62008CC0197_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Projednávané žaloby pro nesplnění povinnosti se opětovně týkají pravidel členských států, kterými se stanoví minimální ceny tabákových výrobků. Komise je, ve světle stávající judikatury Soudního dvora, toho názoru, že uvedená pravidla porušují čl. 9 odst. 1 směrnice Rady 95/59/ES ze dne 27. listopadu 1995 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků(2) .
2. Žalované členské státy v zásadě tvrdí, že – na rozdíl od stávající judikatury Soudního dvora – stanovení minimálních cen neporušuje směrnici 95/59 a je v každém případě odůvodněno důvody ochrany zdraví. V tomto ohledu se opírají o Rámcovou úmluvu Světové zdravotnické organizace o kontrole tabáku(3) .
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
3. Druhý a třetí pododstavec čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 stanoví:
„Výrobci, popřípadě jejich zástupci nebo zmocněnci ve Společenství, a dovozci tabáku z třetích zemí mají právo určit nejvyšší maloobchodní prodejní cenu každého svého výrobku pro každou členskou zemi, ve kterých jsou příslušné výrobky určeny k propuštění pro domácí spotřebu.
Ustanovení druhého pododstavce však nemůže být překážkou použití vnitrostátních předpisů o kontrole cenové hladiny nebo dodržování stanovených cen, jsou-li v souladu s přepisy Společenství.“
B – Mezinárodní právo
4. Článek 6 rámcové úmluvy WHO je nadepsaný „Cenová a daňová opatření ke snížení poptávky po tabáku“ a stanoví(4) :
„1. Smluvní strany uznávají, že cenová a daňová opatření mohou být efektivními a významnými prostředky pro snížení spotřeby tabáku u různých částí populace a zejména u mladých osob.
2. Aniž je dotčeno svrchované právo smluvních stran vymezit a zavést vlastní daňovou politiku, každá smluvní strana vezme v úvahu své vnitrostátní cíle v oblasti veřejného zdraví týkající se kontroly tabáku a případně přijme či ponechá v platnosti opatření, která mohou zahrnovat:
a) provádění daňové politiky a případně cenové politiky u tabákových výrobků tak, aby přispívaly k dosažení zdravotních cílů zaměřených na snížení spotřeby tabáku; [...]“ (neoficiální překlad)
C – Vnitrostátní právo
1. Francie
5. Ve Francii byl Code général des impôts (všeobecný daňový zákoník) změněn zákonem ze dne 9. srpna 2004. Stanoví cenu cigaret, pod kterou již cigarety nesmí být prodávány. Taková minimální cena cigaret je stanovena nařízením odkazem na průměrnou tržní cenu. Do Code de la santé publique (zákoník veřejného zdraví) byl krom toho vložen zákaz prodeje tabákových výrobků za propagační ceny, které jsou v rozporu s cíli veřejného zdraví.
2. Rakousko
6. Spolkovým zákonem z roku 2006 byl do rakouského Tabakgesetz (zákon o tabáku) vložen do § 2 odstavec, kterým se povoluje spolkovému ministrovi zdravotnictví, aby v zájmu regulace spotřeby tabáku stanovil nařízením minimální maloobchodní prodejní ceny tabákových výrobků za účelem zajistit minimální cenovou úroveň. Uvádění tabákových výrobků na trh s nižší cenou nežli je minimální maloobchodní prodejní cena je zakázáno. Podle nařízení o minimálních cenách, které bylo poté přijato, se minimální prodejní cena za cigaretu rovná alespoň 92,75 % vážené průměrné ceny všech cigaret prodaných za předchozí kalendářní rok(5) .
3. Irsko
7. Podle čl. 2 odst. 2 písm. i) Tobacco Products (Control of Advertising, Sponsorship and Sales Promotion) Act [zákon o tabákových výrobcích (regulace reklamy, sponzorování a propagace prodeje)] z roku 1978 mohou být přijata nařízení za účelem zákazu prodeje tabákových výrobků za ceny nižší nežli jsou ceny, za které jsou prodávány podobné tabákové výrobky v určité době, pokud prodej za nižší ceny představuje podle názoru ministra nástroj propagace prodeje.
8. Článek 16 odst. 1 Tobacco Products (Control of Advertising, Sponsorship and Sales Promotion) Regulations 1991 [nařízení o tabákových výrobcích (regulace reklamy, sponzorování a propagace prodeje)] z roku 1991 stanoví, že není dovolen maloobchodní prodej tabákového výrobku určité značky za cenu nižní nežli je obvyklá prodejní cena takové značky. Článek 17 nařízení stanoví, že není dovolen maloobchodní prodej za cenu, u které ministr vydal stanovisko, že prodej takového výrobku za takovou cenu představuje nástroj propagace prodeje. Podle „Memorandum of Clarification“ se jedná o nástroj propagace prodeje tehdy, pokud je maloobchodní cena cigaret nižší o více než 3 % než vážená průměrná cena pro takovou kategorii výrobků.
