62013CC0331_HR
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
I – Uvod
1. Ovaj predmet pripada mnogobrojnim rumunjskim predmetima koji se odnose na spojivost s člankom 110. UFEU-a poreza na onečišćenje uzrokovano motornim vozilima(2) . U njemu se posebice postavlja pitanje jesu li rumunjska porezna tijela ovlaštena zadržati, kao novi porez iste prirode i s istim predmetom, pod nazivom „okolišni biljeg“, iznos koji su zaprimili kao porez na onečišćenje koji je nespojiv s pravom Unije.
II – Pravni okvir
A – Pravo Unije
2. Članak 110. UFEU-a propisuje:
„Nijedna država članica ne uvodi neposredno ili posredno nacionalne poreze bilo koje vrste na proizvode drugih država članica u većoj mjeri od onih koji su neposredno ili posredno uvedeni na slične domaće proizvode.
Nadalje, nijedna država članica ne uvodi nacionalne poreze na proizvode drugih država članica koji su takve naravi da omogućuju posrednu zaštitu drugih proizvoda.“
3. U predmetu Tatu (EU:C:2011:219), Sud taj članak tumači kao „prekluzijski za državu članicu da uvede porez na onečišćenje koji se plaća na motorna vozila na njihovoj prvoj registraciji u toj državi članici ako je takav porez organiziran tako da odvraća od stavljanja u promet u toj državi članici rabljenih vozila kupljenih u drugim državama članicama bez da odvraća od kupovine rabljenih vozila s domaćeg tržišta koja su isto stara i u istom stanju“(3) .
B – Rumunjsko pravo
4. Članak 4. hitne vladine uredbe br. 9/2013 o okolišnom biljegu za motorna vozila (u daljnjem tekstu: OUG br. 9/2013) propisuje:
„Biljeg se mora platiti samo jedan put, na sljedeći način:
a) prilikom registracije kod nadležnog tijela stjecanja prava vlasništva na motornom vozilu od strane prvog vlasnika u Rumunjskoj i izdavanja prometne dozvole te broja registracije;
b) prilikom ponovnog uvođenja motornog vozila u nacionalni vozni park, u slučaju da je, prilikom njegovog povlačenja iz nacionalnog voznog parka, preostala vrijednost biljega vraćena vlasniku;
c) prilikom upisa prava vlasništva na rabljenom motornom vozilu za koje nije plaćen poseban porez na osobna vozila i motorna vozila, porez na onečišćenje za motorna vozila i porez na štetne emisije motornih vozila, sukladno važećim propisima u trenutku njegove registracije;
d) prilikom upisa prava vlasništva na rabljenom motornom vozilu za koje je sud naložio povrat [poreza] ili za koje je naložena registracija bez plaćanja posebnog poreza na osobna vozila i motorna vozila, poreza na onečišćenje za motorna vozila ili poreza na štetne emisije motornih vozila.“
5. Članak 12. stavak 1. te hitne uredbe propisuje:
„Kada je poseban porez na osobna vozila i motorna vozila, porez na onečišćenje za motorna vozila ili porez na štetne emisije motornih vozila, koji je plaćen, viši od biljega koji proizlazi iz primjene ovih odredbi o okolišnom biljegu, izračunatog u [rumunjskoj valuti RON] po deviznom tečaju koji je vrijedio na dan registracije ili upisa prava vlasništva na rabljenom motornom vozilu, iznos koji predstavlja razliku može se vratiti samoj osobi odgovornoj za plaćanje, u skladu s postupkom predviđenim u pravilima za provedbu ove hitne uredbe. Razlika koja se vraća izračunava se sukladno formuli za izračun propisanoj ovom hitnom uredbom, koristeći elemente uzete u obzir u trenutku registracije ili upisa prava vlasništva na rabljenom motornom vozilu“.
III – Glavni postupak i prethodno pitanje
6. Hitna vladina uredba br. 50/2008 kojom se uvodi porez na onečišćenje za motorna vozila (u daljnjem tekstu: OUG br. 50/2008), koja je stupila na snagu 1. srpnja 2008., uvela je porez na onečišćenje za vozila kategorija M1 do M3 i N1 do N3. Obveza plaćanja tog poreza nastala bi osobito pri prvoj registraciji motornog vozila u Rumunjskoj, obuhvaćajući na taj način uvezena rabljena vozila.
7. Sud je odlučio da je porez poput tog poreza na onečišćenje protivan članku 110. UFEU-a zato što „[je imao] za posljedicu odvraćanje od uvoženja i stavljanja u promet u Rumunjskoj rabljenih vozila kupljenih u drugim državama članicama“(4) . Zbog istih razloga Sud je presudio da isto vrijedi i za porez kao što je porez na onečišćenje uveden zakonom br. 9/2012(5), koji je 13. siječnja 2012. ukinuo OUG br. 50/2008, prije nego što je i sam ukinut 15. ožujka 2013. putem OUG-a br. 9/2013.
8. Tijekom 2009. godine I. N. Nicula kupio je motorno vozilo marke BMW 320i registrirano prvi put u drugoj državi Europske unije, odnosno Njemačkoj. Kako bi registrirao to vozilo u Rumunjskoj, platio je iznos od 5.153 RON (oko 1.200 eura) na ime poreza na onečišćenje, predviđenog OUG-om br. 50/2008.
9. I. N. Nicula podnio je zahtjev za povrat tog iznosa rumunjskim poreznim tijelima i, nakon što su ta tijela odbacila zahtjev, tužbu rumunjskom sudu.
