62013FJ0028_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi F‑28/13,
zaradi tožbe, vložene na podlagi člena 270 PDEU, ki se uporablja za Pogodbo ESAE v skladu z njenim členom 106a,
José Manuel López Cejudo, uradnik Evropske komisije, stanujoč v Bruslju (Belgija), ki ga zastopa É. Boigelot, odvetnik,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopata J. Currall in C. Ehrbar, zastopnika,
tožena stranka,
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (drugi senat),
v sestavi M. I. Rofes i Pujol, predsednica, K. Bradley in J. Svenningsen (poročevalec), sodnika,
sodna tajnica: X. Lopez Bancalari, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. januarja 2014
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. J. M. López Cejudo je 27. marca 2013 v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence vložil tožbo, s katero Sodišču za uslužbence v bistvu predlaga, naj razglasi ničnost obvestila z dne 6. julija 2012, s katerim je organ Evropske komisije, pristojen za imenovanja (v nadaljevanju: OPI), tožnika obvestil o odločitvi, da bo izterjal dnevnice, skupaj z obrestmi, ki jih je ta prejel v letih 1997 in 1998, in odločbe z dne 17. decembra 2012, s katero je OPI v zvezi s temi dnevnicami zavrnil pritožbo, ki jo je vložil tožnik (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi pritožbe).
Pravni okvir
2. V skladu s členom 20 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) „[u]radnik stanuje v kraju zaposlitve ali v taki oddaljenosti od njega, ki še omogoča neovirano opravljanje dela“.
3. Člen 5(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom določa:
„Uradnik, ki ima pravico do gospodinjskega dodatka, njegova družina pa se ne preseli v kraj zaposlitve, dobi le polovico nadomestila, do katerega bi bil sicer upravičen; druga polovica se izplača, ko se njegova družina preseli v kraj njegove zaposlitve, če to stori v roku, določenem v členu 9(3) [Priloge VII] […]“
4. Člen 9(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom določa:
„Stroški, nastali zaradi selitve pohištva in osebne imovine, […] se povrnejo uradniku, ki se mora zaradi zahtev iz člena 20 Kadrovskih predpisov preseliti in ki teh stroškov ni dobil povrnjenih iz drugih virov. Tako povračilo ne sme presegati zneska predhodno odobrenega predračuna. […]“
5. Člen 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom v različici, ki se uporablja za spor, določa:
„1. Uradnik, ki predloži dokazila, da je moral zaradi izpolnitve določb člena 20 Kadrovskih predpisov spremeniti kraj prebivanja, je za obdobje, določeno v odstavku 2 tega člena, upravičen do hranarine na koledarski dan [dnevnice] […].
2. Obdobje prejemanja hranarine [dnevnice] je:
[…]
(b) v primeru uradnika, ki je upravičen do gospodinjskega dodatka: 180 dni […]
[…]
Nikakor pa se hranarine [dnevnice] ne more dodeliti za obdobje po datumu, ko se uradnik preseli, da bi izpolnil pogoje iz člena 20 Kadrovskih predpisov.“
6. Člen 85 Kadrovskih predpisov je v različici, ki se je uporabljala, ko je tožnik prejemal sporne dnevnice, določal:
„Vsak preplačani znesek se mora povrniti, če je prejemnik vedel, da ni pravne podlage za tako plačilo, ali če je bila odsotnost pravne podlage tako očitna, da bi moral vedeti zanjo.“
7. Ta člen 85 v različici, ki se je uporabljala ob sprejetju obvestila z dne 6. julija 2012, vsebuje drugi odstavek, ki določa:
„Izterjavo je treba zahtevati najkasneje pet let po datumu, ko je bil znesek plačan. Kadar [OPI] lahko dokaže, da je prejemnik namerno zavedel upravo z namenom, da pridobi zadevni znesek, zahtevek za izterjavo po preteku tega roka ne zapade.“
Dejansko stanje
8. Tožnik, ki se je pri Komisiji zaposlil leta 1986, je delo v službi Evropskih skupnosti od 1. septembra 1990 nadaljeval na Računskem sodišču v Luxembourgu (Luksemburg). Nato je bil z učinkom od 1. septembra 1997 premeščen v oddelek „Upravljanje prihodkov“ generalnega direktorata (GD) Komisije za proračun v Bruslju (Belgija). Tožnik je bil nato leta 2002 premeščen v oddelek „Finance in pogodbe“ delegacije Komisije v Federativni republiki Braziliji, od leta 2007 pa je znova opravljal naloge administratorja (AD) v nazivu AD 13 v GD za proračun v Bruslju.
9. Tožnik je 9. julija 1997 podpisal najemno pogodbo za neopremljeno petsobno stanovanje v Etterbeeku (Belgija) (v nadaljevanju: stanovanje v Bruslju). Najemna pogodba je bila sklenjena za obdobje devetih let in je začela veljati 1. avgusta 1997. Iz te pogodbe, zlasti iz člena 13 o „namembnosti prostorov“ in člena 14 o „izbiri naslova za vročanje – osebno stanje“, je razvidno, da je najemojemalec, v obravnavani zadevi tožnik, izjavil, da nepremičnino najema le za zasebne namene kot glavno prebivališče in da kot naslov za vročanje izbira najeto stanovanje za celotno trajanje najema.
10. Tožnik je poleg tega s 1. avgustom 1997 oddal v najem hišo, ki jo je imel v Schuttrangeu (Luksemburg) in v kateri je pred tem prebival z družino (v nadaljevanju: hiša v Luxembourgu), v obravnavani zadevi na podlagi pogodbe, ki jo je 11. julija 1997 sklenil s parom najemnikov.
11. Tožnik je 1. septembra 1997 na splošnem obrazcu v zvezi z določitvijo svojih pravic iz Kadrovskih predpisov izjavil, da je njegov novi naslov v kraju zaposlitve naslov njegovega stanovanja v Bruslju. Na tem obrazcu je za upravo navedel tudi, da so žena in štirje otroci še vedno rezidenti v Luksemburgu, in sicer na naslovu njihove hiše v Luxembourgu.
12. Vendar je tožnik na obrazcu za nadomestilo za nastanitev iz člena 5 Priloge VII h Kadrovskim predpisom – obrazcu, ki ga je uprava v tem obdobju uporabljala tudi za določitev pravice do dnevnic – 9. septembra 1997 izjavil, da je z družino stalno prebivališče preselil v Bruselj. V tem okviru je izjavil še, da se je seznanil z navedenimi predpisi, in sicer s členom 5 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
13. Tožnik je v utemeljitev te zahteve predložil kopijo najemne pogodbe za stanovanje v Bruslju, ni pa predložil prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje za člane svoje družine. OPI mu je tako na podlagi člena 5(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom nakazal le polovico nadomestila za nastanitev oziroma enomesečno plačo.
14. Na podlagi zahteve z dne 16. marca 1998, h kateri je priložil kopijo prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje, ki jo je v Belgiji vložil za svojo ženo in njune otroke, in je dokazovala, da se je družina nastanila v njegovem novem kraju zaposlitve, mu je bila nakazana druga polovica nadomestila za nastanitev na podlagi člena 5(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
15. Tožnik je poleg tega 16. marca 1998 zaprosil za povračilo stroškov, povezanih s selitvijo, in predložil račun, ki ga je 15. marca 1998 izstavilo luksemburško selitveno podjetje, ti stroški pa so mu bili povrnjeni. Glede na izjavo luksemburškega podjetja je bila selitev tožnika iz Luxembourga v Bruselj opravljena 2. marca 1998. V zvezi s tem je tožnik na obrazcu za „plačilo stroškov selitve“ izjavil, da je „s člani družine […] stalno prebivališče iz Luxembourga preselil v kraj zaposlitve […] 2. marca 1998“.
16. Tožnik je poleg dveh mesečnih plač iz naslova nadomestila za nastanitev, nakazanih v dveh obrokih, in povračila stroškov, povezanih s selitvijo, prejemal tudi dnevnice na podlagi člena 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, in to za najdaljše obdobje 180 dni od ponovnega nastopa funkcije pri Komisiji (v nadaljevanju: sporne dnevnice), to je od 1. septembra 1997 do 1. marca 1998, saj je uprava v zvezi s tem upoštevala, da se mu je družina v novem kraju zaposlitve pridružila šele 2. marca 1998, to je na dan, ki ga je navedel na obrazcu za „plačilo stroškov selitve“.
17. Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) je 19. julija 2007 od GD za zunanje odnose prejel dopis, ki ga je temu generalnemu direktoratu poslal poslanec Evropskega parlamenta. Temu dopisu so bile priložene izjave in številne listine, ki jih je zagotovila predvsem nekdanja žena tožnika. Urad OLAF je tako začel preiskavo, ki se je med drugim nanašala na sporne dnevnice in nekatere stroške zdravljenja, ki so bili povrnjeni iz skupnega sistema zdravstvenega zavarovanja (v nadaljevanju: SSZZ).
18. Preiskava urada OLAF je zajemala tudi druge elemente obtožbe, ki jih je navedla nekdanja žena tožnika, vendar niso predmet te zadeve.
19. Urad OLAF je tožnika obvestil o začetku notranje preiskave ter ga v tem okviru zaslišal 28. marca 2008 in 6. maja 2010, med drugim v zvezi z datumom dejanske selitve iz Luxembourga v Bruselj, šolanjem otrok v Bruslju ob začetka šolskega leta 1997 in računom z dne 15. marca 1998 za njegovo selitev. Tožnik je ob tej priložnosti posebej izjavil, da je bilo njegovo pohištvo, ki je domnevno ostalo v Luxembourgu, preseljeno šele marca 1998, „da je tako lahko v dobri veri prejemal […] dnevnice“.
20. Urad OLAF je 30. marca 2012 tožnika obvestil o koncu preiskave. Poleg tega je ta urad Komisiji isti dan poslal priporočila in končno poročilo o notranji preiskavi (v nadaljevanju: poročilo urada OLAF). Urad OLAF je v delu tega poročila, naslovljenem „Sklepne ugotovitve in priporočila“, ugotovil, da je tožnik kršil obveznosti, ki jih ima kot uradnik, ker je bilo dokazano, da je za prejemanje dnevnic iz člena 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom netočno dajal vedeti, da se je iz Luxembourga v Bruselj preselil marca 1998, čeprav se je v resnici že avgusta 1997.
21. Urad OLAF je v zvezi s tem navedel, da je poleg tega verjetno, da je tožnik – da bi bila njegova izjava verodostojnejša – selitveno podjetje zaprosil za račun s poznejšim datumom in ga tudi dobil. Urad OLAF je na tej podlagi OPI priporočil, naj izterja znesek v višini 7902 EUR, ki ustreza, prvič, dnevnicam, ki jih je tožnik neupravičeno prejemal od 1. septembra 1997 do 1. marca 1998, kar je v tistem času znašalo 223.080 BEF (5530 EUR), in drugič, vračilom stroškov za okvirje za očala brez korekcijskih leč v višini 2372 EUR. Priporočil je še, naj se opravi revizija zahtevkov za povračilo stroškov zdravljenja, ki jih je tožnik vložil v obdobju 2002–2007, ko je bil zaposlen v delegaciji Komisije v Braziliji.
22. Komisija je v obvestilu z dne 6. julija 2012 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) tožniku sporočila, da mora ob upoštevanju priporočila urada OLAF izterjati znesek 7902 EUR. Prvi znesek v višini 5530 EUR je bilo treba odtegniti od njegove plače za junij 2012, poleg tega pa še 3822,80 EUR obresti na ta znesek, ki bi morale biti odtegnjene od plače za julij 2012, vendar so bile nazadnje odtegnjene šele oktobra 2012. Drugi znesek v višini 2372 EUR, ki ustreza neupravičenim vračilom stroškov zdravljenja, je bil odtegnjen od plače za avgust 2012, poleg tega pa še 699,20 EUR obresti na ta znesek.
23. Tožnik je 12. septembra 2012 v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov vložil pritožbo, s katero je od OPI zahteval, naj razveljavi obvestilo z dne 6. julija 2012 in odtegljaje od njegovih plač za mesece od junija do septembra 2012 ter obvestilo z dne 10. julija 2012, v katerem je Urad za vodenje in plačevanje posameznih pravic (v nadaljevanju: PMO) zahteval odtegljaj v višini 3071,20 EUR od njegove plače za avgust 2012, in obvestilo z dne 20. julija 2012, v katerem je PMO določil odtegljaje za obresti v višini 3822,80 EUR od plače za oktober 2012. Tožnik je predvsem v zvezi s spornimi dnevnicami trdil, da je ravnal v dobri veri, ko je mislil, da pravica do teh dnevnic obstaja, dokler se dejansko in v celoti ne opravi selitev njegovega pohištva. Poleg tega po mnenju tožnika „glede [njega] ni mogoče ugotoviti nobene zlonamernosti“, ker so „predpisi v zvezi s tem – ki so [mu] bili predstavljeni z vidika, ki ga [ni] razumel – po [njegovem] mnenju zelo tehnični in težko razumljivi“. Poleg tega je tožnik trdil, da za OPI velja petletni zastaralni rok iz člena 85 Kadrovskih predpisov, ker uprave ni namerno zavajal.
24. OPI je v odločbi z dne 17. decembra 2012 v zvezi z delom pritožbe, ki se je nanašal na povračilo stroškov zdravljenja, ugotovil, da ne more dokazati, da ga je tožnik namerno zavajal, da bi mu bili povrnjeni stroški okvirjev za očala brez korekcijskih leč. OPI je tako v zvezi s tem na podlagi člena 85, drugi odstavek, prvi stavek, Kadrovskih predpisov odločil, da ne bo zahteval povračila iz naslova neupravičeno izplačanih zneskov za te stroške zdravljenja. Kar pa zadeva sporne dnevnice, je menil, da ga je tožnik namerno zavajal, tako da na podlagi člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov zanj ne velja petletni zastaralni rok. Ker se je poleg tega tožnik z družino v Bruselj preselil že avgusta 1997 in torej ni več izpolnjeval pogojev za prejemanje teh dnevnic, je OPI zavrnil pritožbo v zvezi s tem.
Postopek in predlogi strank
25. Tožnik Sodišču za uslužbence v bistvu predlaga, naj:
– obvestilo z dne 6. julija 2012 razglasi za nično;
– odtegljaje od njegovih plač za junij 2012 (5530 EUR), avgust 2012 (1535,60 EUR), september 2012 (1535,60 EUR) in oktober 2012 (3822,80 EUR) ter po potrebi vse druge odtegljaje, ki bi bili opravljeni na podlagi izpodbijane odločbe, razglasi za nične;
– obvestilo PMO z dne 10. julija 2012 razglasi za nično;
– obvestilo PMO z dne 20. julija 2012 razglasi za nično;
– odločbo o zavrnitvi pritožbe razglasi za delno nično v delu, v katerem je z njo zavrnjena pritožba tožnika v zvezi s spornimi dnevnicami in zamudnimi obrestmi;
– toženi stranki naloži plačilo zamudnih obresti od junija 2012 na znesek 5530 EUR, od avgusta 2012 na prvi znesek 1535,60 EUR, od septembra 2012 na dodatni znesek 1535,60 EUR in od oktobra 2012 na znesek 3822,80 EUR, in to do dne, ko mu bodo ti zneski vrnjeni, pri čemer za vrnjeni znesek v višini 3071,20 EUR, opravljen pri plači za januar 2013, zamudne obresti niso več dolgovane od trenutka izvedbe tega vračila;
– Komisiji naloži plačilo vseh stroškov.
26. Komisija Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
– tožbo zavrne kot neutemeljeno;
– tožniku naloži plačilo stroškov.
Pravo
1. Predmet tožbe
27. Sodišče za uslužbence uvodoma ugotavlja, ker je OPI delno ugodil pritožbi v zvezi s povračilom stroškov zdravljenja in so bili tožniku januarja 2013 povrnjeni odtegljaji od njegovih plač za avgust in september 2012 v zvezi s temi stroški zdravljenja, so tožbeni predlogi, ki se nanašajo na navedene stroške zdravljenja, brezpredmetni, kot je sicer tožnik potrdil na obravnavi.