III – Postup před zahájením soudního řízení a návrhová žádání účastníků řízení
9. Komise zastává názor, že výše uvedená vnitrostátní pravidla porušují čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59, protože stanoví minimální prodejní ceny cigaret nebo jiných tabákových výrobků. Komise proto zahájila toto řízení pro nesplnění povinností. V návaznosti na výzvy dopisem Komise zaslala odůvodněná stanoviska, a to dne 28. června 2006 (Francie), 27. června 2006 (Rakousko) a 15. prosince 2006 (Irsko). Irsku zaslala odůvodněné stanovisko též 7. července 2004, ve kterém uplatňovala porušení článku 10 ES.
10. Vzhledem k tomu, že členské státy odůvodněným stanoviskům nevyhověly, podala Komise projednávané žaloby.
11. Komise ve věci C‑197/08 navrhuje, aby Soudní dvůr:
– určil, že Francouzská republika tím, že zachovala v platnosti systém minimálních cen cigaret uvolněných ve Francii ke spotřebě a tím, že zakázala prodej tabákových výrobků za propagační cenu, které jsou v rozporu s cíli veřejného zdraví, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59;
– uložil Francouzské republice náhradu nákladů řízení.
12. Francouzská republika navrhuje, aby Soudní dvůr:
– žalobu zamítl;
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
13. Komise ve věci C‑198/08 navrhuje, aby Soudní dvůr:
– určil, že Rakouská republika tím, že přijala a ponechala v platnosti právní předpisy, podle kterých jsou minimální prodejní ceny cigaret a jemně řezaného tabáku k ruční výrobě cigaret stanoveny státem, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59;
– uložil Rakouské republice náhradu nákladů řízení.
14. Rakouská republika navrhuje, aby Soudní dvůr:
– zamítl žalobu Komise jako neopodstatněnou;
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
15. Komise ve věci C‑221/08 navrhuje, aby Soudní dvůr:
– určil,
– že Irsko tím, že stanovilo minimální a maximální maloobchodní ceny cigaret, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59;
– že Irsko tím, že neposkytlo nezbytné informace o použitelných irských právních předpisech tak, aby Komise mohla splnit svou povinnost kontroly dodržování směrnice 95/59, nesplnilo svou povinnost podle článku 10 ES;
– uložil Irsku náhradu nákladů řízení.
16. Irsko navrhuje, aby Soudní dvůr:
– žalobu zamítl;
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
17. Uvedené tři členské státy a Komise se účastnily jednání společného pro všechny tři věci.
18. Třemi uvedenými věcmi se budu zabývat v jednom stanovisku, jelikož se v zásadě týkají stejných otázek.
IV – Právní posouzení
19. Sporná pravidla v projednávaných věcech stanoví minimální prodejní ceny cigaret nebo jiných druhů tabákových výrobků ve smyslu směrnice. Na rozdíl od tvrzení Irska je u minimálních cen nerelevantní, zda jsou stanoveny přímo orgánem státu nebo zda je jejich úroveň stanovena, jako v projednávané věci, odkazem na průměrné tržní ceny. Rozhodující je, že ve všech třech členských státech výrobci nesmí prodávat své výrobky za cenu nižší, nežli je určitá úroveň, kterou sami nestanovili(6) . Jádrem projednávaných žalob pro nesplnění povinnosti je otázka, zda druhý pododstavec čl. 9 odst. 1 směrnice vylučuje takové státem stanovené minimální ceny a zda takové ceny spadají do jedné z výjimek stanovených ve třetím pododstavci čl. 9 odst. 1.
A – Výklad čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59
20. Článek 9 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 95/59 stanoví, že výrobci a dovozci mají právo určit maximální maloobchodní prodejní cenu každého svého výrobku.
21. Před výkladem druhého pododstavce čl. 9 odst. 1 směrnice je nezbytné zabývat se krátce legislativním kontextem, ve kterém se uvedené ustanovení nachází.
22. Směrnice 95/59 upravuje použití spotřebních daní na tabákové výrobky. Struktura takových daní je upravena v čl. 8 odst. 1 a 2 v článku 16 směrnice. Podle uvedených ustanovení cigarety podléhají poměrné spotřební dani, „vypočtené z nejvyšší maloobchodní prodejní ceny“, a specifické spotřební dani, vypočtené „na jednotku výrobku“. V rámci systému pravidel stanovených směrnicí je tudíž nejvyšší maloobchodní prodejní cena základem pro vyměření a výběr poměrné spotřební daně.
23. Skutečnost, že se článek 9 zaměřuje na maximální prodejní cenu, může být vysvětlena způsobem, který směrnice používá pro výběr daní. Maximální cena, na kterou uvedené ustanovení odkazuje, představuje vyměřovací základ pro výpočet poměrné spotřební daně. Jelikož se taková daň ukládá na základě maloobchodní prodejní ceny, stanovení nejvyšší ceny zajišťuje, že výrobce nebude uvádět nižší prodejní cenu při vyměření daně za účelem snížení daňové zátěže, aby pak zboží prodal později za cenu vyšší. Stanovení maximální ceny tak představuje daňovou záruku, která je určena k tomu, aby bylo takovému jednání zabráněno(7) .
