Ideiglenes változat
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. január 15.(1)
C‑622/24. P. és C‑623/24. P. sz. ügyek
VT
kontra
Európai Bizottság (C‑622/24 P),
valamint
UJ és társai
kontra
Európai Bizottság (C‑623/24 P)
„ Fellebbezés – Közszolgálat – EPSO/AD/380/19. sz. versenyvizsga – A tartaléklistára való felvétel mellőzése – Egyenlő bánásmód – Az írásbeli vizsgák megismétlése – A panasz és a keresetlevél közötti összhang szabálya – A versenyvizsga‑felhívás általános készségek tekintetében történő értelmezése ”
I.      Bevezetés
1.        A jelen fellebbezések az Európai Személyzeti Felvételi Hivatal (EPSO) által nemzetközi együttműködés és a nem uniós országoknak nyújtott támogatások igazgatása területén dolgozó tanácsosok felvétele céljából szervezett nyílt versenyvizsgára vonatkoznak. Az írásbeli vizsgák során széles körű műszaki zavarok léptek fel, amelyek nagyszámú pályázót érintettek. Erre válaszul a felvételi bizottság úgy döntött, hogy minden pályázónak – függetlenül attól, hogy szembesült‑e műszaki nehézségekkel – lehetőséget biztosít a vizsgák megismétlésére vagy az eredeti eredmények megtartására. A jelen fellebbezések középpontjában e megközelítés jogszerűsége áll.
2.        Több olyan pályázó, akit végül nem vettek fel e versenyvizsga tartaléklistájára, a versenyvizsga lebonyolításában tapasztalt különböző szabálytalanságokra – többek között az írásbeli vizsgák megismétlésére – hivatkozva a Törvényszék előtt megtámadta felvételük mellőzését. Különösen a VT kontra Bizottság ítélet(2) és az UJ és társai kontra Bizottság ítélet(3) alapjául szolgáló ügyben a felperesek a felvételi bizottság által hozott határozatok megsemmisítését kérték. A Törvényszék mindkét ügyben elutasította a kereseteket és a felhozott – szinte azonos – jogalapokat.
3.        A C‑622/24. P. és a C‑623/24. P. ügyekben előterjesztett fellebbezésekkel a fellebbezők a Törvényszék VT kontra Bizottság ítéletének és UJ és társai kontra Bizottság ítéletének (a továbbiakban: a megtámadott ítéletek) hatályon kívül helyezését kérik. Ennek érdekében lényegében azzal érvelnek, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem állapította meg, hogy az egyenlő bánásmód elvét megsértették a versenyvizsgán. E tekintetben azt állítják, hogy a felvételi bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét azáltal, hogy valamennyi pályázónak lehetővé tette a vizsgák megismétlését, és nem csak azoknak, akiket a műszaki problémák komolyan érintettek. Továbbá azt állítják, hogy azok a pályázók, akik megismételték a vizsgákat, tisztességtelen előnyben részesültek, mivel lényegesen több idő állt rendelkezésükre a felkészülésre. Végül az általuk felhozott azon jogalap Törvényszék általi elutasítását is vitatják, amely a versenyvizsga‑felhívásnak a pályázók általános készségeinek értékelésére tekintetében történő értelmezésére vonatkozott.
4.        Mivel a két ügy ténybeli háttere és a felvetett jogkérdések jelentős mértékben átfedik egymást, célszerűnek tűnik a közös indítványban történő vizsgálatuk.
II.    Jogi háttér
5.        Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata(4) (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 90. cikkének (2) bekezdése következőképpen fogalmaz:
„Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy panaszt nyújthat be a kinevezésre jogosult hatósághoz az őt hátrányosan érintő intézkedés ellen […].
A kinevezésre jogosult hatóság a panasz benyújtásának időpontjától számított négy hónapon belül közli az érintett személlyel indokolással ellátott határozatát. Ha az előírt határidő végéig a panaszra nem érkezik válasz, azt a panasz elutasítását jelentő hallgatólagos határozatnak kell tekinteni, amely ellen a 91. cikk szerint jogorvoslattal lehet élni.”
6.        A személyzeti szabályzat 91. cikkének (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az Európai Unió Bíróságához csak akkor lehet keresetet benyújtani, ha:
–      a 90. cikk (2) bekezdése értelmében az abban előírt határidőn belül a kinevezésre jogosult hatósághoz már nyújtottak be panaszt, és
–      a panaszt kifejezett vagy hallgatólagos határozattal elutasították.”
III. Ténybeli háttér
7.        A jelen fellebbezések alapjául szolgáló jogviták hátterét a megtámadott ítéletek részletesen ismertetik. A jelen indítvány szempontjából releváns tények a következőképpen foglalhatók össze.
8.        2019. december 5‑én az EPSO közzétette a nemzetközi együttműködés és a nem uniós országoknak nyújtott támogatások igazgatása területén dolgozó tanácsosok felvételére irányuló, képesítéseken és vizsgákon alapuló EPSO/AD/380/19. sz. nyílt versenyvizsga‑felhívást(5) az Európai Unió Hivatalos Lapjában, két tartaléklista létrehozása érdekében, egyiket az AD7 besorolási fokozatú tanácsosok, a másikat pedig az AD9 besorolási fokozatú tanácsosok számára.
9.        A fellebbezők mindkét ügyben az AD7 besorolási fokozat versenyvizsgáján vettek részt. Miután sikeresen teljesítették a feleletválasztós tesztek és a képesítés szerinti kiválasztás (a továbbiakban: tehetségszűrő) szakaszát, részt vettek az értékelőközpont vizsgáin. Ezek két írásbeli vizsgából, egy esettanulmányból és egy szakterületre vonatkozó írásbeli vizsgából álltak (a továbbiakban együttesen: írásbeli vizsgák), amelyek mindegyikére 2021. szeptember 9‑én került sor (a továbbiakban: első vizsganap).
10.      2021. október 4‑i levelében az EPSO arról tájékoztatta a pályázókat, hogy az írásbeli vizsgák első vizsganapján felmerült műszaki problémák miatt úgy határoztak, hogy az ezen a vizsganapon részt vevő valamennyi pályázó számára két lehetőséget kínálnak fel: i. megtartják az első vizsganap ezen időpontban ismeretlen eredményeit, vagy ii. megismétlik az írásbeli vizsgákat, és így elveszítik az eredetileg elért eredményeiket.
11.      Az új írásbeli vizsgákra 2021. november 10‑én került sor (a továbbiakban: második vizsganap). A C‑622/24. P. sz. ügy fellebbezője (VT), valamint a C‑623/24. P. sz. ügy nyolc fellebbezője közül három (UN, US és UT) úgy döntött, hogy nem ismétlik meg a vizsgát, hanem az első vizsganap eredményeit használják fel. A C‑623/24. P. sz. ügy további öt fellebbezője (UJ, UL, UP, UU és UV) ezzel szemben úgy döntött, hogy megismétlik a vizsgákat.
12.      A második vizsganap során műszaki problémákkal szembesülő nyolc pályázó számára a felvételi bizottság lehetővé tette, hogy a 2021. december 10‑i harmadik vizsganapon vegyenek részt a vizsgákon. UJ volt az egyetlen fellebbező, akit meghívtak és részt vett e harmadik vizsganapon.
13.      2022. május 5‑én az EPSO minden egyes fellebbezőt külön értesített a felvételi bizottság azon döntéséről, hogy nem veszi fel őket az AD7 tartaléklistára (a továbbiakban: a felvételt mellőző határozatok), mivel nincsenek azon pályázók között, akik az értékelőközpontban megtartott vizsgákon a legmagasabb összpontszámot kapták. Ami az C‑623/24. P. sz. ügy egyik fellebbezőjét, UT‑t illeti, hogy az elutasítást ezzel szemben azzal indokolták, hogy nem érte el a legalacsonyabb szükséges pontszámot.
14.      Egyes fellebbezők (VT, UJ és UL) a rájuk vonatkozó felvételt mellőző határozatok felülvizsgálata iránti kérelmet nyújtottak be a felvételi bizottsághoz. E kérelmeket a 2022. július 15‑i határozatokkal elutasították. Ezt követően az összes fellebbező panaszt nyújtott be az EPSO‑hoz (mint illetékes, kinevezésre jogosult hatósághoz) a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján (a továbbiakban: a 90. cikk (2) bekezdése szerinti panaszok), amelyben megtámadták a felvételt mellőző határozatokat és – adott esetben – a felülvizsgálat iránti kérelmeik elutasításáról szóló határozatokat is.
15.      Konkrétan a C‑622/24. P. sz. ügy fellebbezője 2022. október 10‑én nyújtotta be a 90. cikk (2) bekezdése szerinti panaszt, amelyre nem kapott kifejezett választ. Ezért úgy kellett tekinteni, hogy panaszát a személyzeti szabályzat 90. cikke (2) bekezdésének megfelelően négy hónap elteltével, 2023. február 10‑én hallgatólagosan elutasították.
16.      A C‑623/24. P. sz. ügy fellebbezői több más pályázóval együtt 2022. augusztus 5‑én közösen nyújtották be a 90. cikk (2) bekezdése szerinti panaszukat. Panaszaik 2022. december 5‑én hallgatólagosan elutasítottnak voltak tekinthetők, majd ezt követően a kinevezésre jogosult hatóság 2023. március 13‑i határozataival kifejezetten is elutasította azokat.
IV.    A Törvényszék előtti eljárások és a megtámadott ítéletek
17.      A fellebbezők mindkét ügyben keresetet nyújtottak be a Törvényszékhez az EUMSZ 270. cikk alapján, a versenyvizsga tartaléklistájára való felvételük mellőzését vitatva.
18.      Formálisan úgy kell tekinteni, hogy a kereseteik VT, UJ és UM esetében a felvételi bizottság felülvizsgálat iránti kérelmüket elutasító 2022. július 15‑i határozatai ellen, a többi fellebbező esetében, aki nem nyújtottak be ilyen kérelmet, pedig közvetlenül a 2022. május 5‑i felvételt mellőző határozatok ellen (a továbbiakban együttesen: vitatott határozatok) irányultak.
19.      A fellebbezők a vitatott határozatok megsemmisítése érdekében mindkét ügyben hét, szinte azonos jogalapra hivatkoztak, amelyeket a versenyvizsga számos szabálytalanságára alapítottak. A 2024. július 10‑i VT kontra Bizottság ítéletével és a 2024. július 10‑i UJ és társai kontra Bizottság ítéletével a Törvényszék mindkét keresetet teljes egészében elutasította, és a feleket saját költségeik viselésére kötelezte.
V.      A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
20.      VT fellebbezést nyújtott be a VT kontra Bizottság ítélet ellen, amely fellebbezés elbírálása jelenleg C‑622/24. P. sz. ügyként van folyamatban. Hasonlóképpen, az UJ és társai kontra Bizottság ügyben a 13 felperes közül 8 fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen a rájuk vonatkozó rész tekintetében, amely fellebbezés elbírálása jelenleg C‑623/24. P. sz. ügyként van folyamatban.