10. Upravnom presudom br. 1497/CA/2012, Tribunalul Sibiu (Rumunjska) usvojio je tužbu koju je I. N. Nicula podnio protiv Agenția Fondului pentru Mediu (koji je primatelj poreza), naložio je tom tuženiku povrat poreza nakon što je utvrdio, na temelju presude Tatu (EU:C:2011:219), nespojivost poreza na onečišćenje s člankom 110. UFEU-a, i odbacio tužbu podnesenu protiv Administraţia Finanţelor Publice Sibiu (koji ubire porez).
11. Dana 25. siječnja 2013., nakon što je protiv te presude podnesena žalba, Curtea de Apel de Alba-Iulia ukinuo je spomenutu presudu i vratio predmet na ponovno odlučivanje sudu prvog stupnja, navodeći u svrhu odlučivanja u novom postupku da, u sporovima te vrste, svojstvo tuženika u tužbi za povrat poreza naplaćenog povredom prava Unije ima ne samo osoba koja je primatelj tog poreza, nego i osoba koja ubire porez.
12. Nakon što je postupak u predmetu ponovno pokrenut pred Tribunalul Sibiu, OUG br. 9/2013 o okolišnom biljegu stupio je na snagu 15. ožujka 2013.
13. U konkretnoj situaciji tužitelja, okolišni biljeg za njegovo vozilo iznosio je 8.126,44 RON, na temelju OUG-a br. 9/2013, dok je prethodno plaćen porez na onečišćenje iznosio 5.153 RON.
14. Dakle, u skladu s člankom 12. stavkom 1. OUG-a br. 9/2013, I. N. Nicula nema više pravo na povrat poreza na onečišćenje i pripadajuće kamate, s obzirom na to da su porezna i okolišna tijela iznos koji je platio zadržala kao okolišni biljeg jer je vrijednost okolišnog biljega bila viša od poreza na onečišćenje koji je on platio.
15. U tim je okolnostima Tribunalul Sibiu odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Mogu li se odredbe članka 6. Ugovora o Europskoj uniji, članci 17., 20. i 21. Povelje o temeljnim pravima Europske unije, članak 110. UFEU-a, kao i načela pravne sigurnosti i non reformatio in peius koja proizlaze iz prava [Unije] i sudske prakse Suda [presude Belgocodex, C‑381/97, EU:C:1998:589 i Belbouab, 10/78, EU:C:1978:181], tumačiti na način da su protivni odredbama poput onih iz [OUG-a] br. 9/2013?“
IV – Postupak pred Sudom
16. Zahtjev za prethodnu odluku podnesen je Sudu 18. lipnja 2013. godine. I. N. Nicula, rumunjska vlada i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja.
17. Dopisom od 20. prosinca 2013. rumunjska vlada zahtijevala je dodjelu predmeta velikom vijeću. U skladu s člankom 16. trećim podstavkom svog statuta, Sud je prihvatio taj zahtjev. Na raspravi je rumunjska vlada opravdala taj zahtjev potrebom osiguranja usklađenosti sudske prakse Suda o oporezivanju uvezenih rabljenih vozila.
18. Na temelju članka 101. svojeg Poslovnika, Sud je 14. veljače 2014. pozvao sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku da najkasnije do 5. ožujka 2014. dostavi pojašnjenja o primjeni OUG-a br. 9/2013 u glavnom postupku. Odgovor suda koji je uputio zahtjev Sud je zaprimio 4. ožujka 2014.
19. Rasprava je održana 25. ožujka 2014., a tijekom nje su I. N. Nicula, rumunjska vlada i Europska komisija podnijeli usmena očitovanja.
V – Analiza
A – Dopuštenost
20. Rumunjska vlada smatra da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer odgovor na prethodno pitanje koje je postavio sud nije koristan za odlučivanje u glavnom postupku. Rumunjska vlada smatra da se OUG br. 9/2013 ne primjenjuje u glavnom postupku zbog dva razloga.
21. Na prvom mjestu, rumunjska vlada smatra da se izvansudski postupak povrata eventualnih razlika između poreza plaćenih na temelju pravnih propisa koji su prethodili OUG-u br. 9/2013 i okolišnog biljega, uveden člankom 12. te hitne uredbe, nikako ne tiče suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku i da se ne primjenjuje u glavnom postupku.
22. Rumunjska vlada stoga smatra da taj izvansudski postupak povrata ne sprječava sud koji je uputio zahtjev da naloži povrat cijelog iznosa koji je I. N. Nicula platio na ime poreza na onečišćenje.
23. Na drugom mjestu, rumunjska vlada smatra da se u skladu s načelom tempus regit actum, OUG br. 9/2013, koji je stupio na snagu 15. ožujka 2013., ne primjenjuje na zahtjev za povrat poreza na onečišćenje koji je I. N. Nicula platio 2009. Posljedično, sud koji je uputio zahtjev ne bi trebao smatrati da ga članak 12. te hitne uredbe obvezuje.
24. S obzirom na te argumente, Sud je od suda koji je uputio zahtjev zatražio da se očituje o primjenjivosti u glavnom postupku OUG-a br. 9/2013, a posebice njegova članka 12.
25. Odgovorom koji je Sud zaprimio 13. ožujka 2014., sud koji je uputio zahtjev potvrdio je primjenjivost članka 12. OUG-a br. 9/2013 u glavnom postupku. Sud koji je uputio zahtjev smatra da je tumačenje te uredbe koje je iznijela vlada potpuno pravno neutemeljeno i da članak 12. spomenute uredbe čini beznačajnim.
26. Sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, „u okviru postupka iz članka [267. UFEU-a], koji se temelji na jasnoj odvojenosti funkcija nacionalnih sudova i Suda, nadležnost za ocjenjivanje činjenica u predmetu pripada nacionalnom sucu. Također, samo je na nacionalnom sucu, pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost donošenja prethodne odluke kako bi mogao donijeti svoju odluku te relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ukoliko se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava [Unije], Sud o njima načelno mora odlučiti“(6) .
27. S obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev potvrdio primjenjivost OUG-a br. 9/2013 u glavnom postupku, valja odbiti prigovore rumunjske vlade o dopuštenosti ovog zahtjeva za prethodnu odluku.
B – Osnovanost
28. Sud koji je uputio zahtjev pita jesu li odredbe poput onih iz OUG-a br. 9/2013 u skladu s člankom 110. UFEU-a, s načelima jednakosti pred zakonom i nediskriminacije iz članaka 20. i 21. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja), s pravom na vlasništvo iz članka 17. te Povelje, kao i s načelima pravne sigurnosti, zabrane retroaktivnosti zakona i non reformatio in pejus .
1. Načela ili odredbe prava Unije koja se primjenjuju u ovom predmetu
29. Bit prigovora I. N. Nicule jest da se članakom 12. OUG-a br. 9/2013 nastavlja diskriminacija uvedena porezom na onečišćenje između rabljenih vozila uvezenih u Rumunjsku i vozila koja se već nalaze na rumunjskom tržištu, i koja su po toj osnovi bila izuzeta od poreza na onečišćenje. Mišljenja sam stoga, kao u predmetima Tatu (EU:C:2011:219), Nisipeanu (EU:C:2011:466), Druţu (EU:C:2011:478), Micşa (EU:C:2011:479), Vijulan (EU:C:2011:477) i Câmpean i Ciocoiu (EU:C:2014:229), da su primjenjiva pravila članak 110. UFEU-a, koji zabranjuje diskriminirajuće poreze, te načelo u skladu s kojim se svaki porez naplaćen povredom prava Unije, a posebice članka 110. UFEU-a, mora vratiti poreznom obvezniku.
30. Sukladno članku 52. stavku 2. Povelje, „[p]rava koja priznaje ova Povelja i koja su predviđena u Ugovorima ostvaruju se pod uvjetima i u granicama ovlasti određenih tim Ugovorima“. Posljedično, kako bi Sud protumačio pravo Unije, nije potrebno ispitivati primjenjivost u sporu drugih pravila i načela sadržanih u Povelji. Isto vrijedi i za ostala opća načela koja navodi sud koji je uputio zahtjev, koji se međutim može pozvati na ta pravila i načela u okviru, na primjer, analize ustavnosti u rumunjskom pravu OUG-a br. 9/2013.
2. Argumenti podneseni Sudu
31. I. N. Nicula smatra da je stvaranjem novog poreza na onečišćenje pod nazivom „okolišni biljeg“ i omogućavanjem rumunjskim poreznim tijelima da poreznom obvezniku vrate samo razliku između iznosa biljega i iznosa koji je već plaćen na ime poreza na onečišćenje svrha OUG-a br. 9/2013 osobito zaustaviti mjere povrata poreza na onečišćenje u bilo kojem obliku koji je prethodio okolišnom biljegu.
32. Nadalje, I. N. Nicula smatra da je sam okolišni biljeg protivan članku 110. UFEU-a jer uvodi diskriminaciju između:
– s jedne strane, vlasnika rabljenih vozila kupljenih u državi članici koja nije Rumunjska, poput I. N. Nicule, koji su platili porez na onečišćenje prilikom njihove registracije u Rumunjskoj i koji im još uvijek nije vraćen, za koje se odmah naplaćuje okolišni biljeg zadržavanjem dijela ili ukupnog iznosa ranije plaćenog poreza, i
– s druge strane, vlasnika vozila koja su već registrirana u Rumunjskoj, za koje ne postoji obveza plaćanja okolišnog biljega osim u slučaju prijenosa prava vlasništva na treću osobu.
33. I. N. Nicula dalje navodi da okolišni biljeg također predstavlja diskriminatorno porezno opterećenje u tom smislu da OUG br. 9/2013 ne jamči da iznos poreza koji treba platiti na rabljena vozila uvezena iz druge države članice ne premašuje iznos preostalog poreza uključenog u vrijednost sličnih vozila koja su već registrirana u Rumunjskoj.
34. Rumunjska vlada ističe da OUG br. 9/2013 u potpunosti poštuje pravila iz presude Tatu (EU:C:2011:219). Rumunjska vlada smatra da se okolišni biljeg temelji na objektivnim i transparentnim kriterijima, poput radnog obujma motora i EURO emisijskog razreda ili emisija CO 2
vozila. Osim toga, iznos biljega propisno vodi računa o stvarnoj tržišnoj vrijednosti rabljenog vozila izračunatoj od trenutka ulaska vozila na tržište i može se osporavati administrativnim ili sudskim putem, kako bi se dokazao veći pad vrijednosti od onog utvrđenog na temelju tablice pada vrijednosti. Dakle, rumunjska vlada tvrdi da okolišni biljeg nametnut za uvezena vozila ne premašuje iznos preostalog poreza uključenog u vrijednost sličnih rabljenih vozila koja su već registrirana na nacionalnom teritoriju.
