62008CC0408
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2009. október 15. (
1
)
C-408/08. P. sz. ügy
Lancôme parfums et beauté & Cie SNC
kontra
Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
„Fellebbezés — Közösségi védjegy — 40/94/EK rendelet — Az 55. cikk (1) bekezdésének a) pontja és a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja — Védjegy feltétlen törlési okon alapuló törlése iránti kérelem benyújtásához fűződő érdek — Ügyvédi iroda — A »COLOR EDITION« szómegjelölés — Leíró elemeket tartalmazó szóvédjegy leíró jellege”
I – Bevezetés
1.
Egy ismert kozmetikai és parfümipari vállalkozás fellebbezést nyújtott be az Elsőfokú Bíróság T-160/07. sz. ügyben 2008. július 8-án hozott ítélete ellen, amely helyben hagyta a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM) második fellebbezési tanácsának határozatát.
2.
A fellebbezés a vitát két alapvető kérdésre korlátozza; a közösségi védjegyek törlésére irányuló eljárás megindításához való joggal kapcsolatos első fellebbezési jogalap két részre tagolódik: az első egy adott megjelölés törlésének kérelmezéséhez fűződő különleges érdekkel, a második pedig egy ügyvédi iroda arra vonatkozó jogával kapcsolatos, hogy a védjegy törlését ügyféltől kapott kifejezett megbízás nélkül, saját maga kérelmezze.
3.
A második fellebbezési jogalap azonban nem eljárási kérdésekkel kapcsolatos, hanem a megjelölések lajstromozására vonatkozó anyagi jogi követelményekkel, konkrétan a feltétlen kizáró okokkal foglalkozik. Így a fellebbező a megtámadott ítélettel szemben úgy véli, hogy az angol „COLOR” és „EDITION” szavak összetételével alkotott, a sminktermékek körébe tartozó áruira vonatkozóan bejelentett új szóösszetétel kellő eredetiséggel rendelkezik.
II – Jogszabályi háttér
4.
Noha 2009. április 13. óta a közösségi védjegyet alapvetően a 207/2009/EK rendelet (
2
) szabályozza, a jelen fellebbezés elbírálásakor az időbeli hatályra tekintettel továbbra is a – mára szinte szívünkhöz nőtt – 40/94/EK rendelet szabályai alkalmazandók. (
3
)
5.
A 40/94 rendeletből a 4. cikket kell kiemelni, amely a következőképpen rendelkezik:
„Közösségi védjegyoltalom tárgya lehet minden grafikailag ábrázolható megjelölés, így különösen szó – beleértve a személyneveket –, ábra, kép, alakzat, betű, szám, az áru vagy a csomagolás formája, ha e megjelölés alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól.”
6.
Az említett rendelet 7. cikkének (1) bekezdése szerint:
„(1)   A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha:
a)
nem felel meg a 4. cikkben meghatározott követelményeknek;
b)
nem alkalmas a megkülönböztetésre;
c)
kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;
[…]”
7.
A lajstromozott közösségi védjegyek feltétlen törlési okait az 51. cikk sorolja fel, míg a viszonylagos törlési okok az 52. cikkben találhatók. A törlési eljárás megindítását az 55. cikk (1) bekezdése az alábbiak szerint szabályozza:
„(1)   A közösségi védjegyoltalom megszűnésének megállapítására vagy a védjegy törlésére irányuló kérelmet nyújthat be a Hivatalhoz:
a)
az 50. és 51. cikk alapján bármely természetes vagy jogi személy, vagy a gyártókat, előállítókat, szolgáltatást nyújtókat, forgalmazókat vagy fogyasztókat képviselő bármely csoport vagy szervezet, amely a reá irányadó jogszabályi rendelkezések szerint saját nevében perelhet és perelhető;
[…]”
III – A fellebbezés előzményei
A – A jogvita alapjául szolgáló tényállás
8.
2002. december 9-én a felperes, a Lancôme parfums et beauté & Cie SNC (a továbbiakban: Lancôme) a COLOR EDITION szómegjelölés közösségi védjegyként való lajstromozása iránti kérelmet nyújtott be az OHIM-hoz a Nizzai Megállapodás (
4
) szerinti 3. osztályba tartozó áruk („Kozmetikai és sminktermékek”) vonatkozásában. A bejelentett védjegyet lajstromozták, és a Közösségi Védjegyértesítő számában hirdették meg.
9.
2004. május 12-én a Norton Rose Vieregge ügyvédi iroda az újonnan bejegyzett védjegy törlése iránti kérelmet nyújtott be a 40/94 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja, valamint 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja alapján, mely kérelmet a törlési osztály határozatával elutasította. a CMS Hasche Sigle ügyvédi iroda, mint a Norton Rose Vieregge jogutódja, a törlési osztály említett határozata ellen fellebbezést nyújtott be az OHIM második fellebbezési tanácsához, amely helyt adott a fellebbezésnek.
10.
A fellebbezési tanács mindenekelőtt megjegyezte, hogy a 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján benyújtott kereset elfogadható, mivel a kérelem benyújtására való jogosultság és az eljáráshoz fűződő érdek közötti, a Lancôme által hivatkozott különbségtétel a 40/94 rendeletben nem jelenik meg; és hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja olyan közérdekű cél elérésére irányul, amely indokolja, hogy az e cikk alapján benyújtott törlési kérelmeket az eljárni jogosult személyek nagyon széles köre benyújthassa.
11.
Másodsorban, az ügy érdemét illetően a fellebbezési tanács megállapította, hogy a COLOR EDITION szavak a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmében leíró jellegűek, mivel egyrészt a „color” és „edition” szavak összetétele olyan üzenetet fejez ki, amelyet a vásárlóközönség azonnal és közvetlenül úgy értelmez, mint amely különféle színárnyalatú kozmetikai és sminktermékek skálájára utal, mivel e kifejezéseket a versenytársak is használják áruik bizonyos tulajdonságainak leírására, ennélfogva tehát továbbra is közkincs részét kell képezniük. Végezetül a fellebbezési tanács megerősítette, hogy a szóban forgó védjegy leíró jellegű, mivel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján nem alkalmas a megkülönböztetésre.
B – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
12.
A Lancôme az OHIM második fellebbezési tanácsa 2007. február 26-i határozatának hatályon kívül helyezését kérte az Elsőfokú Bíróságtól. A 40/94 rendelet három rendelkezésének megsértésére hivatkozott: az 55. cikk (1) bekezdése a) pontjának, a 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának és a 7. cikk (1) bekezdése b) pontjának megsértésére. Az Elsőfokú Bíróság csak az első két jogalapot vizsgálta, tekintettel arra, hogy a második tárgyában született döntés a harmadik jogalap vizsgálatát feleslegessé tette.
A 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértéséről
13.
E jogsértéssel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság azt vizsgálta, hogy a törlési kérelem elfogadhatóságának feltétele-e az előterjesztő fél eljáráshoz fűződő érdekének bizonyítása. Ennek érdekében nyelvtani, rendszertani és teleológiai szempontból is vizsgálta e fogalmat.
14.
Mindenekelőtt azt állapította meg, hogy az 55. cikk (1) bekezdésének a) pontja értelmében semmiféle érdek nem szükséges ahhoz, hogy az 50. vagy 51. cikk alapján bármely természetes vagy jogi személy, csoport vagy szervezet, amely a reá irányadó jogszabályi rendelkezések szerint saját nevében perelhet és perelhető, közösségi védjegy törlését kérelmezze.
15.