24. Při zkoumání znění čl. 9 odst. 1 druhého pododstavce směrnice je třeba nejprve konstatovat, že uvedené ustanovení výslovně nezakazuje stanovení minimálních cen. Stanoví pouze, že výrobci mají „právo“ stanovit maximální maloobchodní prodejní ceny.
1. Stávající judikatura Soudního dvora
a) K čl. 9 odst. 1 druhému pododstavci směrnice 95/59
25. Soudní dvůr již při více příležitostech rozhodl, že důsledkem práva stanovit maximální maloobchodní prodejní ceny, které je stanoveno ve druhém pododstavci čl. 9 odst. 1 směrnice, je zákaz stanovení minimálních cen orgány státu. Soudní dvůr tak rozhodl, že stanovení minimálních maloobchodních prodejních cen orgány státu má nevyhnutelně za účinek omezení svobody výrobců a dovozců stanovit maximální maloobchodní prodejní ceny, protože takové ceny nemohou být v žádném případě nižší nežli závazná minimální cena(8) .
26. Podle názoru Soudního dvora je takový výklad článku 9 potvrzen smyslem a účelem směrnice. Jak vyplývá z bodů odůvodnění 2 a 3 směrnice, byla přijata jako součást politiky určené k harmonizaci struktury spotřební daně z tabákových výrobků, jejímž cílem je zajistit, aby hospodářská soutěž v různých kategoriích tabákových výrobků náležejících k téže skupině nebyla narušována, a tím byly vnitrostátní trhy členských států otevřeny(9) .
27. Proto pravidla členských států, která stanoví závazné ceny tabákových výrobků, porušují směrnici, protože omezují právo výrobců stanovit ceny a tím ohrožují volnou soutěž.
28. Soudní dvůr ve svém výkladu upozorňuje zejména na bod 7 odůvodnění směrnice, který zdůrazňuje, že požadavky hospodářské soutěže předpokládají systém volné tvorby cen pro všechny druhy tabákových výrobků. Pravidlo volného stanovení cen je v tabákovém obchodu vyjádřením zásady volného pohybu zboží za normálních podmínek hospodářské soutěže, na kterou je rovněž odkazováno i jinde nežli v odůvodnění směrnice(10) .
b) K omezením obsaženým ve třetím pododstavci čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59
29. Třetí pododstavec čl. 9 odst. 1 stanoví, že druhý pododstavec nemůže být překážkou použití vnitrostátních předpisů o kontrole cenové hladiny nebo dodržování stanovených cen.
30. Soudní dvůr ve své stávající judikatuře tato ustanovení vyložil striktně, a nikoliv tak, že by stát opravňovala ke stanovení minimálních cen.
31. Zdůraznil, že omezení ve třetím pododstavci musí být uvedeno do souladu se základním pravidlem volné tvorby cen uvedeným ve druhém pododstavci(11) . Z takové perspektivy nemůže být výraz „kontrola cenové hladiny“ vykládán tak, že členským státům vyhrazuje posuzovací pravomoc pro stanovení cen tabákových výrobků, jelikož výkon tak rozsáhlé pravomoci by ve skutečnosti zbavil zásadu volné tvorby cen jakéhokoliv praktického účinku(12) .
32. Soudní dvůr tak formulací „vnitrostátní předpisy o kontrole cenové hladiny“ rozumí pouze opatření obecné povahy určená k regulaci nárůstu cen. Rovněž formulace „vnitrostátní předpisy o […] dodržování stanovených cen“ nemůže být chápána tak, že členským státům umožňuje, aby stanovily minimální ceny(13) . Musí být chápána naopak tak, že odkazuje na dodržování ceny, která, jakmile byla stanovena výrobcem nebo dovozcem a byla schválena veřejnými orgány, je závazná jako maximální maloobchodní prodejní cena a musí být respektována v každé fázi distribuce až po prodej spotřebiteli(14) . Slovní spojení „stanovené ceny“ v kontextu uvedeného ustanovení tudíž znamená ceny stanovené výrobci, a nikoliv státem. Účelem mechanismu je zabránit škodlivému účinku překračování již stanovených cen na integritu daňových výnosů(15) .
2. Mezitímní závěr
33. Podle stávající judikatury Soudního dvora tedy čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 brání státem stanoveným minimálním cenám pro tabákové výrobky.
3. Jsou dány důvody k odklonu od stávající judikatury?
34. V projednávaných žalobách pro nesplnění povinností žalované členské státy žádají Soudní dvůr, aby přehodnotil svůj dosavadní výklad čl. 9 odst. 1. Podle jejich názoru ve světle legislativního kontextu a cílů směrnice a s přihlédnutím k nedávnému vývoji na mezinárodní úrovni již nemohou být právní předpisy ukládající minimální ceny považovány za porušení směrnice
a) Argumenty založené na cíli směrnice 95/59
35. Rakouská vláda zejména tvrdí, že čl. 9 odst. 1 směrnice nemůže být ve světle svého právního základu chápán tak, že zakazuje minimální ceny.
