62022TO0578_RES
Věc T‑578/22
Evropský inspektor ochrany údajů
v.
Evropský parlamentaRada Evropské unie
Usnesení Tribunálu (prvního rozšířeného senátu) ze dne 6. září 2023
„Žaloba na neplatnost – Institucionální právo – Zpracování osobních údajů Europolem – Nařízení (EU) 2016/794 – Institucionální výsady EIOÚ – Aktivní legitimace – Žaloba zčásti nepřípustná a zčásti zjevně nepřípustná“
Žaloba na neplatnost – Pravomoc unijního soudu – Žaloba podaná unijní institucí – Žaloba podaná evropským inspektorem ochrany údajů (EIOÚ) – Aktivní legitimace za účelem ochrany institucionálních výsad, uplatněná na podporu této žaloby
(Článek 263 SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 45/2001, čl. 41 odst. 1)
(viz body 26–36)
Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Právní zájem na podání žaloby – Aktivní legitimace – Žaloba podaná evropským inspektorem ochrany údajů (EIOÚ) – Aktivní legitimace za účelem ochrany institucionálních výsad – Nedostatek – Přípustnost závisející na prokázání aktivní legitimace a právního zájmu na podání žaloby
(Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU)
(viz body 41–48, 54–57)
Žaloba na neplatnost – Aktivní legitimace – Právnické osoby – Pojem – Evropský inspektor ochrany údajů (EIOÚ) – Unijní instituce – Zahrnutí – Podmínky
(Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU)
(viz body 60–65)
Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Ustanovení týkající se zpracování osobních údajů Europolem – Rozhodnutí přijaté evropským inspektorem ochrany údajů (EIOÚ) vůči Europolu – Neexistence dopadu uvedených ustanovení na uvedené rozhodnutí a na pravomoci EIOÚ – Neexistence bezprostředního dotčení – Nepřípustnost
(Článek 16 odst. 2 a čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady 2016/794, ve znění nařízení 2022/991, články 74a a 74b)
(viz body 66, 68–76, 78–82, 84, 85)
Shrnutí
Dne 3. ledna 2022 v návaznosti na šetření z vlastního podnětu přijal evropský inspektor ochrany údajů (EIOÚ) rozhodnutí proti Agentuře Evropské unie pro spolupráci v oblasti prosazování práva (Europol) (
1
). Tímto rozhodnutím EIOÚ v podstatě uložil Europolu, aby u každého datového příspěvku obdrženého od 4. ledna 2022 provedl kategorizaci subjektů údajů do šesti měsíců ode dne obdržení datového příspěvku a do dvanácti měsíců pro soubory údajů existující ke dni uvedeného rozhodnutí; po uplynutí těchto lhůt byl Europol povinen tyto údaje vymazat.
Dne 8. června 2022 přijal Evropský parlament a Rada pozměněné nařízení o Europolu (
2
). Toto nařízení v podstatě na základě dvou předchozích ustanovení (
3
) stanoví podmínky, za kterých Europol ve stanovené lhůtě provádí kategorizaci souborů údajů, které měl v držení v okamžiku vstupu pozměněného nařízení o Europolu v platnost, a stanoví podmínky a postupy, za kterých je pro usnadnění probíhajícího trestního vyšetřování povoleno zpracování osobních údajů, které se netýkají kategorií subjektů údajů uvedených v příloze II pozměněného nařízení o Europolu a byly předány Europolu před 28. červnem 2022.
EIOÚ měl za to, že napadená ustanovení porušují jeho nezávislost a pravomoci jakožto orgánu dozoru, neboť podle jeho názoru retroaktivně upravují postupy uchovávání sporných údajů Europolu a fakticky ruší rozhodnutí ze dne 3. ledna 2022. Na základě článku 263 SFEU se proto u Tribunálu domáhal jejich zrušení. Tvrdil, že jeho aktivní legitimace je odůvodněna potřebou mít k dispozici prostředek soudní ochrany na obranu svých institucionálních výsad, a zejména jeho nezávislosti jakožto orgánu dozoru.
V projednávané věci byla Tribunálu poprvé předložena žaloba na neplatnost podaná EIOÚ proti legislativnímu aktu Rady a Parlamentu, což vyvolalo zejména otázku pravomoci Tribunálu rozhodnout o uvedené žalobě, otázku analogického použití rozsudku Parlament v. Rada (C‑70/88) (
4
) na projednávaný případ a otázku bezprostředního dotčení EIOÚ, postaveného na roveň právnické osobě, na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU.