Rendszertani szempontból a kérelem benyújtására való jogosultságnak a feltétlen törlési okokra való hivatkozás esetén biztosított széles körű lehetőségét – a 40/94 rendelet 51. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 55. cikke (1) bekezdése b) pontjára tekintettel – összevetette e jog korlátozott lehetőségével a viszonylagos törlési okok esetében, és megállapította, hogy e különbségtétel a jogalkotó részéről szándékos volt.
16.
Ezt követően az Elsőfokú Bíróság az 55. cikk (1) bekezdésével foglalkozott, összehasonlítva az a) pontot a b) és c) ponttal. A teleologikus értelmezés alapján az Elsőfokú Bíróság egyértelművé tette, hogy az a) pont csak a feltétlen törlési okokra vonatkozik, ami megfelel a rendelkezés közérdek védelmére irányuló céljának; ezért jelöli meg a kérelmezővel szembeni egyetlen követelményként azt, hogy olyan természetes vagy jogi személyről legyen szó, amely a saját nevében perelhet és perelhető. Ezzel szemben a b) és a c) pont a viszonylagos törlési okokra vonatkozik, amelyek esetében magánérdekekről születik döntés, ezért a 40/94 rendelet az eljárás megindításához megköveteli a különleges érdek fennállásának igazolását.
17.
Az Elsőfokú Bíróság elutasította továbbá a Lancôme által a 40/94 rendelet 79. cikkére történt hivatkozást. Azért nem tartotta alkalmazhatónak a rendelkezést, mert szerinte az 55. cikk (1) bekezdése a) pontjának értelmezésével kapcsolatban semmiféle kétség nem merül fel, így szükségtelen a tagállamokban általánosan elismert eljárásjogi elveket a 79. cikk alapján figyelembe venni.
18.
Az Elsőfokú Bíróság nem tekintette relevánsnak a Lancôme EK 230. cikkre, EK 232. cikkre és EK 236. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlatra való hivatkozását sem, mivel az első kettő az e rendelkezésekben kimerítő jelleggel felsorolt intézmények jogi aktusai vagy mulasztásai ellen benyújtott megsemmisítés iránti és intézményi mulasztás megállapítása iránti keresetekre vonatkozik, amely intézmények között az OHIM nem szerepel; míg az EK 236. cikk tárgyát a közszolgálattal kapcsolatos vitás ügyek képezik.
19.
Kifejezetten utalt arra is, hogy e keresetek bírósági jellegű beadványok, szemben az 55. cikk (1) bekezdésének a) pontja szerinti törlési kérelmekkel, amelyek alapján igazgatási eljárás indul. Hangsúlyozta továbbá, hogy az OHIM határozatai kötött hatáskör alapján születnek, ily módon kizárólag a 40/94 rendelet, és nem az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlata alapján értékelendők.
A 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának megsértéséről
20.
A második állítólagos jogsértés alapján az Elsőfokú Bíróság azt vizsgálta, hogy a COLOR EDITION megjelölésre vonatkozik-e a védjegylajstromozás valamely – a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti – feltétlen kizáró oka amiatt, hogy a vitatott megjelölés kellően közvetlen és konkrét kapcsolatot mutat a vitatott védjeggyel érintett árukkal. Ebben az összefüggésben helyben hagyta a fellebbezési tanács azon határozatát, amely leíró jellege miatt elutasította a COLOR EDITION lajstromozását.
21.
E megállapítása előtt az Elsőfokú Bíróság részletesen elemezte a hivatkozott cikket, és arra a következtetésre jutott, hogy az azokra a megjelölésekre vonatkozik, amelyek az érintett fogyasztói kör szempontjából az általános használatban közvetlenül vagy lényeges jellemzőjére utalással leírják azt az árut vagy szolgáltatást, amelynek tekintetében a lajstromozást kérték.
22.
Legutóbbi ítélkezési gyakorlatára támaszkodva úgy ítélte meg, hogy e lajstromozási tilalom alkalmazásához olyan konkrét és közvetlen kapcsolatnak kell fennállnia, amely az érintett fogyasztóközönség számára lehetővé teszi, hogy azonnal, bármiféle további gondolkodás nélkül észlelje az áruk vagy szolgáltatások, vagy azok jellemzői valamelyikének leírását.
23.
A 7. cikk tanulmányozása után az Elsőfokú Bíróság a COLOR EDITION védjegy sajátosságait vizsgálta annak érdekében, hogy – a megjelölés fogyasztóközönség általi értelmezésére, valamint a megjelölt termékekre és szolgáltatásokra tekintettel – értékelje annak leíró jellegét.
24.
A fogyasztókat érintően megállapította, hogy azok a szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztókat jelentik, hiszen a COLOR EDITION kozmetikai és sminktermékeket jelöl. Az érintett vásárlóközönség fogalmát részletesebb vizsgálat után az angol nyelvű, illetve megfelelő angolnyelv-tudással rendelkező személyekre korlátozta, mivel a védjegy e nyelv két szavából tevődik össze.
25.
Ezen előfeltevésből kiindulva az Elsőfokú Bíróság azt vizsgálta meg, hogy a „color” és az „edition” szavak kellően közvetlen és tényleges kapcsolatot mutatnak-e a védjegybejelentéssel érintett árukkal. Tekintettel arra, hogy a védjeggyel megjelölt árukra gyakran használt, olyan szavakról van szó, amelyek a kozmetikai és sminktermékek bizonyos jellemzőire utalnak, az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy mindkét szó erőteljesen leíró jellegű.
26.
Úgy vélte továbbá, hogy a két szó összekapcsolása a fogyasztók körében nem kelt olyan benyomást, amely elegendően távol esik a két szóelem egyszerű egybeírása által keltett benyomástól, és amely alkalmas lenne a védjegy értelmének vagy tartalmának megváltoztatására, valamint, hogy az üzenet megértése semmiféle szellemi erőfeszítést nem igényel.
27.
A szóban forgó megjelölés tehát összességében szoros kapcsolatban áll az általa érintett árukkal, ezért az Elsőfokú Bíróság helyben hagyta a fellebbezési tanácsnak a COLOR EDITION megjelölés leíró jellegére vonatkozó határozatát, és végül a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjával összefüggésben értelmezett 51. cikkének (1) bekezdése alapján helyben hagyta a lajstromozás törlését.
IV – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
28.
A Lancôme fellebbezése 2008. szeptember 22-én érkezett a Bíróság hivatalához, az OHIM terjesztette elő válaszbeadványát; válasz, illetve viszonválasz benyújtására nem került sor.
29.
A Lancôme arra kéri a Bíróságot, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és hogy a CMS Hasche Sigle által az OHIM törlési határozata ellen benyújtott fellebbezést, mint megalapozatlant, utasítsa el, továbbá utóbbi szervezetet kötelezze a mindkét fokon felmerült eljárási költségek, az ügyvédi irodát pedig a fellebbezési tanács előtti eljárásban felmerült költségek megtérítésére, ha a Bíróság az ügy érdeme tárgyában határozatot hoz.
30.
Az OHIM a fellebbezés elutasítását, valamint a fellebbező költségekben történő marasztalását kéri.
31.
A 2009. szeptember 9-i tárgyaláson a felek képviselői előadták szóbeli észrevételeiket.
V – A fellebbezés elemzése
32.
A fellebbező két jogalapra hivatkozik: elsősorban a 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglaltak megsértésére, másodsorban pedig ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére.
A – Az 55. cikk (1) bekezdése a) pontjának megsértéséről
33.
