62024CJ0258
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
17. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje u području zapošljavanja i rada – Profesionalne djelatnosti crkava i drugih organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju – Udruga koja pruža savjete o trudnoći trudnicama – Uvjeti za obavljanje zanimanja – Postupanje u dobroj vjeri i odanost sustavu vrijednosti crkve ili organizacije – Različito postupanje na temelju vjere ili uvjerenja – Otkaz ugovora o radu radnice zbog istupanja iz Katoličke Crkve”
U predmetu C‑258/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka), odlukom od 1. veljače 2024., koju je Sud zaprimio 12. travnja 2024., u postupku
Katholische Schwangerschaftsberatung
protiv
JB,
SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, T. von Danwitz, potpredsjednik, F. Biltgen (izvjestitelj), K. Jürimäe, C. Lycourgos i F. Schalin, predsjednici vijeća, S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec, S. Gervasoni, N. Fenger i R. Frendo, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: D. Dittert, načelnik odjela,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 17. ožujka 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Katholische Schwangerschaftsberatung, K. Schmitt, Rechtsanwalt, i G. Thüsing, professeur de droit,
–
za osobu JB, K. Windisch, Rechtsanwältin,
–
za vladu Helenske Republike, V. Baroutas i M. Tassopoulou, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i E. Schmidt, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 10. srpnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69. i ispravak SL 2020./63, L), u vezi s člankom 10. stavkom 1. i člankom 21. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Katholische Schwangerschaftsberatunga (Katolička udruga za savjetovanje o trudnoći, Njemačka) (u daljnjem tekstu: Udruga) i osobe JB u vezi sa zakonitošću otkaza potonje zbog navodne povrede obveze postupanja u dobroj vjeri i odanosti sustavu vrijednosti Udruge.
Pravni okvir
Direktiva 2000/78
3
Uvodne izjave 4., 11., 12., 23., 24. i 29. Direktive 2000/78 glase:
„(4)
Pravo svih osoba na jednakost pred zakonom i zaštita od diskriminacije predstavljaju opće pravo priznato Općom deklaracijom o ljudskim pravima, Konvencijom Ujedinjenih naroda o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena, sporazumima Ujedinjenih naroda o građanskim i političkim pravima te o gospodarskim, socijalnim i kulturnim pravima, kao i Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda koju su potpisale sve države članice. Konvencija br. 111 Međunarodne organizacije rada (ILO) zabranjuje diskriminaciju u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja.
[...]
(11)
Diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije može ugroziti ostvarivanje ciljeva postavljenih Ugovorom o EZ‑u, a posebice postizanje visoke razine zaposlenosti i socijalne zaštite, podizanje životnog standarda i kvalitete života, gospodarsku i društvenu koheziju i solidarnost te slobodno kretanje osoba.
(12)
Stoga bi [...] svaka izravna ili neizravna diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenja [...] u pogledu područja koja obuhvaća ova Direktiva, trebala biti zabranjena u Zajednici. [...]
[...]
(23)
Različito postupanje može se opravdati u vrlo malom broju slučajeva, ako određena značajka povezana s vjerom ili uvjerenjem, invaliditetom, dobi ili spolne orijentacije predstavlja stvarni ili odlučujući uvjet za obavljanje tog posla te ako je cilj opravdan, a zahtjev razmjeran. Takve bi slučajeve trebalo navesti u obavijesti koje države članice dostavljaju [Europskoj] [k]omisiji.
(24)
Europska unija je u svojoj Deklaraciji br. 11 o statusu crkava i nekonfesionalnih organizacija, koja je prilog Završnom aktu Ugovora iz Amsterdama, izričito potvrdila da poštuje i ne dovodi u pitanje status koji crkve i vjerska udruženja ili zajednice imaju u državama članicama sukladno nacionalnom pravu te da jednako poštuje status filozofskih i nekonfesionalnih organizacija. Imajući to u vidu, države članice mogu zadržati ili donijeti posebne odredbe o stvarnim, legitimnim i opravdanim profesionalnim uvjetima koji mogu biti pretpostavka za obavljanje pojedine profesionalne djelatnosti.
[...]
(29)
Žrtve diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije trebale bi imati na raspolaganju odgovarajuća sredstva pravne zaštite. [...]”
4
Člankom 1. te direktive predviđa se:
„Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”
5
Člankom 2. stavcima 1. i 2. navedene direktive određuje se:
„1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
2.   Za potrebe stavka 1.:
(a)
izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi postupa nepovoljnije nego što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
[...]”
6
Članak 3. stavak 1. točka (c) iste direktive glasi:
„U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
[...]
(c)
zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće”.
7
Članak 4. Direktive 2000/78 glasi kako slijedi:
„1.   Neovisno o članku 2. stavcima 1. i 2., države članice mogu propisati da različito postupanje, koje se temelji na nekoj od značajki u vezi s bilo kojim od razloga iz članka 1., ne predstavlja diskriminaciju kada zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se obavljaju takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, ako je svrha opravdana, a zahtjev proporcionalan.
2.   Države članice mogu zadržati na snazi svoje nacionalno zakonodavstvo na datum donošenja ove Direktive ili predvidjeti buduće zakonodavne odredbe za preuzimanje nacionalne prakse kakva postoji na datum donošenja ove Direktive, u skladu s kojom, kod profesionalnih djelatnosti u crkvama i drugim javnim ili privatnim organizacijama, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju, različito postupanje zbog vjere ili uvjerenja određene osobe ne predstavlja diskriminaciju u slučaju kada, zbog prirode tih djelatnosti ili okolnosti u kojima se obavljaju, vjera ili uvjerenje određene osobe predstavljaju stvarni, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje tog zanimanja, uzimajući u obzir sustav vrijednosti te organizacije. Takvo se različito postupanje provodi uzimajući u obzir ustavne odredbe i načela država članica, kao i opća načela prava Zajednice te ne bi trebala služiti kao opravdanje za diskriminaciju na temelju nekog drugog razloga.
Pod uvjetom da se u ostalim pitanjima poštuju odredbe ove Direktive, ona ne dovodi u pitanje pravo crkava i drugih javnih ili privatnih organizacija, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju i koje djeluju u skladu s nacionalnim ustavima i zakonima, da od osoba koje zapošljavaju zahtijevaju [postupanje] u dobroj vjeri i odanost [sustavu vrijednosti] te organizacije.”
Njemačko pravo
GG
8
Člankom 4. stavcima 1. i 2. Grundgesetza für die Bundesrepublik Deutschland (Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke) od 23. svibnja 1949. (BGBl. 1949. I, str. 1., u daljnjem tekstu: GG) određuje se:
„(1)   Sloboda vjere i savjesti te sloboda izražavanja vjerskih i svjetonazorskih uvjerenja nepovredive su.
(2)   Jamči se sloboda prakticiranja vjere.”
9
U skladu s člankom 140. GG‑a, odredbe članaka 136. do 139. i 141. Weimarer Reichsverfasssunga (Weimarski ustav) od 11. kolovoza 1919. sastavni su dio GG‑a.
