62024CC0134
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
RIMVYDASA NORKUSA,
predstavljeni 27. februarja 2025 (
1
)
Zadeva C‑134/24 [Tomann] (
i
)
UR, likvidacijski upravitelj družbe V GmbH,
proti
DF
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 98/59/ES – Kolektivni odpusti – Člen 4(1) – Neobstoj predhodnega uradnega obvestila pristojnega organa – Posledice za veljavnost odpusta – Datum izteka prepovedi odpusta, ki ga določi pristojni organ“
I. Uvod
1.
Obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe, katerega pravni okvir je Direktiva 98/59/ES, (
2
) sledi smeri, začrtani s sodbo Junk, (
3
) v kateri je Sodišče odločilo, da člena 3 in 4 te direktive ne nasprotujeta odpovedi pogodb o zaposlitvi v okviru postopka, ki ga določata, če do take odpovedi pride po uradnem obvestilu pristojnega organa javne oblasti o načrtovanem kolektivnem odpustu.
2.
Zadevni predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v okviru spora med stečajnim upraviteljem družbe nemškega prava in delavcem te družbe v zvezi z veljavnostjo odpovedi pogodbe o zaposlitvi zadnjega, do katere je prišlo v okviru kolektivnega odpusta.
3.
V tej zadevi bo Sodišče na podlagi vprašanj drugega senata Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija) lahko ponovno preučilo postopek predhodnega uradnega obveščanja o kolektivnih odpustih, ki ga določa Direktiva 98/59, v posebnem okviru, v katerem delodajalec odpove pogodbo o zaposlitvi brez takega uradnega obvestila. Natančneje, ta vprašanja se nanašajo zlasti na obseg obveznosti obveščanja iz člena 3(1) te direktive in na učinke roka iz člena 4(1) te direktive na eni strani ter na možnost in pogoje naknadne ureditve položaja, ki je posledica delodajalčeve kršitve obveznosti obveščanja, na drugi strani.
4.
Ker je predložitveno sodišče Sodišču zadevo predložilo v okviru notranjega posvetovalnega postopka, katerega namen je odpraviti neskladja pri razlagi med različnimi senati Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), se v tej zadevi najprej zastavlja vprašanje dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe.
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
5.
Člen 2 Direktive 98/59, ki je del njenega oddelka II, naslovljenega „Informiranje in posvetovanje“, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.   Kadar delodajalec predvideva kolektivno odpuščanje delavcev, mora pravočasno začeti posvetovanja s predstavniki delavcev, zato da doseže sporazum.
[…]
3.   Da delodajalec predstavnikom delavcev omogoči dajanje konstruktivnih predlogov, jim mora med pogajanji pravočasno:
(a)
zagotoviti vse relevantne podatke in
(b)
jih v vsakem primeru pisno obvestiti o:
(i)
razlogih za načrtovano odpuščanje;
(ii)
številu in kategorijah delavcev, ki jih bo odpustil;
(iii)
številu in kategorijah običajno zaposlenih delavcev;
(iv)
obdobju, v katerem bo izvedel načrtovane odpuste;
(v)
predlaganih merilih za izbor delavcev, ki jih bo odpustil, če ima po nacionalni zakonodaji in/ali praksi to pristojnost;
[…]
Delodajalec predloži pristojnim organom javne oblasti kopijo pisnega obvestila, ki vsebuje vsaj podatke iz prvega pododstavka, točke (b) podtočke (i) do (v).“
6.
Člen 3 te direktive, ki je del oddelka III te direktive, naslovljenega „Postopek pri kolektivnih odpustih“, v odstavku 1, prvi in četrti pododstavek, določa:
„1.   Delodajalci morajo uradno pisno obvestiti pristojni organ javne oblasti o načrtovanih kolektivnih odpustih.
[…]
To obvestilo mora vsebovati vse pomembne podatke o načrtovanih kolektivnih odpustih in o posvetovanju s predstavniki delavcev, kakor je določeno v členu 2, predvsem pa razloge za odpuščanje, število delavcev, ki bodo odpuščeni, število običajno zaposlenih in obdobje, v katerem bodo odpusti izvedeni.“
7.
Člen 4 te direktive, ki je prav tako v oddelku III te direktive, v odstavkih od 1 do 3 določa:
„1.   Načrtovani kolektivni odpusti, o katerih je uradno obveščen pristojni organ javne oblasti, se lahko izvedejo šele po preteku 30 dni od uradnega obvestila iz člena 3(1), brez vpliva na katera koli določila, ki urejajo individualne pravice glede pisne odpovedi zaposlitve.
Države članice lahko pooblastijo pristojni organ, da skrajša obdobje iz prejšnjega pododstavka.
2.   Obdobje iz odstavka 1 uporabi pristojni organ javne oblasti za reševanje težav, ki izhajajo iz načrtovanih kolektivnih odpustov.
3.   Če je začetno obdobje iz odstavka 1 krajše od 60 dni, lahko država članica pristojni organ javne oblasti pooblasti, da začetno obdobje podaljša na 60 dni po uradnem obvestilu, če kaže, da težav, ki so posledica načrtovanih kolektivnih odpustov, ne bo mogoče rešiti v začetnem obdobju.
Države članice lahko dajo pristojnemu organu javne oblasti širšo pristojnost za podaljšanje.
Delodajalec mora biti o podaljšanju in razlogih zanj obveščen pred iztekom začetnega obdobja iz odstavka 1.“
B. Nemško pravo
8.
Člen 134 Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: BGB), določa:
„Pravni posel, ki je v nasprotju z zakonsko prepovedjo, je ničen, če zakon ne določa drugače.“
9.
Člen 615 BGB določa:
„Če prejemnik storitev z njihovim sprejetjem pride v zamudo, lahko izvajalec za zaradi zamude neopravljene storitve zahteva dogovorjeno plačilo, ne da bi jih moral naknadno opraviti […]“
10.
Člen 17 Kündigungsschutzgesetz (zakon o varstvu pred nezakonito odpovedjo) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: KSchG), določa:
„(1)   Delodajalec mora obvestiti zavod za zaposlovanje pred odpustitvijo:
1.
več kot pet delavcev v podjetjih, ki običajno zaposlujejo več kot 20 in manj kot 60 delavcev;
[…]
v 30 koledarskih dneh. […]
[…]
(3)   […] Obvestilo iz odstavka 1 mora biti pisno in priložiti mu je treba pisno mnenje sveta delavcev o odpustitvah. Če mnenje sveta delavcev ni predloženo, obvestilo učinkuje, če delodajalec verodostojno izkaže, da je svet delavcev obvestil najmanj dva tedna pred predložitvijo obvestila v skladu z odstavkom 2, prvi stavek, in pojasni stanje posvetovanj. Obvestilo mora vsebovati podatke o imenu delodajalca, sedežu in vrsti družbe ter razloge za načrtovano odpuščanje, število in kategorije delavcev, ki jih bo odpustil, običajno število zaposlenih delavcev, obdobje, v katerem bo izvedel načrtovane odpuste, in merila, na podlagi katerih bodo izbrani delavci, ki bodo odpuščeni. Obvestilo naj poleg tega v soglasju s svetom delavcev za namene posredovanja dela vsebuje tudi podatke o spolu, starosti, poklicu in državljanstvu delavcev, ki bodo odpuščeni […]“
11.
Člen 18(1) in (2) KSchG določa:
„1.   Odpusti, ki morajo biti sporočeni na podlagi člena 17, se lahko izvedejo manj kot en mesec po tem, ko je zavod za zaposlovanje prejel obvestilo, le z njegovo privolitvijo, ki je lahko dana tudi za nazaj do dneva vložitve zahteve.
2.   V določenih primerih je zavod za zaposlovanje pooblaščen odločiti, da se odpusti ne morejo izvesti pred iztekom največ dvomesečnega roka po prejemu obvestila.“
12.
Člen 45 Arbeitsgerichtsgesetz (zakon o delovnih sodiščih) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: ArbGG), določa
„1.   Veliki senat je ustanovljen v okviru [Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče)].
2.   Veliki senat odloča, kadar želi senat glede nekega pravnega vprašanja odstopiti od odločitve drugega senata ali velikega senata.
3.   Predložitev zadeve velikemu senatu je dopustna le, če je senat, od katerega odločitve namerava odstopiti, na zahtevo obravnavnega senata izjavil, da vztraja pri svojem pravnem mnenju […]. Zadevni senat odloči o zahtevi in odgovoru s sklepom v sestavi, ki se zahteva za sodbe.
[…]“
III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
13.
DF je bil od leta 1994 zaposlen pri družbi V Handelsgesellschaft mbH (v nadaljevanju: V). Nad to družbo je bil 1. decembra 2020 uveden postopek zaradi insolventnosti, UR pa je bil imenovan za stečajnega upravitelja.
14.
UR je 2. decembra 2020 odpovedal pogodbo o zaposlitvi DF z učinkom od 31. marca 2021, do 29. decembra 2020 pa je odpovedal vseh 22 pogodb o zaposlitvi družbe dolžnice, ki so oktobra 2020 še veljale. Tako je v obdobju 30 koledarskih dni odpustil več kot pet zaposlenih.
15.
DF je nato pri Arbeitsgericht Hamburg (delovno sodišče v Hamburgu, Nemčija) vložil tožbo za varstvo pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, s katero je predlagal, prvič, naj se ugotovi, da delovno razmerje še traja, in drugič, naj se UR naloži, da ohrani zaposlitev DF do konca postopka za varstvo pred odpovedjo. DF je v utemeljitev svoje tožbe navedel, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi nična, ker UR ni predhodno podal uradnega obvestila o kolektivnem odpustu v smislu člena 17(1) KSchG.
16.
UR je predlagal, naj se tožba DF zavrne, z utemeljitvijo, da se predpisi o kolektivnih odpustih niso uporabljali, saj je imela družba V ob začetku postopka zaradi insolventnosti le 19 zaposlenih. V skladu s tem naj prag, pri katerem je navedeno uradno obvestilo, določeno v členu 17(1) KSchG, obvezno, ne bi bil dosežen. Tako uradno obvestilo je podal šele po 31. marcu 2021.