A megtámadott ítélettel szemben e tekintetben előadott érvek két részre tagolódnak: először is a Lancôme arra hivatkozik, hogy a vitatott előírás helyes értelmezése szerint az ügyvédi irodának bizonyítania kell a lajstromozott védjegy törléséhez fűződő gazdasági érdekének fennállását, mielőtt a közösségi védjegy törlését kérelmezné. A második rész középpontjában viszont az a kifogás áll, miszerint „az igazságszolgáltatásban közreműködő” ügyvéd szakmai szerepe nem teszi lehetővé a számára, hogy a saját nevében és saját érdekében törlés iránti kérelmet nyújtson be.
34.
Mindkét kifogás az ügyvédi irodák által benyújtott törlési kérelem elfogadhatóságának kérdésével kapcsolatos. Ami azonban a második részt illeti, valójában kétséges, hogy e résznek a fellebbező számára kedvező elbírálása esetén is vizsgálni kell-e az első részt; következésképpen az első fellebbezési jogalap második részének vizsgálatával kell kezdeni, mivel ha a közösségi jog értelmében az ügyvédi irodák kizárólag más nevében fordulhatnak a bíróságokhoz és a hatóságokhoz, akkor szükségtelen a gazdasági érdek fennállásának bármely vizsgálata.
1. Az első fellebbezési jogalap második részéről
a) A felek érvei
35.
A Lancôme azt állítja, hogy valamely közösségi védjegy törlése iránti kérelem előterjesztéséhez való jog összeegyeztethetetlen az ügyvédi szakma alapvető jellemzőivel, mely állítás egyrészt azon alapul, hogy a közösségi jog az ügyvédet „mindig is”„az igazságszolgáltatásban közreműködő” (
5
) személynek tekintette, másrészt azon, hogy a Bíróság alapokmányának 19. cikke a kötelező ügyvédi képviselet előírásakor hasonlóan értelmezi az ügyvédek feladatát.
36.
A Lancôme a Bíróság ítélkezési gyakorlatára is hivatkozik, különös tekintettel az AM & S kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre, (
6
) amelynek 24. pontja az ügyvédet az „igazságszolgáltatásban közreműködő” személyként határozza meg, továbbá előadja, hogy az ügyvéd szerepének összefoglalására több ítéletben is ugyanezen megfogalmazást használták.
37.
Közösségi jogvitákban az ügyvéd e sajátos meghatározásából következik, hogy az ügyvéd a saját nevében még akkor sem kezdeményezheti védjegy törlését, ha harmadik személy, például ügyfél érdekében jár el, mivel ilyen esetben visszaélne a megbízásával, és ez akkor is így van, ha a törlés iránti kérelmeket „actio popularisnak” tekintjük, amelyek esetében pedig a kérelem benyújtására való jogosultságot a lehető legszélesebben kell értelmezni.
38.
Az OHIM elfogadhatatlannak tartja az első jogalap második részét, mivel a fellebbező első fokon nem vetette fel azt a kérdést, hogy az ügyvédi minőség összeegyeztethető-e a törlési kérelemnek az ügyvédi iroda saját nevében történő előterjesztésével, és így – a Bíróság eljárási szabályzata 113. cikkének 2. §-át megsértve – megváltoztatta a jogvita tárgyát. Úgy ítéli meg továbbá, hogy az ügyvéd csak akkor jár el a Bíróságon közreműködő személyként, ha a közösségi bíróságok előtt harmadik személy, azaz ügyfele képviseletét látja el.
b) E rész elfogadhatóságáról
39.
Először is szeretném jelezni, hogy nem értek egyet az OHIM elfogadhatóságra vonatkozó álláspontjával.
40.
Habár az Elsőfokú Bíróság előtt a Lancôme valóban nem hivatkozott arra, hogy az ügyvédi szakma szerepe összeegyeztethetetlen lenne a védjegyek törlésére irányuló eljárás kezdeményezésével, el kell ismerni, hogy nem bővítette ki a jogvita tárgyát. A vállalkozás csupán megerősítette a 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésére vonatkozó kifogását.
41.
A háttérben tehát az új jogalapok és új érvek közötti különbségtétel áll, amelyek közül a Bíróság az előbbieket mindig elfogadhatatlannak, utóbbiakat pedig elfogadhatónak tekintette. Valójában nincs olyan kötelezettség, hogy minden, fellebbezés során felhozott érvet az elsőfokú eljárás során előzetesen meg kellett volna vitatni, (
7
) továbbá az állandó ítélkezési gyakorlat szerint elfogadhatónak kell tekinteni azt a jogalapot, amely a keresetlevélben valamely korábban közvetlenül vagy közvetve már előadott jogalap kibővítése. (
8
)
42.
A Lancôme ezt a második részt az első jogalap alátámasztására hozta fel, következésképpen semmi sem zárja ki annak megengedését, hogy azt a jelen fellebbezésbe beemelje, ezért az OHIM elfogadhatatlansági kifogását el kell utasítani. Következésképpen az állítás elfogadható, és azt érdemben kell vizsgálni.
c) A kérdés érdeméről
43.
Nem osztom azt az álláspontot, mely szerint az ügyvédi szakma összeegyeztethetetlen a közösségi védjegy törlésére irányuló eljárás kezdeményezésével.
44.
Először is a fellebbező által hivatkozott AM & S kontra Bizottság ügyben hozott ítélet a jelen jogvitáétól teljesen eltérő összefüggésben született: annak tárgya azon független ügyvédek levelezésének bizalmas jellege volt, akik a közösségi versenyjog megsértése miatti eljárásokban adtak tanácsot a vállalkozásoknak.
45.
Másodsorban az ítélet, annak ellenére, hogy megemlíti ezen ügyvédek „igazságszolgáltatásban közreműködő” szerepét, sehol nem utal arra, hogy ez a jelző meghatározott módon történő viselkedésre kötelezné őket; sőt, még ha feltételezzük is, hogy az etikai kódexek ilyen jellegű megszorításokat írnak elő rájuk vonatkozóan, a Lancôme nem állította, hogy az ügyvédek bármilyen szakmai etikai szabályt sértettek volna.
46.
Harmadsorban a Bíróság alapokmányának 19. cikke sem ebben az értelemben hivatkozik az ügyvédekre. Ezen előírás elsődleges szerepe valójában a bíróság előtti képviselet szabályozása, különösen a magánszemélyek tekintetében, előírva számukra e jogi szolgáltatás igénybevételét, amennyiben az azt nyújtó szakemberek az Európai Unió vagy az Európai Gazdasági Közösség valamely tagállamában rendelkeznek szakmai kamarai tagsággal, és ott jogosultak hivatásuk gyakorlására. (
9
)
47.
Ezen előzmények ismeretében az „igazságszolgáltatásban közreműködő” ügyvédre történő hivatkozást úgy kell értelmezni, ahogy azt korábban Roemer főtanácsnok tette, vagyis annak biztosítékaként, hogy a Bíróság elé kizárólag olyan jogi vélemények és ténybeli előadások kerüljenek, amelyeket ügyvéd megvizsgált és előterjesztésre érdemesnek ítélt. (
10
) Kétségtelen tehát, hogy a jogvitán belüli nyugodtabb párbeszéd megvalósításáról van szó, amelyet a felek e jogi képviselet nélkül aligha tudnának biztosítani.
48.