10
Člankom 137. stavcima 3. i 7. Weimarskog ustava predviđa se:
„(3)   Svaka vjerska zajednica neovisno uređuje i obavlja svoje djelatnosti u skladu sa zakonom koji se primjenjuje na sve. Obavljanje svojih zadaća povjerava bez uplitanja države ili lokalnih tijela.
[...]
(7)   Udruge čija je svrha promicanje određenih filozofskih uvjerenja u zajednici imaju isti status kao vjerske zajednice.”
AGG
11
Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (Opći zakon o jednakom postupanju) od 14. kolovoza 2006. (BGBl. 2006. I, str. 1897.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: AGG), ima za cilj prenijeti Direktivu 2000/78 u njemačko pravo.
12
Članak 1. AGG‑a navodi:
„Svrha je ovog zakona spriječiti ili ukloniti svaku diskriminaciju na temelju rase ili etničkog podrijetla, spola, vjere ili uvjerenja, invalidnosti, dobi ili spolne orijentacije.”
13
Članak 2. AGG‑a navodi:
„(1)   Na temelju ovog zakona diskriminacija zbog jednog od razloga navedenih u članku 1. zabranjena je u pogledu:
[...]
(2)
zapošljavanja i uvjeta rada, uključujući uvjete plaća i otkaza, osobito u pojedinačnim ugovorima o radu ili kolektivnim sporazumima te mjera pri izvršavanju i prestanku ugovora o radu, uključujući promaknuća.
[...]”.
14
Člankom 3. stavkom 1. AGG‑a predviđa se:
„Izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi postupa nepovoljnije nego što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. [...]”.
15
Članak 7. AGG‑a navodi:
„(1)   Zaposlenici se ne smiju diskriminirati zbog razloga iz članka 1.; ta se zabrana primjenjuje i kada osoba koja diskriminira prilikom diskriminiranja samo pretpostavlja da postoji jedan od razloga iz članka 1.
(2)   Ništave su odredbe u sporazumima koje su protivne zabrani diskriminacije iz stavka 1.
(3)   Diskriminacija prema stavku 1. koju počini poslodavac ili radnik povreda je ugovornih obveza.”
16
U skladu s člankom 8. stavkom 1. AGG‑a:
„Nejednako postupanje zbog razloga iz članka 1. dopušteno je ako taj razlog, s obzirom na prirodu djelatnosti koju treba obavljati ili uvjete u kojima se obavlja, predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, ako je svrha opravdana, a zahtjev proporcionalan.”
17
Članak 9. AGG‑a navodi:
„(1)   Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 8. [ovog zakona], različito postupanje na temelju vjere ili uvjerenja dopušteno je i u okviru zapošljavanja pri vjerskim zajednicama, s njima povezanim ustanovama, neovisno o njihovu pravnom obliku, ili pri udruženjima čija je svrha zajedno služiti promicanju vjere ili uvjerenja, kad određena vjera ili uvjerenje, sukladno vlastitom poimanju vjerske zajednice ili udruženja, a s obzirom na pravo [vjerske organizacije ili udruge] na autonomiju ili zbog prirode njihovih djelatnosti, predstavlja opravdan uvjet za obavljanje zanimanja.
(2)   Zabrana različitog postupanja na temelju vjere ili uvjerenja ne dovodi u pitanje pravo vjerskih organizacija iz stavka 1., s njima povezanih ustanova, neovisno o njihovu pravnom obliku, ili udruga čija je svrha zajedno služiti promicanju vjere ili uvjerenja da od svojih zaposlenika zahtijevaju postupanje u dobroj vjeri i odanost u smislu njihova vlastitog poimanja.”
Kanonsko pravo
18
Članak 1. Grundordnunga des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (Temeljni pravilnik koji se primjenjuje na crkvenu službu u okviru radnih odnosa u Crkvi) od 22. rujna 1993. (Amtsblatt des Erzbistums Köln, 1993., str. 222.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: GrO), pod naslovom „Osnovna načela crkvene službe”, predviđa:
„Sve osobe koje djeluju u instituciji Katoličke Crkve zajedno pridonose svojim radom, neovisno o položaju s obzirom na radno pravo, tomu da institucija može sudjelovati u ostvarenju poslanja Crkve (zajedništvo službe). [...]”
19
Člankom 3. stavkom 4. GrO‑a određeno je:
„Svaka osoba koja pokaže neprijateljsku djelatnost prema Crkvi ili koja je istupila iz Katoličke Crkve nije prikladna za zaposlenje u službi Crkve.”
20
Člankom 4. GrO‑a, naslovljenim „Obveze odanosti”, predviđa se:
„(1)   Svi zaposlenici katoličke vjere dužni su priznati i poštovati načela katoličkog nauka koja se odnose na vjeru i običaje. [...]
(2)   Zaposlenici kršćanske vjere koji nisu katolici dužni su poštovati istine i vrijednosti evanđelja te pridonijeti njihovu razvoju u instituciji.
(3)   Zaposlenici koji nisu kršćanske vjere moraju biti spremni da zadaće koje im se povjeravaju u crkvenoj instituciji ispunjavaju poštujući učenja Crkve.
(4)   Svi zaposlenici dužni su suzdržati se od iskazivanja neprijateljskog stava prema Crkvi. [...]”
21
Člankom 5. GrO‑a, naslovljenim „Povrede obveza odanosti”, određuje se:
„(1)   Ako zaposlenik više ne ispunjava uvjete zaposlenja, poslodavac mora savjetovanjem pokušati uvjeriti zaposlenika da trajno prestane s tom povredom. U konkretnom slučaju valja provjeriti može li se već takvim razgovorom koji služi razjašnjenju ili opomenom, formalnim prigovorom ili drugom mjerom (primjerice premještajem, otkazom s ponudom izmijenjenog ugovora) ukloniti povreda obveza. Otkaz je zadnja mjera koja dolazi u obzir.
(2)   Crkva u svrhu otkaza zbog razloga svojstvenih Crkvi osobito teškima smatra sljedeće povrede obveza odanosti u smislu članka 4.:
1.
Za sve zaposlenike:
(a)
javno zauzimanje stava protiv temeljnih načela Katoličke Crkve (npr. zagovaranje pobačaja ili ksenofobije),
[...]
2.
Za sve katoličke zaposlenike:
(a)
istupanje iz Katoličke Crkve;
[...]
