62014CP0376
STALIŠČE GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeno 24. septembra 2014 (
1
)
Zadeva C‑376/14 PPU
C.
proti
M.(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Supreme Court (Irska))
„Nujni postopek predhodnega odločanja — Območje svobode, varnosti in pravice — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Uredba (ES) št. 2201/2003 — Haaška konvencija z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok — Pojem ‚običajno prebivališče‘ otroka po razvezi zakonske zveze njegovih staršev — Zakonita premestitev otroka v drugo državo članico — Neupravičeno zadržanje“
I – Uvod
1.
Francosko-britanska zakonca se ločita. Imata majhnega otroka. Mati na podlagi sodbe francoskega sodišča odpelje otroka iz Francije na Irsko. Sedem mesecev pozneje francosko pritožbeno sodišče to sodbo razveljavi in odredi, da otrok ostane z očetom. Mati otroka ne vrne.
2.
Kje je in kje je bilo otrokovo običajno prebivališče? Ali je prišlo do ugrabitve v obliki neupravičenega zadržanja? To so vprašanja, s katerimi se ukvarja Supreme Court (Irska) v okviru tega predloga za sprejetje predhodne odločbe.
3.
Dobro je znano, da je sodna praksa v pravnem redu Unije na področju starševske odgovornosti urejena z Uredbo Sveta (ES) št. 2201/2003, (
2
) znano tudi kot Uredba Bruselj IIA (in tudi kot Bruselj II bis). Prav tako je dobro znano, da je v Konvenciji z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok, ki je bila sprejeta v okviru Haaške konference o mednarodnem zasebnem pravu (
3
) (v nadaljevanju: Haaška konvencija iz leta 1980), določen postopek za vrnitev otroka.
4.
Odgovor zakonodajalca Unije na vprašanje, kako je treba uravnotežiti razmerje med tema pravnima instrumentoma, je mogoče najti v členu 11 Uredbe št. 2201/2003. Obravnavana zadeva, ki je nekje vmes med Haaško konvencijo iz leta 1980 in Uredbo št. 2201/2003, se nanaša na razlago te določbe in na to, kakšen je medsebojni odnos med Uredbo št. 2201/2003 in Haaško konvencijo iz leta 1980.
II – Pravni okvir
A – Haaška konvencija iz leta 1980
5.
Člen 1 Haaške konvencije iz leta 1980 določa:
„Cilji te konvencije so:
a)
zagotoviti čimprejšnjo vrnitev otrok, ki so bili nezakonito odpeljani ali zadržani v kakšni pogodbenici;
[…]“
6.
Člen 3 te konvencije določa:
„Šteje se, da je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan:
a)
če so s tem kršene pravice do skrbi zanj, ki jih je dobila oseba, institucija ali katerokoli drugo bodisi kolektivno bodisi posamično telo po zakonu države, v kateri je otrok stalno [običajno] prebival, preden je bil odpeljan ali zadržan;
b)
če so se v času, ko je bil otrok odpeljan ali zadržan, te pravice uveljavljale bodisi kolektivno bodisi posamično ali bi se uveljavljale, če otrok ne bi bil odpeljan ali zadržan.
Pravice do skrbi za otroka, omenjene v prvem odstavku pod a), se lahko pridobijo predvsem z izvajanjem zakona ali na podlagi sodne ali upravne odločbe ali na podlagi sporazuma, ki ima pravni učinek po zakonu zadevne države.“
7.
Člen 12 Haaške konvencije iz leta 1980 določa:
„Če je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan po 3. členu, na dan, ko se je začel postopek pred sodnim ali upravnim organom pogodbenice, v kateri je otrok, pa je minilo manj kot leto dni od dneva, ko je bil nezakonito odpeljan ali zadržan, odredi pristojni organ takojšnjo vrnitev otroka.
Tudi če se je pravni postopek začel po poteku enoletnega roka iz prejšnjega odstavka, odredi sodni ali upravni organ vrnitev otroka, če se ne dokaže, da se je otrok prilagodil novemu okolju.
Če sodni ali upravni organ v državi, ki ji je bila poslana zahteva, upravičeno verjame, da je bil otrok odpeljan v kakšno drugo državo, lahko ustavi [prekine] postopek ali zavrže prošnjo za vrnitev otroka.“
8.
Člen 13 te konvencije določa:
„Sodnemu ali upravnemu organu države, ki ji je bila poslana zahteva, ne glede na določbe prejšnjega člena ni treba odrediti vrnitve otroka, če oseba, institucija ali kakšno drugo telo, ki nasprotuje njegovi vrnitvi, dokaže:
a)
da v času, ko je bil otrok odpeljan ali zadržan, oseba, institucija ali drugo telo, ki skrbi za otrokovo osebnost, ni dejansko uveljavljalo pravice do skrbi zanj, ali da se je strinjalo ali pozneje pristalo, da se otrok odpelje ali zadrži;
b)
da obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi ali kako drugače pripeljan v neugoden položaj.
Prav tako lahko sodni ali upravni organ zavrne, da odredi otrokovo vrnitev, če ugotovi, da otrok nasprotuje vrnitvi in da je dopolnil tisto starost in je na taki stopnji zrelosti, ko je treba upoštevati njegovo mnenje.
Pri obravnavi okoliščin iz tega člena upoštevata sodni in upravni organ podatke o otrokovem socialnem poreklu, ki jih dobita od centralnega izvršilnega organa ali kakšnega drugega pristojnega organa države, v kateri je otrokovo običajno prebivališče.“
9.
Člen 16 Haaške konvencije iz leta 1980 določa:
„Ko dobi sodni ali upravni organ pogodbenice, v katero je bil otrok odpeljan ali v kateri je zadržan, obvestilo o tem, da je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan po 3. členu, ne izda meritorne odločbe o pravici do skrbi za otroka, dokler se ne ugotovi, da se otrok ne bo vrnil na podlagi te konvencije ali če ni vložena prošnja na podlagi te konvencije v razumnem časovnem obdobju po prejemu obvestila.“
10.
Člen 19 Haaške konvencije iz leta 1980 določa:
„Odločba na podlagi [Haaške konvencije iz leta 1980] v zvezi z vrnitvijo otroka se ne šteje za meritorno odločbo o kateremkoli vprašanju v zvezi s pravico do skrbi za otroka.“
B – Pravo Evropske unije
11.
V uvodni izjavi 17 Uredbe št. 2201/2003 je navedeno:
„V primerih neupravičene premestitve ali zadržanja otroka je treba nemudoma doseči otrokovo vrnitev in v ta namen se Haaška konvencija z dne 25. oktobra 1980 uporablja še naprej, kot je bila dopolnjena z določbami te uredbe, zlasti s členom 11. Sodišča države članice, v katero ali v kateri je bil otrok neupravičeno premeščen ali zadržan, bi morala biti upravičena do nasprotovanja otrokovi vrnitvi v posebnih, ustrezno utemeljenih primerih. Vendar pa tako odločbo lahko nadomesti kasnejša odločba sodišča države članice otrokovega običajnega prebivališča pred njegovo neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem. Če je posledica odločbe vrnitev otroka, za njegovo vrnitev ni potrebno za priznanje in izvršitev navedene sodne odločbe v državi članici, v katero ali v kateri je bil otrok premeščen ali zadržan, noben poseben postopek.“
12.
Člen 2 te uredbe, naslovljen „Opredelitve“, določa:
„V tej uredbi:
[…]
7.
‚starševska odgovornost‘ pomeni vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom;
8.
‚nosilec starševske odgovornosti‘ pomeni osebo, ki ima starševsko odgovornost do otroka;
9.
‚pravice do varstva in vzgoje‘ vključujejo pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča;
10.
‚pravice do stikov z otrokom‘ vključujejo zlasti pravico, da se otroka v omejenem časovnem obdobju lahko odpelje v kraj, ki ni isti, kakor njegovo običajno prebivališče;
11.
‚neupravičena premestitev ali zadržanje‘ pomeni premestitev ali zadržanje otroka, kadar:
(a)
je to kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo ali po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem;
in
(b)
pod pogojem, da so se pravice do varstva in vzgoje otroka v času premestitve ali zadržanja dejansko izvajale, skupaj ali posamezno, ali bi se bile izvajale, če do premestitve ali zadržanja ne bi prišlo. Za varstvo in vzgojo otroka se šteje, da se izvršuje skupno, kadar v skladu s sodno odločbo ali po samem zakonu eden od nosilcev starševske odgovornosti ne more odločati o kraju otrokovega prebivališča brez soglasja drugega nosilca starševske odgovornosti.“
13.
V Poglavju II Uredbe št. 2201/2003 o „Pristojnosti“ je vsebovan Oddelek 2 o „Starševski odgovornosti“ (členi od 8 do 15).
14.
Člen 8 Uredbe št. 2201/2003 nosi naslov „Splošna pristojnost“ in določa:
„1.   Sodišča države članice so pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tisti državi članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek.