36. Rakousko odkazuje na skutečnost, že směrnice 95/59 byla založena na článku 99 Smlouvy (nyní článek 93 ES) a tudíž na ustanovení Smlouvy, které se týká harmonizace nepřímých daní. Působnost směrnice je tedy omezena na otázky daňového práva. Žalované členské státy rovněž tvrdí, že ve směrnici neexistuje náznak toho, že v době jejího schválení byly vzaty v úvahu otázky veřejného zdraví. Směrnice tedy nemůže být chápána tak, že členským státům v zásadě zakazuje, aby přijímaly opatření k ochraně zdraví ve formě minimálních cen.
37. Takový argument rakouské vlády nemůže být bez diskuse odmítnut. Právním základem směrnice 95/59 je zajisté ustanovení Smlouvy o harmonizaci nepřímých daní, a směrnice tedy v první řadě představuje soubor technických pravidel upravujících zdanění tabákových výrobků ve Společenství. Harmonizuje způsob, jakým se spotřební daně z tabákových výrobků vybírají a stanoví například maximální maloobchodní prodejní cenu jako základ pro vyměření poměrné spotřební daně. Zákaz minimálních cen pro tabákové výrobky není na první pohled zřejmým prvkem daňové harmonizace.
38. Členské státy rovněž správně uvádí, že v odůvodnění směrnice není důkaz o tom, že by otázky ochrany zdraví a význam kontroly spotřeby tabáku byly ve směrnici vzaty v úvahu. To není překvapení, jelikož směrnice 95/59 je v podstatě kodifikací starších směrnic, které pocházejí až z roku 1972. V roce 1972 existovalo toliko nezřetelné povědomí o nebezpečích spotřeby tabáku. Na takovém základě lze tvrdit, že čl. 9 odst. 1 musí být vykládán v tom smyslu, že nevylučuje, že členské státy mohou přijímat opatření k boji se spotřebou tabáku, zatímco se zároveň směrnice sama o sobě vyčerpávajícím způsobem nezabývá otázkou regulace spotřeby tabáku. To, zda jsou taková opatření členského státu slučitelná s jinými předpisy práva Společenství, zejména s článkem 28 ES, je již jiná otázka.
39. Proti takovému výkladu, který se odchyluje od stávající judikatury, však lze postavit znění směrnice, která výslovně odkazuje na „volnou“ tvorbu maximálních maloobchodních prodejních cen. Tam, kde je minimální cena stanovena státem, není nadále možné, jak Soudní dvůr správně zdůraznil, bez výhrad tvrdit, že výrobce má právo volně stanovit cenu. Taková cena nadále nemůže být stanovena na úrovni nižší, nežli je minimální cena stanovená státem.
40. Pododstavec 2, podle kterého má výrobce právo stanovit maximální maloobchodní prodejní cenu, je nadto zásadním prvkem ve specifickém systému pravidel stanovených směrnicí pro spotřební daně. K zajištění toho, aby byl takový legislativní mechanismus v souladu s pravidly o volné soutěži a volném pohybu zboží, je zásadní, aby výrobci měli právo stanovit maximální maloobchodní prodejní cenu. Pokud je minimální cena stanovena členským státem, existuje nebezpečí, že výrobci z jiných členských států, kteří budou chtít získat konkurenční cenovou výhodu, budou znevýhodněni. Stanovení minimální ceny by znehodnotilo konkurenční výhodu odvozenou z nižších výrobních nákladů dováženého výrobku.
41. Pouze tehdy, pokud má výrobce právo volně stanovit maximální maloobchodní prodejní cenu, lze zaručit, že systém zdanění stanovený směrnicí nebude mít za vedlejší účinek narušení hospodářské soutěže a omezení volného pohybu zboží, a tím i rozpor s cílem harmonizace stanoveným v článku 93 ES.
42. Bod 2 odůvodnění směrnice objasňuje, že hospodářská unie, v jejímž rámci existuje poctivá hospodářská soutěž a jejíž vlastnosti jsou podobné vlastnostem vnitrostátního trhu, pokud se jedná o tabákové výrobky, předpokládá, že použití daní ovlivňujících spotřebu výrobků nenaruší hospodářskou soutěž a nebude omezovat jejich volný pohyb ve Společenství. V takovém případě metoda vyměření, na které je založena poměrná spotřební daň (maximální maloobchodní prodejní cena) rovněž nesmí vést k narušení hospodářské soutěže. Směrnice toho dosahuje tím, že stanoví, že výrobci mají mít právo stanovit maximální maloobchodní prodejní ceny. Obdobně bod 7 odůvodnění směrnice rovněž zdůrazňuje, že zásadní potřeba hospodářské soutěže vyžaduje systém volné tvorby cen.
43. Ve světle takových úvah je výklad čl. 9 odst. 1 směrnice zvolený Soudním dvorem zcela oprávněný. Podle mého názoru tedy neexistuje důvod k odklonu od stávající judikatury. Je třeba vzít rovněž v úvahu, že oba relevantní rozsudky Soudního dva nejsou obzvláště staré. V důsledku toho je možné se proti odklonu od judikatury dovolávat rovněž zásad jednotnosti judikatury a právní jistoty(16) .
b) Změna judikatury na základě rámcové úmluvy WHO a doporučení Rady?
44. Členské státy se na podporu odklonu od stávající judikatury dovolávají rovněž Rámcové úmluvy WHO o kontrole tabáku, která byla jménem Společenství schválena rozhodnutím Rady ze dne 2. června 2004(17) .