2. Predlogi za razglasitev ničnosti
28. Glede predlogov za razglasitev ničnosti je treba opozoriti, da se ti v bistvu, kar zadeva sporne dnevnice, nanašajo na obvestilo z dne 6. julija 2012, odtegljaje od plač za junij, avgust, september in oktober 2012, opravljene na podlagi tega obvestila, ter odločbo o zavrnitvi pritožbe.
29. V zvezi s tem lahko sodišče v skladu z načelom ekonomičnosti postopka ugotovi, da ni treba posebej odločiti o predlogih, usmerjenih zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, če se ugotovi, da ti predlogi nimajo samostojne vsebine in se dejansko prekrivajo s tistimi, ki so usmerjeni zoper odločbo, zoper katero je bila vložena pritožba. Zlasti je lahko tako, če sodišče ugotovi, da odločba o zavrnitvi pritožbe, ker gre lahko za odločbo zaradi molka organa, le potrjuje odločbo, zoper katero je bila vložena pritožba, in zato razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi pritožbe na pravni položaj zainteresirane osebe ne bi imela nobenega učinka, ki bi bil drugačen od učinka, ki izhaja iz same razglasitve ničnosti te odločbe (sodba Adjemian in drugi/Komisija, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, točka 33 in navedena sodna praksa).
30. Vendar je treba v obravnavani zadevi ugotoviti, ker so bili odtegljaji od plač po eni strani opravljeni na podlagi obvestila z dne 6. julija 2012 in ker po drugi odločba o zavrnitvi pritožbe vsebuje ponovni pregled položaja tožnika glede na nove pravne okoliščine, da se predlogi za razglasitev ničnosti nanašajo na obvestilo z dne 6. julija 2012 in odločbo o zavrnitvi pritožbe.
31. Sodišče za uslužbence v utemeljitev teh predlogov za razglasitev ničnosti upošteva, da tožnik nazadnje navaja štiri tožbene razloge, ki se nanašajo na kršitev obveznosti obrazložitve, kot je določena v členu 25, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov, kršitev člena 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, kršitev člena 85 Kadrovskih predpisov in načela razumnega roka v postopku za povračilo neupravičeno izplačanih zneskov ter kršitev načel varstva zaupanja v pravo in dobrega upravljanja.
Prvi tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
32. Tožnik Komisiji očita, da mu vsebine poročila urada OLAF ni sporočila niti ob sprejetju obvestila z dne 6. julija 2012 niti v fazi pritožbe. Komisija naj bi v obvestilu z dne 6. julija 2012 in odločbi o zavrnitvi pritožbe le napotovala na vsebino tega poročila, ne da bi tožniku sporočila vsebinske elemente, ki jih je upoštevala v zvezi z njim. Ker se po njegovem mnenju ni mogel učinkovito seznaniti z vsebino tega poročila, ki je bilo uporabljeno kot podlaga za sprejetje odločb o izterjavi spornih dnevnic, obvestilo z dne 6. julija 2012 in odločba o zavrnitvi pritožbe nista obrazložena.
33. Čeprav Komisija priznava, da je bilo poročilo urada OLAF tožniku poslano šele 1. februarja 2013, trdi, da je bilo obvestilo z dne 6. julija 2012 sprejeto v okoliščinah, ki jih je tožnik dobro poznal, zlasti po njegovih dveh zaslišanjih pred uradom OLAF. Pravni elementi, ki jih je tožnik navedel v pritožbi, med drugim okoliščina, da je ravnal v dobri veri in da je bil upravičen do dnevnic, dokler ni bila selitev njegovega pohištva v celoti in dejansko opravljena, kažejo njegovo nesporno razumevanje elementov, ki jih je zoper njega upošteval OPI. Komisija naj bi v vsakem primeru navedla ustrezno obrazložitev v fazi odgovora na pritožbo, za to obrazložitev pa se odtlej šteje, da se ujema z obrazložitvijo obvestila z dne 6. julija 2012, zoper katero je bila vložena ta pritožba.
34. V zvezi s tem Sodišče za uslužbence opozarja, da je namen zahteve, določene v členu 296, drugi odstavek, PDEU in tudi v členu 25, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov, Sodišču za uslužbence omogočiti, da izvaja nadzor nad zakonitostjo odločb, ki posegajo v položaj, in zadevni osebi dati na voljo dovolj podatkov za ugotovitev, ali so te odločbe dobro utemeljene ali pa vsebujejo napake, na podlagi katerih bi lahko izpodbijala njihovo zakonitost. Iz tega sledi, da mora biti obrazložitev zadevni osebi načeloma sporočena sočasno z odločbo, ki posega v njen položaj (glej sodbe Michel/Parlament, 195/80, EU:C:1981:284, točka 22; Neirinck/Komisija, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, točka 50, in Tzirani/Komisija, F‑46/11, EU:F:2013:115, točke od 138 do 140).
35. Res je sicer, da Sodišče za uslužbence ugotavlja, da obvestilo z dne 6. julija 2012 vsebuje malo elementov obrazložitve, ker za utemeljitev izterjave spornih dnevnic napotuje na priporočila urada OLAF z dne 30. marca 2012, in da navedeno obvestilo tako vsebuje razmeroma kratko obrazložitev, ker vsebina poročila urada OLAF pred tem ni bila sporočena tožniku.
36. Vendar je OPI po eni strani navedel ustrezno obrazložitev v odločbi o zavrnitvi pritožbe. S to odločbo pa je potrjeno obvestilo z dne 6. julija 2012, saj so v njej natančneje navedeni razlogi, ki utemeljujejo to obvestilo. V takem primeru je treba preučiti zakonitost prvotnega akta, ki posega v položaj, ob upoštevanju obrazložitve, navedene v odločbi o zavrnitvi pritožbe, pri čemer se šteje, da se ta obrazložitev ujema z navedenim aktom (sodba Infante Garcia-Consuegra/Komisija, F‑10/12, EU:F:2013:38, točka 14 in navedena sodna praksa).
37. Po drugi strani je odločba v vsakem primeru zadostno obrazložena, če je bil – kot v obravnavani zadevi – akt, ki je predmet tožbe, sprejet v okviru, ki ga zadevni uradnik pozna, kot je okvir, ki izhaja iz različnih zaslišanj tožnika pred uradom OLAF, in mu omogoča, da razume obseg ukrepa, sprejetega v zvezi z njim (sodba Hecq/Komisija, C‑116/88 in C‑149/88, EU:C:1990:98, točka 26; sklep Marcuccio/Komisija, F‑118/11, EU:F:2014:23, točka 73).
38. Sodišče za uslužbence poleg tega meni, da izdelanost tožnikove pritožbe kaže na njegovo razumevanje razlogov, iz katerih se je Komisija v obvestilu z dne 6. julija 2012 odločila izterjati sporne dnevnice. Posledično ne more trditi, da ni razumel razlogov, na katerih temelji ta odločba OPI. Poleg tega zaradi okoliščine, da je poročilo urada OLAF prejel šele 1. februarja 2013, ni mogoče dvomiti o dejstvu, da je tožnik, ko se je seznanil z obvestilom z dne 6. julija 2012, razumel razloge, iz katerih je njegova institucija v obravnavani zadevi izterjala zadevne zneske.