(3)   Ako postoji teška povreda obveza odanosti iz stavka 2., mogućnost nastavka zaposlenja ovisi o odvagivanju okolnosti pojedinačnog slučaja. Vlastitom poimanju Crkve pritom treba pridati posebnu važnost, pri čemu interesi Crkve u načelu ne bi trebali prevagnuti nad interesima radnika. Na odgovarajući način treba uzeti u obzir, među ostalim, svijest zaposlenika o počinjenoj povredi obveza odanosti, interes za to da se sačuva radno mjesto, dob, trajanje zaposlenja i izglede za novo zaposlenje. U slučaju zaposlenika koji su zaposleni na temelju pastoralnog, katehetskog ili kanonskog poslanja odnosno neke druge ovlasti koju je u pisanom obliku podijelio biskup, postojanje teške povrede obveza odanosti iz stavka 2. u pravilu isključuje mogućnost nastavka zaposlenja. U tim se slučajevima iznimno može odustati od otkaza ako on nije prikladan zbog ozbiljnih razloga povezanih s pojedinačnim slučajem. Isto vrijedi za istupanje zaposlenika iz Katoličke Crkve.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
22
Udruga je specijalizirana udruga njemačke Katoličke Crkve koja se bavi potporom djeci, mladima, ženama i njihovim obiteljima koji se nalaze u posebnim situacijama. Njezina je zadaća, među ostalim, savjetovanje trudnica. U okviru savjetovanja o trudnoći koja se pružaju u skladu s državnim odredbama, Udruga primjenjuje smjernice Katoličke Crkve kojih se svi članovi osoblja koji rade u katoličkim centrima za savjetovanje u pisanom obliku obvezuju pridržavati i čije nepoštovanje ima posljedice u području radnog prava. Tim se direktivama u biti predviđa da svaki savjet o trudnoći ima za cilj zaštititi život nerođenog djeteta i stoga se mora temeljiti na nastojanju da se trudnica potakne da nastavi trudnoću i prihvati svoje dijete.
23
U tom pogledu, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se u Njemačkoj prekid trudnoće dekriminalizira pod uvjetima predviđenima u člancima 218. i 219. Strafgesetzbucha (Kazneni zakonik), nakon što je trudnica u nevolji i konfliktnoj situaciji prošla savjetovanje koje je proveo centar za savjetovanje. Međutim, nakon papinskog pisma iz 2002. upućenog biskupu u Limburgu (Njemačka), Udruga ne izdaje potvrde o savjetovanju koje su preduvjet za prekid trudnoće koji ne podliježe kaznenopravnim sankcijama.
24
Osoba JB, majka petero djece, stupila je u službu Udruge tijekom 2006. Do svojeg roditeljskog dopusta koji je započeo 11. lipnja 2013. i završio 31. svibnja 2019. bila je zadužena za savjetovanja o trudnoći. U listopadu 2013. osoba JB, u skladu s postupkom utvrđenim nacionalnim odredbama, izjavila je nadležnom općinskom tijelu da istupa iz Katoličke Crkve. To je istupanje obrazložila činjenicom da limburška dijeceza uz državni crkveni porez uzima i dodatno crkveno davanje od katolika koji su, poput osobe JB, u braku sa supružnikom druge vjeroispovijesti koji ima visoke prihode.
25
Nakon neuspjelog pokušaja uvjeravanja osobe JB da ponovno pristupi Katoličkoj Crkvi, Udruga je dala otkaz osobi JB 1. lipnja 2019. zbog njezina istupanja iz te crkve, u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom 2. podtočkom (a) i člankom 3. stavkom 4. GrO‑a. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je na dan tog otkaza Udruga u službi za savjetovanje o trudnoći u kojoj je osoba JB radila zapošljavala četiri zaposlenice koje su bile članice Katoličke Crkve i dvije zaposlenice koje nisu bile članice te crkve.
26
Tužbu osobe JB kojom se traži utvrđenje neopravdanosti njezina otkaza prihvatio je Arbeitsgericht (Radni sud, Njemačka). Udruga je podnijela žalbu na presudu tog suda Landesarbeitsgerichtu (Zemaljski radni sud, Njemačka), koji je potvrdio presudu. Udruga je potom podnijela reviziju na presudu tog suda Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud, Njemačka), sudu koji je uputio zahtjev.
27
Sud koji je uputio zahtjev smatra da otkaz osobi JB predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju vjere u smislu članka 1. i članka 3. stavka 1. prve rečenice AGG‑a te članka 1. i članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78. Naime, diskriminacija je izravno povezana s ostvarivanjem, od strane osobe JB, negativne slobode vjeroispovijesti, koja je dovela do njezina istupanja iz Katoličke Crkve. U tom pogledu taj sud navodi da se, za razliku od osobe JB, zaposleniku koji nikada nije bio član Katoličke Crkve ne može dati otkaz zbog razloga iz članka 5. stavka 2. točke 2. podtočke (a) i članka 3. stavka 4. GrO‑a. Stoga se prema osobi JB različito postupa izravno na temelju vjere u odnosu na osobe koje su istupile iz drugih vjerskih zajednica ili koje nikad nisu bile pripadnici takvih zajednica.
28
Sud koji je uputio zahtjev smatra da je u tim okolnostima za rješavanje spora u glavnom postupku potrebno utvrditi može li se to različito postupanje opravdati na temelju članaka 8. i 9. AGG‑a. U tom pogledu navodi da, prema sudskoj praksi Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud, Njemačka), istupanje iz Katoličke Crkve s njezina stajališta ugrožava njezinu vjerodostojnost i nije u skladu s postupanjem u dobroj vjeri i odanošću koji se zahtijevaju od stranaka ugovora o radu. Međutim, budući da se člankom 9. AGG‑a prenosi članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 i da se člankom 8. AGG‑a prenosi, među ostalim, članak 4. stavak 1. te direktive, te dvije nacionalne odredbe trebalo bi, koliko je to moguće, tumačiti u skladu s tim odredbama navedene direktive.
29
Najprije, kad je riječ o članku 4. stavku 2. Direktive 2000/78, sud koji je uputio zahtjev smatra da se toj odredbi, u vezi s člancima 10. i 21. Povelje, protivi tumačenje članka 9. AGG‑a na temelju kojeg je zaposlenik katoličke udruge tijekom radnog odnosa dužan djelovati odano, u smislu te direktive, tako da ne napušta Katoličku Crkvu ili da joj ponovno pristupi nakon istupanja, za razliku od zaposlenika te udruge koji nisu pripadnici Katoličke Crkve.
30
U tom pogledu ističe, s jedne strane, da se na temelju članka 4. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2000/78 ne može opravdati različito postupanje na temelju vjere koje proizlazi iz otkaza zaposleniku samo zato što je taj zaposlenik istupio iz Katoličke Crkve. Naime, takvo istupanje nije dovoljna osnova za zaključak da taj zaposlenik više neće ispunjavati uvjete za obavljanje zanimanja koji se na njega primjenjuju. Kako bi se osigurao djelotvoran sudski nadzor, poslodavac bi trebao, na temelju konkretnih dokaza koji se mogu provjeriti, dokazati da postoje sumnje u pogledu činjenice da taj zaposlenik zbog promjene vjere ili etičkih uvjerenja nije voljan ili više nije sposoban ispuniti te zahtjeve. To vrijedi tim više u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj se svi članovi osoblja koji rade u centru za savjetovanje Udruge moraju obvezati da će u svojem ugovoru o radu poštovati smjernice Katoličke Crkve.
31
S druge strane, ni na temelju članka 4. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2000/78 ne može se opravdati takvo različito postupanje ako ne postoje posebne okolnosti, osim puke činjenice da je zaposlenik istupio iz Katoličke Crkve. Naime, takvo istupanje samo po sebi ne predstavlja nelojalno postupanje zaposlenika prema poslodavcu. Drukčije bi moglo biti samo u situacijama u kojima je obveza ostanka u toj crkvi opravdana konkretnim uvjetima za obavljanje zanimanja. Međutim, to svakako nije slučaj kada poslodavac zapošljava i osobe koje ne pripadaju navedenoj crkvi. Osim toga, izjava o istupanju iz Katoličke Crkve dana je pred javnim tijelom koje o tome obavještava samo tu crkvu i poslodavca kako bi je on mogao uzeti u obzir prilikom izračuna zaposlenikove plaće. U tim okolnostima, samo u slučaju da zaposlenik javno i neprimjereno širi informaciju o svojem istupanju iz Katoličke Crkve, to bi se istupanje moglo smatrati neprijateljskim ponašanjem prema toj crkvi i stoga nelojalnim.
