62018CC0215
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEJA,
predstavljeni 7. novembra 2019 (
1
)
Zadeva C‑215/18
Libuše Králová
proti
Primera Air Scandinavia
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Obvodní soud pro Prahu 8 (okrožno sodišče v Pragi 8, Češka republika))
„Predhodno odločanje – Sodna pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 5, točka 1 – Pristojnost v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji – Oddelek 4 poglavja II – Pristojnost za potrošniške pogodbe – Področje uporabe – Uredba (ES) št. 261/2004 – Člena 6 in 7 – Letalski prevoz – Odškodnina in pomoč potnikom – Velika zamuda leta – Pogodba o prevozu skupaj z nastanitvijo, ki jo skleneta potnik in organizator potovanj – Odškodninska tožba proti letalskemu prevozniku, ki ni stranka te pogodbe – Paketno potovanje – Direktiva 90/314/EGS“
I. Uvod
1.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Obvodní soud pro Prahu 8 (okrožno sodišče v Pragi 8, Češka republika), spada v okvir odškodninske tožbe, ki jo je na podlagi Uredbe (ES) št. 261/2004 (
2
) vložila potnica s stalnim prebivališčem na območju pristojnosti navedenega sodišča proti letalski družbi s sedežem na Danskem zaradi velike zamude leta, ki ga je opravila ta družba, vendar ga je potnici skupaj z nastanitvijo prodala češka potovalna agencija.
2.
Sodišče mora na prvem mestu odgovoriti na vprašanje, ali tak sodni postopek spada na področje uporabe pravil o pristojnosti, ki se uporabljajo v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji, določenih v členu 5, točka 1, Uredbe (ES) št. 44/2001 (
3
), čeprav tožeča stranka ni sklenila pogodbe s toženo stranko in je bil zadevni let del paketa storitev, kupljenih pri tretji osebi. Zaradi razlogov, navedenih v teh sklepnih predlogih, menim, da je treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno.
3.
Na drugem mestu predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba določbe oddelka 4 poglavja II Uredbe št. 44/2001, ki vključuje člene od 15 do 17 navedene uredbe, razlagati tako, da pravila o pristojnosti, ki se uporabljajo za potrošniške pogodbe, iz navedenega oddelka veljajo za tožbo, kakršna se obravnava v postopku v glavni stvari. Menim, da je treba na to vprašanje odgovoriti nikalno.
4.
Na tretjem mestu bo moralo Sodišče odločiti, ali se lahko v primeru velike zamude leta potnik, ki je ta let kupil pri potovalni agenciji v okviru turističnega paketa v smislu Direktive 90/314/EGS (
4
), sklicuje na pravice na podlagi členov 6 in 7 Uredbe št. 261/2004 v razmerju do dejanskega letalskega prevoznika. Menim, da je treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno.
II. Pravni okvir
A.
Uredba št. 44/2001
5.
V oddelku 2 poglavja II Uredbe št. 44/2001, naslovljenem „Posebna pristojnost“, člen 5, točka 1, določa:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
1.
(a)
v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;
(b)
za namene te določbe in razen, če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:
–
v primeru prodaje blaga […],
–
v primeru opravljanja storitev kraj v državi članici, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene;
(c)
če se ne uporabi točka (b), potem se uporabi točka (a)“.
6.
V oddelku 4 poglavja II Uredbe št. 44/2001, naslovljenem „Pristojnost za potrošniške pogodbe“, člen 15 določa:
„1.   V zadevah v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, se pristojnost določi v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člen 4 in v peto točko člena 5:
(a)
če gre za pogodbo o prodaji blaga na obroke;
(b)
če gre za pogodbo o posojilu z obročnim odplačevanjem ali za kakršno koli drugo obliko posojila za financiranje prodaje blaga, ali
(c)
v vseh drugih primerih, če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo članico ali v več držav, vključno s to državo članico, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti.
[…]
3.   Ta oddelek se ne uporablja za pogodbe o prevozu, razen za pogodbe, po katerih cena vključuje kombinacijo prevoza in namestitve.“
7.
V navedenem oddelku 4 člen 16(1) določa, da „[lahko potrošnik] sproži postopek zoper drugo pogodbeno stranko bodisi pred sodišči v državi članici, v kateri ima ta stranka stalno prebivališče, ali pred sodišči kraja, kjer ima potrošnik stalno prebivališče“.
8.
Na koncu istega oddelka 4 člen 17 določa pogoje, pod katerimi je mogoče odstopanje od določb navedenega oddelka po dogovoru o izbiri sodišča, sklenjenem s potrošnikom.
9.
Uredba št. 44/2001 se v obravnavanem primeru uporablja ratione temporis, čeprav je bila razveljavljena z Uredbo (EU) št. 1215/2012 (
5
), ker se ta zadnji instrument v skladu z njegovim členom 66(1) uporablja samo za sodne postopke, ki so bili začeti na dan 10. januarja 2015 ali po tem, postopek v glavnih stvari pa je bil začet pred tem datumom. (
6
)
10.
Poleg tega se Uredba št. 44/2001 v obravnavanem primeru uporablja ratione loci, pri čemer je treba pojasniti, da njene določbe prvotno Kraljevine Danske niso zavezovale, vendar se uporabljajo za odnose med Unijo in navedeno državo članico od 1. julija 2007 v skladu s sporazumom, sklenjenim za ta namen. (
7
)
B.
Uredba št. 261/2004
11.
Člen 1(1)(c) Uredbe št. 261/2004 določa, da ta uredba „pod določenimi pogoji, opredeljenimi v nadaljnjem besedilu, uvaja minimalne pravice potnikov [med drugim] ob […] zamudi njihovega leta“.
12.
V členu 2(b) navedene uredbe je pojem „dejanski letalski prevoznik“ v smislu te uredbe opredeljen tako, da pomeni „letalskega prevoznika, ki opravi ali namerava opraviti let na podlagi pogodbe s potnikom ali v imenu druge, pravne ali fizične osebe, ki ima s tem potnikom sklenjeno pogodbo“.
13.
Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavkih 5 in 6 določa:
„5.   Ta uredba se uporablja za vse [dejanske] letalske prevoznike, ki opravljajo prevoze potnikov, zajetih v odstavkih 1 in 2. Kadar obveznosti iz te uredbe izvaja dejanski letalski prevoznik, ki ni sklenil pogodbe s potnikom, se šteje, da jih opravlja v imenu osebe, ki je sklenila pogodbo s tem potnikom.
6.   Ta uredba ne vpliva na pravice potnikov iz Direktive [90/314]. Ta uredba se ne uporablja v primerih, ko je paketno potovanje odpovedano zaradi drugih razlogov in ne zaradi odpovedi leta.“
14.
V zvezi z omembo Direktive 90/314 v zadnji določbi je treba pojasniti, da je bila navedena direktiva 1. julija 2018 razveljavljena z Direktivo (EU) 2015/2302 (
8
) v skladu z njenim členom 29. Vendar se v obravnavanem primeru zaradi datuma dejanskega stanja spora o glavni stvari uporablja prvonavedena direktiva.
15.
Člena 6 in 7 Uredbe št. 261/2004 določata pravico do pomoči, ki jo zagotovi dejanski letalski prevoznik v primeru velike zamude leta, oziroma pravico do pavšalne odškodnine pod pogoji, določenimi v teh členih.
III. Spor o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
16.
Libuše Králová s stalnim prebivališčem v Pragi (Češka republika) je z družbo FIRO-tour a.s., potovalno agencijo s sedežem v Češki republiki, sklenila pogodbo, ki je vključevala zagotovitev leta med Prago in Keflavikom (Islandija), ki bi moral biti opravljen 25. aprila 2013 ob 12.40, in nastanitev. Letalski prevoz je opravila družba Primera Air Scandinavia s sedežem na Danskem. Ta let je imel štiriurno zamudo glede na predvideno uro odhoda.
17.
L. Králová je 24. julija 2013 od družbe Primera Air Scandinavia zahtevala povrnitev škode, ki jo je imela zaradi zamude leta. Letalski prevoznik je temu nasprotoval, pri čemer je trdil, da so bile za zamudo krive nepredvidljive izredne okoliščine.
18.
L. Králová je 10. oktobra 2013 vložila tožbo na Obvodní soud pro Prahu 8 (okrožno sodišče v Pragi 8) in mu predlagala, naj razsodi, da ji mora družba Primera Air Scandinavia plačati pavšalno odškodnino v višini 400 EUR. V podporo svojim trditvam se je v zvezi s sodno pristojnostjo sklicevala na člen 16(1) Uredbe št. 44/2001 ter v zvezi s temeljem na člen 6(1) in člen 7 Uredbe št. 261/2004, kot ju je Sodišče razložilo v sodbi Sturgeon in drugi. (
9
)
19.
Navedeno sodišče se je s sklepom z dne 1. aprila 2014 izreklo za nepristojno, med drugim zato, ker je imela družba Primera Air Scandinavia sedež na ozemlju Kraljevine Danske, za katero naj se Uredba št. 44/2001 ne bi uporabljala, in ker naj poleg tega določbe tega instrumenta ne bi mogle pomeniti podlage za mednarodno pristojnost čeških sodišč, saj se zdi, da stranki v postopku nista bili povezani s pogodbenim razmerjem niti s pogodbo, ki združuje potovanje in nastanitev v skladu s členom 15(3) navedene uredbe.
20.
Městský soud v Praze (mestno sodišče v Pragi, Češka republika) je s sklepom z dne 4. avgusta 2014 zavrnilo pritožbo L. Králove, pri čemer je razsodilo, da je treba v obravnavanem primeru Uredbo št. 44/2001 uporabljati, kot da je zavezujoča za Kraljevino Dansko od 1. julija 2007, (
10
) vendar na njeni podlagi ni mogoče utemeljitvi pristojnosti čeških sodišč.
21.
Nejvyšší soud (vrhovno sodišče, Češka republika), na katerem je L. Králová vložila kasacijsko pritožbo, je 15. septembra 2015 razveljavilo sklepa, izrečena na prvi stopnji in v pritožbenem postopku, ter zadevo vrnilo v presojo Obvodní soud pro Prahu 8 (okrožno sodišče v Pragi 8), pri čemer ga je posebej pozvalo, naj odloči, ali je lahko družba Primera Air Scandinavia tožena na čeških sodiščih na podlagi člena 5, točka 1, ter členov 15 in 16 Uredbe št. 44/2001, pri čemer naj po potrebi na Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe. (
11
)
22.
