sklepom [Komisije 2001/937/ES, ESPJ, Euratom z dne 5. decembra 2001 o spremembi njenega poslovnika (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 408)]. […]
2.   Razprave odbora so zaupne.
3.   Dokumenti, ki se predložijo članom odbora, strokovnjakom in predstavnikom tretjih oseb, so zaupni, razen če je dostop do teh dokumentov odobren v skladu z odstavkom 1 ali če jih Komisija ne objavi na drug način.
4.   Člani odbora, pa tudi strokovnjaki in predstavniki tretjih oseb morajo spoštovati obveznosti v zvezi z zaupnostjo iz tega člena. Predsednik zagotovi, da so strokovnjaki in predstavniki tretjih oseb seznanjeni s svojimi obveznostmi v zvezi z zaupnostjo.“
Dejansko stanje
22
Dejansko stanje je v točkah od 2 do 7 izpodbijane sodbe opisano tako:
„2
[Tožeče stranke na prvi stopnji] so 4. decembra 2020 prek spletnega portala Komisije vložile prošnjo za dostop do dokumentov, v katerih so glasovi 22 držav članic v Stalnem odboru za rastline, živali, hrano in krmo – oddelek ‚Splošna živilska zakonodaja‘ [Standing Committee on Plants, Animals, Food and Feeds; v nadaljevanju: Scopaff]. Ti glasovi so bili oddani za osnutek uredbe Komisije o spremembi Priloge III k Uredbi [št. 1925/2006], na podlagi katere je bila sprejeta Uredba Komisije (EU) 2021/468 z dne 18. marca 2021 o spremembi Priloge III k Uredbi (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta glede botaničnih vrst, ki vsebujejo hidroksiantracenske derivate (UL 2021, L 96, str. 6, […]).
3
Generalni direktorat Komisije (GD) za zdravje in varnost hrane je 11. januarja 2021 z dopisom za ‚Mr Bart Van Vooren Covington & Burling LLP‘ odgovoril na prošnjo za dostop do dokumentov z dne 4. decembra 2020.
4
Komisija je v tem dopisu navedla, da je bilo 21 dokumentov […] opredeljenih kot dokumenti, na katere se nanaša prošnja. Dostop do teh dokumentov je bil zavrnjen na podlagi izjeme v zvezi z varstvom postopka odločanja, določene v členu 4(3), drugi pododstavek, Uredbe [št. 1049/2001].
5
B. Van Vooren je 29. januarja 2021 po prvotnem negativnem odgovoru po elektronski pošti z dne 29. januarja 2021 vložil potrdilno prošnjo na podlagi člena 7(2) Uredbe št. 1049/2001.
6
Komisija je 15. februarja 2021 [tožeči stranki na prvi stopnji] po elektronski pošti, naslovljeni na B. Van Voorena, obvestila, da je bil rok, predpisan za sprejetje potrdilnega sklepa, podaljšan za dodatnih 15 delovnih dni, in sicer do 12. marca 2021.
7
Komisija je 10. marca 2021 [tožečima strankama na prvi stopnji] poslala novo elektronsko pošto, v kateri je navedla, da potrditvenega sklepa ne more sprejeti v podaljšanem roku.“
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
23
Tožeči stranki na prvi stopnji sta 6. aprila 2021 zaradi neobstoja izrecnega odgovora na svojo potrdilno prošnjo z dne 29. januarja 2021, navedeno v točki 5 izpodbijane sodbe, v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za razglasitev ničnosti odločbe zaradi molka Komisije o zavrnitvi te prošnje. Komisija pa je 7. aprila 2021 sprejela in B. Van Voorenu vročila sporni sklep, s katerim je potrdila svojo zavrnitev dostopa do zaprošenih dokumentov, pri čemer se je oprla na izjemo v zvezi z varstvom postopka odločanja, določeno v členu 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001. Poleg tega se je v njem sklicevala na izjemo v zvezi z varstvom zasebnosti in integritete posameznika, določeno v členu 4(1)(b) te uredbe, da bi upravičila zavrnitev dostopa do osebnih podatkov iz zaprošenih dokumentov.
24
Tožeči stranki na prvi stopnji sta z ločeno vlogo 12. aprila 2021 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi člena 86 Poslovnika Splošnega sodišča prilagodili svojo tožbo, da bi predlagali razglasitev ničnosti spornega sklepa.
25
Ti tožeči stranki sta v utemeljitev tožbe navedli pet tožbenih razlogov, od katerih se je prvi, ki je bil naveden primarno, nanašal na kršitev člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001, drugi v bistvu na neobstoj dokaza o oslabitvi postopka odločanja z razkritjem zaprošenih dokumentov in na resnost te oslabitve, tretji na to, da se je Komisija napačno sklicevala na Uredbo št. 182/2011, da bi upravičila zavrnitev dostopa do zaprošenih dokumentov, četrti na to, da se je Komisija napačno sklicevala na standardizirani poslovnik, da bi upravičila zavrnitev odobritve dostopa do zaprošenih dokumentov, ter peti na kršitev načela preglednosti in ogrozitev demokratične legitimnosti izvedbenih aktov, sprejetih po postopku, določenem z Uredbo št. 182/2011.
26
Natančneje, tožeči stranki na prvi stopnji sta s prvim tožbenim razlogom trdili, da se člen 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 zaradi svojega besedila ne uporablja za njuno prošnjo za dostop do dokumentov. Po eni strani naj bi se njuna prošnja nanašala na glasove 22 držav članic, ki so bili oddani za osnutek uredbe Komisije o spremembi Priloge III k Uredbi št. 1925/2006 glede botaničnih vrst, ki vsebujejo hidroksiantracenske derivate. Vendar naj ti glasovi ne bi bili „razprave in predhodna posvetovanja“, temveč naj bi bili njihov rezultat. Tak glas naj bi bil „zunaj“„notranjega“ postopka odločanja, ki je edini varovan z zadevno izjemo. Po drugi strani naj tak glas ne bi izražal mnenja posamičnega člana odbora, ampak naj bi pomenil dejanje, s katerim se izvršuje suverena pristojnost v imenu države članice.
