62024CJ0488_RES
Zadeva C-488/24
D. V.
proti
MB „Kigas“
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos Aukščiausiasis Teismas)
Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. maja 2026
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 2011/83/EU – Člen 5(1)(a) in (c) – Obveznosti glede informacij pri pogodbah, ki niso pogodbe, sklenjene na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov – Obveznost trgovca, da potrošnika obvesti o glavnih značilnostih storitve – Carine – Obveznost trgovca, da potrošnika obvesti o končni ceni storitve – Dodatni stroški – Vsebina informacij, ki jih je treba zagotoviti potrošniku – Konvencija o pogodbi o mednarodnem cestnem prevozu blaga (CMR) – Člena 6 in 11“
Varstvo potrošnikov – Potrošniške pogodbe – Direktiva 2011/83 – Obveznosti glede informacij pri pogodbah, ki niso pogodbe, sklenjene na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov – Pogodba o mednarodnem cestnem prevozu blaga – Obveznost trgovca, da potrošnika obvesti o glavnih značilnostih in končni ceni blaga ali storitve – Obseg – Obveznost obvestitve pošiljatelja potrošnika o morebitni zahtevi po carinskih formalnostih in carinskih dajatvah – Vključitev – Obveznost predložitve podrobnih informacij o dokumentih, ki jih je treba predložiti carini, ter navedba stopenj in zneskov carinskih dajatev, ki se uporabljajo – Izključitev
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2011/83, člen 5(1)(a) in (c))
(Glej točke od 43 do 50, 52 in od 54 do 58 ter izrek.)
Povzetek
Sodišče, pri katerem je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (vrhovno sodišče Litve) vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, se je prvič izreklo o obsegu obveznosti trgovcev glede zagotovitve informacij potrošnikom v smislu člena 5 Direktive 2011/83 (
1
) v okviru pogodbe o mednarodnem cestnem prevozu blaga.
D. V., potrošnik, je po telefonu z družbo Kigas sklenil pogodbo o prevozu blaga, ki je v njegovi lasti, iz Norveške v Litvo. D. V. je v odgovor na vprašanje te družbe navedel, da je bilo blago, ki se prevaža, namenjeno njegovi osebni uporabi, tako da ni treba predložiti carinske deklaracije. Vendar so carinski organi pri kontroli na meji ob vstopu na ozemlje Unije menili, da je treba to blago prijaviti carini, in določili znesek carinskih dajatev, ki ga je družba Kigas plačala.
Družba Kigas je zato D. V. poslala račun, ki je vseboval znesek, dogovorjen za storitev prevoza blaga, in carinske dajatve. Poleg tega je dostavila vse blago, ki ji je bilo zaupano, razen enega predmeta, ki ga je nameravala zadržati, dokler račun ne bi bil plačan.
D. V. je nato pri sodišču vložil tožbo, družba Kigas pa je vložila nasprotno tožbo. Tako prvostopenjsko kot pritožbeno sodišče sta uporabila Konvencijo o pogodbi o mednarodnem cestnem prevozu blaga (
2
) in D. V. naložila, naj družbi Kigas plača zahtevane zneske, tej družbi pa naložila vračilo zadržanega predmeta.
Predložitveno sodišče, pri katerem je bila vložena kasacijska pritožba, Sodišče v bistvu sprašuje, ali mora trgovec v primeru sklenitve pogodbe o mednarodnem cestnem prevozu blaga potrošnika obvestiti o carinskih formalnostih in carinskih dajatvah, ki se lahko zahtevajo, v skladu s členom 5(1)(a) in (c) Direktive 2011/83.
Presoja Sodišča
Na prvem mestu, Sodišče je poudarilo, da je treba v okviru pogodbe o mednarodnem prevozu blaga obseg informacij, ki jih mora predhodno sporočiti trgovec, presojati zlasti glede na naravo storitve. V zvezi s tem je navedlo, da so glede na čezmejno naravo te pogodbe in dejstvo, da je uvoz blaga iz tretje države običajno predmet carinskih dajatev, carinske formalnosti ena od glavnih značilnosti te vrste pogodbe, o kateri je treba potrošnika obvestiti pred njeno sklenitvijo.
Zato mora poklicni prevoznik potrošnika obvestiti, da se lahko za uvoz blaga, ki se prevaža, zahteva izpolnitev carinskih formalnosti. Če pa je zadolžen izključno za prevoz blaga, ne da bi opravil storitev carinskega posredništva, mu ni treba predložiti podrobnih informacij o dokumentih, ki jih je treba predložiti carini, kar potrjuje člen 11(2) Konvencije o pogodbi o mednarodnem cestnem prevozu blaga.
Na drugem mestu, Sodišče je v zvezi z obveznostjo trgovca, da potrošnika obvesti o končni ceni storitve, ugotovilo, da je treba ne glede na navedbo končne cene ali načina izračuna te cene upoštevati dodatne stroške, ki se lahko prištejejo h končni ceni storitve in za katere je treba, če jih ni mogoče izračunati vnaprej, potrošniku sporočiti, da jih bo morda treba plačati.
Sodišče je tako menilo, da so v okviru pogodb o mednarodnem prevozu blaga carinske dajatve dodatni stroški, ki se prištejejo h končni ceni storitve, saj jih ni treba plačati zaradi opravljanja prevozne storitve, ampak zaradi vnosa blaga, ki se prevaža, na carinsko območje Unije. Pri tej vrsti pogodb pa trgovec ne more vedno izračunati končne cene storitve, „vključno z vsemi davki“, pred sklenitvijo pogodbe, ker je lahko natančen znesek carinskih dajatev odvisen od nekaterih elementov, ki morda niso znani vnaprej.
Zato mora trgovec potrošnika obvestiti le o tem, da se lahko zahtevajo carinske dajatve, ki pomenijo dodatne stroške, ki jih mora potrošnik plačati ter ki jih ni mogoče razumno izračunati vnaprej in vključiti v ceno prevozne storitve.
Glede na navedeno je Sodišče ugotovilo, da v okviru pogodbe o mednarodnem cestnem prevozu blaga iz tretje države v državo članico Unije obveznost zagotavljanja informacij, ki jo ima trgovec na podlagi člena 5(1)(a) in (c) Direktive 2011/83, pomeni, da mora pošiljatelja potrošnika obvestiti, da se za uvoz blaga na ozemlje Unije lahko zahteva izpolnitev carinskih formalnosti in da bo ta potrošnik morda moral plačati carinske dajatve. Vendar trgovcu ni treba niti posredovati podrobnih informacij o dokumentih, ki jih je treba predložiti carini, niti navesti stopenj in zneskov carinskih dajatev, ki se uporabljajo.
(
1
)	Direktiva 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2011, L 304, str. 64).
(
2
)	Konvencija o pogodbi o mednarodnem cestnem prevozu blaga, podpisana v Ženevi 19. maja 1956, kakor je bila spremenjena s protokolom, podpisanim 5. julija 1978 v Ženevi.