21.      Fellebbezéseikben a fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéleteket, első‑ és másodfokon adjon helyt kereseteiknek, és az Európai Bizottságot kötelezze mindkét eljárás költségeinek viselésére. A Bizottság a maga részéről a fellebbezések elutasítását kéri, valamint azt, hogy a fellebbezőket kötelezzék a költségek viselésére.
VI.    Értékelés
22.      Fellebbezéseik alátámasztása érdekében a fellebbezők két jogalapra hivatkoznak.
23.      Az első, mindkét fellebbezésben azonos jogalap arra vonatkozik, hogy az írásbeli vizsgák megismétlése miatt állítólag megsértették az egyenlő bánásmód elvét.
24.      A második jogalap a Törvényszék által az elsőfokú eljárásban felhozott, a versenyvizsga‑felhívás megsértésére vonatkozó ötödik jogalap elutasítását kifogásolja. Míg ezt a jogalapot az UJ és társai kontra Bizottság ítéletben elfogadhatatlannak nyilvánították, addig a VT kontra Bizottság ítéletben elfogadhatónak ítélték, de mint megalapozatlant elutasították. A fellebbezők mindkét ügyben azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot következtetéseiben.
25.      Először az egyenlő bánásmód elvére vonatkozó első fellebbezési jogalapot (A) vizsgálom meg, mielőtt a rátérnék a második fellebbezési jogalapra, majd az egyes ügyeket érintő eljárási és anyagi jogi kérdéseket vizsgálom meg (B).
A.      Első fellebbezési jogalap: az egyenlő bánásmód elvének megsértése
26.      A fellebbezés első jogalapjával a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem állapította meg a versenyvizsga résztvevői közötti egyenlő bánásmód Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: a Charta) 20. cikkében rögzített elvének megsértését.
27.      Azzal érveltek, hogy ezen elv megsértése abból eredt, hogy i. valamennyi pályázó számára lehetővé tették az írásbeli vizsgák megismétlését, függetlenül a ténylegesen felmerült műszaki nehézségektől (az első fellebbezési jogalap első része); ii. a második és a harmadik írásbeli vizsganapra több felkészülési idő állt rendelkezésre (az első fellebbezési jogalap második része); valamint iii. a három írásbeli vizsganapra – különös tekintettel a harmadik vizsganapra – különböző időpontokban került sor (az első fellebbezési jogalap harmadik része, amelyre csak a C‑623/24. P. sz. ügyben hivatkoztak).
28.      Először ismertetem a felek releváns érveit, majd egymás után fogom megvizsgálni az első fellebbezési jogalap ezen részeit. Az első két rész tekintetében a fellebbezőknek az e kérelmek előterjesztéséhez fűződő érdekével is foglalkozni kell. Kivételesen, az ismertetést érintő gyakorlati okokból, a lényegi elemzés után vizsgálom ezt az érdeket, mivel az állítólagos egyenlőtlenség előzetes bemutatása – a különböző ténybeli körülményekre tekintettel – lehetővé teszi a fellebbezők ahhoz fűződő érdekének egyértelműbb magyarázatát, hogy az egyenlőtlenségre hivatkozzanak.
1.      Az első fellebbezési jogalap első része: valamennyi pályázó számára felkínált vizsgaismétlés
29.      Az első fellebbezési jogalap első részében a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította,(6) hogy a felvételi bizottság nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét azáltal, hogy valamennyi pályázónak lehetőséget biztosított az írásbeli vizsgák megismétlésére, függetlenül attól, hogy szembesültek‑e teljesítményüket befolyásoló műszaki nehézségekkel.(7)
30.      E tekintetben a Törvényszék a megtámadott ítéletekben megállapította, hogy bár a felvételi bizottság által választott megoldás lehetővé tette a műszaki nehézségek által nem érintett pályázók számára, hogy a vizsgákon másodszor is részt vegyenek, ezt az eltérő bánásmódot a zavarok mértékére és jellegére, valamint az érintett pályázók nagy számára tekintettel nehezen lehetett elkerülni. A Törvényszék továbbá úgy vélte, hogy az intézkedés az annak biztosítására irányuló jogszerű célt szolgálta, hogy az új vizsganapon az összes olyan pályázó részt vehessen, aki műszaki problémákkal szembesült.
a)      A felek fő érvei
31.      Amint azt már fentebb jeleztem, a fellebbezők lényegében azzal érvelnek, hogy a vizsgaismétlésnek nemcsak a komoly műszaki problémák által érintett pályázók, hanem azok számára is történő felajánlása, akik kevés vagy semmilyen problémával nem szembesültek, ahhoz vezetett, hogy az egyenlő bánásmód elvének megsértésével az eltérő helyzeteket ugyanúgy kezelték.
32.      Álláspontjuk szerint a felvételi bizottság által elfogadott megoldást nem igazolta a versenyvizsga célja (azaz a szolgálati szabályzat 27. cikkével összhangban a legmegfelelőbb pályázók kiválasztása) és aránytalan volt, mivel meghaladta a műszaki zavarok okozta szabálytalanságok orvoslásához szükséges mértéket. A fellebbezők ennek megfelelően azt állítják, hogy a Törvényszék nem ismerte el, hogy a felvételi bizottság nem tett meg minden szükséges intézkedést annak érdekében, hogy az esélyegyenlőtlenség kockázatát arra a mértékre korlátozza, amelyet bármely vizsga magában hordoz, hanem a pályázók között elkerülhető egyenlőtlenséget hozott létre.
33.      A Bizottság vitatja a fellebbezők állítását, és arra emlékeztet, hogy a felvételi bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a szabálytalanságok esetén alkalmazandó korrekciós intézkedések meghatározását illetően, és ennek következtében a bírósági felülvizsgálat terjedelme korlátozott.(8) Hangsúlyozza továbbá, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint minden versenyvizsga magában hordozza az egyenlőtlenség kockázatát,(9) és ennélfogva az egyenlő bánásmód elvének megsértése csak abban az esetben állapítható meg, ha a felvételi bizottság e kockázatot nem korlátozta arra a mértékre, amelyet általában minden vizsga magában hordoz.(10) Álláspontja szerint a jelen ügyben nem ez volt a helyzet, és a Törvényszék lényegében helyesen állapította meg, hogy az alkalmazott megoldás a körülmények alapján indokolt volt.
34.      E tekintetben a Bizottság kifejti, hogy az ellenőrzött műszaki zavarok diffúz és változatos jellege miatt lehetetlen volt meghatározni terjedelmüket és az egyes pályázókra gyakorolt pontos következményeiket.(11) Következésképpen a Bizottság azt állítja, hogy az egyenlő bánásmód, az arányosság és a megfelelő ügyintézés elvének megfelelő egyetlen megvalósítható és méltányos megoldás annak biztosítása volt, hogy valamennyi pályázó számára lehetővé tegyék a vizsgák megismétlését, anélkül azonban, hogy azt kötelezővé tették volna.
35.      A Bizottság azt állítja, hogy bár néhány, műszaki problémákat nem tapasztaló pályázó is az ismétlés mellett döntött, ezzel ők
lemondtak az eredetileg elért eredményeikről, és így a többi pályázóval azonos feltételek mellett vettek részt a versenyvizsgán. Ezért nem tekinthető úgy, hogy „több esélyt” kaptak a versenyvizsgán. Végül a Bizottság azt is hangsúlyozza, hogy a fellebbezők nem bizonyították, hogy az alkalmazott megoldás személyesen hogyan érintette őket hátrányosan.
b)      Elemzés
36.      Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy bár a felvételi bizottságok széles körű mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek a versenyvizsga feltételeinek, tartalmának és szervezésének meghatározása tekintetében (amely mozgástér úgy tekintendő, mint amely magában foglalja a korrekciós intézkedések elfogadását), ezt a mérlegelési mozgásteret az egyenlő bánásmód elvével összhangban kell gyakorolni.(12)
37.      Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ez az elv megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy, hacsak ez a különbségtétel objektív módon nem igazolható.(13)
38.      A jelen ügyben véleményem szerint egyértelmű, hogy eltérő helyzeteket azonos módon kezeltek: azon pályázókat, akik olyan műszaki problémákkal szembesültek, amelyek komolyan befolyásolták a vizsgájukat, azon pályázókkal azonos módon kezelték, akik csak kisebb problémákat vagy semmilyen problémát nem tapasztaltak, mivel mindegyiküknek felajánlották a második vizsganapon való részvételt.
39.      Jóllehet, amint azt a Bizottság javasolja, végső soron minden pályázó csak egyszer vehetett részt számításba vehető írásbeli vizsgákon (mivel csak egyetlen eredményt vettek figyelembe), a fellebbezők által hivatkozott egyenlőtlenség nem ebben nyilvánul meg. Inkább abban, hogy az ismétlés lehetőségének általános felajánlása további előnyt jelentett azoknak a pályázóknak, akiket nem érintettek hátrányosan a műszaki problémák: lehetőséget kaptak arra, hogy javítsanak az esetlegesen nem megfelelő első teljesítményen, vagy éppen ellenkezőleg, megtartsák a megfelelő teljesítményt anélkül, hogy meg kellene ismételniük a vizsgát. Más szóval, e pályázóknak lehetőségük volt arról dönteni, melyik kísérletüket veszik számításba. Ezzel szemben azon pályázóknak, akik komoly műszaki problémák miatt nem tudtak hatékonyan részt venni az első vizsganapon, nem volt ilyen valódi választási lehetőségük; számukra a gyakorlatban az írásbeli vizsgák során a második vizsganap volt az egyetlen és végső lehetőség.(14)
40.      A Törvényszék ugyanis elismerte, hogy a fentiek eltérő bánásmódnak minősülnek, de úgy vélte, hogy ezt a helyzetet „nehéz elkerülni”. Ezért meg kell vizsgálni, hogy – amint azt a Törvényszék lényegében megállapította – e különbségtétel a körülmények alapján indokolt volt‑e.
41.      A személyzeti szabályzat 1d. cikkének (6) bekezdése szerint és az állandó ítélkezési gyakorlattal összhangban az eltérő bánásmódot eredményező intézkedés abban az esetben igazolható, ha valamely jogszerű és közérdekű személyzeti politikai célra irányul, továbbá amennyiben arányos e céllal.(15)
42.      Először is, az elérni kívánt cél tekintetében egyet lehet érteni a Bizottsággal abban, hogy a felvételi bizottság által elfogadott megoldás a versenyvizsga feltételeinek helyreállítása érdekében az írásbeli vizsgák első vizsganapján felmerült komoly műszaki problémák okozta szabálytalanságok orvoslásának jogszerű célját követte.