V teh okoliščinah je Obvodní soud pro Prahu 8 (okrožno sodišče v Pragi 8) z odločbo z dne 25. januarja 2018, ki je prispela v sodno tajništvo Sodišča 26. marca 2018, prekinilo odločanje in Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje:
„1.
Ali je med tožečo stranko [v postopku v glavni stvari] in toženo stranko [v postopku v glavni stvari] obstajalo pogodbeno razmerje v smislu člena 5, točka 1, [Uredbe št. 44/2001], čeprav nista sklenili nobene pogodbe in je bil let del paketa storitev, ki so bile opravljene na podlagi pogodbe med tožečo stranko in tretjo osebo (potovalno agencijo)?
2.
Ali je razmerje mogoče opredeliti kot potrošniško razmerje v skladu z oddelkom 4 [poglavja II], [ki vključuje člene] od 15 do 17 [Uredbe št. 44/2001]?
3.
Ali ima tožena stranka [v postopku v glavni stvari] pasivno legitimacijo v tožbi, s katero se uveljavljajo zahtevki, ki izhajajo iz [Uredbe št. 261/2004]?“
23.
Češka republika in Evropska komisija sta Sodišču predložili pisna stališča. Obravnave ni bilo.
IV. Analiza
24.
Predložitveno sodišče se v bistvu sprašuje, ali je treba v okoliščinah, kot so tiste v sporu o glavni stvari, in sicer kadar se odškodninska tožba, ki jo vloži potnik na podlagi Uredbe št. 261/2004, (
12
) nanaša na let, ki je bil dogovorjen kot del paketa storitev, ki ga je prodala tretja oseba, uporabiti pravilo o pristojnosti, ki temelji na kraju izpolnitve zadevne obveznosti in je določeno v členu 5, točka 1(b), Uredbe št. 44/2001 (A), ali pravilo, ki je ugodno za potrošnika in je določeno v členu 16(1) navedene uredbe (B). (
13
) Poleg tega se navedeno sodišče – če bi njegova mednarodna pristojnost dejansko lahko temeljila na eni od teh določb – sprašuje o možnosti, da bi tak potnik za uveljavljanje pravic, ki izhajajo iz Uredbe št. 261/2004, tožil dejanskega letalskega prevoznika, ki je bil odgovoren za izpolnitev teh pravic, (
14
) čeprav je sporni let prodala potovalna agencija v okviru paketa v smislu Direktive 90/314 (
15
) (C). (
16
)
A.
Uporaba pravil o pristojnosti iz člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001 (prvo vprašanje)
25.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem Sodišče v bistvu poziva, naj razloži člen 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001, da bi ugotovilo, ali se pravila o posebni pristojnosti „v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji“ iz navedene določbe (
17
) uporabljajo za odškodninsko tožbo, kot je obravnavana v postopku v glavni stvari in ki jo je na podlagi Uredbe št. 261/2004 vložila potnica proti dejanskemu letalskemu prevozniku (
18
), čeprav med to tožečo stranko in toženo stranko ni bila sklenjena nobena pogodba ter čeprav je bil zadevni let del paketa storitev, zagotovljenih na podlagi pogodbe, ki sta jo sklenili tožeča stranka in potovalna agencija.
26.
Češka vlada in Komisija se strinjata, naj se na to vprašanje predlaga pritrdilni odgovor, kar menim tudi sam, in sicer iz razlogov, navedenih v nadaljevanju.
27.
V zvezi s tem naj spomnim, da člen 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 določa, da je lahko „v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji“ oseba s stalnim prebivališčem v državi članici tožena v drugi državi članici „pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti“. V skladu s členom 5, točka 1(b), druga alinea, je v zvezi z „opravljanjem storitev“ kraj izpolnitve zadevne obveznosti opredeljen, če ni dogovorjeno drugače, kot „kraj v državi članici, v katerem so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene“. V skladu s členom 5, točka 1(c), se privzeta navezna okoliščina, določena v navedenem členu 5, točka 1(a), uporablja, kadar zadevno pogodbeno razmerje ne pomeni „opravljanja storitev“ v smislu navedenega člena 5, točka 1(b). (
19
)
28.
V obravnavanem primeru iz obrazložitve odločbe predložitvenega sodišča izhaja, da se to, natančneje, sprašuje o tem, ali lahko njegova pristojnost za odločanje o sporu o glavni stvari izhaja iz posebne navezne okoliščine iz člena 5, točka 1(b), druga alinea, Uredbe št. 44/2001, ki je merilo, za katero je že bilo razglašeno, da se uporablja v primeru odškodninskega zahtevka, ki ga vloži potnik proti letalski družbi na podlagi pogodbe, sklenjene med njima, in hkrati Uredbe št. 261/2004. (
20
) Sodišče mora tu odločiti, ali ta pristop velja tudi v okoliščinah, kakršne so obravnavane, ko sopogodbenik zadevne potnice ni bil dejanski letalski prevoznik, temveč potovalna agencija, ki ji je prodala sporni let skupaj z nastanitvijo.
29.
Tako kot češka vlada in Komisija naj poudarim, da se je Sodišče v združenih zadevah, v katerih je bila izrečena sodba flightright in drugi (
21
), že izreklo o položaju, ki je primerljiv s položajem, obravnavanim v tej zadevi. Tudi v njih je šlo za odškodninske tožbe na podlagi Uredbe št. 261/2004 zaradi velike zamude letov, ki jih je opravil dejanski letalski prevoznik, ki ni sklenil pogodbe z zadevnimi potniki, ker so ti kupili letalske vozovnice pri drugih letalskih družbah, preden so vložili tožbo proti prevozniku, ki je opravil prvi del povezovalnega leta, pri katerem je prišlo do sporne zamude. (
22
)
30.
Sodišče je v teh okoliščinah po eni strani razsodilo, da pojem „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 vključuje odškodninske tožbe zaradi velike zamude povezovalnega leta, ki jih potniki vložijo na podlagi Uredbe št. 261/2004 proti dejanskemu letalskemu prevozniku, ki ni njihov sopogodbenik, ob upoštevanju spodaj navedenih razlogov. (
23
)
31.
Sodišče je najprej opozorilo, da se pojem „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ ne bi smel razlagati s sklicevanjem na nacionalno pravo, temveč avtonomno, in da v okvir tega pojma spadajo vse obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe, na neizvrševanje katere se tožeča stranka sklicuje v utemeljitev svoje tožbe. Nato je potrdilo, da v skladu s pravilom o pristojnosti iz navedenega člena 5, točka 1(a), ni potrebna sklenitev pogodbe med strankama v postopku, temveč se s tem pravilom predpostavlja, da vseeno obstaja pravna obveznost, ki jo je ena oseba prostovoljno prevzela od druge osebe in na kateri temelji zahtevek tožeče stranke, tako da pravilo o pristojnosti temelji na predmetu tožbe, in ne na identiteti strank. (
24
) Nazadnje, poudarilo je, da je treba za dejanskega letalskega prevoznika, kot je prevoznik iz člena 3(5), drugi stavek, Uredbe št. 261/2004 – in sicer prevoznik, ki ni sklenil pogodbe z zadevnim potnikom, vendar izpolnjuje obveznosti, ki izhajajo iz navedenega instrumenta, in se zanj torej šteje, da deluje v imenu osebe, ki je sklenila prevozno pogodbo s tem potnikom – šteti, da izpolnjuje obveznosti, ki jih je prostovoljno prevzel od sopogodbenika potnika in ki izhajajo iz pogodbe o letalskem prevozu, sklenjene z zadnjenavedenim.
32.
Po drugi strani je Sodišče v isti sodbi flightright in drugi navedlo razlago člena 5, točka 1(b), druga alinea, Uredbe št. 44/2001 v zvezi z določitvijo kraja izvedbe storitev letalskega prevoza v primeru, kakršen je bil obravnavan v sporih o glavni stvari, in sicer zamude povezovalnega leta, ki sta ga opravili letalski družbi, od katerih ena ni sopogodbenica zadevnih potnikov. (
25
) V zvezi s tem je poudarilo splošne ugotovitve, ki se mi zdijo upoštevne tudi v obravnavanem primeru.
33.
Tako je Sodišče opozorilo na pomen dovolj tesne povezave med sodiščem in dejanskimi elementi spora pri vsakem sporu na podlagi člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001, pri čemer se ta povezava zahteva pri vseh pravilih o posebni pristojnosti iz navedene določbe, tak cilj bližine pa potrjuje uvodna izjava 12 navedene uredbe (
26
). Preverilo je tudi, da uporabljena razlaga ustreza načelu predvidljivosti iz uvodne izjave 11 navedene uredbe, ki ga morajo ta pravila o pristojnosti zagotavljati, da lahko tožeča in tožena stranka preprosto določita pristojno sodišče. Poleg tega je poudarilo, da se v okviru gospodarskih sporazumov, ki so prostovoljno sklenjeni med letalskimi prevozniki, kot so tisti iz postopka v glavni stvari, šteje, da dejanski letalski prevoznik, ki ni sklenil pogodbe s potnikom, deluje v imenu letalskega prevoznika, ki je sopogodbenik zadevnega potnika.
34.
Menim, da je mogoče ugotovitve in razlage, ki so bile tako uporabljene, prenesti mutatis mutandis na obravnavano zadevo, (
27
) tako da tožba, kot je tista, ki jo je vložila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, spada na področje člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001.
35.
V zadevi, v kateri je bila izrečena sodba flightright in drugi, odškodninska tožba zaradi velike zamude leta tako kot v obravnavanem primeru temelji na obveznostih, ki izhajajo iz začetne pogodbe, ki jo je sklenil zadevni potnik in na nepravilno izpolnitev katere se ta sklicuje v podporo svojemu zahtevku. Tudi tu je tožena stranka dejanski letalski prevoznik, ki ni oseba, ki je sklenila sporno pogodbo s tem potnikom, v obravnavanem primeru potovalna agencija, temveč je od te osebe prostovoljno prevzela obveznost, da opravi let, in je torej v njenem imenu prevzela obveznosti, ki izhajajo iz Uredbe št. 261/2004 (
28
) – obveznosti, na katerih temelji navedena tožba. Menim, da s tega vidika ni pomembno, da je bil sporni let prodan skupaj z nastanitvijo oziroma vključen v „potovalni paket“ v smislu Direktive 90/314, (
29
) ker ta okoliščina nikakor ne spremeni ne pogodbene narave pravnih obveznosti, na katere se sklicuje tožeča stranka, ne predmeta njene tožbe. Zato po mojem mnenju tožba, kakršna se obravnava v postopku v glavni stvari, vsekakor spada v okvir pojma „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001. (
30
)
36.