Závěry Tribunálu
V první řadě Tribunál zkoumal svou pravomoc rozhodnout o žalobě podané EIOÚ a předně konstatoval, že EIOÚ není uveden mezi žalobci vyjmenovanými v čl. 263 druhém a třetím pododstavci SFEU (
5
) ani ve výčtu orgánů v čl. 13 odst. 1 SEU (
6
). Následně uvedl, že ačkoli se čl. 263 první pododstavec SFEU vztahuje výslovně na instituce a jiné subjekty Unie ve výčtu autorů aktů, jejichž legalita může být zpochybněna žalobou na neplatnost, v případě čl. 263 druhého a třetího pododstavce SFEU tomu tak není. Upřesnil, že postavení EIOÚ jakožto nezávislého orgánu dozoru je sice zakotveno jak ve Smlouvě o FEU, tak v Listině (
7
), avšak jakožto instituce Unie nebyl zřízen aktem primárního práva, nýbrž aktem sekundárního práva (
8
). Ačkoli je tedy EIOÚ institucí Unie se zvláštním postavením, není orgánem Unie a v žádném případě jej nelze považovat za jednoho z žalobců uvedených v čl. 263 druhém a třetím pododstavci SFEU. Nakonec Tribunál dospěl k závěru, že má pravomoc rozhodnout o žalobě, neboť Soudní dvůr je příslušný rozhodovat o žalobách uvedených v článku 263 SFEU podaných zejména orgánem Unie proti legislativnímu aktu (
9
), a EIOÚ není ani orgánem ani žalobcem uvedeným v čl. 263 druhém a třetím pododstavci SFEU.
V druhé řadě Tribunál posuzoval, zda je EIOÚ aktivně legitimován na základě judikatury vycházející z rozsudku Parlament v. Rada (C‑70/88). Poznamenal, že v tomto rozsudku, kterého se EIOÚ dovolával na podporu své zvláštní aktivní legitimace k ochraně svých institucionálních výsad, Soudní dvůr konstatoval, že Parlament nemá žádnou možnost napadnout u unijních soudů akty přijaté ostatními orgány, které by mohly zasáhnout do jeho vlastních výsad, a rozhodl se vyplnit tuto mezeru použitím obecné zásady institucionální rovnováhy. EIOÚ naproti tomu může podat žalobu na neplatnost na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, pokud je institucí zřízenou aktem sekundárního unijního práva, kterou lze postavit na roveň právnické osobě. Tribunál kromě toho upřesnil, že ačkoli má EIOÚ zvláštní postavení uznané jak Smlouvou o FEU, tak Listinou, a že vytvoření nezávislých kontrolních orgánů je zásadním prvkem ochrany jednotlivců v souvislosti s ochranou osobních údajů, nezávislost, s níž musí EIOÚ vykonávat své funkce v praxi, nemá za cíl omezit pravomoci unijního normotvůrce (
10
). EIOÚ je tudíž povinen plnit své úkoly a pravomoci zcela nezávisle a v rámci legislativních aktů přijatých společně Parlamentem a Radou a v souladu s nimi dohlíží nad dodržováním pravidel o ochraně fyzických osob při zpracování osobních údajů orgány, institucemi a jinými subjekty Unie. Tribunál dospěl k závěru, že rozsudek Parlament v. Rada (C‑70/88) nelze použít obdobně na situaci EIOÚ, kterému nelze přiznat aktivní legitimaci na základě tohoto rozsudku a jenž musí být považován za žalobce, který musí splňovat podmínky přípustnosti stanovené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU.
Ve třetí řadě v rámci přezkumu aktivní legitimace EIOÚ podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU Tribunál nejprve analyzoval, zda ho lze jakožto unijní instituci považovat za právnickou osobu ve smyslu tohoto článku. Uvedl, že na základě výkladu tohoto ustanovení ve světle zásad účinného soudního přezkumu a právního státu má jakožto „právnická osoba“ taková unijní instituce, jako je EIOÚ, aktivní legitimaci k podání žaloby na neplatnost napadených ustanovení za podmínky, že se ho bezprostředně a osobně dotýkají ve smyslu uvedeného ustanovení. Unijní akt totiž může nepříznivě zasahovat do práv nebo zájmů takové právnické osoby stejně jako v případě jiné osoby nebo entity, a taková právnická osoba tedy musí mít možnost se při dodržení těchto podmínek domáhat zrušení takového aktu.