45. Členské státy krom toho odkazují na doporučení Rady ze dne 2. prosince 2002 o prevenci kouření a o iniciativě ke zlepšení kontroly tabáku(18) .
46. Podle čl. 6 odst. 1 rámcové úmluvy WHO smluvní strany uznávají, že cenová a daňová opatření jsou efektivním a významným nástrojem ke snižování spotřeby tabáku, zejména u mladých lidí. Článek 6 odst. 2 stanoví, že smluvní strany přijmou nebo případně zachovají opatření, která mohou mimo jiné zahrnovat provádění daňové a případně cenové politiky u tabákových výrobků.
47. Je pravda, že ustanovení sekundárního práva Společenství musí být podle možností vykládána v souladu s mezinárodními smlouvami uzavřenými Společenstvím. Tyto smlouvy jsou totiž podle čl. 300 odst. 7 ES pro orgány Společenství závazné. Nesmí být porušovány sekundárním právem, před kterým mají přednost(19) .
48. Rámcová úmluva WHO zdůrazňuje význam, který je nyní přiznáván kontrole spotřeby tabáku z důvodu ochrany zdraví. Objasňuje velmi širokou škálu opatření, která mají členské státy k dispozici v boji se spotřebou tabáku. Z článku 6 vyplývá, že cenová politika je společně s daňovou politikou považována za možnou volbu. Minimální ceny tabákových výrobků mohou být podřazeny pod pojem „cenová politika“.
49. Rámcová úmluva však podle mého názoru neposkytuje základ pro odchýlení se od stávající judikatury Soudního dvora. Formulace rámcové úmluvy WHO týkající se cenových opatření jsou příliš obecné k tomu, aby bylo potřeba vykládat čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 jiným způsobem.
50. Zaprvé je zřejmé, že rámcová úmluva WHO neobsahuje skutečnou povinnost používat zvláštní cenová opatření k tomu, aby byly tabákové výrobky dražší. Článek 6 odst. 2 úmluvy pouze stanoví, že smluvní strany mají přijmout nebo zachovat opatření, která mohou zahrnovat provádění daňové politiky a „případně cenové politiky“.
51. Rámcová úmluva tudíž nestanoví smluvním stranám žádné skutečné povinnosti pokud jde o cenovou politiku u tabákových výrobků, nýbrž pouze popisuje možná opatření, aniž by měla závaznou povahu.
52. Z doporučení Rady 2003/54, na které odkazují členské státy, nelze dovodit jiný závěr. V bodě 7 doporučuje, aby členské státy přijaly a prováděly vhodná cenová opatření ohledně tabákových výrobků tak, aby odrazovaly od spotřeby tabáku. Uvedené doporučení rovněž neobsahuje odpovídající důvod pro to, aby se Soudní dvůr odklonil od své stávající judikatury týkající se přípustnosti stanovení minimálních cen pro tabákové výrobky. Zaprvé, doporučení Rady postrádá jakýkoliv závazný účinek a zadruhé vágní znění doporučení nevede při výkladu směrnice k jinému výkladu.
4. Mezitímní závěry
53. Závěr, že právní předpisy žalovaných členských států porušují druhý pododstavec čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 tedy nadále platí.
B – Odůvodnění založené na důvodech ochrany zdraví?
54. Členské státy se při obraně svých vnitrostátních opatření zavádějících minimální ceny opírají rovněž o důvody ochrany zdraví podle článku 30 ES. Odkazují na cenovou soutěž, která vedla k větší nabídce levných cigaret a tvrdí, že to není z hlediska zdravotní politiky žádoucí. Chtějí se tedy zavedením minimálních cen zaměřit na levné cigarety.
1. Doktrinální kvalifikace
55. V každém případě je sporné, zda se členské státy vůbec mohou opírat o článek 30 ES, jelikož článek 30 ES uvádí důvody obecného zájmu, kterými mohou být odůvodněna omezení svobody uvedená v článku 28 ES (volný pohyb zboží). V projednávané věci jde však o odůvodnění porušení článku 9 směrnice 95/59. Pokud byla oblast harmonizována vyčerpávajícím způsobem sekundárním právem, členský stát se nemůže dovolávat ochrany zdraví k odůvodnění porušení tohoto sekundárního práva(20) . Krom toho jiná opatření nežli jsou ta, která jsou uvedena v článku 28 ES, nemohou být odůvodněna odkazem na článek 30 ES(21) . Komise v rámci projednávaných žalob pro nesplnění povinnosti neuplatňuje porušení článku 28 ES. Tato otázka tedy není předmětem tohoto řízení.
56. Soudní dvůr nicméně ve věci C‑302/00, Komise v. Řecko(22), jejímž předmětem byla rovněž žaloba pro nesplnění povinnosti týkající se minimálních cen tabákových výrobků, rozhodl, že opatření členského státu porušila směrnici 95/59 a poté rovněž zkoumal, zda taková opatření mohou být odůvodněna na základě článku 30 ES(23) . Takové zkoumání může být chápáno jako potvrzení výkladu směrnice prostřednictvím posouzení skutkových okolností ve světle primárního práva(24) . Soudní dvůr tím objasnil, že posouzení skutkových okolností věci toliko ve světle primárního práva, v jehož rámci musí být zkoumáno odůvodnění založené na článku 30 ES, by rovněž vedlo ke stejnému závěru, tedy k tomu, že vnitrostátní opatření je protiprávní.