17.
Arbeitsgericht Hamburg (delovno sodišče v Hamburgu) je s sodbo z dne 20. aprila 2021 ugodilo tožbi DF.
18.
Landesarbeitsgericht Hamburg (deželno delovno sodišče v Hamburgu, Nemčija) je s sodbo z dne 3. februarja 2022 zavrnilo pritožbo UR zoper to sodbo.
19.
UR je nato pri Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), ki je predložitveno sodišče, proti tej sodbi vložil revizijo, ki je bila dodeljena šestemu senatu (Sechster Senat) tega sodišča (v nadaljevanju: šesti senat).
20.
Ta senat je s sklepom z dne 11. maja 2023 ugotovil, da je družba V v času zadevne odpovedi „običajno“ zaposlovala več kot 20 delavcev, tako da bi moral UR pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi DF v skladu s členom 17(1), točka 1, KSchG podati uradno obvestilo o kolektivnem odpustu.
21.
Navedeni senat je v drugem sklepu z dne 14. decembra 2023 navedel, da dvomi o kazni, ki jo je treba naložiti v primeru opustitve takega uradnega obvestila in v primeru drugih morebitnih napak v postopku obveščanja na podlagi KSchG. V nasprotju s svojo prejšnjo sodno prakso je ta senat odločil, da ta sankcija ne more biti razlog za ničnost odpovedi pogodbe o zaposlitvi na podlagi člena 134 BGB. Po eni strani naj člena 17(1) in (3) KSchG, ki določa obveznost predhodnega obveščanja o kolektivnem odpustu, ne bi bilo mogoče šteti za zakonsko prepoved v smislu člena 134 BGB. Po drugi strani naj sankcija ničnosti niti ne bi bila predvidena v členu 4(1) Direktive 98/59.
22.
Šesti senat tako meni, da sankcioniranje napak v postopku uradnega obveščanja ali tega, da ni bilo uradnega obvestila o kolektivnem odpustu, ne more biti razlog za ničnost odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tako sankcijo naj bi lahko določil samo nacionalni zakonodajalec.
23.
Zato ta senat meni, da v obravnavani zadevi ne more odločiti v tem smislu, saj mu sodna praksa drugega senata (Zweiter Senat) Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče; v nadaljevanju: drugi senat) glede sankcij, ki se naložijo v primeru kršitev, storjenih v okviru postopka uradnega obveščanja, ne omogoča odstopanja od njegove prejšnje sodne prakse, saj člen 45(3) ArbGG predvideva notranji posvetovalni postopek, namenjen odpravi neskladja pri razlagi med različnimi senati tega sodišča.
24.
Na podlagi te določbe je šesti senat s sklepom z dne 14. decembra 2023 drugemu senatu predložil vprašanje, ali „[vztraja] pri analizi […], v skladu s katero odpoved pogodbe o zaposlitvi kot pravni akt krši zakonsko prepoved v smislu člena 134 [BGB], zaradi česar je [odpoved] nična, če ob [odpovedi] ni bilo podano veljavno uradno obvestilo na podlagi člena 17(1) in (3) [KSchG]“. Drugi senat je namreč doslej razsojal, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi, izvedena brez takega predhodnega uradnega obvestila, nična in zaradi nje navedena pogodba o zaposlitvi ne more prenehati.
25.
Vendar drugi senat v zvezi z vprašanjem, ki mu je bilo predloženo, namreč tudi meni, da bi bila ničnost take odpovedi pogodbe o zaposlitvi, izvedene brez predhodnega uradnega obvestila o kolektivnem odpustu, nesorazmerna, zlasti zaradi obveznosti, ki jih nalaga pravo Unije.
26.
V teh okoliščinah je drugi senat Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) z odločbo z dne 1. februarja 2024, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispela 20. februarja 2024, prekinil postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 4(1) [Direktive 98/59] razlagati tako, da lahko z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi v okviru kolektivnega odpusta, za katerega velja obveznost uradnega obvestila, preneha delovno razmerje zadevnega delavca šele po izteku prepovedi odpusta?
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
2.
Ali iztek prepovedi odpusta zahteva ne le uradno obvestilo o kolektivnem odpustu, temveč tudi da mora to obvestilo izpolnjevati zahteve iz člena 3(1), četrti pododstavek, Direktive [98/59]?
3.
Ali lahko delodajalec, ki je odpovedal pogodbe o zaposlitvi, za katere velja obveznost uradnega obvestila, brez (ustreznega) uradnega obvestila o kolektivnem odpustu, naknadno poda tako obvestilo, česar posledica je, da lahko po izteku prepovedi odpusta na podlagi predhodnih odpovedi pogodb o zaposlitvi prenehajo delovna razmerja zadevnih delavcev?
Če je odgovor na prvo in drugo vprašanje pritrdilen:
4.
Ali je v skladu s členom 6 Direktive [98/59], če nacionalno pravo pristojnemu organu prepušča, da z aktom, ki ga delavec ne more izpodbijati in ki je zavezujoč za delovna sodišča, ugotovi, kdaj se v konkretnem primeru izteče prepoved odpusta, ali pa mora imeti delavec obvezno na voljo sodni postopek za nadzor nad utemeljenostjo ugotovitve organa?“
27.
UR in Evropska komisija sta Sodišču predložila pisna stališča. Sodišče je odločilo, da se v tej zadevi obravnava ne opravi.
IV. Analiza
28.
Kot sem navedel v uvodu teh sklepnih predlogov, se mi zdi primerno, da pred vsebinsko analizo predloga za sprejetje predhodne odločbe (razdelek B), in čeprav nobena od zainteresiranih strank, ki so predložile pisna stališča, ni izpodbijala dopustnosti tega predloga, glede na posebnosti postopka, v katerem je drugi senat predložil zadevo Sodišču, obravnavam ta vidik, da bi odpravil morebitne dvome o dopustnosti tega predloga (razdelek A).
A. Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
29.
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da člen 45 ArbGG določa poseben postopek v primeru neskladij pri razlagi med senati Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče). Predložitveno sodišče pojasnjuje, da sme v skladu s členom 45(2) in (3) ArbGG senat Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) odstopiti od sodne prakse drugega senata tega sodišča le, če je zadnji v odgovoru na vprašanje v tem smislu opustil svoje pravno mnenje ali – če tega ni storil – če je veliki senat Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) sprejel odločitev o pravilnem odgovoru na pravno vprašanje, ki je jedro neskladij v razlagi. Gre torej za notranji posvetovalni postopek, katerega namen je odpraviti neskladja pri razlagi med različnimi senati tega sodišča in katerega izvedba je pogoj za dopustnost predložitve zadeve velikemu senatu. (
4
) Ravno v okviru tega postopka je šesti senat s sklepom z dne 14. decembra 2023 drugemu senatu predložil vprašanje v skladu s členom 45(3), prvi stavek, ArbGG.
30.
Glede na posebnosti tega postopka bi se lahko pojavilo vprašanje, ali je drugi senat sodišče v smislu člena 267 PDEU. Vendar menim, da bi lahko pristop, ki ga je treba uporabiti v tem kontekstu, vodili naslednji preudarki.
31.
Na prvem mestu, ni sporno, da je mehanizem predhodnega odločanja instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči. V skladu s členom 267 PDEU lahko vsa sodišča držav članic vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe. Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso pri presoji, ali je zadevni predložitveni organ „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU, kar je izključno vprašanje prava Unije, upošteva skupek elementov, kot so to, ali je bil organ ustanovljen z zakonom, ali je stalen, ali je njegova jurisdikcija obvezna, ali je njegov postopek kontradiktoren, ali uporablja pravna pravila in ali je neodvisen. (
5
)
32.
V zvezi s tem je jasno, da drugi senat z institucionalnega vidika izpolnjuje vsa ta merila. S pridržkom, da to preveri predložitveno sodišče, spis, ki je na voljo Sodišču, ne vsebuje ničesar, s čimer bi se lahko podvomilo o naravi sodišča v smislu člena 267 PDEU. (
6
)
33.
Na drugem mestu je treba opozoriti, da pogoji, pod katerimi Sodišče opravlja svojo funkcijo v okviru predhodnega odločanja, niso odvisni od narave in cilja sodnih postopkov pred nacionalnimi sodišči. Člen 267 PDEU se sklicuje na sodbo, ki jo mora izreči nacionalno sodišče, ne da bi določal posebno ureditev glede na naravo te sodbe. (
7
) V tem kontekstu sodna praksa Sodišča pripisuje poseben pomen vprašanju, ali pred nacionalnimi sodišči poteka postopek in ali ta sodišča odločajo v postopku, v katerem bo izdana sodna odločba. Le če sta ta dva pogoja izpolnjena, lahko ta sodišča predložijo zadevo Sodišču. (
8
)
34.
Poleg tega je Sodišče v svoji sodni praksi poudarilo, da predhodno odločanje ni namenjeno oblikovanju posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, temveč je utemeljeno s potrebo po dejanski rešitvi spora. Kot izhaja iz člena 267 PDEU, je „treba“ sprejeti predhodno odločbo, za katero je zaprošeno, da se predložitvenemu sodišču omogoči „izreči sodba“ v zadevi, v kateri odloča. (
9
) Sodišče je tako že večkrat spomnilo, da se od teh sodišč zahteva, da izdajo odločbo, v kateri bo mogoče upoštevati sodbo, izdano v postopku predhodnega odločanja. (
10
)
35.
Res je, da pred drugim senatom ne teče noben postopek, saj konkretni spor med strankama v postopku v glavni stvari poteka pred šestim senatom. Obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe naj bi torej odgovoril na pravna vprašanja, ki so v središču razlike v razlagah teh dveh senatov. Vendar pa je, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, drugi senat Sodišču zadevo predložil v postopku obveznega notranjega posvetovanja znotraj Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), ki ima po mojem razumevanju člena 45 ArbGG naravo vmesnega postopka. Ob pridržku, da to preveri predložitveno sodišče, je torej ta faza postopka sestavni del nemškega sodnega postopka, ki teče pred tem sodiščem in ki lahko kot celota omogoči rešitev spora med UR in DF. Drugače povedano, notranji mehanizem posvetovanja iz člena 45 ArbGG je kot vmesna faza del nemškega sodnega postopka, ki se obravnava kot celota in pripelje do sodbe šestega senata. (
11
) Zato bo odgovor drugega senata na podlagi člena 45(3) ArbGG ob upoštevanju dejanskega stanja spora, ki se obravnava pred šestim senatom, ki bo podan ob upoštevanju sodbe, ki jo bo Sodišče izdalo v postopku za predhodno odločanje, šestemu senatu omogočil, da vsebinsko odloči v sporu o glavni stvari, ki se obravnava pred njim.