2.   Odstavek 1 se uporablja ob upoštevanju členov 9, 10 in 12.“
15.
Člen 9 z naslovom „Nadaljevanje pristojnosti po kraju otrokovega prejšnjega običajnega prebivališča“ določa:
„1.   Kadar se otrok zakonito preseli iz ene države članice v drugo in tam pridobi novo običajno prebivališče, obdržijo z odstopanjem od člena 8 sodišča države članice prejšnjega otrokovega običajnega prebivališča pristojnost še tri mesece po preselitvi, da lahko spremenijo sodno odločbo o pravicah do stikov z otrokom, ki je bila izdana v navedeni državi članici preden se je otrok preselil, kadar ima nosilec pravic do stikov z otrokom na podlagi sodne odločbe o pravicah do stikov svoje običajno prebivališče v državi članici otrokovega prejšnjega običajnega prebivališča.
2.   Odstavek 1 se ne uporablja, če nosilec pravic do stikov z otrokom iz odstavka 1 sprejme pristojnost sodišč države članice novega otrokovega običajnega prebivališča s tem, da se udeležuje postopkov pred temi sodišči, ne da bi izpodbijal njihovo pristojnost.“
16.
Člen 10 je naslovljen „Pristojnost v primerih ugrabitve otroka“. V njem je navedeno:
„Pri neupravičeni premestitvi ali zadržanju otroka sodišča države članice, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, obdržijo svojo pristojnost, dokler otrok ne pridobi običajnega prebivališča v drugi državi članici in:
(a)
vse osebe, institucije ali drugi organi, ki imajo pravico do varstva in vzgoje otroka, privolijo v premestitev ali zadržanje;
ali
(b)
otrok prebiva v drugi državi članici najmanj eno leto po tem, ko so bile ali bi morale biti osebe, institucije ali drugi organi, ki imajo pravico do varstva in vzgoje otroka, seznanjeni s krajem otrokovega bivanja in se je otrok vživel v novo okolje ter je bil izpolnjen najmanj eden od naslednjih pogojev:
(i)
v enem letu, ko je ali bi lahko bil nosilec pravic do varstva in vzgoje otroka seznanjen s krajem bivanja otroka, ni bila vložena nobena zahteva za vrnitev pri pristojnih organih države članice, kamor je bil otrok premeščen ali kjer je zadržan;
(ii)
zahteva za vrnitev, ki jo je vložil nosilec pravic do varstva in vzgoje otroka, je bila umaknjena in v roku iz odstavka (i) ni bila vložena nobena nova zahteva;
(iii)
primer pred sodiščem v državi članici, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, je bil zaključen na podlagi člena 11(7);
(iv)
sodno odločbo o varstvu in vzgoji otroka, ki ne nalaga vrnitve otroka, so izdala sodišča države članice, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem.“
17.
Člen 11 z naslovom „Vrnitev otroka“ določa:
„1.   Kadar oseba, institucija ali drug organ, ki ima pravico do varstva in vzgoje otroka, zahteva od pristojnih organov v državi članici, da izdajo sodno odločbo na podlagi Haaške konvencije z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok (v nadaljnjem besedilu ‚Haaška konvencija iz leta 1980‘), da bi dosegla vrnitev otroka, ki je bil neupravičeno premeščen ali zadržan v drugi državi članici, ki ni država članica, kjer je običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, se uporabljata[jo] odstavka[i] [od] 2 do 8.
2.   Pri uporabi členov 12 in 13 Haaške konvencije iz leta 1980 se zagotovi otroku možnost biti med postopkom zaslišan, razen če to ni primerno zaradi otrokove starosti ali zrelosti.
3.   Sodišče, pri katerem je bil vložen zahtevek za vrnitev otroka iz odstavka 1, ukrepa v postopku na podlagi zahtevka kar se da hitro in uporabi najhitrejši postopek, ki ga predvideva nacionalno pravo.
Brez poseganja v prvi pododstavek izda sodišče sodno odločbo v roku šestih tednov po vložitvi zahtevka, razen takrat, kadar izjemne okoliščine to onemogočajo.
4.   Sodišče ne more zavrniti vrnitve otroka na podlagi člena 13b Haaške konvencije iz leta 1980, če se ugotovi, da so sprejeti vsi potrebni ukrepi za zagotovitev zaščite otroka po njegovi vrnitvi.
5.   Sodišče ne more zavrniti vrnitve otroka ne da bi bila osebi, ki zahteva vrnitev otroka, dana možnost biti zaslišana.
6.   Če je sodišče v skladu s členom 13 Haaške konvencije iz leta 1980 izdalo sodno odločbo, da se otrok ne vrne, mora v skladu z nacionalno zakonodajo takoj neposredno ali preko svojega osrednjega organa poslati kopijo odločbe, da se otrok ne vrne, in kopije ustreznih dokumentov, zlasti prepisa zaslišanja pred sodiščem, pristojnemu sodišču ali osrednjemu organu v državi članici, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem. Sodišče mora prejeti vse omenjene dokumente v enem mesecu od dne izdaje odločbe o tem, da se otrok ne vrne.
7.   Razen v primeru, da je ena od strank začela postopek pred sodišči v državi članici, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, mora sodišče ali osrednji organ, ki prejme dokumente iz odstavka 6, o tem obvestiti stranke in jih povabiti, naj v skladu z nacionalno zakonodajo predložijo sodišču v roku treh mesecev od dne obvestila svoje predloge, da bi lahko sodišče preučilo vprašanje dodelitve varstva in vzgoje otroka.
Brez poseganja v pravila o pristojnosti iz te uredbe sodišče zaključi primer, če v roku ne prejme nobenih predlogov.
8.   Ne glede na sodno odločbo, da se otrok ne vrne, na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, je kakršna koli kasnejša sodna odločba, ki zahteva vrnitev otroka in jo izda na podlagi te uredbe pristojno sodišče, izvršljiva v skladu z Oddelkom 4 Poglavja III spodaj, da bi se zagotovila vrnitev otroka.“
18.
V členu 12 je obravnavan dogovor o pristojnosti in v njem je določeno:
„1.   Sodišča države članice, ki so pristojna na podlagi člena 3 za zahtevek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, so pristojna v vseh zadevah, ki se nanašajo na starševsko odgovornost, povezano z navedenim zahtevkom, če:
(a)
ima vsaj en zakonec starševsko odgovornost do otroka;
in
(b)
so zakonca in nosilci starševske odgovornosti pristojnost sodišč sprejeli izrecno ali na drugačen nedvoumen način v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, in je to v otrokovo korist.
2.   Pristojnost, dodeljena v odstavku 1, preneha takoj, ko:
(a)
je sodna odločba, s katero se ugodi zahtevku ali zavrne zahtevek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, postala pravnomočna;
(b)
v primeru, da postopki v zvezi s starševsko odgovornostjo na dan, naveden pod (a) še tečejo, sodna odločba v teh postopkih postane pravnomočna;
(c)
se postopki iz (a) in (b) končajo zaradi nekega drugega razloga.
3.   Sodišča držav članic so pristojna tudi v zvezi s starševsko odgovornostjo v drugih postopkih, poleg navedenih v odstavku 1, kadar:
(a)
ima otrok bistveno povezavo s to državo članico, zlasti zaradi dejstva, da eden od nosilcev starševske odgovornosti običajno prebiva v navedeni državi članici ali je otrok državljan navedene države članice
in
(b)
so vse stranke v postopku pristojnost sodišč sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, in je to v otrokovo korist.
4.   Kadar ima otrok običajno prebivališče na ozemlju tretje države, ki ni pogodbenica Haaške konvencije z dne 19. oktobra 1996 o pristojnosti, pravu, ki se uporabi, priznavanju, izvršitvi in sodelovanju na področju starševske odgovornosti in ukrepov za zaščito otrok, se šteje, da je pristojnost po tem členu v korist otroku, zlasti če se ugotovi, da v zadevni tretji državi postopek ni mogoč.“
19.
Člen 16, ki ima naslov „Začetek postopka“, določa:
„1.   Šteje se, da je sodišče začelo postopek:
(a)
v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje vloženo na sodišču, pod pogojem, da vlagatelj kasneje ni opustil dejanj, ki bi jih moral opraviti v zvezi z vročitvijo pisanja nasprotni stranki;
ali
(b)
če je treba vročiti pisanje še pred vložitvijo na sodišče, v trenutku, ko ga prejme organ, ki je odgovoren za vročitev, pod pogojem, da vlagatelj kasneje ni opustil dejanj, ki bi jih moral opraviti v zvezi z vložitvijo pisanja na sodišče.“
20.
Člen 19 z naslovom „Litispendenca in sorodne pravde“ določa:
„1.   Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki v zvezi z razvezo, prenehanjem življenjske skupnosti ali razveljavitvijo zakonske zveze med istima strankama, sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekine svoj postopek, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.