Negyedrészt az eddig előadott indokokon felül úgy gondolom, hogy a Bíróság alapokmánya 19. cikkének harmadik és negyedik bekezdése nem szolgálhat mércéül a közösségi védjegy törlése iránti eljárás kezdeményezésére való jogosultság értelmezése tekintetében. E cikk célja a magánszemélyek kötelező ügyvédi képviseletének előírásával tehát a tisztességes eljáráshoz való jog tiszteletben tartásának (
11
) és az ügyfelek hatékony jogvédelemhez való jogának biztosítása; olyan közösségi eljárási rendelkezésként jelenik meg tehát, amely a Bíróság előtti eljárásokban alkalmazandó.
49.
Ugyanakkor a 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdése a) pontja illeszkedik a védjegylajstrom „megtisztításának” feladatához, (
12
) amelyet a jogalkotó nem az OHIM-ra, hanem „bármely természetes vagy jogi személyre” kívánt bízni, azzal a céllal, hogy a lajstromból kikerüljenek azok a megjelölések, amelyeket nem használnak, illetve – feltétlen törlés kérdése esetén – amelyeket a 7. cikk megsértése (feltétlen kizáró okok/feltétlen törlési okok) vagy rosszhiszeműség okán a lajstromból törölni kell.
50.
Jóllehet a közismert mondás szerint „minden hasonlat sántít”, (
13
) a közösségi védjegy törlése iránti kérelmet érdemes például összehasonlítani az EK 81. cikk szerinti összehangolt magatartással kapcsolatban tett bejelentéssel, amelyre szintén bármely magánszemély vagy vállalkozás jogosult. Ha egy közösségi szervhez, jelen esetben az OHIM-hoz ilyen bejelentés érkezik, az köteles lesz a tényeket hivatalból kivizsgálni. A 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdéséből ugyanis az következik, hogy a feltétlen törlési okokra vonatkozó eljárásokban az alicantei iroda köteles megállapítani a tényállást, míg a viszonylagos törlési okok esetében a kontradiktórius eljárás elve érvényesül. (
14
) Mivel ily módon a piacot és annak összes szereplőjét védeni kell az olyan megjelölések lajstromozásával szemben, amelyek bejegyzésére a közérdek védelmében nem kerülhet sor, mint azt a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság is egyértelműen kinyilvánította, logikusnak tűnik azt gondolni, hogy a személyek igen széles köre számára nyílt meg a lehetőség e megjelölések törlésének kezdeményezésére.
51.
Mindenesetre a 40/94 rendelet 55. cikke mögött megbúvó logikának semmi köze nincs a közösségi bírósági eljárások során kötelező jogi képviselethez, sem az ezen ügyekben eljáró ügyvédek magatartásához vagy szakmai szerepéhez, mivel ezeket a Bíróság alapokmánya 19. cikkének logikájától teljes mértékben külön kell kezelni, lévén, hogy ez utóbbi előírás nem vonatkozik a 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdése a) pontja értelmezésére. Utóbbi rendeletnek a jogi képviseletre vonatkozó előírásai a 88. és a 89. cikk, amelyekből az OHIM előtti eljárások során az ügyvédi képviselet önkéntes jellege következik.
52.
Ennek következtében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a jelen fellebbezés első jogalapjának második részét, mint megalapozatlant, utasítsa el.
2. Az első fellebbezési jogalap első részéről
53.
Elutasítva tehát a közösségi védjegy törlése iránti kérelem előterjesztése és az ügyvéd mint az igazságszolgáltatásban közreműködő személy szakmai szerepe közötti összeegyeztethetetlenséget, a következőkben meg kell vizsgálni az első fellebbezési jogalap első részét, mellyel a Lancôme azt állítja, hogy a vitatott rendelkezés a közösségi védjegy törlése iránti kérelem esetén megköveteli az ügyvédi irodáktól, hogy igazolják a lajstromozott védjegy törléséhez fűződő azon gazdasági érdeküket, amelyre tekintettel a törlés iránti kérelmet a 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében előterjeszthetik.
a) A felek érvei
54.
A fellebbező lényegében azt sérelmezi, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta a közösségi jog és az összehasonlító jog fellebbezésekre vonatkozó általános elveit, amelyek értelmében a perképesség mellett a közösségi védjegy törlése iránti kérelem előterjesztésének szándékát igazoló, tényleges vagy lehetséges gazdasági érdek meglétét is meg kellett volna követelni.
55.
Ezenfelül a relevancia hiánya miatt elutasítja a megtámadott ítéletben szereplő, a közigazgatási és bírósági eljárások, valamint a feltétlen és viszonylagos törlési okok között tett megkülönböztetést, és határozottan tagadja, hogy utóbbi megkülönböztetésből az következne, hogy a törlési eljárás megindításához fűződő érdek fennállását ne lehetne megkövetelni.
56.
A Windsurfing Chiemsee ügyben (
15
) hozott ítélet 25. pontjára támaszkodva előadja, hogy a jelen ügyben a kérelmező vagy a védjegyjogosult azon versenytársainak érdekét kell közérdekként figyelembe venni, akiknek e jogellenes kisajátítással szemben védelmet kellene nyújtani. Ezen érv a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának vizsgálatából ered, amely a leíró védjegyekre és a jelen ügyben az OHIM előtt hivatkozott törlési okra vonatkozik.
57.
A Lancôme szerint a hivatkozott ítélet említett 25. pontjából és e törlési okból arra lehet következtetni, hogy csak azok a versenytársak jogosultak a védjegy törlését annak leíró jellege miatt kérelmezni, akik tényleges vagy lehetséges kárt tudnak bizonyítani; míg azon harmadik személyek, akik nem bizonyítanak ilyen fennálló vagy jövőbeli gazdasági érdeket, nem szenvednek kárt, minek következtében e személyek számára nem lehet megengedni a leíró jelleg miatti törlés kezdeményezését.
58.
Végül a fellebbező hozzáteszi, hogy a gyártókat és előállítókat képviselő szervezetek részére biztosított lehetőség az ő értelmezését erősíti. Az ilyen típusú vállalkozáscsoportok kifejezett említése alátámasztja a Lancôme azon álláspontját, mely szerint a 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének a) pontja elsődlegesen azon személyek csoportjai számára kíván védelmet biztosítani, akikre valamely védjegy jogellenes lajstromozása hatással lenne.
59.
Az OHIM elutasítja a fellebbező érvelését, mivel szerinte a fellebbező tévesen értelmezi az ítélkezési gyakorlatot és a 40/94 rendelet 55. cikkét.
b) Értékelés
60.
Az első fellebbezési jogalap első részében a fellebbező felveti a kérdést, hogy a közösségi védjegy törlésének kezdeményezéséhez szükség van-e különleges, a kérelem benyújtására való jogosultságra, amely állítást az Elsőfokú Bíróság és az OHIM fellebbezési tanácsa nem fogadta el.
61.
Mindazonáltal előrebocsátom, hogy teljes egészében osztom az ügyben korábban eljáró szervek álláspontját.
62.
Egyrészről, mint azt a megtámadott ítélet kifejti, a 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének nyelvtani értelmezése a közösségi jogalkotó azon szándékára utal, hogy széles körben határozza meg a rendelkezés által szabályozott törlési eljárás kezdeményezésére jogosult természetes és jogi személyek körét. Ezenfelül az alkalmazott teleologikus értelmezés, amely rámutatott a rendelkezés a), b) és c) pontja közötti különbségekre, helytállónak tűnik.
63.
Tehát a 40/94 rendelet 7. cikkének feltétlen okain alapuló törlésnek – mivel annak célja a közérdek védelme – minden olyan magánszemély, polgári jogi vagy gazdasági társaság és vállalkozáscsoport számára nyitva kell állnia, amely teljesíti a joghatást kiváltó cselekmény megtételéhez elengedhetetlen, minimális feltételeket, vagyis perképeséggel rendelkezik, amelyen a joghatályos eljárási cselekmények félként történő kifejtésének képességét kell érteni, mely képesség a polgári jogi cselekvőképességgel párhuzamos. (
16
)
64.
Ellenben, ha a törlési ok a 40/94 rendelet 8. cikkén vagy 52. cikkének (2) bekezdésén alapul, amelyek csak meghatározott egyéni jogok tekintetében nyújtanak védelmet, a logika azt követeli meg, hogy ezek a jogok kizárólag a címzettek tekintetében nyerjenek védelmet, ahogy az a rendelet 55. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjából is egyértelműen megállapítható.
65.
Így tehát a megtámadott ítélet ezen érvelésében semmilyen jogi hiba nem található.
66.
Nem tűnik megalapozottnak a fellebbező azon érve sem, miszerint a 40/94 rendelet – a Chimesee-ügyben hozott ítélet 25. pontjával és a rendelet 55. cikke (1) bekezdése a) pontjának a gyártók és előállítók szervezetére vonatkozó rendelkezésével összefüggésben értelmezett – 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja a jogalkotó azon szándékára utalna, hogy a közösségi védjegyek törlése iránti kérelem esetében tényleges vagy lehetséges gazdasági érdek bizonyításától tegye függővé a kérelem benyújtásához való jogot.
67.
El kell tehát fogadni az ítélkezési gyakorlat hivatkozott pontjában szereplő megállapítást, mely szerint: „Az irányelv[ (
17
)] 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja[ (
18
)] közérdekű célt szolgál, nevezetesen azt, hogy a lajstromozás iránti kérelemmel érintett áruk vagy szolgáltatások kategóriájának leírására szolgáló megjelöléseket vagy jelzéseket bárki szabadon használhassa akár együttes védjegyekként, akár valamely összetett vagy ábrás védjegy részeként. E rendelkezés megakadályozza tehát, hogy ezen megjelölések vagy jelzések egyetlen vállalkozás számára fenntarthatók legyenek csupán azért, mert védjegyként lajstromozták azokat.” (
19
)
68.
Ezen idézet mentén néhány megjegyzést fűzhetünk a Lancôme álláspontjához, amely – mint azt látni fogjuk – nem támasztható alá.
69.
Először is, a Chimsee-ügyben hozott ítélet a „bárki” szót annak legtisztább értelmében, azaz a nagyon nagyszámú jogalany csoportján belüli meghatározatlanság jelentésével használja. Ha a Bíróság az említettek körét korlátozni akarta volna, akkor pontosabban megjelölte volna, hogy kik a kiválasztottak, és a névmáshoz főnevet kapcsolt volna (például „bármely versenytárs”), így a névmást melléknévvé alakította volna át. A „bárki” névmás megtartásával azonban megerősítette, hogy a további pontosítás szándékosan maradt el, és hogy a termékek és szolgáltatások kategóriáinak megjelölésére szolgáló kifejezéseket nem lehet birtokolni vagy kisajátítani.
70.
Másodsorban, mint azt a fellebbező előadja, a gyakorlat azt mutatja, hogy az esetek döntő többségében a versenytársak kérelmezik a lajstromozott védjegyek törlését. Ez a puszta szociológiai tény azonban irreleváns azon 55. cikk értelmének vizsgálatakor, amely a jelen eljárás tárgyát képezi. Jóllehet a gazdasági versenytársak óvatosabbak például a fogyasztóknál, és náluk többet tesznek annak megakadályozása érdekében, hogy versenytársaik a rendelkezésre állás követelményének hatálya alá tartozó megjelöléseket sajátítsanak ki, van egy másik döntő elem is, amelyet nem szabad alulértékelni.
71.
Ugyanis bármely személynek az 55. cikk (1) bekezdésének a) pontja szerinti perképessége csupán az első követelményt jelenti. Aki egy lajstromozott közösségi védjegyet töröltetni kíván, annak a (2) bekezdésben meghatározott, további eljárási feltételeket is teljesítenie kell: a kérelmet indokolni kell, és annak díját meg kell fizetni. A szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztó és felhasználó számára ez az indokolás azonban túlságosan nagy pénzbeli és időbeli ráfordítást igényel a megjelölés törléséből eredő haszonhoz képest; elsősorban a 700 euró (
20
) összegű díj általában akkor is eltántorítja, ha hajlandó lenne az időt és erőfeszítést vállalni.
72.
Nem meglepő tehát, hogy a vállalkozások, valamint a gyártók, az előállítók és a fogyasztók szervezetei körültekintőek, és mindent megtesznek annak érdekében, hogy a lajstromot megtisztítsák a leíró jellegű, vagy a 40/94 rendelet 7. cikke által védett általános érdekeket sértő védjegyektől. E szabályozási módszer értelme abban áll, hogy megakadályozza az olyan súlytalan, vagyis megalapozatlan törlési kérelmeket, amelyek alapján minden esetben – a megtámadott védjegy jogosultjának okozott összes hátránnyal együtt – új eljárást kellene indítani; azonban a törlési eljárás kezdeményezése vonatkozásában nem teszi lehetővé a 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdése a) pontjának olyan contra legem értelmezését, amely szerint a kérelmezőnek konkrét, tényleges vagy lehetséges gazdasági – és nem más jellegű – érdek fennállását kell bizonyítania.
73.
Harmadsorban a 40/94 rendelet 3. cikkével összefüggésben értelmezett 55. cikke szerint jogi személy a gazdasági társaság vagy jogszabályok hatálya alá tartozó egyéb szervezet, ha a reá irányadó jogszabályok alapján saját nevében jogokat szerezhet, kötelezettségeket vállalhat, szerződéseket vagy más jogügyleteket köthet, perelhet és perelhető. Állandónak tűnik tehát az a törekvés, hogy a védjegyekre vonatkozó közösségi szabályozás minden szempontból az érintettek minél szélesebb körére terjedjen ki.
74.
Negyedsorban és végül, azon közösségi jogi elvek alkalmazásával kapcsolatban, amelyekre a Lancôme hivatkozik, amikor ugyanolyan kereshetőségi jog mellett érvel, mint amely az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés iránti keresetek esetében szükséges, úgy vélem, hogy a megtámadott ítélet azon megállapításai, amelyek a közigazgatási és a bírósági eljárások közötti különbségtétel szükségességéről szólnak, teljes mértékben helytállóak.
75.
Továbbá a közösségi védjegyről szóló rendelet szerinti törlési eljárásokra nem alkalmazhatók az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatában kifejlesztett, az EK 230. cikk alapján valamely közösségi normatív jogi aktust megtámadni kívánó személyek közvetlen és személyes érintettségére vonatkozó elvek sem; az EK-Szerződés e cikke alapján ugyanis olyan általános jellegű jogalkotói intézkedéseket lehet megtámadni, amelyeket a személyek főszabály szerint nem támadhatnak meg, és amelyekre vonatkozóan az ítélkezési gyakorlat annak érdekében fejlesztett ki elveket, hogy azon személyek eljárási helyzetét, akiknek alanyi jogi szféráját a közösségi szabályozás közvetlenül és egyénileg érinti, azonosan kezelje a meghatározott normatív jogi aktusok címzettjeinek helyzetével, akik minden esetben rendelkeznek kereshetőségi joggal. (
21
)
76.
A tárgyaláson feltett azon kérdésemre válaszul, hogy a törlés iránti kérelem benyújtásához állítólagosan megkövetelt gazdasági érdek hogyan egyeztethető össze a közrend és a jó erkölcs – 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja szerinti – védelmével, a Lancôme képviselője arra hivatkozott, hogy a közérdeket a feltétlen kizárási okok mindegyikénél „változó erősséggel” kell mérni.
77.
Jóllehet a megjelölések kizárási/törlési okai mögött húzódó közérdek ilyen fokozatossá tétele jelentőséggel bír azon indokok meghatározása tekintetében, amelyek alapján valamely megjelölést nem lehet lajstromozni vagy törölni kell a lajstromból, e fokozatosság nem alkalmazható a kérelem benyújtására való jogosultsághoz kapcsolódó eljárási követelmények vonatkozásában. Egyrészt ugyanis az e jogosultságra vonatkozó rendelkezések megfogalmazása nyilvánvalóvá teszi, hogy a törlés iránti kérelem benyújtására jogosult személyi kör meghatározása milyen tág; másrészt az OHIM-nak jelentős nehézséget okozna e kérelmek elbírálása, ha e jogosultság a védett közérdek erősségétől válna függővé. Összességében az állítólagos erősség kérdése az ügy érdemére vonatkozik, miközben a kérelem benyújtására való jogosultság az eljárás formai követelményei közé tartozik, és a két terület között nem lehet átjárhatóságot felfedezni.
78.
E megállapításokból tehát az következik, hogy a közösségi védjegy törlése iránti kérelemre vonatkozó, a 40/94 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti formai előírások nem ilyen megfontolásokon alapulnak. Amint azt a megtámadott ítélet helyesen kimondja, azok olyan közigazgatási jellegű eljárás megindításának a feltételei, amelynek tárgya nem általános jellegű intézkedés, hanem kötött hatáskörben elfogadott aktus, amely valamely vállalkozás számára olyan bejegyzett, kizárólagos jogot biztosít, amelyet a közérdek védelmében nem bíróság, hanem ugyanaz a hatóság vonhat vissza, amely a jogot megadta, még akkor is, ha a jogvita később a közösségi bíróságok elé kerülhet.
79.
Az előadott magyarázatokra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság az első fellebbezési jogalap első részét se fogadja el. Következésképpen az első jogalap – mivel egyik része sem elfogadható – nem megalapozott, így azt javaslom, hogy a Bíróság azt teljes egészében utasítsa el.
B – A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésén alapuló második jogalapról
1. A felek érvei
80.
A Lancôme szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 43. pontjában megállapította, hogy az olyan elemekből alkotott védjegy, amelyek mindegyike leíró jellegű, önmagában is leírja az áruk vagy szolgáltatások jellemzőit a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében, hacsak nincs érzékelhető eltérés a bejelentett védjegy és az azt alkotó elemek egyszerű összessége között; a Lancôme szerint a „BABY-DRY”-ügyben (
22
) hozott ítéleten alapuló állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az Elsőfokú Bíróságnak meg kellett volna vizsgálnia, hogy van-e nyilvánvaló különbség a (COLOR és EDITION) fogalmak összekapcsolása és az érintett fogyasztók körének szokásos nyelvhasználata között. Mivel az Elsőfokú Bíróság nem így járt el, megtévesztő módon megváltoztatta az ítélkezési gyakorlatot, anélkül hogy erre hatáskörrel rendelkezne.
81.
A fellebbező továbbá úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben nem ténymegállapításokra támaszkodik, amikor az összetett fogalmak értelmét vizsgálja, és ténybeli alapot nélkülöző puszta feltételezések alapján vizsgálja e szavakat a kozmetikai termékek fogyasztóinak szokásos nyelvhasználatával kapcsolatban.
82.
Az OHIM szerint, amikor a fellebbező azt állítja, hogy a szómegjelölés csak akkor leíró jellegű, ha azt az érintett vásárlóközönség ismeri és a köznyelvben rendszeresen használja, akkor nem ismeri fel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) és d) pontja közötti alapvető különbséget; arra hivatkozik, hogy az említett rendelkezés c) pontjának alkalmazása tekintetében az ismertség és az érintett vásárlóközönség körében történő használat gyakoriságának foka nem releváns, mivel a rendelkezés – szövegezéséből adódóan – a jövőre nézve is vonatkozik azon megjelölésekre, amelyeket a forgalomban „használhatnak”.
83.
Emiatt a „BABY-DRY”-ügyben hozott ítélet annak vizsgálatára szorítkozott, hogy az e két angol szóból álló szóösszetételt a jövőben használni fogják-e, és nem követelte meg a köznyelvi szókincsben előforduló akkori használatot. Ezenfelül az OHIM úgy véli, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata a szóösszetételt alkotó leíró elemek és az azok összessége által megjelölt védjegy közötti„érzékelhető eltérés” meghatározásával kapcsolatban úgy fejlődött tovább, hogy a COLOR és EDITION szavak Elsőfokú Bíróság általi vizsgálata megfelel a legutóbbi ítélkezési gyakorlatnak.
84.
Végül, ami a bejelentett megjelölés szavai vizsgálatának kapcsán a ténybeli alap hiányát illeti, az OHIM a Lancôme érveit elfogadhatatlannak tartja annyiban, amennyiben azok az Elsőfokú Bíróság egyes következtetéseit vonták kétségbe, és nyilvánvalóan megalapozatlannak tartja annyiban, amennyiben azok azt kifogásolták, hogy a megtámadott ítélet nem vizsgálta, hogy a COLOR és EDITION szavak az érintett vásárlóközönség nyelvhasználatában rendszerint előfordulnak-e.
2. Értékelés
85.
A fellebbező által hivatkozott második fellebbezési jogalap tárgya a Bíróság előtt gyakran vitatott kérdés, amelyet azonban a tisztázás érdekében érdemes ismét áttekinteni; a kérdés a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmezésére vonatkozik.
86.
A Lancôme kizárólag a Bíróság „BABY-DRY”-ügyben hozott ítéletének meghatározott pontjaira hivatkozva támadja az Elsőfokú Bíróság ítéletét. Különösen azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe az ítélet 40. pontját, amely szerint „[…] a bejelentett szóösszetétel kifejezésében érzékelhető bármely, az áruk vagy szolgáltatások, illetve ezek alapvető tulajdonságai leírására az érintett fogyasztói csoport szokásos nyelvezetében használt szókincstől való eltérés alkalmas arra, hogy megkülönböztető képességgel ruházza fel az adott szóösszetételt, lehetővé téve így annak közösségi védjegyként történő lajstromozását”.
87.
A fellebbező ezen idézetből azt a következtetést vonja le, hogy az „érzékelhető eltérésen” a szavak – a jelen ügyben a COLOR és az EDITION – összekapcsolása és az érintett fogyasztói csoport által az áru, a szolgáltatás vagy azok valamely egyedi jellemzőjének megjelölésére rendszerint használt kifejezések közötti különbséget kell érteni. Mivel azonban az Elsőfokú Bíróság ezt az érzékelhető eltérést csak a bejelentett védjegy és az azt alkotó elemek összessége között vizsgálta, tévesen alkalmazta a vonatkozó jogszabályt.
88.
Amint azt az OHIM a válaszbeadványában jelezte, jóllehet a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjára vonatkozó ítélkezési gyakorlat valóban a „BABY-DRY”-ügyben hozott ítélettel vette kezdetét, annak későbbi továbbfejlődésétől – amelynek során az ítélkezési gyakorlat jelentősen árnyaltabbá vált – még akkor sem lehet eltekinteni, ha a Lancôme igyekszik azt figyelmen kívül hagyni.
89.
A fellebbező nem minden alap nélkül hangsúlyozza, hogy ezt az első ítéletet a Bíróság nagytanácsa (
23
) hozta, aminek nagyobb súllyal kellene szerepet játszania a későbbi ítéletek értékelésekor azon ítéletekhez képest, amelyeket nem e tanács hozott. Mindazonáltal az ügyeknek a Bíróság különböző formációi közötti megosztása nem jelenthet döntő szempontot az egyes ügyek fontossága tekintetében, mivel az ügyek különböző tanácsoknak történő kiutalásakor még nem minden esetben becsülhető meg a végül meghozott ítélet jelentősége; a fontosságra gyakran csak a főtanácsnoki indítvány ismertetése után vagy a tanácskozási szakaszban derül fény. A nagytanács elé utalás mindkét esetben több hátránnyal járna, mint a határozatnak az eredetileg kijelölt tanács általi gyors meghozatala. Ezért – a nagytanács vagy a teljes ülés által meghozott ítéletek nagyobb súlya mellett – a Bíróság ítélkezési gyakorlatának érvényessége nem függ az ügyet elbíráló tanács típusától. Mindenesetre célszerű lenne, ha a legfontosabb ítéleteket és azok módosításait mindig a nagytanács hozná meg. Emlékeztetni kell arra is, hogy a „BABY-DRY”-ügyben hozott ítélet az ítélkezési gyakorlaton belül elszigetelt maradt, miközben az általa rögzített feltételeket már több ítélet módosította, így utóbbiak annak ellenére nagyobb hangsúlyt kapnak, hogy azokat kisebb létszámú ítélkezési tanács hozta.
90.
Az előző pont megcáfolja a Lancôme azon érvelését, amellyel a jelen fellebbezés alapját képező jogvitában a „BABY-DRY”-ügyben hozott ítéletre történő kizárólagos hivatkozását kívánta igazolni. A továbbiakban ismertetem azon ítélkezési gyakorlat fejlődését, amely ezzel az ítélettel vette kezdetét.
91.
A „BABY-DRY”-ügyben hozott, 2001 szeptemberében kihirdetett ítéletre már 2002 januárjában, a „Postkantoor”-ügyben (
24
) ismertetett indítványomban reagáltam, rámutatva az ítélet, különösen pedig az ítélet által előirányzott azon zsinórmérték gyengeségeire, amely a leíró elemekből alkotott összetétel megkülönböztető jellegének megállapítására szolgál. (
25
)
92.
Miután a „BABY-DRY”-ügyben hozott ítéletben mellőzött rendelkezésre állás követelményén (
26
) keresztül rámutattam a zsinórmérték változatlanságára, a „Postkantoor”-ügyben ismertetett indítványomban azt javasoltam, hogy a szóban forgó feltétlen kizárási/törlési okok esetében a különbség akkor minősül érzékelhetőnek, ha az a megjelölés formájának vagy jelentésének lényeges elemeit érinti. Hozzáteszem, hogy térbeli alak esetében a különbség az összeadott elemek szokatlan vagy kreatív jellegében nyilvánul meg, csakúgy, mint amikor az új szóösszetétel többet jelent részei jelentésének összességénél. A fentiek alapján a különbség észlelhetősége feltételezi, hogy összetett megjelölés esetén az összetett jelentés több pusztán az egyes leíró elemek összességénél. (
27
)
93.
Az ítélkezési gyakorlat a „BABY-DRY”-ügyben megfogalmazott doktrína megújítása felé vezető első lépést a „Doublemint”-ügyben hozott ítélettel tette meg, amely hatályon kívül helyezte az Elsőfokú Bíróság ítéletét, amiért az téves feltételt alkalmazott, amikor úgy értelmezte a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontját, hogy azzal ellentétes a „kizárólag [az árukat, szolgáltatásokat vagy ezek jellemzőit] leíró” védjegyek lajstromozása. Az Elsőfokú Bíróság hibája azonban nem tekinthető olyan súlyosnak, ha figyelembe vesszük, hogy a Bíróság a „BABY-DRY”-ügyben hozott ítéletben láthatólag ugyanezt az irányt követte, amennyiben valamely szóösszetétel lajstromozását akkor tekintette megengedhetőnek, ha „bármely érzékelhető eltérés” van a szavak által alkotott összetétel jelentése és annak a szokásos nyelvhasználatban betöltött értelme között.
94.
Elbizakodottság lenne, ha a „Postkantoor”-ügyben ismertetett indítványomnak a „Doublemint”-ügyben hozott ítéletre gyakorolt hatást tulajdonítanék; ellenben azt hiszem, nem tévedek, ha a „Postkantoor”-ügyben hozott ítéletre és a Biomild-ügyben hozott ítéletre (
28
) gyakorolt ilyen hatásra hivatkozom, mely ítéleteket egyazon tanács egyazon napon hozta.
95.
Az indítványom által a „Postkantoor”-ügyben hozott ítéletre gyakorolt hatás érzékeltetése céljából idézem a következő szakaszt, és kérem, hogy azt hasonlítsák össze a jelen indítvány 91. és 92. pontjában a „Postkantoor-ügyben ismertetett indítványomra történt hivatkozással: a lajstromozással érintett áruk vagy szolgáltatások jellemzőit leíró elemek összetételéből képzett neologizmusból álló védjegy [a 40/94 rendelet 7. cikkének b) pontja értelmében] (
29
) önmagában e termékek és szolgáltatások jellemzőit leíró jellegű, kivéve, ha a neologizmus és alkotóelemeinek egyszerű összetétele között érzékelhető eltérés áll fenn, ami feltételezi, hogy – az említett termékekkel vagy szolgáltatásokkal kapcsolatos kombináció szokatlan jellege miatt – a neologizmus keltette benyomás kellőképpen különbözik attól, amely a neologizmus alkotóelemei által hordozott jelentések egyszerű összesítéséből adódik […]”. (
30
)
96.
Továbbá hangsúlyosan fel kell hívni a figyelmet arra, hogy a Bíróság a „Postkantoor”-ügyben és a „Biomild”-ügyben hozott ítéletében nem utal a „BABY-DRY”-ügyben hozott ítéletre, és nem is idéz abból, ily módon kifejezve azon szándékát, hogy az utóbbi bírósági ítéletben javasolt értelmezéstől el kíván térni.
97.
Végül az ítélkezési gyakorlat ezen új irányának bizonyítékaként a „CELLTECH”-ügyben hozott ítéletre (
31
) kell utalni, amely egyrészt végleg mellőzi a fogalmaknak „az érintett fogyasztói csoport szokásos nyelvezetével” történő összevetését, másrészt magasabbra teszi a zsinórmérték teljesítéséhez szükséges mércét, mivel a vizsgálatot „bármely érzékelhető eltérés” vonatkozásában már nem, hanem csak a nagyobb eltérések tekintetében követeli meg.
98.
A fellebbezés második jogalapjával kapcsolatban kifejtett érvek tekintetében nem találok semmilyen téves jogalkalmazást az Elsőfokú Bíróság eljárásában, mivel az Elsőfokú Bíróság nem a „BABY-DRY”-ügyben hozott ítéletben, hanem a vizsgált ítélkezési gyakorlatban kifejtett feltételekhez tartotta magát.
99.
Ami a Lancôme azon kifogását illeti, miszerint az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe az érintett vásárlóközönség által, bizonyított esetekben használt nyelvezettel kapcsolatos észrevételeit, – az ítélkezési gyakorlatban bekövetkezett, az előző pontokban ismertetett változásra tekintettel – egyet kell érteni az OHIM-mal abban, hogy a COLOR EDITION védjegyet alkotó két szónak a kozmetikai termékek vásárlói nyelvezetében történő használata a 40/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése szempontjából nem releváns. Következésképpen az érvelés hatástalan.