35. Rumunjska vlada također navodi da je plaćanje okolišnog biljega obvezno i da obveza plaćanja nastaje u trenutku prvog upisa prava vlasništva za vozila koja se već nalaze u nacionalnom voznom parku prije uvođenja tog biljega, uključujući za vozila za koja nisu plaćeni prijašnji porezi na onečišćenje, kako su zahtijevale gore navedene presude Tatu (EU:C:2011:219) i Nisipeanu (EU:C:2011:466).
36. Slijedom navedenog, rumunjska je vlada zaključila da nacionalni propis poput OUG-a br. 9/2013 nije protivan članku 110. UFEU-a.
37. Komisija smatra da je sustav uveden OUG-om br. 9/2013 protivan članku 110. UFEU-a jer se primjenjuje retroaktivno na oporezive događaje nastale prije stupanja na snagu OUG-a br. 9/2013 i time nastavlja diskriminatornu praksu koju je Sud ustanovio presudom Tatu (EU:C:2011:219).
3. Ocjena
38. Najprije valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravo na povrat porezâ naplaćenih u državi članici protivno pravu Unije posljedica i dodatak pravima što ih odredbe prava Unije koje zabranjuju takve poreze dodjeljuju poreznim obveznicima. Država članica je stoga načelno dužna vratiti poreze naplaćene povredom prava Unije(7) . Nadalje, ukoliko je država članica naplatila poreze povredom prava Unije, porezni obveznici uz pravo na povrat tako naplaćenog poreza imaju pravo i na pripadajuće kamate, i to od trenutka plaćanja poreza(8) .
39. Postoji samo jedna iznimka od tog pravila, to jest prevaljivanje poreza na druge subjekte(9), i ta je iznimka, u nedostatku propisa na razini Unije, podvrgnuta nacionalnim postupovnim pravilima, pod uvjetom poštivanja načela ekvivalentnosti i učinkovitosti(10) .
40. S tim u vezi, valja navesti da je Sud već presudio da je, u svim svojim verzijama, OUG br. 50/2008 uveo porezni sustav koji odvraća od registracije, u Rumunjskoj, rabljenih vozila kupljenih u drugim državama članicama, i da je stoga, protivan članku 110. UFEU-a (11) .
41. Slijedom navedenog, Rumunjska mora vratiti porez na onečišćenje I.N.Niculi.
42. Međutim, države članice mogu uvoditi nove poreze na vozila zbog okolišne politike ili opće politike putem novih zakonskih odredbi ukoliko ti porezi ne odvraćaju od uvoza robe porijeklom iz drugih država članica u korist nacionalnih proizvoda i time ne krše članak 110. UFEU-a(12) .
43. Stoga mi se čini, posebice kao rezultat presude Tatu (EU:C:2011:219), da su rumunjska tijela zapravo morala birati između dviju mogućnosti kako bi poštovala svoje obveze koje proizlaze iz prava Unije: ili ukinuti porez na onečišćenje i vratiti iznose naplaćene na ime tog poreza poreznim obveznicima koji su ga već platili, uvođenjem ili bez uvođenja novog poreza sukladno članku 110. UFEU-a za ubuduće, ili zadržati porez na onečišćenje (pod bilo kojim nazivom), ali također odmah zahtijevati njegovo plaćanje od vlasnika rabljenih vozila koja su već registrirana u Rumunjskoj.
44. Umjesto odabira jedne od tih mogućnosti rumunjska je vlada zapravo izabrala, putem OUG-a br. 9/2013, sustav koji nameće za sva vozila, bilo da su uvezena ili ne, novi porez počevši od jednog budućeg datuma, dopuštajući poreznim tijelima zadržavanje nezakonito naplaćenih iznosa na ime poreza na onečišćenje sve do trenutka sljedećeg upisa prava vlasništva na predmetnom vozilu, što će uzrokovati plaćanje okolišnog biljega.
45. Naime, kao što je potvrdio sud koji je uputio zahtjev, članak 12. OUG-a br. 9/2013 ograničio je povrat poreza na onečišćenje naplaćenog na temelju OUG-a br. 50/2008 na razliku između iznosa okolišnog biljega i poreza na onečišćenje. Dakle, ranije plaćen iznos zadržava se na ime okolišnog biljega dok se, za vozila koja su već registrirana u Rumunjskoj u trenutku stupanja na snagu OUG-a br. 50/2008 i koja su na tom temelju izuzeta od tog poreza, okolišni biljeg mora platiti tek prilikom sljedećeg upisa prava vlasništva na tim vozilima.
46. Postavlja se dakle pitanje može li država članica odbiti povrat poreza protivnog pravu Unije uvođenjem novog poreza koji će se možda trebati platiti u budućnosti i pravnog temelja koji omogućuje poreznim tijelima da zadrže iznos naplaćen na ime poreza koji je proglašen protivnim pravu Unije, do trenutka kada treba platiti novi porez, kada se obavlja prijeboj između dva poreza.
47. U takvim okolnostima, iako se ovaj predmet odnosi na povrat poreza na onečišćenje, a ne na uvođenje okolišnog biljega, valja ispitati poštuju li zajedno članci 4. i 12. OUG-a br. 9/2013, kojima se odgađa povrat poreza na onečišćenje do datuma kada treba platiti okolišni biljeg i pod uvjetom da iznos poreza na onečišćenje premašuje iznos biljega, obvezu vraćanja porezâ naplaćenih povredom prava Unije uklanjajući pritom diskriminaciju zabranjenu člankom 110. UFEU-a, koju je uveo OUG br. 50/2008. Iako su I. N. Nicula i rumunjska vlada na raspravi naširoko raspravljali o metodi izračuna okolišnog biljega, ovaj predmet odnosi se samo na povrat poreza na onečišćenje. Spojivost metode izračuna okolišnog biljega s člankom 110. UFEU-a nije dakle dio prethodnog pitanja.
a) Usklađenost sudske prakse Suda o uvezenim rabljenim motornim vozilima
48. Na raspravi je rumunjska vlada opravdala svoj zahtjev za dodjelu ovog predmeta velikom vijeću tvrdeći da postoji neusklađenost između, s jedne strane, presude Nádasdi i Németh(13) i, s druge strane, presuda Tatu(14) i Nisipeanu(15) .
