Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
M. CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE
od 16. travnja 2026.(1)
Predmet C-249/25 [Jilin](i)
Minister van Asiel en Migratie
protiv
UB
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska))
„Zahtjev za prethodnu odluku — Politika azila — Privremena zaštita u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba — Direktiva 2001/55/EZ — Članak 17. stavak 2. — Međunarodna zaštita — Direktiva 2013/32/EU — Članak 31. — Prekid postupka razmatranja zahtjevâ za međunarodnu zaštitu osoba koje uživaju privremenu zaštitu — Ograničenja”
1.        Spor iz kojeg proizlazi ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na to mogu li nacionalna tijela, ako je raseljena osoba u državi članici dobila privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55/EZ(2) i u njoj zatražila status međunarodne zaštite na temelju Direktive 2011/95/EU(3) i Direktive 2013/32/EU(4), prekinuti postupak razmatranja njezina zahtjeva sve dok postoji privremena zaštita.
2.        Nizozemska tijela prihvatila su na razmatranje zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio državljanin treće zemlje, koji je bio raseljen iz Ukrajine nakon invazije 2022. godine te mu je u Nizozemskoj priznata privremena zaštita predviđena Direktivom 2001/55. Međutim, nadležni ministar(5) smatra da nije dužan odlučiti o odobravanju statusa međunarodne zaštite sve dok podnositelj zahtjeva uživa privremenu zaštitu.
3.        Sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti tog nacionalnog sustava s pravilima prava Unije.
I.      Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Direktiva 2001/55
4.        U članku 1. utvrđuje se:
„Cilj ove Direktive jest utvrditi minimalne standarde za dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba iz trećih zemalja koje se ne mogu vratiti u svoju zemlju podrijetla te promicati uravnotežene napore država članica pri prihvatu i snošenju posljedica prihvata tih osoba.”
5.        U članku 2. određuje se:
„Za potrebe ove Direktive:
(a)      ‚privremena zaštita’ znači izvanredni postupak kojim se u slučaju masovnog priljeva ili neizbježnog masovnog priljeva raseljenih osoba iz trećih zemalja koje se ne mogu vratiti u svoju zemlju podrijetla predviđa neodgodiva i privremena zaštita za takve osobe, posebno ako postoji i rizik od toga da se sustavom azila neće moći riješiti priljev bez negativnih posljedica za njegovo uspješno [funkcioniranje], u interesu dotičnih osoba i drugih osoba koje traže zaštitu;
[…]
(e)      ‚izbjeglice’ znači državljani treće zemlje ili osobe bez državljanstva u smislu članka 1.A Ženevske konvencije [od 28. srpnja 1951. o statusu izbjeglica, kako je izmijenjena Njujorškim protokolom od 31. siječnja 1967.];
[…].”
6.        U članku 3. propisuje se:
„1.      Privremena zaštita ne pretpostavlja priznavanje statusa izbjeglice prema Ženevskoj konvenciji.
[…]
5.      Ova Direktiva ne utječe na isključivo pravo država članica da usvoje ili zadrže povoljnije uvjete za osobe pod privremenom zaštitom.”
7.        U skladu s člankom 5.:
„1.      Postojanje masovnog priljeva raseljenih osoba utvrđuje se Odlukom Vijeća koja je donesena kvalificiranom većinom na prijedlog Komisije, koja također razmatra svaki zahtjev države članice za podnošenjem prijedloga Vijeću.
[…].”
8.        U članku 17. navodi se:
„1.      Osobama koje uživaju privremenu zaštitu mora se omogućiti da u svakom trenutku podnesu zahtjev za azil.
2.      Razmatranje svakog zahtjeva za azil koji nije obrađen prije isteka razdoblja privremene zaštite dovršava se po završetku tog razdoblja.”
9.        Članak 19. glasi:
„1.      Države članice mogu predvidjeti da osoba ne može istodobno uživati privremenu zaštitu i imati status podnositelja zahtjeva za azil za vrijeme razmatranja zahtjeva.
2.      U slučajevima kada, nakon što je razmotren zahtjev za azil, status izbjeglice ili, ako je primjenljivo, drugi oblik zaštite nije odobren osobi koja ima pravo na privremenu zaštitu ili je već uživa, države članice, ne dovodeći u pitanje članak 28., osiguravaju da ta osoba dobije ili da nastavlja uživati privremenu zaštitu u preostalom razdoblju trajanja zaštite.”
2.      Direktiva 2013/32
10.      U članku 1. („Svrha”) propisuje se:
„Svrha je ove Direktive uspostava zajedničkih postupaka za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite u skladu s Direktivom 2011/95/EU.”
11.      U članku 2. („Definicije”) određuje se:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(b)      ‚zahtjev za međunarodnu zaštitu’ ili ‚zahtjev’ znači zahtjev državljana treće zemlje ili osobe bez državljanstva za zaštitu od strane države članice za koju se smatra da traži status izbjeglice ili status supsidijarne zaštite, a koja nije izričito zatražila drugu vrstu zaštite izvan područja primjene Direktive 2011/95/EU koja se može posebno primijeniti;
[…]
(g)      ‚izbjeglica’ znači državljanin treće zemlje ili osobu bez državljanstva koji ispunjavaju uvjete iz članka 2. točke (d) Direktive 2011/95/EU;
(h)      ‚osoba ovlaštena na supsidijarnu zaštitu’ znači državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koji ispunjavaju uvjete iz članka 2. točke (f) Direktive 2011/95/EU;
(i)      ‚međunarodna zaštita’ znači status izbjeglice i status supsidijarne zaštite, kako su definirani u točkama (j) i (k);
(j)      ‚status izbjeglice’ znači priznavanje državljana treće zemlje ili osobe bez državljanstva izbjeglicom od strane države članice;
(k)      ‚status supsidijarne zaštite’ znači priznavanje državljana treće zemlje ili osobe bez državljanstva osobom ovlaštenom na supsidijarnu zaštitu od strane države članice;
[…].”
12.      U članku 10. („Uvjeti za razmatranje zahtjeva”) propisuje se:
„[…]
2.      Prilikom razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, tijelo odlučivanja prvo utvrđuje ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za status izbjeglice, a ako ne ispunjava, utvrđuje ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za ostvarivanje supsidijarne zaštite.