36.
Notranji posvetovalni postopek, ki je sestavni del vseh sodnih postopkov, ki tečejo pred Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), je torej odgovor na objektivno potrebo, in sicer da se odpravijo neskladja pri razlagi med različnimi senati tega sodišča, (
12
)kar omogoča rešitev spora, ki je v teku. (
13
)
37.
Zdi se mi, da bi pristop, drugačen od tistega iz točke 35 teh sklepnih predlogov, na koncu lahko pripeljal do „navidezne razdrobljenosti“ te vrste nacionalnih postopkov, čeprav gre za en sam spor, saj izvira iz istega dejanskega stanja. Taka umetna razdrobitev nemškega sodnega postopka bi imela za posledico, da Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) v fazi notranjega posvetovanja med svojimi senati ne bi moglo vložiti predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču, čeprav ta možnost obstaja v drugih fazah istega postopka. (
14
) Menim, da bi bil tak rezultat nedosleden, saj bi moralo imeti to sodišče zaradi ekonomičnosti postopka možnost, da se na Sodišče obrne takoj, ko se pojavi vprašanje v zvezi z razlago prava Unije, tudi če se to vprašanje pojavi v fazi notranjega posvetovanja med njegovima senatoma.
38.
V zvezi s tem naj spomnim, na eni strani, da je Sodišče že odločilo, da je treba pojem „izreči sodbo“ v smislu člena 267, drugi odstavek, PDEU „razumeti tako, da zajema celoten postopek, v katerem se izda sodba predložitvenega sodišča“. (
15
) Po mnenju Sodišča ta pojem torej zajema „celoten postopek nastanka sodbe“. (
16
)
39.
Po drugi strani je v zadevi Garofalo in drugi (
17
) Sodišče že odločilo, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU o vprašanjih, ki jih je predložilo najvišje nacionalno sodišče glede razlage tega člena in Direktive 86/457/EGS (
18
) ter ki so bila postavljena v okviru več izrednih pravnih sredstev, ki so jih vložili M. A. Garofalo in deset drugih zdravnikov, dopusten. Generalni pravobranilec D. Ruiz‑Jarabo je v svojih sklepnih predlogih menil, da ta organ „lahko ohrani svojo naravo sodišča, tudi kadar ne odloča sam, temveč poda mnenje v okviru tako posebnega postopka izpodbijanja upravnih aktov, kot je izredna pritožba“. (
19
) Tako je Sodišče ob ugotovitvi, da je „[t]o mnenje, ki vsebuje tako obrazložitev kot izrek, sestavni del postopka, ki […] edini lahko omogoči rešitev spora med posamezniki in upravo“, sprejelo dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe in navedlo, da ta organ, „kadar poda mnenje v okviru izredne pritožbe, pomeni sodišče v smislu člena [267 PDEU]“. (
20
)
40.
V obravnavani zadevi naj poudarim, da se v skladu s členom 45(3) ArbGG faza notranjega posvetovanja, katere namen je odpraviti neskladja pri razlagi med različnimi senati Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), konča s sodno odločbo, in sicer s sklepom, ki ima obrazložitev in izrek. (
21
)
41.
Na tretjem in zadnjem mestu je treba spomniti, da je Sodišče presodilo, da mora biti sodišče, ki ne odloča na zadnji stopnji, svobodno, da Sodišču predloži vprašanja, ki se mu zastavljajo. (
22
) Zato ima nacionalno sodišče, ki odloča v neki zadevi, če meni, da se v tej zadevi postavlja vprašanje razlage prava Unije, glede na primer pravico ali obveznost predložiti vprašanja za predhodno odločanje Sodišču, ne da bi bila ta pravica ali obveznost lahko ogrožena z nacionalnimi pravili, ki izhajajo iz zakonodaje ali sodne prakse. (
23
)
42.
Zato je treba ugotoviti, da drugi senat v okviru faze notranjega posvetovanja, katerega namen je odpraviti neskladja pri razlagi med različnimi senati Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), iz razlogov, navedenih v prejšnjih točkah teh sklepnih predlogov, izpolnjuje pogoje iz sodne prakse Sodišča (
24
) in mu zato lahko predloži predlog v okviru tega postopka predhodnega odločanja.
43.
Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe razglasiti za dopusten.
B. Vprašanja za predhodno odločanje
44.
V nadaljevanju teh sklepnih predlogov bom glede na argumente, ki sta jih v zvezi s tem predložila UR in Komisija, najprej preučil, ali drugo in četrto vprašanje nista dopustni. Glede na to, da je tako, bom nato vsebinsko analiziral prvo in tretje vprašanje.
1.
Dopustnost
45.
UR v svojem pisnem stališču navaja, da drugo in četrto vprašanje nista dopustni. V zvezi s tem trdi, da predložitveno sodišče ni konkretno navedlo razlogov, zakaj sta ti vprašanji pomembni za rešitev spora. Delodajalec naj namreč ne bi podal nobenega uradnega obvestila o kolektivnem odpustu, zato naj navedeni vprašanji ne bi bili odločilni.
46.
Komisija pa meni, da četrto vprašanje ni dopustno. Spor o glavni stvari naj se namreč ne bi nanašal na skladnost uradnega obvestila z Direktivo 98/59, temveč na posledice, ki jih ima na podlagi te direktive to, da delodajalec ni podal predhodnega obvestila o kolektivnem odpustu.
47.
V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da ni sporno, da je postopek, uveden s členom 267 PDEU, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s katerim prvo zagotavlja drugim razlago prava Unije, ki jo potrebujejo za rešitev obravnavanega spora. (
25
) Namen tega postopka je neposredno in vzajemno prispevati k pripravi odločbe z namenom, da se v vseh državah članicah zagotovi enotna uporaba prava Unije. (
26
)
48.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v okviru tega pravosodnega sodelovanja samo nacionalna sodišča, ki odločajo o sporu in ki morajo prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo bodo izdala, glede na posebnosti vsake zadeve presojajo, ali je za izdajo njihove odločbe potrebno sprejetje predhodne odločbe in ali so vprašanja, ki jih postavijo Sodišču, upoštevna. (
27
) Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti. (
28
)
49.
Čeprav je res, da za vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti, je treba poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso predhodno odločanje ni namenjeno oblikovanju posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, temveč je utemeljeno s potrebo po dejanski rešitvi spora. (
29
)
50.
Kar zadeva drugo vprašanje, se predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba v primeru pritrdilnega odgovora na prvo vprašanje člen 4(1) Direktive 98/59 razlagati tako, da je treba ob izteku 30‑dnevne prepovedi odpusta (v nadaljevanju: prepoved odpusta) iz te določbe poleg uradnega obvestila o kolektivnem odpustu zagotoviti tudi, da je to uradno obvestilo v skladu s členom 3(1), četrti pododstavek, te direktive.
51.
V obravnavanem primeru menim, da to vprašanje spada v zgoraj omenjene položaje, v katerih je mogoče ovreči domnevo upoštevnosti vprašanja za predhodno odločanje. (
30
) Namen vprašanja je namreč ugotoviti, kakšne so posledice morebitnega predhodnega uradnega obvestila pristojnega organa javne oblasti o kolektivnem odpustu, ki ne izpolnjuje zahtev iz člena 3(1), četrti pododstavek, Direktive 98/59. Drugače povedano, predložitveno sodišče želi izvedeti, ali lahko kolektivni odpust začne učinkovati po izteku prepovedi odpusta, čeprav uradno obvestilo delodajalca ni v skladu s to določbo. Razlaga prava Unije, za katero se prosi s tem vprašanjem, torej ni neposredno povezana s predmetom spora o glavni stvari.
52.
V zvezi s tem je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da zadevni delodajalec v okviru spora o glavni stvari pred odpovedjo zadevne pogodbe o zaposlitvi ni izpolnil obveznosti takega predhodnega uradnega obvestila iz člena 3(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59. Dejstvo, da bi se to vprašanje lahko izkazalo za pomembno v postopku notranjega posvetovanja v skladu s členom 45 ArbGG, temu vprašanju ne more odvzeti hipotetične narave. (
31
)
53.
Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj ugotovi, da to vprašanje ni dopustno.
54.
Kar zadeva četrto vprašanje, predložitveno sodišče želi v bistvu izvedeti, ali je treba v primeru pritrdilnega odgovora na prvi dve vprašanji člen 6 Direktive 98/59 razlagati tako, da nacionalno pravo pristojnemu organu javne oblasti prepušča, da z aktom, ki ga delavec ne more izpodbijati in ki je zavezujoč za delovna sodišča, ugotovi, kdaj se v konkretnem primeru izteče prepoved odpusta, ali pa mora imeti delavec obvezno na voljo sodni postopek za nadzor nad utemeljenostjo ugotovitve navedenega organa.
55.
Naj pripomnim, da v okoliščinah spora o glavni stvari zaradi neobstoja predhodnega uradnega obvestila o kolektivnem odpustu iz spisa, ki je na voljo Sodišču, ni razvidno, da bi pristojni organ javne oblasti dejansko dokončno in za delavce zavezujoče določil datum izteka prepovedi odpusta iz člena 4(1) Direktive 98/59. Zato je problem, ki se izpostavlja v tem vprašanju, hipotetičen in torej ni upošteven za rešitev spora o glavni stvari. V teh okoliščinah je domneva upoštevnosti vprašanja, kot je omenjena zgoraj, ovržena. (
32
)
56.
Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj ugotovi, da četrto vprašanje ni dopustno.
2.
Vsebinska presoja
57.