49. Rumunjska vlada smatra da nije moguće uskladiti presudu Nádasdi i Németh, u kojoj je Sud presudio da „[u]sporedba [novo uvezenih rabljenih vozila u Mađarsku] s rabljenim vozilima stavljenim u promet u Mađarskoj prije stupanja na snagu zakona o porezu na registraciju nije relevantna“(16), s presudama Tatu i Nisipeanu, u kojima je Sud ispitivao neutralnost poreza na onečišćenje za uvezena rabljena vozila i slična rabljena vozila koja su registrirana na nacionalnom teritoriju prije stupanja na snagu OUG-a br. 50/2008(17) .
50. Podsjećam da se, suprotno predmetima Nádasdi i Németh, Tatu i Nisipeanu, ovaj predmet odnosi na postupak povrata poreza proglašenog nespojivim s člankom 110. UFEU-a, a ne na spojivost okolišnog biljega s tim člankom. Slijedom navedenog, usklađenost sudske prakse Suda, koju je u pitanje dovela rumunjska vlada, nije upitna jer je nesporno da su relevantne presude za porez na onečišćenje o kojem je riječ u ovom predmetu presude Tatu i Nisipeanu, koje su donesene znatno kasnije od presude Nádasdi i Németh.
b) Spojivost pravila kao što je pravilo iz članka 4. OUG-a br. 9/2013 s člankom 110. UFEU-a
51. Nesporno je da članak 110. UFEU-a, prvi podstavak, nameće posvemašnju neutralnost unutarnjeg oporezivanja u odnosu na natjecanje između proizvoda koji se već nalaze na nacionalnom tržištu i sličnih uvezenih proizvoda(18) .
52. Valja stoga ispitati određuje li članak 4. OUG-a br. 9/2013 isti porez za uvezena rabljena vozila i rabljena vozila koja su registrirana u Rumunjskoj prije stupanja na snagu OUG-a br. 50/2008 i koja su na tom temelju bila izuzeta od poreza na onečišćenje.
53. Smatram da točke (c) i (d) tog članka 4., po svome sadržaju, ne sadrže diskriminaciju utvrđenu u gore navedenoj presudi Tatu (EU:C:2011:219), jer su rabljena vozila registrirana u Rumunjskoj prije stupanja na snagu OUG-a br. 50/2008 i koja su na tom temelju bila izuzeta od poreza na onečišćenje podvrgnuta novom porezu, poput rabljenih vozila za koja je rumunjski sud, nakon presude Tatu, naložio bilo povrat poreza na onečišćenje ili registraciju bez plaćanja poreza na onečišćenje.
54. Ne samo da se porezni biljeg načelno primjenjuje na gore navedene dvije skupine, nego i obveza njegova plaćanja nastaje u istom trenutku, odnosno prilikom sljedećeg upisa prava vlasništva.
55. Ta bi ocjena dakle trebala dovesti do vraćanja I. N. Niculi poreza na onečišćenje nespojivog s pravom Unije, s obzirom na to da se od njega može zahtijevati plaćanje novog okolišnog biljega tek prilikom sljedećeg upisa prava vlasništva na njegovom vozilu.
56. Budući da sud koji je uputio zahtjev smatra da se članak 12. OUG-a br. 9/2013 također primjenjuje u predmetnom sporu, valja ispitati i spojivost s pravom Unije pravila poput onog propisanog tim člankom koje predviđa da se porez na onečišćenje (koji je u ovom slučaju platio I. N. Nicula) može vratiti ako i u mjeri u kojoj je veći od okolišnog biljega koji se treba platiti za predmetno vozilo.
c) Spojivost pravila poput onog propisanog člankom 12. OUG-a br. 9/2013 s člankom 110. UFEU-a i obveza povrata poreza naplaćenog povredom prava Unije.
57. Podsjećam da se diskriminacija uvedena OUG-om br. 50/2008 sastojala u činjenici da je porez na onečišćenje „[imao] za posljedicu da su uvezena rabljena vozila znatne starosti i uporabe [bila] […] pogođena porezom koji [je mogao] iznositi 30 % njihove tržišne vrijednosti, dok slična vozila stavljena u prodaju na nacionalnom tržištu rabljenih vozila [nisu bila] nimalo pogođena takvim poreznim opterećenjem“(19) . Na tom temelju, Sud je presudio da je porez na onečišćenje „odvraća[o] od uvoza i stavljanja u promet u Rumunjskoj rabljenih vozila kupljenih u drugim državama članicama“(20) .
58. Rumunjska vlada smatra da je Rumunjska postupila u skladu s presudama Tatu (EU:C:2011:219) i Nisipeanu (EU:C:2011:466) donošenjem članka 4. točke (c) OUG-a br. 9/2013, proširujući uvođenje okolišnog biljega na vozila koja su već registrirana u Rumunjskoj i koja su izuzeta od poreza na onečišćenje, i to od sljedeće promjene vlasništva na tim vozilima.
