62005TO0117_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi T‑117/05 R,
Andreas Rodenbröker, stanujoč v Hövelhofu (Nemčija), in 81 drugih tožečih strank, katerih imena so navedena v prilogi k temu sklepu, ki jih zastopa H. Glatzel, odvetnik,
tožeče stranke,
proti
Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M. van Beek in B. Schima, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka,
zaradi predloga za odložitev izvršitve Odločbe Komisije 2004/813/ES z dne 7. decembra 2004 o sprejemu, v skladu z Direktivo Sveta 92/43/EGS, seznama območij, pomembnih za Skupnost, za atlantsko biogeografsko regijo (UL L 387, str. 1),
PREDSEDNIK SODIŠČA PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI
izdaja naslednji
Sklep
Razlogi za odločitev
Pravni okvir in dejansko stanje v postopku za izdajo začasne odredbe
1. Svet je 21. maja 1992 sprejel Direktivo 92/43/EGS o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL L 206, str. 7, v nadaljevanju: Direktiva).
2. Cilj Direktive je v skladu s členom 2(1) prispevati k zagotavljanju biotske raznovrstnosti z ohranjanjem naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst na ozemlju držav članic, za katere se uporablja Pogodba.
3. V členu 2(2) Direktive je natančneje določeno, da so ukrepi, sprejeti na njeni podlagi, namenjeni vzdrževanju ali obnovitvi ugodnega stanja ohranjenosti naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst v interesu Skupnosti.
4. V skladu s šesto uvodno izjavo Direktive je treba, da se zagotovi obnovitev ali vzdrževanje ugodnega stanja naravnih habitatov in vrst, pomembnih za Skupnost, določiti posebna ohranitvena območja (v nadaljevanju: POO), da se po določenem časovnem razporedu vzpostavi usklajeno evropsko ekološko omrežje.
5. V skladu s členom 3(1) Direktive to omrežje, imenovano „Natura 2000“, vključuje poleg območij POO tudi posebna območja varstva (v nadaljevanju: POV), ki so jih države članice določile na podlagi Direktive Sveta 79/409/EGS z dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prosto živečih ptic (UL L 103, str. 1).
6. V skladu s členom 1(l) Direktive je POO opredeljeno kot „območje, pomembno za Skupnost, ki ga države članice določijo z zakonskim, upravnim in/ali pogodbenim aktom in kjer se uporabljajo potrebni ohranitveni ukrepi za vzdrževanje ali obnovitev ugodnega stanja ohranjenosti naravnih habitatov in/ali populacij vrst, za katere je bilo območje določeno“.
7. V členu 4 Direktive je določen postopek v treh fazah za določitev POO. V skladu z odstavkom 1 te določbe vsaka država članica predlaga seznam območij in označi, kateri naravni habitatni tipi iz Priloge I in domorodne vrste iz Priloge II k Direktivi so prisotni na teh območjih. V treh letih od notifikacije Direktive se seznam pošlje Komisiji skupaj z informacijami o vsakem območju.
8. V skladu s členom 4(2) Direktive Komisija iz teh seznamov na podlagi meril, naštetih v Prilogi III k tej direktivi, in v soglasju z vsako državo članico izdela osnutek seznama območij, pomembnih za Skupnost. Seznam območij, ki so bila izbrana za območja, pomembna za Skupnost, sprejme Komisija skladno s postopkom iz člena 21 Direktive. V skladu s členom 4(3) se ta seznam izdela v šestih letih od notifikacije te direktive.
9. V členu 4(4) te direktive je določeno, da ko je območje, pomembno za Skupnost, sprejeto, skladno s postopkom iz odstavka 2 zadevna država članica čim prej in najkasneje v šestih letih določi to območje za POO ter določi prednostne naloge glede na pomembnost območja za ohranjanje ali obnovitev ugodnega stanja ohranjenosti naravnega habitatnega tipa iz Priloge I ali vrste iz Priloge II ter za usklajenost Nature 2000 in glede na nevarnost, da bi se ta območja razvrednotila ali uničila.
10. V členu 4(5) Direktive je natančneje določeno, da takoj, ko je območje uvrščeno na seznam območij, pomembnih za Skupnost, ki ga izdela Komisija, zanj velja člen 6(2), (3) in (4).
11. V členu 6 Direktive je določeno:
„1. Za [POO] države članice določijo potrebne ohranitvene ukrepe, ki po potrebi vključujejo ustrezne načrte upravljanja, pripravljene posebej za ta območja ali zajete v drugih razvojnih načrtih, ter ustrezne zakonske, upravne ali pogodbene ukrepe, ki ustrezajo ekološkim zahtevam naravnih habitatnih tipov iz Priloge I in vrst iz Priloge II na teh območjih.
