62024CJ0197
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
z dne 13. novembra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Direktiva 2011/7/EU – Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih – Področje uporabe – Člen 2, točki 1 in 3 – Pojem podjetje – Pojem trgovinski posel – Pogodba o opravljanju pravnih storitev za ustanovitev gospodarske družbe – Direktiva 93/13/EGS – Člen 2(b) – Pojem potrošnik – Fizična oseba, ki je za ustanovitev gospodarske družbe uporabila storitve odvetnika“
V zadevi C‑197/24 [Šiľarský] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Mestský súd Bratislava IV (mestno sodišče Bratislava IV, Slovaška republika) z odločbo z dne 13. februarja 2024, ki je na Sodišče prispela 12. marca 2024, v postopku
AK
proti
RU,
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi I. Jarukaitis, predsednik senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika četrtega senata, M. Condinanzi, N. Jääskinen, sodnika, in R. Frendo (poročevalka), sodnica,
generalni pravobranilec: D. Spielmann,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za slovaško vlado E. V. Larišová in A. Lukáčik, agenta,
–
za Evropsko komisijo P. Kienapfel, R. Lindenthal in D. Milanowska, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. aprila 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(2), člena 2, točki 1 in 3, ter člena 6 Direktive 2011/7/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (UL 2011, L 48, str. 1) ter člena 2(b) in člena 8 Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v UL 2019, L 214, str. 25).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med AK, družbo, ki opravlja pravne storitve, in RU, fizično osebo, v zvezi s plačilom nagrade, dolgovane iz naslova opravljanja pravnih storitev.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2011/7
3
V uvodni izjavi 8 Direktive 2011/7 je navedeno:
„Področje uporabe te direktive bi moralo biti omejeno na plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli. Ta direktiva ne bi smela urejati poslovanja s potrošniki. […]“
4
Člen 1 te direktive, naslovljen „Vsebina in področje uporabe“, v odstavku 2 določa:
„Ta direktiva se uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli.“
5
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
‚trgovinski posli‘ pomeni posle med podjetji ali med podjetji in javnimi organi, ki vodijo k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo;
[…]
‚podjetje‘ pomeni katero koli organizacijo, razen javnega organa, ki deluje v okviru svoje […] gospodarske dejavnosti ali [samostojne podjetniške] dejavnosti, tudi če to dejavnost izvaja ena sama oseba;
[…].“
6
Člen 6 iste direktive, naslovljen „Nadomestilo stroškov izterjave“, v odstavku 1 določa:
„Države članice zagotovijo, da je upnik upravičen od dolžnika prejeti najmanj fiksni znesek 40 EUR, kadar v trgovinskih poslih obresti za zamudo pri plačilu zapadejo v plačilo v skladu s členom 3 ali 4.“
Direktiva 93/13
7
Člen 1(1) Direktive 93/13 določa:
„Namen te direktive je približati zakone in druge predpise držav članic o nedovoljenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.“
8
Člen 2(b) te direktive določa:
„V tej direktivi:
[…]
(b)
‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti“.
9
Člen 8 navedene direktive določa:
„Države članice lahko na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo najstrožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile najvišjo stopnjo varstva potrošnikov.“
Slovaško pravo
Trgovinski zakonik
10
Člen 369c zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (zakon št. 513/1991 o trgovinskem zakoniku) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: trgovinski zakonik), v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   V primeru dolžnikove zamude je upnik […] upravičen – brez potrebe po posebnem opozorilu – do fiksnega nadomestila za stroške izterjave. Višino fiksnega nadomestila za stroške izterjave z uredbo določi vlada Slovaške republike.
2.   Odstavek 1 se ne uporabi, če zahtevek izhaja iz potrošniške pogodbe in je dolžnik potrošnik.“
Civilni zakonik
11
Člen 52 zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník (zakon št. 40/1964 o civilnem zakoniku) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: civilni zakonik), določa:
„1.   Potrošniška pogodba je vsaka pogodba, sklenjena med ponudnikom in potrošnikom, ne glede na njeno pravno obliko.