59. Smatram, naprotiv, da članak 12. tog rješenja (za koji je rumunjska vlada procijenila da se ne primjenjuje u predmetnom sporu)(21) ne omogućuje uklanjanje diskriminacija koje su stvorili prethodni propisi.
60. Naime, posljedica tog članka je omogućavanje poreznim tijelima da zadrže već naplaćen iznos na ime poreza na onečišćenje do trenutka eventualnog upisa prava vlasništva na predmetnom vozilu. Pri tome se ne uzimaju u obzir kamate koje bi se trebale isplatiti poreznim obveznicima koji su platili porez na onečišćenje niti se predviđa mehanizam povrata tog poreza i plaćanja pripadajućih kamata u slučaju da u budućnosti ne bude upisa prava vlasništva na tom vozilu.
61. Kako to navodi I. N. Nicula, upis prava vlasništva na rabljenom vozilu koje je već bilo registrirano u Rumunjskoj u trenutku stupanja na snagu OUG-a br. 50/2008 ili koje je, poput Niculina vozila, uvezeno dok je ta hitna uredba bila na snazi uopće nije siguran jer značajan dio tih vozila može biti vrlo star. Isti rezultat bio bi moguć da je predmetno vozilo ukradeno ili uništeno.
62. Slijedom navedenog, kako ističe Komisija, okolišni biljeg ne primjenjuje se na isti način na sve transakcije koje su izvršene tijekom razdoblja primjene OUG-a br. 50/2008. Iako se primjenjuje na rabljena vozila koja su već bila registrirana u Rumunjskoj i koja su na tom temelju bila izuzeta od poreza na onečišćenje, biljeg treba platiti samo prilikom prvog prijenosa prava vlasništva na tom vozilu do kojega dođe nakon stupanja na snagu OUG-a br. 9/2013, dok članak 12. omogućuje poreznim tijelima da ne vrate iznos poreza na onečišćenje koji je već naplaćen, povredom članka 110. UFEU-a, na uvezena rabljena vozila od stupanja na snagu OUG-a br. 50/2008.
63. Rumunjska vlada pokušava opravdati tu razliku u postupanju tvrdnjama da su određene razlike u postupanju u usporedivim situacijama inherentne zakonodavnoj intervenciji kojom se ponovno uspostavlja zakonitost nakon presude Suda kojom je utvrđena neusklađenost pravila nacionalnog prava s pravom Unije. Ne slažem se s tim stajalištem koje dovodi u pitanje učinkovitost i ujednačenost primjene prava Unije. Naprotiv, nakon što Sud utvrdi povredu prava Unije, države članice dužne su popraviti tu povredu i ukloniti sve njezine posljedice.
64. Smatram dakle, poput Komisije, da članak 12. OUG-a br. 9/2013 nije spojiv s člankom 110. UFEU-a i da krši obvezu Rumunjske da vrati porez na onečišćenje naplaćen povredom istog članka Ugovora.
65. U takvim okolnostima I. N. Niculi mora se vratiti iznos poreza na onečišćenje zajedno s pripadajućim kamatama.
66. Stoga na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev valja odgovoriti da članak 110. UFEU-a treba tumačiti na način da je protivan nacionalnom sustavu oporezivanja vozila, poput onog uvedenog člancima 4. i 12. OUG-a br. 9/2013.
C – Vremensko ograničenje učinaka presude
67. U slučaju da Sud presudi da je članak 110. UFEU-a protivan sustavu oporezivanja kao što je sustav oporezivanja u ovom predmetu, rumunjska vlada zahtijeva od Suda da vremenski ograniči učinke svoje odluke.
1. Argumenti rumunjske vlade
68. Rumunjska vlada tvrdi da je postupala u dobroj vjeri uvodeći predmetni sustav oporezivanja s namjerom poštivanja presuda Tatu (EU:C:2011:219) i Nisipeanu (EU:C:2011:466). Dodaje da bi povrat naplaćenih iznosa prouzročio velike poteškoće Rumunjskoj.
69. Na raspravi je rumunjska vlada istaknula da ukupna svota naplaćena na temelju OUG-a br. 9/2013(22) iznosi 3.288.565.944 RON (oko 750 milijuna eura). U skladu s njezinim vlastitim procjenama, kamate na tu svotu prelaze iznos od 1.583.545.688 RON (oko 360 milijuna eura), što čini ukupnu svotu od oko 1,1 milijardi eura koja bi se trebala platiti iz rumunjskog proračuna. Rumunjska vlada smatra da bi taj iznos činio 36,5 % deficita predviđenog u proračunu za 2013. pa bi njegovo vraćanje moglo dovesti u pitanje planirane programe i projekte za zaštitu okoliša.
70. Rumunjska vlada uz to ističe da deficit u rumunjskom proračunu za 2013. godinu iznosi 2,97 milijardi eura i da bi vraćanje naplaćenih iznosa i pripadajućih kamata povećalo proračunski deficit za 0,8 %, što bi ugrozilo poštovanje obveze nametnute Rumunjskoj Ugovorom o stabilnosti, koordinaciji i upravljanju u ekonomskoj i monetarnoj uniji da smanji što je više moguće proračunski deficit.
71. Na raspravi je I. N. Nicula osporio pouzdanost podataka koje je iznijela rumunjska vlada pozivajući se na podatke koje je objavila Administraţia Fondului pentru Mediu (Uprava fonda za okoliš), prema kojima je iznos naplaćen u 2013. na temelju okolišnog biljega nakon stupanja na snagu OUG-a br. 9/2013 iznosio oko 730 milijuna RON, a ne 3.288.565.944 RON. Nicula također osporava iznos od 1.583.545.688 RON kamata, pri čemu nije dao druge podatke. On također smatra da ukupni iznos koji treba vratiti čini svega 0,83 % rumunjskog proračuna za 2013. godinu.