2. Države članice storijo vse potrebno, da na [POO] preprečijo slabšanje stanja naravnih habitatov in habitatov vrst ter vznemirjanje vrst, za katere so bila območja določena, kolikor bi tako vznemirjanje lahko pomembno vplivalo na cilje te direktive.
3. Pri vsakem načrtu ali projektu, ki ni neposredno povezan z upravljanjem območja ali zanj potreben, pa bi sam ali v povezavi z drugimi načrti ali projekti lahko pomembno vplival na območje, je treba opraviti ustrezno presojo njegovih posledic glede na cilje ohranjanja tega območja. Glede na ugotovitve presoje posledic za območje in ob upoštevanju določb odstavka 4 pristojni nacionalni organi soglašajo z načrtom ali projektom šele potem, ko se prepričajo, da ne bo škodoval celovitosti zadevnega območja, in, če je primerno, ko pridobijo mnenje javnosti.
4. Če je treba kljub negativni presoji posledic za območje izvesti načrt ali projekt iz nujnih razlogov prevladujočega javnega interesa, vključno tistih socialne ali gospodarske narave, in ni drugih ustreznih rešitev, država članica izvede vse izravnalne ukrepe, potrebne za zagotovitev varstva celovite usklajenosti Nature 2000. O sprejetih izravnalnih ukrepih obvesti Komisijo.
Če je zadevno območje območje s prednostnim naravnim habitatnim tipom in/ali prednostno vrsto, se lahko upoštevajo le razlogi, povezani z zdravjem ljudi ali javno varnostjo, ali koristnimi posledicami bistvenega pomena za okolje ali drugimi, po predhodnem mnenju Komisije nujnimi razlogi prevladujočega javnega interesa.“
12. V členu 7 Direktive je določeno, da „od datuma začetka izvajanja“ Direktive obveznosti iz člena 6(2), (3) in (4) te direktive nadomestijo vse obveznosti iz prvega stavka člena 4(4) Direktive 79/409.
13. Območje DE4118401 Vogelschutzgebiet Senne mit Teutoburger Wald je območje, zaščiteno na podlagi Direktive 79/409.
14. Odločba Komisije 2004/813/ES z dne 7. decembra 2004 o sprejemu, v skladu z Direktivo Sveta 92/43/EGS, seznama območij, pomembnih za Skupnost, za atlantsko biogeografsko regijo (UL L 387, str. 1, v nadaljevanju: sporna odločba), je bila sprejeta na podlagi člena 4(2), tretji pododstavek, Direktive. Ta seznam vključuje naslednja območja:
– DE4117301 Sennebäche;
– DE4117302 Holter Wald;
– DE4118301 Senne mit Stapelager Senne.
Postopek in predlogi strank
15. Andreas Rodenbröker in 81 drugih tožečih strank, katerih imena so navedena v prilogi k temu sklepu, je na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 9. marca 2005 vložilo ničnostno tožbo zoper sporno odločbo.
16. Z ločeno vlogo, ki jo je sodno tajništvo Sodišča prve stopnje prejelo 25. marca 2005, so tožeče stranke na podlagi člena 104 Poslovnika Sodišča prve stopnje ter členov 242 ES in 243 ES vložile ta predlog za izdajo začasne odredbe.
17. Tožeče stranke so se v predlogu razdelile na šest skupin:
– Andreas Rodenbröker, Bernhard Bröckling, Johannes Bröckling, Hedwig Bröckling, Josef Flüter, Karl-Heinz Fritze, Heinz Göke, Alwine Griffiths, Dieter Johannesmeier, Reinhard Jostwerner, Meinolf Kirchhoff, Ursula Klausfehring, Gerhard Korsmeier, Raimund Korsmeier, Mike Leuschner, Jürgen Linse, Martin Steffens, Hartwig Pollmeier, Anton Rampsel, Irene Rampsel, Franz-Josef Regenhard, Johannes Relard, Karl-Heinz Relard, Hubert Rodehutscord in Heinz Schlotmann (v nadaljevanju: prebivalci Haustenbacha);
– Norbert Altemeyer, Beate Beckamnn, Gerhard Benteler, Rainer Benteler, Carl-Stefan Biermeier, Josef Biermeier, Manfred Block, Ludwig Brinkmann, Karl-Heinz Deppe, Friedhelm Dirks, Siegfried Engelns, Wilhelm Ennekens, Johannes Evers, Elke Furlkröger, Reinhard Furlmeier, Andreas Gutsche, Franz Hachmann, Heinz Meermeier, Barbera Meermeier, Heike Meuser, Ferdinand Brock, Maria Brock, Monika Plasshenrich, Heinrich Plasshenrich, Manfred Jürgenliemke, Ludwig Teichmann, Ute Teichmann, Senne Großwild Safari-Land GmbH, Renate Henning, Udo Henning, Karl-Heinz Kleinemeier, Hubert Sander in Elisabeth Kipshagen (v nadaljevanju: prebivalci Furlbacha);
– Meinolf Benteler, Richard Berens, Hans-Josef Joachim, Inge Jostameling, Rudolf Jürgenliemke, Edmund Jürgenliemke, Kunigunde Jürgenliemke, Franz-Josef Kipshagen, Heidrun Kreyer, Werner Lienen, Ulrich Wend, Monika Winter, Christiane Füchtemeier in Frank Röllke (v nadaljevanju: prebivalci Wehr-Wapelbacha);
– Gabriele Berenbrinker, Josef Delker, Josef Dresselhaus, Norbert Hunke, Heribert Rodenbecken-Schnieder in Josef Ewers (v nadaljevanju: prebivalci Rodenbacha, Rodenbacha in Wapelbacha ter Nördliche Moosheida);
– Gemeinde Hövelhof (v nadaljevanju: občina);
– Bussemas & Pollmeier GmbH & CO. KG, Reinhard Goldkuhle in Meinolf Maasjost (v nadaljevanju: prebivalci Holter Walda).