39. Torej je treba prvi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, zavrniti kot neutemeljen.
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom
40. Tožnik v utemeljitev tega tožbenega razloga v bistvu trdi, da je bil upravičen do spornih dnevnic, dokler ni dejansko in dokončno preselil vsega pohištva iz Luxembourga v novi kraj zaposlitve. Tako naj okoliščini, da so se njegova žena in njuni otroci preselili v stanovanje v Bruslju, ki ga je najemal od avgusta 1997, in da so se otroci šolali v Bruslju od začetka šolskega leta 1997/1998, ne bi zadostovali za odvzem njegove pravice do dnevnic iz člena 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
41. Ker tožnik ni dejansko preselil pohištva, namreč meni, da mu OPI ne more pripisovati prezgodnje želje, da bi bila njegova nastanitev v stanovanju v Bruslju dokončna, ker je bilo to, nasprotno, do 2. marca 1998 začasno prebivališče z improviziranim udobjem, saj si je priskrbel le nekaj najnujnejšega pohištva, kot so vzmetnice, mize in stoli, in je v obdobju, ko je prejemal dnevnice, izkoriščal potovanja v Luxembourg, potrebna zaradi reševanja težav, povezanih z oddajo hiše v Luxembourgu, da je v novi kraj zaposlitve postopoma z avtomobilom pripeljal nekaj škatel. Poleg tega, tudi če se zdi, da je v sodni praksi, sprejeti v zvezi s členom 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, določeno, da je dodelitev dnevnic pogojena s tem, da ima prejemnik začasno dve prebivališči, tožnik trdi, da to, da ni obdržal prejšnjega prebivališča v Luxembourgu, v njegovem primeru ne preprečuje dodelitve spornih dnevnic. Nazadnje, OPI naj bi storil očitne napake pri presoji.
42. V zvezi s tem Sodišče za uslužbence opozarja, da na podlagi člena 71 Kadrovskih predpisov, ki med drugim določa, da je uradnik upravičen do povračila stroškov, ki jih ima zaradi začetka dela, premestitve ali prenehanja dela, člen 10(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom določa, da se taka dnevnica dodeli „[u]radnik[u], ki predloži dokazila, da je moral zaradi izpolnitve določb člena 20 Kadrovskih predpisov spremeniti kraj prebivanja“. V skladu z zadnjenavedenim členom se od uradnika zahteva, da stanuje v kraju zaposlitve ali v taki oddaljenosti od njega, ki še omogoča neovirano opravljanje dela (sodba Benzler/Komisija, T‑63/91, EU:T:1992:88, točka 19).
43. V položaju, v kakršnem je bil tožnik, pa je namen dnevnice v bistvu nadomestiti stroške in težave, nastale zaradi potrebe po selitvi in začasni nastanitvi v kraju nove zaposlitve. Ta namen je bil stalno poudarjen v sodni praksi, ki je veljala v času dejanskega stanja (glej med drugim sodbe Mouzourakis/Parlament, 280/85, EU:C:1987:66, točka 9; Benzler/Komisija, EU:T:1992:88, točka 20, ter Baniel-Kubinova in drugi/Parlament, F‑131/07, EU:F:2008:159, točka 17).
44. Dodelitev dnevnic je tako odvisna od dveh pogojev, in sicer, prvič, da je zadevna oseba zaradi izpolnitve določb člena 20 Kadrovskih predpisov spremenila kraj prebivanja, in drugič, da je imela stroške in težave zaradi potrebe po selitvi ali začasni nastanitvi v kraju zaposlitve. Ker sta ta pogoja kumulativna, dnevnic predvsem ni mogoče dodeliti uradniku, ki ne dokaže, da je imel take stroške ali težave (glej sodbo Infante Garcia-Consuegra/Komisija, EU:F:2013:38, točka 29 in navedena sodna praksa).
45. Poleg tega je bilo tudi že presojeno, da je namen dodelitve dnevnic predvsem prejemnikom omogočiti, da najdejo prebivališče v kraju zaposlitve v skladu s svojimi potrebami, in rešiti položaj v zvezi z njihovim prejšnjim prebivališčem, na primer z oddajanjem tega prebivališča v najem ali podnajem (sklep Collins/Odbor regij, T‑132/97, EU:T:1998:193, točka 43).
46. Čeprav pravica do dnevnice seveda nastane, preden zadevna oseba preseli prebivališče v kraj ali novi kraj zaposlitve (sodba Baniel-Kubinova in drugi/Parlament, EU:F:2008:159, točka 24), člen 10(2), tretji pododstavek, Priloge VII h Kadrovskim predpisom določa, da se ta dnevnica nikakor ne more dodeliti za obdobje po datumu, ko se uradnik preseli, da bi izpolnil pogoje iz člena 20 Kadrovskih predpisov.
47. Tako je datum preselitve datum, ko se samodejno konča izplačilo dnevnic. Vendar ta razlog za izgubo pravice do dnevnice ne vpliva na to, da mora zadevna oseba, da lahko prejema to dnevnico, izpolnjevati vsaj oba pogoja, navedena v točki 44 te sodbe. Z drugimi besedami, čeprav je zakonodajalec menil, da zadevna oseba od datuma preselitve nima več stroškov ali težav zaradi potrebe po selitvi ali začasni nastanitvi v kraju zaposlitve, to ne spremeni dejstva, da se lahko za drugi pogoj, naveden v točki 44 te sodbe, šteje, da ni ali ni več izpolnjen, tudi če vse pohištvo zadevne osebe še ni bilo dejansko preseljeno.
48. V obravnavani zadevi Sodišče za uslužbence ugotavlja, da je tožnik hišo v Luxembourgu oddal v najem s 1. avgustom 1997 in ni dokazal, da v Luxembourgu ni obdržal nobenega drugega prebivališča. Poleg tega tudi ne trdi več, da je še naprej prebival v tej državi članici, saj je, nasprotno, zlasti v tožbi in na obravnavi navedel, da se je v Bruslju nastanil s 1. septembrom 1997 in da ni obdržal prejšnjega prebivališča. Edina razlika, ki jo navaja v zvezi s tem, je, da se po eni strani „on sam“ tega dne ni „dokončno“ nastanil. Po drugi strani naj bi v garaži hiše v Luxembourgu pustil še osebne predmete in pohištvo, ki jih je postopno selil med potovanji v Luxembourg, potrebnimi zaradi urejanja težav, povezanimi z oddajanjem te hiše v najem, kot so težave z ogrevanjem.
49. Poleg tega v zvezi z družinskimi člani priznava, da so se v najetem stanovanju v Bruslju nastanili avgusta 1997 in da so se otroci šolali v Bruslju od začetka šolskega leta 1997/1998. Tožnik je na obravnavi v zvezi s tem navedel, da je treba razlikovati med izbiro naslova za vročanje oziroma stalnim prebivanjem v Bruslju in selitvijo prebivališča v ta novi kraj zaposlitve. V resnici naj bi skupaj z družino imel stalno prebivališče v Bruslju od avgusta 1997. Vendar trdi, da je treba šteti, da še ni prenesel stalnega prebivališča, ker ni dejansko preselil vsega pohištva.
50. V zvezi s tem Sodišče za uslužbence meni, da glede na sodno prakso (sodba Ineichen/Komisija, T‑293/01, EU:T:2003:55, točka 64 in navedena sodna praksa) vsi ti elementi nasprotno kažejo, da je tožnik od 1. septembra 1997 središče svojih interesov preselil v novi kraj zaposlitve in želel, da bi ta postal stalne in trajne narave.
51. Tožnik tako ni obdržal prejšnjega prebivališča in ni navedel drugih stroškov, povezanih z domnevnim začasnim položajem. Zato glede na besedilo člena 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom v različici, ki se uporablja ratione temporis, kot se razlaga v sodni praksi, dodelitev dnevnic tožniku že iz tega razloga ni bila utemeljena (glej sodbo Lozano Palacios/Komisija, T‑33/95, EU:T:1996:196, točka 55 in navedena sodna praksa).
52. Edini argument, ki ga tožnik navaja za dokaz, da selitev njegovih osebnih in družinskih interesov v Bruselj ni bila končana na dan njegovega prevzema funkcije, to je 1. septembra 1997, je okoliščina, da po njegovih navedbah vse njegovo pohištvo še ni bilo preseljeno v novi kraj zaposlitve, tako da ni mogoče šteti, da je preselil svoje stalno prebivališče.
53. V zvezi s tem pa tožnik priznava, da je bilo petsobno stanovanje v Bruslju opremljeno z najnujnejšim pohištvom, kot so mize, vzmetnice in posteljnina. Torej je bilo njegovo stalno prebivališče dejansko preseljeno v njegov novi kraj zaposlitve s 1. septembrom 1997. Poleg tega tožnik nikakor ne navaja, katero drugo opremo, ki je domnevno ostala v Luxembourgu, bi on in njegova družina potrebovala, da bi se lahko štelo, da se je dokončno nastanil v novem kraju zaposlitve.
