62022CJ0753_RES
Predmet C-753/22
QY
protiv
Savezne Republike Njemačke
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesverwaltungsgericht)
Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. lipnja 2024.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Direktiva 2013/32/EU – Članak 33. stavak 2. točka (a) – Nemogućnost da tijela države članice odbace zahtjev za azil kao nedopušten zbog prethodnog odobrenja statusa izbjeglice u drugoj državi članici – Članak 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u toj drugoj državi članici – Razmatranje tog zahtjeva za azil od strane tih tijela unatoč odobrenju statusa izbjeglice u navedenoj drugoj državi članici – Direktiva 2011/95/EU – Članak 4. – Pojedinačno razmatranje”
Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Status izbjeglice ili status stečen na temelju supsidijarne zaštite – Direktiva 2011/95 – Postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Direktiva 2013/32 – Postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Priznavanje međunarodne zaštite u jednoj državi članici – Zahtjev za međunarodnu zaštitu u drugoj državi članici – Opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja – Nemogućnost te države članice da taj zahtjev proglasi nedopuštenim – Nepostojanje obveze da se automatski prizna odluka o priznavanju međunarodne zaštite – Novo pojedinačno, potpuno i ažurirano razmatranje navedenog zahtjeva – Opseg
(čl. 4. st. 3. UEU-a; čl. 78. st. 1. i 2. UFEU-a; Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 4.; Uredba br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 3. st. 1.; Direktiva 2011/95 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 3., čl. 4. st. 1. i 3., čl. 13. i čl. 36. te Direktiva 2013/32 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 5., čl. 10. st. 2. i 3., čl. 33. st. 1., čl. 33. st. 2. t. (a) i čl. 49.)
(t. 57.-59., 68., 71.-80. i izreka)
Kratak prikaz
Odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku Bundesverwaltungsgerichta (Savezni upravni sud, Njemačka), Sud je, zasjedajući u velikom vijeću, donio odluku o tome trebaju li tijela države članice provesti novo razmatranje zahtjeva za azil unatoč odobrenju statusa izbjeglice u drugoj državi članici ako ne mogu iskoristiti mogućnost koju daje Direktiva 2013/32 (
1
) da kao nedopušten odbace taj zahtjev.
Osoba QY, sirijska državljanka, koja je stekla status izbjeglice u Grčkoj 2018. godine, podnijela je zahtjev za međunarodnu zaštitu u Njemačkoj. Nakon toga je njemački upravni sud zaključio da postoji ozbiljna opasnost da će osoba QY u Grčkoj biti podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u smislu članka 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), tako da se ondje ne može vratiti.
U listopadu 2019. njemačko nadležno tijelo odbilo je zahtjev osobe QY za odobravanje statusa izbjeglice, ali joj je odobrilo supsidijarnu zaštitu. Osoba QY podnijela je tužbu protiv te odluke, koju je njemački upravni sud pred kojim je pokrenut postupak odbio zbog toga što osobi QY u Siriji ne prijeti progon. Osoba QY zatim je podnijela žalbu sudu koji je uputio zahtjev kojom tvrdi da je njemačko nadležno tijelo bilo dužno uzeti u obzir status izbjeglice koji su joj priznala grčka tijela.
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se, u ovom slučaju, zahtjev za međunarodnu zaštitu nije mogao proglasiti nedopuštenim zbog prethodnog odobrenja tog statusa u Grčkoj jer postoji ozbiljna opasnost da će osoba QY u toj državi članici biti podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u smislu članka 4. Povelje. U tim okolnostima, on se u biti pita je li na temelju prava Unije njemačko nadležno tijelo moglo ocijeniti osnovanost tog zahtjeva za međunarodnu zaštitu a da pritom nije vezano činjenicom da je Grčka osobi QY već odobrila takvu zaštitu.
Ocjena Suda
Kao prvo, Sud je podsjetio na to da se člankom 78. stavkom 2. točkom (a) UFEU-a predviđa da Europski parlament i Vijeće Europske unije usvajaju mjere za zajednički europski sustav azila koji obuhvaća „jedinstveni status azila za državljane trećih zemalja koji je na snazi u čitavoj Uniji”. Iako ta odredba tako pruža pravnu osnovu za donošenje akata Unije koji se odnose na takav jedinstveni status, intervencija zakonodavca Unije nužna je kako bi se konkretizirala sva prava povezana s navedenim statusom koji je, odobren od jedne države članice, a priznat od svih ostalih, na snazi u cijeloj Uniji.