43.      Másodszor, az e céllal összefüggésben az intézkedés arányossága kapcsán a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján azt kell vizsgálni, hogy az intézkedés i. alkalmas volt‑e e cél elérésére; ii. nem haladta‑e meg az e cél eléréséhez szükséges mértéket; és iii. szűk értelemben véve arányos volt‑e, azaz megfelelő egyensúlyt teremtett a szóban forgó érdekek között.(16)
44.      Ami az alkalmasság első elemét illeti, megjegyzem, hogy az a megoldás, hogy valamennyi pályázó számára felajánlották az ismétlést, alkalmasnak tekinthető az első vizsganap szabálytalanságainak orvoslására.(17) Amint azt a Törvényszék megállapította, e megoldás lehetővé tette a műszaki problémákkal érintett valamennyi pályázó számára, hogy szabályos feltételek mellett vegyen részt a vizsgákon.
45.      Ugyanakkor ezen intézkedés a szükségesség eleme tekintetében (és anélkül, hogy a szűk értelemben vett arányosságot figyelembe kellene venni) véleményem szerint nem megfelelő. Az intézkedés szükségességének vizsgálatakor a kulcsfontosságú kérdés az, hogy az egyenlő bánásmód elvéhez képest kevésbé korlátozó alternatívákkal ugyanolyan hatékonysággal lehetett volna‑e elérni ugyanazt a célt. Véleményem szerint ez a szóban forgó helyzetben minden bizonnyal így van.
46.      Egyrészt kizárólag a kontextus kedvéért megállapítható, hogy főszabály szerint, ha a versenyvizsga egyes pályázói olyan műszaki problémákkal szembesülnek, amelyekért nem felelősek, az EPSO az ellenőrzést követően korrekciós intézkedéseket, például célzottan vizsgaismétlést ajánl fel számukra.(18) Ez történt például a jelen ügyben azon nyolc pályázó tekintetében, akik számára az írásbeli vizsgákra harmadik vizsganapot ajánlottak fel, és ez az a megoldás, amely úgy értelmezhető, mint amelyet a felperesek megfelelőnek ítéltek. Amint azonban azt a Bizottság kifejti, e megoldás a szóban forgó versenyvizsga során nem volt megvalósítható (lásd a fenti 34. pontot).
47.      Mindazonáltal véleményem szerint megfelelőbb alternatíva is rendelkezésre állt: érvényteleníteni az első vizsgát – amelynek integritását a körülmények és a rendkívül nagy számú érintett pályázó miatt súlyosan sérültnek kell tekinteni(19) – és valamennyi pályázó számára új vizsganapot szervezni. E megközelítés – a Bizottság megfogalmazásával élve – a szabálytalanságok bekövetkezésének időpontjában helyreállította volna a versenyvizsga feltételeit, anélkül, hogy egyes pályázóknak előnyt biztosított volna a teljesítmények közötti választás lehetőségével.(20)
48.      A C‑623/24. P. sz. ügyben adott válaszában a Bizottság tudomásul vette, hogy az ilyen alternatív megközelítés elképzelhető, azonban azt állította, hogy az igazságtalanul megfosztotta volna a komoly műszaki problémák által nem érintett pályázókat az első vizsganapon jogszerűen elért eredményeiktől. Némileg megértem ezt a megfontolást, amelyet feltehetően a további panaszok elkerülésének szándéka vezérelt. Azon törekvés azonban, hogy elkerüljék azt, hogy az érintett pályázókat megfosszák első eredményeiktől, nem igazolhatja, hogy előnyt biztosítsanak számukra a többi pályázóval szemben, márpedig – amint azt a fentiekben kifejtettem – pontosan ez a hatása az elfogadott megoldásnak. E következtetés még inkább érvényes, mivel nem lehet meggyőzően állítani, hogy a pályázók jogosulttá váltak az eredeti eredményeik megtartására vagy arra, hogy a körülmények függvényében mentesüljenek az írásbeli vizsgák megismétlése alól. A versenyvizsga‑felhívásból nem következik ilyen jogosultság, és semmi nem utal arra – és a Bizottság sem állította –, hogy a pályázók pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó biztosítékokat kaptak volna, amelyek megalapozott várakozásokat kelthettek volna arra nézve,(21) hogy eredeti eredményeiket a versenyvizsga (vagy annak valamely szakaszának) esetleges későbbi megsemmisítésétől függetlenül és a szóban forgó kivételes, előre nem látható körülmények ellenére is megtarthatják.(22)
49.      Véleményem szerint ebből az következik, hogy a felvételi bizottság által elfogadott megoldás meghaladta az írásbeli vizsgák első vizsganapján felmerült széles körű műszaki problémák miatt bekövetkezett szabálytalanságok versenyvizsga feltételeinek helyreállítása érdekében történő orvoslására irányuló cél eléréséhez szükséges mértéket. Ehelyett az elfogadott megoldás ténylegesen torzította e feltételeket, és új egyenlőtlenséget hozott létre a pályázók között, ami így meghaladta azt, ami általában a versenyvizsgák jellegéből következik.
50.      A fentiek tükrében arra a következtetésre jutok, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítéletekben megállapította, hogy a felvételi bizottság nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét azáltal, hogy valamennyi pályázónak lehetőséget biztosított az írásbeli vizsgák megismétlésére, azonban nem kötelezte őket arra.
51.      A fenti következtetés ellenére meg kell vizsgálni, hogy valamennyi fellebbezőnek érdekében áll‑e, hogy az egyenlő bánásmód elvének megsértésére hivatkozzon; e kérdésre a megtámadott ítéletek is utalnak.
52.      Jóllehet a fellebbezők helyesen mutatnak rá, hogy nem kötelesek bizonyítani, hogy bizonyos pályázók ténylegesen előnyben részesültek,(23) ez nem mentesíti őket annak bizonyításának kötelezettsége alól, hogy őket személyesen érintette az állítólagos egyenlőtlenség. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a felperes nem léphet fel a törvény vagy az intézmények általános érdekében; megsemmisítés iránti keresetben csak a személyét érintő jogalapokra hivatkozhat.(24)
53.      Amint a fenti elemzésből kitűnik (és amint azt a fellebbezők maguk is elismerik), a vizsga megismétlésének általános felajánlásából eredő egyenlőtlen bánásmód – legalábbis főszabály szerint – hátrányos helyzetbe hozta azokat a pályázókat, akiket a műszaki hibák komolyan érintettek, és akik ennek következtében ténylegesen nem rendelkeztek más lehetőséggel, mint hogy újra részt vegyenek az írásbeli vizsgákon. A Törvényszék helyesen állapította meg, hogy úgy kell tekinteni, hogy azon pályázók, akiknek bár felajánlották a vizsgaismétlést, úgy döntöttek, hogy nem élnek e lehetőséggel, és megtartották eredetileg elért eredményüket, elégedettek voltak első teljesítményükkel, és ezért nem tartoznak a zavarok által komolyan érintett pályázók kategóriájába. Igaz, hogy a C‑622/24. P. sz. ügyben a fellebbező elvontan azt sugallta, hogy a komoly műszaki problémákkal szembesülő pályázók például akár munkahelyi elfoglaltságok miatt is dönthettek úgy, hogy nem vesznek részt a megismételt vizsgán. Mindazonáltal egyik fellebbező sem állította ténylegesen azt, hogy esetében ez a helyzet állt volna fenn.
54.      Ennek megfelelően álláspontom szerint azok a fellebbezők, akik úgy döntöttek, hogy nem vesznek részt a írásbeli vizsgák második vizsganapján (lásd a fenti 11. pontot), nem hivatkozhatnak arra, hogy személyes érdekük fűződik az első fellebbezési jogalap első részének előterjesztéséhez.
55.      A második vizsganapon részt vevő fellebbezők (azaz UJ, UL, UP, UU és UV) esetében a helyzet kevésbé egyértelmű. A Bizottság azt állítja, hogy lehetetlen lenne bizonyosan meghatározni, hogy a második vizsganapon részt vevő pályázók valóban mindannyian kellően komoly műszaki problémákkal szembesültek‑e az első vizsganapon. Ugyanakkor nem zárható ki, hogy ilyen problémákkal néztek szembe. Tekintettel erre a bizonytalanságra, úgy vélem, hogy a kétséget e fellebbezők javára kell értékelni, és el kell fogadni, hogy érdekük fűződik az első fellebbezési jogalap ezen részének előterjesztéséhez.
56.      Mindezek alapján véleményem szerint az első fellebbezési jogalap első részének UJ, UL, UP, UU és UV fellebbező tekintetében helyt kell adni, a többi fellebbező tekintetében pedig el kell utasítani.
2.      Az első fellebbezési jogalap második része: hosszabb felkészülési idő a későbbi vizsganapok tekintetében
57.      Az első fellebbezési jogalap második részében a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot,(25) amikor nem állapította meg az egyenlő bánásmód elvének megsértését a tekintetben, hogy az írásbeli vizsgák második és harmadik vizsganapján részt vevő pályázóknak lényegesen hosszabb felkészülési idő állt rendelkezésre, mint az első vizsganap résztvevőinek.
58.      Konkrétabban, a fellebbezők a Törvényszék előtt azt állították, hogy a második és a harmadik vizsganap mindkét írásbeli vizsga, azaz az esettanulmány és a szakterületre vonatkozó írásbeli vizsga tekintetében az első vizsganaphoz képest kevésbé volt nehéz. Különösen az utóbbi vizsga tekintetében érveltek azzal, hogy mivel az alapjául szolgáló eset mindhárom vizsganapon azonos volt, és azt az első vizsganap előtt közzétették, a későbbi vizsganapok résztvevői a vizsgák hasonlósága és a hosszabb felkészülési idő miatt tisztességtelen előnyhöz jutottak.(26)
59.      A Törvényszék elutasította ezeket az érveket. Egyrészt megállapította, hogy jóllehet a vizsgák ugyanazon az eseten (jóllehet annak két változatán(27)) alapultak, az egyes vizsganapokon elkészítendő jegyzet konkrét témája jelentősen és kellő mértékben eltért. Másrészt a további felkészülési időt illetően a Törvényszék megállapította, hogy nem lehetett abból arra következtetni, hogy a későbbi vizsganapok résztvevői jelentős előnyre tettek szert, mivel semmi nem utalt arra, hogy a felvételi bizottság korlátozni akarta volna a közzétett eset megismerésére a pályázók rendelkezésére álló időt.
a)      A felek fő érvei
60.      A fellebbezők először is megjegyzik, hogy a szakterületre vonatkozó írásbeli vizsga alapjául szolgáló esetet 2021 augusztusában tették közzé, így a 2021 novemberi második és a 2021 decemberi harmadik vizsganapon részt vevő pályázóknak lényegesen hosszabb felkészülési idő állt rendelkezésükre, mint azoknak, akik csak a 2021 szeptemberi első vizsganapon vettek részt. Azzal érvelnek, hogy e felkészülési időbeli eltérés – a felvételi bizottság szándékától vagy a vizsgatémák eltéréseitől függetlenül – a versenyvizsga objektív feltételeit érintő különbségnek minősül. Ezért arra a következtetésre jutnak, hogy ennek következményeként – a Törvényszék állításával ellentétben – megsértették az egyenlő bánásmód elvét.