2.   Določbe v zvezi s potrošniškimi pogodbami in vse druge določbe, s katerimi so urejena pravna razmerja, v katerih je ena od strank potrošnik, se uporabljajo vedno, kadar je to v korist potrošnika. Drugačni pogodbeni dogovori ali sporazumi, katerih vsebina ali namen je izognitev tej določbi, so nični. Za vsa pravna razmerja, v katerih je ena od strank potrošnik, se vedno prednostno uporabljajo določbe civilnega zakonika, čeprav bi se sicer uporabljale določbe gospodarskega prava.
3.   Podjetnik je oseba, ki pri sklenitvi in izvajanju potrošniške pogodbe deluje v okviru svoje trgovske ali druge gospodarske dejavnosti.
4.   Potrošnik je fizična oseba, ki pri sklenitvi in izpolnitvi potrošniške pogodbe ne deluje v okviru svoje trgovske ali druge gospodarske dejavnosti.“
Zakon o odvetništvu
12
Člen 18(4) zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov (zakon št. 586/2003 o odvetništvu ter o spremembi in dopolnitvi zakona št. 455/1991 o izvajanju samostojne podjetniške dejavnosti (zakon o samostojni gospodarski dejavnosti)), v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o odvetništvu), določa:
„Pri opravljanju pravnih storitev mora odvetnik stranko, ki je potrošnik pravnih storitev, z višino plačila za dejanje pravne storitve seznaniti še pred začetkom izvajanja tega dejanja. V nasprotnem primeru ni upravičen do plačila […].“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
13
Družba AK, ki opravlja pravne storitve, je pri Mestský súd Bratislava IV (mestno sodišče Bratislava IV, Slovaška republika), ki je predložitveno sodišče, vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se RU, ki je fizična oseba, naloži plačilo nagrade, dolgovane iz naslova opravljanja pravnih storitev, in fiksnega zneska 40 EUR za povračilo stroškov izterjave dolga v skladu s členom 369c trgovinskega zakonika, s katerim se izvaja člen 6 Direktive 2011/7.
14
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je oseba RU, ki je želela ustanoviti družbo z omejeno odgovornostjo slovaškega prava, v kateri naj bi postala soustanovitelj, družbenik in poslovodja, leta 2022 navezala stik z odvetnico, ki je nato postala družbenica tožeče stranke iz postopka v glavni stvari. Sklenjena je bila ustna pogodba o opravljanju pravnih storitev v zameno za fiksno plačilo.
15
Po navedbah predložitvenega sodišča so bili sestavljeni in poslani osebi RU osnutek pogodbe o ustanovitvi gospodarske družbe in drugi dokumenti ter račun, ki do dneva zapadlosti, to je 17. januarja 2023, ni bil plačan.
16
V okviru postopka v glavni stvari oseba RU zanika sklenitev pogodbe o opravljanju pravnih storitev in obstoj dogovora o plačilu za te storitve, ker so ji bili pogodba o ustanovitvi gospodarske družbe in drugi dokumenti poslani brez predhodne zahteve v tem smislu. Poleg tega meni, da bi se zaradi njenega statusa potrošnika morale za spor uporabljati določbe civilnega prava, medtem ko družba AK trdi, da gre za gospodarski spor, ki ga urejajo določbe gospodarskega prava.