V nadaljevanju teh sklepnih predlogov bom najprej obravnaval pravne posledice neizpolnitve obveznosti uradnega obveščanja pristojnega organa javne oblasti iz člena 3(1) Direktive 98/59 in zlasti učinke roka iz člena 4(1) te direktive, nato pa bom preučil možnost in pogoje za naknadno ureditev položaja, ki je nastal, ker sprva ni bilo tega uradnega obvestila.
a)
Obseg obveznosti uradnega obveščanja pristojnega organa javne oblasti: učinki roka iz člena 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59
58.
S prvim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba člen 4(1) Direktive 98/59 razlagati tako, da lahko odpoved pogodbe o zaposlitvi v okviru kolektivnega odpusta, o katerem je treba v skladu s členom 3(1) te direktive predhodno uradno obvestiti pristojni organ javne oblasti, povzroči prenehanje delovnega razmerja delavca šele po izteku prepovedi odpusta, določene v tem členu.
59.
V zvezi s tem to sodišče meni, da je odločilno razlikovati med položajem, ko ni nobenega uradnega obvestila o kolektivnem odpustu, in položajem, v katerem tako uradno obvestilo obstaja, vendar ne izpolnjuje formalnih ali materialnih pogojev, določenih z nacionalnim pravom ali pravom Unije. (
33
)
60.
V obravnavanem primeru je, kot sem že pojasnil, iz predložitvene odločbe razvidno, da delodajalec pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi DF ni izpolnil obveznosti predhodnega uradnega obvestila iz člena 3(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59. (
34
) Gre torej za položaj, ko ni bilo nikakršnega predhodnega uradnega obvestila o kolektivnem odpustu, v zvezi s katerim to sodišče pojasnjuje, da v skladu z nacionalnim pravom delovno razmerje, ki je bilo predmet odpovedi pogodbe o zaposlitvi, v skladu s členom 18(1) KSchG traja do izteka enomesečne prepovedi odpusta.
61.
V tem okviru se torej zastavlja vprašanje o pravnih posledicah neizpolnitve obveznosti delodajalca, določenih v členih 3 in 4 Direktive 98/59.
62.
UR in Komisija se ne strinjata glede razlage te določbe.
63.
V zvezi s tem želim najprej opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je. Zgodovina nastanka te določbe prav tako lahko razkrije elemente, ki so upoštevni za njeno razlago. (
35
) Zato bom najprej na kratko preučil besedilo zadevne določbe.
1) Besedilo
64.
V skladu s členom 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59 se „[n]ačrtovani kolektivni odpusti, o katerih je uradno obveščen pristojni organ javne oblasti, […] lahko izvedejo šele po preteku 30 dni od uradnega obvestila iz člena 3(1), brez vpliva na katera koli določila, ki urejajo individualne pravice glede pisne odpovedi zaposlitve“.
65.
V zvezi s tem, kot trdi Komisija, ni dvoma, da lahko odpoved pogodbe o zaposlitvi povzroči prenehanje delovnega razmerja šele po izteku roka iz člena 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59. (
36
)
66.
Ta razlaga po mojem mnenju ne izhaja le iz jasnega besedila člena 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59, temveč tudi iz konteksta in splošne sistematike te določbe.
2) Kontekst in splošna sistematika
67.
Najprej je treba spomniti, da je treba takoj, ko so izpolnjeni kvantitativni in časovni pogoji, določeni v členu 1 Direktive 98/59 za njeno uporabo, upoštevati dve vrsti postopkovnih obveznosti, naloženih delodajalcu, ki namerava kolektivno odpuščati. (
37
)
68.
Kar zadeva na prvem mestu obveznosti, določene v okviru postopka informiranja in posvetovanja predstavnikov delavcev, (
38
) predvidenega v členu 2 Direktive 98/59, je treba poudariti, da člen 2(2), prvi pododstavek, te direktive določa, da morajo posvetovanja zajeti možnosti in načine, kako se izogniti kolektivnim odpustom ali zmanjšati število prizadetih delavcev in kako ublažiti posledice, tako da se uporabijo spremljajoči socialni ukrepi, usmerjeni med drugim na prezaposlitev ali preusposabljanje odpuščenih delavcev. (
39
) Natančneje, v skladu s členom 2(3), prvi pododstavek, navedene direktive mora delodajalec predstavnikom delavcev zagotoviti vse relevantne podatke in jih v vsakem primeru pisno obvestiti o informacijah, navedenih v tej določbi. Tako je namen predložitve informacij pristojnemu organu javne oblasti, določene v členu 2(3), drugi pododstavek, te direktive, le informativen in pripravljalen, da lahko pristojni organ javne oblasti, če je to potrebno, učinkovito uresničuje svoje pravice, določene v členu 4 Direktive 98/59. (
40
)
69.
Kar zadeva, na drugem mestu, obveznosti, določene v okviru postopka uradnega obveščanja, ki ga je uvedel zakonodajalec Unije v členih 3 in 4 Direktive 98/59, je treba spomniti, da mora v skladu s členom 3(1) te direktive namreč „delodajalec pristojni organ javne oblasti uradno pisno obvestiti o načrtovanih kolektivnih odpustih“. (
41
) Ugotavljam, da je v tej določbi materialno pravilo o obveznosti delodajalca, da predhodno obvesti o načrtovanih kolektivnih odpustih.
70.
V zvezi s tem je treba upoštevati, da dejstvo, da je ta obveznost del postopka predhodnega uradnega obveščanja pristojnega organa javne oblasti, v nasprotju z obveznostmi, določenimi v postopku informiranja predstavnikov delavcev in posvetovanja z njimi, pomeni, da so delavci, ki jih bo kolektivno odpuščanje prizadelo, že določeni in da bo do kolektivnega odpuščanja zagotovo prišlo. Zato, čeprav so obveznosti iz člena 2(3) na eni strani in člena 3(1) Direktive 98/59 na drugi strani očitno povezane, gre za različne obveznosti, ki so naložene v okviru dveh različnih postopkov med postopkom kolektivnega odpuščanja, in ima zato njihova neizpolnitev različne pravne posledice. Zdi se, da je ta razlika povod za dvome predložitvenega sodišča.
71.
Po tem pojasnilu moram spomniti, da Sodišče meni, da člena 3 in 4 Direktive 98/59 določata, da mora biti pristojni organ javne oblasti obveščen o načrtovanih kolektivnih odpustih in da se lahko taki odpusti izvedejo šele po preteku določenega roka, ki ga ta organ uporabi za reševanje težav, ki izhajajo iz načrtovanih kolektivnih odpustov. (
42
) To iskanje rešitev je namreč v skladu s členom 2(4) te direktive cilj postopka uradnega obveščanja.
72.
In sicer, kot je Sodišče že pojasnilo, mora ta obveznost obveščanja pristojnemu organu javne oblasti omogočiti, da na podlagi vseh informacij, ki mu jih predloži delodajalec, razišče možnosti, da z ukrepi, prilagojenimi podatkom glede trga dela in gospodarske dejavnosti, katerih del so kolektivni odpusti, omeji njihove negativne posledice. (
43
) Za to rok 30 dni, ki je v členu 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59 določen za primer, ko je delodajalec izpolnil obveznost uradnega obveščanja iz člena 3(1) te direktive, po mnenju Sodišča ustreza „minimalnemu roku“, ki ga mora imeti na voljo pristojni organ javne oblasti. (
44
) V zvezi s tem je Sodišče že navedlo, da se ob izrecnem izvzetju določil, ki urejajo individualne pravice glede odpovednega roka, člen 4(1), prvi pododstavek, navedene direktive nujno nanaša na domnevo, da je do odpovedi že prišlo in je zaradi tega rok začel teči. (
45
)
73.
Po mojem mnenju iz tega izhaja, da je pravna posledica prepovedi odpusta odložitev učinkov prenehanja delovnega razmerja za vsakega delavca, ki ga je prizadelo kolektivno odpuščanje in ki mu je bila odpovedana pogodba o zaposlitvi, da bi se pristojnemu organu javne oblasti na koncu omogočilo raziskati mogoče rešitve v skladu s členom 4(2) Direktive 98/59. Ta organ lahko torej upravičeno meni, da delovna razmerja z zadevnimi delavci ne prenehajo pred iztekom prepovedi odpusta. Zato menim, da lahko odpoved pogodbe o zaposlitvi povzroči prenehanje delovnega razmerja šele po izteku roka iz člena 4(1), prvi pododstavek, te direktive.
74.
Zdi se mi, da tako razlago podpirajo tudi cilji, ki jim sledi navedena direktiva, in njena zgodovina nastanka.
3) Cilji in zgodovina nastanka Direktive 98/59
75.
Naj najprej spomnim, da iz uvodne izjave 2 Direktive 98/59 izhaja, da je pomembno delavcem v primeru kolektivnih odpustov zagotoviti boljše varstvo ter pri tem upoštevati potrebe po uravnoteženem ekonomskem in socialnem razvoju v Evropski uniji. Natančneje, v skladu z uvodnima izjavama 3 in 7 te direktive mora biti predmet približevanja zakonodaje predvsem dejstvo, da se še vedno razlikujejo veljavni predpisi glede ukrepov za ublažitev posledic odpustov za delavce. (
46
) Poleg tega lahko v skladu z uvodno izjavo 4 navedene direktive neravnovesja med ravnmi varstva, ki se v primeru kolektivnega odpusta zagotavljajo z nacionalnimi zakonodajami, neposredno vplivajo na delovanje notranjega trga. (
47
)
76.
Nato želim poudariti, da je iz ustaljene sodne prakse Sodišča razvidno, da je glavni cilj Direktive 98/59 zagotoviti, da se pred kolektivnim odpustom opravi posvetovanje s predstavniki delavcev in se obvesti pristojni organ javne oblasti. (
48
) Ta direktiva namreč zagotavlja le delno harmonizacijo pravil o varstvu delavcev pri kolektivnih odpustih, in sicer postopek, ki ga je treba uporabiti pri takih odpustih. (
49
)
77.