61.      A Bizottság azt állítja, hogy a fellebbezők lényegében a Törvényszék azon ténybeli értékelését kívánják megkérdőjelezni, miszerint a későbbi vizsganapokon részt vevő pályázók részére a további felkészülési idővel nem biztosítottak jelentős előnyt. A Bizottság tehát azt állítja, hogy a fellebbezésnek ez a része nem vet fel jogkérdést, és mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
62.      Másodlagosan, a Bizottság az érdemi részt illetően azt állítja, hogy a pályázók teljesítményét nem az esettel való megismerkedésre rendelkezésükre álló idő alapján értékelték, hanem – amint azt a Törvényszék megállapította – az egyes vizsgák egymástól kellő mértékben elkülönülő témái alapján. A Bizottság álláspontja szerint ebből az következik, hogy a felkészülési idő hossza nem volt hatással a pályázók teljesítményének értékelésére.
b)      Elemzés
63.      Először is, a második rész elfogadhatóságát illetően nem értek egyet a Bizottság azon álláspontjával, amely szerint a fellebbezők a ténybeli elemek Törvényszék általi értékelését vitatják. A fellebbezők szerint a Törvényszék érvelése téves jogalkalmazást tartalmaz, amennyiben az úgy vélte, hogy a további felkészülési idő nem jelentette az egyenlő bánásmód elvének megsértését, pusztán azért, mert a felvételi bizottságnak nem állt szándékban ezt az időt korlátozni. Lényegében az a kérdés, hogy az egyes pályázók esetében a hosszabb felkészülési idő megállapított ténybeli körülménye az egyenlő bánásmód elvével ellentétes módon különbséget jelent‑e a versenyvizsga objektív feltételei tekintetében; ez a kérdés pedig jogkérdésnek minősül. Véleményem szerint a Bizottság elfogadhatatlansági kifogását ezért nem lehet elfogadni.
64.      Másodszor, az érdemi részt illetően tisztázni kell, hogy a fellebbezők első fokon két különböző érvet hoztak fel azon állításuk alátámasztása érdekében, hogy a második és a harmadik vizsganap nem volt annyira nehéz, mint az első: i. a pályázóktól megkövetelt feladatok a különböző vizsganapokon nagyon hasonlóak voltak; és ii. a későbbi vizsganapokon a pályázóknak több felkészülési idő állt rendelkezésre, mivel az alapul szolgáló esetet jóval korábban tették közzé. A Törvényszék csak az első ponttal foglalkozott (amely nem képezi a jelen fellebbezések tárgyát), amikor megállapította, hogy a három vizsganapon a szakterületre vonatkozó írásbeli vizsga témái kellő mértékben eltértek. Ebből azonban – a Bizottság állítólagos érvelésével ellentétben – nem következik az, hogy ez a megállapítás feleslegessé tenné a második pontot, nevezetesen azt, hogy a felkészülési idő eltérése önmagában befolyásolhatta‑e a vizsgák relatív nehézségét. A vizsgatémák eltérő jellege nem zárja ki annak lehetőségét, hogy az eltérő felkészülési idő mégis befolyásolta a pályázók teljesítményét. A Törvényszék ehelyett a felkészülési idő eltérésével kapcsolatos második érvet – amint azt a fenti 59. pontban jeleztem – külön vizsgálta, és lényegében arra a következtetésre jutott, hogy ez az eltérés nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét, mivel a felvételi bizottságnak egyetlen pályázó felkészülési idejét sem állt szándékában korlátozni. Ez az a következtetés, amiről a jelen ügyben szó van.
65.      E pontosítást követően emlékeztetek arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód elve megköveteli, hogy ugyanazon versenyvizsga összes pályázója azonos feltételek között vegyen részt ugyanazon a vizsgán, és hogy a vizsgák nehézségi szintje valamennyi pályázó számára nagyjából azonos legyen.(28)
66.      A megtámadott ítéletekben a Törvényszék megállapította, hogy a hosszabb felkészülési idő nem jelentett jelentős előnyt a későbbi vizsganapokon részt vevő pályázók számára, és úgy tűnik, hogy e következtetést kizárólag arra alapozta, hogy a felvételi bizottságnak nyilvánvalóan nem állt szándékában korlátozni ezt az időt. Úgy vélem azonban, hogy e megközelítés figyelmen kívül hagyja az ismert vizsgakérdésekre való felkészüléshez biztosított további időtartam objektív következményeit. Véleményem szerint azonban éppen e következmények meghatározóak annak értékelése szempontjából, hogy fennáll‑e egyenlőtlen bánásmód. Az előző pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel a releváns kérdés az, hogy a felkészülési idő eltérése azt eredményezte‑e, hogy a pályázók objektíve eltérő feltételek mellett vettek részt a versenyvizsgán; ennek megállapítása pedig az ügy körülményeitől függ.
67.      Miközben nem minden felkészülési időbeli eltérés tekinthető lényegesnek, jelen ügy konkrét körülményei – amint azt a Törvényszék megállapította – azt véleményem szerint lényegessé teszik. A második és harmadik vizsganapon részt vevő pályázóknak kétszer, illetve háromszor annyi felkészülési idő állt rendelkezésre, mint az első vizsganap résztvevőinek arra, hogy megismerkedjenek ugyanazzal az előzetesen közzétett esettel. Ez az ugyanazon esethez biztosított lényegesen hosszabb felkészülési idő – amelyhez elkerülhetetlenül az első vizsganapon azzal kapcsolatban nyert bizonyos mértékű betekintés társult, hogy az eset miként dolgozható fel – véleményem szerint jelentős különbséget jelent azon feltételeket illetően, amelyek között a három vizsganapon a pályázók részt vettek az írásbeli vizsgán.
68.      Az első fellebbezési jogalaphoz hasonlóan ezért meg kell vizsgálni, hogy ezen eltérő bánásmód objektíve indokolt és arányos volt‑e A Bizottság e tekintetben nem terjesztett elő konkrét igazolást. Csak feltételezhető, hogy az a megközelítés, amely szerint a megismételt, szakterületre vonatkozó írásbeli vizsga esetében megtartották az előzetesen közzétett esetet (ami hosszabb felkészülési időt eredményezett) az annak biztosítására irányuló jogszerű célt szolgálta, hogy a vizsganapok nehézségi szintje összehasonlítható legyen. Még e feltételezés mellett is, a követett megközelítés az adott körülmények között nem tűnik azonban számomra arányosnak, különösen mivel e tekintetben is rendelkezésre álltak kevésbé korlátozó alternatívák. Még ha az összes vizsganap szűkebb időkereten belül történő kitűzése adminisztratív korlátok miatt kivitelezhetetlen is volt, véleményem szerint más alternatívákat is figyelembe lehetett volna venni, például azonos nehézségű új eset közzétételét, vagy – amint azt az előző szakaszban kifejtettem – az írásbeli vizsgák valamennyi pályázó számára azonos feltételek mellett történő megismétlését.
69.      Véleményem szerint ebből következik, hogy az írásbeli vizsga későbbi vizsganapjain a pályázók részére biztosított további felkészülési idő megsértette az egyenlő bánásmód elvét.
70.      Következésképpen úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítéletekben megállapította, hogy nem történt ilyen jogsértés.
71.      Az első fellebbezési jogalap első részéhez hasonlóan azonban e következtetés nem érinti az összes fellebbezőt. Amint azt a Törvényszék már megállapította, és a fellebbezők elfogadták, csak azok a fellebbezők hivatkozhatnak a fellebbezés első jogalapjának második részére, akik nem ismételték meg az írásbeli vizsgákat, és így nem állt rendelkezésükre hosszabb felkészülési idő a szakterületre vonatkozó írásbeli vizsga tekintetében. E fellebbezők VT, UN US és UT.(29)
72.      Úgy tűnik azonban számomra, hogy UT esetében különbséget kell tenni. Bár a fellebbezési eljárás felei ezt nem említették kifejezetten, az UJ és társai kontra Bizottság ítélet 5. pontjából – legjobb tudomásom szerint – az következik, hogy UT‑t azért zárták ki a tartaléklistáról, mert nem érte el a minimális pontszámot az értékelőközpontban.
73.      E tekintetben a versenyvizsga‑felhívás egyértelműen két együttes feltételt határozott meg a tartaléklistára való felvételhez: i. az értékelőközpontban valamennyi minimálisan elérendő pontszám elérése; és ii. a pályázók közül az egyik legmagasabb összpontszám elérése. Döntő fontosságú, hogy UT e feltételek közül az elsőt nem teljesítette. Az, hogy nem vették fel a tartaléklistára, tehát nem a pályázók legmagasabb összpontszámmal kapcsolatos összehasonlító értékelésének eredménye volt, amely értékelés során az állítólagos egyenlőtlen bánásmód befolyásolhatta UT relatív ranghelyét, hanem az, hogy nem felelt meg a ponthatárra vonatkozó követelménynek.
74.      Még ha – amint azt a fentiekben megállapítottam – úgy is tekintjük, hogy az egyenlő bánásmód megsértésére vonatkozó fellebbezési jogalap megalapozott, és még ha feltételezzük is, hogy e jogsértés hiányában más pályázók alacsonyabb pontszámot értek volna el vagy nem teljesítették volna a vizsgát, ez így se változtatott volna UT pontszámán, amely a minimális pontszám alatt maradt. Ennek oka, hogy a jelen ügyben hivatkozott egyenlőtlenség a más pályázók számára jobb eredmény eléréséhez biztosított indokolatlan lehetőségekre vonatkozik, az nem érinti UT saját teljesítményét. Véleményem szerint ebből következik, hogy a jelen fellebbezési jogalapot UT tekintetében el kell utasítani.(30)
75.      Következésképpen, mivel az UJ és társai kontra Bizottság ítélet fentiekben azonosított jogalkalmazási hibái nem vezethetnek az UT tartaléklistára való felvételének mellőzéséről szóló határozat megsemmisítéséhez, ezen ítélet rendelkező része UT tekintetében hatályban marad. Véleményem szerint ehelyett az ítélet indokolását UT tekintetében a fentiekben ismertetett megfontolásokkal kell felváltani.(31)
76.      A fentiekre tekintettel arra a következtetésre jutok, hogy a fellebbezés első jogalapja második részének VT, UN és US fellebbező tekintetében helyt kell adni, a többi fellebbező tekintetében azonban el kell utasítani.
Közbenső következtetés
77.      A fenti A.1. és A.2. szakaszokban levont következtetésekből az következik, hogy a megtámadott ítéletek tévesen alkalmazzák a jogot, és véleményem szerint azokat az összes fellebbező tekintetében – UT kivételével – hatályon kívül kell helyezni.
78.      Amennyiben a Bíróság nem ért egyet a fenti értékeléssel, megvizsgálom a fellebbezés első jogalapjának harmadik részét, valamint a fellebbezés második jogalapját (amely UT tekintetében mindenképpen releváns marad).
3.      A fellebbezés első jogalapjának harmadik része: különböző időpontokban megtartott írásbeli vizsgák
79.      Az első fellebbezési jogalap harmadik részében, amelyet kizárólag a C‑623/24. P. sz. ügyben terjesztettek elő, a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék az UJ és társai kontra Bizottság ítélet 119–122. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem állapította meg, hogy az, hogy az írásbeli vizsgákat különböző vizsganapokon – különösen a harmadik vizsganapon – tartották meg, sérti az egyenlő bánásmód elvét.
a)      A felek fő érvei
80.      Fellebbezésük e részének alátámasztására(32) a fellebbezők elsősorban a Prais ítéletre(33) (és a fellebbezés más pontjaiban az OJ ítéletre(34) is) hivatkoznak, azzal érvelve, hogy az egyenlő bánásmód elve ezen ítéletek szerint megköveteli, hogy az írásbeli vizsgákon valamennyi pályázó egyszerre vegyen részt. Ennek alapján a fellebbezők azt állítják, hogy az írásbeli vizsgák három különböző vizsganapon történő megrendezése önmagában összeegyeztethetetlen az egyenlő bánásmód elvével.
81.      A Bizottság azt állítja, hogy a fellebbezők által hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem releváns a jelen ügy körülményei között. Hozzáteszi, hogy az ezen ítélkezési gyakorlatból eredő elveket mindenképpen tiszteletben tartották, mivel nem a vizsgák különböző időpontokban történő megszervezéséről volt szó, hanem a vizsgák ugyanazon részének műszaki problémák miatti megismétléséről, miközben minden egyes részre egy napon került sor.
b)      Elemzés
82.      Először is meg kell jegyezni, hogy a Prais ítélet és az OJ ítélet egyes pályázók arra irányuló kérelmeire vonatkoztak, hogy számukra személyes okokból a versenyvizsgákat más időpontban szervezzék meg. E kérelmeket az illetékes, kinevezésre jogosult hatóságok elutasították, és az elutasítást a vonatkozó ítéletek helybenhagyták, lényegében azzal az indokkal, hogy ha e személyek számára lehetővé tették volna, hogy a vizsgákon különböző időpontokban vegyenek részt, az megsérthetné azt a követelményt, hogy a vizsgákat valamennyi pályázó számára azonos feltételek mellett kell lebonyolítani. A Bizottság ezért helyesen állítja, hogy e helyzetek jelentősen eltérnek a jelen ügy összefüggéseitől, amelyben a felvételi bizottságnak széles körű műszaki hibákkal kellett szembenéznie, és ezért korrekciós intézkedéseket kellett hoznia.
83.      Mindenesetre ezen ítéleteket nem lehet úgy értelmezni, hogy azon merev állítás alapjául szolgálnak, amelyet a fellebbezők ezen ítéletekből le kívánnak vezetni, nevezetesen, hogy az a puszta tény, hogy a versenyvizsga írásbeli vizsgáit különböző időpontokban tartják meg, önmagában szükségszerűen sérti az egyenlő bánásmód elvét.
84.      Először is, mindkét fenti két ítélet megállapította, hogy a különböző időpontok iránti kérelmeknek más körülmények között eleget lehetett volna tenni.(35)
85.      Másodszor, ezen ítéletek indokolása azon az észrevételen alapult, hogy a versenyvizsga írásbeli vizsgáit valamennyi pályázó számára azonos feltételek mellett kell lebonyolítani. Bár kétségtelen, hogy a vizsgák egyidejű megtartása általában a leghatékonyabb módszer az egységes feltételek biztosítására, e logika nem alkalmazható abszolút szabályként. A fellebbezők által képviselt ezen abszolút értelmezés ugyanis kizárná a korrekciós intézkedéseknek a műszaki vagy egyéb zavarok utáni meghozatalát, sőt azt is, hogy a pályázók megismételjék a vizsgát, amennyiben az uniós bíróságok megsemmisítették a pályázók versenyvizsgából való kizárásáról szóló határozatot (ami paradox módon az a kimenetel, amelyet a fellebbezők a jelen fellebbezésekkel elérhetnek).
86.      A fellebbezők állításával ellentétben tehát az egyenlő bánásmód elve nem követeli meg, hogy valamennyi vizsgára mindig ugyanazon a napon kerüljön sor kerüljön. Inkább arra van szükség, hogy az időpontbeli eltérések nem eredményezhetnek különbséget a pályázók értékelésének objektív feltételeiben (például a későbbi időpontban vizsgázó pályázók ne húzzanak hasznot a vizsgatémák előzetes ismeretéből, ezért a témáknak eltérőnek kell lenniük, miközben meg kell tartaniuk az azonos nehézségi szintet).
87.      Ennek megfelelően véleményem szerint nem került sor az egyenlő bánásmód elvének megsértésére pusztán amiatt, hogy az írásbeli vizsgákat három különböző időpontban bonyolították le. Az egyenlő bánásmóddal kapcsolatos aggályok inkább az említett vizsganapok megszervezésének konkrét részleteiből, különösen az általános vizsgaismétlésből és az ismert esethez biztosított jelentősen hosszabb felkészülési időből erednek, amelyek olyan kérdések, amelyeket az első fellebbezési jogalap első két része keretében már megvizsgáltam. Ezért véleményem szerint e jogalap harmadik része – elszigetelten vizsgálva – megalapozatlan, és azt el kell utasítani.
B.      A fellebbezés második jogalapja: téves jogalkalmazás az első fokon felhozott ötödik kifogás elutasítása során
88.      A fellebbezők második fellebbezési jogalapja az első fokon felhozott ötödik kifogás Törvényszék általi elutasítására vonatkozik. Ez a kifogás mindkét ügyben lényegében azonos volt, és – amint azt az alábbiakban részletesebben kifejtem – a versenyvizsga‑felhívásnak a pályázók tekintetében értékelendő készségek vonatkozásában történő megsértésén alapult. A Törvényszék azonban ezt a kifogást a két ügyben – különböző okokból – elutasította.
89.      Közelebbről, a Törvényszék az UJ és társai kontra Bizottság ítéletben ezt a kifogást mint elfogadhatatlant utasította el, mivel a fellebbezők azt a 90. cikk (2) bekezdése szerinti panaszukban nem hozták fel, és így nem tartották tiszteletben a panasz és a keresetlevél közötti összhangra vonatkozó szabályt. Másrészt a VT kontra Bizottság ítéletben a Törvényszék érdemben vizsgálta a kifogást, és azt mint megalapozatlant elutasította.
90.      Így a C‑623/24. P. sz. ügyben a fellebbezők az elfogadhatatlanság megállapítását vitatják, míg a C‑622/24. P. sz. ügyben a fellebbező a Törvényszék érdemi értékelését vitatja. A fellebbezési jogalapokat egymás után vizsgálom meg, kezdve az elfogadhatóság kérdésével (1), mielőtt rátérnék az eredeti kifogás érdemi értékelésében állítólagosan elkövetett hibára (2).
1.      A C‑623/24. P. sz. ügyben előterjesztett második fellebbezési jogalap: a panasz és a keresetlevél közötti összhangra vonatkozó szabály
91.      A második fellebbezési jogalapjukban a fellebbezők a C‑623/24. P. sz. ügyben azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot (az UJ és társai kontra Bizottság ítélet 206. és 207. pontjában), amikor ötödik kifogásukat mint elfogadhatatlant elutasította azzal az indokkal, hogy az nem felelt meg a közigazgatási panasz és a keresetlevél közötti összhangra vonatkozó szabálynak.
a)      A felek fő érvei
92.      A fellebbezők ugyan nem vitatják, hogy a 90. cikk (2) bekezdése szerinti panaszuk nem tartalmazta a szóban forgó konkrét kifogást, de azt állítják, hogy a Törvényszék az összhang szabályát az ő esetükben indokolatlanul szigorúan alkalmazta.
93.      E tekintetben azzal érvelnek, hogy az összhang szabálya pusztán az ítélkezési gyakorlatból származik, anélkül, hogy kifejezetten az EUMSZ 270. cikken, a személyzeti szabályzaton vagy a Törvényszék eljárási szabályzatán alapulna. Ezért azt íratlan eljárásjogi korlátozásnak tekintik, amely szigorú alkalmazása esetén sérti a Charta 47. cikke szerinti hatékony bírói jogvédelemhez való jogot. A fellebbezők – különösen a korábbi Közszolgálati Törvényszék Mandt ítéletére(36) támaszkodva – e szabály rugalmas értelmezését kérik, amely szerint elegendő, ha a 90. cikk (2) bekezdése szerinti panaszukban a versenyvizsga‑felhívás anyagi – és nem csupán eljárási – jogszerűségét vitatták.
94.      A fellebbezők továbbá azt állítják, hogy a szabály célja – azaz a közigazgatási hatóság és a panaszos közötti jogvita egyezség útján történő rendezésének lehetővé tétele – nem indokolhatja annak szigorú alkalmazását a fellebbezőkéhez hasonló esetekben, amikor a kinevezésre jogosult hatóság a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdésében meghatározott határidőn belül nem válaszolt kifejezetten panaszukra, és így a jogvita egyezség útján történő rendezése reálisan nem jöhetett szóba.
95.      A Bizottság úgy véli, hogy a fellebbezés második jogalapját mint hatástalant és nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani, mivel véleménye szerint a fellebbezők lényegében ki akarják magukat vonni a közigazgatási panasznak a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdésében és 91. cikkének (2) bekezdésében előírt pert megelőző eljárásnak megfelelő benyújtására vonatkozó kötelezettség alól. A Bizottság továbbá megjegyzi, hogy a Mandt ítéletben elfogadott „rugalmas” megközelítést a fellebbviteli bíróságként eljáró Törvényszék a későbbi ügyekben kifejezetten elutasította. Végül a Bizottság azzal érvel, hogy a panaszra adott válasz jellege – legyen a válasz kifejezett vagy hallgatólagos – irreleváns az összhang szabályának alkalmazása szempontjából, és hogy a jelen ügyben a keresetindításra előírt határidő lejárta előtt mindenképpen kifejezett határozat született.
b)      Elemzés
96.      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az Unió közszolgálati jogvitáiban az összhang szabálya megköveteli, hogy az EUMSZ 270. cikk alapján indított keresetnek ugyanazon az indokon alapuló kifogásokat kell tartalmaznia, mint a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése szerinti előzetes kötelező panasznak. A keresetben ki lehet fejteni e kifogásokat olyan jogalapok és érvek előterjesztésével, amelyek a panaszban ugyan nem szerepelnek, ahhoz azonban szorosan kapcsolódnak. E szabály célja, hogy lehetővé tegye a jogviták békés megoldását annak biztosításával, hogy a kinevezésre jogosult hatóság kellő pontossággal megismerje a vitatott határozattal szembeni kifogásokat.(37)
97.      Bár igaz, hogy a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikke (vagy bármely más alkalmazandó rendelkezés) nem tartalmazza kifejezetten a panasz és a keresetlevél közötti összhang szabályát, e tényből fakadóan nem lehet azt mint megalapozatlan bírói értelmezést elutasítani. E rendelkezések előírják, hogy a bírósági eljárás előfeltétele az előzetes közigazgatási panasz, és értelmüket veszítenék, valamint visszaélés tárgyát képezhetik, ha bármilyen panasz, még ha az nem is kapcsolódik a későbbi eljárás tárgyához vagy okához, elegendő lenne e tekintetben.
98.      Ebből következik, hogy a keresetnek kapcsolódnia kell a panaszhoz, amely véleményem szerint nem lehet pusztán formális vagy túlságosan elvont. Azonban lényegében pont ez az, amit a fellebbezők a Mandt ítéletre hivatkozva támogatnak.
99.      Ezen ítéletben (és az azt követő korlátozott számú ügyben) a korábbi Közszolgálati Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az összhang szabályát rugalmasabban kell értelmezni, tekintettel a pert megelőző eljárás informális jellegére, e szakaszban az ügyvédi képviselet jellemző hiányára, valamint a Charta 47. cikke szerinti hatékony bírói jogvédelemhez való jogra. Ennek alapján a korábbi Közszolgálati Törvényszék elismerte, hogy úgy kell tekinteni, hogy a keresetben felhozott kifogások „szorosan kapcsolódnak” a panaszban felhozott kifogásokhoz, ha mindkettő a vitatott jogi aktus érdemi jogszerűségére (vagy éppen ellenkezőleg, eljárási jogszerűségére) vonatkozik, még akkor is, ha azok e jogi aktus különböző szempontjait érintik.
100. Amint azt a Bizottság azonban jogosan megjegyezte, a Törvényszék – a Közszolgálati Törvényszék fellebbviteli bíróságaként – a későbbi ügyekben korlátozta ezt a túl széles megközelítést, és az ítélkezési gyakorlatot ismét összhangba hozta a Bíróságnak
a panasz és a keresetlevél közötti összhang szabályára vonatkozó korábbi ítéleteivel.(38) Véleményem szerint ez a helyes megközelítés. Amint azt a Törvényszék a Moschonaki ítéletben(39) megállapította, az anyagi jogi és az eljárásjogi jogszerűség fogalma túlságosan tág és elvont a pert megelőző szakaszban felhozott és a keresetben hivatkozott jogalapok közötti érdemi kapcsolat biztosításához. E kapcsolat ugyanakkor elengedhetetlen ahhoz, hogy a pert megelőző eljárás elérje a jogviták békés megoldására irányuló célját.
101. Ennek megfelelően nem fogadható el, hogy a fellebbezők a Mandt ítéletre hivatkozzanak annak alátámasztására, hogy a Bíróság előtt az anyagi jogi jogszerűséggel kapcsolatos bármely kifogás előterjesztéséhez elegendő, ha a 90. cikk (2) bekezdése szerinti panaszukban a versenyvizsga vagy a vitatott határozatok anyagi jogi jogszerűségére hivatkoztak. Ez az értelmezés megfosztaná a pert megelőző eljárást annak lényegi funkciójától. Ha a 90. cikk (2) bekezdése szerinti panaszban még csak utalás sincs a szóban forgó jogi aktussal kapcsolatos konkrét kifogásra, a kinevezésre jogosult hatóság nem tudja a megkövetelt egyértelműséggel tisztázni az érintett személy aggályait, és így nem tudja érdemben felülvizsgálni, megváltoztatni vagy visszavonni a jogi aktust, illetve egyezséget elérni.
102. A fellebbezők továbbá azzal érveltek, hogy éppen a békés megoldás e célja hiúsul meg, ha – mint esetükben – a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdésében előírt négy hónapos határidőn belül nem hoznak kifejezett határozatot. Ilyen körülmények között – állításuk szerint – az összhang szabályát kevésbé szigorúan kellene alkalmazni, ha egyáltalán kell alkalmazni. Nem értek egyet ezzel az állásponttal.
103. A Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy a kinevezésre jogosult hatóság panaszra adott válaszának jellege – legyen a válasz hallgatólagos vagy kifejezett – irreleváns, és nem változtat az összhang szabályára vonatkozó követelményeken.(40) Ezenfelül úgy tűnik számomra, hogy a fellebbezők érvelése hibás, mivel visszamenőleges jellegű: azt a következtetést vonják le a későbbi hallgatólagos elutasításból, hogy a panasz szakasza soha nem tudta betölteni a célját, és ezen állítást arra használják fel, hogy a panasznak eleve nem kellett volna a szóban forgó kifogást tartalmaznia. A panasz tartalma azonban nem állapítható meg az alapján, ahogyan a kinevezésre jogosult hatóság végül válaszolt arra. Ezenkívül nem zárható ki annak a lehetősége, hogy még hallgatólagos elutasítás esetén is, ha valamely konkrét panaszt mindjárt az elején egyértelműen előterjesztettek volna, a kinevezésre jogosult hatóság eltérő álláspontra helyezkedhetett volna, például helyt adott volna a panasznak, és megvizsgálta volna az egyezség útján történő vitarendezés lehetőségét.
104. A fentiekre tekintettel megállapítható, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor első fokon a fellebbezők ötödik kifogását mint elfogadhatatlant elutasította, mivel – mint az nem is vitatott – a 90. cikk (2) bekezdése szerinti panaszukban nem terjesztettek elő releváns kérelmet vagy azzal szorosan összefüggő érvet. Következésképpen véleményem szerint a C‑623/24. P. sz. ügyben a második fellebbezési jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
105. Megjegyzem, hogy a fellebbezők – a teljesség kedvéért – az eredeti ötödik kifogásuk lényegéről is kifejtették álláspontjukat. E tekintetben érvelésük megegyezik a C‑622/24. P. sz. ügy fellebbezőjének érvelésével, amellyel a következő szakaszban foglalkozom. Az alábbiakban az ezzel kapcsolatban levont következtetésekre tekintettel úgy vélem, hogy még ha a szóban forgó kifogást a C‑623/24. P. sz. ügyben a fellebbezők oldalán elfogadhatónak ítélték is volna, annak érdemben semmiképpen nem lehetett volna helyt adni.
2.      A C‑622/24. P. sz. ügyben előterjesztett második fellebbezési jogalap: a versenyvizsga‑felhívás megsértése
106. A második fellebbezési jogalapban a C‑622/24 P. sz. ügy fellebbezője azt állítja, hogy a Törvényszék a VT kontra Bizottság ítélet 187–193. pontjában tévesen alkalmazta a jogot a versenyvizsga‑felhívás azzal kapcsolatos értelmezése során, hogy a pályázók tekintetében mely készségeket kellett volna értékelni.
107. Konkrétabban, a fellebbviteli bíróság előtt a fellebbező azt állította, hogy a felvételi bizottság megsértette a versenyvizsga‑felhívás rendelkezéseit, mert értékelte az AD7 besorolási fokozat pályázóinak (például a fellebbező) csoportirányítással kapcsolatos készségeit, miközben véleménye szerint a versenyvizsga‑felhívás szerint e képességeket csak az AD9 besorolási fokozat pályázói tekintetében kellett volna értékelni.
108. A Törvényszék elutasította ezt a jogalapot, megállapítva, hogy a fellebbező tévesen hivatkozott a versenyvizsga‑felhívásnak azokat a feladatköröket ismertető szakaszára, amelyekre a felvett pályázók számíthat (a továbbiakban: feladatkörökre vonatkozó szakasz), és amelyben csak az AD9 besorolási fokozatú tanácsosok tekintetében szerepel az, hogy „feladatai[k] a következők lehetnek: […] szakértői munkacsoportok irányítása”. Ezzel szemben a versenyvizsga‑felhívásnak a pályázók kiválasztásának módjára vonatkozó szakasza (a továbbiakban: kiválasztásra vonatkozó szakasz) előírta, hogy az értékelőközpontban nyolc általános készség, köztük a „vezetői készség” értékelésére kerül sor valamennyi pályázó esetében, függetlenül a besorolási fokozattól. Ennek alapján a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbező vezetői készségének értékelése során a felvételi bizottság teljes mértékben megfelelt a versenyvizsga‑felhívás rendelkezéseinek.
a)      A felek fő érvei
109. A fellebbező érvelése szerint a Törvényszék értékelése téves jogalkalmazáson alapul, mivel nem tartotta magát a versenyvizsga‑felhívás szövegéhez (azaz a versenyvizsga jogi keretéhez), amely egyértelműen csak az AD9 besorolási fokozatú álláshelyekhez tartozó feladatok között tartotta fenn a „csoportirányítást”, és ezt a fogalmat tévesen a „vezetői készséggel” felcserélhetőnek tekintette.
110. A fellebbező a Spisto ítéletre(41) hivatkozva azt állítja, hogy a felvételkor elvégzendő feladatok jellege a versenyvizsga‑felhívás alapvető értelmezési kritériumának minősül, és ezért azt a pályázók értékelése során figyelembe kell venni. Lényegében azt állítja, hogy a felhívás kiválasztásra vonatkozó szakaszát nem lehetett a feladatkörökre vonatkozó szakasztól elszigetelten értelmezni, hanem azt annak fényében kellett volna értelmezni.
111. Álláspontja szerint ebből az következik, hogy a csoportirányítással kapcsolatos készségeket kizárólag az AD9 besorolási fokozat pályázói tekintetében kellett volna értékelni. Másodlagosan hozzáteszi, hogy még ha is értékelni kellett volna a vezetői készséget valamennyi pályázó tekintetében, a felvételi bizottságnak legalábbis különböző értékelési kritériumokat kellett volna alkalmaznia az egyes besorolási fokozatok tekintetében.
112. A Bizottság úgy véli, hogy a második fellebbezési jogalap megalapozatlan. Hangsúlyozza, hogy a versenyvizsga‑felhívás egyértelműen előírta, hogy a „vezetői készséget” mint általános készséget az értékelőközpontban – a megpályázott besorolási fokozattól függetlenül – valamennyi pályázó tekintetében értékelni kell. E tekintetben megjegyzi, hogy az EPSO versenyvizsgákon az általános készségeket mindig – a sikeres pályázók konkrét feladataitól függetlenül – valamennyi besorolási fokozat tekintetében értékelik.