57. Na tomto základě se budu nyní stručně zabývat články 28 ES a 30 ES.
2. Věcný přezkum ochrany zdraví
58. Soudní dvůr již rozhodl, že minimální konečná prodejní cena dovážených cigaret v každém případě představuje opatření se srovnatelným účinkem ve smyslu článku 28 ES, pokud je stanovena na takové úrovni, že je neutralizována soutěžní výhoda získaná nižší pořizovací cenou (25) . To v projednávaných věcech přichází v úvahu. Není však možné o takové otázce definitivně rozhodnout, jelikož porušení článku 28 ES není předmětem těchto řízení.
59. Podle členských států jsou minimální ceny pro trh s tabákem nezbytné. Pouze ony poskytnou efektivní prostředek ke zvýšení ceny tabákových výrobků, které zase povede ke snížení spotřeby zejména u mladých lidí.
60. Prevence kouření a regulace spotřeby tabáku jsou významnými aspekty ochrany zdraví. Kouření zůstává v Evropské unii největším zdrojem úmrtí, kterým by bylo možné předejít(26) . Ochrana mladých lidí je v tomto kontextu obzvláště významná. Opatření zaměřená proti spotřebě tabáku, zejména v posledních letech, zaujímají čelné místo ve zdravotní politice členských států a Evropského společenství. Boj s užíváním tabáku je tudíž nepochybně legitimním cílem.
61. Rozhodující otázkou je, zda jsou dotčená opatření nezbytná k dosažení takového cíle či zda existují stejně vhodné, ale méně omezující alternativy. V takovém kontextu je nezbytné vzít v úvahu, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být při posuzování souladu se zásadou proporcionality v oblasti veřejného zdraví zohledněna skutečnost, že členský stát může rozhodnout o úrovni, na které zamýšlí zajistit ochranu zdraví, a o způsobu, jakým má být této úrovně dosaženo. V tomto ohledu členské státy požívají značného prostoru pro uvážení(27) .
62. Soudní dvůr došel v rozsudku, který se týkal minimálních cen tabákových výrobků k závěru, že takové ceny nejsou nezbytné pro ochranu veřejného zdraví. Podle Soudního dvora může být cíle ochrany veřejného zdraví adekvátně dosaženo zvýšením zdanění tabákových výrobků, které zajistí ochranu zásady volné tvorby cen. Členské státy mohou podle článku 16 směrnice stanovit celkovou daňovou zátěž pro tabákové výrobky(28) . Tato argumentace je použitelná rovněž v projednávaných věcech.
63. Žalované členské státy krom toho tvrdí, že výrobci a dovozci mohou čelit nárůstu daně tím, že sníží svou marži. Soudní dvůr se ve své stávající judikatuře rovněž zabýval touto argumentací. Správně zdůraznil, že členské státy mohou reagovat na snížení marže výraznějším zvýšením úrovně zdanění, takže se výrobci nakonec nemohou vyhnout zvýšení cen, které bylo zvýšením daně zamýšleno(29) .
64. Možnost, aby se výrobci a dovozci vyhnuli tomu, že přenesou na spotřebitele nárůst spotřební daně uvalené na své výrobky, je v každém případě omezena rozsahem jejich marže, takže zvýšení spotřebních daní musí mít dříve či později vliv na maloobchodní cenu. Nárůst spotřebních daní je tudíž méně rušivým opatřením nežli minimální ceny, které tak nejsou nezbytné.
3. Mezitímní závěry
65. Mezitímním závěrem tedy musí být konstatování, že žaloby Komise jsou opodstatněné, jelikož členské státy tím, že stanovily minimální ceny tabákových výrobků, porušily směrnici 95/59.
C – Zvláštnosti věci C‑221/08, Komise v. Irsko
66. Konečně je nezbytné zabývat se dvěma dalšími žalobními důvody, které Komise uplatnila toliko ve věci C‑221/08, Komise v. Irsko.
1. Stanovení maximálních cen
67. Komise ohledně irských právních přepisů o cenách tabáku tvrdí, že určují rovněž maximální ceny tím, že cena tabákových výrobků nesmí být vyšší nežli cena přesahující průměrnou váženou cenu o 3 %. Irsko ve své žalobní odpovědi zdůrazňuje, že irské právní předpisy povinnou maximální cenu pro tabákové výrobky nestanoví.
68. Komise ve své replice uvádí, že se v uvedené souvislosti opírala o vyjádření irských zástupců při jednání s Komisí. V návaznosti na poskytnuté vysvětlení se jeví, že Komise nadále nechce trvat na svém tvrzení, že v Irsku existuje maximální cena pro tabákové výrobky. Zdůrazňuje nicméně, že k takovému nedorozumění by nedošlo, pokud by Irsko spolupracovalo uspokojivým způsobem s Komisí v rámci postupu před zahájením soudního řízení. Proto Komise při jednání jasně uvedla, že si v tomto bodu nepřeje zpětvzetí žaloby.