2.   Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom v zvezi s starševsko odgovornostjo do istega otroka, sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekine svoj postopek, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.
3.   Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se sodišče, ki je drugo začelo postopek, izreče za nepristojno v korist prvega sodišča.
V tem primeru lahko stranka, ki je začela postopek pred sodiščem, ki je drugo začelo postopek, začne ta postopek pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek.“
C – Irsko pravo
21.
S Child Abduction and Enforcement of Custody Orders Act (zakon o ugrabitvi otrok in izvrševanju odločb o vzgoji in varstvu iz leta 1991), (
4
) 1991, je v irsko pravo prenesena Haaška konvencija iz leta 1980. Ta zakon je bil dopolnjen z uredbami Evropskih skupnosti (sodne odločbe v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo), 2005 (S.I. 112 iz leta 2005), (
5
) tako da bi se lahko v sporih, ki izvirajo iz Haaške konvencije iz leta 1980, med državami članicami Evropske unije upoštevala Uredba št. 2201/2003.
III – Dejansko stanje in postopek
22.
Zadeva, ki se obravnava pred predložitvenim sodiščem, se nanaša na spor v zvezi z neupravičenim zadržanjem otroka H., francoskega državljana, rojenega 14. julija 2008 v Franciji staršema, ki sta bila takrat v zakonski zvezi, namreč C., očetu, francoskemu državljanu, in M., materi, britanski državljanki, ki je bila rojena v Angliji irskim staršem.
23.
V zakonski zvezi so se pojavile resne težave kmalu po rojstvu otroka. Mati je 17. novembra 2008 v Franciji podala predlog za razvezo zakonske zveze. Od tedaj med staršema poteka sodni maraton o starševskih pravicah do otroka. (
6
)
24.
Sodišče za družinske zadeve v Angoulêmu je 2. aprila 2012 razglasilo razvezo zakonske zveze strank in odredilo, da učinkuje od 7. aprila 2009. S to sodbo je tudi odredilo, da bosta starša skupno izvajala starševsko odgovornost, da pa naj bo otrokovo običajno prebivališče pri materi. Prenos prebivališča naj bi bil postopen in naj bi v celoti začel učinkovati od 7. julija 2012. (
7
) To sodišče je materi dovolilo, da si z otrokom uredi prebivališče na Irskem. Uredilo je očetove pravice do stikov (enkrat na mesec), pri čemer je upoštevalo, da bo mati morda odpotovala na Irsko.
25.
Oče je 23. aprila 2012 vložil pritožbo zoper to odločbo o starševski odgovornosti. Predlagal je odložitev takojšnje izvršitve dela odločbe, v katerem je bilo materi dovoljeno oditi na Irsko.
26.
Prvi predsednik pritožbenega sodišča v Bordeauxu je 5. julija 2012 zavrnil predlog za odložitev takojšnje izvršitve.
27.
Mati in otrok sta se 12. julija 2012 preselila na Irsko in sta od takrat tam. Po podatkih, ki jih je posredovalo predložitveno sodišče, mati ni ravnala v skladu z odločbo z dne 2. aprila 2012, s katero ji je bilo naloženo, da očetu omogoči stike.
28.
Pritožbeno sodišče v Bordeauxu je 5. marca 2013 odločilo o pritožbi zoper odločbo z dne 2. aprila 2012, pri čemer je odredilo, naj se starševska odgovornost izvaja skupno in naj otrok prebiva z očetom, opredelilo pa je materine pravice do stikov in obiskov.
29.
Oče je 29. maja 2013 s posebno vlogo pred irskimi sodišči v skladu s členom 12 Haaške konvencije iz leta 1980 zahteval vrnitev otroka v običajno prebivališče v Franciji, da bi se lahko izvršile odločbe o vzgoji in varstvu francoskih sodišč in njegove pravice do vzgoje in varstva ter stikov, ter predlagal, naj se ugotovi, da je mati neupravičeno zadržala otroka na Irskem.
30.
Na obravnavi pred družinskim sodiščem v Niortu je oče 2. julija 2013 predlagal sprejetje odločbe o prenosu starševske odgovornosti izključno nanj in o prepovedi premestitve otroka iz Francije. Mati je uveljavljala postopkovne ugovore, ki so se nanašali na postopek pred irskimi sodišči, ki se je začel 29. maja 2013.
31.
Družinsko sodišče v Niortu je 10. julija 2013 izdalo sodbo in zavrnilo materine postopkovne ugovore, saj je menilo, da se zadeva pred irskimi sodišči ne nanaša na vsebino varstva in vzgoje ter da ni nevarnosti za spor o pristojnosti med sodišči, saj da irsko sodišče „[…] ni pristojno odločiti o vrnitvi otroka, za katerega je bila kot običajno prebivališče – kar je vsebina zadeve – v pritožbenem postopku z nedavno odločbo določena Francija“. Družinsko sodišče v Niortu je očetu dodelilo izključno starševsko odgovornost, odredilo otrokovo vrnitev na očetov dom v Franciji in prepovedalo otrokovo premestitev iz Francije brez njegove privolitve. Od takrat se otrok ni vrnil v Francijo.
32.
High Court of Ireland je 13. avgusta 2013 zavrnilo zahtevek na podlagi člena 12 Haaške konvencije iz leta 1980 za vrnitev otroka v Francijo in predlog za ugotovitev, da mati neupravičeno zadržuje otroka na Irskem (člen 3 Haaške konvencije iz leta 1980). (
8
) Menilo je, da dokazi kažejo, da otrok običajno prebiva na Irskem od julija 2012, ko se je tja preselil z materjo. Sodišče je štelo, da je to zakonita preselitev, ki temelji na odločbi družinskega sodišča v Angoulêmu z dne 2. aprila 2012.
33.
Oče se je 10. oktobra 2013 pritožil zoper sklep High Court. Pred Supreme Court je trdil zlasti, da se lahko zakonita premestitev spremeni v neupravičeno zadržanje, da so irska sodišča zavezana z odločbami francoskih sodišč, ki so prva začela postopek ter odločajo o varstvu in vzgoji otroka, in da je francosko družinsko sodišče v Niortu potrdilo, zlasti v odločbi z dne 10. julija 2013, da je edino sodišče, pristojno na podlagi Uredbe št. 2201/2003, ter da je otrokovo običajno prebivališče v Franciji.
34.
Mati zatrjuje zlasti, da je bila na podlagi odločbe sodišča v Angoulêmu z dne 2. aprila 2012 upravičena odločati o otrokovem običajnem prebivališču brez očetove privolitve in da se je otrokovo običajno prebivališče po njegovi premestitvi na Irsko spremenilo, tako da je otrok že pred marcem 2013 običajno prebival na Irskem, ter da nadaljnje zadržanje otroka na Irskem ni neupravičeno.
35.
V okviru zadeve, ki se nanaša na postopek vrnitve, o katerem odloča, je Supreme Court postavilo Sodišču tri vprašanja o razlagi Uredbe št. 2201/2003 (glej točko 39 spodaj).
36.
Oče je 18. decembra 2013 pri Master of the High Court of Ireland vložil zahtevo na podlagi člena 28 Uredbe št. 2201/2003 za izvršitev odločbe pritožbenega sodišča v Bordeauxu z dne 5. marca 2013. Zahtevi je bilo ugodeno in odločba je bila materi vročena 20. decembra 2013.
37.
Mati je po drugi strani predlagala odložitev postopka izvršitve. Predlog je bil 9. maja 2014 vložen pred High Court na Irskem. Izid tega postopka še ni znan.
38.
Mati je 7. januarja 2014 pred Cour de Cassation v Franciji vložila pritožbo (pourvoi en cassation) zoper sklep pritožbenega sodišča Bordeauxu z dne 5. marca 2013. Obravnava je bila razpisana za 25. junij 2014. Izid tega postopka prav tako še ni znan.
IV – Vprašanja, predložena Sodišču
39.
Supreme Court je z odločbo z dne 31. julija 2014, ki je na Sodišče prispela 7. avgusta 2014, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali obstoj francoskega postopka v zvezi z varstvom in vzgojo otroka v okoliščinah obravnavane zadeve onemogoča ureditev otrokovega običajnega prebivališča na Irskem?
2.
Ali oče ali francoska sodišča ohranijo pravico oziroma pristojnost glede varstva in vzgoje otroka, zaradi česar je zadržanje otroka na Irskem neupravičeno?
3.
Ali irska sodišča lahko obravnavajo vprašanje običajnega prebivališča otroka, če ta prebiva na Irskem od julija 2012, ko njegova premestitev na Irsko ni pomenila kršitve francoskega prava?“
V – Nujni postopek
40.