54. Sodišče za uslužbence meni, da sta na koncu edina elementa, ki nakazujeta verjetnost selitve dela tožnikovega pohištva iz Luxembourga v Bruselj, potrdilo o prejemu pohištva in osebnih predmetov v dobrem stanju ter račun, na katerih je formalno datum 15. marec 1998, na potrdilu pa je navedeno, da je bila selitev opravljena 2. marca 1998 iz hiše v Luxembourgu, katere naslov je bil naveden, v Bruselj brez omembe natančnega naslova.
55. Vendar je na podlagi vseh dokazov v spisu očitno, da je lahko Komisija ne glede na to, ali je bilo določeno pohištvo, ki je domnevno ostalo v Luxembourgu, dejansko preseljeno 2. marca 1998, utemeljeno ugotovila, da je tožnik 1. septembra 1997 v vsakem primeru že trajno in za stalno prenesel središče svojih interesov v kraj nove zaposlitve in se v njem torej dokončno nastanil v smislu člena 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Iz tega razloga ni več izpolnjeval drugega pogoja, navedenega v točki 44 te sodbe.
56. Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je treba drugi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Tretji tožbeni razlog: kršitev člena 85 Kadrovskih predpisov
57. Tretji tožbeni razlog je glede na pisanja tožnika v bistvu sestavljen iz dveh delov, ki se nanašata na neobstoj tožnikove namere, da bi zavedel upravo v smislu člena 85 Kadrovskih predpisov, in kršitev pojma razumnega roka v postopku za povračilo neupravičeno izplačanih zneskov.
Prvi del: neobstoj tožnike namere, da bi zavedel upravo v smislu člena 85 Kadrovskih predpisov
58. Tožnik trdi, da je OPI z odločitvijo, da izterja sporne dnevnice, kršil člen 85 Kadrovskih predpisov. Zatrjuje namreč, da uprave ni namerno zavajal in ni imel takega namena. Zato je lahko OPI na podlagi člena 85, drugi odstavek, prvi stavek, Kadrovskih predpisov sporne dnevnice izterjal le v petletnem obdobju po plačilu teh dnevnic. Posebej poudarja, da zgolj naključno zavajanje uprave ni dovolj, saj je potreben resnični namen njenega zavajanja, ki pa v obravnavani zadevi ne obstaja.
59. Komisija trdi, da jo je tožnik namerno zavedel glede datuma nastanitve v novem kraju zaposlitve. Namreč, s tem ko je zahtevo za nadomestilo za nastanitev umetno razdelil na dve ločeni zahtevi, naj bi jo prepričal, da se njegova družina še ni nastanila v stanovanju v Bruslju, zato da bi na podlagi člena 5(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom prejel polovico tega nadomestila. S tem ko je po domnevni selitvi pohištva iz Luxembourga v Bruselj 2. marca 1998 zahteval izplačilo druge polovice tega nadomestila, naj bi trdil – in v dokaz predložil prošnjo za izdajo dovoljenj za prebivanje za družinske člane – da se mu je družina šele od tega datuma pridružila v kraju zaposlitve, to trditev pa zanika sam tožnik. Komisija poleg tega poudarja, da je tožnik predložil račun s poznejšim datumom 15. marec 1998, da bi navidezno uredil izplačilo dnevnic za najdaljše obdobje 180 dni, določeno v členu 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
60. Sodišče za uslužbence uvodoma poudarja, da se v obravnavani zadevi uporablja drugi odstavek člena 85 Kadrovskih predpisov, vstavljen po datumu dejanskega stanja, ker se je postopek zaradi zadevne nepravilnosti začel po začetku veljavnosti te nove določbe (glej po analogiji v zvezi s postopkom zaradi nepravilnosti, ki škodijo finančnim interesom Unije, sodbo Josef Vosding Schlacht‑, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, od C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, točki 29 in 34). Sicer pa je Komisija v obravnavani zadevi uporabila to novo določbo, saj se je odpovedala vračilu neupravičeno povrnjenih stroškov zdravljenja, ker v nasprotju z zahtevo iz te določbe ni mogla dokazati, da jo je tožnik glede teh stroškov namerno zavedel.
61. Sodišče za uslužbence nato opozarja, da iz člena 85, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov izhaja, da je treba za povračilo neupravičeno izplačanega zneska dokazati, da je prejemnik dejansko vedel, da ni pravne podlage za tako plačilo, ali da je bil neobstoj pravne podlage tako očiten, da bi za to moral vedeti (sodbi Berghmans/Komisija, 142/78, EU:C:1979:233, točka 9, in Ritto/Komisija, F‑18/08, EU:F:2008:110, točka 29).
62. V zvezi s tem iz zgornjih ugotovitev, da se je tožnik dokončno nastanil v novem kraju zaposlitve 1. septembra 1997, izhaja, da na podlagi člena 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom v takem položaju ni bil upravičen do dnevnic, česar ni mogel spregledati, ker mora v skladu s sodno prakso vsak običajno skrben uradnik poznati Kadrovske predpise (sodbi Connolly/Komisija, T‑34/96 in T‑163/96, EU:T:1999:102, točka 168, in CR/Parlament, F‑128/12, EU:F:2014:38, točka 45; glej poleg tega v zvezi z izselitvenim dodatkom s odbo Gouvras/Komisija, T‑180/02 in T‑113/03, EU:T:2004:238, točka 111).
63. Kar zadeva trditve tožnika, s katerimi želi dokazati, da so določbe člena 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom „očitno“ zapletene, da nepravilnost ni bila tako očitna, ker jo je uprava spregledala, in da sam ni strokovnjak za pravo Kadrovskih predpisov, Sodišče za uslužbence lahko le ugotovi, da ob upoštevanju funkcionalne skupine, v katero spada, visokega naziva, dolge delovne dobe in obsežnih izkušenj na področju proračuna in sprememb kraja zaposlitve tožnik, ki je zelo preudaren na tem področju, ne more razumno trditi, da so se mu zdeli taki predpisi zapleteni in da ni mogel opraviti potrebnih preverjanj. Poleg tega uprave, ki mora zagotoviti izplačilo več tisoč plač ter raznovrstnih dodatkov, ni mogoče primerjati z uradnikom, ki ima osebni interes, da preverja plačila, ki se mu izplačajo vsak mesec (glej v tem smislu sodbo F/Komisija, T‑324/04, EU:T:2007:140, točki 144 in 145 ter navedena sodna praksa).
64. Pogoji iz člena 85, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov, ki omogočajo izterjavo neupravičeno izplačanih zneskov, so v obravnavani zadevi torej izpolnjeni.
65. Kar zadeva pogoje za izvršitev izterjave neupravičeno izplačanih zneskov, člen 85, drugi odstavek, prvi stavek, Kadrovskih predpisov določa, da je treba izterjavo načeloma zahtevati najpozneje ob izteku petletnega obdobja od datuma, ko je bil znesek plačan. Tako je bilo treba sporne dnevnice, ki so bile izplačane vsak mesec, načeloma izterjati v petih letih od zadevnih izplačil. Vendar iz tega člena 85, drugi odstavek, drugi odstavek, na katerega se v obravnavani zadevi sklicuje Komisija, izhaja, da kadar OPI lahko dokaže, da ga je prejemnik namerno zavedel z namenom, da pridobi zadevni znesek, zahtevek za izterjavo po preteku tega petletnega roka ne zapade.
66. V zvezi s tem je treba spomniti, da je na splošno cilj člena 85 Kadrovskih predpisov zaščita finančnih interesov Evropske unije v posebnem okviru razmerij med institucijami in njihovimi uslužbenci, to je osebami, ki so tem institucijam zavezane s posebno dolžnostjo lojalnosti, zdaj uradno navedeno v členu 11 Kadrovskih predpisov, ki posebej določa, da uradnik pri svojem ravnanju postopa „izključno v skladu z interesi Unije“ in dodeljene naloge opravlja „v skladu s svojo dolžnostjo biti lojalen do Unije“ (sodba CR/Parlament, EU:F:2014:38, točka 61).