Natančneje, tovrstna tožba po mojem mnenju spada v okvir navezne okoliščine, ki se uporablja za opravljanje storitev, iz navedenega člena 5, točka 1(b), druga alinea, in sicer kraja izvedbe zadevne storitve letalskega prevoza. Glede na sodno prakso Sodišča, ki se nanaša na navedeno določbo v okviru odškodninskih zahtevkov, ki jih vložijo potniki na podlagi Uredbe št. 261/2004, (
31
) menim, da je za odločanje o tožbi, kakršna se obravnava v postopku v glavni stvari, pristojno sodišče, na območju pristojnosti katerega je kraj izpolnitve leta z zamudo, za katera se po izbiri tožeče stranke šteje, da je kraj odhoda ali prihoda letala, določen v pogodbi, sklenjeni med zadevnim potnikom in potovalno agencijo, (
32
) pri čemer je treba ugotoviti, da prvi ali drugi kraj v praksi pogosto sovpada s krajem stalnega prebivališča potnika.
37.
Tako kot je Sodišče poudarilo v sodbi flightright in drugi, menim, da čeprav dejanski letalski prevoznik ni potnikov sopogodbenik, tu predlagana razlaga upošteva cilja predvidljivosti in bližine, na katera se nanašajo vsa pravila o posebni pristojnosti iz člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001, ker je ta prevoznik sprejel, da bo izpolnil obveznosti, ki izhajajo iz Uredbe št. 261/2004, v imenu navedenega sopogodbenika. Ker je torej v obravnavanem primeru letalski prevoznik s sedežem na Danskem prostovoljno prevzel izvedbo leta, ki ga je prodala češka potovalna agencija, ni mogel spregledati ne kraja odhoda (v Češki republiki) ne kraja prihoda (na Islandiji) letala in je torej moral razumno pričakovati, tako kot zadevna potnica, da bo morebitni spor začet na češkem sodišču, ki je poleg tega geografsko ustrezno za odločanje o njem.
38.
Zato je po mojem mnenju na prvo vprašanje za predhodno odločanje ustrezno odgovoriti, da je treba člen 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da se uporablja za odškodninsko tožbo, ki jo vloži potnik proti dejanskemu letalskemu prevozniku, tudi če ti stranki med seboj nista sklenili pogodbe in je bil ta let del paketa storitev, zagotovljenih na podlagi pogodbe, ki sta jo sklenili tožeča stranka in tretja oseba.
B.
Uporaba pravil o pristojnosti iz oddelka 4 poglavja II Uredbe št. 44/2001 (drugo vprašanje)
39.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem Sodišče v bistvu sprašuje, ali pravno razmerje med potnikom in dejanskim letalskim prevoznikom v okoliščinah, kot so tiste v obravnavanem primeru, spada na področje uporabe oddelka 4 poglavja II Uredbe št. 44/2001, v katerem so zajeti členi od 15 do 17 te uredbe, ki določajo pravila o posebni pristojnosti „za potrošniške pogodbe“.
40.
Češka vlada predlaga, naj se na postavljeno vprašanje odgovori, da se razmerje iz postopka v glavni stvari ne more šteti za potrošniško pogodbo v smislu člena 15(1) Uredbe št. 44/2001. Nasprotno Komisija meni, da bi se morale določbe oddelka 4 poglavja II te uredbe v teh okoliščinah uporabljati. Sam nasprotno menim, da za tožbo, kakršna se obravnava v postopku, ki poteka na predložitvenem sodišču, ne veljajo pravila o pristojnosti iz navedenega oddelka 4.
41.
Najprej poudarjam, da se predložitveno sodišče sprašuje posebej o tem, ali lahko njegova pristojnost za odločanje o sporu o glavni stvari temelji na členu 16(1) navedene uredbe, ki potrošniku omogoča, da drugo pogodbeno stranko toži na sodišču v kraju svojega stalnega prebivališča ali na sodiščih države članice, na ozemlju katere je stalno prebivališče tožene stranke.
42.
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je za pristojnost sodišča na podlagi stalnega prebivališča potrošnika, kot jo določa člen 16(1) Uredbe št. 44/2001, potrebno, da so izpolnjeni trije pogoji iz člena 15(1) te uredbe. Ti kumulativni pogoji so, prvič, da je pogodbena stranka potrošnik, ki ravna z namenom, za katerega se šteje, da je zunaj njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, drugič, da je bila pogodba med takim potrošnikom in subjektom, ki dejavnost opravlja poklicno ali pridobitno, dejansko sklenjena, in tretjič, da ta pogodba spada v eno od kategorij iz točk od (a) do (c) navedenega člena 15(1). (
33
)
43.
V obravnavanem primeru se pomisleki predložitvenega sodišča ne nanašajo neposredno na te tri pogoje, za katere se ne zdi sporno, da so v tem primeru izpolnjeni, vsaj kar zadeva pogodbo, ki je bila sklenjena med tožečo stranko v postopku v glavni stvari in potovalno agencijo. (
34
) Kljub temu se navedeno sodišče spopada z negotovostjo, ki izhaja iz tega, da subjekt, ki dejavnost opravlja poklicno ali pridobitno, tožen v postopku v glavni stvari, ni tisti, s katerim je zadevna potrošnica sklenila pogodbo, iz katere izhajajo pravne obveznosti, ki so predmet navedenega postopka.
44.
Dalje, naj spomnim, da se v skladu s členom 15(3) Uredbe št. 44/2001 oddelek 4 poglavja II navedene uredbe ne uporablja za pogodbe o prevozu, razen za „pogodbe, po katerih cena vključuje kombinacijo prevoza in namestitve“, pri čemer je treba ta izraz razlagati glede na pojem „paketno potovanje“ v smislu Direktive 90/314. (
35
) Zato se letalski potnik, ki je kupil le letalsko vozovnico, ne more sklicevati na pravila o posebni pristojnosti v zvezi s potrošniškimi pogodbami iz navedenega oddelka 4, v nasprotju s potnikom, ki je letalsko vozovnico kupil v okviru potovalnega paketa. (
36
)
45.
V obravnavanem primeru je bil let z zamudo, zaradi katerega je zadevna potnica vložila odškodninsko tožbo, kupljen skupaj z nastanitvijo, tako da je jasno, da bi se določbe navedenega oddelka 4 uporabljale, če bi bila tožba usmerjena proti potovalni agenciji, ki je prodala letalsko vozovnico za ta let. Nasprotno pa ni očitno, da bi moralo biti tako tudi v primeru tožbe, ki je, tako kot v zadevi v glavni stvari, vložena le proti tretji osebi, ki je dejanski letalski prevoznik.
46.
V tem okviru se predložitveno sodišče po mojem mnenju v bistvu sprašuje, ali bi bilo mogoče sodno pristojnost, ki bi lahko izhajala iz pogodbe o paketnem potovanju, ki sta jo sklenila potrošnik in potovalna agencija, če bi bila ta tožena oseba, razširiti na dejanskega zračnega prevoznika, (
37
) tako da bi bil lahko ta, tako kot agencija, od katere je prevzel obveznost izvedbe spornega leta, tožen na sodišču v kraju, kjer ima potrošnik stalno prebivališče. (
38
)
47.
Komisija je naklonjena takemu razširjenemu pristopu, ki ga v postopku v glavni stvari podpira tudi L. Králová. Po mnenju Komisije bi se morala izjema, določena v členu 15(3), in fine, Uredbe št. 44/2001 in torej v oddelku 4 poglavja II, uporabljati v zadevi v glavni stvari, ker so obveznosti, ki na eni strani obstajajo med potrošnikom in potovalno agencijo na podlagi njune pogodbe, ki združuje prevoz in nastanitev, ter na drugi strani med to agencijo in letalskim prevoznikom na podlagi njune poslovne pogodbe, neločljivo povezane, čeprav se te obveznosti nanašajo na različne sopogodbenike. S tem stališčem se ne strinjam zaradi naslednjih ugotovitev.
48.
Na prvem mestu glede na besedilo vseh določb iz oddelka 4 poglavja II Uredbe št. 44/2001, naslovljenega „Pristojnost za potrošniške pogodbe“, menim – tako kot češka vlada – da je mogoče trditi nasprotno od tega, kar zagovarja Komisija. V teh določbah so namreč uporabljeni izrazi „pogodbami, ki jih sklene […] potrošnik“, „potrošnik sklene pogodbo s stranko“, „druga pogodbena stranka“ pogodbe, ki jo je sklenil potrošnik, ali dogovor, ki je sklenjen „med potrošnikom in drugo pogodbeno stranko“, (
39
) zaradi katerih menim, da za uporabo pravil o pristojnosti iz navedenega oddelka ni odločilna le dejanska sklenitev potrošniške pogodbe, (
40
) temveč tudi identiteta strank v postopku, (
41
) kar je nasprotno od tistega, kar velja za člen 5, točka 1, navedene uredbe, kar zadeva posebno pristojnost „v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji“. (
42
) Podobno je Sodišče že razsodilo, da se „[p]ravila o pristojnosti, ki so za področje potrošniških pogodb določena v členu 16(1) [Uredbe št. 44/2001], v skladu z besedilom tega člena uporabljajo zgolj za postopek, ki ga potrošnik sproži zoper drugo pogodbeno stranko, kar nujno pomeni, da je potrošnik z zadevnim subjektom, ki dejavnost opravlja poklicno, sklenil pogodbo“. (
43
)
49.
V okoliščinah, kot so tiste v postopku v glavni stvari, se za uporabo oddelka 4 poglavja II Uredbe št. 44/2001 ne bi smelo šteti, da je tožena stranka – in sicer dejanski letalski prevoznik – subjekt, ki dejavnost opravlja poklicno, s katerim je potrošnik sklenil zadevno pogodbo. Češka vlada – po mojem mnenju upravičeno – poudarja, da čeprav je treba šteti, da tožba, ki jo potnik vloži proti prevozniku v takih okoliščinah, spada med „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu člena 5, točka 1, navedene uredbe, (
44
) to samo po sebi nikakor ne pomeni, da med tema strankama obstaja pogodbeno razmerje v smislu oddelka 4 poglavja II navedene uredbe. To razločevanje je posledica tega, da se področje uporabe in pogoji izvajanja pravil o pristojnosti iz navedenega člena 5, točka 1, razlikujejo od področja uporabe in pogojev pravil o pristojnosti iz navedenega oddelka 4, saj ta druga pomenijo odstopanje od prvih. (
45
)
50.