Predložitveno sodišče je z isto odločbo z dne 31. julija 2014 predlagalo, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku iz člena 107 Poslovnika Sodišča. Razlog, ki ga je navedlo predložitveno sodišče, je ta, da je v uvodni izjavi 17 Uredbe št. 2201/2003 navedeno, da je treba v primeru neupravičene premestitve ali zadržanja otroka nemudoma doseči otrokovo vrnitev.
41.
Tretji senat Sodišča je 14. avgusta 2014 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca odločil, da ugodi predlogu predložitvenega sodišča za obravnavo predloga za sprejetje predhodne odločbe po nujnem postopku. Tožeča in tožena stranka v postopku v glavni stvari ter Evropska komisija so predložili pisna stališča. Iste stranke ter Francoska republika so se udeležile obravnave 22. septembra 2014.
VI – Presoja
A – Uvodne ugotovitve
42.
Predložitveno sodišče se v predlogu za sprejetje predhodne odločbe sklicuje na številne določbe Uredbe št. 2201/2003. Zlasti želi razlago členov 2, 12, 19 in 24 Uredbe št. 2201/2003, poleg tega pa se zdi, da svoje ugotovitve opira na njene člene 8, 9, 10, 13, 16, 17 in 23. Dalje je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da predložitveno sodišče meni, da pride v poštev člen 19(2) Uredbe št. 2201/2003 o litispendenci.
43.
V teh okoliščinah je treba razjasniti nekaj vprašanj, preden bom v nadaljevanju predlagal odgovore na tri predložena vprašanja.
1. Dopustnost vprašanj
44.
Najprej je treba poudariti, da je predložitveno sodišče začelo postopek v okviru zahtevka za vrnitev na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, kot je to določeno v členu 11 Uredbe št. 2201/2003.
45.
Zaradi tega je potrebno kratko pojasnilo o pravnem odnosu – ki ga je treba presojati z njegove zgodovinske perspektive – med Haaško konvencijo iz leta 1980 in členom 11 Uredbe št. 2201/2003.
46.
Sprva je bil namen Konvencije Bruselj II (
9
) in Uredbe Bruselj II, (
10
) predhodnice Uredbe št. 2201/2003, razmejitev pravil Haaške konvencije iz leta 1980 in pravil Skupnosti o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih zadevah in zadevah starševske odgovornosti. Tako je člen 4 Uredbe Bruselj II zgolj napotoval na Haaško konvencijo iz leta 1980. (
11
) Poleg tega napotila ni bilo nobenega drugega medsebojnega odnosa s Haaško konvencijo iz leta 1980. V zakonodajnem procesu, ki je privedel do sprejetja Uredbe št. 2201/2003, je Komisija v osnutku Poglavja III sprva predlagala znotrajskupnostni sistem postopka vrnitve. (
12
) Čeprav naj bi s tem sistemom ne bila v celoti nadomeščena Haaška konvencija iz leta 1980, (
13
) bi v bistvu pomenil, da se postopek vrnitve uredi na ravni Skupnosti. Predlog ni bil sprejet, namesto tega pa je bil izbran kompromis: postopek vrnitve še naprej temelji na Haaški konvenciji iz leta 1980, vendar je dopolnjen s členom 11 Uredbe št. 2201/2003. (
14
)
47.
V skladu s členom 11(1) Uredbe št. 2201/2003 se – če oseba, ki ima pravico do varstva in vzgoje otroka, od pristojnih organov v državi članici zahteva, naj izdajo sodno odločbo na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, da bi dosegla vrnitev otroka, ki je bil neupravičeno premeščen ali zadržan v drugi državi članici, ki ni država članica, v kateri je običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem – uporabljajo odstavki od 2 do 8 člena 11.
48.
Iz besedila člena 11(1) Uredbe št. 2201/2003 je takoj očitno, da s to določbo ni neposredno določeno, katero sodišče je pristojno za preučitev vprašanja o otrokovi vrnitvi. (
15
) Nasprotno, napotuje na „pristojne organe (
16
) v državi članici, [na katere je treba nasloviti zahtevek], da izdajo sodno odločbo na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980“. Zato člen 11(1) sam po sebi ni pravna podlaga za izdajo odločbe o vrnitvi. (
17
) Taka pravna podlaga izhaja iz drugih določb nacionalnega ali mednarodnega prava.
49.
Iz tega je razvidno, da mora biti za to, da se uporabi člen 11 Uredbe št. 2201/2003, izveden postopek na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980. Ta postopek je v bistvenem urejen v členih 12 in 13 v povezavi s členom 3 Haaške konvencije iz leta 1980. Nacionalno sodišče mora v bistvu ugotoviti, ali je prišlo do neupravičene premestitve ali zadržanja otroka s kraja njegovega običajnega prebivališča.
50.
S členom 11 Uredbe št. 2201/2003 je nato tako dopolnjen (
18
) postopek vrnitve iz Haaške konvencije iz leta 1980: v skladu z odstavkoma 2 in 5 je treba v postopku otroka zaslišati, sodišča, ki so začela postopek, morajo na podlagi odstavka 3 ravnati hitro, v odstavku 4 pa je poudarjeno, da ko so sprejeti potrebni ukrepi za zagotovitev zaščite otroka po njegovi vrnitvi, take vrnitve ni mogoče zavrniti na podlagi člena 13b Haaške konvencije iz leta 1980. Vendar je poglavitna funkcija člena 11 Uredbe št. 2201/2003 razvidna iz odstavka 6 in naslednjih. Če sodišče na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980 izda sodno odločbo, da se otrok ne vrne, sprejmejo dokončno odločitev o vrnitvi sodišča države članice, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem. (
19
) Taka izpopolnitev postopka iz Haaške konvencije iz leta 1980 je navsezadnje pojasnjena z večjo stopnjo sodelovanja in zaupanja med državami članicami Evropske unije. (
20
)
51.
Če se člen 11 Uredbe št. 2201/2003 prekriva s Haaško konvencijo iz leta 1980, pa ima očitno prednost člen 11, (
21
) medtem ko Konvencija še naprej velja v zvezi z zadevami, ki niso urejene z Uredbo. (
22
)
52.
Ker je postopek v obravnavani zadevi urejen zlasti s Haaško konvencijo iz leta 1980, se postavlja vprašanje, ali so vprašanja, predložena Sodišču, sploh dopustna oziroma, drugače povedano, ali je Sodišče pristojno za razlago Haaške konvencije iz leta 1980, kot je to določeno v členu 11(1) Uredbe št. 2201/2003. (
23
)
53.
V teh okoliščinah je treba poudariti, da je Unija članica Haaške konference o mednarodnem zasebnem pravu, (
24
) ne pa tudi pogodbenica Haaške konvencije iz leta 1980, da pa so vse države članice Unije pogodbenice te konvencije. (
25
)
54.
V Uredbi št. 2201/2003 je v številnih primerih vsebovano besedilo, podobno tistemu iz Konvencije. V obravnavani zadevi to velja za pravne opredelitve v členu 2 Uredbe št. 2201/2003 na eni strani in za izraze iz členov 3 in 12 Haaške konvencije iz leta 1980 na drugi. Poleg tega je v členu 11 Uredbe št. 2201/2003 s sklicevanjem na Haaško konvencijo iz leta 1980 povzeto nekaj njene terminologije.
55.
V takih okoliščinah je razlaga Sodišča, pa čeprav v kontekstu Haaške konvencije iz leta 1980, zagotovo dobrodošla za zagotovitev vzporedne in usklajene uporabe z Uredbo, zagotovitev enotne uporabe Uredbe št. 2201/2003 in prispevek k usklajeni razlagi Haaške konvencije iz leta 1980 v 28 državah članicah Unije. (
26
)
56.
Pri razlagi postopka vrnitve iz Haaške konvencije iz leta 1980 in člena 11 Uredbe št. 2201/2003 je pristop Sodišča liberalen. V zadevi McB., (
27
) v kateri je z irskim pravom zahtevano, da nacionalno sodišče razlaga Haaško konvencijo iz leta 1980 enako kot Uredbo št. 2201/2003, je Sodišče štelo, da je vprašanje glede Haaške konvencije iz leta 1980 dopustno. (
28
) V isti sodbi je Sodišče razsodilo tudi, da ker premestitev otrok iz ene države članice v drugo ureja skupek pravil iz določb Haaške konvencije iz leta 1980, kakor so bile dopolnjene z določbami Uredbe št. 2201/2003, ob čemer velja, da imajo določbe slednje prednost na področju uporabe te uredbe, ni očitno, da predlog predložitvenega sodišča za razlago ne bi bil upošteven za odločitev, ki jo mora to sodišče sprejeti. (
29
)
57.
Skratka, zdi se mi, da obstajajo utemeljeni razlogi, da se odgovori na sporna vprašanja, da bi se predložitveno sodišče tako usmerilo pri odločitvi o tem, kako naj razsodi ob zahtevku za vrnitev otroka.
2. Ni litispendence
58.