18. Tožeče stranke v tem predlogu za izdajo začasne odredbe predlagajo, naj se Komisiji odredi, da:
– prvič, do odločitve v postopku v glavni stvari odloži izvršitev sporne odločbe v delu, ki zadeva uvrstitev območij DE4117301 Sennebäche, DE4118301 Senne mit Stapelager Senne, DE4118401 Vogelschutzgebiet Senne mit Teutoburger Wald in DE4117302 Holter Wald (v nadaljevanju: sporna območja);
– drugič, Zvezno republiko Nemčijo obvesti o odložitvi izvršitve sporne odločbe v delu, ki zadeva sporna območja;
– tretjič, nosi stroške.
19. Komisija v pisnih stališčih, ki jih je v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila 13. aprila 2005, v bistvu predlaga, naj se predlog zavrne kot neutemeljen in naj se pridrži odločitev o stroških.
20. Tožeče stranke so 21. aprila 2005 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje na svojo pobudo vložile stališča o stališčih Komisije.
21. S sklepom predsednika Sodišča prve stopnje z dne 21. aprila 2005 so bila dodatna stališča tožečih strank vložena v spis, Komisija pa je bila pozvana, naj predloži nova stališča o teh stališčih do 29. aprila 2005.
22. Komisija je 27. aprila 2005 obvestila predsednika, da ne bo predložila stališč o dodatnih stališčih, ki so jih predložile tožeče stranke.
Pravo
23. Sodišče prve stopnje lahko na podlagi povezanih določb členov 242 ES in 243 ES po eni strani in člena 225(1) ES po drugi strani, če meni, da okoliščine to zahtevajo, odloži izvršitev izpodbijanega akta ali sprejme potrebne začasne odredbe.
24. V členu 104(2) Poslovnika je določeno, da je treba v predlogih za izdajo začasnih odredb navesti predmet spora, okoliščine, iz katerih izhaja nujnost, ter dejanske in pravne razloge, ki na prvi pogled ( fumus boni juris ) izkazujejo utemeljenost predlaganih začasnih odredb. Ti pogoji so kumulativni, tako da je treba predloge za izdajo začasnih odredb zavrniti, ko eden od njih ni izpolnjen (sklep predsednika Sodišča z dne 14. oktobra 1996 v zadevi SCK in FNK proti Komisiji, C‑68/96 P(R), Recueil, str. I-4971, točka 30).
25. Ob upoštevanju podatkov iz spisa sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, ocenjuje, da razpolaga z vsemi potrebnimi podatki za odločitev o tem predlogu za izdajo začasnih odredb, ne da bi bilo treba stranke predhodno ustno zaslišati.
Trditve strank
Dopustnost
26. Tožeče stranke trdijo, da njihov predlog za odložitev izvršitve izpolnjuje vse pogoje, navedene v členu 104(2) Poslovnika, in da je tožba v glavni stvari dopustna. Tožeče stranke v zvezi z zadnjo točko menijo, da sporna odločba neposredno in posamično zadeva njihove lastninske pravice do njihove lastnine ter da je ni mogoče opredeliti kot pripravljalni ukrep. Po njihovem mnenju objava sporne odločbe nasprotno izraža voljo Komisije, da tej odločbi podeli zavezujoč pravni učinek.
27. Tožeče stranke glede neposrednega zadevanja trdijo, da izvajanje zadevnih skupnostnih odločb ne dopušča nobene diskrecijske pravice. Njihov pravni učinek naj bi samodejno in izključno izhajal iz prava Skupnosti. Po mnenju tožečih strank ta samodejnost jasno izhaja iz Direktive in tudi iz nacionalnih predpisov, ki so bili sprejeti za njen prenos in se vsebinsko ne razlikujejo od predpisov Skupnosti.