113. Következésképpen a Bizottság azt állítja, hogy az AD7 és AD9 besorolási fokozatok közötti különbségtétel az értékelőközpontban értékelt szakaszban nem volt releváns, hanem csak a tehetségszűrő szakaszban (ahol a sikeres pályázók által ellátandó feladatkörökhöz kapcsolódó szakmai tapasztalatot vették figyelembe). A Bizottság ennek megfelelően azt állítja, hogy a fellebbező tévesen hivatkozik a Spisto ítéletre, mivel az ügy a szakmai tapasztalat tehetségszűrő szakaszban történő értékelésére vonatkozott, nem pedig az általános készségek értékelésére. Ezen túlmenően a Bizottság azzal érvel, hogy a Törvényszék nem tekintette egymással felcserélhetőnek a „vezetői készséget” és a „csoportirányítást”. Ehelyett mindkét fogalmat megfelelő szövegkörnyezetben vizsgálta, és helyesen állapította meg, hogy a felvételi bizottság csak a felhívásban előírt általános vezetői készségeket értékelte.
b)      Elemzés
114. Először is tisztázni kell, hogy a fellebbező azon állítása, miszerint a felvételi bizottság a csoportirányításra vonatkozó készségeit értékelte, ténylegesen pontatlan. Amint azt a megtámadott ítélet (a 53. és 192. pontban) egyértelműen kimondja, a felvételi bizottság a vezetői készséget értékelte, amelynek keretében figyelembe vette az „emberek irányítására, fejlődésének előmozdítására és eredmények elérésére való motiválására” való képességet. Amint azt a Törvényszék megjegyezte, e készség a versenyvizsga‑felhívás kiválasztásra vonatkozó szakaszában kifejezetten meghatározott nyolc általános készség egyike volt, amelyet az értékelőközpontban – a besorolási fokozattól függetlenül – valamennyi pályázó tekintetében értékeltek.
115. Ennek alapján úgy kell érteni, hogy a fellebbező lényegében azt állítja, hogy mivel az AD7 besorolási fokozatra sikeresen pályázóktól nem várnák el, hogy feladataik részeként csoportot irányítsanak, a vezetői készséget egyáltalán nem kellett volna értékelniük, vagy az AD9 besorolási fokozat pályázói tekintetében alkalmazottaktól eltérő kritériumok alapján kellett volna értékelniük. Mindkét állítás azonban egyrészt a vezetői készség fogalmának, másrészt az EPSO versenyvizsgákon értékelendő általános készségek jellegének alapvetően téves értelmezéséből ered.
116. E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy bár a „vezetői készség” magában foglalhatja mások irányításának bizonyos szempontjait, ez nem olyan készség, amely kizárólag a formális vezetői pozíciókat betöltők számára van fenntartva. Egy adott személynek lehet, hogy egy projektet kell vezetnie vagy egy ügyet kell kezelnie, és ennek során például koordinálnia és irányítania kell munkatársait, anélkül, hogy egy csoport vezetője lenne. Mivel a „vezetői készség” csak az AD9 besorolási fokozat pályázói, mint potenciális csoportirányítók számára lehet teljes mértékben releváns, a fellebbező úgy tűnik, hogy összemossa a csoportirányítás és a vezetői készség fogalmát.
117. Másodszor, megjegyzem, hogy az EPSO, valamint a felvételi intézmények és szervek a versenyvizsgákon a pályázóktól megkövetelhető készségek meghatározására vonatkozó mérlegelési mozgásterük gyakorlása során(42) bizonyos általános készségeket határoztak meg, amelyek úgy tekinthetők, hogy elengedhetetlennek az említett intézmények vagy szervek valamennyi álláshelyéhez. A „vezetői készség” ilyen készségnek minősül, amely valamennyi besorolási fokozat valamennyi tanácsosi álláshelyére vonatkozik, beleértve az AD5 besorolási fokozatú álláshelyeket is.(43)
118. Ezért a versenyvizsga‑felhívás a készség értékelése céljából nem tesz különbséget az AD7 besorolási fokozat és az AD9 besorolási fokozat pályázói között. Ennek megfelelően a felhívás feladatkörökre vonatkozó szakasza, amely az egyes besorolási fokozatokhoz kapcsolódó feladatokat határozza meg, nem releváns az általános készség értékelése szempontjából. Ebben az összefüggésben a felvételi bizottság nem hagyhatta figyelmen kívül a felhívás egyértelmű megfogalmazását, amely a versenyvizsga jogi keretét képezi és meghatározza a bizottság mérlegelési mozgásterének korlátait;(44) ehelyett – a besorolási fokozattól függetlenül – valamennyi pályázó vezetői készségét ugyanazon kritériumok alapján kellett értékelnie.
119. Ezért azt a következtetést kell levonni, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy a felvételi bizottság – ellentétben a fellebbező állításával – nem sértette meg a versenyvizsga‑felhívást.
120. Ezt a következtetést nem kérdőjelezi meg a fellebbezőnek a Spisto ítéletre alapított érvelése. Ezen ítélet nem támasztja alá a fellebbező állítását, hanem éppen ellenkezőleg, megerősíti a fentiekben levont következtetést.
121. A Spisto ítélet alapjául szolgáló ügyben az EPSO versenyvizsga egyik pályázója azt kifogásolta, hogy a tehetségszűrő szakaszban a felvételi bizottság értékelte – és elégtelennek találta – csoportirányítási tapasztalatát, noha sem a kiválasztási kritériumok, sem pedig az azokhoz kapcsolódó feladatok leírása nem említette konkrétan e tapasztalatot. A Törvényszék megállapította, hogy a „csoportirányítás” e további kritériumának a tehetségszűrő szakaszban történő bevezetésével a felvételi bizottság nem tartotta tiszteletben a versenyvizsga‑felhívás feltételeit.
122. A különbség ezen ügy és a jelen ügy között egyértelmű, mivel a Spisto ítélet a tehetségszűrő szakaszra vonatkozott, amely kifejezetten a pályázók ellátandó feladatokhoz kapcsolódó tapasztalatainak értékelésére irányul. Ebből nem lehet arra következtetni, hogy – amint azt a fellebbező állítja – a feladatok leírása (amely a jelen fellebbezésekben szereplő versenyvizsgán a besorolási fokozat szerint eltérő volt) olyan kritérium, amelynek a versenyvizsga‑felhívás értelmezését a versenyvizsga minden szakaszában vezérelnie kell. Éppen ellenkezőleg, a Törvényszék ezen ügyben hozott ítéletének 46. és 47. pontjában hangsúlyozta, hogy a versenyvizsga különböző szakaszai eltérő célokat szolgáltak, a tehetségszűrő szakasz a pályázók szakmai tapasztalatának és megadott képesítésének értékelésére irányult, míg az értékelőközpontban végzett szakasz célja a pályázók gyakorlati képességeinek és készségeinek értékelése volt. Ezért a Törvényszék úgy vélte, hogy a verseny egyik szakasza szempontjából releváns kritériumok nem befolyásolhatják egy másik szakasz értékelését. Érdemes megemlíteni azt is, hogy a Törvényszék a Spisto ítéletben mellékesen azt is megjegyezte, hogy a vezetői készség nem értelmezhető úgy, hogy az feltétlenül magában foglalja a csoportirányítást, ami teljes mértékben összhangban áll a fentiekben kifejtett elemzéssel. Következésképpen a Spisto ítélet távolról sem támasztja alá a fellebbező érvelését, hanem inkább a fentiekben levont azon következtetést alapozza meg, amely szerint a Törvényszék a megtámadott ítéletében helyesen állapította meg, hogy a felvételi bizottság a versenyvizsga‑felhívásnak megfelelően járt el.
123. A fentiekre tekintettel a C‑622/24. P. sz. ügyben előterjesztett második fellebbezési jogalapot véleményem szerint mint megalapozatlant el kell utasítani.
VII. Az értékelés következményei
124. Amint azt a fenti 77. pontban megállapítottam, véleményem szerint az első fellebbezési jogalap – UT kivételével – valamennyi fellebbező tekintetében megalapozott. Következésképpen a megtámadott ítéleteket VT, UJ, UL, UN, UP, US, UU és UV fellebbező tekintetében hatályon kívül kell helyezni.
125. Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikkének első bekezdése értelmében a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén a Bíróság az ügyet visszautalhatja határozathozatalra a Törvényszékhez, vagy ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti.
126. A jelen ügyben úgy vélem, hogy a per állása lehetővé teszi a Bíróság számára, hogy érdemi döntést hozzon, és megállapítsa, hogy a vitatott határozatokat, amelyeket a fellebbezők, akik tekintetében helyt adtak az első fellebbezési jogalapnak, megtámadtak, meg kell semmisíteni.
VIII. A költségekről
127. Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése szerint – amelyet az említett szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
128. A jelen ügyben a fellebbezők költségeik megtérítését kérték. Mivel véleményem szerint a fellebbezéseknek helyt kell adni, a Bizottságot kötelezni kell az elsőfokú és a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
IX.    Végkövetkeztetés
129. A fenti értékelés tükrében azt javaslom, hogy a Bíróság:
–        a C‑622/24. P. sz. ügyben:
–        helyezze hatályon kívül a 2024. július 10‑i VT kontra Bizottság ítéletet (T‑216/23, EU:T:2024:465);
–        semmisítse meg azon 2022. július 15‑i határozatot, amellyel az EPSO/AD/380/19. sz. nyílt versenyvizsga vizsgabizottsága felülvizsgálatot követően úgy határozott, hogy nem veszi fel VT‑t a nemzetközi együttműködés és a nem uniós országoknak nyújtott támogatások igazgatása területén dolgozó AD7 fokozatú tanácsosok felvétele céljából létrehozott tartaléklistára;
–        a Bizottságot kötelezze az elsőfokú eljárás és a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
–        A C‑623/24. P. sz. ügyben:
–        helyezze hatályon kívül a 2024. július 10‑i UJ és társai kontra Bizottság ítéletet (T‑120/23, EU:T:2024:464) az UJ‑ra, UL‑re, UN‑re, UP‑re, US‑re, UU‑re és UV‑re vonatkozó részében;
–        UT tekintetében utasítsa el a fellebbezést;
–        semmisítse meg azon 2022. július 15‑i határozatot, amellyel az EPSO/AD/380/19. sz. nyílt versenyvizsga vizsgabizottsága felülvizsgálatot követően úgy határozott, hogy nem veszi fel UJ‑t és UL‑t a nemzetközi együttműködés és a nem uniós országoknak nyújtott támogatások igazgatása területén dolgozó AD7 fokozatú tanácsosok felvétele céljából létrehozott tartaléklistára;
–        semmisítse meg a 2022. május 5‑i határozatokat, amelyekkel a felvételi bizottság úgy határozott, hogy nem veszi fel UN‑t, UP‑t, US‑t, UU‑t és UV‑t a tartaléklistára;
–        a Bizottságot kötelezze az elsőfokú eljárás és a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      2024. július 10‑i VT kontra Bizottság ítélet (T‑216/23, a továbbiakban: VT kontra Bizottság ítélet, EU:T:2024:465). A Törvényszék ezt az ügyet „irányadó ügynek” nevezte a 18 másik hasonló ügy (T‑217/23, T‑234/23–T‑238/23, T‑241/23, T‑242/23, T‑249/23–T‑254/23, T‑259/23, T‑264/23, T‑267/23 és T‑268/23) tekintetében, amelyekben az eljárást ennek megfelelően a Törvényszék eljárási szabályzatának 71a. cikke alapján felfüggesztették.