72. U svojoj replici rumunjska vlada nije osporila podatke koje je I. N. Nicula naveo.
2. Ocjena
73. U tom pogledu valja najprije podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tumačenje koje Sud da o pravnom pravilu prava Unije, u izvršavanju nadležnosti koju mu povjerava članak 267. UFEU-a, objašnjava i precizira značenje i doseg tog pravnog pravila onako kako ono treba biti ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno nakon svojeg stupanja na snagu. Proizlazi da tako protumačeno pravilo sud može i mora primijeniti na pravne odnose nastale i ustanovljene prije presude o zahtjevu za tumačenje, ako su k tome ispunjeni uvjeti koji omogućuju pokretanje postupka o primjeni spomenutog pravila pred nadležnim sudovima(23) .
74. Pozivajući se na stalnu sudsku praksu Suda, u svojem sam mišljenju u predmetu T-Mobile Austria naveo da „samo iznimno […] Sud može, na temelju općeg načela pravne sigurnosti koje je bitan element pravnog poretka Unije, biti potaknut ograničiti mogućnost zainteresiranim osobama da se pozivaju na odredbu koju je Sud protumačio radi dovođenja u pitanje pravnih odnosa ustanovljenih u dobroj vjeri. Kako bi se donijela odluka o takvom ograničenju, moraju se ispuniti dva osnovna kriterija, odnosno dobra vjera zainteresiranih osoba i rizik od velikih poteškoća“(24) .
75. Smatram da nijedan od ta dva uvjeta nije ispunjen u ovom predmetu.
76. U odnosu na kriterij dobre vjere, rumunjska vlada ističe da je OUG br. 9/2013 donesen kako bi osiguralo poštovanje obveza nametnutih Rumunjskoj člankom 110. UFEU-a, kako ga je protumačio Sud u presudama Tatu (EU:C:2011:219) i Nisipeanu (EU:C:2011:466).
77. Međutim, uspostavljanjem različite primjenjivosti za uvezena vozila i vozila koja su već registrirana u Rumunjskoj, OUG br. 9/2013 nastavlja, zbog razloga koje sam iznio u točkama 59. do 64. ovog mišljenja, diskriminaciju prvotno uvedenu OUG-om br. 50/2008, a čega je rumunjska vlada morala biti svjesna.
78. Kada kriterij dobre vjere nije ispunjen, „nije potrebno provjeravati je li ispunjen drugi kriterij […] koji se odnosi na rizik od velikih poteškoća“(25) . Ipak ću niže izložiti svoje mišljenje o drugom kriteriju, kako bi moglo biti od koristi Sudu.
79. Najprije podsjećam da je rumunjska vlada već zatražila vremensko ograničenje učinaka presude Nisipeanu (EU:C:2011:466). Tom prilikom Sud je presudio da „postojanje financijskih posljedica koje proizlaze za državu članicu iz presude donesene povodom prethodnog pitanja ne opravdava, samo po sebi, vremensko ograničenje učinaka te presude […]. Država članica koja traži takvo ograničenje mora podnijeti Sudu brojčane podatke koji pokazuju rizik od teških ekonomskih posljedica […]“(26) .
80. Zahtjev rumunjske vlade je odbijen jer se „u nedostatku preciznijih brojčanih podataka na temelju kojih se može zaključiti da bi rumunjska ekonomija mogla biti ozbiljno narušena posljedicama ove presude, ne može smatrati da je ispunjen uvjet postojanja velikih poteškoća“(27) .
81. Smatram da podatci koje je iznijela rumunjska vlada i neslaganje stranaka oko tih procjena nisu relevantni jer se ovaj predmet ne odnosi na pitanje povrata iznosâ naplaćenih na temelju OUG-a br. 9/2013 nego na povrat iznosâ naplaćenih na temelju prethodnih propisa, a posebice OUG-a br. 50/2008. Stoga, zbog nepostojanja preciznih brojčanih podataka na temelju kojih se može zaključiti da bi rumunjska ekonomija mogla biti ozbiljno narušena posljedicama ove presude, smatram da, kao u predmetu Nisipeanu (EU:C:2011:466), uvjet postojanja velikih poteškoća nije ispunjen.
82. U svakom slučaju, kao što sam istaknuo u točki 43. ovog mišljenja, nakon donošenja presude Tatu (EU:C:2011:219), rumunjska je vlada mogla ili ukinuti porez na onečišćenje i vratiti iznose naplaćene na ime tog poreza poreznim obveznicima koji su ga već platili ili zadržati porez na onečišćenje (pod bilo kojim nazivom), ali također odmah i neposredno zahtijevati njegovo plaćanje od vlasnika rabljenih vozila koja su već registrirana u Rumunjskoj a koji su, na tom temelju, bili izuzeti od poreza na onečišćenje.
83. S obzirom na to da je donošenjem OUG-a br. 9/2013 rumunjska vlada izabrala zadržati porez na onečišćenje u obliku okolišnog biljega, narušavanje proračuna i uklanjanje diskriminacije uvedene OUG-om br. 50/2008 moglo se izbjeći naplatom okolišnog biljega za rabljena vozila koja su već registrirana u Rumunjskoj, za koja nije naplaćen porez na onečišćenje, i to odmah, a ne prilikom sljedećeg upisa prava vlasništva na tim vozilima.