28. Pravni učinki člena 4(5) Direktive in zlasti prepoved poslabšanja naravnih habitatov in habitatov vrst, določena v členu 6(2) Direktive, ter obveznost ustrezne presoje posledic vsakega načrta ali projekta na območje, naložena v členu 6(3) Direktive, naj bi se že neposredno izvajali na zemljiščih tožečih strank. Za načrte ali projekte v zvezi s temi zemljišči bi bilo treba v skladu z zadnjenavedeno določbo opraviti ustrezno presojo posledic, da se izključijo obsežne negativne posledice. Če ne bi bilo mogoče izključiti takih posledic, bi bilo treba sprejeti izravnalne ukrepe v skladu s členom 6(4) Direktive.
29. Tožeče stranke poleg tega trdijo, da člen 6 Direktive ni omejen na izvajanje prepovedi poslabšanja in obveznosti ustrezne presoje posledic na zemljišča na POO in POV, ampak zadeva tudi varstvo okolice teh območij. Zato naj bi njihova zemljišča spadala na področje uporabe Direktive.
30. Tožeče stranke v zvezi s tem navajajo primer M. Jürgenliemkeja, enega od prebivalcev Furlbacha. Ta tožeča stranka je prejela odločbo pristojnega nacionalnega organa v zvezi z dovoljenjem za gradnjo hiše na svojem zemljišču, ki je približno 85 metrov južno od spornih območij. V skladu z odločbo pristojnega nacionalnega organa naj bi bila prepovedana vsa dejanja, ki vodijo k uničenju, poškodovanju, spremembi, trajnemu vznemirjanju ali poslabšanju zaščitenega območja.
31. Nazadnje, tožeče stranke ugotavljajo, da se v besedilu člena 6 Direktive glede izvajanja te določbe ne razlikuje med stvarno pravico, kot je lastninska pravica, in pogodbeno pravico, kot je pravica, ki izhaja iz najema. Tožeče stranke poudarjajo dejstvo, da sporna odločba zadeva najemnike enako kot lastnike.
32. Tožeče stranke glede svojega posamičnega zadevanja trdijo, da izpolnjujejo ta pogoj, ker se sporna območja razlikujejo od drugih območij, vključenih v sporno odločbo, saj edina ne izpolnjujejo meril iz Direktive. Po mnenju tožečih strank to posamično zadevanje zadeva ne samo lastnike, ampak tudi najemnike, občino in prebivalce Holter Walda.
33. Komisija v odgovor trdi, da je treba ta predlog razglasiti za nedopusten, saj ne izpolnjuje pogojev, zahtevanih v členu 104(2) Poslovnika, hkrati pa ničnostna tožba zoper sporno odločbo, na kateri temelji ta predlog, očitno ni dopustna. Sporna odločba namreč razen občine neposredno ne zadeva nobene tožeče stranke. Ista odločba naj jih tudi ne bi posamično zadevala.
34. Komisija o pogojih, zahtevanih v členu 104 Poslovnika, trdi, da tožeče stranke ne dokazujejo povezave med izpodbijanim delom odločbe in svojim domnevnim zadevanjem. Komisija meni, da iz tega neobstoja povezave v predlogu za izdajo začasne odredbe ni mogoče sklepati, da imajo tožeče stranke pravni interes. Komisija sklepa, da je ta neobstoj kršitev pogojev iz člena 104 Poslovnika.
35. Komisija trdi, da tožba tožečih strank, ki se sklicujejo na pravne učinke Odločbe, glede območja DE4118401 na prvi pogled ni dopustna, ker to območje ni navedeno v Prilogi k sporni odločbi.
36. Komisija poleg tega opozarja, da iz predloga ni mogoče ugotoviti, katere prebivalce Haustenbacha sporna odločba neposredno zadeva zaradi položaja njihovih nepremičnin na območju DE4118301, ki je predmet sporne odločbe, in katere prebivalce naj bi ta odločba zadevala zaradi položaja njihovih nepremičnin na območju DE4118401, ki ni predmet sporne odločbe. Komisija v teh okoliščinah sklepa, da na prvi pogled ni mogoče ugotoviti, kateri prebivalci Haustenbacha so procesno upravičeni v postopku v glavni stvari.
37. V skladu s členom 7 Direktive naj bi se obveznosti iz člena 6(2), (3) in (4) uporabljale od datuma prenosa Direktive ali od datuma, ki ga država članica določi ali prizna ta območja po Direktivi 79/409, če je le-ta kasnejši. Po mnenju Komisije sporna odločba nima pravnega učinka na tožeče stranke. Iz tega naj bi sledilo, da razlaga tožečih strank, glede na katero je datum začetka uporabe Direktive za območje DE4118401 datum sprejetja seznama Skupnosti, ni pravilna.