V okviru člena 19(2) Uredbe št. 2201/2003 je urejen položaj litispendence, v katerem pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom v zvezi s starševsko odgovornostjo do istega otroka. Cilj te določbe je preprečiti neskladne sodne odločbe. (
30
)
59.
V obravnavani zadevi ne gre za tak primer. Predmet vseh postopkov pred francoskimi sodišči je vprašanje starševske odgovornosti, natančneje, določitev pravic do varstva in vzgoje otroka ter pravic do stikov z otrokom. Pred irskimi sodišči pa ni postopka o vsebini starševske odgovornosti. Pred njimi potekata dva postopka. Prvič, postopek v obravnavani zadevi, v katerem se je oče na podlagi člena 12 Haaške konvencije iz leta 1980 v povezavi s členom 11(1) Uredbe št. 2201/2003 obrnil na irska sodišča z zahtevkom za vrnitev otroka v Francijo. (
31
) Drugič, postopek za izvršitev odločbe pritožbenega sodišča v Bordeauxu z dne 5. marca 2013 na podlagi člena 28 Uredbe št. 2201/2003.
60.
Ker je predmet postopkov na Irskem v obravnavani zadevi različen od tistega iz postopkov v Franciji, ne gre za litispendenco. Zato ni pomembno, ali so francoska sodišča že „začela postopek“. (
32
)
3. Ni odstopa pristojnosti
61.
Iz predložitvene odločbe dalje izhaja, da želi predložitveno sodišče odgovor Sodišča, da bi ugotovilo, ali morajo „irska sodišča na podlagi Uredbe št. 2201/2003 odstopiti pristojnost (
33
) francoskim sodiščem“. V teh okoliščinah predložitveno sodišče tudi navaja, da bodo „irska sodišča na podlagi Uredbe razen v izrednih okoliščinah odstopila pristojnost sodišču, ki je prvo začelo postopek in ki ohrani pristojnost (člen 19(3) Uredbe)“.
62.
Ker kot je bilo pojasnjeno zgoraj, v obravnavani zadevi irska sodišča niso začela postopka odločanja o vsebini starševske odgovornosti, ampak le postopek v zvezi z zahtevkom za vrnitev otroka, se problem odstopa pristojnosti ne pojavi. Odločba o vsebini zadeve je mogoča le, če je bilo prej odločeno, da se otrok ne sme vrniti na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980 in člena 11 Uredbe št. 2201/2003. (
34
)
4. Določbe, ki niso upoštevne za obravnavani postopek
63.
Iz navedenega torej izhaja, da mora predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, kako uporabiti Haaško konvencijo iz leta 1980 in člen 11 Uredbe št. 2201/2003 s sklicevanjem na pravne opredelitve iz člena 2 Uredbe št. 2201/2003. V zadevi, o kateri odloča, mu ni treba uporabiti členov 8, 9, 10, 12, 23 in 24 Uredbe št. 2201/2003, zaradi česar ne potrebuje njihove razlage, kot bom skušal na kratko prikazati v naslednjih vrsticah.
64.
Člen 8 je splošno pravilo glede pristojnosti v zadevah glede starševske odgovornosti. V njem je določeno, da so sodišča države članice pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tisti državi članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek. Ker se obravnavana zadeva ne nanaša na vsebino starševske odgovornosti, je mogoče člen 8 takoj izključiti.
65.
Člen 9 z odstopanjem od člena 8 določa, da kadar se otrok zakonito preseli iz ene države članice v drugo in tam pridobi novo običajno prebivališče, obdržijo sodišča države članice prejšnjega otrokovega običajnega prebivališča pristojnost še tri mesece po preselitvi, da lahko spremenijo sodno odločbo o pravicah do stikov z otrokom, ki je bila izdana v navedeni državi članici, preden se je otrok preselil. V členu 2(10) Uredbe št. 2201/2003 je za take pravice do stikov z otrokom navedeno, da vključujejo zlasti pravico, da se otroka v omejenem časovnem obdobju lahko odpelje v kraj, ki ni isti kakor njegovo običajno prebivališče.
66.
Seveda v obravnavani zadevi ne gre za pravice do stikov, ampak nekaj popolnoma drugega: (
35
) oče otroka ne želi odpeljati v kraj, kjer ni njegovo običajno prebivališče, (
36
) prav tako pa tega ne želi storiti za omejeno časovno obdobje. Oče želi pridobiti trajno varstvo in vzgojo otroka prek zahteve za odločbo o vrnitvi otroka na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980.
67.
Prav tako za obravnavano zadevo ni mogoče uporabiti člena 10 Uredbe št. 2201/2003. Na podlagi te določbe pri neupravičeni premestitvi ali zadržanju otroka sodišča države članice, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, obdržijo pristojnost, dokler otrok ne pridobi običajnega prebivališča v drugi državi članici, če je izpolnjena vrsta nadaljnjih pogojev. Tudi ta določba se nanaša na vsebino starševske odgovornosti, ne pa – kot v obravnavani zadevi – na odločbo o vrnitvi otroka.
68.
Enaki razlogi veljajo za to, da se za obravnavano zadevo ne uporabi člen 12 o dogovoru o pristojnosti. (
37
)
69.
Člena 23 (
38
) in 24 (
39
) Uredbe št. 2201/2003 za obravnavano zadevo nista upoštevna, ker se nanašata na priznanje sodb, za kar pa tu ne gre.
B – Prvo vprašanje
70.
Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu pridobiti razlago izraza „običajno prebiva“ iz člena 3 Haaške konvencije iz leta 1980 in člena 11(1) Uredbe št. 2201/2003. Zdi se, da dvomi o tem, ali je mogoče, da je glede na postopek o pravicah do varstva in vzgoje otroka v Franciji otrok pridobil običajno prebivališče zunaj Francije.
71.
Za odločitev o zahtevku za vrnitev na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, kot je to določeno v členu 11(1) Uredbe št. 2201/2003, je pomembno samo otrokovo običajno prebivališče pred zatrjevanim neupravičenim zadržanjem ali premestitvijo. (
40
)
72.
V teh okoliščinah je treba poudariti, da v nasprotju s členi 8, 9, 10 in 12 pojem običajnega prebivališča ni navezna okoliščina za določitev pristojnosti za namene člena 11(1) Uredbe št. 2201/2003, saj se – kot je bilo pojasnjeno zgoraj – ta člen ne nanaša na dodelitev pristojnosti, ampak na povod za vložitev zahtevka za postopek vrnitve.
73.
Tako lahko sodna praksa Sodišča v zvezi z običajnim prebivališčem v smislu členov 8 in 10 Uredbe št. 2201/2003 služi kot napotilo za obravnavano vprašanje. Tega ni treba obširno razlagati, saj se zdi, da je predložitveno sodišče dobro seznanjeno z upoštevno sodno prakso Sodišča in pojem običajnega prebivališča razvija s sklicevanjem na zadevi A (
41
) in Mercredi (
42
).
74.
V Uredbi št. 2201/2003 običajno prebivališče ni opredeljeno. Iz uporabe pridevnika „običajno“ je mogoče kvečjemu sklepati, da mora biti za prebivališče značilna neka stalnost ali rednost. (
43
) Kot je poudarilo Sodišče, (
44
) je običajno prebivališče povezano s kar največjim upoštevanjem interesov otroka in zlasti kriterija povezanosti. (
45
)
75.
Pri določitvi običajnega prebivališča Sodišče uporablja dejanske elemente.
76.
V skladu z ustaljeno sodno prakso pojem „običajno prebivališče“ ustreza kraju, ki izraža neko integracijo otroka v socialno in družinsko okolje. S tem namenom je treba med drugim upoštevati dolžino, rednost, razmere bivanja in razloge za bivanje na ozemlju države članice ter razloge za preselitev družine v to državo članico, državljanstvo otrok, kraj in razmere šolanja, znanje jezikov ter družinske in socialne vezi otroka v navedeni državi. (
46
) Poleg tega mora običajno prebivanje trajati določen čas, da izkazuje zadostno stalnost. (
47
) Upoštevati je treba otrokovo starost in dejstvo, da je praviloma okolje mlajšega otroka predvsem družinsko okolje, na katero odločilno vpliva oseba ali osebe, s katerimi otrok živi, ki ga dejansko varujejo in vzgajajo ter zanj skrbijo. (
48
)
77.
Odločilno je, da mora otrokovo običajno prebivališče ugotoviti nacionalno sodišče, pri čemer upošteva vse dejanske okoliščine posameznega primera. (
49
)
78.
Zato je iz navedene sodne prakse očitno, da je treba običajno prebivališče razumeti kot dejanski koncept. Ta razlaga je podprta z obrazložitvenim poročilom k Haaški konvenciji iz leta 1980, ki v tem primeru ne pozna odstopanja. Kot je navedeno v tem poročilu, je „pojem običajnega prebivališča dobro ustaljen koncept znotraj Haaške konference, ki ga šteje za popolnoma dejansko vprašanje, v čemer se razlikuje od stalnega prebivališča“. (
50
)
79.