Međutim, zakonodavac Unije još nije u potpunosti konkretizirao cilj koji se želi ostvariti člankom 78. stavkom 2. točkom (a) UFEU-a, odnosno jedinstveni status azila. Konkretno, on u trenutačnoj fazi nije uspostavio načelo prema kojem su države članice dužne automatski priznati odluke o odobravanju statusa izbjeglice koje je donijela druga država članica niti je pobliže odredio načine provedbe takvog načela. Iako su države članice, prema trenutačnom stanju prava Unije, stoga slobodne uvjetovati priznavanje svih prava povezanih sa statusom izbjeglice na njihovu državnom području novim odlukama o odobravanju tog statusa koje donose njihova nadležna tijela, one mogu predvidjeti automatsko priznavanje takvih odluka koje je donijela druga država članica na temelju povoljnije odredbe (
2
). Međutim, nesporno je da Njemačka nije iskoristila tu mogućnost.
U tim je okolnostima Sud, kao drugo, utvrdio opseg u kojem nadležno tijelo države članice razmatra zahtjev za međunarodnu zaštitu podnositelja zahtjeva kojem je druga država članica već odobrila status izbjeglice.
U tom je kontekstu utvrdio da kada nadležno tijelo države članice ne može, na temelju članka 33. stavka 2. točke (a) Direktive 2013/32, nedopuštenim proglasiti zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio podnositelj zahtjeva kojemu je druga država članica već priznala takvu zaštitu, i to zbog ozbiljne opasnosti da će taj podnositelj u toj drugoj državi članici biti podvrgnut nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u smislu članka 4. Povelje, to tijelo treba provesti novo pojedinačno, potpuno i ažurirano razmatranje tog zahtjeva u novom postupku za međunarodnu zaštitu koji se provodi u skladu s direktivama 2011/95 i 2013/32. Ako podnositelj zahtjeva ispunjava uvjete za stjecanje statusa izbjeglice u skladu s poglavljima II. i III. Direktive 2011/95, navedeno tijelo mora mu odobriti status izbjeglice, pri čemu ne raspolaže diskrecijskom ovlašću.
U tom pogledu, iako isto tijelo nije dužno tom podnositelju zahtjeva priznati status izbjeglice samo zato što mu je taj status ranije odobren odlukom druge države članice, ono ipak mora u potpunosti uzeti u obzir tu odluku i elemente na kojima se temelji. Naime, zajednički europski sustav azila koji podrazumijeva zajedničke kriterije za utvrđivanje osoba kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita temelji se na načelu uzajamnog povjerenja (
3
) u skladu s kojim treba pretpostaviti, osim u iznimnim okolnostima, da je postupanje prema podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu u svakoj državi članici u skladu sa zahtjevima prava Unije, uključujući zahtjeve Povelje, Konvencije o statusu izbjeglica (
4
) i Europske konvencije o ljudskim pravima (
5
).
Usto, uzimajući u obzir načelo lojalne suradnje (
6
), a kako bi se, koliko je to moguće, osigurala usklađenost odluka nadležnih tijela dviju država članica o potrebi za međunarodnom zaštitom istog državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva, valja smatrati da nadležno tijelo države članice koje odlučuje o novom zahtjevu treba u najkraćem roku započeti razmjenu informacija s nadležnim tijelom države članice koja je istom podnositelju prethodno odobrila status izbjeglice. S tim u vezi, na prvom je od tih tijela da obavijesti drugo tijelo o novom zahtjevu, da mu dostavi svoje mišljenje o tom novom zahtjevu i da od njega zatraži da u razumnom roku proslijedi informacije kojima raspolaže i zbog kojih je odobrilo taj status. Svrha je te razmjene informacija omogućiti tijelu države članice kojem je podnesen taj novi zahtjev da prilikom provjera koje je dužno provesti u okviru postupka za međunarodnu zaštitu bude u potpunosti informirano.
(
1
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. te ispravci SL 2020., L 76, str. 38.; SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L). Člankom 33. stavkom 2. točkom (a) te direktive predviđa se da države članice mogu nedopuštenim smatrati zahtjev za međunarodnu zaštitu, među ostalim, ako je druga država članica priznala međunarodnu zaštitu.
(
2
)	Vidjeti članak 3. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. te ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL 2023./90216, L) i članak 5. Direktive 2013/32.
(
3
)	Vidjeti uvodnu izjavu 12. Direktive 2011/95.
(
4
)	Konvencija o statusu izbjeglica, potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951.
(
5
)	Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenoga 1950.
(
6
)	U skladu s načelom lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. prvog podstavka UEU-a, Unija i države članice si, uz puno uzajamno poštovanje, međusobno pomažu pri obavljanju zadaća koje proizlaze iz Ugovorâ. To je načelo izričito navedeno u članku 36. Direktive 2011/95 i u članku 49. Direktive 2013/32.