27
V zvezi s tem je Splošno sodišče menilo, da so bili zaprošeni dokumenti izdani v okviru postopka odločanja, ki je privedel do sprejetja Uredbe št. 2021/468 in ki je bil opravljen na podlagi člena 8(2) Uredbe št. 1925/2006, v skladu z regulativnim postopkom s pregledom iz člena 14(3) te uredbe in zato v skladu s členom 5a Sklepa 1999/468. Iz izpodbijane sodbe je razvidno, da je Komisija na podlagi tega člena osnutek uredbe, ki je privedel do sprejetja Uredbe št. 2021/468, predložila odboru Scopaff, ki naj bi podal pozitivno mnenje o tem osnutku, ki je bilo nato predloženo Parlamentu in Svetu, preden ga je Komisija sprejela.
28
Splošno sodišče je opozorilo, da je odbor Scopaff, ki ga sestavljajo predstavniki držav članic in mu predseduje predstavnik Komisije, stalni odbor, ki v skladu s členom 14(1) Uredbe št. 1925/2006 Komisiji pomaga pri izvajanju njenih izvedbenih pooblastil. V zvezi s tem je v točkah 40 in 41 izpodbijane sodbe menilo, da čeprav je res, da so glasovi držav članic izraz njihovih suverenih pravic, so bili vendarle oddani v tem odboru, da bi se Komisiji omogočilo, da pripravi stališče, in to preden je bil osnutek uredbe, ki je privedel do sprejetja Uredbe št. 2021/468, predložen Parlamentu in Svetu. Zato naj bi, kot je navedeno v točkah 42 in 43 izpodbijane sodbe, rezultat teh posamičnih glasov vplival na notranji postopek odločanja Komisije in jih je posledično treba te glasove šteti za pripravljalne akte za ta osnutek uredbe, ki jih je ta institucija morala upoštevati v okviru svojega notranjega postopka odločanja, in torej šteti, da so bili oddani „kot del razprav in predhodnih posvetovanj“ v smislu člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.
29
Ker je Splošno sodišče menilo, da so pogoji za uporabo te določbe izpolnjeni, je tako zavrnilo prvi tožbeni razlog, ki sta ga navedli tožeči stranki na prvi stopnji. V zvezi s tem je v točki 44 izpodbijane sodbe pojasnilo, da vprašanje, ali so sami glasovi držav članic razprave ali rezultat razprav, ni upoštevno, ker ti glasovi pomenijo vsaj zadnjo fazo razprav, opravljenih znotraj Komisije. Splošno sodišče se je glede tega sklicevalo na sodbo z dne 14. septembra 2022, Pollinis France/Komisija (T‑371/20 in T‑554/20, EU:T:2022:556), s katero naj bi bilo v skladu s točko 45 izpodbijane sodbe potrjeno, da lahko Komisija v ustrezno utemeljenih primerih zavrne dostop do dokumentov, ki se nanašajo na posamično stališče držav članic v okviru odbora Scopaff.
30
Splošno sodišče je nato skupaj preučilo drugi, tretji, četrti in peti tožbeni razlog, ki sta jih tožeči stranki na prvi stopnji navedli podredno in s katerimi sta v bistvu trdili, prvič, da Komisija ni dokazala, da bi razkritje zaprošenih dokumentov resno oslabilo postopek odločanja, in drugič, da je napačno uporabila pravo, ker je menila, da zadevnega razkritja ni mogoče upravičiti. Nazadnje sta se sklicevali na to, da je Komisija kršila splošno načelo preglednosti, zagotovljeno s Pogodbama in Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, ter na ogrožanje demokratične legitimnosti izvedbenih aktov, sprejetih po postopku, določenem z Uredbo št. 182/2011.
31
Na prvem mestu, Splošno sodišče je preučilo trditve tožečih strank na prvi stopnji, s katerimi sta izpodbijali sporni sklep, v skladu s katerim celoten pravni okvir, ki se uporablja za komitologijo, jasno določa zaupnost posamičnih glasovalnih stališč držav članic. V točki 68 izpodbijane sodbe je presodilo, da ta pravni okvir ne ovira pravice dostopa do dokumentov, določene v Uredbi št. 1049/2001, in kot tak ne more upravičiti obstoja nevarnosti resne oslabitve postopka odločanja Komisije.
32
Splošno sodišče je s tem, da se je večkrat sklicevalo zlasti na sodbo z dne 14. septembra 2022, Pollinis France/Komisija (T‑371/20 in T‑554/20, EU:T:2022:556), v točki 59 izpodbijane sodbe opozorilo, prvič, da v skladu s sodno prakso pravila Unije o dostopu do dokumentov ne morejo upravičiti, da bi institucija že po načelu zavrnila dostop do dokumentov v zvezi s svojimi razpravami, in sicer iz razloga, da ti dokumenti vsebujejo informacije v zvezi s stališčem, ki so ga zavzeli predstavniki držav članic.
33
Drugič, v zvezi s standardiziranim poslovnikom, na katerega se je Komisija sklicevala v spornem sklepu, je Splošno sodišče v točki 63 izpodbijane sodbe ugotovilo, da niti določbe poslovnika odbora niti določbe standardiziranega poslovnika ne morejo omogočiti, da bi se za dokumente, na katere se nanaša prošnja za dostop, odobrilo varstvo, ki bi presegalo to, kar je določeno z Uredbo št. 1049/2001.
34
Tretjič, Splošno sodišče je menilo, da se je Komisija tudi napačno oprla na člen 10(1) Uredbe št. 182/2011, da bi upravičila zavrnitev dostopa do zaprošenih dokumentov. V skladu s točko 67 izpodbijane sodbe ta določba sicer res določa le vodenje registra o postopkih v zadevnem odboru za beleženje skupnega izida glasov, ne pa posamičnih glasov držav članic, vendar se navedena določba nanaša le na vsebino tega registra, in ne na dostop javnosti do dokumentov v zvezi s temi postopki.
35
Na drugem mestu, v zvezi z nevarnostjo, ki jo po mnenju Komisije pomeni razkritje zaprošenih dokumentov, in zlasti nevarnostjo vplivanja na medsebojno zaupanje med državami članicami v okviru postopka komitologije, je Splošno sodišče v točkah 73 in 74 izpodbijane sodbe menilo, da so razlogi, ki jih je navedla Komisija, abstraktni in temeljijo na predpostavki, da postopki komitologije varujejo zaupnost posamičnih stališč držav članic, kar je predpostavka, ki je po mnenju Splošnega sodišča napačna.