32
Osim toga, tekst članka 4. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2000/78, u dijelu u kojem se odnosi na postupanje u dobroj vjeri i odanosti „sustav[u] vrijednosti organizacije”, omogućuje razlikovanje između stava zaposlenika prema Crkvi, s jedne strane, i njegova stava prema toj organizaciji kao poslodavcu, s druge strane. Stoga, čak i pod pretpostavkom da se istupanje zaposlenika iz Katoličke Crkve može kvalificirati kao nelojalno prema toj crkvi, ne može se automatski zaključiti da se taj zaposlenik ponaša nelojalno prema svojem poslodavcu, pod uvjetom da u svojem radu nastavi poštovati njegov sustav vrijednosti.
33
Nadalje, što se tiče članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome dopušta li se tom odredbom, u vezi s člancima 10. i 21. Povelje, tumačenje članka 8. AGG‑a kojim bi se dopustilo različito postupanje poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku. U tom kontekstu osobito primjećuje da uvjet da se nije istupilo iz Katoličke Crkve nije objektivno nužan za bavljenje savjetovanjem o trudnoći.
34
Naposljetku, za slučaj da Sud ipak smatra da se člankom 4. stavcima 1. ili 2. Direktive 2000/78 može opravdati takvo različito postupanje, sud koji je uputio zahtjev pita se koji bi se zahtjevi tada primjenjivali na takvo opravdanje.
35
U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li u skladu s pravom Unije, osobito s [Direktivom 2000/78], s obzirom na članak 10. stavak 1. i članak 21. stavak 1. [Povelje], ako se nacionalnim propisom predviđa da privatna organizacija, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri, od osoba koje zapošljava može zahtijevati da tijekom radnog odnosa ne istupe iz određene crkve ili nastavak radnog odnosa uvjetovati time da osoba koju zapošljava, koja je tijekom radnog odnosa istupila iz određene crkve, ponovno pristupi toj crkvi, u slučaju kad od osoba koje zapošljava inače ne zahtijeva da pripadaju toj crkvi i osoba koju zapošljava ne sudjeluje u javnom djelovanju koje je protivno crkvi?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: koji se mogući daljnji zahtjevi u skladu s Direktivom 2000/78 s obzirom na članak 10. stavak 1. i članak 21. stavak 1. Povelje primjenjuju kao opravdanje za takvo različito postupanje na temelju vjere?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
36
U okviru postupka suradnje predviđenog člankom 267. UFEU‑a Sud može biti pozvan pružiti sudu koji je uputio zahtjev sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud u tekstu svojeg pitanja na njih pozvao. Na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, izdvoji one dijelove tog prava koje je potrebno protumačiti imajući u vidu predmet spora iz glavnog postupka (presude od 20. ožujka 1986., Tissier_35/85, EU:C:1986:143, t. 9. i od 1. kolovoza 2022., TL (Neosiguravanje tumača i prijevoda), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, t. 37.).
37
U ovom slučaju, iako se sud koji je uputio zahtjev u tekstu svojeg prvog pitanja općenito poziva na Direktivu 2000/78, iz njegova zahtjeva za prethodnu odluku ipak proizlazi da se ono konkretnije odnosi na njezin članak 4. stavke 1. i 2.
38
U tim okolnostima valja smatrati da tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavke 1. i 2. Direktive 2000/78, u vezi s člankom 10. stavkom 1. i člankom 21. stavkom 1. Povelje, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg privatna organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri može zahtijevati od zaposlenika koji je pripadnik određene crkve koja prakticira tu vjeru da ne istupi iz te crkve tijekom radnog odnosa pod prijetnjom otkaza ili, kako bi nastavio radni odnos, da ponovno pristupi navedenoj crkvi nakon što je iz nje istupio, dok
–
ta organizacija zapošljava druge osobe za obavljanje dužnosti koje su jednake onima zaposlenika o kojem je riječ a da pritom ne zahtijeva da one budu pripadnici te crkve i
–
taj zaposlenik ne sudjeluje u javnom djelovanju koje je neprijateljsko za dotičnu crkvu.
39
Uvodno valja istaknuti da se to pitanje temelji na pretpostavci, koju je postavio sud koji je uputio zahtjev i koja je navedena u točki 27. ove presude, da se različito postupanje koje je pretrpjela osoba JB izravno temelji na njezinoj vjeri.
40
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 2. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2000/78 predviđa da se za potrebe primjene njezina članka 2. stavka 1. radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema nekoj osobi postupa nepovoljnije nego što se postupa prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive, među kojima su vjera ili uvjerenje.
41
U ovom slučaju nije sporno da je otkaz osobi JB dan na temelju pravila koje se primjenjuje samo na katoličke zaposlenike, tako da valja smatrati, kao što je to učinio sud koji je uputio zahtjev, da to pravilo predstavlja različito postupanje koje se izravno temelji na vjeri. Osim toga, nije sporno da je Udruga obuhvaćena kategorijom vjerskih organizacija u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78.
42
Što se tiče pitanja može li se takvo različito postupanje opravdati pod uvjetima predviđenima u članku 4. stavcima 1. i 2. Direktive 2000/78, valja podsjetiti na to da je cilj te direktive, u skladu s njezinim člankom 1., utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju, među ostalim, vjere ili uvjerenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja. Navedenom se direktivom tako, u području koje obuhvaća, konkretizira opće načelo nediskriminacije utvrđeno u članku 21. Povelje (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 47.).
43
Prema sudskoj praksi Suda, iako je cilj Direktive 2000/78 zaštititi temeljno pravo radnika da ne budu diskriminirani na temelju svoje vjere ili uvjerenja, ostaje činjenica da se tom direktivom, putem njezina članka 4. stavka 2., također nastoji uzeti u obzir pravo na autonomiju crkava i drugih javnih ili privatnih organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima, kako je to priznato člankom 17. UFEU‑a i člankom 10. Povelje, koji odgovara članku 9. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 50.).
44
U tom pogledu, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da sloboda mišljenja, savjesti i vjeroispovijesti, utvrđena u članku 9. EKLJP‑a, također štiti negativna prava, osobito slobodu nepripadanja nekoj vjeri i slobodu neprakticiranja vjere (ESLJP, 25. lipnja 2020., Stavropoulos i dr. protiv Grčke, CE:ECHR:2020:0625JUD005248418, t. 43. i 44.).