69. Vzhledem k tomu, že ani sama Komise nadále netrvá na svém tvrzení, že Irsko stanoví pro tabákové výrobky maximální ceny, nemůže být uvedený žalobní návrh dále předmětem rozhodování o nesplnění povinnosti. V uvedeném rozsahu je tedy třeba žalobu Komise zamítnout. Otázka, zda je možné uvedený žalobní důvod přičítat nedostatku spolupráce na straně Irska v rámci postupu před zahájením soudního řízení je relevantní pouze tehdy, pokud Irsko porušilo článek 10 ES, což bude zkoumáno dále.
2. Porušení článku 10 ES
70. Podle Komise Irsko porušilo článek 10 ES tím, že neposkytlo nezbytné informace o použitelných irských právních předpisech tak, aby bylo Komisi umožněno plnit její povinnost kontrolovat dodržování směrnice 95/59.
71. Podle článku 10 ES mají členské státy povinnost loajálně spolupracovat při každém šetření prováděném Komisí na základě článku 226 ES a poskytnout jí veškeré informace požadované za tímto účelem(30) .
72. Komise dopisy ze dne 29. července 2002 a 1. října 2002 požádala Irsko o informace týkající se platných irských právních předpisů o cenách tabáku. Komise na své dopisy neobdržela odpověď. Komise tedy zahájila další řízení pro nesplnění povinnosti z důvodu porušení článku 10 ES souběžně s řízením pro porušení směrnice 95/59. Dne 17. října 2003 zaslala Irsku výzvu dopisem. Následovalo odůvodněné stanovisko ze dne 7. července 2004, ve kterém byla Irsku stanovena lhůta dvou měsíců ode dne doručení stanoviska. Irské orgány odpověděly teprve 10. prosince 2004.
73. Je sporné již to, zda informace uvedené v dopisu ze dne 10. prosince 2004 představují postačující odpověď. Dopis byl v každém případě zaslán pozdě.
74. Irsko se na svou obranu opírá o skutečnost, že Komise byla dostatečně informována později. Takové tvrzení však nemůže odůvodnit nesplnění povinnosti.
75. Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že se otázka, zda členský stát nesplnil povinnosti, musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku(31) . I kdyby bylo pochybení napraveno po lhůtě stanovené v odůvodněném stanovisku, existuje i nadále právní zájem na pokračování v řízení. Irsko v projednávané věci poskytlo odpověď po stanovené lhůtě.
76. Žaloba Komise založená na porušení článku 10 ES je tedy opodstatněná.
V – K nákladům řízení
77. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení ve svém návrhu požadovala a Francouzská republika a Rakouská republika byly ve svých věcech zcela neúspěšné a Irská republika byla ve své věci převážně neúspěšná, je důvodné uložit posledně uvedeným náhradu nákladů řízení.
VI – Závěry
78. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr rozhodl takto:
79. Ve věci C‑197/08:
„1. Francouzská republika tím, že zachovala v platnosti systém minimálních cen cigaret uvolněných ve Francii ke spotřebě a tím, že zakázala prodej tabákových výrobků za propagační ceny, které jsou v rozporu s cíli veřejného zdraví, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 9 odst. 1 směrnice Rady 95/59/ES ze dne 27. listopadu 1995 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků;
2. Francouzská republika ponese náklady řízení.“
80. Ve věci C‑198/08:
„1. Rakouská republika tím, že přijala a ponechala v platnosti právní předpisy, podle kterých minimální prodejní ceny cigaret a jemně řezaného tabáku k ruční výrobě cigaret jsou stanoveny státem, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 9 odst. 1 směrnice Rady 95/59/ES ze dne 27. listopadu 1995 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků;
2. Rakouská republika ponese náklady řízení.“
81. Ve věci C‑221/08:
„1. Irsko tím, že stanovilo minimální maloobchodní prodejní ceny cigaret, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z čl. 9 odst. 1 směrnice Rady 95/59/ES ze dne 27. listopadu 1995 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků;
2. Irsko tím, že neposkytlo nezbytné informace o použitelných irských právních předpisech tak, aby Komise mohla splnit svou povinnost dohledu nad dodržováním směrnice 95/59, nesplnilo povinnost, která pro ně vyplývá z článku 10 ES;
3. ve zbývající části se žaloba zamítá;
4. Irsko ponese náklady řízení.“
(1) .
(2)
–	Úř. věst. L 291, s. 40; Zvl. vyd. 09/01, s. 283 (dále jen „směrnice 95/59“), změněná směrnicí Rady 1999/81/ES ze dne 29. července 1999 (Úř. věst. L 211, s. 47; Zvl. vyd. 09/01. s. 326) a směrnicí Rady 2002/10/ES ze dne 12. února 2002, Úř. věst. L 46, s. 26; Zvl. vyd. 03/35, s. 182).
(3)
–	Schválená jménem Společenství rozhodnutím Rady 2004/513/ES ze dne 2. června 2004 o uzavření Rámcové úmluvy WHO o kontrole tabáku (Úř. věst. L 213, s. 8).