Poleg tega tudi pravna teorija v zvezi s Haaško konvencijo iz leta 1980 šteje običajno prebivališče za dejanski koncept. (
51
) Enako velja za pravno teorijo o Uredbi št. 2201/2003 in njenih predhodnikih (
52
) ali o mednarodnem pravu na splošno. (
53
) Bistveno je, kje je dejansko središče otrokovih življenjskih interesov. (
54
)
80.
Ker je običajno prebivališče dejanski koncept, iz tega izhaja, da je neodvisno od vprašanja, ali je zakonito ali ne. Sicer bi bil člen 10 Uredbe št. 2201/2003 brez učinka, saj je s to določbo dovoljena pridobitev običajnega prebivališča ne glede na to, da je bila premestitev neupravičena. Povedano drugače, pridobitev običajnega prebivališča sploh ni povezana z zakonitostjo preselitve. Načeloma se lahko običajno prebivališče pridobi kot posledica nezakonite preselitve.
81.
Dalje je treba pojasniti, da čeprav je družinsko sodišče v Angoulêmu uporabilo izraz otrokovo „običajno prebivališče“ za to, da razsodi, da mora otrok ostati na kraju stalnega prebivališča matere, to ne vpliva na vprašanje, ali je otrok dejansko pridobil običajno prebivališče na Irskem v smislu določb Haaške konvencije iz leta 1980 in Uredbe št. 2201/2003.
82.
Zdi se, da se predložitveno sodišče v predložitveni odločbi nagiba k razlagi, v skladu s katero je običajno prebivališče pogojeno z odsotnostjo sodnega postopka, torej v tem smislu, da postopki, ki tečejo v Franciji v zvezi s pravicami do varstva in vzgoje otroka, preprečujejo, da bi se kraj otrokovega običajnega prebivališča prenesel iz Francije na Irsko. (
55
)
83.
Menim, da ni razloga za odstopanje od široko sprejete opredelitve običajnega prebivališča kot dejanskega koncepta. Tega koncepta ni treba obremeniti s pravnimi konstrukti. Zaradi pravne varnosti mora biti koncept lahko uporabljiv. Če bi sprejeli, da se običajno prebivališče otroka ne more spremeniti zaradi postopka, ki poteka, bi to dejansko vodilo do tega, da ne bi bilo mogoče pridobiti običajnega prebivališča za negotovo časovno obdobje. Prav tako bi pomenilo, da bi v zadevi, kakršna je obravnavana, že zgolj obstoj pritožbe prevladal nad vsemi drugimi zgoraj navedenimi dejanskimi okoliščinami. Ni mogoče, da je to bil namen avtorjev Haaške konvencije iz leta 1980 ali zakonodajalca v Uredbi št. 2201/2003.
84.
Zato bi bilo treba običajno prebivališče še naprej razlagati kot dejanski koncept. (Nacionalnemu) sodišču bi moralo biti omogočeno, da na podlagi dokazov o dejstvih, ki so mu bili predloženi, ugotovi, kje otrok običajno prebiva. Zaradi zgoraj navedenih meril bi to morala biti naloga, ki se da opraviti. Od nacionalnega sodišča se ne more pričakovati, da bo preučilo pretekle sodne spore med strankama v drugi državi le zato, da ugotovi običajno prebivališče njunega otroka.
85.
Zato predlagam, naj Sodišče na prvo vprašanje odgovori, da lahko otrok v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v kateri se je otrok preselil iz ene v drugo državo članico s staršem, ki je takrat imel pravice do varstva in vzgoje otroka in ki mu je sodišče države članice izvora dovolilo, da se preseli v drugo državo članico, načeloma pridobi običajno prebivališče v drugi državi članici. Dejstvo, da v državi članici izvora še vedno teče postopek, ki se nanaša na varstvo in vzgojo otroka, te ugotovitve ne spremeni, ker je običajno prebivališče dejanski koncept in ni odvisno od obstoja sodnih postopkov.
C – Drugo vprašanje
86.
Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem izvedeti, ali oče ali francoska sodišča (
56
) ohranijo pravico oziroma pristojnost glede varstva in vzgoje otroka, zaradi česar je zadržanje otroka na Irskem neupravičeno. V bistvu to pomeni, da predložitveno sodišče za ugotovitev, ali otrokova navzočnost na Irskem pomeni, da ga mati tam neupravičeno zadržuje, potrebuje razlago Haaške konvencije, kot je to določeno v členu 11(1) Uredbe št. 2201/2003.
87.
Spomniti je treba, da je mati z otrokom na Irsko odpotovala 12. julija 2012 in vse od tedaj tam prebiva. Ta preselitev je temeljila na podlagi sodbe sodišča iz Angoulêma z dne 2. aprila 2012. Pritožbeno sodišče v Bordeauxu je 5. marca 2013 odredilo, da je treba otroka pripeljati nazaj v Francijo.
88.
Preselitev 12. julija 2012 je bila zakonita. Mati takrat ni kršila pravic do varstva in vzgoje. (
57
)
89.
Predložitveno sodišče je naklonjeno mnenju, da gre morda za neupravičeno zadržanje „od prve kršitve odločb o pravici do stikov z otrokom družinskega sodišča v Angoulêmu z dne 2. junija 2012“. (
58
) To temelji na predpostavki, „da francoska sodišča sama zatrjujejo, da imajo ‚pristojnost glede starševske odgovornosti‘ do otroka kljub njegovi prisotnosti na Irskem“. (
59
)
90.
Takega razmišljanja ni mogoče sprejeti.
91.
Haaška konvencija iz leta 1980 in Uredba št. 2201/2003 se nanašata na kršitev pravic do varstva in vzgoje, in ne pravic do stikov. Kar zadeva Haaško konvencijo iz leta 1980, je v tem besedilu jasno izražena volja avtorjev konvencije. (
60
)
92.
Zato ni mogoče, da bi mati neupravičeno premestila ali zadržala otroka 12. julija 2012 ali v mesecih neposredno za tem. (
61
)
93.
Kaj pa obdobje po 5. marcu 2013?
94.
Glede tega oče trdi, da je bil otrok neupravičeno zadržan na Irskem vse od odločbe pritožbenega sodišča v Bordeauxu. (
62
) Povedano drugače, postavlja se vprašanje, ali se je v obravnavani zadevi zakonita premestitev spremenila v neupravičeno zadržanje.
95.
Nekaj dvomov imam glede tega, ali je bil namen pogodbenic Haaške konvencije iz leta 1980, da se tak položaj uvrsti v okvir neupravičenega zadržanja. Glede na obrazložitveno poročilo k Haaški konvenciji iz leta 1980 so s to konvencijo zajeti položaji, ki izhajajo iz uporabe sile za vzpostavitev umetnih pravnih vezi na mednarodni ravni zaradi pridobitve varstva in vzgoje otroka. (
63
) Glede na obrazložitveno poročilo je pomembna odstranitev otroka iz družine in socialnega okolja, v katerem je živel. (
64
) Tu ne gre za tak položaj. V trenutku sodbe pritožbenega sodišča v Bordeauxu je bil otrok na Irskem že več kot sedem mesecev. Zato takrat ni bil nenadoma odstranjen iz svojega družinskega in socialnega okolja.
96.
Zato ne razumem, kako bi se lahko v okoliščinah obravnavane zadeve zakonita premestitev spremenila v neupravičeno zadržanje. (
65
)
97.
Razmišljanje o tem je precej skladno s tistim glede vprašanja o običajnem prebivališču zgoraj.
98.
Menim, da je taka ugotovitev skladna z namenom Haaške konvencije iz leta 1980 in Uredbe št. 2201/2003. Preverjamo samo, ali so izpolnjena merila za odločbo o vrnitvi na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, kot je to določeno v členu 11 Uredbe št. 2201/2003.
99.
To vprašanje je ločeno od vprašanja o priznanju in izvršitvi odločb francoskih sodišč o pravicah varstva in vzgoje. Z Uredbo je glede tega v skladu s Poglavjem III določen postopek za priznanje in izvršitev.
100.
Iz navedenega izhaja, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v kateri se je otrok preselil iz ene v drugo državo članico s staršem, ki je takrat imel pravice do varstva in vzgoje otroka in ki mu je sodišče države članice izvora dovolilo, da se preseli v drugo državo članico, sprememba pravic do varstva in vzgoje, vzpostavljena s sodbo na podlagi pritožbe v državi članici izvora, ne povzroči, da zadržanje postane neupravičeno.
D – Tretje vprašanje
101.
Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanje izvedeti, ali sme obravnavati vprašanje običajnega prebivališča.
102.
Odgovor na to vprašanje je pritrdilno.
103.