Tako je Sodišče v okviru postopka posvetovanja in informiranja med drugim že pojasnilo, da glede na namen obveznosti predložitve informacij in glede na dejstvo, da do nje pride v fazi, ko delodajalec odpovedi šele načrtuje, namen ukrepanja pristojnega organa javne oblasti ni obravnava individualnega položaja vsakega delavca, ampak splošno razumevanje načrtovanih kolektivnih odpustov. (
50
)
78.
Podobno bi bilo mogoče trditi, da namen obveznosti predhodnega obveščanja o kolektivnem odpustu prav tako ni podeliti individualnega varstva delavcem, na katere se nanaša ta kolektivni odpust. (
51
) V zvezi s tem je dovolj spomniti, da ni namen Direktive 98/59 vzpostaviti mehanizem splošnega finančnega nadomestila na ravni Unije v primeru izgube zaposlitve. (
52
) Pravila varstva, ki ga je treba zagotoviti delavcu, ki je bil predmet nezakonitega kolektivnega odpusta, ker so bila kršena merila, ki jih delodajalec mora uporabiti za določitev delavcev, ki bodo odpuščeni, namreč očitno niso povezana z obveznostma uradne obvestitve in posvetovanja, ki izhajata iz te direktive. Po mnenju Sodišča niti ta pravila niti navedena merila ne spadajo na področje uporabe navedene direktive. Zato ostajajo v pristojnosti držav članic. (
53
)
79.
V tem primeru bi bil glavni cilj Direktive 98/59 zagotoviti, da se pred kolektivnim odpustom opravi posvetovanje s predstavniki delavcev in da se o tem obvesti pristojni organ javne oblasti, ogrožen, če bi delodajalec v nasprotju z določbami člena 4(1) te direktive lahko odpovedal delovno razmerje delavcu pred obvestilom in posledično pred iztekom obdobja, ko velja prepoved odpusta, ki začne teči od tega obvestila, kar bi pristojnemu organu javne oblasti onemogočilo iskanje rešitev za težave, ki jih povzročajo načrtovani kolektivni odpusti, kot to zahteva člen 4(2) te direktive.
80.
Nazadnje moram poudariti, da je v nasprotju s preudarki UR ta razlaga podprta tudi z zgodovino nastanka Direktive 98/59. Ta direktiva je namreč prenovila Direktivo 75/129/EGS (
54
) ter v člena 3 in 4 prevzela člena 3 in 4 zadnjenavedene direktive brez vsakršnih vsebinskih sprememb. (
55
) Tako dejstvo, da sta ta člena ostala nespremenjena, po mojem mnenju priča o odločitvi zakonodajalca Unije, da v teh določbah določi obveznost predhodnega uradnega pisnega obvestila pristojnega organa javne oblasti o vsakem načrtovanem odpustu, ki se lahko izvede šele po preteku 30 dni od tega obvestila, tako da je ta rok v korist tega organa.
81.
Res je, kot trdi UR, da je prvotni predlog Komisije za Direktivo 75/129 predvideval, da se vanjo vključijo obveznost držav članic, da zagotovijo, „da imajo predstavniki delavcev in delavci na voljo sodne postopke za izvajanje obveznosti iz te direktive […] zlasti postopke za razveljavitev zadevnih kolektivnih odpustov, ne glede na možnost uporabe drugih postopkov“. (
56
) Iz tega UR sklepa, da zakonodajalec Unije ni upošteval predloga Komisije o vključitvi obveznosti, da se kolektivni odpustu razglasijo za neveljavne v primeru neupoštevanja Direktive 98/59. Zato trdi, da te pravne posledice ne izhajajo iz te direktive in bi jih bilo zato mogoče določiti v zakonodaji držav članic.
82.
Vendar menim, da se s tem argumentom od UR ne more podvomiti o zgoraj predstavljeni razlagi, v skladu s katero delodajalec ne sme odpovedati delovnega razmerja delavcu pred obvestilom in torej pred iztekom obdobja, ko velja prepoved odpusta, ki začne teči od tega obvestila. (
57
) Poleg tega ta argument na eni strani zamenjuje (nesprejeti) predlog Komisije, da se v državah članicah predvidijo posebni sodni postopki za izvrševanje obveznosti iz prihodnje direktive, in na drugi strani pravne posledice neupoštevanja Direktive 98/59. Čeprav neveljavnost zadevnih kolektivnih odpustov ne izhaja izrecno iz besedila določb te direktive, pa vendarle izhaja iz člena 4(1), prvi pododstavek, ter iz sistema in sistematike navedene direktive. Zadostuje ugotovitev, da se v skladu s to določbo glede na razlago a contrario načrtovani kolektivni odpusti, o katerih je bil obveščen pristojni organ javne oblasti, ne smejo izvajati pred iztekom 30 dni od obvestila, tako da je ta pravna posledica implicitno predvidena s to določbo. (
58
)
83.
Zato bi bila razlaga, v skladu s katero bi lahko države članice predvidele različne pravne posledice, zlasti upravne kazni, kot predlaga UR, v nasprotju, na eni strani, z glavnim ciljem Direktive 98/59, ki je urediti postopek kolektivnih odpustov, torej da se pred temi odpusti opravi posvetovanje s predstavniki delavcev in da se o tem obvesti pristojni organ javne oblasti, in, na drugi strani, s ciljem okrepiti varstvo delavcev v primeru kolektivnih odpustov. (
59
) Poleg tega taka razlaga ne bi zagotavljala lojalne konkurence. (
60
)
84.
Če povzamem, se mi zdi jasno, da neupoštevanje obveznosti iz členov 3 in 4 Direktive 98/59, ki jih ima zadevni delodajalec, ne sme ostati brez posledic, saj to ne bi ogrozilo le cilja te direktive, temveč tudi njen polni učinek.
85.
Zato menim, da je treba na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 4(1) Direktive 98/59 razlagati tako, da lahko odpoved pogodbe o zaposlitvi v okviru kolektivnega odpusta, o katerem je treba v skladu s členom 3(1) te direktive predhodno uradno obvestiti pristojni organ javne oblasti, povzroči prenehanje delovnega razmerja delavca šele po izteku obdobja prepovedi odpusta, določenega v tem členu.
b)
Možnost in pogoji naknadne ureditve predhodnega obvestila
86.
S svojim tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) in člen 4(1) Direktive 98/59 razlagati tako, da delodajalec, ki je odpovedal pogodbe o zaposlitvi, ne da bi predhodno uradno obvestil pristojni organ javne oblasti o kolektivnem odpustu v smislu člena 3(1), prvi pododstavek, te direktive, lahko naknadno poda tako obvestilo, tako da lahko po izteku prepovedi odpusta, določeni v členu 4(1), prvi pododstavek, navedene direktive, delovna razmerja prenehajo na podlagi prej odpovedanih pogodb o zaposlitvi.
87.
Predložitveno sodišče meni, da lahko odpoved v okviru kolektivnega odpusta, za katerega velja obveznost predhodnega uradnega obvestila, začne učinkovati šele od trenutka, ko je bilo tako obvestilo podano. Po navedbah tega sodišča so učinki take odpovedi v skladu s členom 18(1) KSchG „odloženi“, dokler ni podano prvotno opuščeno obvestilo, da bi se pristojni zavod za zaposlovanje lahko pripravil na zaposlovanje delavcev, ki so jih prizadeli kolektivni odpusti. V zvezi s tem navedeno sodišče meni, da dejstvo, da obdobje prepovedi odpusta začne teči šele z naknadnim obvestilom, zagotavlja, da ima pristojni organ javne oblasti na voljo minimalno obdobje, in sicer v skladu s členom 4(2) in (3) Direktive 98/59 obdobje prepovedi odpusta, da poišče rešitve za težave, ki jih povzročajo zadevni kolektivni odpusti. Po njegovem mnenju sodba Junk temu ne nasprotuje.
88.
UR in Komisija se ne strinjata glede tega, ali lahko delodajalec, ki je odpovedal pogodbe o zaposlitvi brez predhodnega uradnega obvestila, naknadno poda to obvestilo in da torej odpovedi zadevnih pogodb o zaposlitvi začnejo učinkovati po izteku prepovedi odpusta, ne da bi bila potrebna nova odpoved pogodbe o zaposlitvi.
89.
V nasprotju s trditvijo UR, da v primeru neupoštevanja Direktive 98/59 ne sme biti prizadeta veljavnost kolektivnih odpustov in da mora delovno razmerje prenehati s potekom odpovednega roka, iz moje analize prvega vprašanja za predhodno odločanje izhaja, da če lahko odpoved pogodbe o zaposlitvi, do katere pride v okviru kolektivnega odpusta, glede katerega je treba podati uradno obvestilo, povzroči prenehanje delovnega razmerja delavca šele po izteku prepovedi odpusta, določene v tej direktivi, razlaga, po kateri bi lahko odpovedi začele učinkovati pred predhodnim obvestilom, glede na pogoje, sistematiko in cilje te direktive ni mogoča. Taka razlaga tudi ne izhaja iz sodbe Junk.
90.
Prvič, kar zadeva pomen postopkovnih obveznosti, predvidenih v Direktivi 98/59, je treba ponovno spomniti, da se delna harmonizacija pravil o varstvu delavcev pri kolektivnem odpustu iz Direktive 98/59 nanaša na postopek, ki ga je treba uporabiti pri takih odpustih. (
61
) To pomeni, da mora delodajalec, ki načrtuje kolektivne odpuste, upoštevati obveznosti, ki jih določa ta direktiva in ki so povezane z dvema različnima in zaporednima postopkoma, ki se nanašata, prvič, na informiranje in posvetovanje (člen 2 te direktive), in drugič, na uradno pisno obvestilo (člena 3 in 4 te direktive). (
62
) Drugače povedano, ta dva postopka tvorita dvostopenjsko zaporedje, v katerem je na eni strani zakonodajalec Unije informiranje in posvetovanje delodajalca s predstavniki delavcev o kolektivnih odpustih, ki jih namerava izvesti, zasnoval tako, da ju je treba izvesti pred uradnim obvestilom pristojnega organa javne oblasti o načrtovanih kolektivnih odpustih, na drugi strani pa se to obvezno uradno obvestilo razume kot postopek pred odpovedjo pogodb o zaposlitvi, predvideno v navedenem načrtu.
91.