Na drugem mestu ugotavljam, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari kljub temu na predložitvenem sodišču trdila, da je Sodišče v sodbi Maletic pojem „druga pogodbena stranka“ iz člena 16(1) Uredbe št. 44/2001 razložilo tako, da „v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, označuje tudi pogodbeno stranko subjekta, s katerim je potrošnik sklenil to pogodbo in ki ima sedež na ozemlju države članice stalnega prebivališča tega potrošnika“. (
46
) Tudi Komisija se sklicuje na to sodbo v podporo razlagi, ki jo predlaga v obravnavani zadevi, vendar po mojem mnenju napačno.
51.
Tako kot predložitveno sodišče in češka vlada poudarjam, da so bile okoliščine zadeve, v kateri je bila izrečena sodba Maletic, v številnih pogledih drugačne od tistih iz obravnavane zadeve. (
47
) V poznejši sodbi (
48
) je Sodišče poudarilo, da razlaga iz sodbe Maletic „temelji na posebnih okoliščinah, v katerih je bil potrošnik najprej v nerazdružljivem pogodbenem razmerju z dvema sopogodbenikoma“, (
49
) in upošteva, da „bi bila posledica izključitve sopogodbenika s sedežem v državi članici prebivališča potrošnika s področja uporabe navedenega člena 16 ta, da bi bilo sodišče, ki odloča o tožbi za ugotovitev solidarne odgovornosti dveh pogodbenikov, pristojno le v zvezi s subjektom s sedežem v drugi državi članici“. (
50
) Sodišče je dodalo, da „[t]aka razlaga ne more veljati v okoliščinah iz postopka v glavni stvari, v katerih pogodba z zadevnim subjektom, ki dejavnost opravlja poklicno, sploh ni bila sklenjena“. (
51
)
52.
Ta negativna ugotovitev po mojem mnenju velja tudi v tej zadevi, ker po eni strani zadevna potrošnica ni bila od začetka neločljivo pogodbeno povezana z dvema sopogodbenikoma, temveč je sklenila pogodbo le s potovalno agencijo, in po drugi strani namen tožbe v glavni stvari ni ugotovitev solidarne odgovornosti takih sopogodbenikov, temveč le ugotovitev odgovornosti subjekta, ki dejavnost opravlja poklicno, ki s to potrošnico ni sklenil pogodbe in ima poleg tega sedež v drugi državi članici kot ona stalno prebivališče.
53.
Na tretjem mestu poudarjam, da razlaga, ki jo predlagam, ni v nasprotju s cilji Uredbe št. 44/2001, na katere se sklicuje Komisija.
54.
Kar zadeva tveganje sočasnih postopkov in torej nezdružljivih odločb, (
52
) katerih preprečevanje je splošni cilj Uredbe št. 44/2001, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 15 in kot Sodišče opozarja med drugim v sodbi Maletic, se bom omejil na ugotovitev, da tako tveganje ne obstaja v primeru tožbe, kakršna se obravnava v postopku v glavni stvari, in da njegovo preprečevanje nikakor ni bistveni namen oddelka 4 poglavja II navedene uredbe.
55.
Kar zadeva varstvo potrošnikov, zagotavljanje katerega je konkreten cilj oddelka 4 poglavja II Uredbe št. 44/2001, ki določa pravila o pristojnosti, ugodna za interese te najšibkejše stranke, kot je navedeno v uvodni izjavi 13 navedene uredbe (
53
), ugotavljam, da se Komisija izrecno sklicuje na ta namen v podporo svoji trditvi, ki jo zagovarja, (
54
) vendar po mojem mnenju napačno.
56.
Sodišče je namreč že večkrat opozorilo, da je treba določbe iz navedenega oddelka 4 razlagati ozko in da se torej ne sme uporabiti razlaga, ki bi presegala okvire primerov, ki so izrecno določeni v njem, ker te določbe pomenijo odstopanja, (
55
) in to ne samo glede na splošno pravilo o pristojnosti iz člena 2(1) navedene uredbe, (
56
) temveč tudi glede na pravila o posebni pristojnosti v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji iz člena 5, točka 1, iste uredbe. (
57
)
57.
Poleg tega je Sodišče v zvezi s členom 16(1) Uredbe št. 44/2001 že razsodilo, da „pogoj v zvezi z obstojem pogodbe, sklenjene med potrošnikom in zadevnim subjektom, ki dejavnost opravlja poklicno, omogoča zagotovitev predvidljivosti podelitve pristojnosti, ki je eden od ciljev [navedene uredbe], kot je razvidno iz njene uvodne izjave 11“. (
58
) Dejstvo, da je lahko subjekt, ki dejavnost opravlja poklicno, na podlagi navedenega člena 16(1) tožen na sodišču, na območju pristojnosti katerega je stalno prebivališče šibke stranke, ki je potrošnik, je uravnoteženo z zahtevo po pogodbi, sklenjeni med njima, iz katere izhaja navedena predvidljivost.
58.
Iz tega po mojem mnenju izhaja, da ni ustrezno uporabiti zaščitnih pravil o pristojnosti iz oddelka 4 poglavja II navedene uredbe in zlasti njenega člena 16(1) v okoliščinah, kot so okoliščine tožbe, vložene na predložitvenem sodišču, in sicer kadar zadevni potrošnik ni sklenil pogodbe s subjektom, ki dejavnost opravlja poklicno, ki se obravnava v okviru odškodninske tožbe.
59.
Zato predlagam, da se na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba določbe oddelka 4 poglavja II Uredbe št. 44/2001, ki vključuje člene od 15 do 17 te uredbe, razlagati tako, da se ne uporabljajo za tako tožbo.
C.
Možnost, da potnik, ki je utrpel zamudo leta, kupljenega v okviru paketnega potovanja, ki spada na področje uporabe Direktive 90/314, toži dejanskega letalskega prevoznika na podlagi členov 6 in 7 Uredbe št. 261/2004 (tretje vprašanje)
60.
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem Sodišče v bistvu sprašuje, ali ima dejanski letalski prevoznik pasivno legitimacijo v tožbi potnika za uveljavljanje pravic, ki izhajajo iz Uredbe št. 261/2004, čeprav ti stranki nista sklenili medsebojne pogodbe in je bil zadevni let kupljen pri potovalni agenciji v okviru paketnega potovanja, ki spada na področje uporabe Direktive 90/314.
61.
Češka vlada (
59
) in Komisija (
60
) predlagata pritrdilni odgovor na postavljeno vprašanje, čeprav to utemeljujeta z različnimi izrazi in na različni podlagi. Tudi sam menim, da je treba odgovoriti pritrdilno, in to ob upoštevanju naslednjih elementov.
62.
Najprej poudarjam, da se vprašanja predložitvenega sodišča v temelju nanašajo na dve problematiki.
63.
Prva se nanaša na določitev, ali mora dejanski letalski prevoznik, ki je opravil sporni let v imenu osebe, ki je s potnikom sklenila pogodbo, izpolniti obveznosti, ki izhajajo iz Uredbe št. 261/2004, (
61
) tudi v primeru, ko je ta oseba – tako kot v obravnavanem primeru – temu potniku prodala paket turističnih storitev, in ne le letalskega prevoza. V zvezi s tem bom navedel samo, da po mojem mnenju to drži, in v tem smislu napotil na ugotovitve na podlagi sodbe flightright in drugi, ki sem jih predstavil v okviru prvega vprašanja za predhodno odločanje. (
62
) Podobno Komisija ob sklicevanju na navedeno sodbo (
63
) meni, da lahko potnik v teh okoliščinah toži prevoznika, ki izpolni obveznosti, prostovoljno prevzete od potovalne agencije, ki je prodala let kot del paketnega potovanja.
64.
Druga problematika, ki jo sproža predložitveno sodišče in ki je po mojem mnenju težavnejša, se nanaša na povezavo med pravicami, ki izhajajo iz Uredbe št. 261/2004, in tistimi, ki izhajajo iz Direktive 90/314, (
64
) v okoliščinah, kakršne so obravnavane v sporu o glavni stvari.
65.
Podoben zahtevek je bil nedavno predmet zadeve, v kateri je bila izrečena sodba Aegean Airlines (
65
), ki se je, natančneje, nanašala na pravico do povračila stroškov letalske vozovnice s strani dejanskega letalskega prevoznika v primeru odpovedi leta, zlasti kadar je organizator potovanja (
66
) v stečaju. Sodišče je v navedeni sodbi navedlo, „da je treba člen 8(2) Uredbe št. 261/2004[ (
67
)] razlagati tako, da potnik, ki ima na podlagi Direktive 90/314 pravico, da od organizatorja potovanja zahteva povračilo stroška letalske vozovnice, torej nima več možnosti, da bi na podlagi navedene uredbe zahteval povračilo stroška te vozovnice od letalskega prevoznika, vključno v primeru, če organizator potovanj finančno ni zmožen vrniti stroškov vozovnice in ni sprejel nobenega ukrepa, da bi zagotovil to povračilo“. (
68
) Ta razlaga je bila po mojem mnenju ustrezna zaradi razlogov, ki sem jih navedel v svojih sklepnih predlogih v zvezi z navedeno zadevo. (
69
)
66.
Poudarjam, da v tej zadevi, čeprav se postavljeno vprašanje nanaša na vse pravice, ki jih imajo potniki na podlagi Uredbe št. 261/2004, iz predložitvene odločbe izhaja, (
70
) da tožba v glavni stvari temelji posebej na členih 6 in 7, ki določata pogoje, pod katerimi mora dejanski letalski prevoznik v primeru velike zamude leta potniku ponuditi pomoč na način, določen v členih 8 in 9 navedene uredbe, ter pavšalno odškodnino, v skladu z razlago iz sodbe Sturgeon in drugi, v kateri je bila škoda, povzročena z letom z zamudo vsaj treh ur, tako kot v obravnavanem primeru, izenačena s škodo, povzročeno s odpovedanim letom. V teh sklepnih predlogih se bom torej izrekel zlasti o razlagi navedenih členov 6 in 7 glede na take okoliščine, pri čemer pa bom upošteval dodatne določbe.
67.
V zvezi z besedilom in sistematiko upoštevnih določb Uredbe št. 261/2004 poudarjam, da ta vsebuje nekatere določbe, ki se na splošno nanašajo na povezavo tega instrumenta z Direktivo 90/314. Tako je v uvodni izjavi 5 navedene uredbe navedeno, da mora varstvo, ki ga ta zagotavlja, veljati tudi za potnike letov, ki so del paketnih potovanj, ki so zajeta s to direktivo. Poleg tega člen 3(6) navedene uredbe določa, da ta ne vpliva na pravice potnikov iz Direktive 90/314. (
71
)
68.