38. Komisija o procesnem upravičenju tožečih strank meni, prvič, da jih, razen občine, sporna odločba očitno ne zadeva neposredno.
39. Komisija poudarja, da je treba razlikovati med vprašanjem, ali se zadevne določbe lahko uporabljajo neposredno, in vprašanjem, ali neposredno zadevajo posameznike. Določbe Direktive v povezavi s sporno odločbo naj bi namreč lahko neposredno zavezovale nacionalne organe k ukrepanju.
40. Komisija dodaja, da je pri tem odločilno merilo, ali imajo nacionalni organi diskrecijsko pravico ali ne, saj neposredno zadevanje obstaja samo, če taka pravica ne obstaja.
41. Komisija v zvezi s tem trdi, da člen 6(2) Direktive nalaga obveznost, naj se preprečita slabšanje in vznemirjanje območja. V členu 6(3) in (4) te direktive naj bi bil določen postopek dovoljenj za načrte in projekte, ki lahko vplivajo na območje. V obeh primerih naj bi šlo za obveznosti držav članic in ne posameznikov.
42. Najprej, glede člena 6(2) Direktive, države članice naj bi bile s to določbo pozvane, naj storijo vse potrebno, da na POO preprečijo slabšanje stanja naravnih habitatov in habitatov vrst ter vznemirjanje vrst, za katere so bila območja določena, kolikor bi tako vznemirjanje lahko pomembno vplivalo na cilje te direktive.
43. Po mnenju Komisije ta določba državam članicam daje vsaj diskrecijsko pravico v dveh točkah, ki zadevata, prvič, vprašanje, kdaj ima lahko vznemirjanje velike učinke, ter drugič, vprašanje ustreznih ukrepov za preprečevanje slabšanja in vznemirjanja. Komisija opozarja, da če država članica ne uporablja svoje diskrecijske pravice, ni mogoče ugotoviti, ali in v kolikšni meri lahko zadevna določba vpliva na pravni položaj tožečih strank.
44. Drugič, Komisija glede pogoja posamičnega zadevanja opozarja, da tožeče stranke ostajajo dolžne dokazati, da Direktiva posamično zadeva vsako od njih glede na njen položaj.
45. Vendar po mnenju Komisije to ni dokazano.
46. Komisija v zvezi s tem izpodbija trditev, da Direktiva zadeva najemodajalce enako kot lastnike. Komisija opozarja, da so stališča tožečih strank jedrnata in da poleg tega ne vsebujejo nobene utemeljitve o zadevanju tožečih strank, ki imajo najemno pravico. Komisija iz tega sklepa, da na prvi pogled ni mogoče ugotoviti, katere tožeče stranke akt posamično zadeva.
Nujnost
47. Tožeče stranke menijo, da bodo, če izvršitev sporne odločbe ne bo odložena, utrpele resno in nepopravljivo škodo.
48. Prvič, sporna odločba naj bi posegala v lastninske pravice tožečih strank, saj te naj ne bi mogle svobodno razpolagati s svojimi zemljišči. Tožeče stranke menijo, da ob upoštevanju sedanjega gospodarskega položaja vsak vpliv na njihovo svobodo razpolaganja, naj je neposreden zaradi prepovedi slabšanja, določene v členu 6(2) Direktive, ali zaradi omejitev razpolaganja, lahko povzroči, da kmetijska, gozdarska ali ribogojska gospodarstva ali celo lahka industrija niso več donosni ter jih je zato treba opustiti ob tveganju izginotja teh dejavnosti in izgube delovnih mest.
49. Drugič, sporna odločba naj bi posegala v pristojnosti občine pri prostorskem načrtovanju, ki naj bi bile zaščitene z nemškim ustavnim pravom.
50. Tretjič, tožeče stranke trdijo, da je odložitev izvršitve sporne odločbe potrebna z vidika poznejših postopkov, da se jim omogoči predložitev dokazov o tem, da zaščitenih živalskih in rastlinskih vrst zdaj ni na spornih območjih.
51. Komisija meni, da sta prvi trditvi tožečih strank splošni, hipotetični in nejasni ter nista podprti z dokazi.
52. Glede tretje in zadnje trditve tožečih strank pa Komisija meni, da te stranke imajo možnost predložiti zadevnega dokaza v postopku v glavni stvari in da njihova utemeljitev torej ne dokazuje zahtevane nujnosti.