45
U slučaju doktrinalne ili organizacijske nesuglasice između vjerske zajednice i jednog od njezinih pripadnika, sloboda vjeroispovijesti pojedinca ostvaruje se njegovom mogućnošću da slobodno napusti zajednicu. Poštovanje autonomije vjerskih zajednica koje je priznala država osobito podrazumijeva to da potonja prihvaća njihovo pravo da u skladu s vlastitim pravilima i interesima reagiraju na moguće disidentske pokrete unutar zajednice koji mogu predstavljati opasnost za njezinu koheziju, ugled ili jedinstvo. Stoga nije na nacionalnim tijelima da djeluju kao arbitri između vjerskih organizacija i različitih disidentskih frakcija koje postoje u njihovu okrilju ili bi se ondje mogle pojaviti (ESLJP, 12. lipnja 2014., Fernández Martínez protiv Španjolske, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, t. 128.).
46
Ipak, posljedica prava na slobodu mišljenja, savjesti i vjeroispovijesti, zajamčenog člankom 10. Povelje, jest zabrana svake diskriminacije na temelju vjere utvrđena u njezinu članku 21. stavku 1. (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2023., Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, t. 40.). Stoga nije dovoljno da vjerska zajednica tvrdi da postoji stvarna ili potencijalna povreda njezine autonomije kako bi opravdala svako različito postupanje koje se temelji na vjeri ili uvjerenju. Također je potrebno da ta zajednica dokaže, s obzirom na okolnosti slučaja, da je navodna opasnost od ugrožavanja njezine autonomije vjerojatna i ozbiljna, da predmetno različito postupanje ne ugrožava bît prava na jednakost, da ne prekoračuje ono što je nužno za otklanjanje te opasnosti i da ne služi ni cilju koji nije povezan s izvršavanjem autonomije navedene zajednice. Na nacionalnim je sudovima da utvrde jesu li ti uvjeti ispunjeni detaljnim ispitivanjem okolnosti predmeta i odvagivanjem različitih interesa o kojima je riječ (vidjeti po analogiji, ESLJP, 12. lipnja 2014., Fernández Martínez protiv Španjolske, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, t. 132.).
47
Konkretnije, kad je riječ o članku 4. stavku 2. Direktive 2000/78, valja podsjetiti na to da je cilj te odredbe osigurati pravednu ravnotežu između, s jedne strane, prava na autonomiju crkava i drugih organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju i, s druge strane, prava radnika da ne budu izloženi, osobito u pogledu uvjeta zapošljavanja i uvjeta rada, uključujući otkaze i plaće, diskriminaciji na temelju vjere ili uvjerenja, u situacijama u kojima ta prava mogu biti suprotstavljena (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 51.).
48
U tom smislu, u navedenoj se odredbi navode kriteriji koje treba uzeti u obzir u okviru odvagivanja koje valja provesti kako bi se osigurala pravedna ravnoteža između tih eventualno konkurentnih prava (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 52.), međutim, bez preciznog i konačnog odvagivanja uključenih interesa.
49
U skladu s člankom 4. stavkom 2. prvim podstavkom Direktive 2000/78, države članice mogu u svojem nacionalnom zakonodavstvu koje je na snazi na dan donošenja te direktive zadržati ili u budućem zakonodavstvu koje odražava nacionalne prakse koje postoje na dan donošenja navedene direktive predvidjeti odredbe prema kojima, kod profesionalnih djelatnosti u crkvama i drugim javnim ili privatnim organizacijama, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju, različito postupanje zbog vjere ili uvjerenja određene osobe ne predstavlja diskriminaciju u slučaju kada, zbog prirode tih djelatnosti ili okolnosti u kojima se obavljaju, vjera ili uvjerenje određene osobe predstavlja stvarni, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje tog zanimanja, uzimajući u obzir sustav vrijednosti te organizacije. To se različito postupanje provodi uzimajući u obzir ustavne odredbe i načela država članica kao i opća načela prava Unije te ne bi trebalo služiti kao opravdanje za diskriminaciju na temelju nekog drugog razloga.
50
Članak 4. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2000/78 određuje da, pod uvjetom da se u ostalim pitanjima poštuju njezine odredbe, ona ne dovodi u pitanje pravo crkava i drugih javnih ili privatnih organizacija, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju i koje djeluju u skladu s nacionalnim ustavima i zakonima, da od osoba koje zapošljavaju zahtijevaju da postupaju u dobroj vjeri i uz odanost sustavu vrijednosti te organizacije.
51
Što se tiče, s jedne strane, kriterija navedenih u članku 4. stavku 2. prvom podstavku Direktive 2000/78, Sud je presudio da iz te odredbe izričito proizlazi da vjera ili uvjerenje mogu, ovisno o „prirodi” predmetnih djelatnosti ili „kontekstu” u kojem se obavljaju, ovisno o slučaju, predstavljati stvarni, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja s obzirom na sustav vrijednosti predmetne crkve ili organizacije u smislu navedene odredbe. Stoga, zakonitost, s obzirom na potonju odredbu, različitog postupanja na temelju vjere ili uvjerenja ovisi o objektivno provjerljivom postojanju izravne povezanosti između uvjeta za obavljanje zanimanja koji je postavio poslodavac zbog svojeg sustava vrijednosti i djelatnosti o kojoj je riječ. Takva povezanost može proizlaziti bilo iz prirode te djelatnosti, primjerice kad ona podrazumijeva sudjelovanje u određivanju sustava vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ ili suradnju u vezi s njezinom misijom naviještanja, bilo iz uvjeta obavljanja te djelatnosti, poput potrebe osiguravanja vjerodostojnog predstavljanja crkve ili organizacije prema van (presude od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 62. i 63. i od 11. rujna 2018., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, t. 50.).
52
Taj uvjet za obavljanje zanimanja mora, kao što se to zahtijeva tim člankom 4. stavkom 2. prvim podstavkom, biti „stvaran, legitiman i opravdan” s obzirom na sustav vrijednosti crkve ili organizacije, pri čemu su, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 29. svojeg mišljenja, ta tri kriterija kumulativna. Iako u načelu nije na nacionalnim sudovima da odlučuju o sustavu vrijednosti kao takvom na kojemu se temelji uvjet za obavljanje zanimanja o kojemu je riječ, njihova je zadaća ipak u svakom pojedinom slučaju odrediti, s obzirom na taj sustav vrijednosti, jesu li ta tri kriterija ispunjena (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 64.).
53
Prvo, u pogledu „stvarne” prirode navedenog uvjeta za obavljanje zanimanja, Sud je pojasnio da upotreba tog pridjeva znači da pripadnost vjeri ili imanje uvjerenja na kojima se temelji sustav vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ mora biti nužno s obzirom na važnost profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ za promicanje tog sustava vrijednosti ili ostvarivanje prava te crkve ili organizacije na autonomiju, kako je to priznato u članku 17. UFEU‑a i članku 10. Povelje (presude od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 65. i od 11. rujna 2018., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, t. 51.).
54
Drugo, što se tiče „legitimne” prirode tog istog uvjeta za obavljanje zanimanja, Sud je naveo da uporaba od strane zakonodavca Unije tog pojma pokazuje da je želio osigurati da se uvjetom koji se odnosi na pripadnost vjeri ili imanje uvjerenja na kojima se temelji sustav vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ ne nastoji ostvariti cilj nepovezan s tim sustavom vrijednosti ili ostvarivanjem prava te crkve ili te organizacije na autonomiju (presude od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 66. i od 11. rujna 2018., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, t. 52.).