Člen 8(2) Uredbe št. 261/2004, razložen v sodbi Aegean Airlines, posebej določa, da se pravica do povračila stroškov letalske vozovnice, določena v odstavku 1(a) navedenega člena, (
72
) uporablja tudi za potnike, katerih leti so del paketnega potovanja, razen kadar takšna pravica izhaja iz Direktive 90/314, čeprav le potencialno. (
73
) Sodišče je v navedeni sodbi, potem ko je omenilo pripravljalne dokumente za Uredbo št. 261/2004 (
74
) in opozorilo na vsebino člena 3(6) te uredbe, razsodilo, da navedeni člen 8(2) pomeni, da pravic do povračila stroškov vozovnice na podlagi te uredbe oziroma Direktive 90/314 (
75
) ni mogoče kumulirati, saj bi tako kumuliranje povzročilo neupravičeno prekomerno varstvo zadevnega potnika v škodo dejanskega letalskega prevoznika, saj bi za zadnjenavedenega v takem primeru obstajalo tveganje, da bo moral delno prevzeti odgovornost, ki jo ima do svojih strank organizator potovanj v skladu s pogodbo, sklenjeno z njimi. (
76
)
69.
Nasprotno člena 6 in 7 Uredbe št. 261/2004, katerih razlaga se zahteva v tej zadevi, ker se uporabljata za zahtevek za plačilo pavšalne odškodnine zaradi velike zamude leta, kot je tisti iz postopka v glavni stvari, ne vsebujeta izrecnega pridržka v zvezi z določbami Direktive 90/314, ki bi bil enakovreden tistemu iz člena 8(2), in fine, navedene uredbe, ki je omejen na zahtevke za povračilo stroškov letalske vozovnice. (
77
)
70.
Iz te razlike v besedilu po mojem mnenju jasno izhaja, da se pravica do odškodnine, določena v členu 7 Uredbe št. 261/2004, ki se nanaša tako na odpovedane lete kot na lete z zamudo vsaj treh ur, (
78
) uporablja za potnika, čigar let je del paketnega potovanja, ne glede na pravice do povračila ali odškodovanja iz Direktive 90/314, zaradi neizpolnitve ali nepravilne izpolnitve storitev, ki so predmet navedenega paketa. (
79
) Povedano drugače, tak potnik se lahko po mojem mnenju v razmerju do dejanskega letalskega prevoznika sklicuje na pravico do standardiziranega nadomestila na podlagi Uredbe št. 261/2004, (
80
) v razmerju do osebe, ki mu je prodala paketno potovanje, pa na pravico do individualiziranega nadomestila na podlagi Direktive 90/314, in sicer razlike v vrednosti med storitvami, določenimi v pogodbi o potovanju, in tistimi, ki so bile dejansko zagotovljene.
71.
V obravnavanem primeru škoda, povzročena z veliko zamudo leta, kot je tista, na katero se sklicuje tožeča stranka v postopku v glavni stvari, po mojem mnenju ne more sama po sebi spadati v okvir zadnjenavedene vrste nadomestila, čeprav naj bi bil urnik zadevnega leta verjetno naveden v pogodbi, sklenjeni med potnikom in potovalno agencijo. Menim, da bi bila nasprotno lahko obveznost odškodovanja, ki jo ima organizator potovanj na podlagi Direktive 90/314, posledica take zamude, če bi bilo dokazano, da je ta pomenila nepravilno izpolnitev drugih storitev, ki so bile predmet zadevnega paketa. Vendar kot sem poudaril v okviru zadeve Aegean Airlines, (
81
) je treba paziti, da se prepreči, da bi zaradi hkratne uveljavitve pravic do nadomestila iz Uredbe št. 261/2004 in Direktive 90/314 prišlo do prekomernega izplačila nadomestil, tako da bi bilo treba po mojem mnenju zneske, ki se plačajo na podlagi navedene uredbe, morebiti odšteti od tistih, ki se plačajo na podlagi navedene direktive. (
82
)
72.
Kar zadeva zgodovinski okvir, v katerega so umeščene tu upoštevne določbe, tako kot je Sodišče poudarilo v sodbi Aegean Airlines in v skladu s svojimi ugotovitvami iz sklepnih predlogov v zvezi z navedeno zadevo, (
83
) poudarjam, da iz pripravljalnih dokumentov za Uredbo št. 261/2004 izhaja, da zakonodajalec Unije ni imel namena izključiti potnikov, katerih let je del paketnega potovanja, iz področja uporabe te uredbe, temveč jim omogočiti, da uveljavijo pravice, ki jih ta določa, ob ohranitvi dovolj varovalnega sistema, ki je bil v korist teh potnikov vzpostavljen pred tem z Direktivo 90/314. Zlasti je pravica do standardizirane odškodnine, ki izhaja iz člena 7 Uredbe št. 261/2004, očitno med bistvenimi pravicami, ki jih ta instrument podeljuje letalskim potnikom in ki jih mora izpolniti letalskih prevoznik, (
84
) ter po mojem mnenju nima ekvivalenta v sistemu, ki je bil vzpostavljen z Direktivo 90/314 in v katerem mora navedene pravice izpolniti organizator potovanj.
73.
S tega časovnega vidika je treba po mojem mnenju upoštevati tudi vsebino Direktive 2015/2302, ki je nadomestila Direktivo 90/314, (
85
) ker ta nova direktiva v zvezi s paketnimi potovanji vsebuje določbe, v katerih je naveden ravno ustrezen način za njeno povezovanje z Uredbo št. 261/2004 v zvezi s pravicami do odškodovanja ali znižanja cen, ki jih določa. (
86
) Iz nje izhaja zlasti, da je treba zneske, dodeljene na podlagi Direktive 2015/2302 v primeru neustrezno izvedenih potovalnih storitev, in zneske, dodeljene na podlagi drugih navedenih aktov prava Unije, med katerimi je Uredba št. 261/2004, medsebojno odšteti, da se prepreči prekomerno izplačilo nadomestil. Podobne ugotovitve so navedene v Obvestilu Komisije v zvezi z Uredbo št. 261/2004, ki je bilo objavljeno po sprejetju Direktive 2015/2302. (
87
) To po mojem mnenju pomeni, da je zakonodajalec Unije zdaj izrecno priznal, da se pravica do odškodnine iz člena 7 Uredbe št. 261/2004 lahko uporablja za potnike, katerih let je del paketnega potovanja.
74.
Kar zadeva cilje upoštevanih določb, (
88
) iz uvodne izjave 1 Uredbe št. 261/2004 izhaja, da se ta zlasti nanaša na zagotavljanje visoke ravni varstva potnikov, čeprav je namen tega instrumenta tudi zagotavljati ravnotežje med interesi zaščitenih potnikov in interesi letalskih prevoznikov.
75.
S tem, da se vsem kategorijam letalskih potnikov, vključno s tistimi, katerih let je del paketnega potovanja, omogoči uveljavljanje pravice do odškodnine, ki izhaja iz člena 7 Uredbe št. 261/2004, se v celoti doseže njen glavni cilj, (
89
) ne da bi se vplivalo na njen sekundarni cilj, saj člen 13 navedene uredbe dejanskemu letalskemu prevozniku, ki je plačal odškodnino potniku na podlagi tega instrumenta, omogoča, da v skladu z veljavno nacionalno zakonodajo, ki se uporablja, zahteva nadomestilo od vsake osebe, ki je povzročila neizpolnitev obveznosti tega prevoznika. (
90
)
76.
Poleg tega dejansko ugotavljam, da v nasprotju s težavami, ki jih povzroči zahtevek za povračilo stroškov letalske vozovnice na podlagi člena 8 Uredbe št. 261/2004, pri katerem ima lahko dejanski letalski prevoznik težave pri ugotavljanju nakupne cene leta, kadar je ta del paketnega potovanja, ki ga je prodala tretja oseba, (
91
) pri odškodninskem zahtevku na podlagi člena 7 navedene uredbe v enakih okoliščinah prodaje ne nastanejo take težave s količinsko opredelitvijo, ker se znesek tu potniku izplača pavšalno in na podlagi poenotenih meril iz zadnjenavedenega člena. (
92
)
77.
Nazadnje naj pojasnim, da se ne strinjam z mnenjem češke vlade, da bi moral biti pozitiven odgovor na tretje vprašanje za predhodno odločanje omejen na primer, ko je mogoče zamudo pripisati dejanskemu letalskemu prevozniku, (
93
) ker bi moral ta imeti možnost, da se razbremeni svoje odgovornosti, če dokaže obstoj okoliščin, ki niso odvisne od njegove volje. (
94
) Sam menim, da je pri tem vprašanju bistveno ugotoviti, ali lahko potniki takega prevoznika tožijo za odškodnino, in ne pogoji, pod katerimi se lahko razbremeni obveznosti, da izplača odškodnino potniku, ki jo načeloma ima na podlagi Uredbe št. 261/2004.
78.
Zato menim, da je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člena 6 in 7 Uredbe št. 261/2004 razlagati tako, da ima potnik, čigar let ima zamudo treh ur ali več, možnost zahtevati odškodnino od dejanskega letalskega prevoznika na podlagi navedene uredbe, čeprav ti stranki nista sklenili pogodbe in je bil ta let del opravljanja paketnih storitev, ki spada na področje uporabe Direktive 90/314 in ga je bilo treba zagotoviti na podlagi pogodbe, sklenjene med tem potnikom in potovalno agencijo.
V. Predlog
79.
Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Obvodní soud pro Prahu 8 (okrožno sodišče v Pragi 8, Češka republika), odgovori:
1.
Člen 5, točka 1, Uredbe Sveta št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se uporablja za odškodninsko tožbo, ki jo vloži potnik proti dejanskemu letalskemu prevozniku, tudi če ti stranki med seboj nista sklenili pogodbe ter je bil ta let del paketa storitev, zagotovljenih na podlagi pogodbe, ki sta jo sklenili tožeča stranka in tretja oseba.
2.
Določbe oddelka 4 poglavja II Uredbe št. 44/2001, ki vključuje člene od 15 do 17 te uredbe, je treba razlagati tako, da se ne uporabljajo za tako tožbo.
3.
Člena 6 in 7 Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 je treba razlagati tako, da ima potnik, čigar let ima zamudo treh ur ali več, možnost zahtevati odškodnino od dejanskega letalskega prevoznika na podlagi navedene uredbe, čeprav ti stranki nista sklenili pogodbe in je bil ta let del opravljanja paketnih storitev, ki spada na področje uporabe Direktive Sveta 90/314/EGS z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih, ter ga je bilo treba zagotoviti na podlagi pogodbe, sklenjene med tem potnikom in potovalno agencijo.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 10).
