62024CJ0489
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
5. března 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Azylová politika – Směrnice 2013/32/EU – Článek 31 odst. 3 třetí pododstavec písm. b) – Řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Možnost prodloužit lhůtu pro rozhodnutí o šest měsíců v případě velkého počtu současně podaných žádostí o mezinárodní ochranu – Po sobě následující rozhodnutí o prodloužení – Podmínky a omezení – Článek 4 odst. 1 – Povinnost členských států zajistit, aby měl rozhodující orgán pro plnění svých úkolů k dispozici přiměřené prostředky“
Ve věci C‑489/24 [Safita] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Raad van State (Státní rada, Nizozemsko) ze dne 10. července 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 11. července 2024, v řízení
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
proti
X,
SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
ve složení: J. Passer (zpravodaj), předseda senátu, E. Regan a D. Gratsias, soudci,
generální advokátka: L. Medina,
za soudní kancelář: A. Lamote, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. července 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za X: V. M. Oliana, advocate, a S. Rafi, experte,
–
za nizozemskou vládu: M. K. Bulterman a A. Hanje, jako zmocněnkyně,
–
za maďarskou vládu: Zs. Biró-Tóth a M. Z. Fehér, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: A. Azema, A. Baeckelmans, F. Blanc a M. Debieuvre, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 31 odst. 3 třetího pododstavce písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60) ve spojení s čl. 4 odst. 1 této směrnice.
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost, Nizozemsko) a X, syrským státním příslušníkem, ohledně toho, že uvedený orgán nepřijal v zákonné šestiměsíční lhůtě rozhodnutí o žádosti dotyčného o udělení povolení k přechodnému pobytu z důvodu azylu.
Právní rámec
Unijní právo
3
Body 3 a 18 odůvodnění směrnice 2013/32 uvádějí:
„(3)
Evropská rada se na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 dohodla, že bude pracovat na vytvoření společného evropského azylového systému, založeného na úplném uplatňování a začlenění [úmluvy o právním postavení uprchlíků, podepsané v Ženevě] dne 28. července 1951 [Recueil des traités des Nations unies, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954])] ve znění Newyorského protokolu ze dne 31. ledna 1967 (dále jen ‚Ženevská úmluva‘), a potvrdila tak zásadu nenavracení a zajištění toho, že nikdo není vrácen zpět tam, kde by byl vystaven pronásledování.
[...]
(18)
Je v zájmu členských států i žadatelů o mezinárodní ochranu, aby bylo rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu přijato co možná nejdříve, aniž by tím bylo dotčeno provedení přiměřeného a úplného posouzení.“
4
Článek 4 této směrnice, nadepsaný „Odpovědné orgány“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy určí pro všechna řízení rozhodující orgán příslušný k přiměřenému posuzování žádostí podle této směrnice. Členské státy zajistí, aby měl tento orgán pro plnění svých úkolů podle této směrnice k dispozici přiměřené prostředky, jakož i pracovníky s odpovídající kvalifikací.“
5
Článek 31 uvedené směrnice, nadepsaný „Řízení o posouzení žádosti“, stanoví:
„1.   Členské státy vyřizují žádosti o mezinárodní ochranu v řízení o posouzení žádosti v souladu se základními zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II.
2.   Členské státy zajistí, aby řízení o posouzení žádosti bylo skončeno co nejdříve, aniž by tím byla dotčena přiměřenost a úplnost posouzení.
3.   Členské státy zajistí, aby řízení o posouzení žádosti bylo skončeno do šesti měsíců od podání žádosti.
Pokud se na žádost vztahuje postup uvedený v nařízení [Evropského parlamentu a Rady] (EU) č. 604/2013 [ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (Úř. věst. 2013, L 180, s. 31)], počíná šestiměsíční lhůta běžet od okamžiku, kdy je podle uvedeného nařízení určen členský stát příslušný k posouzení této žádosti, žadatel se nachází na území tohoto členského státu a byl převzat příslušným orgánem.
Členské státy mohou prodloužit tuto šestiměsíční lhůtu uvedenou v tomto odstavci nejvýše o dalších devět měsíců v případech:
[...]
b)
kdy o mezinárodní ochranu žádá současně velký počet státních příslušníků třetí země nebo osob bez státní příslušnosti, kvůli čemuž je v praxi velmi složité skončit řízení v šestiměsíční lhůtě;
[...]
Výjimečně a za řádně odůvodněných okolností mohou členské státy překročit lhůty stanovené v tomto odstavci o nejvýše tři měsíce, pokud je to nezbytné pro zajištění přiměřeného a úplného posouzení žádosti o mezinárodní ochranu.
[...]
5.   V každém případě členský stát skončí řízení o posouzení žádosti ve lhůtě nejvýše 21 měsíců od podání žádosti.
6.   Členské státy zajistí, aby v případech, kdy není možné vydat rozhodnutí do šesti měsíců, žadatel:
a)
byl informován o prodlení a
b)
na žádost obdržel informaci o důvodech prodlení a době, ve které lze očekávat, že bude rozhodnuto o jeho žádosti.
[...]“
Nizozemské právo
Zákon o cizincích z roku 2000
6
Článek 42 Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) [zákon o obecné revizi zákona o cizincích (zákon o cizincích z roku 2000)] ze dne 23. listopadu 2000 (Stb. 2000, č. 495) stanoví:
„1.   Rozhodnutí o žádosti o povolení k přechodnému pobytu podle článku 28 nebo o povolení k trvalému pobytu podle článku 33 bude vydáno do šesti měsíců od přijetí žádosti.
[...]
4.   Lhůtu uvedenou v odstavci 1 lze prodloužit nejvýše o dalších devět měsíců v případech, kdy:
[...]
b.
o mezinárodní ochranu žádá současně velký počet cizinců, kvůli čemuž je v praxi velmi složité skončit řízení v šestiměsíční lhůtě; [...]
[...]“
WBV 2022/22
7
Státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost přijal dne 21. září 2022 Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (vyhláška, kterou se mění oběžník o cizincích z roku 2000, dále jen „WBV 2022/22“), která nabyla účinnosti dne 27. září 2022.
8
WBV 2022/22 změnila Vreemdelingencirculaire 2000 (oběžník o cizincích z roku 2000) zejména za účelem prodloužení lhůty pro posouzení žádostí o azyl stanovené zákonem o cizincích z roku 2000. Tento oběžník poté zněl takto:
„[...]
2.13 Rozhodnutí
Lhůta pro rozhodnutí
[Immigratie- en Naturalisatiedienst (imigrační a naturalizační služba, Nizozemsko) (dále jen ‚IND‘)] rozhodne o žádosti do šesti měsíců po podání žádosti o udělení nebo prodloužení povolení k přechodnému pobytu z důvodu azylu. Tato lhůta může být prodloužena na základě článku 42 [zákona o cizincích z roku 2000].
Od nabytí účinnosti WBV 2022/22 využívá IND možnost stanovenou v čl. 42 odst. 4 písm. b) [zákona o cizincích z roku 2000] prodloužit lhůtu o devět měsíců v oblasti azylu. To znamená, že IND prodlužuje zákonnou lhůtu pro rozhodnutí o všech žádostech o povolení k přechodnému pobytu z důvodu azylu o devět měsíců, pokud zákonná lhůta pro rozhodnutí o žádosti ke dni nabytí účinnosti WBV 2022/22 ještě neuplynula. Toto prodloužení lhůty pro rozhodnutí se vztahuje na žádosti podané do 1. ledna 2023.
[...]“
WBV 2023/3
9
Státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost přijal dne 26. ledna 2023 Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (vyhláška, kterou se mění oběžník o cizincích z roku 2000, dále jen „WBV 2023/3“), která znovu změnila oběžník o cizincích z roku 2000, a to následovně:
„[...]
2.13 Vydání rozhodnutí
IND rozhodne o žádosti do šesti měsíců po podání žádosti o udělení nebo prodloužení povolení k přechodnému pobytu z důvodu azylu. Tato lhůta může být prodloužena na základě článku 42 [zákona o cizincích z roku 2000].
[...]
Po zveřejnění WBV 2023/3 se prodloužení lhůty pro rozhodnutí o devět měsíců vztahuje i na žádosti o azyl podané v období od 1. ledna 2023 do 1. ledna 2024.
[...]“
WBV 2023/26
10
Státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost přijal dne 27. prosince 2023 Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (vyhláška, kterou se mění oběžník o cizincích z roku 2000, dále jen „WBV 2023/26), která znovu změnila oběžník o cizincích z roku 2000, a to následovně:
„[...]
2.13 Vydání rozhodnutí
[IND] rozhodne o žádosti do šesti měsíců po podání žádosti o udělení nebo prodloužení povolení k přechodnému pobytu z důvodu azylu. Tato lhůta může být prodloužena na základě článku 42 [zákona o cizincích z roku 2000].
[...]
Po zveřejnění WBV 2023/26 se prodloužení lhůty pro rozhodnutí o devět měsíců vztahuje i na žádosti o azyl podané v období od 1. ledna 2024 do 1. ledna 2025.
[...]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
11
Dne 17. února 2023 podal X v Nizozemsku žádost o mezinárodní ochranu.
12
Dne 23. srpna 2023 zaslal X státnímu tajemníkovi pro spravedlnost a bezpečnost výzvu z důvodu nepřijetí rozhodnutí v šestiměsíční lhůtě stanovené v čl. 42 odst. 1 zákona o cizincích z roku 2000.
13
Vzhledem k tomu, že státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost na tuto výzvu do dvou týdnů od jejího zaslání nereagoval, podal X žalobu k rechtbank Den Haag (soud v Haagu, Nizozemsko).
14
Rozsudkem ze dne 12. prosince 2023 prohlásil uvedený soud tuto žalobu za nepřípustnou v rozsahu, v němž se týkala nepřijetí rozhodnutí včas, s odůvodněním, že šestiměsíční lhůta pro rozhodnutí použitelná na tuto žádost byla po přijetí WBV 2023/3 řádně prodloužena o devět měsíců. Uvedený soud však rozhodl, že délka tohoto prodloužení je omezena na devět měsíců po nabytí účinnosti WBV 2022/22. Z toho podle něj vyplývá, že se WBV 2023/3 a prodloužení lhůty, které stanoví, nepoužijí na žádosti o azyl podané po 26. červnu 2023.
15
Státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost podal proti tomuto rozsudku odvolání k Raad van State (Státní rada, Nizozemsko), která je předkládajícím soudem. X podal proti uvedenému rozsudku vzájemné odvolání.
16
Státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost před předkládajícím soudem tvrdí, že rechtbank Den Haag (soud v Haagu) měl nesprávně za to, zaprvé že WBV 2023/3 je v rozporu s čl. 31 odst. 3 třetím pododstavcem písm. b) směrnice 2013/32, pokud jde o žádosti o azyl podané po 26. červnu 2023, tedy devět měsíců po nabytí účinnosti WBV 2022/22, a zadruhé že následná prodloužení musí být časově omezena s ohledem na čl. 4 odst. 1 směrnice 2013/32. Státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost má za to, že může využít možnosti prodloužit lhůtu pro přijetí rozhodnutí o devět měsíců, i když tak již učinil dříve, za předpokladu, že příliv žadatelů o azyl je takový, že tato prodloužená lhůta je nezbytná pro přiměřené a úplné vyřízení žádostí o azyl. Poukazuje na zvýšení počtu žádostí o azyl v roce 2023 oproti roku 2022 a tvrdí, že stále čelí prodlení při vyřizování žádostí o azyl, a to navzdory opatřením přijatým ke zkrácení doby vyřizování těchto žádostí a ke zvýšení počtu vydaných rozhodnutí.
17
Na podporu vzájemného odvolání X tvrdí, že rechtbank Den Haag (soud v Haagu) nesprávně rozhodl, že se čl. 31 odst. 3 třetí pododstavec písm. b) směrnice 2013/32 může použít na situaci, které státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost údajně čelí. Postupné zvyšování počtu žádostí o azyl totiž nespadá do působnosti tohoto ustanovení. Prodloužení lhůty pro přijetí rozhodnutí na základě WBV 2022/22 i WBV 2023/3 je tudíž podle X protiprávní.
18
Předkládající soud má za to, že ačkoli se žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, která byla dříve předložena Soudnímu dvoru a vedla k vydání rozsudku ze dne 8. května 2025, Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326), týkala výkladu týchž ustanovení unijního práva, je nezbytné položit Soudnímu dvoru doplňující otázky za účelem zjištění, zda je státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost oprávněn prostřednictvím WBV 2023/3 znovu prodloužit lhůtu pro přijetí rozhodnutí o žádostech o azyl.
19
Konkrétně si předkládající soud klade otázku, zda a v případě kladné odpovědi za jakých podmínek může členský stát několikrát po sobě využít možnosti stanovené v čl. 31 odst. 3 třetím pododstavci písm. b) směrnice 2013/32 prodloužit rozhodovací lhůtu pro vyřízení žádostí o azyl, zejména s ohledem na svou povinnost, stanovenou v čl. 4 odst. 1 této směrnice, zajistit, aby orgán pověřený posuzováním žádostí o azyl měl pro plnění svých úkolů k dispozici přiměřené prostředky, včetně dostatečného počtu pracovníků s odpovídající kvalifikací. V tomto ohledu uvádí, že okolnosti, které vedly k prodloužení lhůty pro rozhodnutí na základě WBV 2022/22 a WBV 2023/3, se pravděpodobně v blízké budoucnosti nezmění, a upřesňuje, že státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost mezitím přijal třetí rozhodnutí o prodloužení, když přijal WBV 2023/26.
20
Za těchto podmínek se Raad van State (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Může rozhodující orgán použít čl. 31 odst. 3 třetí pododstavec písm. b) směrnice [2013/32] opakovaně po sobě?
2)
V případě kladné odpovědi na otázku 1:
a)
Za jakých podmínek může rozhodující orgán použít čl. 31 odst. 3 třetí pododstavec písm. b) směrnice [2013/32] opakovaně po sobě a je celková doba, po kterou může rozhodující orgán opakovaně po sobě použít toto ustanovení, omezena?
b)
Do jaké míry může nebo musí soud při odpovědi na otázku, zda byl rozhodující orgán oprávněn prodloužit lhůtu pro vydání rozhodnutí v návaznosti na předchozí rozhodnutí o prodloužení této lhůty, zohlednit nárůst počtu žádostí o azyl, a to i ve srovnání s obdobím před vydáním předchozího rozhodnutí o prodloužení této lhůty, a případně úsilí, které rozhodující orgán vynaložil na zvýšení nedostatečné rozhodovací kapacity, aby zajistil – s ohledem na čl. 4 odst. 1 směrnice [2013/32] – přiměřené a úplné posouzení žádostí o azyl?“
K předběžným otázkám
21
Podstatou obou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být čl. 31 odst. 3 třetí pododstavec písm. b) směrnice 2013/32 ve spojení s čl. 4 odst. 1 této směrnice vykládán v tom smyslu, že členský stát může, a pokud ano, za jakých podmínek, několikrát po sobě rozhodnout o prodloužení lhůty použitelné na řízení o posouzení žádostí o mezinárodní ochranu, které mu byly předloženy, nejvýše o devět měsíců.
22
Článek 31 odst. 3 třetí pododstavec písm. b) směrnice 2013/32 stanoví, že členské státy mohou prodloužit lhůtu pro posouzení žádostí o mezinárodní ochranu nejvýše o devět měsíců, pokud z důvodu, že o mezinárodní ochranu žádá současně velký počet státních příslušníků třetích zemí nebo osob bez státní příslušnosti, je v praxi velmi složité skončit řízení o posouzení žádostí v šestiměsíční lhůtě uvedené v čl. 31 odst. 3 prvním pododstavci této směrnice.
23
Možnost členských států prodloužit šestiměsíční lhůtu pro posouzení žádostí o mezinárodní ochranu na základě tohoto ustanovení je tedy podmíněna splněním tří vzájemně úzce souvisejících a kumulativních podmínek, a sice zaprvé že žádosti o takovou ochranu jsou podány „současně“, zadruhé že tyto žádosti podá „velký počet“ státních příslušníků třetích zemí nebo osob bez státní příslušnosti a zatřetí že pro orgány členského státu je „v praxi velmi složité skončit řízení v šestiměsíční lhůtě“. Tyto vzájemně závislé podmínky musí být vykládány společně (rozsudek ze dne 8. května 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, bod 33).
24
Soudní dvůr opakovaně judikoval, že v souladu s čl. 31 odst. 3 třetím pododstavcem písm. b) směrnice 2013/32 může být šestiměsíční lhůta stanovená pro posouzení žádostí o mezinárodní ochranu, která je uvedena v čl. 31 odst. 3 prvním pododstavci této směrnice, prodloužena členským státem o devět měsíců v případě, že během krátké doby dojde k výraznému zvýšení počtu těchto žádostí ve srovnání s trendem obvyklým a předvídatelným v tomto členském státě, což vylučuje situaci, kdy dochází k postupnému zvyšování počtu uvedených žádostí po dlouhou dobu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, bod 49).
25
Pokud jde o otázku, zda a za jakých podmínek čl. 31 odst. 3 třetí pododstavec písm. b) směrnice 2013/32 umožňuje členskému státu, aby několikrát po sobě rozhodl prodloužit lhůtu pro řízení o posouzení žádosti, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být pro výklad ustanovení unijního práva vzato v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12, a ze dne 11. prosince 2025, GKV-Spitzenverband, C‑743/23, EU:C:2025:954, bod 41).
26
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že znění čl. 31 odst. 3 třetího pododstavce písm. b) směrnice 2013/32 samo o sobě neumožňuje určit, zda členský stát může několikrát po sobě rozhodnout o prodloužení lhůty použitelné na řízení o posouzení žádosti, jsou-li splněny tři podmínky uvedené v bodě 23 tohoto rozsudku.
27
Pokud jde o kontext tohoto ustanovení, je třeba uvést, že podle čl. 31 odst. 2 směrnice 2013/32 musí členské státy zajistit, aby řízení o posouzení žádosti bylo skončeno co nejdříve, aniž by tím byla dotčena přiměřenost a úplnost posouzení. Dále z čl. 31 odst. 3 prvního pododstavce této směrnice vyplývá, že členské státy zajistí, aby řízení o posouzení žádosti bylo skončeno do šesti měsíců od podání žádosti. Kromě toho čl. 31 odst. 3 čtvrtý pododstavec uvedené směrnice upřesňuje, že výjimečně a za řádně odůvodněných okolností mohou členské státy překročit stanovené lhůty o nejvýše tři měsíce, pokud je to nezbytné pro zajištění přiměřeného a úplného posouzení žádosti o mezinárodní ochranu. V každém případě z čl. 31 odst. 5 téže směrnice vyplývá, že členský stát skončí řízení o posouzení žádosti ve lhůtě nejvýše 21 měsíců od podání žádosti.
28
Je třeba rovněž zohlednit čl. 4 odst. 1 směrnice 2013/32, podle kterého členské státy zajistí, aby jimi určený orgán pro přiměřené posuzování žádostí o mezinárodní ochranu měl pro plnění svých úkolů podle této směrnice k dispozici přiměřené prostředky, jakož i pracovníky s odpovídající kvalifikací (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, bod 40).
29
Pokud jde o cíl sledovaný směrnicí 2013/32, z bodů 3 a 18 jejího odůvodnění vyplývá, že jejím cílem je zavést společný evropský azylový systém, v němž by o žádostech o mezinárodní ochranu mělo být rozhodnuto co nejdříve po provedení přiměřeného a úplného posouzení těchto žádostí, aniž je dotčena možnost prodloužit v souladu s čl. 31 odst. 3 třetím pododstavcem této směrnice šestiměsíční lhůtu stanovenou v prvním pododstavci tohoto čl. 31 odst. 3 s cílem reagovat na specifické situace, které odůvodňují delší lhůtu pro posouzení, aby bylo možné zaručit takové přiměřené a úplné posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, body 43 a 44).
30
Jak z kontextu čl. 31 odst. 3 třetího pododstavce písm. b) směrnice 2013/32, tak z cíle sledovaného touto směrnicí tedy vyplývá, že nic neumožňuje a priori vyloučit, že členský stát může několikrát po sobě rozhodnout o prodloužení lhůty pro řízení o posouzení žádostí o mezinárodní ochranu, které mu byly předloženy, pokud jsou splněny tři podmínky uvedené v bodě 23 tohoto rozsudku a řízení o posouzení konkrétní žádosti o mezinárodní ochranu je skončeno ve lhůtě nejvýše 21 měsíců od podání žádosti.
31
Jak však bylo připomenuto v bodě 24 tohoto rozsudku, výklad čl. 31 odst. 3 třetího pododstavce písm. b) směrnice 2013/32 umožňující členskému státu prodloužit tuto lhůtu v případě postupného zvyšování počtu těchto žádostí během delšího období by ohrozil cíl sledovaný touto směrnicí.
32
Pokud počet žádostí o mezinárodní ochranu zůstává po dlouhou dobu trvale vysoký, je na dotyčném členském státě, aby rozhodujícímu orgánu poskytl přiměřené a dostatečné prostředky, které mu umožní vyřizovat žádosti o mezinárodní ochranu při dodržení směrnice 2013/32 v souladu s povinností uvedenou v čl. 4 odst. 1 této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, bod 55).