67. Kar zadeva drugi odstavek člena 85 Kadrovskih predpisov, njegova stavka razlikujeta med dvema položajema. Prvi stavek se namreč nanaša na primer, v katerem je uslužbenec neupravičeno prejel plačilo, čeprav je morda upravi predložil podatke, na podlagi katerih bi ta lahko ugotovila neupravičenost tega plačila. Zakonodajalec Unije je za tak položaj, v katerem je bil OPI morda le slučajno zaveden, menil, da OPI po izteku petletnega obdobja od plačila ne more več zahtevati vračila neupravičeno izplačane ugodnosti. Nasprotno pa se drugi stavek nanaša na primer, v katerem uslužbenec, ki poskuša neupravičeno prejeti plačilo, namerno zavede OPI, zlasti tako, da mu ne predloži vseh informacij o svojem osebnem položaju, ali ga ne obvesti o spremembah osebnega položaja, ali celo izvede dejanja, da OPI oteži odkrivanje neupravičenosti plačila, ki ga je prejel, vključno s predložitvijo napačnih ali nenatančnih informacij.
68. Z vidika teh razmislekov je treba preučiti, ali je Komisija v obravnavani zadevi lahko dokazala, da jo je tožnik namerno zavedel v smislu člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov, da bi prejel sporne dnevnice.
69. V zvezi s tem je treba spomniti, da je dnevnica prejemek, ki se ponavlja v nekem časovnem obdobju. Zato mora zadevna oseba izpolnjevati pogoje za njeno dodelitev ne le ob vložitvi prvotne zahteve, ampak tudi v celotnem obdobju, v katerem se taka nadomestila izplačujejo. Tako mora zlasti v skladu z dolžnostjo lojalnosti upravo obvestiti o vseh spremembah, ki lahko vplivajo na njeno pravico do zadevnega prejemka.
70. V obravnavani zadevi je tožnik, potem ko je hišo v Luxembourgu oddal v najem in najel stanovanje v Bruslju, najprej, in sicer 1. septembra 1997, na splošnem obrazcu za določitev njegovih pravic iz Kadrovskih predpisov izjavil, da se mu družina še ni pridružila v novem kraju zaposlitve, medtem ko je pozneje, tudi v tožbi in na obravnavi, potrdil, da so se njegovi otroci v resnici šolali v Bruslju od začetka šolskega leta 1997/1998 in da se je že takrat skupaj z ženo in otroki nastanil v tem stanovanju, čeprav je bilo po njegovih navedbah skromno opremljeno. Sodišče za uslužbence sicer ugotavlja, da je tožnik ob izpolnitvi tega obrazca kot kraj stalnega prebivališča svojih otrok najprej navedel Bruselj, nato pa je to izjavo preklical in na istem mestu napisal Luxembourg.
71. Res je sicer, da je tožnik nato 9. septembra 1997 na obrazcu za nadomestilo za nastanitev, ki ga je uprava uporabljala tudi za določitev pravice do dnevnic, izjavil, da je z družino stalno prebivališče preselil v Bruselj. Vendar Sodišče za uslužbence ugotavlja, da je na istem obrazcu izjavil tudi, da „se je seznanil z navedenimi predpisi“, in sicer s členom 20 Kadrovskih predpisov in členom 5 Priloge VII k tem predpisom.
72. Ta člen 5, odstavek 4, pa določa, da „[u]radnik, ki ima pravico do gospodinjskega dodatka, njegova družina pa se ne preseli v kraj zaposlitve, dobi le polovico nadomestila, do katerega bi bil sicer upravičen“. Tako je tožnik z vložitvijo dveh ločenih zahtev za nadomestilo za nastanitev, prve 9. septembra 1997, na podlagi katere je dobil mesečno plačo ob predložitvi najemne pogodbe, in druge marca 1998, na podlagi katere je dobil drugo polovico tega nadomestila ob predložitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje za člane svoje družine, želel v skladu s tem, kar je prvotno izjavil 1. septembra 1997, upravo prepričati, da se mu družina še ni pridružila v novem kraju zaposlitve, kar ni bilo točno, in da se mu je pridružila šele 2. marca 1998, kar tudi ni bilo točno. Tako je upravo namerno zavedel, ko je potrdil njeno mišljenje, da še vedno izpolnjuje pogoje za pridobitev spornih dnevnic.
73. Ker je tožnik v tožbi in na obravnavi potrdil, da se mu je družina v Bruslju pridružila 1. septembra 1997, ni bil v položaju, na katerega se nanaša člen 5(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Tako bi moral že septembra vložiti enotno zahtevo za celotno nadomestilo za nastanitev, h kateri bi priložil najemno pogodbo in prošnjo za izdajo dovoljenja za prebivanje. V takem primeru bi mu uprava to nadomestilo izplačala v enem znesku, ne bi pa mu plačevala dnevnic. Zato je tožnik, s tem ko je zahteval in dobil le polovico nadomestila za nastanitev na podlagi člena 5(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, upravo namerno zavedel glede datuma, ko se mu je družina dejansko pridružila v novem kraju zaposlitve, da bi si zagotovil prejemanje spornih dnevnic.
74. Tožnik je na obravnavi sicer res navedel, da je upravi 9. septembra 1997 prijavil, da se mu je družina pridružila v novem kraju zaposlitve, tako da mu naj ne bi bilo mogoče očitati, da ji je prikrival to dejansko stanje. Vendar je na vprašanje v zvezi s tem odgovoril, da ni izpodbijal tega, da mu je OPI septembra 1997 izplačal le eno mesečno plačo na podlagi člena 5(4) Priloge VII, kar potrjuje, da je z razdelitvijo zahteve za nadomestilo za nastanitev poskrbel, da je pri upravi vzbujal vtis o resničnosti svojih izjav, v skladu s katerimi se je njegova družina v Bruslju nastanila šele 2. marca 1998, to je dan po končnem roku za izplačilo dnevnic, določenih v njegovem primeru.
75. Poleg tega je tožnik – kot utemeljeno opozarja Komisija – s tem ko je 16. marca 1998 na obrazcu za povračilo stroškov selitve izjavil, da je „s člani družine […] stalno prebivališče iz Luxembourga preselil v kraj zaposlitve […] 2. marca 1998“, upravo znova pustil v prepričanju, da se mu je družina pridružila šele tega dne, kar se ne ujema z resničnim stanjem, kot je bilo predstavljeno tudi na obravnavi. Poleg tega je, da bi – kot sam priznava – „v dobri veri prejemal dnevnice“, predložil račun za selitev, domnevno opravljeno 2. marca 1998, o katerega pristnosti sta podvomila urad OLAF in Komisija.
76. Iz zgoraj navedenega izhaja, da je tožnik v okviru obeh zahtev za nadomestilo za nastanitev in zahteve za povračilo stroškov selitve upravi namerno predložil napačne informacije o datumu nastanitve njegove družine v njegovem novem kraju zaposlitve in ravnal tako, da so jo njegova dejanja zavedla in ni mogla sama odkriti neupravičenosti spornih dnevnic.
77. Kar zadeva domnevno dobro vero tožnika, ki naj bi jo poskušal prostovoljno utrditi s tem, da se je dejansko preselil šele 2. marca 1998 oziroma dan po izteku obdobja, v katerem so se izplačevale sporne dnevnice, ki jih je po svojih navedbah želel prejemati „v dobri veri“, je treba opozoriti, da bi moral tožnik v takem položaju v vsakem primeru podvomiti o utemeljenosti zadevnih plačil. Tako je bil nujno dolžan zglasiti se pri upravi, da bi ta opravila potrebna preverjanja (glej sodbo Tsirimiagos/Odbor regij, F‑100/07, EU:F:2009:21, točka 75).