(
3
)	Uredba Sveta z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
(
4
)	Direktiva Sveta z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 10, str. 132).
(
5
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
(
6
)	Glej točko 18 teh sklepnih predlogov.
(
7
)	V zvezi s tem glej uvodno izjavo 21 in člen 1(3) Uredbe št. 44/2001 ter Sporazum med Evropsko skupnostjo in Kraljevino Dansko o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisan v Bruslju 19. oktobra 2005 (UL 2005, L 299, str. 62). Glej tudi sodbo z dne 12. septembra 2013, Sunico in drugi (C‑49/12, EU:C:2013:545, točka 5).
(
8
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o paketnih potovanjih in povezanih potovalnih aranžmajih, spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 90/314/EGS (UL 2015, L 326, str. 1).
(
9
)	Sodba z dne 19. novembra 2009 (C‑402/07 in C‑432/07, v nadaljevanju: sodba Sturgeon in drugi, EU:C:2009:716), v kateri je Sodišče člene 5, 6 in 7 Uredbe št. 261/2004 razložilo tako, da „je za uporabo določb o pravici do odškodnine mogoče potnike, katerih let ima zamudo, izenačiti s potniki, katerih let je odpovedan, in da se tako lahko potniki, katerih let ima zamudo, sklicujejo na pravico do odškodnine iz člena 7 te uredbe, če zaradi zamude leta izgubijo tri ure ali več“ (točka 69). Glej tudi sodbo z dne 11. julija 2019, České aerolinie (C‑502/18, EU:C:2019:604, točka 19).
(
10
)	Glej v zvezi s tem točko 10 teh sklepnih predlogov.
(
11
)	Predložitveno sodišče pojasnjuje, da ker tožena stranka ni pristopila na sodišču po tem, ko je bila tožena, njegova pristojnost ne more temeljiti na členu 24 navedene uredbe. Poleg tega se njegov predlog za sprejetje predhodne odločbe ne nanaša na to določbo.
(
12
)	Naj pojasnim, da pravica, na katero se sklicuje tožeča stranka v postopku v glavni stvari zaradi zamude leta ter ki izhaja iz členov 6 in 7 Uredbe št. 261/2004, kot ju je razložilo Sodišče v sodbi Sturgeon in drugi (točka 69), pomeni pravico do pavšalne in poenotene odškodnine (glej zlasti sodbo z dne 10. marca 2016, Flight Refund, C‑94/14, EU:C:2016:148, točka 45). Poleg tega ni sporno, da so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji v zvezi s področjem uporabe navedene uredbe iz njenega člena 3. Nazadnje, glede na sodno prakso Sodišča ni sporno, da je treba odškodninski zahtevek, vložen le na podlagi Uredbe št. 261/2004, preučiti glede na določbe Uredbe št. 44/2001 (glej zlasti sodbi z dne 10. marca 2016, Flight Refund, C‑94/14, EU:C:2016:148, točka 46, in z dne 11. aprila 2019, Ryanair, C‑464/18, EU:C:2019:311, točka 24, ter moje sklepne predloge v zadevi Guaitoli in drugi, C‑213/18, EU:C:2019:524, točki 32 in 35 ter naslednje).
(
13
)	Čeprav bom, kar zadeva odgovore, predlagane v teh sklepnih predlogih, sledil vrstnemu redu analize, ki ga je izbralo predložitveno sodišče, opozarjam, da določbe Uredbe št. 44/2001 o potrošniških pogodbah pomenijo lex specialis in jih je torej načeloma treba preučiti pred tistimi, ki se nanašajo na zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji na splošno (glej v zvezi s Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah sodbo z dne 20. januarja 2005, Engler, C‑27/02, EU:C:2005:33, točki 31 in 32).
(
14
)	Če bi Sodišče na tretje vprašanje odgovorilo nikalno, bi moralo predložitveno sodišče razglasiti, da je predlog tožeče stranke v postopku v glavni stvari nedopusten, in to ne zaradi nepristojnosti, kot je to v primeru prvih dveh vprašanj, temveč zaradi neobstoja pasivne legitimacije tožene stranke.
(
15
)	V členu 2(1) navedene direktive je „turistični paket“ opredeljen kot „vnaprej dogovorjena kombinacija ne manj kot dveh naslednjih elementov, če so prodani ali ponujeni v prodajo za skupno ceno in če storitev traja več kot štiriindvajset ur ali vključuje nastanitev preko noči:(a) prevoz;(b) nastanitev;(c) druge turistične storitve, ki niso pomožne k prevozu ali nastanitvi in pomenijo pomemben del turističnega paketa“.
(
16
)	Položaj se lahko izkaže za še bolj zapletenega, kadar potnik kupi potovanje na spletišču, saj je mogoče, da je njegov pravi sopogodbenik druga družba, in sicer prava organizatorka tega potovanja. V zvezi z vso tu obravnavano problematiko glej zlasti Lambertye-Autrand, M.‑C. de, „Contrats de prestations touristiques et for de protection des consommateurs dans l’espace judiciaire européen – Excursion sur les terres du for de protection du consommateur dans l’espace judiciaire européen en compagnie d’un voyageur de tourisme“, Mélanges offerts au professeur Pascale Bloch, Bruylant, Bruselj, 2015, str. od 381 do 397.
(
17
)	Ta pravila so posebna, ker odstopajo od splošnega pravila iz člena 2(1) navedene uredbe, da so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici tožene pred sodišči te države članice.
(
18
)	V zvezi s pojmom „dejanski letalski prevoznik“, opredeljenim v členu 2(b) Uredbe št. 261/2004, glej sodbi z dne 4. julija 2018, Wirth in drugi (C‑532/17, EU:C:2018:527, točke od 17 do 20), in z dne 11. julija 2019, České aerolinie (C‑502/18, EU:C:2019:604, točka 23).
(
19
)	Glej v tem smislu sodbe z dne 23. aprila 2009, Falco Privatstiftung in Rabitsch (C‑533/07, EU:C:2009:257, točka 40); z dne 19. decembra 2013, Corman-Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, točka 42), in z dne 14. julija 2016, Granarolo (C‑196/15, EU:C:2016:559, točka 31).
(
20
)	Predložitveno sodišče omenja zlasti sodbo z dne 9. julija 2009, Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, točka 47), v kateri je Sodišče razsodilo, da je za odločanje o odškodninskem zahtevku, ki izhaja iz pogodbe, sklenjene z dejanskim letalskim prevoznikom, in iz Uredbe (ES) št. 261/2004 po izbiri tožeče stranke pristojno sodišče, na območju pristojnosti katerega je kraj odhoda ali kraj prihoda letala, kot sta dogovorjena v navedeni pogodbi.
(
21
)	Sodba z dne 7. marca 2018 (C‑274/16, C‑447/16 in C‑448/16, v nadaljevanju: sodba flightright in drugi, EU:C:2018:160). Naj opozorim, da je ta sodba poznejša od datuma, na katerega je bila sprejeta predložitvena odločba v tej zadevi.
(
22
)	Naj pojasnim, da je vsak od navedenih potnikov pri letalski družbi rezerviral povezovalni let, pri čemer je ta družba opravila samo en del, dejanski letalski prevoznik pa drugega (glej sodbo flightright in drugi, točke od 22 do 24, 37 in 64).
(
23
)	Glej sodbo flightright in drugi (točke od 58 do 65 in navedena sodna praksa).
(
24
)	Poleg sodbe flightright in drugi v zvezi s členom 7, točka 1(a), Uredbe št. 1215/2012, ki je enakovreden členu 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001, glej sodbi z dne 4. oktobra 2018, Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, točke od 38 do 39 in 48), ter z dne 8. maja 2019, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, točke 20 in od 23 do 26), v katerih je med drugim opozorjeno, da je ugotovitev obstoja obveznosti nujna za uporabo zadevnega pravila o pristojnosti, ker je sodna pristojnost, ki temelji na navedenih določbah, določena glede na kraj izpolnitve zadevne obveznosti.
(
25
)	Glej sodbo flightright in drugi (točke od 66 do 78 in navedena sodna praksa). Člen 5, točka 1(b), druga alinea, je v njej razložen tako, da je v primeru povezovalnega leta „kraj izpolnitve“ tega leta v smislu teh določb kraj prihoda drugega leta, kadar prevoz z dvema letoma opravita različna letalska prevoznika in odškodninska tožba zaradi velike zamude tega povezovalnega leta na podlagi Uredbe št. 261/2004 temelji na motnji na prvem od teh letov, ki ga je opravil letalski prevoznik, ki ni sopogodbenik zadevnih potnikov.
(
26
)	Ta uvodna izjava kaže, da se je zakonodajalcu Unije zdelo ustrezno, da bi morala poleg sodišča v kraju stalnega prebivališča tožene stranke, načeloma pristojnega v skladu s členom 2 iste uredbe, obstajati tudi alternativna sodišča, katerih pristojnost temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom ali pripomore k pravilnemu delovanju pravosodja. Glej tudi sodbi z dne 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, točki 40 in 41), ter z dne 4. oktobra 2018, Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, točke od 34 do 36).
(
27
)	Podobno Komisija meni, da razlike v dejstvih med to zadevo in združenimi zadevami, v katerih je bila izrečena sodba flightright in drugi (v tem, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari tu po eni strani letalsko vozovnico kupila prek potovalne agencije, in ne pri letalski družbi, s katero bi sklenila pogodbo, ter po drugi strani uveljavljala pravico do odškodnine za direktni let, in ne za let s prestopanjem), ne preprečujejo takega prenosa.
(
28
)	V skladu z določbami glede dejanskega letalskega prevoznika, ki opravlja let v imenu sopogodbenika zadevnega potnika, iz člena 2(b), in fine, in člena 3(5), drugi stavek, te uredbe.
(
29
)	Nasprotno je dejstvo, da pogodba, ki jo je sklenil zadevni potnik, združuje prevoz in nastanitev, odločilno v zvezi z drugim in tretjim vprašanjem za predhodno odločanje (glej točko 39 in naslednje ter točko 60 in naslednje teh sklepnih predlogov).
(
30
)	Glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v združenih zadevah flightright in drugi (C‑274/16, C‑447/16 in C‑448/16, EU:C:2017:787, točke od 52 do 61).
(
31
)	Glej sodbe z dne 9. julija 2009, Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, točke od 43 do 47); flightright in drugi (točka 68), ter z dne 11. aprila 2019, Ryanair (C‑464/18, EU:C:2019:311, točka 27). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Guaitoli in drugi (C‑213/18, EU:C:2019:524, točka 46).