V zvezi s tem želim poudariti, da jezikovna, sistematična in teleološka razlaga ne dopušča možnosti, da bi se obrnil vrstni red obveznosti delodajalca iz členov 2, 3 in 4 Direktive 98/59 niti da bi se te obveznosti opustile. (
63
) Zlasti je treba spomniti, da mora na podlagi člena 3(1), četrti pododstavek, te direktive, obvestilo „vsebovati vse pomembne podatke o načrtovanih kolektivnih odpustih in o posvetovanju s predstavniki delavcev, kakor je določeno v členu 2, predvsem pa razloge za odpuščanje, število delavcev, ki bodo odpuščeni, število običajno zaposlenih in obdobje, v katerem bodo odpusti izvedeni“. (
64
)
92.
Drugače povedano, iz obstoječih povezav med obema postopkoma, predvidenima z Direktivo 98/59, izhaja, da je v skladu s členom 3(1) te direktive vloga pristojnega organa javne oblasti odvisna od poteka in izida postopka informiranja predstavnikov delavcev in posvetovanja z njimi. Namen obveznosti delodajalca, da predstavnikom delavcev predloži pisne informacije, določena v členu 2(3), prvi pododstavek, te direktive, je splošno razumevanje načrtovanih kolektivnih odpustov. Če se torej pristojnemu organu javne oblasti ne posredujejo informacije, kakor je določeno s členom 2(3), drugi pododstavek, navedene direktive, ne more učinkovito uresničevati svojih pravic, določenih v členu 4 te direktive. (
65
)
93.
Iz tega po mojem mnenju izhaja, da je treba, da bi se dojel pomen spoštovanja postopkovnih obveznosti iz Direktive 98/59, spomniti, da je zakonodajalec Unije ta postopka zasnoval, da bi prispevala k varstvu delavcev in torej zagotovila, da se delodajalec v primeru kolektivnih odpustov najprej posvetuje s predstavniki delavcev in jih o tem informira ter da nato pisno uradno obvesti pristojni organ javne oblasti o celotnem načrtovanem kolektivnem odpustu, da se ohrani pravna varnost teh delavcev med celotnim postopkom kolektivnih odpustov.
94.
Drugič, kar zadeva sodno prakso Sodišča, kot sem jo že predstavil, iz sodbe Junk jasno izhaja, da lahko delodajalec odpove pogodbe o zaposlitvi šele, ko je začel navedeni postopek. (
66
) Zato je Sodišče spomnilo, da se v skladu s členom 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59 odpoved pogodb o zaposlitvi izvede šele po preteku 30 dni od uradnega obvestila, pri čemer ta rok ustreza minimalnemu obdobju, ki ga mora imeti pristojni organ javne oblasti na voljo za iskanje rešitev za zadevne delavce. (
67
) Tako je vztrajalo pri tem, da se odpovedni rok izteče samo, če je bil upoštevan ta rok po uradnem obvestilu, in da bi bil ta pridržek izteka odpovednega roka, ki bi bil drugačen kot rok, določen v Direktivi, brez smisla, če noben odpovedni rok še ni pričel teči. (
68
) V teh okoliščinah je Sodišče ugotovilo, da člena 3 in 4 navedene direktive ne nasprotujeta, da se pričnejo pogodbe o zaposlitvi odpovedovati med postopkom, ki ga določata, če te odpovedi nastanejo po uradnem obvestilu pristojnega organa javne oblasti o načrtovanemu kolektivnemu odpustu. (
69
)
95.
Tretjič in nazadnje, strinjam se s Komisijo, da ta razlaga na eni strani ne le zagotavlja, da ima pristojni organ javne oblasti na voljo učinkovito obdobje prepovedi odpusta za iskanje rešitev za zadevne delavce, ampak tudi, da lahko ti domnevajo, da bo odpoved njihove pogodbe o zaposlitvi začela zanje učinkovati. Na drugi strani taka razlaga zadevnim delavcem omogoča, da imajo na voljo rok, v katerem lahko preverijo, ali je bilo uradno obvestilo podano v skladu z zahtevami, ki veljajo za kolektivni odpust na podlagi Direktive 98/59. Ta razlaga je torej taka, da zagotavlja varstvo delavcev v primeru kolektivnega odpusta in hkrati preprečuje negativna učinka, ki izhajata iz tega, da delodajalec ne upošteva postopkovnih obveznosti, določenih v tej direktivi, in sicer, prvič, to, da ne bi informiral predstavnikov delavcev in se z njimi posvetoval, in drugič, negotovost teh delavcev glede tega, kdaj začne učinkovati odpoved njihove pogodbe o zaposlitvi, s čimer se zagotavlja njihova pravna varnost. (
70
)
96.
Zato v nasprotju s predložitvenim sodiščem ne menim, da bi lahko bila začasna odložitev pravnih učinkov navedene odpovedi pogodb o zaposlitvi pravna posledica nepravočasnega uradnega obvestila v ustrezni obliki. Če bi delodajalec lahko podal uradno obvestilo po odpovedi zadevnih pogodb o zaposlitvi s tako začasno odložitvijo, bi bilo namreč vprašljivo zaporedje postopkov in posledično obveznosti, predvidenih v okviru teh postopkov, kot jih je zasnoval zakonodajalec Unije. Menim, da bi bilo stališče, da lahko po izteku prepovedi odpusta iz člena 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59 delovna razmerja prenehajo na podlagi predhodnih odpovedi pogodb o zaposlitvi, v nasprotju s polnim učinkom te direktive.
97.
V obravnavanem primeru, ker so bile sporne odpovedi pogodb o zaposlitvi izvedene, ne da bi bilo podano predhodno uradno obvestilo o kolektivnem odpustu, iz člena 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59 izhaja, da te odpovedi niso nikoli začele učinkovati, saj zaradi neobstoja takega uradnega obvestila tridesetdnevni rok nikoli ni začel teči.
98.
Zato menim, da je treba člen 3(1) in člen 4(1) Direktive 98/59 razlagati tako, da delodajalec, ki je odpovedal pogodbe o zaposlitvi, ne da bi predhodno uradno obvestil pristojni organ javne oblasti o kolektivnem odpustu v smislu člena 3(1), prvi pododstavek, te direktive, ne more naknadno podati takega uradnega obvestila, saj bi to imelo za posledico, da bi lahko po izteku prepovedi odpusta, določeni v členu 4(1), prvi pododstavek, navedene direktive, delovna razmerja prenehala na podlagi prej odpovedanih pogodb o zaposlitvi. Da bi uredil položaj, ki je nastal zaradi prvotne opustitve uradnega obvestila, mora delodajalec najprej ustrezno uradno obvestiti pristojni organ javne oblasti o načrtovanih kolektivnih odpustih, nato pa na novo odpovedati zadevne pogodbe o zaposlitvi, pri čemer začnejo te odpovedi v skladu s členom 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59 učinkovati šele 30 dni od uradnega obvestila. (
71
)
V. Predlog
99.
Na podlagi vsega navedenega Sodišču predlagam, naj drugemu senatu Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija) odgovori tako:
1.
Člen 4(1) Direktive Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2015/1794 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. oktobra 2015,
je treba razlagati tako, da
odpoved pogodbe o zaposlitvi v okviru kolektivnega odpusta, o katerem je treba v skladu s členom 3(1) te direktive predhodno uradno obvestiti pristojni organ javne oblasti, lahko povzroči prenehanje delovnega razmerja delavca šele po izteku prepovedi odpusta, določene v tem členu.
2.
Člen 3(1) in člen 4(1) Direktive 98/59, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2015/1794,
je treba razlagati tako, da
delodajalec, ki je odpovedal pogodbe o zaposlitvi, ne da bi predhodno uradno obvestil pristojni organ javne oblasti o kolektivnem odpustu v smislu člena 3(1), prvi pododstavek, te direktive, ne more naknadno podati takega uradnega obvestila, saj bi to imelo za posledico, da bi lahko po izteku prepovedi odpusta, določeni v členu 4(1), prvi pododstavek, navedene direktive, delovna razmerja prenehala na podlagi že prej odpovedanih pogodb o zaposlitvi.
Da bi uredil položaj, ki je nastal zaradi prvotne opustitve uradnega obvestila, mora delodajalec najprej ustrezno uradno obvestiti pristojni organ javne oblasti o načrtovanih kolektivnih odpustih, nato pa na novo odpovedati zadevne pogodbe o zaposlitvi, pri čemer začnejo te odpovedi v skladu s členom 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2015/1794, učinkovati šele 30 dni od uradnega obvestila.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
(
2
)	Direktiva Sveta z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 327), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2015/1794 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. oktobra 2015 (UL 2015, L 263, str. 1) (v nadaljevanju: Direktiva 98/59).
(
3
)	Sodba z dne 27. januarja 2005 (C‑188/03, EU:C:2005:59, točka 53; v nadaljevanju: sodba Junk).
(
4
)	O sestavi velikega senata glej Wullenkord, S., „ArbGG § 45“, v Rolfs, C., Giesen, R., Meßling, M., Udsching, P, Beck’scher Online-Kommentar, 73. izdaja, Beck, Munich, 1. september 2024, točka 1.
(
5
)	Glej zlasti sodbe z dne 30. junija 1966, Vaassen‑Göbbels (61/65, EU:C:1966:39, str. 395); z dne 17. septembra 1997, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, točka 23); z dne 31. maja 2005, Syfait in drugi (C‑53/03, EU:C:2005:333, točka 29), in z dne 26. septembra 2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, točka 35 in navedena sodna praksa). Merilo nepristranskosti je Sodišče dodalo v sodbi z dne 19. septembra 2006, Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, točka 48).