17
V teh okoliščinah je Mestský súd Bratislava IV (mestno sodišče Bratislava IV) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 1(2) v povezavi s členom 2, točki 1 in 3, ter členom 6(1) Direktive [2011/7] razlagati tako, da se šteje za (i) ‚podjetje‘ tudi fizična oseba, ki v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, uporabi pravne storitve odvetnika, da bi ustanovila gospodarsko družbo, v kateri naj bi postala poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov, za (ii) ‚trgovinski posel‘ pa posel, na podlagi katerega v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, odvetnik za tako osebo opravi storitve, namenjene ustanovitvi gospodarske družbe?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba pojem ‚potrošnik‘ iz člena 2(b) Direktive [93/13] v povezavi s členom 8 te direktive razlagati tako, da je z njim v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, zajeta tudi fizična oseba, zoper katero se uveljavlja terjatev iz naslova pogodbe o opravljanju pravnih storitev, če so bile predmet te pogodbe storitve, namenjene ustanovitvi gospodarske družbe, navedena fizična oseba pa naj bi postala poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov te družbe?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
18
Navesti je treba, da tožba, ki jo je vložila družba AK, temelji, med drugim, na členu 369c trgovinskega zakonika, s katerim je v slovaško pravo prenesen člen 6(1) Direktive 2011/7, na katerega se nanaša prvo vprašanje. Navedeni člen državam članicam nalaga, da zagotovijo, da je upnik upravičen prejeti od dolžnika najmanj fiksni znesek 40 EUR, kadar v trgovinskih poslih zapadejo v plačilo obresti za zamudo pri plačilu.
19
Vendar je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da se vprašanji predložitvenega sodišča natančneje nanašata na pojma „trgovinski posel“ in „podjetje“ v smislu te direktive.
20
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu želi izvedeti, ali je treba člen 1(2) Direktive 2011/7 v povezavi s členom 2, točki 1 in 3, te direktive razlagati tako, da dejstvo, da je fizična oseba storitve odvetnika uporabila za ustanovitev gospodarske družbe, v kateri bi morala postati soustanovitelj, družbenik in poslovodja, samo po sebi ne zadošča, da je ta oseba opredeljena za „podjetje“ in da se posledično transakcija, sklenjena s tem odvetnikom, opredeli za „trgovinski“ posel v smislu teh določb.
21
Uvodoma je treba opozoriti, da se Direktiva 2011/7 v skladu s svojim členom 1(2) uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s „trgovinskimi posli“. Ta pojem je v členu 2, točka 1, te direktive opredeljen kot „posli med podjetji ali med podjetji in javnimi organi, ki vodijo k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo“. Navedeno določbo je treba razlagati ob upoštevanju uvodne izjave 8 navedene direktive, v kateri je navedeno, da so s področja uporabe te direktive izključeni posli s potrošniki (glej v tem smislu sodbi z dne 15. decembra 2016, Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, točka 30, in z dne 13. januarja 2022, Development & Hotel Services, C‑327/20, EU:C:2022:23, točka 31 in navedena sodna praksa).
22
V skladu s členom 2, točka 3, Direktive 2011/7 „podjetje“ v smislu te direktive pomeni katero koli organizacijo, razen javnega organa, ki deluje v okviru svoje gospodarske dejavnosti ali samostojne podjetniške dejavnosti, tudi če to dejavnost izvaja ena sama oseba.
23
Navesti je tudi treba, da je Direktiva 2011/7 nadomestila Direktivo 2000/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 226). Sodišče pa je v zvezi z določbami te direktive, ki so enakovredne določbam, navedenim v točkah 21 in 22 te sodbe, že razsodilo, da zahteva, da oseba deluje kot organizacija v okviru gospodarske dejavnosti ali samostojne podjetniške dejavnosti, pomeni, da ta oseba, ne glede na to, kakšna je v skladu z nacionalnim pravom njena oblika ali pravni status, to dejavnost opravlja strukturirano in trajno. Ta dejavnost ne sme biti občasna in izolirana, zadevni posel pa mora spadati v okvir navedene dejavnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 15. decembra 2016, Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, točki 33 in 34).
24
Pri tej presoji je treba upoštevati vse okoliščine zadevnega posla (glej v tem smislu sodbo z dne 15. decembra 2016, Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, točka 41).
25
V obravnavani zadevi iz predložitvene odločbe ni razvidno, da je oseba RU, ki je fizična oseba, gospodarsko dejavnost ali samostojno podjetniško dejavnost opravljala strukturirano in trajno, v okviru katere je nastal posel, s katerim je uporabila storitve odvetnice.