(
32
)	Naj opozorim, da češka vlada na koncu svojih pisnih stališč predlaga, naj se na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da pojem „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu te določbe vključuje tožbo, kakršna se obravnava v postopku v glavni stvari, vendar pred tem navaja, da lahko v zadevi v glavni stvari pristojnost sodišča temelji na navedenem členu 5, točka 1(b), druga alinea, tako da mora prevladati kraj izvedbe zadevne storitve, in sicer v skladu s sodno prakso Sodišča kraj odhoda ali kraj prihoda letala.
(
33
)	Glej sodbe z dne 14. marca 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, točka 30); z dne 28. januarja 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, točka 23), ter z dne 23. decembra 2015, Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844, točki 23 in 24).
(
34
)	S tega zadnjega vidika se zdi, da so zgoraj navedeni pogoji v obravnavanem primeru izpolnjeni, ker je glede na navedbe iz predložitvene odločbe, prvič, L. Králová delovala kot zasebni končni potrošnik in, drugič, sklenila pogodbo s potovalno agencijo, ki ima, tretjič, sedež na ozemlju države članice, kjer ima potrošnica stalno prebivališče, v skladu s členom 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001.
(
35
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 7. decembra 2010, Pammer in Hotel Alpenhof (C‑585/08 in C‑144/09, EU:C:2010:740, točke od 35 do 46).
(
36
)	V zvezi z enakovrednimi določbami iz oddelka 4 poglavja II Uredbe št. 1215/2012 glej tudi sodbo z dne 11. aprila 2019, Ryanair (C‑464/18, EU:C:2019:311, točka 29).
(
37
)	V zvezi s tem naj opozorim, da so v členu 6 Uredbe št. 44/2001 izrecno določeni primeri, v katerih je mogoče izvedeno pristojnost uveljavljati proti toženi stranki, vendar v obravnavani zadevi ni izkazan noben o teh primerov (in sicer več toženih strank, tožba glede garancij ali za intervencijo, nasprotna tožba ali tožba glede stvarnih pravic na nepremičninah).
(
38
)	Navedeno sodišče se v svoji odločbi sprašuje, „ali odškodninski postopki zoper letalskega prevoznika ohranijo značilnosti potrošniškega razmerja glede na [obstoječe] glavno pogodbeno razmerje med tožečo stranko (potrošnikom) in ponudnikom paketa storitev, tako da potrošnik lahko uveljavlja vse morebitne zahtevke, ki izhajajo iz tega razmerja, pred enim [in istim] sodiščem“.
(
39
)	Izrazi, uporabljeni v členu 15(1), členu 15(2), členu 16(1) in (2) ter členu 17, točka 3, Uredbe št. 44/2001.
(
40
)	V zvezi s tem glej točko 42 teh sklepnih predlogov in navedeno sodno prakso ter sodbo z dne 14. maja 2009, Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, točka 52 in naslednje).
(
41
)	To zadnje merilo je po mojem mnenju skladno tudi s cilji navedenih določb (glej zlasti točko 57 teh sklepnih predlogov).
(
42
)	Glej točko 31 teh sklepnih predlogov in navedeno sodno prakso.
(
43
)	Glej sodbi z dne 28. januarja 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, točka 32), in z dne 25. januarja 2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, točka 45), moj poudarek.
(
44
)	Iz razlogov, navedenih v točki 25 in naslednjih teh sklepnih predlogov.
(
45
)	V zvezi z odstopanjem določb iz navedenega oddelka 4 in njegovimi posledicami glej točko 56 teh sklepnih predlogov.
(
46
)	Sodba z dne 14. novembra 2013 (C‑478/12, v nadaljevanju: sodba Maletic, EU:C:2013:735, točka 32).
(
47
)	Navedena zadeva se je nanašala na paketno potovanje, ki ga je prodala turistična agencija s sedežem v Nemčiji, organizirala pa družba s sedežem v Avstriji, in v zvezi s katerim sta potrošnika s stalnim prebivališčem v Avstriji vložila tožbo za ugotovitev solidarne odgovornosti teh dveh subjektov, ki sta dejavnost opravljala poklicno (glej sodbo Maletic, točke od 11 do 14). Predložitveno sodišče se sklicuje na analizo obravnavane zadeve, ki jo je opravilo Nejvyšší soud (vrhovno sodišče), in ugotavlja, da – nasprotno – v obravnavani zadevi, prvič, gospodarski subjekt, ki je moral dejansko opraviti sporno storitev, ni bil odgovoren za celotno paketno potovanje, temveč samo za prevoz, in da je, drugič, tožeča stranka v postopku v glavni stvari tožila samo en subjekt, ki dejavnost opravlja poklicno.
(
48
)	Glej sodbo z dne 28. januarja 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, točka 33).
(
49
)	V skladu s točko 29 sodbe Maletic namreč „[t]udi če bi bilo […] treba šteti, da je mogoče enotni posel, kot je ta, s katerim sta [zadevna potrošnika] rezervirala in plačala svoje paketno potovanje na spletnem mestu družbe lastminute.com, razdeliti na dve ločeni pogodbeni razmerji s spletno potovalno agencijo lastminute.com na eni strani in organizatorjem potovanj družbo TUI na drugi, tega drugega pogodbenega razmerja ne bi bilo mogoče opredeliti kot ‚povsem notranjega‘, saj je neločljivo povezano s prvim pogodbenim razmerjem, ker je sklenjeno prek navedene potovalne agencije, ki je v drugi državi članici“.
(
50
)	V točkah 30 in 31 sodbe Maletic je navedeno, da „cilja, navedena v uvodnih izjavah 13 in 15 Uredbe št. 44/2001, ki zadevata varstvo potrošnika kot ‚šibkejše stranke‘ pogodbe in ‚čim [večje] zmanjša[nje] možnost[i] sočasnih postopkov[, da se] zagotovi […], da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe‘[,] nasprotujeta rešitvi, ki bi dopuščala vzporedna postopka [zadevnih potrošnikov na različnih sodiščih] proti subjektoma, vpletenima v rezervacijo in potek spornega potovanja, na podlagi medsebojno povezanih tožb“.
(
51
)	Glej sodbo z dne 28. januarja 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, točki 34 in 35), v kateri je Sodišče razsodilo, da se tožeča stranka, ki je kot potrošnik pridobila prinosniško obveznico od tretje osebe, ki dejavnost opravlja poklicno, čeprav med navedenim potrošnikom in izdajateljem te obveznice ni bila sklenjena pogodba, ne more sklicevati na pristojnost iz člena 15(1) Uredbe št. 44/2001 za namene tožbe, ki jo je vložila zoper navedenega izdajatelja.
(
52
)	Komisija v zvezi s tem trdi, da njena razlaga omogoča, da lahko potrošnik, ki se odloči tožiti tako potovalno agencijo kot druge osebe, povezane z njo, na enem (samem) sodišču uveljavlja pravice, ki jih ima glede na vse neločljivo povezane obveznosti.
(
53
)	V zvezi z natančnimi razlogi za to varstvo glej zlasti sodbi z dne 14. marca 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, točka 33), in z dne 23. decembra 2015, Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844, točka 31).
(
54
)	Komisija v zvezi s tem opozarja, da tožeči stranki v postopku v glavni stvari ob sklenitvi pogodbe s potovalno agencijo ni bilo treba nujno vedeti, ali je ta uporabila tretje osebe za izpolnitev svojih obveznosti.
(
55
)	Glej zlasti sodbi z dne 23. decembra 2015, Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844, točka 32), ter z dne 25. januarja 2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, točki 27 in 43).
(
56
)	Naj spomnim, da ta člen 2(1) kot splošno načelo daje pristojnost sodiščem države članice, na ozemlju katere ima tožena stranka stalno prebivališče.
(
57
)	V zvezi s pravili, ki se uporabljajo „v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji“, glej točko 27 in naslednje teh sklepnih predlogov, ki se nanašajo na prvo vprašanje za predhodno odločanje. V zvezi s tem poudarjam, da se mi zdita pritrdilna odgovora, za katera Komisija predlaga, naj se uporabita za prvo in za drugo vprašanje, postavljeno v tej zadevi, nasprotujoča, ker iz njiju izhaja, da naj bi tožba, kakršna se obravnava v postopku v glavni stvari, spadala hkrati na posebno področje uporabe navedenega člena 5, točka 1, in na področje uporabe oddelka 4, čeprav imajo določbe zadnjenavedenega naravo lex specialis glede na tiste iz navedenega člena 5, točka 1, (glej tudi opombo 13 teh sklepnih predlogov).
(
58
)	Glej sodbi z dne 28. januarja 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, točke od 29 do 32), ter z dne 25. januarja 2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, točki 45 in 46).
(
59
)	Ta vlada meni, da „je treba Uredbo [št. 261/2004] razlagati tako, da ima letalski prevoznik v primeru zamude leta, ki je del paketa storitev v skladu z Direktivo [90/314], pasivno legitimacijo v tožbi potnika z odškodninskim zahtevkom na podlagi [navedene uredbe], če je imel let zamudo zaradi letalskega prevoznika“ (moj poudarek).
(
60
)	Po mnenju Komisije „ima dejanski letalski prevoznik, kot je tožena stranka [v postopku v glavni stvari], ki ni sklenil pogodbe s potnikom, kot je tožeča stranka [v postopku v glavni stvari], pasivno legitimacijo v tožbi, s katero se uveljavljajo pravice, ki izhajajo iz Uredbe [št. 261/2004]“ (moj poudarek).
(
61
)	Na podlagi člena 2(b) v povezavi s členom 3(5) navedene uredbe.
(
62
)	Glej točko 34 in naslednje teh sklepnih predlogov.
(
63
)	Natančneje, s sklicevanjem na točki 62 in 63 sodbe flightright in drugi.
(
64
)	Naj pojasnim, da ta problematika ne izhaja iz besedila tretjega vprašanja za predhodno odločanje, temveč iz obrazložitve predložitvene odločbe v zvezi z njim, v kateri je navedena Direktiva 90/314, in zlasti njen člen 5(1), ki določa, da sta organizator potovanja in/ali turistični agent, ki sta stranki pogodbe o paketnem potovanju, odgovorna potrošniku za pravilno izpolnjevanje obveznosti iz pogodbe, tudi kadar morajo te izpolniti drugi ponudniki storitev, kot je v tem primeru dejanski letalski prevoznik, brez poseganja v morebitno tožbo, vloženo proti tem.
(
65
)	Sodba z dne 10. julija 2019 (C‑163/18, v nadaljevanju: sodba Aegean Airlines, EU:C:2019:585).