Vendar bi rad spomnil in poudaril, da irska sodišča ne smejo odločati o otrokovem običajnem prebivališču zgolj za namene Haaške konvencije iz leta 1980, kot je to določeno v členu 11 Uredbe št. 2201/2003, to je zgolj zaradi ugotovitve, ali je šlo za neupravičeno zadržanje.
104.
Vprašanje pristojnosti v sporih v zvezi z varstvom in vzgojo je ločeno in ga je treba rešiti na podlagi členov 8, 10 in 12 Uredbe št. 2201/2003, ki pa v tem postopku niso sporni.
105.
Zato predlagam, da se na tretje vprašanje odgovori, da sodišče države članice, pri katerem je na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, kot je to določeno v členu 11(1) Uredbe št. 2201/2003, vložena zahteva za izdajo odločbe o vrnitvi, sme obravnavati vprašanje otrokovega običajnega prebivališča neposredno pred zatrjevano neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem.
VII – Predlog
106.
Ob upoštevanju gornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Supreme Court (Irska), odgovori:
1.
Za namene odločitve o zahtevi za izdajo odločbe o vrnitvi otroka na podlagi Haaške konvencije z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok, kot je to določeno v členu 11(1) Uredbe Sveta št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v kateri se je otrok preselil iz ene v drugo državo članico s staršem, ki je takrat imel pravice do varstva in vzgoje otroka ter ki mu je sodišče države članice izvora dovolilo, da se preseli v drugo državo članico, načeloma pridobi običajno prebivališče v drugi državi članici. Dejstvo, da v državi članici izvora še vedno teče postopek, ki se nanaša na varstvo in vzgojo otroka, ne spremeni te ugotovitve, ker je običajno prebivališče dejanski koncept in ni odvisno od obstoja sodnih postopkov.
2.
Za namene odločitve o zahtevi za izdajo odločbe o vrnitvi otroka na podlagi Haaške konvencije, kot je to določeno v členu 11(1) Uredbe št. 2201/2003, v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v kateri se je otrok preselil iz ene v drugo državo članico s staršem, ki je takrat imel pravice do varstva in vzgoje otroka in ki mu je sodišče države članice izvora dovolilo, da se preseli v drugo državo članico, sprememba pravic do varstva in vzgoje, vzpostavljena s sodbo na podlagi pritožbe v državi članici izvora, ne povzroči, da zadržanje postane neupravičeno.
3.
Sodišče države članice, pri katerem je na podlagi Haaške konvencije, kot je to določeno v členu 11(1) Uredbe št. 2201/2003, vložena zahteva za izdajo odločbe o vrnitvi, sme obravnavati vprašanje otrokovega običajnega prebivališča neposredno pred zatrjevano neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243).
(
3
)	Na voljo na: http://www.hcch.net/upload/conventions/txt28en.pdf.
(
4
)	Na voljo na: http://www.irishstatutebook.ie/1991/en/act/pub/0006/.
(
5
)	Na voljo na: http://www.irishstatutebook.ie/2005/en/si/0112.html.
(
6
)	Potek postopka pred razvezo tu ne bo predstavljen, saj za obravnavano zadevo ni pomemben.
(
7
)	V upoštevnem delu sodbe je navedeno: „Fixe la résidence habituelle de l’enfant au domicile de la mère à compter du 7 juillet 2012.“
(
8
)	V predlogu za sprejetje predhodne odločbe je navedeno, da je High Court of Ireland razsodilo o zahtevi za izdajo odločbe o vrnitvi otroka in o predlogu za (tako imenovano) ugotovitev, da gre za neupravičeno zadržanje. Zdelo bi se mi nenavadno, če naj bi ta predlog za „ugotovitev“ pomenil, kot šteje predložitveno sodišče, predlog za „odločbo ali druge dokaze [drugo odločitev], da je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan po 3. členu konvencije“ iz člena 15 Haaške konvencije iz leta 1980. Odločba o vrnitvi na podlagi člena 12 Haaške konvencije iz leta 1980 in „odločba ali druga odločitev, da je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan po 3. členu konvencije“ iz člena 15 Haaške konvencije iz leta 1980 sta popolnoma različni zadevi. „Odločbo ali drugo odločitev, da je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan po 3. členu konvencije“, je treba pridobiti od organa iz sodne pristojnosti, v kateri se ni začel postopek v okviru odločbe o vrnitvi iz člena 12 Haaške konvencije iz leta 1980.
(
9
)	Glej Akt Sveta z dne 28. maja 1998 o vzpostavitvi na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji, Konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih zadevah, UL 1998, C 221, str. 1. Ta konvencija nikoli ni začela veljati, saj je bila nadomeščena z Uredbo Bruselj II, po tem ko je z začetkom veljavnosti Amsterdamske pogodbe 1. maja 1999 s premikom zadevnega poglavja iz nekdanjega tretjega stebra v prvi steber prišlo do ureditve pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah na ravni Skupnosti (del III, naslov IV Pogodbe ES).
(
10
)	Uredba Sveta (ES) št. 1347/2000 z dne 29. maja 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 209).
(
11
)	Člen je imel naslov „Ugrabitev otroka“ in je določal: „Sodišča s pristojnostjo iz člena 3 izvajajo svojo pristojnost v skladu s Haaško konvencijo z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok, predvsem s členoma 3 in 16.“
(
12
)	Glej predlog uredbe Sveta o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 in o spremembi Uredbe (ES) št. 44/2001 v zvezi z zadevami glede nastanitve (COM(2002) 222 final/2) (UL 2002, C 203, E/155).
(
13
)	Glej člen 61(e) predloga, op. cit.
(
14
)	V zvezi s tem glej podrobneje P. McEleavy, The new child abduction regime in the European Union: symbiotic relationship or forced partnership?, 1 Journal of Private International Law, str. 5–34, zlasti str. 8–14.
(
15
)	Glej med drugim J. Rieck, Kindesentführung und die Konkurrenz zwischen dem HKÜ und der EheEuGVVO 2003 (Brüssel IIa), Neue Juristische Wochenschrift, 2008, str. 182–185, zlasti str. 184.
(
16
)	Moj poudarek.
(
17
)	To je natančno prikazal M. Frank, v: M. Gebauer, T. Wiedmann, Zivilrecht unter europäischem Einfluss, 2. izdaja, Stuttgart, 2010, poglavje 29, točka 42.
(
18
)	Glej uvodno izjavo 17 Uredbe št. 2201/2003.
(
19
)	To je poimenovano „bistvena nova usmeritev v metodologiji ugrabitev otrok“, P. R. Beaumont, P. E. McEleavy, Private International Law, A. E. Anton, 3. izdaja, Edinburgh, 2011, točka 17.100, str. 838.
(
20
)	Glej T. Rauscher, Parental responsibility Cases under the new Council Regulation „Brussels IIA“, 5 The European Legal Forum, 2005, str. I‑37–46, zlasti str. 43.
(
21
)	Glej člen 60(e) Uredbe št. 2201/2003.
(
22
)	Glej člen 62(1) Uredbe št. 2201/2003.
(
23
)	Za podrobno analizo vprašanja glede pristojnosti Sodišča za razlago mednarodnih sporazumov glej sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott k sodbi TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:50, točka 45 in naslednje).
(
24
)	Glej Sklep Sveta z dne 5. oktobra 2006 o pristopu Skupnosti k Haaški konferenci o mednarodnem zasebnem pravu (2006/719/ES) (UL L 297, str. 1).
(
25
)	Glej tabelo stopnje skladnosti Haaške konvencije iz leta 1980, na voljo na: http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.status&cid=24.
(
26
)	To zlasti velja v položaju, v katerem je težko ugotoviti, kateri deli člena 11 Uredbe št. 2201/2003 se zgolj sklicujejo na Haaško konvencijo iz leta 1980 in kateri jo dejansko dopolnjujejo, čeprav je tako razlikovanje mogoče, kot sem poskušal prikazati zgoraj.
(
27
)	Sodba McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582).
(
28
)	Glej sodbo McB. (EU:C:2010:582, točka 35), v kateri je Sodišče razsodilo, da „[p]redložitveno sodišče v obravnavanem primeru meni, da potrebuje razlago Uredbe št. 2201/2003, zlasti njenega člena 2, točka 11, da bi lahko odločilo o vloženem predlogu za izdajo odločbe ali dokazov [odločitve] o tem, da sta bila premestitev ali zadržanje zadevnih otrok v sporu o glavni stvari [neutemeljena]. Poleg tega je iz nacionalne zakonodaje, ki se uporablja, in sicer člena 15 zakona o ugrabitvi otrok in izvršitvi odločb o varstvu in vzgoji otrok iz leta 1991, kakor je bil spremenjen z uredbo iz leta 2005, sprejeto v okviru Evropskih skupnosti (sodbe v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo), razvidno, da mora nacionalno sodišče v primeru premestitve otroka v drugo državo članico odločiti o zakonitosti premestitve ob upoštevanju člena 2 Uredbe št. 2201/2003, ko tožeča stranka predlaga izdajo take odločbe ali odločitve v skladu s členom 15 Haaške konvencije iz leta 1980.“
(
29
)	Glej sodbo McB. (EU:C:2010:582, točki 36 in 37).