78. Sicer pa bi lahko v primeru dvoma vprašal upravo in ji predstavil, kako si sam razlaga to besedilo, da bi si kljub nasprotni sodni praksi zagotovil izplačilo bistvenega dela nadomestil, določenih na podlagi člena 71 Kadrovskih predpisov. Vendar dejanja tožnika nasprotno dokazujejo, da je odlično razumel pomen določb, ki urejajo pravico do nadomestila za nastanitev, in se je v celoti zavedal obveznosti, da navede in dokaže, kdaj se je njegova družina nastanila v Bruslju (glej v tem smislu sodbo Thommes/Komisija, T‑195/03, EU:T:2005:344, točka 126).
79. Nazadnje je treba kot neutemeljeno zavrniti tudi trditev tožnika, da bi v bistvu uprava, da bi se sklicevala na člen 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov, morala biti sposobna v petih letih od storitve nepravilnosti dokazati, da jo je zadevna oseba namerno zavedla, in da je treba ta zastaralni rok šteti za zapadel, ker to ni dokazano. Taka trditev namreč ne upošteva besedila te določbe, in če bi bila sprejeta, bi se tej določbi odvzel polni učinek.
80. Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba prvi del tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Drugi del: kršitev pojma razumnega roka v postopku za povračilo neupravičeno izplačanih zneskov
81. Tožnik trdi, da Komisija z izterjavo spornih dnevnic štirinajst let po njihovem izplačilu ni izpolnila obveznosti, da ukrepa v razumnem roku, s čimer je kršila tudi načelo pravne varnosti. Uradu OLAF posebej očita, da je preiskavo začel šele leta 2007, to je deset let po očitanih dejanjih.
– Dopustnost
82. Komisija meni, da je treba ta del zavreči kot nedopusten. Kot namreč izhaja z sodbe Splošnega sodišča Evropske unije Komisija/Moschonaki (T‑476/11 P, EU:T:2013:557), ker tožnik te trditve ni navedel v pritožbi, tega ne more prvič storiti v sodnem postopku.
83. Sodišče za uslužbence vseeno meni, da je treba ta ugovor nedopustnosti takoj zavrniti. V skladu z ustaljeno sodno prakso je namreč sicer res, da v tožbah, ki jih vložijo uradniki, predlogi, predstavljeni pred sodiščem Unije, lahko vsebujejo le izpodbojne razloge, ki temeljijo na istem vzroku kot izpodbojni razlogi, navedeni v pritožbi. Vendar je te izpodbojne razloge pred sodiščem Unije mogoče razviti s predstavitvijo tožbenih razlogov in argumentov, ki niso nujno navedeni v pritožbi, vendar so z njo tesno povezani. Poleg tega, ker je po eni strani predhodni postopek neformalen in zadevne osebe v tej fazi običajno delujejo brez pomoči odvetnika, uprava pritožb ne sme razlagati restriktivno, ampak jih mora, nasprotno, presojati široko. Po drugi strani namen člena 91 Kadrovskih predpisov ni strogo in dokončno zavezovati morebitne faze sodnega postopka, ker tožba ne spreminja niti vzroka niti predmeta pritožbe (sodba Komisija/Moschonaki, EU:T:2013:557, točki 73 in 76).
84. Tožnik pa se je v obravnavani zadevi v pritožbi skliceval na zastaralni rok, ki je po njegovem mnenju na podlagi člena 85 Kadrovskih predpisov zapadel, kar nasprotuje izterjavi spornih dnevnic, in na obdobje, v katerem je bila storjena domnevna nepravilnost. OPI je tako lahko dovolj natančno poznal očitek, ki ga je tožnik navedel zoper izpodbijano odločbo ter v skladu s katerim je bila ta odločba sprejeta prepozno in ob neupoštevanju veljavnih zastaralnih rokov.
– Temelj
85. Sodišče za uslužbence uvodoma ugotavlja, da se ob upoštevanju tega, da se v obravnavani zadevi uporablja člen 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov, petletni rok iz prvega stavka te določbe ne uporablja. Tako je ta zadeva urejena enako kot podobne zadeve, ki jih določa člen 85 Kadrovskih predpisov v različici, ki je veljala pred 1. majem 2004, in sicer, da za postopek za povračilo neupravičeno izplačanih zneskov, ki ga začne OPI, ne velja noben predhodno opredeljen zastaralni rok.
86. V zvezi s tem je treba opozoriti, da ni naloga sodišča Unije, da določi roke, obseg ali pravila za izvajanje zastaranja za določene kršitve, bodisi na splošno ali glede na posamezen primer, ki mu je predložen. Vendar pa pomanjkanje zakonskega zastaranja ne izključuje, da je ravnanje Komisije v konkretnem primeru treba presojati glede na načelo pravne varnosti. Temeljna zahteva po pravni varnosti, če ne obstajajo predpisi o zastaranju, namreč nasprotuje temu, da bi Komisija lahko neomejeno odlašala z izvrševanjem svojih pooblastil (sodba Sumitomo Chemical in Sumika Fine Chemicals/Komisija, T‑22/02 in T‑23/02, EU:T:2005:349, točka 87 in navedena sodna praksa).
87. Zato se sodišče Unije pri presoji očitka, da naj bi Komisija delovala prepozno, ne sme omejiti na ugotovitev, da ni določen noben zastaralni rok, temveč mora preveriti, ali je Komisija ukrepala pretirano pozno (sodba Sumitomo Chemical in Sumika Fine Chemicals/Komisija, EU:T:2005:349, točka 88, in po analogiji sodba François/Komisija, T‑307/01, EU:T:2004:180, točka 46).
88. Na splošno je treba „razumnost“ roka, ki ga ima institucija za sprejetje zadevnega akta, kadar trajanje postopka z določbo prava Unije ni določeno, presojati glede na interese strank v sporu, zapletenost zadeve in ravnanje zadevnih strank (sodba o preveritvi v zadevi Arango Jaramillo in drugi/EIB, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 28 in navedena sodna praksa).
89. Na posebnem področju povračila neupravičeno izplačanih zneskov, določenem v členu 85 Kadrovskih predpisov, se razumnost ali nerazumnost roka presoja zlasti glede na stopnjo očitnosti nepravilnosti spornih plačil in občasnost ali stalnost neupravičenih plačil. Čas je tako le element presoje utemeljenosti izvrševanja pravice do vračila, posebej ob upoštevanju, prvič, očitnosti nepravilnosti, ki jo je storila uprava, in drugič, vseh okoliščin, ki se lahko upoštevajo, kot so višina zahtevanih zneskov, neprimerno ravnanje uprave, dobra vera uradnika in običajna skrbnost, ki se lahko pričakuje od njega glede na njegovo izobrazbo, naziv in poklicne izkušnje (glej v tem smislu sodbe Acton in drugi/Komisija, 44/74, 46/74 in 49/74, EU:C:1975:42, točka 29; White/Komisija, T‑107/92, EU:T:1994:17, točka 47, in Ronsse/Komisija, T‑205/01, EU:T:2002:269, točka 52).
90. Vendar se domnevno pozno ukrepanje Komisije ne sme presojati le glede na čas, ki je pretekel med spornimi dejanji in začetkom tega ukrepa. Nasprotno, ukrepanje Komisije se ne more opredeliti kot pretirano pozno, če ji ni mogoče očitati zamude ali druge malomarnosti, v zvezi s tem pa je treba upoštevati zlasti trenutek, ko se je institucija seznanila s kršitvijo, in razumno trajanje upravnega postopka (sodbi Ronsse/Komisija, EU:T:2002:269, točka 53, in Sumitomo Chemical in Sumika Fine Chemicals/Komisija, EU:T:2005:349, točka 89; glej v tem smislu tudi sodbo Nencini/Parlament, T‑431/10 in T‑560/10, EU:T:2013:290, točke od 48 do 50, ki je predmet pritožbe pred Sodiščem, zadeva C‑447/13 P). Posebej na področju uvedbe postopka preiskave se upoštevanje razumnega roka presoja, če je uprava izvedela za ravnanja in vedenje, ki bi lahko pomenili kršitve delovnih obveznosti uradnika, in sicer od trenutka, ko je za njih izvedela (glej sodbo François/Komisija, EU:T:2004:180, točka 48).