Presoja sodnika, pristojnega za izdajo začasne odredbe
Uvodne ugotovitve o dopustnosti
53. Najprej je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pogoji iz člena 104(2) Poslovnika zahtevajo, da bistvene dejanske in pravne okoliščine, na katere se opira predlog, na skladen in razumljiv način izhajajo iz besedila predloga za izdajo začasne odredbe (sklepa predsednika Sodišča prve stopnje z dne 7. maja 2002 v zadevi Aden in drugi proti Svetu in Komisiji, T-306/01 R, Recueil, str. II‑2387, točka 52, in z dne 10. novembra 2004 v zadevi European Dynamics proti Komisiji, T-303/04 R, ZOdl., str. II‑889, točki 63 in 64).
54. V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, kot upravičeno poudarja Komisija, da predlog vsebuje malo podatkov, na podlagi katerih bi lahko sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, preučil, ali so predlagane odredbe na prvi pogled utemeljene. Vendar predlog kljub nejasnosti in zmedeni predstavitvi vsebuje več razlogov in trditev, da se dokaže, da so izpolnjeni pogoji o obstoju fumus boni juris
in nujnosti, ki so omogočili Komisiji, da je predložila stališča, ter omogočajo sodniku, pristojnemu za izdajo začasne odredbe, da odloči o predlogu. V teh okoliščinah predloga ni mogoče razglasiti za nedopustnega zaradi neupoštevanja zahtev iz člena 104(2) Poslovnika.
Dopustnost tožbe v postopku v glavni stvari
55. V skladu z ustaljeno sodno prakso se dopustnost tožbe pred sodiščem, pristojnim v postopku v glavni stvari, načeloma ne sme presojati v postopku za izdajo začasne odredbe, če bi to lahko vplivalo na zadevo v glavni stvari. Če se uveljavlja očitna nedopustnost tožbe, ki je povezana s predlogom za izdajo začasne odredbe, pa se kot nujno vendar lahko izkaže, da je treba ugotavljati, ali so podani določeni elementi, na podlagi katerih je na prvi pogled mogoče sklepati o dopustnosti take tožbe (sklepa predsednika Sodišča prve stopnje z dne 15. februarja 2000 v zadevi Hölzl in drugi proti Komisiji, T-1/00 R, Recueil, str. II‑251, točka 21, ter z dne 8. avgusta 2002 v zadevi VVG International in drugi proti Komisiji, T-155/02 R, Recueil, str. II‑3239, točka 18).
56. V skladu s členom 230, četrti odstavek, ES „[f]izične ali pravne osebe lahko […] sprožijo postopke zoper nanje naslovljene odločbe ali zoper odločbe, ki jih neposredno ali posamično zadevajo, čeprav so v obliki uredbe ali odločbe naslovljene na drugo osebo“. Čeprav v členu 230, četrti odstavek, ES ni izrecno obravnavana dopustnost ničnostnih tožb, ki jih posamezniki vložijo zoper direktivo, iz sodne prakse vseeno izhaja, da samo ta okoliščina ne zadostuje za razglasitev nedopustnosti takih tožb (sodba Sodišča prve stopnje z dne 17. junija 1998 v zadevi UEAPME proti Svetu, T-135/96, Recueil, str. II‑2335, točka 63, ter sklep Sodišča prve stopnje z dne 10. septembra 2002 v zadevi Japan Tobacco in JT International proti Parlamentu in Svetu, T-223/01, Recueil, str. II‑3259, točka 28).
57. Poleg tega je v skladu z ustaljeno sodno prakso akt splošen, če se uporablja za objektivno določene okoliščine ter če ima pravne učinke na kategorije oseb, ki so določene splošno in abstraktno (sodba Sodišča prve stopnje z dne 10. julija 1996 v zadevi Weber proti Komisiji, T-482/93, Recueil, str. II-609, točka 55, ter sklep Sodišča prve stopnje z dne 15. decembra 2000 v zadevi Galileo in Galileo International proti Svetu, T-113/99, Recueil, str. II‑4141, točka 45).
58. Vendar ni izključeno, da določba, ki je po naravi in področju uporabe splošna, lahko neposredno in posamično zadeva fizično ali pravno osebo (sodbi Sodišča z dne 18. maja 1994 v zadevi Codorniu proti Svetu, C-309/89, Recueil, str. I‑1853, točka 19, in z dne 22. novembra 2001 v zadevi Antillean Rice Mills proti Svetu, C‑451/98, Recueil, str. I-8949, točka 46).
59. Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da neposredno zadevanje posameznika zahteva, da ima sporni ukrep Skupnosti neposreden učinek na pravni položaj navedenega posameznika in da naslovnikom tega akta, ki so ga dolžni izvajati, ne pušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba popolnoma samodejna in temelji izključno na ureditvi Skupnosti brez uporabe drugih vmesnih predpisov (glej sodbo Sodišča z dne 5. maja 1998 v zadevi Dreyfus proti Komisiji, C‑386/96 P, Recueil, str. I-2309, točka 43, in navedeno sodno prakso ter sklep Sodišča prve stopnje z dne 15. marca 2004 v zadevi Institouto N. Avgerinopoulou in drugi proti Komisiji, T-139/02, Recueil, str. II-875, točka 62, in navedeno sodno prakso).