84. Slijedom navedenog, iako sukladno sadašnjem sustavu I. N. Nicula ima pravo na povrat poreza na onečišćenje koji je platio u 2009., Rumunjska može izbjeći sav rizik za proračun izmjenom OUG-a br. 9/2013 na način da uvede plaćanje okolišnog biljega vlasnicima rabljenih vozila koja su već bila registrirana u Rumunjskoj u vrijeme stupanja na snagu OUG-a br. 50/2008 i koja su u to vrijeme bila izuzeta od poreza na onečišćenje.
85. Iz svega navedenog proizlazi da ne treba vremenski ograničiti učinke presude.
VI – Zaključak
86. Predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je postavio Tribunalul Sibiu odgovori na sljedeći način:
„Članak 110. UFEU-a mora se tumačiti na način da se protivi nacionalnom sustavu oporezivanja vozila, poput sustava oporezivanja uvedenog člancima 4. i 12. hitne vladine uredbe br. 9/2013. o okolišnom biljegu za motorna vozila.“
(1) .
(2)  –	Vidjeti presude Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219) i Nisipeanu (C‑263/10, EU:C:2011:466) te rješenja Druţu (C‑438/10, EU:C:2011:478); Micşa (C‑573/10, EU:C:2011:479); Vijulan (C‑335/10, EU:C:2011:477) i Câmpean i Ciocoiu (C‑97/13 i C‑214/13, EU:C:2014:229).
(3)  –	Presuda Tatu (EU:C:2011:219, t. 61.).
(4)  –	Ibidem
(t. 58.). Također je odlučeno da su verzije kojima je izmijenjen OUG br. 50/2008 protivne pravu Unije u presudama Nisipeanu (EU:C:2011:466) i rješenjima Druţu (EU:C:2011:478); Micşa (EU:C:2011:479); Vijulan (EU:C:2011:477).
(5)  –	Vidjeti rješenje Câmpean i Ciocoiu (EU:C:2014:229, t. 31. do 33.)
(6)  –	Presuda Zurita García i Choque Cabrera (C‑261/08 i C‑348/08, EU:C:2009:648, t. 34.). Vidjeti u tom smislu također presude IKA (C‑326/00, EU:C:2003:101, t. 27.); Keller (C‑145/03, EU:C:2005:211, t. 33.); Conseil général de la Vienne (C‑419/04, EU:C:2006:419, t. 19.) i Gómez-Limón Sánchez-Camacho (C‑537/07, EU:C:2009:462, t. 24.).
(7)  –	Vidjeti presude San Giorgio (199/82, EU:C:1983:318, t. 12.); Metallgesellschaft i dr. (C‑397/98 et C‑410/98, EU:C:2001:134, t. 84.); Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 202.) i Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (C‑362/12, EU:C:2013:834, t. 30.).
(8)  –	Vidjeti presudu Irimie (C‑565/11, EU:C:2013:250, t. 29.).
(9)  –	Vidjeti, osobito, presudu Lady & Kid i dr. (C‑398/09, EU:C:2011:540, t. 20.).
(10)  –	Vidjeti, na primjer, presude Danfoss i Sauer-Danfoss (C‑94/10, EU:C:2011:674, t. 24. i navedenu sudsku praksu) i Irimie (EU:C:2013:250, t. 23.).
(11)  –	Presuda Nisipeanu (EU:C:2011:466, t. 27. do 29.). Vidjeti također, u odnosu na OUG br. 9/2012, rješenje Câmpean i Ciocoiu (EU:C:2014:229, t. 31. do 33.).
(12)  –	Presuda Nádasdi i Németh (C 290/05 i C 333/05, EU:C:2006:652, t. 49.).
(13)  –
EU:C:2006:652.
(14)  –	EU:C:2011:219.
(15)  –	EU:C:2011:466.
(16)  –	EU:C:2006:652, t. 49.
(17)  –	EU:C:2011:219, t. 38. i EU:C:2011:466, t. 20.
(18)  –	Vidjeti presude Komisija/Danska (C‑47/88, EU:C:1990:449, t. 8. i 9.) i Tatu (EU:C:2011:219, t. 34.).
(19)  –	Presuda Tatu (EU:C:2011:219, t. 58.).
(20)  –	Idem .
(21)  –	Stajalište koje je sud koji je uputio zahtjev odbacio u svom pisanom odgovoru na zahtjev za pojašnjenja koji mu je uputio Sud.
(22)  –	Na moje pitanje koje sam postavio na raspravi rumunjska je vlada odgovorila potvrdno da zapravo govori o svotama naplaćenim na temelju OUG-a br. 9/2013.
(23)  –	Vidjeti presude Barreira Pérez (C‑347/00, EU:C:2002:560, t. 44.); Linneweber i Akritidis (C‑453/02 i C‑462/02, EU:C:2005:92, t. 41.) i Meilicke i dr. (C‑292/04, EU:C:2007:132, t. 34.).
(24)  –	Mišljenje T-Mobile Austria (C‑616/11, EU:C:2013:691, t. 96.). Vidjeti presude Vroege (C‑57/93, EU:C:1994:352, t. 21.); Cooke (C‑372/98, EU:C:2000:558, t. 42.); Skov i Bilka (C‑402/03, EU:C:2006:6, t. 51.); Nádasdi i Németh (EU:C:2006:652, t. 63.); Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, t. 56.); Kalinchev (C‑2/09, EU:C:2010:312, t. 50.) i Santander Asset Management SGIIC i dr. (C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 59.).
(25)  –	Presuda Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 47.).
(26)  –	Arrêt Nisipeanu (EU:C:2011:466, t. 34).
(27)  –	Točka 36.