Pokud jde o podmínku, podle níž musí být právnická osoba bezprostředně dotčena, Tribunál připomněl, že dle této podmínky musí být kumulativně splněna dvě kritéria. Pokud jde zaprvé o kritérium týkající se účinků napadených ustanovení na právní postavení EIOÚ, Tribunál zdůraznil, že EIOÚ je pověřen kontrolou uplatňování příslušných pravidel týkajících se ochrany osobních údajů ze strany orgánů, institucí a jiných subjektů Unie (
11
). V projednávané věci napadená ustanovení mění původní nařízení o Europolu a nemají vliv na povahu nebo rozsah úkolů svěřených EIOÚ unijními právními předpisy. I když je pravda, že právní režim, jehož kontrolou je pověřen EIOÚ, byl změněn, jeho vlastní pravomoci změněny nebyly, neboť způsob, jakým může tyto pravomoci legálně vykonávat, jako takový nebyl změněn. EIOÚ tedy není bezprostředně dotčen napadenými ustanoveními, jelikož jeho práva, povinnosti nebo pravomoci nebyly těmito ustanoveními dotčeny. Kromě toho, pokud jde o účinky napadených ustanovení na rozhodnutí ze dne 3. ledna 2022, Tribunál uvedl, že se jedná o správní rozhodnutí, které nemůže mít vliv na takové legislativní akty, jako je pozměněné nařízení o Europolu, ani ovlivnit jejich obsah.
Zadruhé, pokud jde o kritérium týkající se prostoru pro uvážení adresátů pověřených prováděním napadených ustanovení, Tribunál uvedl, že tato ustanovení ponechávají Europolu určitý prostor pro uvážení. Nejsou tedy čistě automatické povahy a nevyplývají pouze z unijní právní úpravy ohledně EIOÚ a není třeba použít další zprostředkující předpisy.
Vzhledem k tomu, že napadená ustanovení se bezprostředně nedotýkají právního postavení EIOÚ a podmínky bezprostředního a osobního dotčení aktem, jehož zrušení je navrhováno, jsou kumulativní, dospěl Tribunál k závěru, že žaloba je nepřípustná.
(
1
) – Na základě čl. 43 odst. 3 písm. e) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/794 ze dne 11. května 2016 o Agentuře Evropské unie pro spolupráci v oblasti prosazování práva (Europol) a o zrušení a nahrazení rozhodnutí 2009/371/SVV, 2009/934/SVV, 2009/935/SVV, 2009/936/SVV a 2009/968/SVV (Úř. věst. 2016, L 135, s. 53, dále jen „původní nařízení o Europolu“).
(
2
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2022/991 ze dne 8. června 2022, kterým se mění původní nařízení o Europolu, pokud jde o spolupráci Europolu se soukromými subjekty, zpracování osobních údajů Europolem pro usnadnění trestního vyšetřování a úlohu Europolu v oblasti výzkumu a inovací (Úř. věst. 2022, L 169, s. 1, dále jen „pozměněné nařízení o Europolu“).
(
3
) – Články 74a a 74b pozměněného nařízení o Europolu (dále jen „napadená ustanovení“).
(
4
) – Rozsudek ze dne 22. května 1990, Parlament v. Rada (C‑70/88, EU:C:1990:217).
(
5
) – Podle tohoto ustanovení může k Soudnímu dvoru podat žalobu členský stát, Parlament, Rada nebo Komise a dále také Účetní dvůr, Evropská centrální banka (ECB) a Výbor regionů.
(
6
) – Sedmi orgány uvedenými v tomto ustanovení jsou Parlament, Evropská rada, Rada, Komise, Soudní dvůr Evropské unie, Evropská centrální banka a Účetní dvůr.
(
7
) – Podle čl. 16 odst. 2 SFEU a čl. 8 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) dodržování pravidel o ochraně fyzických osob při zpracování osobních údajů orgány, institucemi a jinými subjekty Unie podléhá kontrole nezávislými orgány.
(
8
) – Článek 41 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 ze dne 18. prosince 2000 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. 2001, L 8, s. 1; Zvl. vyd. 13/26, s. 102).
(
9
) – Podle čl. 51 písm. b) statutu Soudního dvora Evropské unie.
(
10
) – Jak je stanoveno v čl. 14 odst. 1 a čl. 16 odst. 1 SEU.
(
11
) – Podle čl. 1 odst. 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1725 ze dne 23. října 2018 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány, institucemi a jinými subjekty Unie a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení nařízení (ES) č. 45/2001 a rozhodnutí č. 1247/2002/ES (Úř. věst. 2018, L 295, s. 39) a čl. 43 odst. 1 původního nařízení o Europolu.