60. Glede posamičnega interesa je treba opozoriti, da splošni akt, kot je direktiva, lahko posamično zadeva fizične ali pravne osebe samo, kadar vpliva nanje zaradi določenih osebnih lastnosti ali dejanskega položaja, ki jih opredeljuje glede na druge subjekte in jih torej individualizira podobno kot naslovnika odločbe (sodba Sodišča z dne 16. maja 1991 v zadevi Extramet Industrie proti Svetu, C‑358/89, Recueil, str. I-2501, točka 16, zgoraj v točki 58 navedeni sodbi Codorniu proti Svetu, točka 20, in Antillean Rice Mills proti Svetu, točka 49, ter sodba Sodišča z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, C‑50/00 P, Recueil, str. I-6677, točka 36).
61. Poleg tega, če tožbo vloži več tožečih strank, je ta dopustna, če je ena od teh strank procesno upravičena. V takem primeru ni treba preizkusiti procesnega upravičenja drugih tožečih strank (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 24. marca 1993 v zadevi CIRES in drugi proti Komisiji, C-313/90, Recueil, str. I‑1125, točki 30 in 31).
62. V obravnavanem primeru je treba ločeno preučiti položaj tožečih strank, ki so prebivalci krajev Haustenbach, Furlbach, Wehr-Wapelbach, Rodenbach, Rodenbach in Wapelbach ter Nördliche Moosheide in Holter Wald (v nadaljevanju: prebivalci), in položaj občine.
63. Prvič, glede na trditve strank obstaja resen dvom glede možnosti, da sporna odločba neposredno in posamično zadeva prebivalce. V skladu s sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 59, morajo prebivalci dokazati predvsem, da jih sporna odločba zadeva neposredno. Vendar je v obravnavanem primeru iz spisa na prvi pogled razvidno, da Direktiva, na podlagi katere je bila sprejeta sporna odločba, ne daje nobene diskrecijske pravice nemškim organom, pristojnim za izvajanje nacionalne zakonodaje, ki prenaša Direktivo.
64. Drugič, za občino ni sporno, da jo sporna odločba zadeva neposredno.
65. Iz tega sledi, da bo tožba dopustna, če občina lahko dokaže, da jo sporna odločba zadeva zaradi dejanskega položaja, ki jo opredeljuje glede na druge subjekte.
66. Vendar občina ni predložila nobenega dokaza, da jo sporna odločba zadeva zaradi posebnih razlogov glede na druge tožeče stranke, tako da bi jo dovolj razlikovala, da bi se štelo, da jo posamično zadeva.
67. Glede dejstev, ki so bila o tej točki predstavljena v predlogu in se brez razlikovanja nanašajo na vse stranke, je treba ugotoviti, prvič, da dejstvo, da so sporna območja domnevno edina območja, navedena v sporni odločbi, ki ne izpolnjujejo meril iz Direktive, na prvi pogled ne zadostuje, da se za občino šteje, da jo ta odločba zadeva posamično.
68. Drugič, treba je ugotoviti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso splošni interes, ki ga pravna oseba, kot je občina, kot pristojni subjekt za gospodarska vprašanja na svojem ozemlju lahko ima za dosego ugodnega rezultata za gospodarsko blaginjo tega ozemlja, ne more zadostovati, da bi se štelo, kot da jo zadeva v smislu člena 230, četrti odstavek, ES (sodba Sodišča z dne 10. aprila 2003 v zadevi Komisija proti Nederlandse Antillen, C-142/00, Recueil, str. I‑3483, točka 69).
69. Zato glede na trditve tožečih strank v tej fazi postopka obstaja resen dvom glede možnosti, da sporna odločba občino zadeva posamično.
70. Poleg tega sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, meni, da v okoliščinah tega primera ni treba nadaljevati preizkusa, ali je ničnostna tožba na prvi pogled dopustna. Tožeče stranke namreč nikakor niso dokazale, da je nujno izdati predlagane začasne odredbe.
Nujnost
71. Treba je opozoriti, da se mora nujnost predloga za izdajo začasne odredbe presojati glede na potrebo po začasnem odločanju, da bi se izognili nastanku resne in nepopravljive škode za stranko, ki predlaga izdajo začasne odredbe (sklep predsednika Sodišča z dne 6. februarja 1986 v zadevi Deufil proti Komisiji, 310/85 R, Recueil, str. 537, točka 15, in sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 30. junija 1999 v zadevi Pfizer Animal Health proti Svetu, T‑13/99 R, Recueil, str. II‑1961, točka 134). Stranka mora dokazati, da ne more čakati na izid postopka v glavni stvari, ne da bi utrpela tovrstno škodo (sklep predsednika Sodišča z dne 8. maja 1991 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-356/90 R, Recueil, str. I‑2423, točka 23, in sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 15. novembra 2001 v zadevi Duales System Deutschland proti Komisiji, T‑151/01 R, Recueil, str. II-3295, točka 187).