100.
Következésképpen a fellebbező által előadott második fellebbezési jogalapot el kell utasítani. Mivel álláspontom szerint az első fellebbezési jogalap sem állja meg a helyét, úgy vélem, hogy a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
VI – A költségekről
101.
Az indítványomra tekintettel a Bíróság eljárási szabályzata 69. cikke 2. §-ának első bekezdésével összefüggésben értelmezett 122. cikkének 1. §-a értelmében a Lancôme-ot, mivel pervesztes lett, a jelen fellebbezésben felmerült költségek viselésére kell kötelezni.
VII – Végkövetkeztetések
102.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt indítványozom, hogy a Bíróság:
1)
utasítsa el a Lancôme parfums et beauté & Cie SNC által az Elsőfokú Bíróság második tanácsának a T-160/07. sz. ügyben 2008. július 8-án hozott ítélete ellen benyújtott fellebbezést;
2)
a fellebbezőt kötelezze az e fellebbezési eljárásban felmerült költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	A közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26-i tanácsi rendelet (HL 2009. L 78., 1. o.), amely a jelen lábjegyzettel kiegészített pontban megjelölt időpontban lépett hatályba.
(
3
)	Az Uruguayi Forduló keretében megkötött megállapodások végrehajtásáról szóló, 1994. december 22-i 3288/94/EK tanácsi rendelettel (HL L 349., 83. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 185. o.) és a 422/2004 tanácsi rendelettel (HL L 70., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 2. kötet, 3. o.) módosított, 40/94 tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.).
(
4
)	A védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i megállapodás.
(
5
)	A fellebbező megemlíti e kifejezés német, angol és francia nyelvű megfelelőjét („Organ der Rechtspflege”, „officer of the court”, illetve „collaborateur de la justice”).
(
6
)	A 155/79. sz. ügyben 1982. május 18-án hozott ítélet (EBHT 1982., 1575. o.).
(
7
)	A C-229/05. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2007. január 18-án hozott ítélet (EBHT 2007, I-439. o.) 66. pontja.
(
8
)	A 306/81. sz., Verros kontra Parlament ügyben 1983. május 19-én hozott ítélet (EBHT 1983., 1755. o.) 9. pontja, a C-301/97. sz., Hollandia kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 2001., I-8853. o.) 169. pontja és a C-37/03. sz., BioID kontra OHIM ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-7975. o.) 56–58. pontja.
(
9
)	A 131/83. sz., Vaupel kontra Bíróság ügyben 1984. március 15-én hozott végzés 8. pontja és a C-174/96. sz., Lopes kontra Bíróság ügyben hozott végzés (EBHT 1996., I-6401. o.) 10. pontja.
(
10
)	A 108/63. sz., Merlini kontra ESZAK Főhatóság ügyben ismertetett főtanácsnoki indítvány (1965. január 21-én hozott ítélet, EBHT 1965., 1. o.) 20. pontja.
(
11
)	Stumpff, C. „Artikel 6 EUV”, in: Schwarze, J., EU-Kommentar, 2. kiadás, Nomos kiadó, Baden-Baden, 2009., 96. o. Lásd még a C-305/05. sz., Ordre des barreaux francophones et germanophone és társai ügyben 2007. június 26-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-5305. o.) 31. pontját.
(
12
)	A C-495/07. sz. Silberquelle-ügyben 2009. január 15-én ismertetett indítványom (EBHT 2009., I-137. o.) 45. és 46. pontja a védjegyoltalom megszűnésével összefüggésben hivatkozik erre a feladatra; megállapításaimat átveszi az ítélet 19. pontja.
(
13
)	E közmondás Cervantes Don Quijote de la Mancha című művében (RBA, Martín de Riquer kiadása, 2. kötet, 789. o.) jelenik meg, a Montesinos barlangban játszódó epizód elmesélésekor, amikor Don Quijote ezt válaszolja: „mert jól tudja, hogy minden hasonlat sántít, s azért nem is kell az embereket összehasonlítani egymással. A páratlan szépségű Dulcinea del Toboso az, aki, Doña Belerma szintén, és azzal punktum”.
(
14
)	Bender, A, „Nichtigkeit”, in. Fezer, K-H (szerk.), Handbuch der Markenpraxis – Band I Markenverfahrensrecht, C. H. Beck kiadó, München, 2007, 678. o.
(
15
)	A C-108/97. és C-109/97. sz. Windsurfing Chiemsee egyesített ügyekben 1999. május 4-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-2779. o.).
(
16
)	A meghatározás Guaso, J. Derecho procesal civil című könyvéből (4. kiadás, Civitas kiadó, Madrid, 1998, I. kötet, 175. o.) származik.
(
17
)	A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989., L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.).
(
18
)	Amely megfelel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának.
(
19
)	A fent hivatkozott Windsurfing Chiemsee ügyben hozott ítélet 25. pontja; kiemelés tőlem.
(
20
)	A legutóbb a (2009. május 1-je óta hatályos) 355/2009/EK bizottsági rendelettel (HL 2009. L 109., 3. o.) módosított, a[z OHIM-nak] fizetendő díjakról szóló, 2869/95/EK bizottsági rendelet (HL, L 303., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 291. o.) 2. cikkének 17. pontja értelmében a megszűnés megállapítására és a védjegy törlésére irányuló kérelem díjának összege; a nem hivatalos, egységes szerkezetű változat az alábbi oldalon érhető el: http://oami.europa.eu/ows/rw/resource/documents/CTM/regulations/286995_cv_fr.pdf.
(
21
)	A megsemmisítés iránti keresetek körében az egyéni kérelmezőkkel szemben támasztott követelményekkel kapcsolatban lásd Lenaerts, K./Arts, D./Maselis, I., Procedural Law of the European Union, Thomson Sweet & Maxwell kiadó, 2. kiadás, London, 2006, 244. o. és az azt követő oldalak.
(
22
)	A C-383/99. sz., Procter & Gamble kontra OHIM („BABY-DRY”) ügyben 2001. szeptember 20-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-6251. o.).
(
23
)	Valójában a 13 bírából álló, ún. „petit plenum”; a teljes ülést akkoriban a Bíróság tizenöt bírája alkotta.
(
24
)	A C-363/99. sz. Koninklijke KPN Nederland ügyben 2004. február 12-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-1619. o.); az ügyben ismertettem indítványom.
(
25
)	Különösen a Postkantoor-ügyben ismertetett indítványom 69. és azt követő pontjai.
(
26
)	E magyarázó feltétellel kapcsolatban lásd a C-102/07. sz., adidas AG és adidas Benelux BV ügyben ismertetett indítványomat (2008. április 10-én hozott ítélet, EBHT 2008., I-2439. o.), különösen annak 33–45. pontját.
(
27
)	A Postkanttor-ügyben ismertetett indítványom 70. pontja.
(
28
)	A C-265/00. sz. Campina Melkunie ügyben 2004. február 12-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-1699. o.).
(
29
)	Az ítélet a 89/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjára hivatkozik.
(
30
)	A fent hivatkozott Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott ítélet 104. pontja és a fent hivatkozott Campina Melkunie ügyben hozott ítélet 43. pontja.
(
31
)	A C-273/05. P. sz., OHIM kontra Celltech ügyben 2007. április 19-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-2883. o.) 76–78. pontja.