3      2024. július 10‑i UJ és társai kontra Bizottság ítélet (T‑120/23, a továbbiakban: UJ és társai kontra Bizottság ítélet, EU:T:2024:464). Ezt az ügyet 13 felperes együttesen indította.
4      Az Európai Közösség és az Európai Atomenergia-közösség tisztviselőinek személyzeti szabályzatáról és egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeiről szóló
31. EGK és 11. Euratom rendelet (HL 1962. L 45., 1385. o.).
5      HL 2019. C 409A., 1. o.
6      A VT kontra Bizottság ítélet 107–112. pontjában, valamint az UJ és társai kontra Bizottság ítélet 103–109. pontjában.
7      Jóllehet a fellebbezők érvelésük során többször is említik a harmadik írásbeli vizsganapot, a fellebbezés első jogalapjának első része csak úgy értelmezhető, hogy az a második írásbeli vizsganap felajánlására vonatkozik. A megtámadott ítéletekben egyértelműen megállapításra került (lásd még a fenti 10–12. pontot), hogy csak a második vizsganap tekintetében ajánlották fel valamennyi pályázónak a részvétel lehetőségét, míg a harmadik vizsganapon csak az a nyolc pályázó vehetett részt, akik a második vizsganapon műszaki nehézségekkel szembesültek.
8      Lásd például: 2009. szeptember 29‑i Aparicio és társai kontra Bizottság ítélet (F‑20/08, F‑34/08 és F‑75/08, EU:F:2009:132, 77. pont).
9      Például azért, mert a kiválasztott vizsgatémák előnyösebbek lehetnek azon pályázók számára, akik véletlenül ismerik az adott témakört; lásd: 1988. március 8‑i Sergio és társai kontra Bizottság ítélet (64/86, 71/86–73/86 és 78/86, EU:C:1988:119, 26–28. pont).
10      Uo.; lásd még: 2008. március 12‑i Giannini kontra Bizottság ítélet (T‑100/04, EU:T:2008:68, 133. pont).
11      A Bizottság ezt a kérdést kifejezetten csak a C‑622/24. P. sz. ügyben adott válaszában tisztázza, bár ez a C‑623/24. P. sz. ügyben előterjesztett észrevételeiből is levezethető.
12      Lásd: 1982. február 18‑i Ruske kontra Bizottság ítélet (67/81, a továbbiakban: Ruske ítélet, EU:C:1982:69, 9. pont); 2022. szeptember 7‑i Rosca kontra Bizottság végzés (C‑802/21 P, EU:C:2022:677, 31. pont); 2022. december 14‑i SY kontra Bizottság ítélet (T‑312/21, a továbbiakban: SY ítélet, EU:T:2022:814, 43. és 71. pont).
13      Lásd például: 2022. július 14‑i Bizottság kontra VW és társai ítélet (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 142. pont).
14      Függetlenül a további műszaki problémák miatt korlátozott számú pályázó számára szervezett rendkívüli harmadik vizsganaptól.
15      Lásd például: 2019. március 26‑i Spanyolország kontra Parlament ítélet (C‑377/16, EU:C:2019:249, 38. pont); SY ítélet, 53. és 74. pont.
16      Lásd: 2023. december 5‑i Nordic Info ítélet (C-128/22, EU:C:2023:951, 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
17      Mindazonáltal felmerülhet a kérdés, hogy valamely intézkedés teljes mértékben alkalmasnak tekinthető‑e a szabálytalanságok orvoslására és a versenyvizsga feltételeinek helyreállítására, ha az új szabálytalanságot eredményez, nevezetesen a szóban forgó egyenlőtlen bánásmódot.
18      Lásd a versenyvizsga‑felhívás III. mellékletének 4.1. pontját; ezt most már az EPSO által 2024. június 24‑én közzétett „Complaint resolution policy for testing events” (Vizsgákkal kapcsolatos panaszok kezelésére vonatkozó szabályzat) részletesen ismerteti, amely elérhető következő oldalon: https://eu-careers.europa.eu/en/epso-complaint-resolution-policy.
19      A pályázók legalább fele, amint azt a Törvényszék a VT kontra Bizottság ítéletének 108. pontjában megjegyezte.
20      Kétségtelen, hogy e megoldás nem lett volna ideális azon pályázók számára, akiknek újra részt kellett volna venniük a vizsgákon, annak ellenére, hogy elégedettek voltak az első vizsganapon elért teljesítményükkel. Mindazonáltal a szóban forgó kivételes körülmények között e megoldás tűnik az egyetlen olyan rendelkezésre álló korrekciós lehetőségnek, amely önmagában nem jelentett volna előnyt bizonyos pályázók számára.
21      Lásd: 2025. február 27‑i OA kontra Parlament ítélet (C‑32/24 P, EU:C:2025:118, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22      Lásd ezzel kapcsolatban a legutóbbi SY ítéletet, amelyben a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a pályázó jogos bizalmát nem sértették meg abban a helyzetben, amikor a Covid19‑világjárványhoz kapcsolódó vis maior miatt eredeti vizsgaeredményeit nemcsak érvénytelenítették, hanem másik típusú vizsgával váltották fel, amely nem szerepelt az eredeti versenyvizsga‑felhívásban.
23      Lásd például: SY ítélet, 126. pont.
24      Lásd: 1983. június 30‑i Schloh kontra Tanács ítélet (85/82, EU:C:1983:179, 14. pont); 2021. március 25‑i Alvarez y Bejarano és társai kontra Bizottság ítélet (C‑517/19 P és C‑518/19 P, EU:C:2021:240, 91. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25      A VT kontra Bizottság ítélet 113–117. pontjában, valamint az UJ és társai kontra Bizottság ítélet 112–114. pontjában.
26      E tekintetben tisztázni kell, hogy az első vizsganap előtt közzétették azt a fiktív országra vonatkozó esetet, amelyet a pályázóknak meg kellett ismerniük. A szakterületre vonatkozó írásbeli vizsga során a pályázókat arra kérték, hogy készítsenek jegyzeteket az adott esettel összefüggésben felmerülő helyzet kezelésére.
27      Az írásbeli vizsga első és harmadik vizsganapján az első változatot, a második vizsganapon pedig a második változatot használták.
28      Lásd például: 1988. március 24‑i Goossens és társai kontra Bizottság ítélet (228/86, EU:C:1988:172, 15. pont).
29      Természetesen az a kérdés is feltehető (ahogyan azt a Bizottság a VT kontra Bizottság ügyben feltette), hogy e pályázók a második vizsganap tekintetében hivatkozhatnak‑e az eltérő felkészülési időre, mivel ők döntöttek úgy, hogy nem vesznek részt e vizsganapon. Mivel azonban a felvételi bizottság pontosan úgy döntött, hogy a pályázóknak lehetőséget biztosít arra, hogy válasszanak az első és a második vizsganap közül, véleményem szerint biztosítania kellett volna, hogy e vizsganapokra egyenlő feltételek mellett kerüljön sor. E kérdés egyébiránt nem merül fel a harmadik vizsganap tekintetében, amelyen csak nyolc pályázó vehetett részt.
30      Lásd analógia útján: 2005. november 30‑i Vanlangendonck kontra Bizottság ítélet (T‑361/03, EU:T:2005:433, 33. pont); 2012. december 11‑i Mata Blanco kontra Bizottság ítélet (F‑65/10, EU:F:2012:178, 38. és 39. pont); 2015. április 23‑i BX kontra Bizottság ítélet (T‑352/13 P, EU:T:2015:225, 27. és azt követő pontok).
31      Lásd: 2023. március 16‑i Bizottság kontra Calhau Correia de Paiva ítélet (C‑511/21 P, EU:C:2023:208, 64. és 65. pont).
32      Megjegyzem, hogy bár a harmadik rész az írásbeli vizsgák harmadik vizsganapjára összpontosít, a fellebbezők mindkét ügyben – többek között az írásbeli vizsgák második vizsganapja tekintetében – a Prais ítéletre is hivatkoztak ugyanazon fellebbezési jogalap első két részének alátámasztására. Amennyiben ezen érvelés valamennyi fellebbező esetében az első fellebbezési jogalap kiegészítő részének tekinthető, a jelen elemzés minden esetben egyformán releváns.
33      1976. október 27‑i Prais kontra Tanács ítélet (130/75, a továbbiakban: Prais ítélet, EU:C:1976:142).
34      2022. február 23‑i OJ kontra Bizottság ítélet (T‑709/20, a továbbiakban:
OJ ítélet, EU:T:2022:81).
35      A Prais ítéletben, ha a felperes előzetesen tájékoztatta volna a kinevezésre jogosult hatóságot arról, hogy a kiválasztott időpontban nem tud részt venni a vizsgákon (lásd a 17. pontot), valamint az OJ ítéletben, ha megfelelő bizonyítékot mutattak volna be arra vonatkozóan, hogy a felperes a meghatározott időpontokban nem tudott a vizsgákon részt venni (50. és az azt követő pontok).
36      2010. július 1‑jei Mandt kontra Parlament ítélet (F‑45/07, a továbbiakban: Mandt ítélet, EU:F:2010:72).
37      Lásd: 1986. május 7‑i Rihoux és társai kontra Bizottság ítélet (52/85, EU:C:1986:199, 13. pont); 1989. március 14‑i del Amo Martinez kontra Parlament ítélet (133/88, EU:C:1989:124, 9. és 10. pont).
38      Uo.
39      2013. október 25‑i Bizottság kontra Moschonaki ítélet (T‑476/11 P, EU:T:2013:557, 75. és azt követő pontok).
40      Lásd még az UJ és társai kontra Bizottság ítélet 150. pontját, amelyben a Törvényszék – bár másik kifogással összefüggésben – szintén úgy ítélte meg, hogy a négy hónapos határidőn belüli kifejezett válasz hiánya nem érinti az összhang szabályának alkalmazását.
41      2021. november 10‑i Spisto kontra Bizottság ítélet (T‑572/20, a továbbiakban: Spisto ítélet, EU:T:2021:766).
42      Lásd: 2023. február 16‑i Bizottság kontra Olaszország és Spanyolország ítélet (C‑635/20 P, EU:C:2023:98, 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43      Ez 2022‑ig volt így, tehát a szóban forgó versenyvizsga tekintetében is igaz. 2023‑tól az elvárt készségek módosultak, de az a logika, hogy azok minden álláshelyhez és besorolási fokozathoz szükségesek, továbbra is fennáll; lásd e tekintetben: https://eu-careers.europa.eu/en/kick-start-epsos-transformation-process.
44      Lásd: Ruske ítélet, 9. pont; SY ítélet, 83. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.