(
66
)	V členu 2, točka 2, Direktive 90/314 je opredeljen kot „oseb[a], ki, ne samo občasno, organizira turistične pakete in jih prodaja oziroma ponuja v prodajo ali neposredno ali preko turističnega agenta“.
(
67
)	Člen 8 Uredbe št. 261/2004, naslovljen „Pravica do povračila stroškov ali spremembe poti“, v odstavku 1(a) določa, da se „[p]ri sklicevanju na ta člen […] potnikom ponudi [med drugim] povračilo stroškov v roku sedmih dni na način iz člena 7(3) v višini polne cene vozovnice, po kateri je bila kupljena, za tisti del ali tiste dele poti, ki niso bili opravljeni in za tisti del ali tiste dele poti, ki so bili že opravljeni, če let ne služi več namenu glede na potnikov prvotni potovalni načrt, in v tem primeru […] skupaj s povratnim letom na izhodiščno mesto odhoda takoj, ko je mogoče“. Navedeni člen 8 v odstavku 2 določa, da se „[o]dstavek 1(a) […] uporablja tudi za potnike, katerih leti so del paketa, razen za pravico do povračila stroškov, kadar taka pravica izhaja iz Direktive 90/314“.
(
68
)	Sodba Aegean Airlines (točka 44).
(
69
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Aegean Airlines (C‑163/18, v nadaljevanju: moji sklepni predlogi v zadevi Aegean Airlines, EU:C:2019:275, točke od 35 do 67).
(
70
)	Glej točke od 16 do 18 in opombo 9 teh sklepnih predlogov.
(
71
)	V členu 3(6) Uredbe št. 261/2004 je – tako kot v njeni uvodni izjavi 16 – dodano, da „[k]adar je odpovedano paketno potovanje zaradi drugih razlogov in ne zaradi odpovedi leta, se ta uredba ne uporablja“. Vendar naj opozorim, da je predmet obravnavanega spora o glavni stvari le velika zamuda leta, ki je del paketnega potovanja, in ne odpoved takega paketnega potovanja.
(
72
)	Pravica do povračila stroškov letalske vozovnice, ki jo ima zlasti potnik, ki je utrpel zamudo vsaj petih ur, v skladu s členom 6(1), točka (iii), Uredbe št. 261/2004, ki napotuje na člen 8(1)(a) te uredbe.
(
73
)	V skladu s točko 31 sodbe Aegean Airlines „[i]z tega jasnega besedila navedenega člena 8(2) izhaja, da že sam obstoj pravice do povračila, ki izhaja iz Direktive 90/314, zadostuje za izključitev tega, da bi lahko potnik, čigar let je del paketnega potovanja, povračilo stroškov vozovnice na podlagi Uredbe št. 261/2004 lahko zahteval od dejanskega letalskega prevoznika“.
(
74
)	Glej v zvezi s tem točko 72 teh sklepnih predlogov.
(
75
)	Člen 4(6), prvi pododstavek, navedene direktive določa, da „[č]e potrošnik odstopi od pogodbe [o paketnem potovanju] ali če organizator potovanja odpove turistični paket pred dogovorjenim datumom odhoda iz katerega koli razloga, ki ni po krivdi potrošnika, je potrošnik upravičen do:(a) nadomestnega turističnega paketa enake ali višje kakovosti, kadar mu organizator potovanja in/ali turistični agent lahko ponudita takšen nadomestni turistični paket. Če je ponujen nadomestni turistični paket nižje kakovosti, organizator potovanja razliko v ceni povrne potrošniku;(b) ali do čim prejšnje povrnitve vseh zneskov, ki jih je plačal po pogodbi“.
(
76
)	Glej sodbo Aegean Airlines (točke od 32 do 34), v kateri je v zvezi s tem napoteno na moje sklepne predloge v zadevi Aegean Airlines (točki 43 in 44 ter točka 64).
(
77
)	V zvezi z odstopanjem pridržka iz navedenega člena 8(2) glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Aegean Airlines (točki 50 in 51).
(
78
)	V skladu s sodbo Sturgeon in drugi (točka 69).
(
79
)	V primeru odpovedi ali razveljavitve pogodbe o potovanju je poleg pravice do povračila iz člena 4(6), prvi pododstavek, Direktive 90/314 (navedenega v opombi 75 teh sklepnih predlogov) v drugem pododstavku tega odstavka 6 določena pravica do odškodovanja zaradi neizpolnitve pogodbe. Kadar „pomemben del pogodbeno dogovorjenih storitev“ ni zagotovljen, je v členu 4(7) določeno odškodovanje zaradi nepravilne izpolnitve pogodbe, in sicer povrnitev „razlike med ponujenimi in dobavljenimi storitvami“. Člen 5(2), tretji in četrti pododstavek, navedene direktive se nanaša na omejitve, ki jih lahko priznajo države članice pri nadomestilu škode zaradi neizpolnitve ali nepravilne izpolnitve pogodbe. Glej tudi uvodne izjave od 16 do 19 te direktive.
(
80
)	V zvezi z ureditvijo standardiziranih in takojšnjih nadomestil, ki je bila uvedena z Uredbo št. 261/2004, glej zlasti moje sklepne predloge v zadevi Guaitoli in drugi (C‑213/18, EU:C:2019:524, točka 36 in naslednje ter navedena sodna praksa), in sodbo z dne 29. julija 2019, Rusu (C‑354/18, EU:C:2019:637, točka 28).
(
81
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Aegean Airlines (točki 63 in 64).
(
82
)	V zvezi z določbami, ki se nanašajo izrecno na to vprašanje in ki so zdaj del Direktive 2015/2302, glej točko 73 teh sklepnih predlogov. Glej tudi predlog, ki ga je Komisija predstavila 13. marca 2013 za spremembo Uredbe št. 261/2004 (COM(2013) 130 final), uvodna izjava 6 in člen 3, spremenjeni odstavek 6, ki po eni strani določa, da se Uredba št. 261/2004 uporablja tudi za potnike, prepeljane v skladu s pogodbami o paketnem potovanju, vendar ne vpliva na pravice potnikov iz Direktive 90/314, ter po drugi strani, da ima potnik pravico vložiti reklamacije na podlagi te uredbe in na podlagi te direktive, vendar ne more zaradi istih dejstev kumulirati pravic na podlagi teh dveh zakonodajnih aktov, če te pravice varujejo isti interes ali imajo isti cilj, ter nazadnje, da se ta uredba ne uporablja v primeru odpovedi ali zamude paketnega potovanja zaradi drugih razlogov kot zaradi odpovedi ali zamude leta.
(
83
)	Glej sodbo Aegean Airlines (točka 32) in moje sklepne predloge v zadevi Aegean Airlines (točke od 40 do 46 in navedeni viri).
(
84
)	V obrazložitvi Skupnega stališča, ki ga je Svet sprejel dne 18. marca 2003 (UL 2003, C 125 E, str. 70), in v Obvestilu Komisije z dne 25. marca 2003 (SEC(2003) 361 final, str. 3)) je bilo poudarjeno, da je naložitev obveznosti odškodovanja in pomoči iz prihodnje Uredbe št. 261/2004 dejanskemu prevozniku preprosta in praktična rešitev, ker je ta na splošno v najboljšem položaju, da lahko uredi potekanje letov v skladu z načrtom, in ker je prisoten na letališčih.
(
85
)	Čeprav se v obravnavanem primeru ne uporablja (glej točko 14 teh sklepnih predlogov).
(
86
)	Uvodna izjava 36 in člen 14(5) Direktive 2015/2302 namreč po eni strani določata, da pravici do nadomestila ali znižanja cene, ki ju določa ta direktiva, ne vplivata na pravice potnikov na podlagi – med drugim – Uredbe št. 261/2004, po drugi strani, da imajo potniki pravico do vložitve reklamacij tako na podlagi te direktive kot te uredbe, ter nazadnje, da je treba nadomestilo ali znižanje cene na podlagi navedene direktive in nadomestilo ali znižanje cene na podlagi navedene uredbe medsebojno odšteti za preprečitev prekomernega izplačila nadomestil.
(
87
)	Glej obvestilo o smernicah za razlago Uredbe št. 261/2004, objavljeno 15. junija 2016 (UL 2016, C 214, str. 5), zlasti oddelek 2.2.6, naslovljen „Področje uporabe Uredbe v povezavi z direktivo o paketnem potovanju“.
(
88
)	V zvezi s tem glej sodbo Aegean Airlines (točka 38) in moje sklepne predloge v zadevi Aegean Airlines (točka 58 in naslednje ter navedena sodna praksa).
(
89
)	V zvezi z ugodnostmi za potnike, za katere se uporablja člen 7 Uredbe št. 261/2004, glej zlasti sodbo z dne 29. julija 2019, Rusu (C‑354/18, EU:C:2019:637, točke od 26 do 31).
(
90
)	Glej zlasti sodbo z dne 11. julija 2019, České aerolinie (C‑502/18, EU:C:2019:604, točka 31). V zvezi z delitvijo odgovornosti in stroškov, neločljivo povezanih z odškodnino, ki jo plača dejanski letalski prevoznik v primeru velike zamude, glej Sporočilo Komisije z dne 19. decembra 2011„Evropska vizija za potnike: sporočilo o pravicah potnikov pri vseh vrstah prevoza“ (COM(2011) 898 final, str. 12, točka 7.1).
(
91
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Aegean Airlines (točka 66).
(
92
)	Vendar ne zanikam, da zakonodajni sistem, ki izhaja iz povezave med določbami Uredbe št. 261/2004 in določbami Direktive 90/314 – pred pojasnili iz Direktive 2015/2302 – ni najpreprostejši za izvajanje za potnika, ki je sklenil pogodbo o potovanju z neko družbo, v tem primeru potovalno agencijo, pavšalno odškodnino pa mora zahtevati od druge družbe, in sicer od dejanskega letalskega prevoznika (glej tudi Lambertye-Autrand, M.‑C. de, op. cit. v opombi 16, str. 397, točka 29).
(
93
)	Glej odgovor te vlade, naveden v opombi 59 teh sklepnih predlogov.
(
94
)	Češka vlada se v zvezi s tem sklicuje na sodbo Sturgeon in drugi (točka 69, in fine), v kateri je Sodišče razsodilo, da v primeru leta z zamudo vsaj treh ur „potniki nimajo pravice do odškodnine […], če lahko letalski prevoznik dokaže, da so za veliko zamudo krive izredne razmere, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi, to je okoliščine, nad katerimi letalski prevoznik nima dejanskega nadzora“.