(
6
)	Ta vidik pa je bil izpostavljen v zadevi C‑402/24, Sewel, o kateri Sodišče trenutno še odloča in jo je šesti senat vložil v okviru drugega spora o glavni stvari, ki se nanaša na drugačne položaje in dejstva, vendar so povezana s položaji in dejstvi v tej zadevi (glej v zvezi s tem opombo 33 teh sklepnih predlogov). Ta senat dvomi o kontradiktornosti postopka iz člena 45 ArbGG in torej o tem, ali je drugi senat „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU. V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 267 PDEU kot pogoj za predložitev zadeve Sodišču ne določa kontradiktornosti tega postopka. Na tej stopnji zadostuje poudariti, da je Sodišče že odločilo, da zahteva po kontradiktornem postopku ni absolutno merilo za ugotovitev, ali je organ sodišče v smislu tega člena. Vendar morajo imeti stranke možnost, da se izjavijo, ne da bi bil postopek nujno kontradiktoren (glej zlasti sodbe z dne 17. septembra 1997, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, točka 31); z dne 16. decembra 2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, točka 63), in z dne 31. januarja 2013, D. in A. (C‑175/11, EU:C:2013:45, točka 88)). Čeprav si v postopku posvetovanja v glavni stvari pred drugim senatom stranki nista uradno nasprotovali kot tožeča in tožena stranka, sta ti stranki vsekakor vseeno očitno imeli možnost predložiti pisna stališča in ustne navedbe. Iz spisa, ki ga ima Sodišče, je namreč razvidno, da je bila obravnava pred šestim senatom prekinjena do odločitve drugega senata. Poleg tega nemški pravni teoretiki, ki komentirajo člen 45 ArbGG, v zvezi s tem pojasnjujejo, da imajo stranke možnost podati stališče v okviru morebitne predložitve zadeve velikemu senatu Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče). Poleg tega, če je za rešitev spora, ki poteka pred obravnavnim senatom (v tem primeru šestim senatom), potrebna nova obravnava, se odločitev velikega senata sporoči strankam in se nato opravi obravnava. Če pa na tej stopnji ni več potrebna obravnava, je treba stranke zaslišati (glej Zimmermann, B. „ArbGG § 45 Großer Senat“, Natter. E., in Gross, R. (dir) Arbeitsgerichtsgezetz Handkommentar, 2. izdaja, Nomos, Baden-Baden, 2013, točke od 1 do 27, § 23 in 24).
(
7
)	Sodbi z dne 16. decembra 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302, točka 33), in z dne 6. oktobra 2021, W. Ż. (Senat za izredni nadzor in javne zadeve vrhovnega sodišča – imenovanje) (C‑487/19, EU:C:2021:798, točka 83; v nadaljevanju: sodba W. Ż.).
(
8
)	Glej zlasti sodbe z dne 31. maja 2005, Syfait in drugi (C‑53/03, EU:C:2005:333, točka 29); z dne 31. januarja 2013, Belov (C‑394/11, EU:C:2013:48, točka 39); sodbo W. Ż. (točka 84 in navedena sodna praksa), in z dne 26. septembra 2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, točka 36 in navedena sodna praksa).
(
9
)	Glej v tem smislu sodbe z dne 26. marca 2020, Miasto Łowicz in Prokurator Generalny (C‑558/18 in C‑563/18, EU:C:2020:234, točki 44 in 45); z dne 23. novembra 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Enotnost družine) (C‑374/22, EU:C:2023:902, točka 15), in z dne 16. maja 2024, Toplofikatsia Sofia (Pojem stalnega prebivališča tožene stranke) (C‑222/23, EU:C:2024:405, točka 40 in navedena sodna praksa).
(
10
)	Glej sodbo z dne 16. maja 2024, Toplofikatsia Sofia (Pojem stalnega prebivališča tožene stranke) (C‑222/23, EU:C:2024:405, točka 41 in navedena sodna praksa).
(
11
)	Kolikor razumem člen 45 ArbGG, in ob pridržku, da to preveri predložitveno sodišče, nemški sodni postopek, ki teče v tej zadevi, obsega več faz, in sicer spor pred obravnavnim senatom (v tem primeru šesti senat), posvetovanje z drugim senatom v primeru neskladij v razlagi (v tem primeru z drugim senatom), predložitev zadeve velikemu senatu, če zaprošeni senat izjavi, da vztraja pri svojem stališču, in sodbo, ki jo izda obravnavni senat, da odloči o sporu pred njim.
(
12
)	Naj poudarim, da je v sodbi W. Ż. (točka 94 in navedena sodna praksa) Sodišče odločilo, da so predlogi za sprejetje predhodne odločbe Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (vrhovno sodišče (civilni senat), Poljska), ki zaseda v senatu sedmih sodnikov, dopustni, saj se mu omogoči, da odloča o vprašanjih, ki se in limine litis postavljajo pred Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (vrhovno sodišče (civilni senat)), ki zaseda v senatu treh sodnikov, zato da lahko zadnjenavedeno sodišče po potrebi vsebinsko odloči o sporu o glavni stvari, o katerem odloča.
(
13
)	V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče že vsebinsko obravnavalo predlog za sprejetje predhodne odločbe, v katerem se je postavilo vprašanje deklaratorne narave, saj je bil ta predlog dovoljen v nacionalnem pravu in je to vprašanje ustrezalo objektivni potrebi za rešitev spora, ki je bil pred predložitvenim sodiščem pravilno sprožen. Glej sodbo z dne 10. decembra 2018, Wightman in drugi (C‑621/18, EU:C:2018:999, točka 31 in navedena sodna praksa).
(
14
)	Glej opombo 6 teh sklepnih predlogov. Glej tudi Wullenkord, S., „ArbGG § 45“, v Rolfs, C., Giesen, R., Meßling, M., Udsching, P, Beck’scher Online-Kommentar, točka 1, op. cit..
(
15
)	Glej po analogiji sodbo z dne 11. junija 2015, Fahnenbrock in drugi (C‑226/13, C‑245/13 in C‑247/13, EU:C:2015:383, točka 30 in navedena sodna praksa). Moj poudarek. Te združene zadeve so se namreč nanašale na vprašanja razlage postopkovnih določb prava Unije, ki so bila le posredno pomembna za postopek v glavni stvari.
(
16
)	Glej po analogiji sodbo z dne 17. februarja 2011, Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, točka 42).
(
17
)	Sodba z dne 16. oktobra 1997 (od C‑69/96 do C‑79/96, EU:C:1997:492).
(
18
)	Direktiva Sveta z dne 15. septembra 1986 o posebnem usposabljanju na področju splošne medicine (UL 1986, L 267, str. 26).
(
19
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz‑Jaraboja v združenih zadevah Garofalo in drugi (od C‑69/96 do C‑79/96, EU:C:1997:330, točka 27).
(
20
)	Sodba z dne 16. oktobra 1997, Garofalo in drugi (od C‑69/96 do C‑79/96, EU:C:1997:492, točki 24 in 27). Moj poudarek.
(
21
)	Res je, da je Sodišče v sklepu z dne 9. januarja 2024, Sąd Najwyższy (C‑658/22, EU:C:2024:38, točka 35), predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložila občna seja civilnega oddelka Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče), razglasilo za očitno nedopusten. Ta senat, kadar odloča o pravnih vprašanjih, ki mu jih postavi prvi predsednik tega sodišča, da bi se odpravila neskladja pri razlagi med sodišči, ki odločajo o glavni stvari, namreč sprejme splošen sklep, ki pridobi status pravnega načela, ne da bi moralo odločiti o kakršnem koli sporu med strankami. Vendar pa je v obravnavani zadevi, kot sem že poudaril, položaj drugačen, saj bo sklep drugega senata, ki bo sprejet v okviru faze notranjega posvetovanja in ki bo upošteval sodbo, ki jo bo izreklo Sodišče, šestemu senatu omogočil, da odloči o vsebini spora, ki je pred njim (glej v zvezi s tem točki 35 in 40 teh sklepnih predlogov).
(
22
)	Sodbe z dne 16. januarja 1974, Rheinmühlen‑Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, točka 4); z dne 9. marca 2010, ERG in drugi (C‑378/08, EU:C:2010:126, točka 32); z dne 15. novembra 2012, Bericap Záródástechnikai (C‑180/11, EU:C:2012:717, točka 55), in z dne 6. novembra 2014, Cartiera dell’Adda (C‑42/13, EU:C:2014:2345, točka 27). Glej tudi sodbo z dne 18. maja 2021, Asociaţia Forumul Judecătorilor din România in drugi (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 in C‑397/19, EU:C:2021:393, točka 133).
(
23
)	Glej zlasti sodbi z dne 5. aprila 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, točka 34), in z dne 23. novembra 2021, IS (Nezakonitost predložitvene odločbe) (C‑564/19, EU:C:2021:949, točka 70).
(
24
)	Glej točki 33 in 34 teh sklepnih predlogov.
(
25
)	Sklep z dne 26. januarja 1990, Falciola (C‑286/88, EU:C:1990:33, točka 7). Glej tudi sodbe z dne 16. julija 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, točka 22); z dne 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, točka 83), in z dne 24. oktobra 2024, Kwantum Nederland in Kwantum België (C‑227/23, EU:C:2024:914, točka 33).
(
26
)	Glej sodbo z dne 1. decembra 1965, Schwarze (16/65, EU:C:1965:117), in sklep z dne 5. marca 1986, Wünsche (69/85, EU:C:1986:104, točka 12).
(
27
)	Sodbe z dne 29. novembra 1978, Redmond (83/78, EU:C:1978:214, točka 25); z dne 21. aprila 1988, Pardini (338/85, EU:C:1988:194, točka 8); z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi (C‑212/04, EU:C:2006:443, točka 41), in z dne 14. septembra 2023, Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, točka 28).
(
28
)	Glej sodbe z dne 18. oktobra 1990, Dzodzi (C‑297/88 in C‑197/89, EU:C:1990:360, točka 35); z dne 15. decembra 1995, Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, točka 59); z dne 22. novembra 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, točka 35), in z dne 6. oktobra 2022, Contship Italia (C‑433/21 in C‑434/21, EU:C:2022:760, točka 23).
(
29
)	Glej sodbo z dne 7. novembra 2024, Adusbef (Most Morandi) (C‑683/22, EU:C:2024:936, točka 38 in navedena sodna praksa).
(
30
)	Glej točko 49 teh sklepnih predlogov.
(
31
)	Glej po analogiji sodbo z dne 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851, točka 58).
(
32
)	Glej točko 49 teh sklepnih predlogov.