55
Treće, što se tiče pojma „opravdan”, Sud je utvrdio da njegova upotreba podrazumijeva ne samo da nacionalni sud može provesti kontrolu usklađenosti s kriterijima utvrđenima u članku 4. stavku 2. prvom podstavku Direktive 2000/78 nego i da je crkva odnosno organizacija koja je postavila uvjet za obavljanje zanimanja dužna dokazati, s obzirom na činjenične okolnosti konkretnog slučaja, da je opasnost od povrede njezina sustava vrijednosti ili prava na autonomiju vjerojatna i ozbiljna, tako da je postavljanje takvog uvjeta nužno (presude od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 67. i od 11. rujna 2018., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, t. 53.).
56
U tom pogledu, uvjet za obavljanje zanimanja iz članka 4. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2000/78 mora biti u skladu s načelom proporcionalnosti, što podrazumijeva da nacionalni sudovi moraju provjeriti je li taj uvjet prikladan i prekoračuje li ono što je nužno za postizanje željenog cilja (presude od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 68. i od 11. rujna 2018., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, t. 54.).
57
S druge strane, kad je riječ o članku 4. stavku 2. drugom podstavku Direktive 2000/78, valja podsjetiti na to da se tom odredbom predviđa da je jedan od uvjeta za obavljanje zanimanja koje crkva ili druga javna ili privatna organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju može zahtijevati od osoba koje zapošljavaju njihovo „postupanje u dobroj vjeri i odanost” sustavu vrijednosti te crkve ili te organizacije. Međutim, kao što to osobito proizlazi iz izraza „[p]od uvjetom da se poštuju odredbe [Direktive 2000/78]”, koji se nalazi u toj odredbi, mogućnost nametanja takvog zahtjeva postupanja u dobroj vjeri i odanosti zaposlenicima mora se izvršavati uz poštovanje drugih odredaba te direktive, osobito kriterija navedenih u njezinu članku 4. stavku 2. prvom podstavku, koji moraju moći, ovisno o slučaju, biti predmet djelotvornog sudskog nadzora (presuda od 11. rujna 2018., IR, C 68/17, EU:C:2018:696, t. 46.).
58
Iz toga slijedi da, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, privatna organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na učenjima Katoličke Crkve može različito postupati, na temelju zahtjeva postupanja u dobroj vjeri i odanosti tom sustavu vrijednosti, sa svojim zaposlenicima koji pružaju savjete o trudnoći, ovisno o tome pripadaju li toj crkvi ili ne, samo ako, s jedne strane, s obzirom na prirodu predmetnih profesionalnih djelatnosti ili kontekst u kojem se one obavljaju, postoji izravna i objektivno provjerljiva veza između tih djelatnosti i zahtjeva da se tijekom radnog odnosa ne istupi iz navedene crkve pod prijetnjom otkaza odnosno da se istoj crkvi pristupi nakon što se iz nje istupilo i, s druge strane, ako je taj uvjet za obavljanje zanimanja stvaran, legitiman i opravdan s obzirom na navedeni sustav vrijednosti.
59
U tom pogledu valja istaknuti da, iako je u konačnici na nacionalnom sudu, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica, da utvrdi je li to slučaj, Sud mu ipak može dati upute na temelju spisa glavnog postupka kao i pisanih i usmenih očitovanja koja su mu podnesena, kako bi mu omogućio da odluči o sporu koji se pred njim vodi.
60
U tom kontekstu valja podsjetiti na to da se, osim u vrlo iznimnim slučajevima, nacionalni sudovi moraju suzdržati od ocjenjivanja legitimnosti samog sustava vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 61.). Stoga je načelno na crkvama i drugim javnim ili privatnim organizacijama čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima da utvrde što smatraju uvjetom za obavljanje zanimanja s obzirom na sustav vrijednosti te crkve ili te organizacije.
61
Kao što je to istaknuto u točki 48. ove presude, Direktiva 2000/78 ostavlja državama članicama marginu prosudbe koja im omogućuje da uzmu u obzir kontekst koji im je svojstven i priznaje svakoj državi članici marginu prosudbe u okviru nužnog pomirenja različitih prava i interesa o kojima je riječ, kako bi se osigurala pravedna ravnoteža između potonjih (vidjeti po analogiji presude od 15. srpnja 2021., WABE i MH Müller Handel, C‑804/18 i C‑341/19, EU:C:2021:594, t. 87. i 88. i od 28. studenoga 2023., Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, t. 34. i 35.).
62
Međutim, nacionalni sudovi moraju osigurati da se ne krši pravo radnika da ne budu diskriminirani na temelju, između ostalog, vjere ili uvjerenja. Stoga je, na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78, na neovisnom tijelu te u konačnici na nacionalnom sudu, a ne na dotičnoj crkvi ili organizaciji, da ocijeni je li uvjet za obavljanje zanimanja koji je postavila predmetna crkva ili organizacija, zbog prirode predmetnih djelatnosti ili konteksta u kojem se obavljaju, stvaran, legitiman i opravdan s obzirom na taj sustav vrijednosti (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 46., 53. i 61.).
63
U tom istom smislu, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da, iako poslodavac čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili filozofskom uvjerenju može svojim zaposlenicima nametnuti posebne obveze odanosti, odluka o otkazu zbog povrede takve obveze, osobito ako proizlazi iz činjenica povezanih s ostvarivanjem prava zaštićenih EKLJP‑om, ipak mora biti podvrgnuta sudskom nadzoru koji podrazumijeva djelotvorno odvagivanje prava vjerske zajednice na poštovanje njezine autonomije i temeljnih prava zainteresirane osobe s obzirom na načelo proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu ESLJP, 23. rujna 2010., Schüth protiv Njemačke, CE:ECHR:2010:0923JUD000162003, t. 57. i 69.; ESLJP, 23. rujna 2010., Obst protiv Njemačke, CE:ECHR:2010:0923JUD000042503, t. 43. i ESLJP, 3. veljače 2011., Siebenhaar protiv Njemačke, CE:ECHR:2011:0203JUD001813602, t. 40.).
64
Konkretnije, kad je riječ o privatnoj organizaciji kao što je Udruga, čiji se sustav vrijednosti temelji na učenjima Katoličke Crkve i čije smjernice i sustav vrijednosti promiču, kao što to proizlazi iz točke 22. ove presude, zaštitu života nerođenog djeteta i stoga da trudnice održe trudnoću i prihvate svoje dijete, a priori postoji objektivno provjerljiva izravna veza između profesionalne djelatnosti koja se sastoji od pružanja savjeta o trudnoći i zahtjeva postupanja u dobroj vjeri i odanosti prema tim smjernicama i sustavu vrijednosti. Štoviše, takav uvjet za obavljanje zanimanja čini se, u načelu, bitnim, legitimnim i opravdanim s obzirom na naveden sustav vrijednosti.