36
Splošno sodišče je tako sporni sklep razglasilo za ničen v delu, v katerem je Komisija z njim zavrnila dostop do posamičnih glasov predstavnikov držav članic na podlagi člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001, in je menilo, da ni treba preučiti vprašanja obstoja prevladujočega javnega interesa, ki bi lahko upravičil razkritje zaprošenih dokumentov, ali morebitne kršitve načela preglednosti.
Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
37
Komisija s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
zavrne vse tožbene razloge, ki jim je Splošno sodišče na prvi stopnji ugodilo;
–
dokončno odloči o sporu;
–
ali, podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču in
–
pridrži odločitev o stroških tega postopka, če bo zadevo vrnilo v razsojanje Splošnemu sodišču, ali tožečima strankama na prvi stopnji naloži plačilo stroškov, če bo dokončno odločilo o sporu.
38
Tožeči stranki na prvi stopnji Sodišču predlagata, naj:
–
pritožbo zavrne;
–
izpodbijano sodbo v celoti potrdi in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
39
Kraljevina Nizozemska, ki ji je bila s sklepom predsednika Sodišča z dne 9. februarja 2024 dovoljena intervencija v podporo predlogom tožečih strank na prvi stopnji, Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne, izpodbijano sodbo v celoti potrdi in Komisiji naloži plačilo stroškov.
40
Tožeči stranki na prvi stopnji z nasprotno pritožbo Sodišču predlagata, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi, ker je Splošno sodišče razsodilo, da se člen 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 uporablja;
–
samo dokončno odloči, in sicer tako, da presodi, da morajo biti posamični glasovi, ki so jih države članice oddale v okviru postopka komitologije, brez izjeme objavljeni; ali
–
podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču in
–
če zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, bodisi pridrži odločitev o stroških tega postopka bodisi, če dokončno odloči o sporu, Komisiji naloži plačilo stroškov.
41
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
nasprotno pritožbo zavrne in
–
tožečima strankama na prvi stopnji naloži plačilo stroškov postopka na obeh stopnjah.
Nasprotna pritožba
42
Tožeči stranki na prvi stopnji v utemeljitev nasprotne pritožbe navajata en sam pritožbeni razlog, ki se nanaša na to, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo, da se člen 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 uporablja v obravnavani zadevi, in tako predlagata razveljavitev izpodbijane sodbe v celoti.
Trditve strank
43
Tožeči stranki na prvi stopnji z edinim pritožbenim razlogom trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v točkah od 35 do 47 izpodbijane sodbe presodilo, da je treba za posamične glasove držav članic, kot so bili oddani v odboru Scopaff, šteti, da so bili oddani v okviru razprav in predhodnih posvetovanj v smislu člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001. Trdita, da če bi se priznalo, da ti glasovi spadajo med te razprave in predhodna posvetovanja, bi to pomenilo, da samo končni akt postopka, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, in sicer v obravnavani zadevi Uredba št. 2021/468, ne spada na področje uporabe te določbe Uredbe št. 1049/2001.
44
Po mnenju tožečih strank na prvi stopnji naj, prvič, ti glasovi ne bi pomenili začasnih mnenj, ki bi se lahko kadar koli spremenila, ampak so rezultat razprav. Prav tako naj ne bi pomenili notranjih razprav ali predhodnih posvetovanj odbora Scopaff ali Komisije, ker naj bi do dejanja glasovanja o zadevi prišlo po koncu razprav ali posvetovanj o tej zadevi. Besedilo člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 pa naj bi se nanašalo le na razprave ali posvetovanja.
45
Drugič, kot naj bi izhajalo iz sodbe z dne 21. julija 2011, Švedska/MyTravel in Komisija (C‑506/08 P, EU:C:2011:496), naj glasovi ne bi spadali v kategorijo „mnenj za notranjo rabo“ iz člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001. Prav tako naj ne bi spadali v vrsto mnenja, za katero naj bi bilo nujno, da imajo člani zadevnega odbora „prostor za razmislek“. Posamični glasovi držav članic v okviru odbora Scopaff naj bi bili izraz njihove suverenosti in naj ne bi bili „notranji“ glasovi v Komisiji ali v tem odboru.
46
Tretjič, glede na člen 2 PEU naj bi to, da bi se za posamične glasove, ki jih države članice oddajo v okviru postopka komitologije, štelo, da spadajo na področje uporabe člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001, ogrožalo demokratično legitimnost izvedbenih aktov Unije. Ne le, da naj državljani Evropske unije ne bi mogli poznati pomena glasov teh držav, ampak naj v primeru, kakršen je obravnavani, tudi ne bi mogli nadzirati zakonitosti odločbe, sprejete v okviru postopka, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari.
47
Komisija te trditve izpodbija.
Presoja Sodišča
48
Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, namreč člen 4(3) Uredbe št. 1049/2001 jasno razlikuje glede na to, ali je postopek že končan ali ne. Po eni strani v skladu s prvim pododstavkom tega odstavka 3 na področje uporabe izjeme, ki se nanaša na varstvo postopka odločanja, spadajo vsi dokumenti, ki jih institucije pripravijo za svojo notranjo rabo ali jih institucija prejme in ki se nanašajo na vprašanje, o katerem še ni odločila (sodba z dne 21. julija 2011, Švedska/MyTravel in Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, točka 78).
49
Po drugi strani je zakonodajalec Unije, ker so, potem ko je odločitev že sprejeta, zahteve po varstvu postopka odločanja manj ostre (sodba z dne 21. julija 2011, Švedska/MyTravel in Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, točka 80), v drugem pododstavku navedenega odstavka 3 za sklicevanje na izjemo iz člena 4(3) Uredbe št. 1049/2001 določil stroge pogoje. Ta izjema namreč velja le za nekatere vrste dokumentov, in sicer za dokumente, ki vsebujejo mnenja za notranjo rabo kot del razprav in predhodnih posvetovanj v zadevni instituciji, in je utemeljitev za zavrnitev dostopa do takih dokumentov to, da bi razkritje „resno“ oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni interes za razkritje (glej v tem smislu sodbo z dne 28. junija 2012, Komisija/Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, točka 77).
50
Vendar, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 58 sklepnih predlogov, ostaja dejstvo, da se navedena izjema, kot je Sodišče že ugotovilo, uporablja za vse dokumente, ki vsebujejo taka mnenja (sodba z dne 21. julija 2011, Švedska/MyTravel in Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, točka 93).
51
V obravnavanem primeru je iz določb, ki urejajo postopek, v okviru katerega so bili oddani glasovi držav članic, na katere se nanaša prošnja tožečih strank na prvi stopnji, razvidno, da oddaja teh glasov pomeni fazo zadevnega postopka odločanja in da je treba navedene glasove šteti za mnenja za notranjo rabo v okviru razprav in predhodnih posvetovanj na Komisiji v smislu člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.
52
Natančneje, države članice so s temi glasovi, oddanimi v odboru Scopaff, podprle osnutek uredbe Komisije o spremembi Priloge III k Uredbi št. 1925/2006, ki se na podlagi člena 8(2) in člena 14(3) te uredbe lahko spremeni v skladu z regulativnim postopkom s pregledom, ki ga ureja člen 5a Sklepa 1999/468.
53
Po koncu glasovanja v tem odboru, ki pomaga Komisiji v skladu s členom 58 Uredbe št. 178/2002 in členom 5a(1) Sklepa 1999/468, in ob upoštevanju pozitivnega mnenja navedenega odbora, ki je bilo rezultat tega, je Komisija na podlagi člena 5a(3)(a) navedenega sklepa ta osnutek uredbe predložila Parlamentu in Svetu v pregled.
54
Kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točki 43 izpodbijane sodbe, glasovi, na katere se nanaša prošnja tožečih strank na prvi stopnji in na podlagi katerih zadevni odbor poda mnenje, preden Komisija predloži osnutek uredbe Parlamentu in Svetu, pomenijo „mnenja“ v smislu člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001, ki jih kot takih ni mogoče šteti za končni rezultat zadevnega postopka odločanja.
55
Na prvem mestu, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 62 sklepnih predlogov, namreč noben element Uredbe št. 1049/2001 ne omogoča, da bi se s področja uporabe člena 4(3), drugi pododstavek, te uredbe izključili dokumenti, ki niso imenovani „mnenje“, vendar jih ima zadevna institucija in so namenjeni za notranjo rabo kot del razprav in predhodnih posvetovanj v tej instituciji. Ker torej ni mogoče zanikati, da glasovi, na katere se nanaša prošnja tožečih strank na prvi stopnji, konkretizirajo mnenja, ki so jih države članice v okviru odbora Scopaff oddale o ukrepih, ki jih Komisija načrtuje za spremembo Priloge III k Uredbi št. 1925/2006, je treba za te glasove šteti, da pomenijo mnenja v smislu člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.
56
Na drugem mestu, iz člena 5a(3) in (4) Sklepa 1999/468 izhaja, da pozitivno ali negativno mnenje zadevnega odbora, v obravnavanem primeru odbora Scopaff, po koncu glasov, ki so jih oddali predstavniki držav članic, ki ga sestavljajo, ni element, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, ali bodo načrtovani ukrepi Komisije sprejeti ali ne, ker mora ta institucija Parlamentu in Svetu vsekakor predložiti predlog ukrepov ne glede na pomen mnenja, ki ga poda ta odbor.
57
Res je, da Komisija v skladu odstavkom 3 člena 5a Sklepa 1999/468, če so ukrepi, ki jih načrtuje Komisija, kot v obravnavanem primeru, skladni z mnenjem odbora, „nemudoma“ predloži osnutek ukrepov Parlamentu in Svetu v pregled. Vendar v nasprotju s tem, kar očitno trdita tožeči stranki na prvi stopnji, besedilo te določbe ne more povzročiti, da bi se glede na pomen mnenja, ki ga poda zadevni odbor, spreminjal niti status tega odbora, ki v skladu z odstavkom 1 tega člena 5a pomaga Komisiji, niti narava glasov, ki jih države članice oddajo v navedenem odboru. Tako za te glasove nikakor ni mogoče šteti, da so sami po sebi pripeljali do sprejetja uredbe o spremembi, kot je v obravnavanem primeru Uredba št. 2021/468.
58
Teh ugotovitev ni mogoče ovreči s trditvami tožečih strank na prvi stopnji, navedenimi v točki 46 te sodbe. Dejstvo, da glasovi, ki jih države članice oddajo v okviru postopka, kakršen je postopek odločanja, na katerega se v obravnavani zadevi sklicuje Komisija, spadajo na področje uporabe člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001, namreč ne pomeni, da državljani Unije na splošno ne bi mogli poznati pomena teh glasov in ga zato ni mogoče šteti za ogrožanje demokratične legitimnosti izvedbenih aktov Unije. V zvezi s tem je treba opozoriti, da se v skladu s to določbo dostop do dokumenta, ki vsebuje mnenja za notranjo rabo kot del razprav in predhodnih posvetovanj v zadevni instituciji, lahko zavrne tudi po sprejetju odločitve le, če bi razkritje tega dokumenta resno oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada interes za razkritje.
59
Opozoriti pa je treba, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 67 sklepnih predlogov, da je v skladu s členom 1(a) Uredbe št. 1049/2001 v povezavi z njeno uvodno izjavo 4 cilj te uredbe javnosti podeliti pravico do čim širšega dostopa do dokumentov institucij. Čeprav za to pravico, tudi kadar gre za dokumente, ki spadajo v dejavnost institucije kot zakonodajalca, veljajo nekatere omejitve, ki temeljijo na razlogih javnega ali zasebnega interesa, ostaja dejstvo, da je treba izjeme, ker v zvezi s tem odstopajo od načela čim širšega dostopa javnosti do dokumentov, razlagati in uporabljati ozko (glej v tem smislu sodbo z dne 16. januarja 2025, Komisija/Pollinis France, C‑726/22 P, EU:C:2025:17, točka 62 in navedena sodna praksa).
60
Glede na vse navedeno je treba edini pritožbeni razlog tožečih strank na prvi stopnji in s tem nasprotno pritožbo v celoti zavrniti.
Glavna pritožba
61
Komisija v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na to, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je presodilo, da pravni okvir, ki se uporablja za komitologijo, ni upošteven v okviru preučitve vprašanja, ali bi razkritje zaprošenih dokumentov resno oslabilo postopek odločanja te institucije v smislu člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001, in drugi na to, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker v okviru te preučitve ni celovito presodilo vseh upoštevnih dejavnikov.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
62
Prvi pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela.
63
Komisija s prvim delom prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo pri uporabi načela skladne razlage Uredbe št. 1049/2001 z drugimi sektorskimi pravili, ki se ne nanašajo neposredno na dostop do dokumentov, in da je zato kršilo obveznost obrazložitve.
64
Komisija s sklicevanjem, natančneje, na točki 64 in 67 izpodbijane sodbe meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je menilo, da člen 10(1) Uredbe št. 182/2011 in člen 10(2) standardiziranega poslovnika nista upoštevna na področju dostopa do dokumentov. Te določbe naj bi bile upoštevne za uporabo izjeme iz člena 4(3) Uredbe št. 1049/2001 in bi jih bilo treba upoštevati v okviru analize, ki se nanaša na obstoj nevarnosti oslabitve postopka odločanja te institucije. V podporo tem trditvam se Komisija sklicuje na sodbe z dne 29. junija 2010, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, EU:C:2010:376, točki 58 in 59), z dne 21. septembra 2010, Švedska in drugi/API in Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P in C‑532/07 P, EU:C:2010:541, točka 79 in naslednje), z dne 28. junija 2012, Komisija/Agrofert Holding (C‑477/10 P, EU:C:2012:394), ter z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija (C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točke od 59 do 64).
65
Glede na te sodbe Komisija meni, da je dejstvo, da pravila komitologije določajo, da mora biti v povzetkih zapisnikov razprav, opravljenih na podlagi teh pravil, naveden izid glasovanja, ne da bi bila navedena posamična stališča članov, del upoštevnih „objektivnih razlogov“, ki jih je treba upoštevati pri konkretni presoji zaupnosti dokumentov v zvezi s posamičnimi glasovi. Ker Splošno sodišče ni pojasnilo razlogov, iz katerih naj bi odstopilo od sodb, navedenih v prejšnji točki te sodbe, Komisija meni, da je poleg tega kršilo obveznost obrazložitve.
66
Komisija z drugim delom prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno razlagalo člen 13 standardiziranega poslovnika. S sklicevanjem zlasti na točki 66 in 67 izpodbijane sodbe v bistvu trdi, da bi pravila komitologije, če ne bi bila ustrezno upoštevana, postala brezpredmetna. Razlaga člena 13 standardiziranega poslovnika, ki jo je podalo Splošno sodišče, pa naj bi bila v nasprotju z njegovim besedilom in besedilom člena 10(2) tega poslovnika, saj ti določbi odražata občutljivost posamičnih stališč, ki so jih izrazile države članice.
67
Iz teh določb v povezavi s členom 10 Uredbe št. 182/2011, na katerega napotuje člen 10(2) standardiziranega poslovnika, naj bi jasno izhajalo, da se za posamična stališča članov zadevnega odbora in dokumente, poslane tem članom, šteje, da vsebujejo občutljive informacije. Komisija v zvezi s tem poudarja razliko med, na eni strani, odstavkom 2 člena 13 standardiziranega poslovnika, ki naj bi bil formuliran absolutno, in na drugi strani, odstavkom 3 tega člena 13, v katerem so izrecno navedene izjeme v zvezi z dokumenti, izmenjanimi s predstavniki tretjih oseb v komitoloških odborih. Čeprav Komisija priznava, da je „vodilno načelo preglednost“, meni, da iz te razlike in določb Uredbe št. 182/2011 izhaja, da je zakonodajalec Unije želel „razpravam“ v okviru postopka komitologije in posamičnim stališčem, ki so jih izrazili člani teh odborov, zagotoviti večje varstvo. Teh pravil ni mogoče izključiti zgolj zato, ker dokumenti, izmenjani v okviru postopkov komitologije, spadajo na področje uporabe Uredbe št. 1049/2001.
68
Komisija poleg tega s sklicevanjem na točko 63 izpodbijane sodbe trdi, da naj pravila, kot je člen 339 PDEU, ne bi bila lex specialis, ki bi omogočala odstopanje od zahtev, določenih v Uredbi št. 1049/2001, vendar bi jih bilo mogoče in treba upoštevati v okviru njihove uporabe, saj navedena uredba predhodno in in abstracto ne določa posebne ravni preglednosti, ki se uporablja za dejavnosti Unije, in ne omejuje različnih pravnih ali dejanskih elementov, ki bi jih bilo mogoče upoštevati pri dokazovanju in concreto, da bi se z razkritjem nekega dokumenta poseglo v interese, ki so lahko varovani s členom 4 te uredbe.
69
Nazadnje, Komisija trdi, da je Splošno sodišče iz istih razlogov, kot so navedeni v točkah od 66 do 68 te sodbe, napačno uporabilo pravo s tem, da je v točkah od 73 do 76 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se je Komisija oprla na abstraktno obrazložitev, ki se nanaša na ohranitev sodelovanja med državami članicami v okviru postopkov komitologije na splošno.
70
Tožeči stranki na prvi stopnji ob podpori Kraljevine Nizozemske te trditve izpodbijata.
Presoja Sodišča
71
Komisija z obema deloma prvega pritožbenega razloga, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu na eni strani izpodbija razlago določb Uredbe št. 182/2011 in standardiziranega poslovnika, ki jo je podalo Splošno sodišče. Po mnenju te institucije te določbe določajo zaupnost postopkov odbora, kakršen je odbor Scopaff, in zlasti zaupnost stališč, ki so jih v njem izrazile države članice. Na drugi strani Komisija izpodbija soodvisnost, ki jo je Splošno sodišče vzpostavilo med temi določbami in določbami Uredbe št. 1049/2001.
72
Vendar Komisija s to argumentacijo Sodišču v bistvu predlaga, naj v obravnavanem primeru prizna obstoj splošne domneve zaupnosti in s tem nerazkritja nekaterih dokumentov, ki izhajajo iz postopkov komitologije, zlasti dokumentov v zvezi s posamičnimi stališči držav članic, izraženih med postopki odborov, kakršen je odbor Scopaff.
73
V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso za utemeljitev zavrnitve dostopa do dokumenta, katerega razkritje se zaproša, načeloma ne zadošča, da ta dokument spada na področje, navedeno v členu 4(3) Uredbe št. 1049/2001. Zadevna institucija mora podati tudi pojasnila o tem, kako bi lahko dostop do navedenega dokumenta konkretno posegel v interes, ki je varovan z izjemo iz tega člena, na katero se ta institucija sklicuje (glej v tem smislu sodbi z dne 29. junija 2010, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, točka 53, in z dne 27. februarja 2014, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, točka 64 in navedena sodna praksa).
74
Vendar je Sodišče priznalo, da se lahko zadevna institucija Unije v zvezi s tem opre na splošne domneve, ki veljajo za določeno vrsto dokumentov, saj lahko podobne splošne ugotovitve veljajo za prošnje za razkritje, ki se nanašajo na dokumente iste vrste (sodba z dne 27. februarja 2014, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, točka 65 in navedena sodna praksa).
75
Za to, da bi bila splošna domneva priznana za novo kategorijo dokumentov, je potrebno, da je najprej dokazano, da je razumno predvidljivo, da bi razkritje dokumentov, ki spadajo v to kategorijo, dejansko poseglo v interes, ki je varovan z zadevno izjemo. Poleg tega, ker splošne domneve pomenijo izjemo od obveznosti zadevne institucije Unije, da konkretno in posamično preuči vsak dokument, na katerega se nanaša prošnja za dostop, in splošneje, od načela čim širšega dostopa javnosti do dokumentov, ki jih hranijo institucije Unije, jih je treba razlagati in uporabljati ozko (sodba z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, točka 80 in navedena sodna praksa).
76
V takih okoliščinah priznavanje splošne domneve, v skladu s katero bi razkritje dokumentov določene vrste načeloma oslabilo varstvo enega od interesov, naštetih v členu 4 Uredbe št. 1049/2001, zadevni instituciji omogoča, da obravnava vseobsegajočo prošnjo in nanjo ustrezno odgovori (sodba z dne 27. februarja 2014, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, točka 68 in navedena sodna praksa).
77
Na prvem mestu, v obravnavanem primeru – kot je Splošno sodišče pravilno navedlo v točki 67 izpodbijane sodbe – člen 9(2) Uredbe št. 182/2011 v povezavi z uvodno izjavo 19 te uredbe določa, da se pravica dostopa do dokumentov, ki spadajo na področje uporabe te uredbe, izvaja v okviru Uredbe št. 1049/2001. V zvezi s tem – kot je razvidno iz iste točke izpodbijane sodbe – člen 10(1) Uredbe št. 182/2011, ki zgolj našteva elemente, ki jih je treba vključiti v register, ki se vodi za postopke v odboru, kakršen je odbor Scopaff, ni upošteven, saj ta določba ne vsebuje nobenega posebnega pravila v zvezi z dostopom do teh elementov ali do drugih dokumentov.
78
Na drugem mestu, kot je Splošno sodišče opozorilo v točkah od 63 do 68 izpodbijane sodbe, določb standardiziranega poslovnika poleg tega ni mogoče razlagati tako, da naj bi izključevale dostop javnosti do posamičnih stališč držav članic. Natančneje, okoliščina, da člen 10(2) tega poslovnika določa, da v zbirnem poročilu o postopkih v odborih ta posamična stališča niso navedena, nikakor ne more vnaprej določiti – kot je Splošno sodišče pravilno navedlo v točki 64 te sodbe –dostopa javnosti na prošnjo do dokumentov, v katerih so navedena ta posamična stališča. Člen 13 navedene uredbe pa vsebuje določbe, ki izrecno urejajo razmerja med to uredbo in Uredbo št. 1049/2001. V skladu z odstavkom 1 tega člena 13 namreč prošnje za dostop do dokumentov odborov brez izjeme obravnava Komisija v skladu z Uredbo št. 1049/2001.
79
Res je, kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 66 izpodbijane sodbe, da odstavek 2 navedenega člena 13 določa, da so „razprave“ odborov zaupne. Vendar je treba ugotoviti, da odstavek 3 istega člena 13, ki za dokumente, poslane članom odborov, strokovnjakom in predstavnikom tretjih oseb, kljub njihovi zaupni naravi določa ureditev iz Uredbe št. 1049/2001, ne vsebuje nobene izjeme.
80
Vsekakor je treba člen 13 standardiziranega poslovnika, ki je na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 182/2011 besedilo, ki ga Komisija „pripravi“ in „objavi“„po posvetovanju z državami članicami“, razlagati v skladu z Uredbo št. 1049/2001, s katero je zakonodajalec Unije – kot je bilo opozorjeno v točki 59 te sodbe – določil načelo čim širšega dostopa do dokumentov institucij Unije.
81
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče v točkah 67 in 68 izpodbijane sodbe pravilno in ob spoštovanju obveznosti obrazložitve presodilo, da pravni okvir v zvezi s postopki komitologije sam po sebi ne more ovirati pravice dostopa do dokumentov, ki izhaja iz Uredbe št. 1049/2001, in Komisiji sam po sebi ne more omogočiti zatrjevanja nevarnosti resne oslabitve njenega postopka odločanja.
82
Sodna praksa, na katero se v zvezi s tem sklicuje Komisija, v obravnavanem primeru ni upoštevna.
83
Prvič, Sodišče je v sodbi z dne 29. junija 2010, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, EU:C:2010:376), menilo, da lahko splošne domneve, kakršne so tiste iz točke 74 te sodbe, izhajajo iz ureditve, ki se uporablja za postopke nadzora državnih pomoči, in iz sodne prakse v zvezi s pravico do vpogleda v dokumente iz s tem povezanega upravnega spisa. Kot je Sodišče ugotovilo v točki 56 te sodbe, Uredba Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 93 Pogodbe ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339), ki se uporablja v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba, ni določala „nobene pravice zainteresiranih strank do dostopa do dokumentov iz upravnega spisa Komisije“ v okviru postopka nadzora državnih pomoči. To pa ne velja niti za Uredbo št. 182/2011 niti za standardizirani poslovnik, ki – kot je razvidno iz točk 77 in 78 te sodbe – bodisi izrecno bodisi vsebinsko napotujeta na ureditev dostopa do dokumentov, določeno z Uredbo št. 1049/2001.
84
Drugič, preudarki, podobni tistim iz sodbe, navedene v prejšnji točki, veljajo – kot je Sodišče navedlo v točki 59 sodbe z dne 28. junija 2012, Komisija/Agrofert Holding (C‑477/10 P, EU:C:2012:394) – na področju postopka nadzora koncentracij podjetij. V točki 62 te sodbe je bilo namreč navedeno, da bi na podlagi Uredbe št. 1049/2001 splošen dostop do dokumentov, ki so bili izmenjani v okviru takega postopka med Komisijo in priglasiteljicami ali tretjimi strankami, lahko ogrozil ravnovesje, ki ga je zakonodajalec Unije želel zagotoviti med, prvič, obveznostjo zadevnih podjetij, da Komisiji posredujejo poslovne informacije, ki so morda občutljive, da bo lahko presodila združljivost nameravane koncentracije s skupnim trgom, in drugič, jamstvom okrepljenega varstva informacij, ki so bile posredovane Komisiji, zaradi varovanja poslovne skrivnosti. Kot pa je generalni pravobranilec navedel v točki 91 sklepnih predlogov, za standardizirani poslovnik ni mogoče šteti, da izhaja iz takega ravnovesja, ki ga je zakonodajalec Unije vzpostavil za varstvo postopkov komitoloških odborov.