26
Ta ugotovitev tudi nasprotuje predpostavki, ki jo je navedlo predložitveno sodišče in v skladu s katero bi bilo osebo RU mogoče opredeliti kot podjetje na podlagi dejstva, da je zaprosila za pravne storitve za prihodnjo poklicno dejavnost. Zahtevo, da mora zadevni posel spadati v okvir gospodarske dejavnosti ali samostojne podjetniške dejavnosti zadevne osebe, je treba namreč presojati ob sklenitvi tega posla (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 2024, Agenciart – Management Artístico, C‑643/23, EU:C:2024:959, točka 35). V zvezi s tem možnost, da se status te osebe spremeni zaradi preteklega posla, ne more spremeniti njenega statusa na dan sklenitve posla (glej v tem smislu v zvezi z Direktivo 93/13 sodbo z dne 20. marca 2025, Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, točka 51).
27
Poleg tega, čeprav iz sodne prakse, navedene v točki 24 te sodbe, izhaja, da je lahko povezava med zadevnim poslom in ciljem, ki ga skuša uresničiti oseba, ki ga sklene, eden od elementov, ki se upoštevajo pri presoji, ali se Direktiva 2011/7 uporablja v danem primeru, sama po sebi ne more zadostovati za ugotovitev, da je oseba RU ob sklenitvi posla iz postopka v glavni stvari ravnala kot „podjetje“ v smislu člena 2, točka 3, Direktive 2011/7.
28
V zvezi s tem se predložitveno sodišče sprašuje o morebitni upoštevnosti sodne prakse Sodišča, ki izhaja iz sodbe z dne 3. julija 1997, Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337), in sodbe z dne 14. marca 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), za to zadevo, ker so bile v zadevah, v katerih sta bili izdani ti sodbi, upoštevane nekatere dejanske okoliščine za ugotovitev, da je zadevna oseba opravljala gospodarsko dejavnost.
29
Vendar je treba opozoriti, da sta se ti zadevi nanašali na razlago pravil o sodni pristojnosti na področju potrošniških pogodb in da je Sodišče v teh zadevah pojem „potrošnik“ razlagalo v smislu teh pravil o sodni pristojnosti. Na eni strani, čeprav je v uvodni izjavi 8 Direktive 2011/7 navedeno, da posli s potrošniki ne spadajo na področje uporabe te direktive, pa je uporaba te direktive v členu 1 pozitivno opredeljena s sklicevanjem na „trgovinske posle“ med „podjetji“.
30
Na drugi strani, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 40 sklepnih predlogov, je namen Direktive 2011/7 odvračanje od zamud pri plačilih in učinkovito varstvo upnika pred takimi zamudami (glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 2024, Tusnia, C‑725/23, EU:C:2024:1015, točka 29 in navedena sodna praksa). Ta cilja sta torej drugačna od cilja, ki ga uresničujejo pravila o sodni pristojnosti, ki so bila predmet razlage v sodbah, navedenih v točki 28 te sodbe.
31
Zato je treba skleniti, da preudarkov, ki jih je Sodišče sprejelo v teh sodbah, ni mogoče prenesti na razlago pojma „podjetje“ v smislu Direktive 2011/7.
32
Glede na navedene preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(2) Direktive 2011/7 v povezavi s členom 2, točki 1 in 3, te direktive razlagati tako, da dejstvo, da je fizična oseba storitve odvetnika uporabila z namenom ustanovitev gospodarske družbe, v kateri naj bi postala soustanovitelj, družbenik in poslovodja, samo po sebi ne zadošča, da je ta oseba opredeljena za „podjetje“ in da se posledično posel, sklenjen s tem odvetnikom, opredeli za „trgovinski“ posel v smislu teh določb.
Drugo vprašanje
33
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(b) Direktive 93/13 v povezavi s členom 8 te direktive razlagati tako, da je fizična oseba, zoper katero se uveljavlja terjatev, ki izhaja iz pogodbe o opravljanju pravnih storitev, katere predmet je ustanovitev gospodarske družbe, v kateri naj bi postala soustanovitelj, družbenik in poslovodja, zajeta s pojmom „potrošnik“ v smislu te direktive.
Pristojnost Sodišča
34
Predložitveno sodišče navaja, da se postopek v glavni stvari ne nanaša na problematiko nepoštenih pogojev v pogodbi med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom. Vendar meni, da je zaprošena razlaga določb Direktive 93/13 potrebna, če fizična oseba, ki je tožena stranka v postopku v glavni stvari, ne bi bila zajeta s pojmom „podjetje“ v smislu člena 2, točka 3, Direktive 2011/7, ker je pojem „potrošnik“ iz člena 52(4) civilnega zakonika, s katerim je v slovaško pravo prenesen člen 2(b) Direktive 93/13, prevzet v člen 18(4) zakona o odvetništvu, ki je sporen v sporu o glavni stvari.
35
V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je Sodišče pristojno za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na določbe prava Unije, v primerih, v katerih se določbe navedenega prava – tudi če dejansko stanje v postopku v glavni stvari neposredno ne spada na področje uporabe tega prava – uporabljajo na podlagi nacionalnega prava, ker se to sklicuje na njihovo vsebino (sodbi z dne 7. novembra 2018, K in B, C‑380/17, EU:C:2018:877, točka 34 in navedena sodna praksa, in z dne 24. novembra 2022, Cafpi in Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, točka 30).
36
V takih primerih je namreč zagotovo v interesu Evropske unije, da se za preprečitev prihodnjih različnih razlag določbe ali pojmi, prevzeti iz prava Unije, razlagajo enako (sodbi z dne 7. novembra 2018, K in B, C‑380/17, EU:C:2018:877, točka 35 in navedena sodna praksa, in z dne 24. novembra 2022, Cafpi in Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, točka 31).
37
Tako je razlaga Sodišča glede določb prava Unije v primerih, ki ne spadajo na njihovo področje uporabe, upravičena, kadar se te določbe neposredno in brezpogojno uporabljajo za take primere na podlagi nacionalnega prava, da bi se zagotovilo enako obravnavanje teh primerov in primerov, ki spadajo na področje uporabe tega prava (sodbi z dne 7. novembra 2018, K in B, C‑380/17, EU:C:2018:877, točka 36 in navedena sodna praksa, in z dne 24. novembra 2022, Cafpi in Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, točka 32).
38
V obravnavanem primeru predložitveno sodišče, ki je edino pristojno za razlago nacionalnega prava v okviru sistema pravosodnega sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, navaja, da se je slovaški zakonodajalec odločil, da bo pojem „potrošnik“ iz člena 52(4) civilnega zakonika neposredno in brezpogojno uporabil tudi na področju nagrad, ki jih je treba plačati odvetnikom, in sicer na podlagi člena 18(4) zakona o odvetništvu. Zato je razlaga tega pojma potrebna, da se mu omogoči rešitev spora, o katerem odloča.
39
Navedeno sodišče navaja tudi, prvič, da se člen 52(1) civilnega zakonika – tako kot Direktiva 93/13 – uporablja za „vsako pogodbo, ne glede na pravno obliko, sklenjeno med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom“, in drugič, da je s členom 52(4) civilnega zakonika v slovaško pravo prenesen člen 2(b) Direktive 93/13, pri čemer je v bistvu povzeto besedilo te določbe.
40
V teh okoliščinah obstaja nedvomen interes Unije, da se Sodišče izreče o zaprošeni razlagi.
41
Zato je treba šteti, da je Sodišče pristojno za odgovor na drugo vprašanje, ki mu ga je predložilo predložitveno sodišče.
Vsebinska presoja
42
Najprej je treba navesti, da je namen člena 8 Direktive 93/13 državam članicam dati možnost, da ob upoštevanju PDEU potrošnikom nudijo višjo raven varstva z nacionalnimi predpisi, ki so strožji od navedene direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2023, mBank (Poljska evidenca nedovoljenih pogodbenih pogojev), C‑139/22, EU:C:2023:692, točka 39). Vendar se v obravnavani zadevi drugo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, nanaša na opredelitev pojma „potrošnik“ in ne na presojo morebitne strožje narave zadevnih nacionalnih določb.
43
Iz tega sledi, da ta člen 8 ni upošteven za koristen odgovor na to drugo vprašanje.
44
Člen 2(b) te direktive „potrošnika“ opredeljuje kot vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih z navedeno direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti.
45
Tako je treba status „potrošnika“ zadevne osebe določiti glede na funkcionalno merilo, ki zajema presojo, ali zadevno pogodbeno razmerje spada v okvir dejavnosti, ki niso povezane z opravljanjem poslovne ali poklicne dejavnosti. Sodišče je prav tako imelo priložnost pojasniti, da je pojem „potrošnik“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13 objektiven in neodvisen od konkretnih znanj, ki jih lahko ima zadevna oseba, ali od informacij, s katerimi ta dejansko razpolaga (sodba z dne 8. junija 2023, YYY. (Pojem potrošnik), C‑570/21, EU:C:2023:456, točka 30 in navedena sodna praksa).
46
Direktiva 93/13 torej s sklicevanjem na lastnosti pogodbenih strank, in sicer glede na to, ali delujejo za namene svoje poslovne ali poklicne dejavnosti ali ne, opredeljuje pogodbe, za katere se uporablja (sodba z dne 21. marca 2019, Pouvin in Dijoux, C‑590/17, EU:C:2019:232, točka 23 in navedena sodna praksa).
47
V obravnavani zadevi, kot je bilo navedeno v točki 25 te sodbe in s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, v nobenem od elementov, ki jih je predložilo to sodišče, ni navedeno, da je fizična oseba, ki je tožena stranka v postopku v glavni stvari, ob sklenitvi pogodbe o opravljanju pravnih storitev opravljala gospodarsko dejavnost ali samostojno podjetniško dejavnost, v katere okvir bi ta pogodba lahko spadala.
48
Te presoje ne more omajati okoliščina, da je bil cilj osebe RU začeti gospodarsko dejavnost.
49
Sodišče je namreč že razsodilo, da je treba status „potrošnika“ osebe v smislu Direktive 93/13 presojati ob sklenitvi zadevne pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 20. marca 2025, Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, točka 49 in navedena sodna praksa).
50
V zvezi s tem dejstvo, da se je položaj fizične osebe, ki je tožena stranka v postopku v glavni stvari, lahko spremenil, ne more spremeniti njene lastnosti na dan sklenitve zadevne pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 20. marca 2025, Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, točka 51).
51
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(b) Direktive 93/13 razlagati tako, da pojem „potrošnik“ v smislu te določbe zajema fizično osebo, ki je sklenila pogodbo, katere predmet je opravljanje pravnih storitev z namenom ustanovitve gospodarske družbe, v kateri naj bi postala soustanovitelji, družbenik in poslovodja, če ta oseba v trenutku sklenitve pogodbe ni opravljala gospodarske dejavnosti ali samostojne podjetniške dejavnosti, v katere okvir bi ta pogodba lahko spadala.
Stroški
52
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
1.
Člen 1(2) Direktive 2011/7/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih v povezavi s členom 2, točki 1 in 3
je treba razlagati tako, da
dejstvo, da je fizična oseba storitve odvetnika uporabila z namenom ustanovitev gospodarske družbe, v kateri naj bi postala soustanovitelj, družbenik in poslovodja, samo po sebi ne zadošča, da je ta oseba opredeljena za „podjetje“ in da se posledično posel, sklenjen s tem odvetnikom, opredeli za „trgovinski“ posel v smislu teh določb.
2.
Člen 2(b) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
pojem „potrošnik“ v smislu te določbe zajema fizično osebo, ki je sklenila pogodbo, katere predmet je opravljanje pravnih storitev z namenom ustanovitve gospodarske družbe, v kateri naj bi postala soustanovitelj, družbenik in poslovodja, če ta oseba v trenutku sklenitve pogodbe ni opravljala gospodarske dejavnosti ali samostojne podjetniške dejavnosti, v katere okvir bi ta pogodba lahko spadala.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: slovaščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.