65
U ovom slučaju nesporno je da se osoba JB u svojem ugovoru o radu obvezala poštovati navedene smjernice i taj sustav vrijednosti te iz spisa ne proizlazi da više nije voljna ili sposobna ispuniti tu obvezu. Stoga je očito da je otpuštena samo zato što je istupila iz Katoličke Crkve i odbila ponovno pristupiti toj crkvi.
66
U tom pogledu, kao prvo, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da je Udruga objektivno utvrdila da, s obzirom na prirodu profesionalne djelatnosti koju obavlja osoba JB i uvjete u kojima se ta djelatnost obavlja, postoji izravna veza između takve djelatnosti i zahtjeva koji se nalaže osobi JB, kao pripadniku Katoličke Crkve, da ne istupa iz te crkve tijekom radnog odnosa pod prijetnjom otkaza ili, radi nastavka tog radnog odnosa, da joj ponovno pristupi nakon što je iz nje istupila.
67
Točno je da se u načelu ne može isključiti to da crkva ili organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima može opravdati postojanje izravne veze između uvjeta za obavljanje zanimanja u dobroj vjeri i odanosti, koji se sastoji od toga da zaposlenik te crkve ili te organizacije ne istupi iz te crkve pod prijetnjom otkaza ili da joj ponovno pristupi nakon što je iz nje istupio u svrhu nastavka radnog odnosa, i profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ. Naime, konkretna zadaća povjerena zaposleniku u okviru crkve ili druge vjerske organizacije aspekt je koji treba uzeti u obzir kako bi se utvrdilo može li se na tu osobu primijeniti obveza povećane odanosti (vidjeti u tom smislu ESLJP, 12. lipnja 2014., Fernández Martínez protiv Španjolske, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, t. 131.).
68
Međutim, takva izravna veza mora biti objektivno utvrđena s obzirom na konkretnu profesionalnu djelatnost. Stoga općenito upućivanje na pojam „zajedništvo službe” naveden u članku 1. GrO‑a, koji podrazumijeva pristupanje Crkvi i neistupanje iz nje za sve djelatnosti u Katoličkoj Crkvi i institucijama ili organizacijama koje su s njom povezane, ne može biti dovoljno da bi se objektivno utvrdilo postojanje takve izravne veze.
69
Kao drugo, uvjet za obavljanje zanimanja prema kojem zaposlenici Udruge koji su pripadnici Katoličke Crkve ne mogu istupiti iz nje tijekom radnog odnosa pod prijetnjom otkaza ili joj se, ako su istupili iz te crkve, moraju vratiti u svrhu nastavka radnog odnosa nije, s obzirom na elemente spisa podnesenog Sudu, „stvaran” u kontekstu obavljanja profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku, u smislu sudske prakse navedene u točki 53. ove presude.
70
Naime, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev i na što je podsjetila nezavisna odvjetnica u točki 37. svojeg mišljenja, radna mjesta savjetnika za trudnoću, slična onom na kojem se nalazi osoba JB, povjerena su zaposlenicima Udruge koji nisu članovi Katoličke Crkve, što dokazuje da sama Udruga smatra da pripadnost toj Crkvi nije potrebna s obzirom na važnost te profesionalne djelatnosti za potvrđivanje sustava vrijednosti njezine organizacije i zadaće naviještanja navedene crkve, već je u tom pogledu dovoljno da se njezini savjetnici obvežu poštovati njezine smjernice, navedene u točkama 22. i 64. ove presude. U tim okolnostima, uvjet za obavljanje zanimanja iz prethodne točke ove presude nije stvaran u smislu navedene sudske prakse.
71
Kao treće, iako je točno da se, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 41. svojeg mišljenja, ne može isključiti da je istupanje iz Katoličke Crkve zaposlenika organizacije čiji se sustav vrijednosti temelji na učenjima Katoličke Crkve popraćeno udaljavanjem ili odbijanjem učenja i temeljnih vrijednosti te crkve, što tog zaposlenika može učiniti nesposobnim za obavljanje određene profesionalne djelatnosti u toj organizaciji, ipak valja navesti da puko istupanje iz navedene crkve nije dovoljno za pretpostavku da je to doista slučaj jer to istupanje može biti motivirano razlozima koji ni na koji način ne dovode u pitanje pridržavanje navedenog zaposlenika tih učenja i temeljnih vrijednosti.
72
U tom pogledu, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je, kao što je to istaknuto u točki 24. ove presude, osoba JB obrazložila svoje istupanje iz Katoličke Crkve činjenicom da je limburška dijeceza, uz crkveni porez, naplaćivala i dodatno crkveno davanje od katolika koji su, poput osobe JB, u braku sa supružnikom druge vjeroispovijesti koji ima visoke prihode. Konkretno, osoba JB tim se istupanjem nije udaljila od učenja i temeljnih vrijednosti te crkve niti od njih odstupila.
73
Osim toga, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je do otkaza osobi JB došlo izravno i isključivo zbog toga što je ona istupila iz Katoličke Crkve u skladu s nacionalnim pravilima te je nakon toga odbila ponovno pristupiti toj crkvi. Ne čini se da je ispitano je li osoba JB nakon tog istupanja bila spremna, u skladu s člankom 4. stavkom 2. GrO‑a, nastaviti „poštovati istine i vrijednosti evanđelja i doprinositi njihovu promicanju” u okviru Udruge odnosno je li, u skladu s člankom 4. stavkom 3. GrO‑a, bila spremna obavljati zadaće koje su joj povjerene na isti način kao i zaposlenici koji ne pripadaju Katoličkoj Crkvi, poštujući pritom učenja te crkve.
74
U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev morat će provjeriti je li, s obzirom na to kako je Udruga zapravo primijenila zahtjev o kojem je riječ u glavnom postupku, cilj tog zahtjeva zajamčiti postupanje u dobroj vjeri i odanost zaposlenika sustavu vrijednosti Katoličke Crkve i ne služiti ostvarivanju cilja koji nije povezan s tim sustavom vrijednosti ili s ostvarivanjem prava Udruge na autonomiju, što bi dovelo u pitanje legitimnost tog zahtjeva u smislu članka 4. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2000/78.
75
Četvrto i konačno, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, na Udruzi je da utvrdi da je navodna opasnost od povrede njezina sustava vrijednosti ili njezina prava na autonomiju vjerojatna i ozbiljna, tako da je uvođenje takvog zahtjeva doista nužno i proporcionalno (presude od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 67. i 68. i od 11. rujna 2018., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, t. 53. i 54.).
76
Međutim, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 45. svojeg mišljenja, u situaciji poput one na koju se odnosi prvo prethodno pitanje, sâmo istupanje osobe JB iz Katoličke Crkve ili njezino odbijanje da joj ponovno pristupi nije dovoljno da se utvrdi da je opasnost, koju navodi Udruga, od povrede njezina sustava vrijednosti ili prava na autonomiju vjerojatna i ozbiljna do te mjere da opravdava otkaz osobi JB. Naime, to istupanje, provedeno primjenom postupka predviđenog nacionalnim odredbama, kako bi se izbjeglo dodatno crkveno davanje, i odbijanje ponovnog pristupanja toj crkvi zbog tog istog razloga nisu dovoljni da bi se dokazalo postojanje čina javnog udaljavanja osobe JB od navedene crkve koji se mora ispitati kao akt koji dokazuje neprijateljsko ponašanje prema toj crkvi.