85
Tretjič, Sodišče je v sodbi z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija (C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738), priznalo obstoj splošne domneve, kot je tista, navedena v točki 74 te sodbe, kar zadeva dokumente v zvezi s postopkom zaradi neizpolnitve obveznosti. Iz točke 59 te prve sodbe je razvidno, da pravo Unije ne določa pravice posameznika do vpogleda v spis v zvezi s takim postopkom, čeprav je bil postopek uveden na podlagi njegove pritožbe. Vendar je treba ugotoviti, da v obravnavanem primeru niso upoštevni preudarki, kot so ti, navedeni v točki 63 navedene prve sodbe, ki se posebej nanašajo na posledice, ki bi jih morebitno razkritje dokumentov iz takega spisa lahko imelo za potek zadevnega postopka zaradi neizpolnitve obveznosti.
86
Četrtič, regulativnega okvira, ki se uporablja za postopke komitologije, prav tako ni mogoče primerjati s pravili, ki urejajo razkritje vlog, ki jih predloži institucija v okviru sodnega postopka. V skladu s sodno prakso pravica tretjih oseb do splošnega dostopa do vlog, predloženih Sodišču v okviru takih postopkov, ni določena (sodba z dne 21. septembra 2010, Švedska in drugi/API in Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P in C‑532/07 P, EU:C:2010:541, točka 99).
87
Nazadnje, sodne prakse, na katero se Komisija sklicuje v utemeljitev svojih trditev, v obravnavani zadevi ni mogoče uporabiti zaradi posebne narave postopka, v katerega spadajo zaprošeni dokumenti.
88
V zvezi s tem, kot je razvidno iz člena 2(2)(a) Uredbe št. 182/2011, odbori, kot je Scopaff, pomagajo Komisiji, zlasti v postopku sprejetja izvedbenih aktov, ki se splošno uporabljajo. Poleg tega mora v skladu z uvodno izjavo 7a Sklepa 1999/468 regulativni postopek s pregledom, ki se uporablja v obravnavani zadevi, obema vejama zakonodajne oblasti omogočiti, da opravita nadzor pred sprejetjem ukrepov, katerih namen je sprememba nebistvenih določb akta, sprejetega v skladu z rednim zakonodajnim postopkom.
89
Pri preučitvi trditev Komisije je torej treba upoštevati prednosti, ki v skladu z uvodno izjavo 2 Uredbe št. 1049/2001 izhajajo iz povečane preglednosti, to je tesnejšega sodelovanja državljanov v postopku odločanja in večje zakonitosti v upravi ter njeno učinkovitejše in odgovornejše ravnanje v razmerju do državljanov v demokratičnem sistemu (sodba z dne 1. julija 2008, Švedska in Turco/Svet, C‑39/05 P in C‑52/05 P, EU:C:2008:374, točka 45).
90
Čeprav so ti preudarki še posebej upoštevni, kadar institucije Unije delujejo v svoji zakonodajni funkciji (sodba z dne 1. julija 2008, Švedska in Turco/Svet, C‑39/05 P in C‑52/05 P, EU:C:2008:374, točka 46), so prav tako upoštevni, kadar Komisija izvaja svoje pristojnosti v okviru postopka sprejetja splošnih izvedbenih aktov, kakršen je postopek priprave osnutka uredbe o spremembi Priloge III k Uredbi št. 1925/2006, ki lahko – kot je generalni pravobranilec navedel v točki 100 sklepnih predlogov – vplivajo na državljane Unije kot celoto.
91
Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
92
Drugi pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela.
93
Komisija s prvim delom drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je kršilo obveznost obrazložitve in da je nepopolno presodilo razloge, na katerih temelji sporni sklep.
94
Natančneje, Splošno sodišče naj bi razloge, navedene v tem sklepu, in sicer tiste, ki se nanašajo na „posamično stališče držav članic v postopkih komitologije“ in so bili preučeni v točkah od 54 do 69 izpodbijane sodbe, in tiste, ki se nanašajo na „sodelovanje držav članic v okviru postopka komitologije“ in so bili preučeni v točkah od 70 do 76 te sodbe, delilo na dve kategoriji. Splošno sodišče naj nevarnosti razkritja zadevnih dokumentov ne bi preučilo z vidika načela lojalnega sodelovanja, določenega v členu 4(3) PEU. Ta določba pa naj bi lahko upravičila nerazkritje zaupnih informacij, kadar bi njihovo razkritje lahko ogrozilo zakonodajni postopek.
95
Splošno sodišče naj poleg tega ne bi upoštevalo dejstva, da postopek sprejetja Uredbe št. 2021/468 ni bil v celoti končan, kar je bil bistveni element, ki dokazuje, „da ni izključeno, da bi morala Komisija ponovno začeti razprave pred [njenim] končnim sprejetjem […]“. Zato naj bi Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve in naj bi opravilo „nepopolno presojo trditev, ki jih je Komisija navedla v [spornem] sklepu“.
96
Komisija z drugim delom drugega pritožbenega razloga trdi, da Splošno sodišče ni celovito presodilo okoliščin, ki jih je ta institucija navedla v okviru presoje obstoja nevarnosti resne oslabitve postopka odločanja, navedene v spornem sklepu.
97
Tožeči stranki na prvi stopnji te trditve izpodbijata.
Presoja Sodišča
98
Komisija z obema deloma drugega pritožbenega razloga, ki ju je treba preučiti skupaj, Splošnemu sodišču v bistvu očita, da pri presoji obstoja nevarnosti resne oslabitve postopka odločanja te institucije ni opravilo celovite presoje elementov, ki jih je navedla. Splošno sodišče naj bi zlasti zavrnilo upoštevnost, na eni strani, člena 4(3) PEU in, na drugi strani, pravil komitologije v zvezi z zaupnostjo postopkov v odborih, kakršen je odbor Scopaff. V teh okoliščinah naj bi Splošno sodišče poleg tega kršilo obveznost obrazložitve.