(
30
)	Glej sodbo Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, točka 67).
(
31
)	Glede „ugotovitve“ neupravičenega zadržanja glej moje navedbe v opombi 8.
(
32
)	Ta izraz uporablja predložitveno sodišče.
(
33
)	Moj poudarek.
(
34
)	To je pojasnjeno tudi v členu 16 Haaške konvencije iz leta 1980.
(
35
)	Zdi se mi, da je High Court v sodbi z dne 13. avgusta 2013, op. cit., ta element spregledalo. Glej zlasti točki 35 in 52 te sodbe, na voljo na http://www.bailii.org/ie/cases/IEHC/2013/H460.html.
(
36
)	Oče trdi, da je običajno prebivališče v Franciji.
(
37
)	Kakor koli, ko pristojno sodišče začne postopek, načeloma ohrani pristojnost, čeprav otrok med sodnim postopkom pridobi običajno prebivališče v drugi državi članici. To je znano kot načelo perpetuatio fori. Glej K. Weitz, Jurysdykcja krajowa w sprawach małżeńskich oraz w sprawach dotyczących odpowiedzialności rodzicielskiej w prawie wspólnotowym, v: 16 Kwartalnik prawa prywatnego, 2007, str. 81–154, zlasti str. 126, ki podrobneje opisuje to načelo kot načelo perpetuatio iurisdictionis. Kot posledica tega načela zato sprememba otrokovega običajnega prebivališča med postopkom ne povzroči spremembe pristojnosti. V zvezi s tem glej Evropska komisija, Praktični vodnik za izvajanje nove uredbe Bruselj II, Bruselj, 2005, str. 15, na voljo na: http://ec.europa.eu/civiljustice/publications/docs/guide_new_brussels_ii_en.pdf.
(
38
)	Razlogi za nepriznanje sodnih odločb o starševski odgovornosti.
(
39
)	Prepoved preverjanja pristojnosti sodišča izvora.
(
40
)	In ne tako kot v členu 8 Uredbe št. 2201/2003 otrokovo običajno prebivališče v trenutku, ko sodišče začne postopek.
(
41
)	Sodba A (C‑523/07, EU:C:2009:225).
(
42
)	Sodba Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829).
(
43
)	Glej sodbo Mercredi (EU:C:2010:829, točka 44).
(
44
)	Glej sodbo Mercredi (EU:C:2010:829, točka 46).
(
45
)	Glej uvodno izjavo 12 Uredbe št. 2201/2003.
(
46
)	Glej sodbo A (EU:C:2009:225, točka 44).
(
47
)	Glej sodbo Mercredi (EU:C:2010:829, točka 51).
(
48
)	Glej sodbo Mercredi (EU:C:2010:829, točka 54).
(
49
)	Glej sodbo Mercredi (EU:C:2010:829, točka 56). Sodišče je v tej sodbi dalje poudarilo, da je namen tistega od staršev, ki ima starševsko odgovornost, da se z otrokom stalno naseli v drugi državi članici, ki se kaže v različnih zunanjih okoliščinah, kot je nakup ali najem stanovanja v državi članici gostiteljici, indic za premestitev običajnega prebivališča, pokazatelj premestitve običajnega prebivališča. V obravnavani zadevi bi bilo seveda treba ustrezno upoštevati namen matere kot dejanski element, vendar je treba poudariti, da je ta poudarek Sodišča glede namena treba razumeti ob upoštevanju dejstev v zadevi Mercredi, v kateri je materino prebivanje v drugi državi članici trajalo zelo kratek čas. Kot poudarja R. Lamont, Habitual residence and Brussels IIbis: developing concepts for European private international family law, 3 Journal of Private International Law, 2007, str. 261–281, zlasti str. 263: „Želja po ureditvi običajnega prebivališča po zelo kratkem časovnem obdobju pomeni, da je namen posameznikov po vzpostavitvi prebivališča postal upošteven glede tega, ali gre za njihovo običajno prebivališče.“
(
50
)	Glej obrazložitveno poročilo Elise Pérez-Vera, Madrid, april 1981, točka 66, na voljo na: http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf.
(
51
)	P. R. Beaumont, P. E. McEleavy, op. cit., točka 7.67, str. 178: „V središču navezne okoliščine so dejanske povezave in v tem jo je mogoče razlikovati od stalnega prebivališča;“ T. Rauscher, Internationales Privatrecht, 3. izdaja, Heidelberg 2009, točka 273, str. 65.
(
52
)	Glej na primer R. Lamont, op. cit., str. 263, ki pravilno opiše pojem kot „enostaven za uporabo in prilagodljiv, saj se spreminja, kot se v času spreminjajo okoliščine v zvezi s posameznikom ali družino“.
(
53
)	Glej na primer G. Kegel, K. Schurig, Internationales Privatrecht, München, 2004, str. 471. Glej tudi Świerczyński, v: M. Pazdan (ur.), System prawa prywatnego. Prawo prywatne międzynarodowe, del 20A, Varšava 2014, točka 113, str. 233.
(
54
)	V nemški pravni doktrini izraza Daseinsmittelpunkt (središčna točka bivanja) (T. Rauscher, Internationales Privatrecht, 3. izdaja, Heidelberg, 2009, točka 274, str. 65) ali Lebensmittelpunkt (središče življenjskih interesov) (B. Heß, Europäisches Zivilprozeßrecht, Heidelberg, 2010, odstavek 7, točka 55, str. 408) zelo točno opisujeta zadevo. Za podrobno analizo Lebensmittelpunkt kot kraja socialnih vezi osebe glej G. Kegel, Was ist gewöhnlicher Aufenthalt?, Recht im Wandel seines sozialen und technischen Umfeldes – Festschrift für Manfred Rehbinder, München/Bern, 2002, str. 699–706, zlasti str. 701.
(
55
)	Dodati je mogoče, da se je mati z otrokom preselila na Irsko, pri čemer je vedela, da je bila vložena pritožba pri pritožbenem sodišču v Bordeauxu. Zgoraj je bilo pojasnjeno, da je oče vložil pritožbo 23. aprila 2012, mati pa se je preselila na Irsko 12. julija 2012.
(
56
)	Kot je na obravnavi pojasnila Francoska republika, v Franciji sodišča ne morejo ohraniti take pristojnosti.
(
57
)	Kot je bilo pojasnjeno zgoraj, to ni sporno.
(
58
)	Pravilno se glasi „2. aprila 2012“.
(
59
)	Sklicevanje predložitvenega sodišča v predložitveni odločbi na sodbo Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 59) v dokaz, da so francoska sodišča pristojna za „starševsko odgovornost“ v zvezi z otrokom, ni upoštevno. Sodišče je v tej sodbi zgolj povzelo pravne opredelitve iz člena 2(7), (8) in (9) Uredbe št. 2201/2003.
(
60
)	Glej obrazložitveno poročilo Elise Pérez-Vera, Madrid, april 1981, točka 65, na voljo na: http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf. „Čeprav so bile med 14. zasedanjem poudarjene težave, ki se lahko pojavijo zaradi kršitve pravice do stikov, zlasti če skrbnik otroka odpelje v tujino, je bilo večinsko mnenje, da takih položajev ni mogoče uvrstiti v isto kategorijo kot neupravičeno premestitev, ki se jo je poskušalo preprečiti.“
(
61
)	Zdi se, da to priznava tudi predložitveno sodišče in da oče temu ne oporeka.
(
62
)	Opozarjam, da je pritožbeno sodišče v Bordeauxu 5. marca 2013 odredilo, naj se starševska odgovornost izvaja skupno in naj otrok prebiva z očetom, opredelilo pa je materine pravice do stikov in obiskov. V predlogu za sprejetje predhodne odločbe je navedeno, da oče zatrjuje, da obstaja neupravičeno zadržanje od tega dne, medtem ko je „mati pred High Court na Irskem uspešno trdila, da je H – tik pred 5. marcem 2013 – običajno prebivala na Irskem in da torej francoska sodišča zadeve več ne morejo obravnavati“. Rad bi še enkrat opozoril, da je vprašanje, ali gre za neupravičeno zadržanje, neodvisno od vprašanja, ali so francoska sodišča „začela postopek“. Kot je bilo opisano zgoraj, to ni pomembno, ker je predmet postopkov v Franciji in na Irskem različen.
(
63
)	Glej obrazložitveno poročilo, op. cit., točka 11.
(
64
)	Prav tam.
(
65
)	To ne pomeni, da želim vzpostaviti splošno pravilo, v skladu s katerim se zakonita premestitev nikoli ne more spremeniti v neupravičeno zadržanje. Glej tudi obrazložitveno poročilo, op. cit., točka 12.