(
33
)	Iz predloga za izdajo predhodne odločbe je razvidno, da se ta zadeva nanaša na položaj, v katerem ni bilo nikakršnega uradnega obvestila o kolektivnem odpustu. Po drugi strani je v postopku v zadevi C‑402/24, Sewel, ki trenutno teče pred Sodiščem, predložitveno sodišče Sodišče med drugim vprašalo o možnosti popravka ali dopolnitve napačnega uradnega obvestila na podlagi člena 3 Direktive 98/59.
(
34
)	Glej točko 51 teh sklepnih predlogov.
(
35
)	Glej zlasti sodbo z dne 13. julija 2023, G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:567, točka 25 in navedena sodna praksa; v nadaljevanju: sodba G GmbH).
(
36
)	Sodba Junk (točka 50).
(
37
)	Čeprav se člena 2 in 3 Direktive 98/59 sklicujeta drug na drugega, je treba razlikovati med obema postopkoma, predvidenima v tej direktivi. Kot je generalni pravobranilec A. Tizzano poudaril v sklepnih predlogih v zadevi Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, točki 57 in 61), ta direktiva predvideva „razčlenitev postopka na dve različni in zaporedni fazi“. V zvezi s postopkom uradnega obveščanja mora „delodajalec v obvestilu navesti tudi podatke o posvetovanju [in informiranju] (člen 3(1), tretji pododstavek, [te] direktive)“.
(
38
)	Ta postopek poteka pred vsako odpovedjo pogodb o zaposlitvi. Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca A. Tizzana v zadevi Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, točka 58).
(
39
)	Glej sodbo z dne 17. marca 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, točka 40 in navedena sodna praksa).
(
40
)	Sodba G GmbH (točka 36).
(
41
)	Moj poudarek. V zvezi s tem je treba pripomniti, da obveznosti delodajalca, določene z Direktivo 98/59 v okviru postopka informiranja predstavnikov delavcev in posvetovanja z njimi, ter obveznosti, predvidene v okviru postopka predhodnega obveščanja pristojnega organa javne oblasti, kot je poudaril generalni pravobranilec P. Pikamäe v zadevi G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:268, točke od 38 do 41), „pripomore[jo] k varstvu zaposlenih v primeru kolektivnih odpustov“ in „nis[o] nepropustno ločen[e]. Nasprotno, obstajajo povezave med njim[i], iz katerih je razvidno, da je vloga pristojnega organa javne oblasti odvisna od poteka in izida postopka informiranja predstavnikov delavcev in posvetovanja z njimi. Ta povezava izhaja zlasti […] [iz člena 3(1) te direktive].“
(
42
)	Kar zadeva razlago člena 2(3) Direktive 98/59 glej sodbo z dne 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, točka 40), in sodbo G GmbH (točka 35).
(
43
)	V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 4(3), prvi pododstavek, Direktive 98/59 državam članicam omogoča, da pooblastijo „pristojni organ javne oblasti […], da začetno obdobje podaljša na 60 dni po uradnem obvestilu [o načrtovanem kolektivnem odpustu,] če kaže, da težav, ki so posledica načrtovanih kolektivnih odpustov, ne bo mogoče rešiti v začetnem obdobju“. V skladu s členom 4(1), drugi pododstavek, te direktive imajo države članice možnost, da skrajšajo ta rok 30 dni.
(
44
)	Glej v tem smislu sodbo Junk (točka 51).
(
45
)	Glej v tem smislu sodbo Junk (točka 52). Po mnenju Sodišča bi bil pridržek, povezan z iztekom odpovednega roka, ki bi bil drugačen kot rok, določen v Direktivi 98/59, brez smisla, če noben odpovedni rok še ni pričel teči.
(
46
)	Glej sodbo z dne 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, točka 27).
(
47
)	Kot je Sodišče že poudarilo, je torej namen varstvenih pravil, določenih z Direktivo 98/59, tudi uskladiti stroške, ki jih nosijo podjetja v Uniji zaradi teh pravil. Glej v tem smislu sodbi z dne 13. maja 2015, Lyttle in drugi (C‑182/13, EU:C:2015:317, točka 43 in navedena sodna praksa), in z dne 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, točka 41).
(
48
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 17. marca 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, točka 40 in navedena sodna praksa).
(
49
)	Glej v zvezi s tem točki 67 in 69 teh sklepnih predlogov. V tem smislu, kot je ugotovil generalni pravobranilec P. Pikamäe v sklepnih predlogih v zadevi G GmbH (C-134/22, EU:C:2023:268, točka 23), Direktiva 98/59 pripomore k zagotavljanju lojalne konkurence z zmanjšanjem tveganja, da bi se delodajalec odločil izkoristiti to, da je v nekaterih državah članicah zaposlenim zagotovljeno slabše varstvo.
(
50
)	Glej sodbo G GmbH (točka 37).
(
51
)	V zvezi s tem pravna teorija ugotavlja, da se Direktiva 98/59 razlikuje od številnih drugih direktiv Unije o delovnem pravu v tem smislu, da delavcem ne ponuja pomembnega socialnega varstva v obliki posebnih pravic; glej zlasti van der Mei, A. P., „Collective redundancies: judicial fine-tuning of a classic concept of EU labour law“, European Law Review, zv. 42, št. 1, 2017, str. od 82 do 91, zlasti str. 82 in 91.
(
52
)	V zvezi s tem glej sodbo z dne 17. marca 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, točka 41 in navedena sodna praksa). Zaradi izčrpnosti je treba spomniti, da je Sodišče v sodbi z dne 30. aprila 2015, USDAW in Wilson (C‑80/14, EU:C:2015:291, točka 65), ustrezno poudarilo, da člen 5 Direktive 98/59 daje državam članicam možnost, da uporabijo ali sprejmejo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši, ali da spodbujajo ali omogočajo uporabo kolektivnih pogodb, ki so za delavca ugodnejše. Vendar je prav tako pojasnilo, da država članica zlasti ne sme sprejeti nacionalnega ukrepa, ki bi – čeprav zagotavlja višjo raven varstva pravic delavcev zoper kolektivne odpuste – kljub temu povzročil, da bi bil členom od 2 do 4 navedene direktive odvzet polni učinek. Tako naj bi bilo v primeru nacionalne zakonodaje, ki kolektivne odpuste pogojuje s predhodno odobritvijo organa javne oblasti, če je zaradi na primer meril, glede na katera mora navedeni organ odločiti, ali načina, kako jih ta organ razlaga ali konkretno uporabi, vsaka dejanska možnost delodajalca, da opravi take kolektivne odpuste, v praksi izključena (sodba z dne 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, točke od 35 do 38)).
(
53
)	Sodba z dne 17. marca 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, točka 42).
(
54
)	Direktiva Sveta z dne 17. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL 1975, L 48, str. 29). Ta direktiva je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/56/EGS z dne 24. junija 1992 o spremembah Direktive 75/129/EGS o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL 1992, L 245, str. 3), nato pa prenovljena z Direktivo 98/59.
(
55
)	V zvezi s tem glej predlog direktive Svetu o spremembi Direktive 75/129 (COM(91) 292 final) z dne 13. novembra 1991, str. 14, in spremenjeni predlog direktive Svetu (COM(92) 127 final) z dne 31. marca 1992, str. 2 in 3. Obveznosti, podobne tistim iz členov 3 in 4 Direktive 98/59, so bile predvidene že v členu 1(1) in členu 2 prvotnega predloga direktive 75/129 (glej predlog Komisije Svetu z dne 8. novembra 1972, COM(72) 1400, str. 5 in 6).
(
56
)	Glej predlog člena 5a v predlogu direktive Svetu o spremembi Direktive 75/129 (COM(91) 292 final) z dne 13. novembra 1991, str. 20, in v spremenjenem predlogu direktive Svetu (COM(92) 127 final) z dne 31. marca 1992, str. 14. Moj poudarek.
(
57
)	Glej zlasti točko 79 teh sklepnih predlogov.
(
58
)	Glej člen 18(1) in (2) KSchG.
(
59
)	Glej uvodno izjavo 2 Direktive 98/59 in točko 75 teh sklepnih predlogov.
(
60
)	Zlasti bi bilo lahko za delodajalca privlačneje plačati globo kot pa ohraniti plačo delavcev za 30 dni. Glej v zvezi s tem opombo 49 teh sklepnih predlogov.
(
61
)	Glej točko 76 teh sklepnih predlogov.
(
62
)	Glej točke od 67 do 69 teh sklepnih predlogov.
(
63
)	O glavnem cilju Direktive 98/56 glej točko 76 teh sklepnih predlogov.
(
64
)	Moj poudarek. V zvezi s tem, kot poudarjajo nekateri pravni teoretiki, se lahko predhodno uradno obvestilo pravilno izvede šele, ko sta postopek informiranja in posvetovanja v celoti končana. Glej v tem smislu zlasti Dorssemont, F., „Case C‑55/02, Commission v. Portuguese Republic; Case C‑188/03, Imtraud Junk v. Wolfgang Kühnel“, Common Market Law Review, zv. 43, 2006, str. od 225 do 241, zlasti str. 240.
(
65
)	Glej točki 68 in 70 teh sklepnih predlogov ter navedeno sodno prakso.
(
66
)	Sodba Junk (točka 41).
(
67
)	Glej v tem smislu sodbo Junk (točki 50 in 51). Glej točke od 67 do 69 teh sklepnih predlogov.
(
68
)	Glej v tem smislu sodbo Junk (točka 52). Glej točko 72 teh sklepnih predlogov.
(
69
)	Sodba Junk (točka 53).
(
70
)	Glej točko 93 teh sklepnih predlogov.
(
71
)	Kot poudarja Komisija, je iz predložitvene odločbe razvidno, da odpoved pogodbe o zaposlitvi DF, izvedena z dopisom z dne 2. decembra 2020, ni nikoli začela učinkovati, ker ni bilo uradnega obvestila. Da bi uredil ta položaj, je delodajalec po izteku odpovednega roka, in sicer 31. marca 2021, najprej uradno obvestil pristojni organ javne oblasti, nato pa 21. aprila 2021 ponovno odpovedal pogodbo o zaposlitvi, katere odpovedni rok se je iztekel 31. julija 2021.