91. V primeru, v katerem je bila ali bi morala biti storjena nepravilnost zadevnemu uradniku očitna, je že bilo presojeno, da skoraj sedemletno obdobje med začetkom neupravičenih izplačil in datumom, ko je uprava začela postopek za povračilo neupravičeno izplačanih zneskov, ni nerazumno (glej sodbo Ronsse/Komisija, EU:T:2002:269, točka 53; glej v zvezi z napako, odkrito sedem let po izplačilu neupravičenega zneska, tudi sodbo Ritto/Komisija, EU:F:2008:110).
92. Poleg tega je Splošno sodišče Evropske unije – kot je Komisija pravilno opozorila – v primeru uradnika, ki je bil le malomaren in drugače kot v obravnavani zadevi ni namerno zavajal uprave, že presodilo, da se je postopek za izterjavo ugodnosti, ki jih je uradnik neupravičeno prejel, začet več kot deset let po spornih izplačilih, res začel po zelo dolgem času, vendar to glede na okoliščine zadeve vseeno ni bilo tako čezmerno, da bi vplivalo na samo izvrševanje pravice do izterjave neupravičeno izplačanih zneskov (glej sodbo White/Komisija, EU:T:1994:17, točka 48).
93. Sodišče za uslužbence meni, da je treba glede na okoliščine te zadeve, zlasti glede na željo tožnika, da zavede upravo, rešitev iz točke 48 sodbe White/Komisija (EU:T:1994:17) a fortiori
uporabiti v obravnavani zadevi. Tudi če je OPI začel postopek preverjanja pravilnosti izplačil spornih dnevnic skoraj deset let po teh izplačilih ter je lahko dokazal njihovo nepravilnost in posledično zahteval njihovo vračilo šele štirinajst let po izplačilih, taki roki, čeprav zelo dolgi, niso bili tako čezmerni, da bi vplivali na samo izvrševanje pravice do izterjave neupravičeno izplačanih zneskov.
94. Medtem ko so bile sporne dnevnice tožniku v obravnavani zadevi izplačane v obdobju 180 dni od 1. septembra 1997 do 1. marca 1998, je namreč urad OLAF preiskavo za ugotovitev resničnosti podatkov, ki jih je tožnik navedel za pridobitev teh dnevnic in drugih denarnih ugodnosti, začel po prijavi, ki jo je prejel 19. julija 2007. Tožnik je bil obveščen o začetku te preiskave 13. marca 2008, urad OLAF pa je po dveh zaslišanjih tožnika Komisiji 30. marca 2012 priporočil, naj začne izterjavo, kar je storila 6. julija 2012.
95. V zvezi s tem Sodišče za uslužbence ugotavlja, da se je lahko uprava le zaradi prijave, v tem primeru s posredovanjem urada OLAF, seznanila z nepravilnostjo, ki se obravnava v tej zadevi. Ko je urad OLAF izvedel za to informacijo, jo je hitro poslal OPI in začel postopek, da bi temu organu omogočil postopek zaradi te nepravilnosti, s čimer je bila izpolnjena zahteva, navedena v točki 90 te sodbe.
96. Dalje, Sodišče za uslužbence poudarja, da je uprava nujno potrebovala čas za izvedbo zahtevanih preiskav, da bi razkrila navidezno zakonitost dokumentov in zahtev, ki jih je vložil tožnik. Te preiskave pa so bile posebej zapletene zaradi velikega števila dokumentov in obtožb, s katerimi je upravo seznanila tožnikova nekdanja žena. Urad OLAF je moral tudi zaslišati več oseb in izprašati več služb PMO, ki so sodelovale pri plačilih, izvršenih v korist tožnika ne le v letih 1997–1998, ampak tudi pozneje.
97. Glede na te okoliščine ni nerazumno, da je urad OLAF poročilo pripravil štiri leta po začetku preiskave. Poleg tega je treba poudariti, da po eni strani OPI ni mogoče očitati, da je čakal rezultate preiskave urada OLAF, in da je po drugi OPI, potem ko je bilo poročilo o tej preiskavi končano in poslano temu organu, zahteval vračilo spornih dnevnic v naslednjih treh mesecih.
98. Glede na vse zgoraj navedeno je treba zavrniti drugi del, ki se nanaša na kršitev razumnega roka, in posledično tretji tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Četrti tožbeni razlog: kršitev načel varstva zaupanja v pravo in dobrega upravljanja
99. Tožnik v okviru tega tožbenega razloga trdi, da je OPI z izterjavo spornih dnevnic kršil načelo varstva zaupanja v pravo, ker je lahko razumno pričakoval, da plačil, izvršenih v letih 1997 in 1998, ne bo več mogoče zahtevati od njega, saj je pravilno predložil informacije, ki so se takrat zahtevale od njega. Iz istih razlogov naj bi OPI, s tem ko je to storil prepozno in neprimerno, kršil načelo dobrega upravljanja in načelo pravne varnosti.
100. V zvezi s tem Sodišče za uslužbence opozarja, ker je člen 85 Kadrovskih predpisov izraz načela varstva zaupanja v pravo, neobstoj kršitve tega člena, kot je bil ugotovljen zgoraj, zato pomeni, da je treba zavrniti tudi očitek, ki se nanaša na kršitev tega načela (sodba F/Komisija, EU:T:2007:140, točka 167).
101. Poleg tega je treba spomniti, da člen 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov upravi nalaga, da izterja vse neupravičeno izplačane zneske v posebnem primeru, v katerem lahko dokaže, da jo je zadevni uslužbenec namerno zavedel, in to ob neupoštevanju posebne dolžnosti lojalnosti, ki jo ima ta uslužbenec (glej sodbo CR/Parlament, EU:F:2014:38, točka 62).
102. Kar pa zadeva trditve, ki jih tožnik navaja za dokaz kršitve načela dobrega upravljanja, se te precej prekrivajo s tistimi, ki jih navaja v utemeljitev kršitve načela pravne varnosti ter ki so že bile preučene in zavrnjene kot neutemeljene v okviru preizkusa tretjega tožbenega razloga.
103. Poleg tega, da trditev tožnika, da je bil diskriminatorno obravnavan, nikakor ni podprta, je treba tudi ob domnevi, da bi bila dokazana, poudariti, da dejstvo, da je uprava lahko neupravičeno izplačevala prejemke drugim uradnikom, tožniku ne more omogočiti, da dobiva prejemke iz Kadrovskih predpisov, za katere ne izpolnjuje pogojev za dodelitev. Ob upoštevanju tožnikove želje, da bi OPI zavedel, tožnik temu organu tudi ne more očitati, da je kršil dolžnost skrbnega ravnanja prav tam, kjer uradnik ni izpolnil svoje dolžnosti lojalnosti, kot je zdaj uradno določena v členu 11 Kadrovskih predpisov.
104. Posledično je treba tudi četrti tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
3. Odškodninski zahtevek
105. V zvezi z odškodninskim zahtevkom je dovolj spomniti, da je treba predloge za povrnitev premoženjske ali nepremoženjske škode zavrniti, če so, kot v obravnavani zadevi, tesno povezani s predlogi za razglasitev ničnosti, ki so bili zavrnjeni kot neutemeljeni (sodba A/Komisija, F‑12/09, EU:F:2011:136, točka 232 in navedena sodna praksa).
106. Ker so bili vsi ničnostni tožbeni razlogi zavrnjeni, je treba tudi odškodninski zahtevek zavrniti kot neutemeljen.
Stroški
107. V skladu s členom 87(1) Poslovnika se ob upoštevanju drugih določb poglavja 8 naslova II navedenega poslovnika neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Sodišče za uslužbence lahko na podlagi odstavka 2 istega člena, če to zahteva pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačila stroškov.
108. Iz obrazložitve te sodbe je razvidno, da je tožnik tisti, ki ni uspel. Poleg tega je Komisija v svojih predlogih izrecno predlagala, naj se tožniku naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine primera ne upravičujejo uporabe določb člena 87(2) Poslovnika, tožnik nosi svoje stroške, naloži pa se mu tudi plačilo stroškov Komisije.
Izrek
Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
razsodilo:
1. Tožba se zavrne.
2. J. M. López Cejudo nosi svoje stroške in naloži se mu plačilo stroškov Evropske komisije.