72. Čeprav je res, da za ugotovitev resne in nepopravljive škode v postopku za izdajo začasne odredbe ni treba zahtevati, da se nastanek škode dokaže z absolutno gotovostjo, in da zadostuje, da jo je mogoče predvideti z zadostno stopnjo gotovosti, ostaja dejstvo, da morajo tožeče stranke dokazati dejstva, ki naj bi utemeljevala možnost take resne in nepopravljive škode, da se sodniku, pristojnemu za izdajo začasne odredbe, omogoči presoja njene verjetnosti (v tem smislu glej sklep Sodišča z dne 29. junija 1993 v zadevi Nemčija proti Svetu, C‑280/93 R, Recueil, str. I-3667, točka 34, in sklep predsednika Sodišča z dne 14. decembra 1999 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, C‑335/99 P(R), Recueil, str. I‑8705, točka 67).
73. V obravnavanem primeru je treba najprej razlikovati med domnevno škodo za prebivalce, ki po mnenju tožečih strank spadajo na področje uporabe Direktive na podlagi sporne odločbe, in domnevno škodo za občino.
74. Glede poseganja v svobodno izvajanje pravic do užitka, ki jih imajo prebivalci ali kot lastniki ali kot najemniki, gre za nejasna in hipotetična tveganja. Predlog ne vsebuje nobenega konkretnega dokaza in ne pojasnjuje, v čem obstajajo ta tveganja. Še več, zatrjevane okoliščine niso dejansko tveganje, ampak prihodnje negotovo in naključno tveganje.
75. Ker se trditev tožečih strank o domnevni škodi, ki naj bi jo sporna odločba povzročila za nekatera delovna mesta, lahko razume, kot da naj bi zatrjevano škodo utrpele druge osebe in ne tožeče stranke, je treba ugotoviti, da se tožeče stranke ne morejo uspešno sklicevati na tako škodo, ker mora biti škoda, ki naj bi utemeljevala nujnost, osebna za vlagatelja (zgoraj v točki 71 navedeni sklep Pfizer Animal Health proti Svetu, točka 136).
76. Ker se utemeljitev v zvezi s poseganjem v pravice tožečih strank, ki obsega izgubo njihovih delovnih mest, lahko obravnava, kot da je zatrjevana škoda finančna, zadošča opozoriti, da se taka škoda razen v izjemnih okoliščinah ne more šteti za nepopravljivo ali celo težko popravljivo, če je lahko predmet poznejšega finančnega nadomestila (glej zgoraj v točki 71 navedeni sklep Pfizer Animal Health proti Svetu, točka 137, in navedeno sodno prakso). V obravnavanem primeru tožeče stranke niso navedle nobenega dejstva, ki bi se ga lahko štelo za izjemno okoliščino.
77. Glede domnevnega poseganja v pristojnosti občine pri prostorskem načrtovanju so njene trditve hipotetične. Kot poudarja sama, se te trditve nanašajo na prihodnje razvojne projekte. Poleg tega predlog vsebuje samo osnovna pojasnila o teh projektih. Predlog ne vse buje nobenega konkretnega dokaza in ne pojasnjuje, zakaj naj bi bila zatrjevana škoda resna in poleg tega nepopravljiva. Take trditve ne dokazujejo obstoja tveganja dejanske škode, ampak obstoja prihodnjega negotovega in naključnega tveganja.
78. Komisija glede tretje trditve tožečih strank v zvezi z možnostjo dokazati neobstoj zaščitenih živalskih in rastlinskih vrst na spornih območjih upravičeno trdi, da ta trditev ne more dokazati možnosti resne in nepopravljive škode.
79. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da iz dejstev, ki so jih predložile tožeče stranke in so, kot je navedeno zgoraj, splošna, nejasna in hipotetična ter niso podprta z zadostnimi dokazi, ni mogoče pravno zadostno ugotoviti, da naj bi zaradi neizdaje zahtevanih začasnih odredb utrpele resno in nepopravljivo škodo.
80. Iz tega sledi, da tožeče stranke niso dokazale, da je pogoj nujnosti izpolnjen. Zato je treba zavrniti predlog za izdajo začasne odredbe, ne da bi bilo treba preučiti, ali so izpolnjeni drugi pogoji za izdajo začasnih odredb.
Izrek
Iz teh razlogov je
PREDSEDNIK SODIŠČA PRVE STOPNJE
sklenil:
1) Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.
2) Odločitev o stroških se pridrži.
V Luxembourgu, 5. julija 2005.