[…].”
13.      Člankom 31. („Postupak razmatranja”) predviđa se:
„1.      Države članice obrađuju zahtjeve za međunarodnu zaštitu u postupku razmatranja u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II.
2.      Države članice osiguravaju da se postupak razmatranja što prije zaključi ne dovodeći u pitanje odgovarajuće i cjelovito razmatranje.
3.      Države članice osiguravaju da se postupak razmatranja zaključi u roku od šest mjeseci od ulaganja zahtjeva.
[…]
Države članice mogu produljiti rok od šest mjeseci koji je utvrđen ovim stavkom na vrijeme koje ne prelazi daljnjih devet mjeseci, ako:
[…]
(b)      veliki broj državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva podnese zahtjev za međunarodnu zaštitu, zbog čega je u praksi jako teško zaključiti postupak u roku od šest mjeseci;
[…]
Iznimno u opravdanim slučajevima države članice mogu produljiti rokove iz ovog stavka do najdulje tri mjeseca ako je to potrebno za osiguranje odgovarajućeg i cjelovitog razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
4.      Ne dovodeći u pitanje članke 13. i 18. Direktive 2011/95/EU, države članice mogu odgoditi zaključivanje postupka razmatranja, ako se od tijela odlučivanja ne može opravdano očekivati da odluči u roku iz stavka 3. zbog nesigurnog stanja u zemlji porijekla za koje se očekuje da je privremeno. U tom slučaju države članice:
(a)      najmanje svakih šest mjeseci provjeravaju stanje u zemlji porijekla;
(b)      obavješćuju određene podnositelja zahtjeva u razumnom roku o razlozima odlaganja;
(c)      obavješćuju Komisiju u razumnom roku o razlozima odlaganja postupaka za tu zemlju porijekla.
5.      U svakom slučaju države članice zaključuju postupaka razmatranja najkasnije u roku od 21 mjesec od podnošenja zahtjeva.
[…]
9.      […]
Ne dovodeći u pitanje stavke od 3. do 5., države članice produljuju te rokove ako je potrebno radi osiguravanja odgovarajućeg i cjelovitog razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu.”
3.      Provedbena odluka (EU) 2022/382(6)
14.      U skladu s člankom 1. („Predmet”):
„Utvrđuje se postojanje masovnog priljeva u Uniju raseljenih osoba koje su zbog oružanog sukoba morale napustiti Ukrajinu.”
B.      Nizozemsko pravo
1.      Vreemdelingenwet 2000(7)
15.      U članku 1. „privremena zaštita” definira se kao zakonit boravak u smislu članka 8. točaka (f) ili (h) stranca koji se u skladu s Direktivom 2001/55 ne protjera na temelju zahtjeva iz članka 28.
16.      U skladu s člankom 8., stranac ima pravo zakonito boraviti u Nizozemskoj samo:
„[…]
(f)      ako se, dok čeka odluku o zahtjevu za dozvolu boravka u smislu članaka 14. i 28., ovim zakonom, odredbom donesenom na temelju ovog zakona ili sudskom odlukom određuje da ne postoji razlog za protjerivanje podnositelja zahtjeva dok njegov zahtjev ne bude riješen;
[…]
(h)      ako iščekuje odluku o žalbi ili tužbi, kada se u skladu s ovim zakonom, odredbom donesenom na temelju ovog zakona ili sudskom odlukom podnositelj zahtjeva ne može protjerati dok nije odlučeno o žalbi ili tužbi”.
17.      U skladu s člankom 28., ministar je nadležan prihvatiti, odbiti, odbaciti ili proglasiti nedopuštenim zahtjev za dozvolu privremenog boravka pri čemu može odlučiti i da neće nastaviti razmatrati zahtjev.
18.      Člankom 42. stavkom 1. predviđeno je da se odluka o zahtjevu za dozvolu privremenog boravka na temelju članka 28. donosi u roku od šest mjeseci od primitka zahtjeva. Na temelju stavka 4., rok iz stavka 1. može se produljiti za do devet dodatnih mjeseci. U skladu sa stavkom 5., nakon produljenja iz stavka 4., rok se može produljiti za najviše tri mjeseca ako je to potrebno za detaljno i primjereno razmatranje zahtjeva.
19.      Na temelju članka 43. stavka 1., odlukom ministra, za određene kategorije stranaca koji su podnijeli zahtjev za izdavanje privremene dozvole boravka iz članka 28., rok predviđen člankom 42. stavkom 1. može se produljiti za najviše 21 mjesec ako je vjerojatno da postoji nesigurnost u pogledu situacije u zemlji podrijetla tijekom kratkog razdoblja i ako se zbog toga ne može razumno odlučiti može li se zahtjev prihvatiti na temelju jednog od razloga iz članka 29.
20.      U skladu s člankom 43.a, odstupajući od članka 42. stavka 1., kad je riječ o strancima koji uživaju privremenu zaštitu, odluka o zahtjevu za izdavanje privremene dozvole boravka iz članka 28. donosi se unutar razdoblja od primitka zahtjeva do šest mjeseci nakon isteka privremene zaštite.
2.      Besluit van 23 november 2000 tot uitvoering van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenbesluit 2000)(8)
21.      U skladu s člankom 3.1.a stavkom 1., posljedica podnošenja zahtjeva za izdavanje privremene dozvole boravka na temelju azila jest to da se protjerivanje neće provesti dok je na snazi odluka iz članka 5. stavka 3. Direktive 2001/55, ako stranac:
(a)      pripada posebnoj skupini stranaca koja je definirana odlukom Vijeća Europske unije iz članka 5. stavka 3. Direktive 2001/55;
(b)      bračni je drug stranca iz točke (a) ili njegov/njezin nevjenčani partner/nevjenčana partnerica s kojom/kojim je stranac u stabilnoj vezi i zajedno s njom/njim živi u trenutku nastanka činjenica na temelju kojih je donesena odluka iz članka 5. stavka 3. Direktive 2001/55;
(c)      maloljetno je dijete, koje nije u braku, bez obzira na to je li posvojeno ili nije, stranca iz točaka (a) ili (b);
3.      Voorschrift Vreemdelingen 2000.(9)
22.      Članak 3.9.a stavak 1. određuje kao strance u smislu članka 3.1.a uvodne rečenice stavka 1. i točke (e) Kraljevske uredbe o strancima iz 2000. osobe koje: (a) su ukrajinski državljani koji su pobjegli iz Ukrajine nakon 26. studenoga 2021. ili su ušli na područje Europske unije u razdoblju od 27. studenoga 2021. do 23. veljače 2022.; (b) imaju ukrajinsko državljanstvo i mogu dokazati da su već stvarno boravili u Nizozemskoj prije 27. studenoga 2021.; ili (c) koji su 23. veljače 2022. imali valjanu ukrajinsku dozvolu trajnog boravka za koje: 1. je najvjerojatnije da su napustili Ukrajinu nakon 26. studenoga 2021. i 2. nije dokazano da su se nakon 23. veljače 2022. vratili u zemlju podrijetla.