99
Kot je razvidno iz točk 73 in 74 te sodbe, morajo institucije Unije, razen če Sodišče prizna splošno domnevo o nerazkritju neke kategorije dokumentov, opraviti posamično in konkretno preučitev vsakega dokumenta, zaprošenega na podlagi Uredbe št. 1049/2001, in podati posebna pojasnila v zvezi z nevarnostjo oslabitve postopka odločanja, na katero se sklicujejo, in se torej ne morejo zadovoljiti z abstraktnimi in splošnimi razlogi za utemeljitev nerazkritja teh dokumentov.
100
Kot pa izhaja iz preudarkov, navedenih v okviru preučitve prvega pritožbenega razloga te pritožbe, je premisa, na katero se je Komisija oprla v spornem sklepu – in sicer da regulativni okvir, ki ureja postopke komitologije, varuje zaupnost posamičnih stališč držav članic glede vseh prošenj za dostop do dokumentov – napačna.
101
Glede na te ugotovitve nobena od trditev, ki jih je Komisija navedla v okviru drugega pritožbenega razloga, ne more omajati točke 73 izpodbijane sodbe, v kateri je Splošno sodišče menilo, da sporni sklep temelji na abstraktni obrazložitvi, ki se nanaša na ohranitev sodelovanja med državami članicami v okviru postopkov komitologije na splošno.
102
Tako to velja zlasti za okoliščino, na katero se sklicuje Komisija, da Splošno sodišče ni preučilo trditve, ki jo je izpeljalo iz člena 4(3) PEU, na katero se je Splošno sodišče vsekakor izrecno sklicevalo v točki 72 izpodbijane sodbe, kot samostojne trditve. Splošno sodišče je namreč v točkah 73 in 74 te sodbe navedlo – ne da bi Komisija to izpodbijala v fazi te pritožbe – da negativne posledice, ki so bile v spornem sklepu ugotovljene v zvezi s sodelovanjem držav članic, nimajo nikakršne konkretne povezave s posebnimi okoliščinami zadevnega postopka odločanja, saj te negativne posledice temeljijo na predpostavki, da postopki komitologije varujejo zaupnost posamičnih stališč držav članic glede vsake prošnje za dostop do dokumentov, ki je – kot je bilo opozorjeno v točki 100 te sodbe – napačna.
103
Enako velja za trditve Komisije, da naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo pravil o komitologiji v zvezi z zaupnostjo postopkov, kakršen je ta v postopku v glavni stvari. V zvezi s tem je Splošno sodišče v točkah 68 in 69 izpodbijane sodbe presodilo, da čeprav pravni okvir v zvezi s postopki komitologije ne more niti ovirati pravice dostopa do dokumentov, ki izhaja iz Uredbe št. 1049/2001, niti pripeljati do tega, da Komisija zatrjuje nevarnost resne oslabitve postopka odločanja zgolj zaradi uporabe tega pravnega okvira, pa to tej instituciji nikakor ne preprečuje, da v ustrezno utemeljenih primerih zavrne dostop do dokumentov, kakršni so zaprošeni dokumenti iz postopka v glavni stvari, kadar bi njihovo razkritje lahko konkretno poseglo v interese, varovane z izjemami, določenimi v členu 4 te uredbe. Komisija pa ne trdi, da je v spornem sklepu navedla konkretne elemente, s katerimi bi bilo mogoče dokazati obstoj take nevarnosti v zvezi z zadevnim postopkom odločanja.
104
Poleg tega, čeprav Komisija trdi, da je Splošno sodišče napačno delilo razloge, navedene v spornem sklepu, na dve kategoriji, je treba ugotoviti, da ta institucija ni pojasnila niti tega, zakaj naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo vseh upoštevnih elementov v obravnavani zadevi, niti razlogov, iz katerih bi drugačna metoda preučitve teh razlogov pripeljala do drugačnega rezultata.
105
V teh okoliščinah Komisija poleg tega ne more trditi, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve.
106
Nazadnje, zavrniti je treba trditev Komisije, da Splošno sodišče ni preučilo dejstva, da postopek sprejetja Uredbe št. 2021/468 ni bil v celoti končan, kar po mnenju Komisije izhaja iz spornega sklepa.
107
Po eni strani je namreč treba ugotoviti, da je zlasti iz točke 25 in izreka izpodbijane sodbe razvidno, da se je Komisija – ki v pritožbi ne zatrjuje izkrivljanja v zvezi s tem – v tem sklepu sklicevala na drugi pododstavek odstavka 3 člena 4 Uredbe št. 1049/2001, in ne na prvi pododstavek tega odstavka 3, ki se nanaša na varstvo postopka odločanja, ki še poteka. Kot pa je generalni pravobranilec navedel v točki 114 sklepnih predlogov, se Komisija, ker se opira na ta drugi pododstavek, ne more sklicevati na domnevno nedokončanje postopka, da bi zatrjevala, da bi razkritje zaprošenih dokumentov resno oslabilo njen postopek odločanja.
108
Po drugi strani je bila Uredba št. 2021/468 vsekakor sprejeta 18. marca 2021, torej preden je bil 7. aprila istega leta sprejet sporni sklep. Tako ni mogoče šteti, da postopek sprejetja te uredbe ob sprejetju tega sklepa ni bil v celoti končan.
109
Glede na navedeno je treba drugi pritožbeni razlog in zato pritožbo v celoti zavrniti.
Stroški
110
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da kadar pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.
111
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
112
Ker Komisija z glavno pritožbo ni uspela in sta tožeči stranki na prvi stopnji predlagali, naj se tej instituciji naloži plačilo stroškov, se ji naloži plačilo stroškov v zvezi z glavno pritožbo.
113
Ker tožeči stranki na prvi stopnji z nasprotno pritožbo nista uspeli in je Komisija predlagala, naj se tema strankama naloži plačilo stroškov, se jima naloži plačilo stroškov v zvezi z nasprotno pritožbo.
114
Člen 140(1) Poslovnika Sodišča, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika uporabi v pritožbenem postopku, določa, da države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške.
115
Zato Kraljevina Nizozemska nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Glavna pritožba in nasprotna pritožba se zavrneta.
2.
Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov v zvezi z glavno pritožbo.
3.
Družbi Covington & Burling LLP in Bartu Van Voorenu se naloži plačilo stroškov v zvezi z nasprotno pritožbo.
4.
Kraljevina Nizozemska nosi svoje stroške.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.