(4)  –	Znění uvedené úmluvy bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie
v závazných zněních toliko v anglickém, francouzském a španělském jazyce.
(5)
–	Pro jemně řezaný tabák 90 % poměrné průměrné ceny za gram veškerého jemně řezaného tabáku pro ruční výrobu cigaret za minulý kalendářní rok.
(6)
–	Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 27. února 2002, Komise v. Francie (C‑302/00, Recueil, s. I‑2055, bod 14).
(7)
–	Viz stanovisko generálního advokáta Jacobse ze dne 13. dubna 2000 ve věci Komise v. Řecko (C‑216/98, Recueil, s. I‑8921, bod 20), odkazující na rozsudek ve věci GB-Inno-BM (13/77, Recueil, s. 2115, bod 17).
(8)
–	Rozsudky ze dne 19. října 2000, Komise v. Řecko (C‑216/98, Recueil, s. I‑8921, bod 21) a Komise v. Francie, uvedený výše v poznámce pod čarou 6, bod 15.
(9)
–	Komise v. Řecko, uvedený výše v poznámce pod čarou 8, bod 18.
(10)
–	Rozsudek ze dne 21. června 1983, Komise v. Francie (90/82, Recueil, s. 2011, bod 20).
(11)
–	Rozsudky Komise v. Francie (uvedený výše v poznámce pod čarou 10, bod 20), a Komise v. Řecko (uvedený výše v poznámce pod čarou 8, bod 25).
(12)
–	Rozsudek Komise v. Francie (uvedený výše v poznámce pod čarou 10, bod 21).
(13)
–	Rozsudky Komise v. Francie (uvedený výše v poznámce pod čarou 10, bod 22) a Komise v. Řecko (uvedený výše v poznámce pod čarou 8, bod 25).
(14)
–	Rozsudek Komise v. Řecko (uvedený výše v poznámce pod čarou 8, bod 26).
(15)
–	Rozsudek Komise v. Řecko (uvedený výše v poznámce pod čarou 8, bod 26).
(16)
–	Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Madura ze dne 1. února 2006 ve věci Cipolla a další (C‑94/04 a C‑202/04, Sb. rozh. s. I‑11421, bod 27 a násl.).
(17)
–	Uvedené výše v poznámce pod čarou 3.
(18)
–	Úř. věst. L 22, s. 31.
(19)
–	Rozsudky ze dne 10. září 1996, Komise v. Německo (C‑61/94, Recueil s. I‑3989, bod 52), a ze dne 1. dubna 2004, Bellio F.illi (C‑286/02, Recueil, s. I‑3465, bod 33).
(20)
–	Rozsudek ze dne 17. dubna 2007, AGM-COS.MET (C‑470/03, Sb. rozh. s. I‑2749, bod 70).
(21)
–	Viz rozsudek Komise v. Francie, uvedený výše v poznámce pod čarou 6, bod 33, týkající se porušení čl. 8 odst. 2 a čl. 16 odst. 5 směrnice 95/59.
(22)
–	Uvedený výše v poznámce pod čarou 8.
(23)
–	Rozsudek Komise v. Řecko, uvedený výše v poznámce pod čarou 8, bod 30 a násl.
(24)
–	Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 3. dubna 2008, Rüffert (C‑346/06, Sb. rozh. s. I‑1989, bod 36).
(25)
–	Rozsudek ze dne 7. května 1991, Komise v. Belgie (C‑287/89, Recueil, s. I‑2233, bod 17).
(26)
–	Bod 7 odůvodnění doporučení Rady 2003/54.
(27)
–	Viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 2. prosince 2004, Komise v. Nizozemsko (C‑41/02, Sb. rozh. s. I‑11375, body 46 a 51); ze dne 10. března 2009, Hartlauer (C‑169/07, Sb. rozh. s. I‑1721, bod 30), a ze dne 19. května 2009 ve spojených věcech Apothekerkammer des Saarlandes a další (C‑171/07 a C‑172/07, Sb. rozh. s. I-4171, bod 19).
(28)
–	Rozsudek Komise v. Řecko (uvedený výše v poznámce pod čarou 8, bod 28).
(29)
–	Viz rozsudek Komise v. Řecko (uvedený výše v poznámce pod čarou 8, bod 32). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta ve věci Komise v. Řecko (uvedené výše v poznámce pod čarou 7, bod 21).
(30)
–	Rozsudky ze dne 11. prosince 1985, Komise v. Řecko (192/84, Recueil, s. 3967, bod 19); ze dne 6. března 2003, Komise v. Lucembursko (C‑478/01, Recueil, s. I‑2351, bod 24); ze dne 13. července 2004, Komise v. Itálie (C‑82/03, Sb. rozh. s. I‑6635, bod 15), a ze dne 26. dubna 2005, Komise v. Irsko (C‑494/01, Sb. rozh. s. I‑3331, bod 198).
(31)
–	Viz mimo jiné rozsudky ze dne 17. ledna 2005, Komise v. Irsko (C‑394/00, Sb. rozh. s. I‑581, bod 12), a ze dne 20. června 2002, Komise v. Lucembursko (C‑299/01, Recueil s. I‑5899, bod 11).