23.      Članak 3.9.a stavak 2. predviđa da se članak 3.1.a uvodna rečenica stavka 1. te točke (b) do (d) Kraljevske uredbe o strancima iz 2000. primjenjuje mutatis mutandis na članove obitelji stranaca iz stavka 1.
II.    Činjenice, spor i prethodna pitanja
24.      Redoslijed događaja navedenih u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku je sljedeći:
–        „Stranac je kineski državljanin. Izjavio je da je od 2009. do 2014. i od 2018. do odlaska u veljači 2022. živio u Ukrajini. Naveo je da je 5. svibnja 2012. stupio u brak s ukrajinskom državljankom, s kojom ima sina. Stranac je 7. ožujka 2022. zajedno sa suprugom i djetetom ušao u Nizozemsku te je 13. travnja 2022. podnio zahtjev za azil. Supruga i dijete nisu dio tog postupka. Između stranaka [u sporu] nije sporno da stranac ispunjava uvjete za privremenu zaštitu u skladu s Direktivom 2001/55 jer je prije 24. veljače 2022. boravio u Ukrajini sa svojom suprugom i djetetom, Ukrajincima. Član je obitelji ukrajinske državljanke u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Provedbene odluke 2022/382.”(10)
–        „Ministar je najprije započeo razmatranje zahtjeva za azil […]. Zatim je utvrdio da stranac ima pravo na privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55. Osobni razgovor stranca o njegovu zahtjevu za azil održan je 19. rujna 2023. Istoga dana ministar ga je obavijestio da se njegov zahtjev za azil više neće razmatrati jer uživa privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55”(11)
25.      Što se tiče odvijanja postupka, u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navodi se:
–        „Dopisom od 16. siječnja 2024. stranac je opomenuo ministra zbog nepravodobnog donošenja odluke o njegovu zahtjevu za azil od 13. travnja 2022. Budući da ministar nakon toga nije donio odluku u roku od dva tjedna, stranac je podnio tužbu Rechtbanku [Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska)]
[…], u kojoj je zahtijevao da se ministru naloži da u roku od dva tjedna donese odluku i da mu se naloži plaćanje novčane kazne od 100 eura po danu [zakašnjenja]”(12)
–        „Prvostupanjski sud je smatrao da je rok od 21 mjeseca predviđen člankom 31. stavkom 5. Direktive [2013/32] u svakom slučaju počeo teći u trenutku podnošenja zahtjeva za azil. […] U predmetu o kojem je odlučivao ministar je to stoga značilo […] da je trebao donijeti odluku o zahtjevu za azil koji je podnio stranac u siječnju 2024. Budući da to nije bio slučaj, rechtbank (sud) smatrao je da ministar nije pravodobno odlučio o zahtjevu za azil. Slijedom toga, rechtbank (sud) je naložio ministru da dostavi odluku u roku od osam tjedana od dostave presude […].”(13)
–        „U žalbenom postupku [pred Raadom van State (Državno vijeće, Nizozemska)] ministar ističe da je rechtbank (sud) pogrešno tumačio odnos između Direktive 2001/55 i Direktive [2013/32]. Upućuje na samostalnu osnovu i iznimnu prirodu Direktive 2001/55 te na okolnost da je ta direktiva dio zajedničkog europskog sustava azila […], i to u smislu da je riječ o instrumentu kojim se osigurava da [taj sustav] dobro funkcionira te da se ne uruši u slučaju masovnog priljeva. Prema mišljenju ministra, ni iz teksta rokova za donošenje odluke iz Direktive [2013/32] ni iz njezine temeljne namjere ne proizlazi da se pravila o rokovima za donošenje odluke primjenjuju i na iznimnu situaciju uređenu Direktivom 2001/55. Nadalje, ministar tvrdi da je rechtbank (sud) pogrešno protumačio članak 17. stavak 2. Direktive 2001/55 i njegovu provedbu u Nizozemskoj člankom 43a. [Vw-a 2000]. Tvrdi da iz teksta članka 17. stavka 2. Direktive 2001/55 slijedi da se razmatranje zahtjeva za azil može dovršiti nakon isteka privremene zaštite. Prema njegovu mišljenju, to je u skladu s ciljem Direktive 2001/55”.(14)
26.      U tim je okolnostima Raad van State (Državno vijeće) uputio Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 17. stavak 2. Direktive [2001/55] tumačiti na način da se tom odredbom države članice ovlašćuju da razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu osobe koja uživa privremenu zaštitu prekinu za vrijeme razdoblja privremene zaštite?
2.      Treba li rokove za donošenje odluke u skladu s člankom 31. Direktive [2013/32] tumačiti na način da, u slučaju u kojem osoba koja uživa zaštitu u skladu s Direktivom [2001/55] podnese zahtjev za međunarodnu zaštitu prije početka ili tijekom razdoblja privremene zaštite, ti rokovi počinju odnosno nastavljaju teći tek nakon isteka razdoblja privremene zaštite?”
III. Postupak pred Sudom
27.      Tajništvo Suda zaprimilo je zahtjev za prethodnu odluku 2. travnja 2025.
28.      Pisana očitovanja podnijeli su UB, njemačka, belgijska, nizozemska i poljska vlada te Europska komisija.
29.      Sud je odlučio da nije potrebno održati raspravu.
IV.    Ocjena
A.      Uvodna razmatranja
30.      Sud je nedavno u predmetu Framholm odlučivao o supostojanju sustava privremene zaštite i međunarodne zaštite koji se primjenjuju na raseljene osobe iz Ukrajine(15).
31.      U svojem mišljenju u tom predmetu(16), nakon što sam iznio niz konceptualnih i terminoloških pojašnjenja o različitim kategorijama zaštite (privremena, supsidijarna i međunarodna), analizirao sam sustav privremene zaštite iz Direktive 2001/55 u pogledu osoba raseljenih nakon invazije na Ukrajinu(17).
32.      U presudi u predmetu Framholm, Sud je utvrdio da članci 3., 17. i 19. Direktive 2001/55, u vezi s Direktivom 2011/95 i Direktivom 2013/32, „[…] ne dopuštaju državi članici da odbije zahtjev za međunarodnu zaštitu u dijelu u kojem se njime traži odobravanje statusa supsidijarne zaštite samo zbog toga što podnositelj zahtjeva uživa privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55”(18).
B.      Zakonodavstvo i praksa Nizozemske u pogledu privremene zaštite
33.      Sud koji je uputio zahtjev pruža sljedeće informacije o primjeni Direktive 2001/55 u Nizozemskoj:
–        Kako bi ostvarila privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55, raseljena osoba mora podnijeti zahtjev za međunarodnu zaštitu(19).
–        Raseljena osoba mora se pojaviti u općini u kojoj će biti upisana u registar stanovnika. To se pojavljivanje smatra iskazom njezine želje da ostvari međunarodnu zaštitu. Od tog trenutka navedena osoba ima zakonit boravak na temelju Vw-a 2000.
–        Osobe upisane u registar stanovnika mogu zakazati termin kod Immigratie- en Naturalisatiediensta (Služba za imigraciju i naturalizaciju, Nizozemska), koja na temelju dostupnih dokumenata procjenjuje jesu li doista obuhvaćene područjem primjene Direktive 2001/55. Tom prilikom raseljena osoba podnosi zahtjev za međunarodnu zaštitu potpisivanjem obrasca. Nakon toga dobiva potvrdu o statusu osobe koja uživa privremenu zaštitu.
–        Rok za donošenje odluke o zahtjevu za međunarodnu zaštitu prekida se tijekom razdoblja privremene zaštite. Stoga ministar smatra da o zahtjevu za međunarodnu zaštitu treba odlučiti tek nakon isteka privremene zaštite(20).
34.      Iako se u slučaju osobe UB taj postupak nije slijedio zbog okolnosti predmeta, s obzirom na to da je ta osoba svoj zahtjev podnijela u prihvatnom centru, ministar smatra da taj podatak nije relevantan i da „[ministar] tijekom razdoblja privremene zaštite ni u kojem slučaju nije dužan odlučiti o zahtjevima za azil koje su podnijele osobe za koje je utvrđeno da imaju pravo na privremenu zaštitu”(21).
C.      Prethodna pitanja
35.      U svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev privremeno smatra(22) da se članak 17. stavak 2. Direktive 2001/55 može tumačiti na način da državama članicama daje mogućnost da ne poštuju rokove za donošenje odluke predviđene člankom 31. Direktive 2013/32 kada je zahtjev za međunarodnu zaštitu podnijela osoba koja uživa privremenu zaštitu.
36.      Međutim, isti sud dvoji o tome je li to tumačenje prava Unije pravilno i stoga upućuje Sudu dva ranije navedena prethodna pitanja, na koja je moguće odgovoriti zajedno.
37.      Sud koji je uputio zahtjev u biti pita mogu li države članice tijekom trajanja privremene zaštite koja se priznaje raseljenoj osobi prekinuti razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnijela ta ista osoba, tako da rok za donošenje odluke o zahtjevu za međunarodnu zaštitu počinje teći (ili nastavlja teći) tek nakon isteka razdoblja privremene zaštite.
1.      Utjecaj presude u predmetu Framholm
38.      Odgovor na ta pitanja mora proizlaziti iz sljedećih utvrđenja Suda u presudi u predmetu Framholm:
–        „[...] Direktivom 2001/55 osobito [se] nastoji očuvati stvarna mogućnost državljana trećih zemalja i osoba bez državljanstva koji uživaju privremenu zaštitu da dobiju međunarodnu zaštitu nakon odgovarajućeg razmatranja njihove pojedinačne situacije, pri čemu im se neodgodivo jamči zaštita manjeg dosega”(23).
–        „Doista, takav cilj ide u prilog tumačenju članaka 3., 17. i 19. Direktive 2001/55 prema kojem ti članci sprečavaju države članice da smatraju da osoba koja uživa privremenu zaštitu ne može tražiti [međunarodnu] zaštitu za vrijeme trajanja te privremene zaštite.”(24)
–        „[K]ada osoba ispunjava minimalne standarde utvrđene pravom Unije za uživanje jednog od tih statusa […], države članice dužne su, podložno razlozima za isključenje predviđenima tom direktivom [i razlozima za nedopuštenost zahtjeva predviđenima Direktivom 2013/32], odobriti traženu međunarodnu zaštitu, pri čemu one ne raspolažu diskrecijskom ovlasti u tom pogledu.”(25)
–        „[N]ijednom odredbom Direktive 2011/95 ne predviđa se da se pravo na [međunarodnu] zaštitu ne može priznati osobama koje uživaju privremenu zaštitu […].”(26)
–        „[Člankom] 10. [stavkom] 2. [Direktive 2013/32] [...] predviđa [se] da [...] prilikom razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, tijelo odlučivanja prvo utvrđuje ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za status izbjeglice, a ako ne ispunjava, utvrđuje ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za ostvarivanje supsidijarne zaštite. Iz toga slijedi da se […] zahtjev za međunarodnu zaštitu može odbiti kao neosnovan samo pod uvjetom da je nadležno tijelo zaključilo da se podnositelju zahtjeva ne može priznati ni status izbjeglice ni status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita.”(27)
2.      Prekid razmatranja zahtjevâ za međunarodnu zaštitu
39.      Za razliku od predmeta Framholm, nizozemska tijela ne odbijaju razmotriti zahtjeve za međunarodnu zaštitu osoba koje uživaju privremenu zaštitu, nego prekidaju postupak razmatranja tih zahtjeva do isteka privremene zaštite.
40.      Međutim, smatram da je ta razlika više terminološka. Automatski prekid za cijelo razdoblje trajanja privremene zaštite materijalno je i konkretno jednak odbijanju razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnijela raseljena osoba iz Ukrajine.
41.      Direktiva 2001/55 ne sadržava nikakvo pravilo kojim se omogućuje (a još manje obvezuje) da se sine die prekine razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje su podnijele osobe koje uživaju privremenu zaštitu.
42.      U pripremnim aktima za Direktivu 2001/55, članak 16. prvotnog prijedloga Komisije dopuštao je „prekid razmatranja zahtjeva”(28). Međutim, u konačnom je tekstu članka 17. Direktive 2001/55 izbrisan taj navod, između ostalog, zato što nije bio u skladu sa Ženevskom konvencijom iz 1951. godine i zato što bi prepuštanje diskreciji država članica korištenja mogućnosti prekida postupka razmatranja zahtjevâ utjecalo na ujednačenu primjenu Direktive(29).
43.      Prema mišljenju vlada koje su intervenirale u ovaj postupak, to brisanje nije ništa promijenilo i države članice imaju ovlast prekinuti razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu tijekom trajanja privremene zaštite.
44.      Međutim, Komisija smatra da pripremni akti pokazuju da države članice nisu postigle dogovor „[…] ni o izričitoj mogućnosti prekida ni o izričitoj zabrani takve mogućnosti. Stoga su postigle politički kompromis u korist funkcionalne dvosmislenosti članka 17. stavka 2. Direktive […].”(30)
45.      Iako upućivanje na pripremne akte Direktive 2001/55 nije odlučujuće(31), brisanje mogućnosti prekida razmatranja zahtjevâ za međunarodnu zaštitu u konačnom tekstu pokazatelj je da europski zakonodavac nije zauzeo takav pristup. Kako bi se osigurala pravna sigurnost jedinstvenog uređenja diljem EU-a, čini se da šutnja (ili dvosmislenost) o izvedivosti prekida razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu sine die ukazuje na to da ga treba zabraniti. To vrijedi tim više jer je brisanje te mogućnosti bilo obrazloženo, kao što sam netom naveo, poštovanjem Ženevske konvencije iz 1951.
46.      Logika Direktive 2001/55 jest da države članice, suočene s masovnim priljevom raseljenih osoba, obradu zahtjeva za međunarodnu zaštitu prilagode stvarnom protoku zahtjeva i svojim mogućnostima odlučivanja. Nasuprot tomu, Direktiva 2001/55 ne dopušta drastičan prekid, sine die, svih postupaka za ostvarivanje međunarodne zaštite pokrenutih na temelju zahtjeva koje su podnijele osobe koje uživaju privremenu zaštitu.
47.      U mišljenju Framholm naglasio sam da aktiviranje instrumenta privremene zaštite ne smije dovesti do urušavanja nacionalnih sustava azila. Tako sam istaknuo sljedeće:
–        „[…] Direktiva 2001/55 dodjeljuje državama članicama određene ovlasti da ograniče pristup međunarodnoj zaštiti u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba. U tu svrhu uzima se u obzir utjecaj koji bi taj čimbenik mogao imati na nacionalni sustav azila. U njezinu se članku 2. točki (a), prilikom definiranja privremene zaštite, spominje mogućnost da zbog priljeva raseljenih osoba sustav azila bude izložen ‚[…] rizik[u] od toga da se [njime] neće moći riješiti priljev bez negativnih posljedica za njegovo uspješno [funkcioniranje] […]’”(32).
–        „U Provedbenoj odluci 2022/382, kao i u okviru njezinih naknadnih produljenja, izražena je bojazan od urušavanja nacionalnih sustava azila prilikom uređivanja pitanja privremene zaštite raseljenih osoba zbog invazije na Ukrajinu. Ta se bojazan izražava u uvodnoj izjavi 16. Provedbene odluke 2022/382(33), uvodnoj izjavi 7. Provedbene odluke 2023/2409(34) i uvodnim izjavama 7. i 8. Provedbene odluke 2024/1836(35)”. Tim se izjavama sada trebaju dodati 8. i 9. uvodna izjava Provedbene odluke 2025/1460.
–        „Države članice stoga raspolažu određenim diskrecijskim prostorom u pogledu ritma obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu, kako bi izbjegle preopterećenost svojih nacionalnih sustava azila.”(36)
–        „Ta opasnost od preopterećenosti može, na temelju odluke zakonodavca Unije, opravdati prijelazna ograničenja prava na pristup međunarodnoj zaštiti korisnika privremene zaštite. U takvom slučaju odgovor mora biti prilagođen stvarnim mogućnostima suočavanja s izvanrednom situacijom uzrokovanom masovnim egzodusom raseljenih osoba.”(37)
–        „Direktiva 2001/55 tako čini dio zajedničkog sustava razmatranja zahtjevâ za međunarodnu zaštitu, u kojem već postoji mogućnost odgođenog donošenja odgovarajuće odluke, kada ‚veliki broj državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva [istodobno] podnese zahtjev za međunarodnu zaštitu, zbog čega je u praksi jako teško zaključiti postupak u roku od šest mjeseci […].’”(38)
–        „Smatram, međutim, da […] [z]ajednički sustav međunarodne zaštite ne dopušta to da se nacionalnom odredbom obveže na sustavno odbacivanje svih zahtjeva za [međunarodnu] zaštitu osoba koje uživaju privremenu zaštitu.”(39)
48.      Smatram da se ta razmatranja mogu primijeniti na ovaj predmet. Kao što sam već naveo, fenomen sličan onomu o kojem je riječ u predmetu Framholm događa se u praksi u Nizozemskoj: iako nizozemska tijela ne priznaju da su zahtjevi za međunarodnu zaštitu koje su podnijele osobe koje uživaju privremenu zaštitu nedopušteni, na njih se primjenjuje sustav automatskog prekida postupka sine die kojim se podnositeljima zahtjeva uskraćuje svaka mogućnost ostvarivanja međunarodne zaštite tijekom razdoblja koje u konačnici može biti vrlo dugo(40).
49.      Prema mojem mišljenju, takav neodređeni prekid postupka razmatranja, bez vremenskog ograničenja i nepovezan s konkretnim utjecajem koji može imati na djelovanje sustava azila u svakoj državi članici, nije u skladu s Direktivom 2001/55.
50.      Točno je da se ne može isključiti da države članice prekinu postupak razmatranja određenih zahtjeva za međunarodnu zaštitu ako to razmatranje dovodi, kao što sam to već naveo, do urušavanja nacionalnih sustava azila. To je pretpostavka na kojoj se temelji Direktiva 2001/55. Međutim, ta ista pretpostavka ne opravdava automatski, opći i sine die prekid svih zahtjeva, neovisno o njihovu utjecaju na urušavanje sustava. To je slučaj kada privremena zaštita bez daljnjega dovodi do prekida postupaka za ostvarivanje međunarodne zaštite.
51.      Osim toga, nizozemska vlada ne povezuje prekid razmatranja zahtjevâ za međunarodnu zaštitu s opasnošću od urušavanja sustava. Ta vlada tvrdi da joj njezino zakonodavstvo omogućuje da odluči o tim zahtjevima tijekom razdoblja privremene zaštite te je stoga moguće obraditi dio zahtjeva tijekom tog razdoblja(41).
52.      „Postupna obrada” zahtjeva za međunarodnu zaštitu, na koju se poziva nizozemska vlada, omogućila bi prilagodbu brzine obrade tih zahtjeva stvarnim mogućnostima sustava, poštujući pritom pravo raseljenih osoba da se njihova situacija ocijeni, ovisno o slučaju.
53.      Neodređen automatski prekid nije u skladu ni s kriterijem na kojem se temelji uređenje iz Direktive 2013/32.
54.      Člankom 31. stavkom 3. točkom (b) Direktive 2013/32 predviđa se da se obrada zahtjeva za međunarodnu zaštitu može odgoditi ako istovremeno zahtjev podnese „veliki broj državljana trećih zemalja […], zbog čega je u praksi jako teško zaključiti postupak u roku od šest mjeseci”. Međutim, u skladu s člankom 31. stavkom 5. Direktive 2013/32, „[u] svakom slučaju države članice zaključuju postupak razmatranja najkasnije u roku od 21 mjesec od podnošenja zahtjeva”.
55.      Sustav međunarodne zaštite u Uniji stoga državama članicama ostavlja fleksibilnost da razdoblje razmatranja produlje do 21 mjeseca, ali ni u kojem slučaju ne mogu prekinuti postupak razmatranja na neodređeno vrijeme.
56.      U prilog mogućnosti slobodnog prekida razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu poljska vlada(42) poziva se na članak 3. stavak 3. Direktive 2013/33/EU(43), kojim se iz njezine primjene isključuju slučajevi u kojima se primjenjuju odredbe Direktive 2001/55.
57.      U mišljenju Framholm imao sam priliku razmotriti taj argument, pri čemu sam objasnio da se „[t]o […] isključenje može tumačiti a contrario, na način da nepostojanje takve odredbe u Direktivi 2013/32 čini potonju primjenjivom u slučajevima privremene zaštite na temelju Direktive 2001/55”(44).
58.      U istom sam mišljenju naveo da „[a]naliza materijalnih područja obuhvaćenih Direktivom 2001/55 i Direktivom 2013/33 u pogledu prihvata podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu potvrđuje [sljedeće]:
–        Direktivom 2013/33, koja dopunjuje Direktivu 2011/95 i Direktivu 2013/32, uzimaju se u obzir pojedinačne situacije podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu kako bi im se osigurali ‚uvjeti prihvata’ [definirani u članku 2. točki (f) Direktive 2013/33] tijekom obrade njihova zahtjeva. Nasuprot tomu, Direktiva 2001/55 odnosi se na situacije masovnog priljeva raseljenih osoba.
–        Razlika u određivanju korisnika zaštite ne isključuje mogućnost preklapanja: osoba uključena u masovno raseljavanje kao posljedicu rata može ispunjavati uvjete za podnošenje zahtjeva za neki od oblika međunarodne zaštite.
–        Važno je to da istovrijednost sadržaja i opsega zaštite predviđene Direktivom 2001/55 te uvjeta prihvata utvrđenih Direktivom 2013/33 čini logičnim to što potonja direktiva predviđa svoju neprimjenjivost kada je već na snazi drugi sustav pomoći”(45).
59.      Ta ista logika pojašnjava zbog čega članak 19. stavak 1. Direktive 2001/55 ovlašćuje države članice na to da prilikom razmatranja zahtjeva ne kumuliraju pravo na privremenu zaštitu sa statusom tražitelja azila.
60.      Osim toga, u iznimnim situacijama iz članka 78. stavka 3. UFEU-a, radi suočavanja s kojima su donesene Odluka (EU) 2015/1523(46) i Odluka (EU) 2015/1601(47), jamstva iz Direktive 2013/32 ostala su na snazi(48). Ne vidim nijedan razlog zbog kojeg bi se, u jednako iznimnoj situaciji kao što je ona koja je posljedica raseljavanja radi rata u Ukrajini, prema podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu trebalo različito postupati.
61.      Naposljetku, valja podsjetiti na to da se člankom 18. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) pravo na azil diže na razinu temeljnog prava. Tom se odredbom jamči „stvarno[...] izvršavanj[e] [...] prava na traženje azila […]” u državama članicama(49).
62.      Kao što je to Sud istaknuo, „iako izražavanje namjere podnošenja zahtjeva i podnošenje zahtjeva za međunarodnu zaštitu predstavljaju dvije uzastopne i različite faze […], ipak postoji uska veza između tih radnji jer se njima nastoji osigurati, s jedne strane, djelotvoran pristup postupku koji omogućuje razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu i, s druge strane, djelotvornost članka 18. Povelje.”(50).
63.      Djelotvornost prava na traženje azila izravno je u suprotnosti s prekidom sine die razmatranja odgovarajućih zahtjeva. Taj nedostatak ne otklanja okolnost da ministar u kasnijoj fazi odlučuje o tim zahtjevima(51), ako je njihovo razmatranje provedeno premda je možda proteklo nekoliko godina otkad je raseljena osoba zatražila priznavanje statusa međunarodne zaštite. U tim okolnostima, ponavljam, djelotvornost temeljnog prava na traženje azila ne bi bila zaštićena.
64.      Člankom 17. stavkom 1. Direktive 2001/55 predviđa se mogućnost da osobe koje uživaju privremenu zaštitu podnesu „u svakom trenutku […] zahtjev za azil”. Takva odredba, kako bi se poštovalo ostvarivanje temeljnog prava, implicitno zahtijeva da zahtjev razmotri nadležno tijelo koje procjenjuje okolnosti raseljene osobe(52). Ako je pravo na podnošenje zahtjeva priznato, a naknadno se njegovo razmatranje odgodi na više godina, to nije u skladu s ni s tekstom odredbe ni, a fortiori, s bitnim sadržajem temeljnog prava iz članka 18. Povelje.
65.      U skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje „[s]vako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih ovom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda”.
66.      Čini se da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da automatski prekid razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u tim slučajevima zapravo ne proizlazi toliko iz zakonodavne odluke, nego iz prakse ministra. Ako bi to bio slučaj, zahtjev da ograničenja temeljnih prava moraju biti predviđena zakonom ne bi bio ispunjen.
67.      U tom kontekstu me ne razuvjerava pozivanje na činjenicu da, u skladu s člankom 19. stavkom 2. Direktive 2001/55, raseljena osoba uživa privremenu zaštitu čak i ako joj nije odobrena međunarodna zaštita(53). Kao što je to Sud presudio u točki 82. presude u predmetu Kaduna(54), privremena zaštita svojim korisnicima dodjeljuje više ograničena prava od onih koja proizlaze iz dodjele međunarodne zaštite.
68.      Naprotiv, tumačenje koje u obzir uzima važnost temeljnog prava na azil dovodi me do zaključka da osobe koje uživaju privremenu zaštitu imaju pravo na to da se njihovi zahtjevi za međunarodnu zaštitu tijekom razdoblja primjene privremene zaštite razmotre, čak i ako na brzinu razmatranja utječu ograničenja koja su neodvojivo povezana sa sustavom.
V.      Zaključak
69.      S obzirom na prethodno navedeno, predlažem da se Raadu van State (Državno vijeće, Nizozemska) odgovori na sljedeći način:
Članak 17. stavak 2. Direktive Vijeća 2001/55/EZ od 20. srpnja 2001. o minimalnim standardima za dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba te o mjerama za promicanje uravnoteženih napora država članica pri prihvatu i snošenju posljedica prihvata tih osoba i članak 31. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite
treba tumačiti na način da:
ne ovlašćuju države članice da automatski i sine die prekinu razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnijela osoba koja uživa privremenu zaštitu tijekom trajanja te zaštite, tako da rok za donošenje odluke o zahtjevu za međunarodnu zaštitu počinje teći ili nastavlja teći tek nakon isteka razdoblja privremene zaštite.
1      Izvorni jezik: španjolski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      Direktiva Vijeća od 20. srpnja 2001. o minimalnim standardima za dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba te o mjerama za promicanje uravnoteženih napora država članica pri prihvatu i snošenju posljedica prihvata tih osoba (SL 2001., L 212, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 49.)
3      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. te ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL 2023./90216, L)
4      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249 te ispravci SL 2020., L 76, str. 38.; SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L)
5      Riječ je o Ministeru van Asiel en Migratie (ministar za azil i imigraciju, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: ministar).
6      Provedbena odluka Vijeća od 4. ožujka 2022. o utvrđivanju postojanja masovnog priljeva raseljenih osoba iz Ukrajine u smislu članka 5. Direktive 2001/55/EZ koja ima učinak uvođenja privremene zaštite (SL 2022., L 71, str. 1.). Provedbena odluka 2022/382 primjenjivala se u početnom razdoblju od jedne godine, do 4. ožujka 2023., a zatim je produljena do 4. ožujka 2024. Vijeće je Provedbenom odlukom (EU) 2023/2409 od 19. listopada 2023. o produljenju privremene zaštite kako je uvedena Provedbenom odlukom (EU) 2022/382 (SL 2023./2409, L) odlučilo produljiti razdoblje privremene zaštite do 4. ožujka 2025. To je razdoblje ponovno produljeno, do 4. ožujka 2026., Provedbenom odlukom Vijeća (EU) 2024/1836 od 25. lipnja 2024. o produljenju privremene zaštite kako je uvedena Provedbenom odlukom (EU) 2022/382 (SL 2024./1836, L). Provedbenom odlukom Vijeća (EU) 2025/1460 od 15. srpnja 2025. o produljenju privremene zaštite uvedene Provedbenom odlukom (EU) 2022/382 (SL 2025./1460, L) predviđeno je dodatno produljenje do 4. ožujka 2027.
7      Zakon o strancima iz 2000. od 23. studenoga 2000. (Stb.
2000., br. 495; u daljnjem tekstu: Vw 2000)
8      Kraljevska uredba od 23. studenoga 2000. o provedbi Vw-a 2000 (Stb. 2000., br. 497, u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba o strancima iz 2000.)
9      Uredba o strancima iz 2000. od 23. studenoga 2000. (Stcrt. 2001., br. 10)
10      Točka 2.1 odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
11      Točka 2.2 odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
12      Točka 3.1 odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
13      Točka 3.2 odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
14      Točka 3.3 odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
15      Presuda od 20. studenoga 2025. (C-195/25, EU:C:2025:904; u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Framholm).
16      EU:C:2025:700. U daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu Framholm
17      Točke 29. do 38. mišljenja u predmetu Framholm. Upućujem na njihov tekst, pri čemu ga ovdje nije potrebno reproducirati.
18      Presuda u predmetu Framholm, t. 1. izreke
19      Točka 4.3 odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku. U njoj se upućuje na dopis ministra od 30. ožujka 2022. upućen predsjedniku Zastupničkog doma parlamenta Nizozemske s dodatnim objašnjenjima tumačenja zakona o prenošenju. Nizozemska vlada navodi (točka 11. njezinih pisanih očitovanja) da je nizozemski zakonodavac odlučio uvjetovati ostvarivanje privremene zaštite podnošenjem zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
20      Točka 4.3 odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
21      Točka 4.4 odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
22      Točka 12.1 odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
23      Presuda u predmetu Framholm, t. 48. Moje isticanje
24      Ibid., t. 49.
25      Ibid., t. 54. Moje isticanje
26      Ibid., t. 55.
27      Ibid., t. 57.
28      COM/2000/0303 final (SL 2000., C 311 E, str. 251.)
29      To je navedeno u dokumentu koji je Radna skupina za azil usvojila 2. listopada 2000., dostupnom na https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-11650-2000-INIT/en/pdf. U bilješci 1. uz točku 2. opisuje se rasprava o mogućnosti prekida razmatranja zahtjeva za azil.
30      Točka 27. pisanih očitovanja Komisije
31      U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (točka 11.7.4.) sud koji je uputio zahtjev tvrdi da se na temelju povijesti nastanka Direktive 2001/55 ne može sa sigurnošću zaključiti jesu li države članice formalno htjele predvidjeti mogućnost prekida.
32      Mišljenje u predmetu Framholm, t. 73.
33      „Očekuje se da će uvođenje privremene zaštite biti od koristi i za države članice jer prava koja prate privremenu zaštitu ograničavaju potrebu da raseljene osobe odmah zatraže međunarodnu zaštitu a time i rizik od preopterećenja njihovih sustava azila.” Moje isticanje
34      „Produljenjem privremene zaštite pomoći će se i spriječiti preopterećenost sustava azila država članica znatnim povećanjem broja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje bi mogle podnijeti osobe koje do 4. ožujka 2024. uživaju privremenu zaštitu ako bi privremena zaštita prestala do tog datuma, ili osobe koje bježe od rata u Ukrajini i koje bi u Uniju stigle nakon tog datuma, a prije 4. ožujka 2025.”
35      Mišljenje u predmetu Framholm, t. 74.
36      Ibid., točka 75.
37      Ibid., točka 76.
38      Ibid, t. 77., u kojoj se navodi presuda od 8. svibnja 2025., Zimir (C-662/23, EU:C:2025:326), t. 32.
39      Ibid., točka 78. U točkama 79. i 80. tog mišljenja naveo sam kako se člankom 33. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.), u situacijama koje obilježava dolazak iznimno velikog broja državljana trećih zemalja koji žele ishoditi međunarodnu zaštitu, predviđa „mehanizam za rano upozoravanje, pripravnost i upravljanje krizama kojemu je cilj poduzimanje preventivnih mjera posebice radi izbjegavanja da se primjena te uredbe ugrozi zbog postojanja velike opasnosti od posebnog pritiska na sustav azila države članice” (t. 79. mišljenja u predmetu Frtamholm). „Međutim, ni u tim slučajevima zakonodavac Unije nije ovlastio države članice da na vlastitu inicijativu donose odluke o automatskoj nedopuštenosti zahtjevâ za međunarodnu zaštitu” (t. 80. tog mišljenja).
40      Sud koji je uputio zahtjev opisuje (točka 11.4.1. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku) kako bi se, zbog uzastopnih provedbenih odluka koje je donijelo Vijeće, to razdoblje moglo produljiti na četiri godine, do 4. ožujka 2026. Tom izračunu valja pribrojiti dodatnu godinu predviđenu Provedbenom odlukom 2025/1460 (donesenom nakon odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku) do 4. ožujka 2027.
41      Točka 15. pisanih očitovanja nizozemske vlade
42      Točka 14. pisanih očitovanja poljske vlade
43      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.). U skladu s njezinim člankom 3. stavkom 3., „[o]va se Direktiva ne primjenjuje kada se primjenjuju odredbe Direktive 2001/55 […]”. U tom smislu oblikovan je i članak 3. stavak 3. direktive koja joj je prethodila, a riječ je o Direktivi Vijeća 2003/9/EZ od 27. siječnja 2003. o uvođenju minimalnih standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za azil (SL 2003., L 31, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 29.)
44      Mišljenje u predmetu Framholm, t. 67.
45      Ibid., točka 68.
46      Odluka Vijeća od 14. rujna 2015. o uvođenju privremenih mjera u području međunarodne zaštite u korist Italije i Grčke (SL 2015., L 239, str. 146.).
47      Odluka Vijeća od 22. rujna 2015. o uvođenju privremenih mjera u području međunarodne zaštite u korist Italije i Grčke (SL 2015., L 248, str. 80.).
48      Uvodna izjava 31. odnosno uvodna izjava 36.
49      Presuda od 22. lipnja 2023., Komisija/Mađarska (Izjava namjere koja prethodi zahtjevu za azil) (C-823/21, EU:C:2023:504, t. 52., moje isticanje). U presudi Framholm naglašava se djelotvornost prava i odgovarajuća obveza država članica: „kada osoba ispunjava minimalne standarde utvrđene pravom Unije za uživanje jednog od tih statusa […], države članice dužne su, podložno razlozima za isključenje predviđenima […] [D]irektivom [2002/55] [i razlozima za nedopuštenost zahtjeva predviđenima Direktivom 2013/32], odobriti traženu međunarodnu zaštitu, pri čemu one ne raspolažu diskrecijskom ovlasti u tom pogledu” (t. 54.).
50      Presuda od 30. lipnja 2022., Valstybės sienos apsaugos tarnyba i dr. (C-72/22 PPU, EU:C:2022:505, t. 62.), u kojoj se navodi presuda od 25. lipnja 2020., Ministerio Fiscal (Tijelo koje može zaprimiti zahtjev za međunarodnu zaštitu) (C-36/20 PPU, EU:C:2020:495, t. 93.).
51      Točka 12.1 odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
52      Vidjeti u tom smislu točku 11.4.2. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.
53      Točka 17. pisanog očitovanja njemačke vlade
54      Presuda od 19. prosinca 2024. (C-244/24 i C-290/24, EU:C:2024:1038). Sud koji je uputio zahtjev upućuje na tu presudu u točkama 11.3, 11.4.6., 11.5. i 11.6. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.