33
I když tedy členský stát může několikrát po sobě rozhodnout o prodloužení lhůty použitelné na řízení o posouzení žádostí o mezinárodní ochranu, které mu byly předloženy, celková délka těchto po sobě následujících prodloužení nemůže překročit dobu, kterou tento členský stát potřebuje ke splnění povinnosti uvedené v čl. 4 odst. 1 směrnice 2013/32 a k poskytnutí více prostředků rozhodujícímu orgánu, aby tento orgán mohl znovu vyřídit žádosti o mezinárodní ochranu ve lhůtě šesti měsíců stanovené v čl. 31 odst. 3 prvním pododstavci této směrnice. Tento nezbytný čas musí být posouzen s ohledem na čas potřebný k přijetí a vyškolení pracovníků kompetentních k přiměřenému a úplnému vyřizování obdržených žádostí o mezinárodní ochranu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2025, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, bod 48).
34
Dotyčný členský stát poté, co poprvé prodloužil lhůtu použitelnou na řízení o posouzení žádosti na základě čl. 31 odst. 3 třetího pododstavce písm. b) směrnice 2013/32, může využít téže možnosti k opětovnému prodloužení této lhůty, zejména za účelem zohlednění zvýšení, byť nevýrazného, počtu žádostí o azyl oproti období, na které se vztahuje předchozí rozhodnutí o prodloužení, pouze tehdy, pokud se mu podaří prokázat a v tomto směru řádně odůvodnit na základě konkrétních skutečností své rozhodnutí, že navzdory úsilí vynaloženému na řešení současného přílivu žádostí o mezinárodní ochranu neměl dostatek času na to, aby rozhodujícímu orgánu poskytl přiměřené a dostatečné prostředky, zejména prostřednictvím přijetí a vyškolení kompetentních pracovníků, k tomu, aby mu umožnil přiměřené a úplné vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu v šestiměsíční lhůtě stanovené v čl. 31 odst. 3 prvním pododstavci této směrnice.
35
Kromě toho v souladu s čl. 31 odst. 6 směrnice 2013/32 musí rozhodující orgán informovat dotyčné žadatele o mezinárodní ochranu o tom, že se členský stát, ve kterém se tento orgán nachází, rozhodl prodloužit lhůtu pro řízení o posouzení jejich žádosti, a dále musí tito žadatelé obdržet, pokud o to požádají, veškeré informace o důvodech tohoto prodlení a době, ve které lze očekávat, že bude rozhodnuto o jejich žádosti.
36
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 31 odst. 3 třetí pododstavec písm. b) směrnice 2013/32 ve spojení s čl. 4 odst. 1 této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát může několikrát po sobě rozhodnout o prodloužení lhůty použitelné na řízení o posouzení žádostí o mezinárodní ochranu, které mu byly předloženy, pokud je tento členský stát schopen prokázat zaprvé to, že navzdory úsilí, které vynaložil na řešení současného přílivu žádostí o mezinárodní ochranu, neměl dostatek času na to, aby splnil svou povinnost poskytnout rozhodujícímu orgánu přiměřené a dostatečné prostředky k přiměřenému a úplnému vyřízení těchto žádostí, a zadruhé to, že celková délka po sobě následujících prodloužení nepřekročí dobu, která je pro něj nezbytná ke splnění této povinnosti, ani maximální lhůtu 21 měsíců od podání konkrétní žádosti o mezinárodní ochranu.
K nákladům řízení
37
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:
Článek 31 odst. 3 třetí pododstavec písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany ve spojení s čl. 4 odst. 1 této směrnice
musí být vykládán v tom smyslu, že
členský stát může několikrát po sobě rozhodnout o prodloužení lhůty použitelné na řízení o posouzení žádostí o mezinárodní ochranu, které mu byly předloženy, pokud je tento členský stát schopen prokázat zaprvé to, že navzdory úsilí, které vynaložil na řešení současného přílivu žádostí o mezinárodní ochranu, neměl dostatek času na to, aby splnil svou povinnost poskytnout rozhodujícímu orgánu přiměřené a dostatečné prostředky k přiměřenému a úplnému vyřízení těchto žádostí, a zadruhé, že celková délka po sobě následujících prodloužení nepřekročí dobu, která je pro něj nezbytná ke splnění této povinnosti, ani maximální lhůtu 21 měsíců od podání konkrétní žádosti o mezinárodní ochranu.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.