77
U tom pogledu osobito valja utvrditi da, kao što to proizlazi iz spisa kojim Sud raspolaže, kako bi bila valjana u njemačkom pravu, izjava o istupanju iz Katoličke Crkve mora se podnijeti nadležnom državnom tijelu, odnosno javnom službeniku, koji o tom istupanju obavješćuje samo tu crkvu i poslodavca kako bi je on mogao uzeti u obzir prilikom izračuna zaposlenikove plaće. Međutim, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, takva izjava, čija navodna javna priroda proizlazi iz nacionalne zakonske obveze, ne može se smatrati neprijateljskim postupanjem prema navedenoj crkvi, s obzirom na to da osoba JB nije poduzela nikakve druge korake s ciljem javnog i neprimjerenog širenja informacija o svojem istupanju iz te iste crkve.
78
Kao što je to primijetio sud koji je uputio zahtjev, iz teksta članka 4. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2000/78 proizlazi da ta odredba dopušta, kada se odredbe te direktive inače poštuju, javnoj ili privatnoj organizaciji čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima, da od svojih zaposlenika zahtijeva samo postupanje u dobroj vjeri i odanost „u odnosu na sustav vrijednosti organizacije”. Stoga, pod pretpostavkom da se istupanje osobe JB iz Katoličke Crkve može smatrati nelojalnim ponašanjem prema toj crkvi, iz toga nužno ne proizlazi da to istupanje također predstavlja nelojalno postupanje prema organizaciji koja je zapošljava, pod uvjetom da osoba JB u svojem radu i dalje poštuje sustav vrijednosti te organizacije.
79
S jedne strane, kao što je to istaknuto u točkama 22., 64. i 65. ove presude, osoba JB obvezala se u svojem ugovoru o radu poštovati učenja i sustav vrijednosti Katoličke Crkve koji su relevantni za obavljanje njezine profesionalne djelatnosti, kojima se ne zahtijeva, kao što je to istaknuto u točki 70. ove presude, da osobe na radnim mjestima sličnima onomu osobe JB nužno pripadaju toj crkvi pod uvjetom da promiču zaštitu života nerođenog djeteta i stoga potiču trudnice da nastave svoju trudnoću i prihvate svoje dijete. S druge strane, iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da osoba JB više nije voljna ili sposobna ispuniti tu obvezu.
80
S obzirom na prethodno navedeno, valja smatrati da, u okolnostima poput onih na koje se odnosi prvo prethodno pitanje i pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, zahtjev koji se sastoji u tome da radnik, kao što je osoba JB, ne istupi iz Katoličke Crkve tijekom radnog odnosa pod prijetnjom otkaza ili da joj ponovno pristupi nakon što ju je napustio kako bi nastavio svoj radni odnos, nije uvjet za obavljanje zanimanja koji ispunjava uvjete predviđene u članku 4. stavku 2. Direktive 2000/78.
81
Međutim, s obzirom na to da se, kao što to proizlazi iz točke 33. ove presude, zahtjev za prethodnu odluku odnosi i na članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78, valja podsjetiti na to da, u skladu s tekstom te odredbe, države članice mogu predvidjeti da različito postupanje koje se temelji na nekoj od značajki u vezi s bilo kojim od razloga iz članka 1. te direktive ne predstavlja diskriminaciju ako zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se obavljaju takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, pod uvjetom da je cilj koji se nastoji postići legitiman, a taj zahtjev proporcionalan.
82
Prema sudskoj praksi Suda, pojam „stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja” u smislu te odredbe upućuje na zahtjev koji je objektivno uvjetovan prirodom ili uvjetima obavljanja profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ i ne može obuhvaćati subjektivna razmatranja (presuda od 14. ožujka 2017., Bougnaoui i ADDH, C‑188/15, EU:C:2017:204, t. 40.).
83
Nadalje, Sud je više puta presudio da se, u mjeri u kojoj dopušta iznimke od načela nediskriminacije, članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78 mora usko tumačiti (presude od 13. rujna 2011., Prigge i dr., C‑447/09, EU:C:2011:573, t. 72. i od 7. studenoga 2019., Cafaro, C‑396/18, EU:C:2019:929, t. 67.).
84
U ovom slučaju, kao što je to primijetio sud koji je uputio zahtjev i kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 50. svojeg mišljenja, zahtjev koji se sastoji u zabrani zaposlenicima organizacije čiji se sustav vrijednosti temelji na učenjima Crkve, a koji su članovi te crkve, da iz nje istupe tijekom radnog odnosa pod prijetnjom otkaza ili u obvezi da ponovno pristupe navedenoj crkvi nakon što su iz nje istupili, ne čini se objektivno uvjetovanim prirodom ili uvjetima obavljanja djelatnosti savjetnika za trudnoću u okolnostima poput onih u glavnom postupku.
85
Iz toga slijedi da članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se različito postupanje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne može opravdati na temelju te odredbe.
86
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavke 1. i 2. Direktive 2000/78, u vezi s člankom 10. stavkom 1. i člankom 21. stavkom 1. Povelje, valja tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg privatna organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri može zahtijevati od zaposlenika koji je pripadnik određene crkve koja prakticira tu vjeru da ne istupi iz te crkve tijekom radnog odnosa pod prijetnjom otkaza ili, kako bi nastavio radni odnos, da navedenoj crkvi ponovno pristupi nakon što iz nje istupi, dok
–
ta organizacija zapošljava druge osobe za obavljanje dužnosti koje su jednake onima zaposlenika o kojem je riječ a da pritom ne zahtijeva da one budu pripadnici te crkve i
–
taj zaposlenik ne sudjeluje u javnom djelovanju koje je neprijateljsko za dotičnu crkvu,
kada, s obzirom na prirodu profesionalnih aktivnosti navedenog zaposlenika ili kontekst u kojem se one obavljaju, ti uvjeti za obavljanje zanimanja nisu stvarni, legitimni i opravdani s obzirom na sustav vrijednosti navedene organizacije.
Drugo pitanje
87
Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
88
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
Članak 4. stavke 1. i 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, u vezi s člankom 10. stavkom 1. i člankom 21. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi nacionalni propis na temelju kojeg privatna organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri može zahtijevati od zaposlenika koji je pripadnik određene crkve koja prakticira tu vjeru da ne istupi iz te crkve tijekom radnog odnosa pod prijetnjom otkaza ili, kako bi nastavio radni odnos, da navedenoj crkvi ponovno pristupi nakon što iz nje istupi, dok
–
ta organizacija zapošljava druge osobe za obavljanje dužnosti koje su jednake onima zaposlenika o kojem je riječ a da pritom ne zahtijeva da one budu pripadnici te crkve i
–
taj zaposlenik ne sudjeluje u javnom djelovanju koje je neprijateljsko za dotičnu crkvu,
kada, s obzirom na prirodu profesionalnih aktivnosti navedenog zaposlenika ili kontekst u kojem se one obavljaju, ti uvjeti za obavljanje zanimanja nisu stvarni, legitimni i opravdani s obzirom na sustav vrijednosti navedene organizacije.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački