SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (peti senat)
z dne 18. junija 2025(*)
„ Dostop do dokumentov – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Dokumenti v zvezi s sestankom med podpredsednico Komisije in predsednikom slovenskega ustavnega sodišča – Delna zavrnitev dostopa – Izjema v zvezi z varstvom osebnih podatkov – Izjema v zvezi z varstvom postopka odločanja – Prevladujoč javni interes – Spoštovanje rokov – Zloraba pooblastil “
V zadevi T‑235/24,
Milan Zver, stanujoč v Destrniku (Slovenija), ki ga zastopa J. Stušek, odvetnik,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopata M. Burón Pérez in B. Rous Demiri, agenta,
tožena stranka,
SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat),
v sestavi J. Svenningsen, predsednik, J. Martín y Pérez de Nanclares (poročevalec), sodnik, in M. Stancu, sodnica,
sodni tajnik: V. Di Bucci,
na podlagi pisnega dela postopka, zlasti:
–        na podlagi ukrepa procesnega vodstva z dne 28. januarja 2025 in odgovora tožeče stranke, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 12. februarja 2025,
–        na podlagi sklepa z dne 3. februarja 2025, s katerim je bila Komisiji odrejena predložitev enega od dokumentov, do katerega je tožeči stranki zavrnila dostop, in predložitve tega dokumenta s strani Komisije 14. februarja 2025,
na podlagi tega, da stranki v roku treh tednov od vročitve obvestila o koncu pisnega dela postopka nista vložili predloga, naj se opravi obravnava, in odločitve, sprejete v skladu s členom 106(3) Poslovnika Splošnega sodišča, da bo odločeno brez ustnega dela postopka,
izreka naslednjo
Sodbo
1        Tožeča stranka, Milan Zver, s tožbo na podlagi člena 263 PDEU predlaga razglasitev ničnosti Sklepa Evropske komisije C(2024) 1658 final z dne 7. marca 2024, sprejetega na podlagi člena 4 podrobnih pravil za uporabo Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331), s katerim je bila delno zavrnjena njena potrdilna prošnja za dostop do dokumentov v zvezi s sestankom med podpredsednico Komisije V. Jourovo in predsednikom Ustavnega sodišča (Slovenija) med misijo podpredsednice Komisije v Sloveniji, ki je potekala od 1. do 3. marca 2023 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
I.      Dejansko stanje
2        Tožeča stranka je poslanec Evropskega parlamenta.
3        Tožeča stranka je 30. marca 2023 na podlagi Uredbe št. 1049/2001 zaprosila za dostop do teh dokumentov (v nadaljevanju: začetna prošnja):
–        zapisnik sestanka med podpredsednico Komisije in predsednikom Ustavnega sodišča;
–        notranja komunikacija med kabineti članov Komisije v zvezi z misijo njene podpredsednice v Sloveniji;
–        vsa komunikacija kabineta podpredsednice Komisije v zvezi z njeno misijo, ki je potekala od 1. do 3. marca 2023.
4        Komisija je 27. aprila 2023 tožečo stranko obvestila, da še ni mogla zbrati vseh elementov, potrebnih za celovito obravnavanje njene začetne prošnje, in je zato prvotni rok, ki je bil določen na 25. april 2023, v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 1049/2001 podaljšala za 15 delovnih dni, s predvidenim iztekom 19. maja 2023.
5        Generalni sekretariat Komisije je na začetno prošnjo odgovoril 5. maja 2023. Kot dokument, ki spada v okvir te prošnje, je bil identificiran en dokument, in sicer poročilo misije v Sloveniji z referenčno številko Ares(2023)1829247 (v nadaljevanju: dokument št. 1). Do tega dokumenta je bil odobren delni dostop.
6        Tožeča stranka je 16. maja 2023 na podlagi člena 7(2) Uredbe št. 1049/2001 vložila potrdilno prošnjo, s katero je Komisijo prosila, naj svoje stališče ponovno preuči (v nadaljevanju: potrdilna prošnja). Tožeča stranka je Komisijo pozvala, naj ponovno preuči identifikacijo upoštevnih dokumentov in delno razkritje dokumenta št. 1.
7        Komisija je 8. junija 2023 tožečo stranko obvestila, da ker posvetovanja še potekajo, na potrdilno prošnjo ne more odgovoriti v predpisanem roku, ki bi se iztekel istega dne. Zato je ta rok v skladu s členom 8(2) Uredbe št. 1049/2001 podaljšala za 15 delovnih dni, tako da se je iztekel 29. junija 2023.
8        Komisija je 29. junija 2023 tožečo stranko obvestila, da na potrdilno prošnjo ne more odgovoriti v na novo določenem roku, ker še ni zaključila posvetovanj. Dodala je, da si z vso potrebno skrbnostjo prizadeva te postopke končati, da bi tožeči stranki čim prej podala dokončni odgovor.
9        Komisija je 7. marca 2024 sprejela izpodbijani sklep. Komisija je s tem sklepom odobrila širši delni dostop do dokumenta št. 1. Kot dokumente, ki spadajo v okvir prošnje tožeče stranke za dostop, je identificirala tudi te dokumente:
–        revidirano poročilo misije v Sloveniji z dne 1. marca 2023 z referenčno številko Ares(2024)882225 (v nadaljevanju: dokument št. 2);
–        dokument z naslovom „Dokument 3 – Informativni obisk v državi (1. dan), 1. marec 2023“ z referenčno številko Ares(2024)1820776 (v nadaljevanju: dokument št. 3);
–        dokument z naslovom „Dokument 4 – Informativni obisk v državi (2. dan), 2. marec 2023“ z referenčno številko Ares(2024)1820776 (v nadaljevanju: dokument št. 4).
10      Komisija je odobrila delni dostop do dokumentov št. 2, 3 in 4. Menila je, da je treba razkritje nekaterih delov zadevnih dokumentov zavrniti na podlagi izjeme iz člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001 v zvezi z varstvom osebnih podatkov in da ene povedi na strani 8 dokumenta št. 3 (v nadaljevanju: zakrita poved iz dokumenta št. 3) ni mogoče razkriti na podlagi izjeme iz člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 v zvezi z varstvom postopka odločanja.
II.    Predlogi strank
11      Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        ugotovi, da je v ravnanjih Komisije prišlo do bistvenih kršitev postopka, ki je določen z Uredbo št. 1049/2001, zlasti v členih 6, 7 in 8 te uredbe, kakor tudi s splošnimi načeli upravnega postopka;
–        ugotovi, da je Komisija kršila materialna pravila prava Evropske unije, konkretno z napačno uporabo določbe člena 4 Uredbe št. 1049/2001;
–        ugotovi, da je Komisija zlorabila svoja pooblastila;
–        Komisiji naloži, da ji nemudoma razkrije oziroma omogoči vpogled v vso zahtevano dokumentacijo, vključno z elektronsko korespondenco, povezano z organizacijo misije podpredsednice Komisije v Sloveniji med 1. in 3. marcem 2023;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka in zastopanja.
12      Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
III. Pravo
A.      Pristojnost Splošnega sodišča in dopustnost
13      Komisija, ki formalno ni vložila ugovora nedopustnosti na podlagi člena 130 Poslovnika Splošnega sodišča, trdi, da tožba ni dopustna, ker ne izpolnjuje zahtev iz člena 76(d) in (e) tega poslovnika.
14      Na prvem mestu, Komisija ugotavlja, da se tožeča stranka sklicuje na člen 263, četrti odstavek, PDEU, vendar Splošnemu sodišču v tožbenih predlogih ne predlaga, naj izpodbijani sklep v celoti ali delno razglasi za ničen. Komisija meni, da tožba ne izpolnjuje zahtev iz člena 76(e) Poslovnika in jo je treba zavreči kot nedopustno.
15      Podredno, Komisija trdi, da je treba četrti tožbeni predlog tožeče stranke zavreči, ker Splošno sodišče ni pristojno za izdajo odredb institucijam Unije.
16      Na drugem mestu, Komisija ugotavlja, da so trditve, navedene v tožbi, zelo neurejene. Meni, da na podlagi tožbe ni mogoče jasno opredeliti tožbenih razlogov in trditev, ki jih navaja tožeča stranka, kot to zahteva člen 76(d) Poslovnika.
17      Tožeča stranka trditve Komisije prereka.
18      Na prvem mestu, v zvezi s pristojnostjo Splošnega sodišča je treba ugotoviti, da tožeča stranka s četrtim tožbenim predlogom Splošnemu sodišču predlaga, naj Komisiji izda odredbo.
19      Vendar Splošno sodišče v okviru nadzora zakonitosti, ki temelji na členu 263 PDEU, ni pristojno za izdajo odredb institucijam, organom, uradom in agencijam Unije, tudi če se te nanašajo na način izvršitve njegovih sodb (sklepa z dne 22. septembra 2016, Gaki/Komisija, C‑130/16 P, neobjavljen, EU:C:2016:731, točka 14, in z dne 19. julija 2016, Trajektna luka Split/Komisija, T‑169/16, neobjavljen, EU:T:2016:441, točka 13).
20      Zato je treba četrti tožbeni predlog tožeče stranke zaradi nepristojnosti zavreči.
21      Na drugem mestu, v zvezi z dopustnostjo tožbe je treba navesti, prvič, da tožeča stranka s prvim, drugim in tretjim tožbenim predlogom Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj ugotovi različne kršitve, ki naj bi jih storila Komisija.
22      Vendar v okviru ničnostne tožbe predlogi, ki se nanašajo le na ugotovitve v zvezi z dejstvi ali pravom, sami po sebi ne morejo biti veljavni (glej v tem smislu sodbi z dne 11. julija 1996, Bernardi/Parlament, T‑146/95, EU:T:1996:105, točka 23, in z dne 17. februarja 2017, Mayer/EFSA, T‑493/14, EU:T:2017:100, točka 37).
23      Kljub temu je iz tožbe jasno razvidno, da tožeča stranka predlaga razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa na podlagi člena 263 PDEU. Drugače povedano, zahteva iz člena 76(e) Poslovnika, v skladu s katero morajo biti predlogi tožeče stranke razvidni iz tožbe, je v zvezi s tem izpolnjena.
24      Prve tri tožbene predloge, v katerih je povzeta vsebina tožbenih razlogov, ki jih je tožeča stranka navedla v utemeljitev tožbe, je torej treba razumeti tako, da se z njimi Splošnemu sodišču predlaga, naj izpodbijani sklep razglasi za ničen.
25      Drugič, v zvezi z opredelitvijo tožbenih razlogov, ki jih je navedla tožeča stranka, in trditev, navedenih v njihovo utemeljitev, je treba spomniti, da mora tožba v skladu s členom 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, ki se v skladu s členom 53, prvi odstavek, tega statuta uporablja za postopek pred Splošnim sodiščem, in členom 76(d) Poslovnika vsebovati predmet spora, navajane razloge in trditve ter povzetek navedenih razlogov. Ti elementi morajo biti dovolj jasni in natančni, da toženi stranki omogočijo pripravo obrambe, Splošnemu sodišču pa, da odloči o tožbi, po potrebi brez dodatnih podatkov. Da bi se zagotovila pravna varnost in učinkovito izvajanje sodne oblasti, je za dopustnost tožbe potrebno, da so bistveni dejanski in pravni elementi, na katerih ta tožba temelji, koherentno in razumljivo razvidni iz besedila same tožbe (glej sklep z dne 28. aprila 1993, De Hoe/Komisija, T‑85/92, EU:T:1993:39, točka 20 in navedena sodna praksa; sklep z dne 11. marca 2021, Techniplan/Komisija, T‑426/20, neobjavljen, EU:T:2021:129, točka 19).
26      V obravnavani zadevi tožba sicer res ne temelji na zaporednem navajanju tožbenih razlogov pod ločenimi naslovi.
27      Vendar je iz predstavitve trditev v besedilu tožbe mogoče dovolj jasno in razumljivo opredeliti tri tožbene razloge, od katerih se prvi nanaša na kršitev členov 6, 7 in 8 Uredbe št. 1049/2001 ter splošnih načel upravnega postopka, drugi na kršitev člena 4 Uredbe št. 1049/2001, tretji pa na zlorabo pooblastil, pri čemer je Komisija poleg tega imela možnost, da te tožbene razloge izpodbija.
28      Zato je treba šteti, da tožba izpolnjuje zahteve iz člena 76(d) Poslovnika.
29      Iz tega sledi, da je tožba dopustna.
B.      Utemeljenost
30      Tožeča stranka v utemeljitev tožbe v bistvu navaja tri razloge, od katerih se prvi nanaša na kršitev členov 6, 7 in 8 Uredbe št. 1049/2001 ter splošnih načel upravnega postopka, drugi na kršitev člena 4 Uredbe št. 1049/2001, tretji pa na zlorabo pooblastil.
1.      Prvi tožbeni razlog: kršitev členov 6, 7 in 8 Uredbe št. 1049/2001 ter splošnih načel upravnega postopka
31      Tožeča stranka v bistvu trdi, da Komisija ni spoštovala rokov, določenih v členih 6 in 7 Uredbe št. 1049/2001. Komisija naj bi se s tem, da ni spoštovala predpisanih rokov, sama odločila, kdaj bo omogočila dostop do zaprošenih dokumentov, kar naj bi bilo v nasprotju s temeljnimi načeli zakonitosti, pravne varnosti in predvidljivosti.
32      Tožeča stranka dodaja, da člena 7 in 8 Uredbe št. 1049/2001 Komisiji nalagata obveznost, da zagotovi hitro obravnavo prošenj za dostop do dokumentov. Čeprav člen 8 Uredbe št. 1049/2001 določa oziroma dopušča možnost podaljšanja predpisanih rokov, naj podaljšanje rokov v obravnavanem primeru ne bi bilo niti utemeljeno niti sorazmerno.
33      Komisija trditve tožeče stranke prereka.
34      Na prvem mestu, treba je ugotoviti, da v členu 6 Uredbe št. 1049/2001, v katerem so opredeljena podrobna pravila za vložitev prošenj za dostop, ni nobenega sklicevanja na rok, ki bi ga morale institucije Unije spoštovati pri obravnavanju navedenih prošenj. Zato je mogoče očitek tožeče stranke, da naj Komisija ne bi spoštovala roka iz tega člena, zgolj zavrniti.
35      Na drugem mestu, treba je navesti, da člen 7(1) Uredbe št. 1049/2001 določa, da institucija na začetno prošnjo odgovori v 15 delovnih dneh od vpisa te prošnje v register. Vendar člen 7(3) navedene uredbe določa, da se lahko rok v izjemnih primerih podaljša za 15 delovnih dni, pod pogojem, da institucija prosilca vnaprej obvesti in navede podrobne razloge.
36      V obravnavanem primeru je Komisija, kot je bilo navedeno v točki 4 zgoraj, tožečo stranko 27. aprila 2023 obvestila, da še ni mogla zbrati vseh elementov, potrebnih za celovito obravnavanje njene začetne prošnje, in je zato prvotni rok, ki je bil določen na 25. april 2023, v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 1049/2001 podaljšala za 15 delovnih dni, s predvidenim iztekom 19. maja 2023.
37      Komisija je poleg tega na začetno prošnjo odgovorila 5. maja 2023, torej pred iztekom podaljšanega roka.
38      Nazadnje, ker tožeča stranka ni navedla nobene trditve, s katero bi izpodbijala razloge, ki jih je Komisija navedla v utemeljitev podaljšanja prvotnega roka, je treba ugotoviti, da Komisija ni kršila rokov iz člena 7(1) in (3) Uredbe št. 1049/2001. Zato je treba očitek tožeče stranke, ki se nanaša na kršitev člena 7 Uredbe št. 1049/2001, vsekakor zavrniti.
39      Na tretjem mestu, iz člena 8(1) Uredbe št. 1049/2001 izhaja, da institucija na potrdilno prošnjo za dostop odgovori v 15 delovnih dneh od vpisa te prošnje v register. Vendar člen 8(2) navedene uredbe določa, da se lahko ta rok v izjemnih primerih podaljša za 15 delovnih dni, pod pogojem, da institucija prosilca vnaprej obvesti in navede podrobne razloge. Nazadnje, v členu 8(3) te uredbe je navedeno, da če institucija ne odgovori v predpisanem roku, se šteje, da je odgovor negativen, in prosilec ima pravico, da sproži sodni postopek proti instituciji ali pošlje pritožbo Evropskemu varuhu človekovih pravic na podlagi ustreznih določb Pogodbe DEU.
40      V obravnavanem primeru je Komisija, kot izhaja iz točke 7 zgoraj, tožečo stranko 8. junija 2023 obvestila, da ker posvetovanja še potekajo, na njeno potrdilno prošnjo ne more odgovoriti v predpisanem roku, ki bi se iztekel istega dne, in je zato ta rok v skladu s členom 8(2) Uredbe št. 1049/2001 podaljšala za 15 delovnih dni, tako da se je ta iztekel 29. junija 2023. Vendar je bil izpodbijani sklep sprejet šele 7. marca 2024.
41      Obžalovanja vredno je, da je bil rok za odgovor na potrdilno prošnjo tožeče stranke prekoračen za več kot osem mesecev, medtem ko je cilj rokov, določenih v členih 7 in 8 Uredbe št. 1049/2001, omogočiti hitro obravnavanje prošenj za dostop do dokumentov in pospešiti razkritje zaprošenih dokumentov, kadar je to razkritje mogoče (glej v tem smislu sodbo z dne 3. maja 2018, Malta/Komisija, T‑653/16, EU:T:2018:241, točka 85).
42      Kljub temu prekoračitev rokov iz člena 8 Uredbe št. 1049/2001 instituciji ne odvzame pooblastila, da sprejme sklep, in sama po sebi ne pomeni, da je s to prekoračitvijo v sklepu o zavrnitvi dostopa do dokumentov storjena nezakonitost, zaradi katere bi bilo treba ta sklep razglasiti za ničen (glej v tem smislu sodbe z dne 28. junija 2012, Komisija/Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, točka 89; z dne 19. januarja 2010, Co-Frutta/Komisija, T‑355/04 in T‑446/04, EU:T:2010:15, točki 59 in 71, in z dne 3. maja 2018, Malta/Komisija, T‑653/16, EU:T:2018:241, točka 86).
43      Zato je treba očitek tožeče stranke, ki se nanaša na kršitev člena 8 Uredbe št. 1049/2001, zavrniti kot brezpredmeten.
44      Na četrtem mestu, tožeča stranka trdi, da nespoštovanje rokov, tudi če v zvezi s tem obstaja možnost sprožitve sodnega postopka, ustvarja negotovost, povzroča nepotrebne zamude in vlagatelju preprečuje, da bi pravočasno uveljavljal svoje pravice, kar je v nasprotju z načeloma pravne varnosti in predvidljivosti. To nespoštovanje naj bi bilo tudi v nasprotju z načelom dobrega upravljanja, ki naj bi od upravnih organov zahtevalo, da delujejo učinkovito, nepristransko in v razumnih rokih.
45      V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da člen 8(3) Uredbe št. 1049/2001 določa posledice prekoračitve rokov, določenih v tem členu. Tožeča stranka tako ne more trditi, da sta bili načelo pravne varnosti, ki zahteva, da so pravna pravila jasna, natančna in imajo predvidljive učinke, ter načelo predvidljivosti, ki je sestavni del načela pravne varnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2014, National Iranian Oil Company/Svet, T‑578/12, neobjavljena, EU:T:2014:678, točki 111 in 112 ter navedena sodna praksa), kršeni zgolj zaradi te prekoračitve predpisanih rokov.
46      Dalje, kot je razvidno iz točke 8 zgoraj, je Komisija 29. junija 2023 tožečo stranko obvestila, da na njeno potrdilno prošnjo ne bo mogla odgovoriti v na novo določenem roku. Dodala je sicer, da si bo z vso potrebno skrbnostjo prizadevala, da tožeči stranki čim prej poda dokončni odgovor. Vendar to ne spremeni dejstva, da je tožeča stranka od 29. junija 2023 dalje vedela, da Komisija ni spoštovala rokov iz člena 8(1) in (3) Uredbe št. 1049/2001. Tožeča stranka je bila torej v položaju, v katerem je lahko izpeljala posledice v skladu s tem, kar je določeno v členu 8(3) navedene uredbe.
47      Poleg tega je treba opozoriti, da lahko zadevna oseba v skladu s členom 8(1) in (3) Uredbe št. 1049/2001 za izpodbijanje prekoračitve rokov, določenih v tem členu, uporabi dve vrsti postopkov. Na eni strani lahko v skladu s členom 228 PDEU vloži pritožbo pri Evropskem varuhu človekovih pravic, na drugi strani pa lahko na podlagi člena 340 PDEU pri Splošnem sodišču vloži odškodninsko tožbo, da doseže povračilo morebitne škode, povzročene z nespoštovanjem rokov za odgovor (sodba z dne 14. julija 2016, Sea Handling/Komisija, C‑271/15 P, neobjavljena, EU:C:2016:557, točki 86 in 87).
48      Tožeča stranka je v obravnavani zadevi 20. decembra 2023 pri Evropskem varuhu človekovih pravic vložila pritožbo. Zadnjenavedeni je zadevo po tem, ko je ugotovil, da je Komisija sprejela izpodbijani sklep, 21. marca 2024 zaključil. Tožeča stranka ima torej še vedno možnost vložiti odškodninsko tožbo zoper Komisijo, če meni, da ji je zaradi časa, ki ga je Komisija potrebovala za sprejetje izpodbijanega sklepa, nastala škoda, za katero želi dobiti odškodnino.
49      Nazadnje, tožeča stranka se, kar zadeva načelo dobrega upravljanja, za dokaz kršitve tega načela sklicuje le na pretirano podaljšanje predpisanih rokov. Zato je treba njeno trditev razlagati tako, da z njo zatrjuje kršitev načela spoštovanja razumnega roka, ki je eden od sestavnih delov načela dobrega upravljanja, kot je opredeljeno v členu 41(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ker naj bi Komisija za odgovor na njeno potrdilno prošnjo potrebovala predolgo časa.
50      Vendar je treba – tudi če bi bilo treba odločiti, da Komisija izpodbijanega sklepa ni sprejela v razumnem roku – ugotoviti, da zaradi kršitve načela spoštovanja razumnega roka sklepa, sprejetega na koncu upravnega postopka, načeloma ni mogoče razglasiti za ničnega. Nespoštovanje načela razumnega roka namreč vpliva na veljavnost upravnega postopka le takrat, kadar bi lahko predolgo trajanje vplivalo na vsebino sklepa, sprejetega na koncu upravnega postopka (glej sodbo z dne 7. junija 2013, Italija/Komisija, T‑267/07, EU:T:2013:305, točka 80 in navedena sodna praksa).
51      Ugotoviti pa je treba, da tožeča stranka ne trdi, da bi lahko imel izpodbijani sklep drugačno vsebino, če bi ga Komisija sprejela prej.
52      Zato je treba očitka tožeče stranke, ki se nanašata na kršitev načel pravne varnosti in dobrega upravljanja, vsekakor zavrniti.
53      Ob upoštevanju vsega navedenega je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.
2.      Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 4 Uredbe št. 1049/2001
54      Tožeča stranka v bistvu trdi, da se je Komisija za zavrnitev celovitega dostopa do zadevnih dokumentov napačno oprla na izjemo v zvezi z varstvom zasebnosti in integritete posameznika, kot je določena v členu 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001, in izjemo v zvezi z varstvom postopka odločanja, kot je določena v členu 4(3), drugi pododstavek, navedene uredbe. V zvezi s tem trdi, da Komisija neutemeljeno razlaga, uporablja in uveljavlja izjeme iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001.
55      Drugi tožbeni razlog je mogoče razdeliti na dva dela, od katerih se prvi nanaša na kršitev člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001, drugi pa na kršitev člena 4(3), drugi pododstavek, navedene uredbe.
a)      Uvodne ugotovitve
56      Spomniti je treba, da imajo v skladu s členom 15(3) PDEU vsi državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic pravico dostopa do dokumentov institucij, organov, uradov in agencij Unije, ob upoštevanju načel in pogojev, ki se določijo v skladu z rednim zakonodajnim postopkom. Namen Uredbe št. 1049/2001 je, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 4 in členu 1, javnosti zagotoviti pravico do čim širšega dostopa do dokumentov institucij (glej v tem smislu sodbe z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, točka 111; z dne 28. junija 2012, Komisija/Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, točka 53, in z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točka 40).
57      Vendar za načelo čim širšega dostopa javnosti do dokumentov vseeno veljajo nekatere omejitve, ki temeljijo na razlogih javnega ali zasebnega interesa. Uredba št. 1049/2001, zlasti v uvodni izjavi 11 in členu 4, namreč določa ureditev izjem, s katero je institucijam, uradom in agencijam naloženo, da ne razkrijejo dokumentov, kadar bi navedeno razkritje oslabilo katerega od teh interesov (glej v tem smislu sodbe z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, točka 111; z dne 28. junija 2012, Komisija/Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, točka 53, in z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točka 40).
58      Ker izjeme, določene v členu 4 Uredbe št. 1049/2001, odstopajo od načela čim širšega dostopa javnosti do dokumentov, jih je treba razlagati in uporabljati ozko (sodbi z dne 21. julija 2011, Švedska/MyTravel in Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, točka 75, in z dne 3. julija 2014, Svet/in ’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, točka 48).
b)      Prvi del drugega tožbenega razloga: kršitev člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001
59      Tožeča stranka v bistvu trdi, da v obravnavani zadevi varstvo zasebnosti in integritete posameznika, kot je zagotovljeno z izjemo iz člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001, ne prevlada nad javnim interesom do vpogleda v dokumente v zvezi s tako pomembnim vprašanjem, kot je vprašanje neodvisnosti sodstva države članice Unije, o katerem v nobenem pravnem redu ne bi smelo biti nikakršnega dvoma.
60      Komisija trditve tožeče stranke prereka.
61      V skladu s členom 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001 lahko institucije Unije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi razkritje oslabilo varstvo zasebnosti in integritete posameznika, zlasti v skladu z zakonodajo Unije s področja varstva osebnih podatkov.
62      V skladu s sodno prakso iz tega izhaja, da se, kadar se s prošnjo želi pridobiti dostop do osebnih podatkov v smislu člena 3(1) Uredbe (EU) 2018/1725 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2018 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah, organih, uradih in agencijah Unije in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 45/2001 in Sklepa št. 1247/2002/ES (UL 2018, L 295, str. 39), v celoti uporabljajo določbe te uredbe (glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2015, ClientEarth in PAN Europe/EFSA, C‑615/13 P, EU:C:2015:489, točka 44 in navedena sodna praksa).
63      Tako se lahko osebni podatki na podlagi Uredbe št. 1049/2001 tretjim osebam posredujejo le, če to posredovanje izpolnjuje pogoje iz člena 9(1)(a) ali (b) Uredbe 2018/1725 in če gre pri njem za zakonito obdelavo v skladu z zahtevami iz člena 5 te uredbe (glej po analogiji sodbo z dne 2. oktobra 2014, Strack/Komisija, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, točka 104).
64      V zvezi s tem se v skladu s členom 9(1)(b) Uredbe 2018/1725 osebni podatki posredujejo uporabnikom, ustanovljenim v Uniji, ki niso institucije in organi Unije, le, če uporabnik izkaže, da je posredovanje podatkov potrebno za konkreten namen v javnem interesu, upravljavec pa v primeru, ko obstaja razlog za domnevo, da bi to lahko posegalo v zakonite interese posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, ugotovi – potem ko je na preverljiv način pretehtal različne navzkrižne interese – da je posredovanje osebnih podatkov za ta konkretni namen sorazmerno.
65      Zato je že iz besedila člena 9(1)(b) Uredbe 2018/1725 razvidno, da je posredovanje osebnih podatkov pogojeno z izpolnitvijo več kumulativnih pogojev.
66      Najprej mora vlagatelj prošnje za dostop dokazati potrebo po posredovanju osebnih podatkov za konkreten namen v javnem interesu. Za izpolnitev tega pogoja je treba dokazati, da je posredovanje osebnih podatkov med ukrepi, s katerimi je mogoče doseči cilj, ki mu sledi vlagatelj, najprimernejši ukrep in da je posredovanje s tem ciljem sorazmerno, zaradi česar mora vlagatelj predložiti izrecne in legitimne razloge (glej po analogiji sodbo z dne 19. septembra 2018, Chambre de commerce et d’industrie métropolitaine Bretagne-Ouest (port de Brest)/Komisija, T‑39/17, neobjavljena, EU:T:2018:560, točka 42 in navedena sodna praksa). To pomeni, da je zaradi izvajanja pogoja v zvezi z dokazom potrebe po posredovanju osebnih podatkov za konkreten namen v javnem interesu treba priznati obstoj izjeme od pravila iz člena 6(1) Uredbe št. 1049/2001, v skladu s katerim vlagatelj ni dolžan navesti razlogov za prošnjo za dostop (glej po analogiji sodbo z dne 15. julija 2015, Dennekamp/Parlament, T‑115/13, EU:T:2015:497, točka 55).
67      Šele ko je to dokazano, mora zadevna institucija preveriti, ali ni nobenega razloga za domnevo, da bi se lahko z zadevnim posredovanjem poseglo v zakonite interese posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, in v takem primeru na preverljiv način pretehtati različne navzkrižne interese, da bi ocenila sorazmernost zaprošenega posredovanja osebnih podatkov (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 16. julija 2015, ClientEarth in PAN Europe/EFSA, C‑615/13 P, EU:C:2015:489, točka 47 in navedena sodna praksa).
68      Ta del je treba analizirati ob upoštevanju teh ugotovitev.
69      V obravnavanem primeru je s strani 4 izpodbijanega sklepa razvidno, da je Komisija menila, da je treba imena, priimke in življenjepise oseb, ki niso javne osebnosti in ki opravljajo javno funkcijo, ter imena oseb, ki niso visoki uradniki Komisije, iz zadevnih dokumentov na podlagi izjeme iz člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001 zakriti. Ta izjema je bila uporabljena tudi za življenjepise javnih osebnosti iz dokumentov št. 3 in 4, razen življenjepisov članov Državnega zbora Republike Slovenije ali Ustavnega sodišča, ki so bili dostopni na uradnih spletnih mestih.
70      Ni sporno, da so zakriti priimki, imena in življenjepisi osebni podatki.
71      Poleg tega je iz strani 5 izpodbijanega sklepa razvidno, da je Komisija menila, da tožeča stranka ni navedla nobene trditve, s katero bi dokazala potrebo po posredovanju zadevnih osebnih podatkov za konkreten namen v javnem interesu.
72      Ugotoviti je namreč treba, da tožeča stranka v svojih vlogah ni navedla nobene trditve, s katero bi bilo mogoče resno omajati ugotovitev Komisije.
73      Tožeča stranka je namreč v tožbi navedla le, da zakritje imen oseb, ki delajo v javnih medijih, ne more prevladati nad interesom javnosti za razjasnitev tako pomembnega vprašanja, kot je neodvisnost sodstva v Sloveniji. V repliki pa je navedla le, da Komisija ni niti prepričljiva niti verodostojna, saj se je odločila zakriti življenjepise nekaterih javnih osebnosti, drugih pa ne.
74      Zato je treba ugotoviti, da je tožeča stranka zatrjevala le, da zakoniti interesi posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki, ne morejo prevladati nad javnim interesom preglednosti, ni pa navedla nobene trditve, s katero bi predhodno dokazala, zakaj je posredovanje osebnih podatkov potrebno za uresničevanje javnega interesa, ki ga je opredelila, in sicer zagotoviti preglednost v odnosih med podpredsednico Komisije in predsednikom Ustavnega sodišča, da bi se zagotovila neodvisnost sodstva v Sloveniji.
75      V teh okoliščinah tožeča stranka ni predložila dokaza, ki se zahteva s členom 9(1)(b) Uredbe 2018/1725, kot je navedeno v točki 66 zgoraj.
76      Zato je treba prvi del drugega tožbenega razloga zavrniti.
c)      Drugi del drugega tožbenega razloga: kršitev člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001
77      Tožeča stranka – podobno kot je zatrjevala v okviru prvega dela drugega tožbenega razloga – v bistvu trdi, da v obravnavani zadevi varstvo postopka odločanja, kot je zagotovljeno z izjemo iz člena 4(3), drugi pododstavek, navedene uredbe, ne prevlada nad javnim interesom do vpogleda v dokumente v zvezi s tako pomembnim vprašanjem, kot je vprašanje neodvisnosti sodstva države članice Unije, o katerem v nobenem pravnem redu ne bi smelo biti nikakršnega dvoma.
78      Poleg tega tožeča stranka v repliki meni, da Komisija ni zadostno dokazala, kako bi razkritje zakrite povedi iz dokumenta št. 3 resno oslabilo njen postopek odločanja. Pomanjkanje jasne utemeljitve za uporabo zadevne izjeme pa naj bi bilo v nasprotju s sodno prakso Unije.
79      Komisija trdi, prvič, da je uporabila izjemo iz člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 le za zakrito poved iz dokumenta št. 3. Navedeni dokument naj bi bil namreč pripravljen za notranjo rabo v okviru odgovornosti pristojnih služb Komisije in naj ne bi odražal dejanskih posredovanj ali izmenjav s sestanka med podpredsednico Komisije in predsednikom Ustavnega sodišča, katerih vsebina naj bi bila vseeno v celoti razkrita v dokumentih št. 1 in 2.
80      Drugič, Komisija meni, da tožeča stranka ni pojasnila, kako naj bi se z razkritjem edine zakrite povedi iz dokumenta št. 3 prispevalo k zagotavljanju varstva domnevnega splošnega javnega interesa za preglednost razprav, ki so potekale med misijo podpredsednice Komisije. Poleg tega naj bi bilo temu javnemu interesu zadoščeno z razkritjem dokumentov št. 1 in 2.
81      Nazadnje, če je tožeča stranka želela v repliki z navedbo, da uporaba izjem iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 ni bila jasno utemeljena, podati tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, Komisija trdi, da ta očitek v tožbi ni bil naveden in torej ni dopusten. Podredno, naj ta očitek ne bi bil dovolj jasen, da bi Komisiji omogočil obrambo.
1)      Dopustnost argumentacije, navedene v repliki
82      Tožeča stranka je v repliki navedla, da Komisija ni utemeljila, kako bi razkritje zakrite povedi iz dokumenta št. 3 resno oslabilo njen postopek odločanja.
83      Komisija trdi, da je treba ta očitek zavreči kot nedopusten, ker je nov in nejasen.
84      Tožeča stranka, ki ji je bilo v okviru ukrepa procesnega vodstva postavljeno vprašanje o nedopustnosti očitka, kakor jo zatrjuje Komisija, v bistvu na eni strani trdi, da je argumentacija, navedena v repliki, povsem jasna. V tem smislu trdi, da Komisija vsebinsko ni zadostno utemeljila uporabe zadevnih izjem. Na drugi strani naj argumentacija, navedena v repliki, ne bi pomenila niti prilagoditve tožbe niti novega tožbenega razloga. Tožeča stranka dodaja, da je v repliki izrecno potrdila, da vztraja pri tožbenih razlogih in predlogih, navedenih v tožbi. Nazadnje pojasnjuje, da ne namerava podati tožbenega razloga, ki bi se nanašal na kršitev obveznosti obrazložitve, ampak Komisiji očita, da ni podala jasne vsebinske utemeljitve za uporabo zadevnih izjem, kar krepi njeno prepričanje o utemeljenosti tožbenega razloga, ki se nanaša na napačno uporabo materialnega prava, kot je navedeno in obrazloženo v tožbi.
85      Prvič, spomniti je treba, da v skladu s členom 84(1) Poslovnika navajanje novih tožbenih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom. Vendar je treba razlog ali trditev, ki pomeni razširitev razloga, ki je bil neposredno ali posredno naveden že v tožbi, in ki je z njim tesno povezana, razglasiti za dopustno (glej sodbo z dne 11. julija 2013, Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, točka 46 in navedena sodna praksa).
86      Tako se tožeča stranka v tožbi sicer osredotoča zlasti na obstoj prevladujočega javnega interesa, ki bi upravičeval razkritje zakrite povedi iz dokumenta št. 3, ne da bi razčlenila svoje stališče glede uporabe izjeme iz člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.
87      Vendar je tožeča stranka od vložitve tožbe dalje izpodbijala utemeljenost izpodbijanega sklepa, obravnavanega kot celota, ker je bilo v njem ugotovljeno, da bi razkritje zakrite povedi iz dokumenta št. 3 oslabilo postopek odločanja Komisije.
88      Na eni stani je tožeča stranka Komisiji v točki 22 tožbe namreč očitala, da „neutemeljeno interpretira, uporablja in uveljavlja izjemo iz 4. člena Uredbe (ES) št. 1049/2001“.
89      Na drugi strani sta očitek, naveden v tožbi, in očitek, naveden v repliki, tesno povezana, saj se z njima izpodbija razlogovanje v dveh korakih, s katerim je Komisija zavrnila dostop do zakrite povedi iz dokumenta št. 3 na podlagi izjeme iz člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001. Tako se z njima izpodbijajo ugotovitve Komisije, prvič, da bi razkritje zakrite povedi iz dokumenta št. 3 konkretno in dejansko oslabilo zadevni postopek odločanja ter, drugič, da ni prevladujočega javnega interesa, ki bi kljub vsemu upravičeval razkritje zadevnega dokumenta.
90      V teh okoliščinah je treba šteti, da očitek, naveden v repliki, pomeni razširitev obravnavanega dela.
91      Drugič, očitek, naveden v repliki, sicer res ni obširno razčlenjen. Vendar njegova kratkost ne preprečuje njegovega razumevanja. V tem smislu je oblikovan dovolj jasno, da v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 25 zgoraj, Komisiji omogoča obrambo, Splošnemu sodišču pa, da o njem odloči brez dodatnih podatkov.
92      Zato je očitek, naveden v repliki, dopusten in je treba šteti, da tožeča stranka z drugim delom drugega tožbenega razloga prereka tako to, da bi lahko zakrita poved iz dokumenta št. 3 resno oslabila postopek odločanja Komisije, kot tudi to, da ni prevladujočega javnega interesa za razkritje te povedi.
2)      Utemeljenost drugega dela drugega tožbenega razloga
93      V skladu s členom 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 se dostop do dokumenta, ki vsebuje mnenja za notranjo rabo kot del razprav in predhodnih posvetovanj v zadevni instituciji, zavrne tudi po sprejetju odločitve, če bi razkritje resno oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni interes za razkritje zadevnega dokumenta.
94      V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti preizkus, ki se zahteva za obravnavo prošnje za dostop do dokumentov, konkreten. Na eni strani, zgolj z okoliščino, da se dokument nanaša na interes, ki je varovan z izjemo, namreč ni mogoče upravičiti uporabe te izjeme. Taka uporaba je lahko načeloma upravičena le, če je institucija predhodno presodila, ali bi bil z dostopom do dokumenta lahko konkretno in dejansko ogrožen varovani interes. Na drugi strani, tveganje ogrozitve varovanega interesa, da se to tveganje lahko uveljavlja, mora biti razumno predvidljivo, in ne zgolj hipotetično. Institucija mora v primerih iz člena 4(2) in (3) Uredbe št. 1049/2001 presoditi tudi, ali ne obstaja prevladujoč javni interes za razkritje danega dokumenta (glej sodbo z dne 11. marca 2009, Borax Europe/Komisija, T‑166/05, neobjavljena, EU:T:2009:65, točka 88 in navedena sodna praksa).
95      Tako mora zadevna institucija le v primerih, v katerih meni, da bi razkritje dokumenta konkretno in dejansko oslabilo zadevni postopek odločanja, nadalje preveriti, ali prevladujoč javni interes kljub temu upravičuje razkritje zadevnega dokumenta (sodba z dne 25. januarja 2023, De Capitani/Svet, T‑163/21, EU:T:2023:15, točka 89).
96      Zato se je treba najprej vprašati, ali je Komisija dokazala, da bi se lahko z razkritjem zakrite povedi iz dokumenta št. 3 konkretno in dejansko oslabil njen postopek odločanja.
97      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je bilo v sodni praksi že ugotovljeno, da je uporaba izjeme iz člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001, katere cilj je varstvo tekočih postopkov odločanja, pogojena z opredelitvijo postopka, po koncu katerega je institucija Unije na podlagi prava Unije pooblaščena, da sprejme določeno odločitev (glej v tem smislu sodbi z dne 17. decembra 2020, De Masi in Varoufakis/ECB, C‑342/19 P, EU:C:2020:1035, točka 73, in z dne 10. julija 2024, Madžarska/Komisija, T‑104/22, v pritožbenem postopku, EU:T:2024:467, točka 86).
98      Opredelitev postopka odločanja je potrebna tudi za uporabo člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001. S tveganjem resne oslabitve takega postopka je namreč mogoče upravičiti zavrnitev dostopa do dokumenta.
99      Razlika pri uporabi izjem iz člena 4(3), prvi in drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 je v okoliščini, da so lahko razlogi, na katere se sklicuje institucija in s katerimi je mogoče na podlagi člena 4(3), prvi pododstavek, navedene uredbe upravičiti zavrnitev dostopa do dokumenta, za posredovanje katerega je bilo zaprošeno pred koncem postopka odločanja, nezadostni, da bi se na podlagi člena 4(3), drugi pododstavek, te uredbe zavrnilo razkritje navedenega dokumenta po sprejetju zadevne odločitve, če ta institucija posebej ne pojasni konkretnih razlogov, zaradi katerih meni, da konec postopka ne izključuje tega, da je ta zavrnitev dostopa še vedno upravičena z vidika tveganja resne oslabitve njenega postopka odločanja (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2011, Švedska/MyTravel in Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, točka 82).
100    V obravnavani zadevi je bil dokument št. 3 zasnovan za pripravo obiska podpredsednice Komisije v Sloveniji. V tem smislu so bili v njem določeni trije cilji za načrtovano srečanje med njo in predsednikom Ustavnega sodišča. Od teh treh ciljev je bil dostop do tretjega cilja, in sicer tistega iz zakrite povedi iz dokumenta št. 3, zavrnjen.
101    Iz strani 5 in 6 izpodbijanega sklepa je razvidno, da je Komisija menila, da zakrite povedi iz dokumenta št. 3 ni mogoče razkriti, ker naj bi bilo v tej povedi izraženo mnenje, namenjeno notranji uporabi v okviru razprav in predhodnih posvetovanj v instituciji, in naj ne bi odražala dejanskih posredovanj ali izmenjav s sestanka med podpredsednico Komisije in predsednikom Ustavnega sodišča. Komisija je dodala, da bi razkritje te povedi lahko resno ogrozilo njen postopek odločanja, saj bi njene uslužbence odvrnilo od tega, da bi brez zadržkov in neodvisno predstavili svoja stališča, ne da bi nanje neupravičeno vplivala možnost razkritja.
102    Vendar je Splošno sodišče, prvič, s pripravljalnim ukrepom Komisiji naložilo predložitev dokumenta št. 3 in se je torej lahko seznanilo z vsebino zakrite povedi, pri čemer te v skladu s členom 104 Poslovnika ni razkrilo tožeči stranki.
103    Iz te vsebine izhaja, da je bil namen tretjega cilja – tako kot pri drugih dveh ciljih, navedenih v dokumentu št. 3 – določiti temo razprave, ki se bo obravnavala na sestanku med podpredsednico Komisije in predsednikom Ustavnega sodišča.
104    V zvezi s tem je treba na eni strani ugotoviti, da niti v izpodbijanem sklepu niti v zakriti povedi iz dokumenta št. 3 ni omenjen postopek odločanja Komisije, po koncu katerega je bila ta na podlagi prava Unije pooblaščena za sprejetje določene odločitve. Na drugi strani je Komisija v odgovoru na tožbo pojasnila, da so obiski njenih članov v državah članicah sestavni del njihovih nalog ter da so bile te izmenjave z nacionalnimi organi in organizacijami civilne družbe izrecno opredeljene kot osrednji element njenega pristopa za poglobitev dialoga o vprašanjih pravne države. Obisk podpredsednice Komisije v Sloveniji je torej spadal v okvir opravljanja njenih nalog, in ne v okvir postopka odločanja, na koncu katerega bi Komisija lahko sprejela odločitev.
105    Drugič, razlog, ki ga je navedla Komisija, da naj bi bilo v zakriti povedi iz dokumenta št. 3 mnenje, ki je bilo izraženo za notranjo rabo in ki naj bi spadalo v predhodno fazo misije njene podpredsednice, je v nasprotju s samim besedilom člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001. V skladu s tem besedilom se namreč izrecno dopušča dostop do dokumenta, ki vsebuje mnenje za notranjo rabo kot del razprav in predhodnih posvetovanj v zadevni instituciji. Niti to, da je dokument namenjen za povsem notranjo rabo, niti to, da služi kot pripravljalni dokument za odločitev te institucije, torej samo po sebi ne pomeni razloga za zavrnitev dostopa do zaprošenih dokumentov (glej v tem smislu sodbo z dne 11. marca 2009, Borax Europe/Komisija, T‑166/05, neobjavljena, EU:T:2009:65, točka 101).
106    Tretjič, v zvezi z dejstvom, da zakrita poved iz dokumenta št. 3 ne odraža dejanskih posredovanj ali izmenjav s sestanka med podpredsednico Komisije in predsednikom Ustavnega sodišča, je treba ugotoviti, da Komisija s tem ni pojasnila, zakaj naj bi bilo s tako okoliščino mogoče dokazati, da bi bil njen postopek odločanja v primeru razkritja resno oslabljen. Če je javnost povsem zmožna razumeti, da lahko avtor predloga njegovo vsebino pozneje spremeni (sodba z dne 25. januarja 2023, De Capitani/Svet, T‑163/21, EU:T:2023:15, točka 79), je vsekakor še toliko bolj zmožna razumeti, da dokument, ki je namenjen pripravi sestanka in v katerem so določeni nekateri cilji v zvezi s temami, ki se bodo obravnavale, ne prejudicira tega, o čemer se bo na navedenem sestanku dejansko razpravljalo.
107    Nazadnje, četrtič, v zvezi z dejstvom, da bi razkritje lahko uslužbence Komisije odvrnilo od tega, da bi brez zadržkov in popolnoma neodvisno predstavili svoja stališča, je treba opozoriti, da možnost služb, da svobodno izražajo svoja mnenja, ni odločilni element, saj je odločilno vprašanje, ali so pomisleki zadevne institucije objektivno utemeljeni (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2016, PAN Europe/Komisija, T‑51/15, neobjavljena, EU:T:2016:519, točka 42 in navedena sodna praksa). Ugotoviti pa je treba, da Komisija ni navedla nobenega elementa, s katerim bi bilo mogoče dokazati, da so bili njeni pomisleki objektivno utemeljeni.
108    Zato je treba ugotoviti, da na podlagi nobenega od razlogov, ki jih je Komisija navedla v izpodbijanem sklepu, ni mogoče šteti, da bi razkritje zakrite povedi iz dokumenta št. 3 konkretno, dejansko in nehipotetično oslabilo postopek odločanja v smislu člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.
109    Zato je treba drugemu delu drugega tožbenega razloga ugoditi in izpodbijani sklep razglasiti za ničen v delu, v katerem je v njem zavrnjeno razkritje zakrite povedi iz dokumenta št. 3.
110    Ker se z ugoditvijo temu drugemu delu tožbi lahko le delno ugodi, je treba preizkusiti še tretji tožbeni razlog.
d)      Tretji tožbeni razlog: zloraba pooblastil
111    Tožeča stranka meni, da je podpredsednica Komisije v okviru te institucije zlorabila pooblastila.
112    Komisija trditve tožeče stranke prereka.
113    V skladu z ustaljeno sodno prakso gre lahko za akt, pri katerem so bila zlorabljena pooblastila, le, če je na podlagi objektivnih, upoštevnih in skladnih indicev razvidno, da je bil ta sprejet z izključnim oziroma vsaj odločilnim namenom, da se dosežejo drugi cilji, kot so tisti, zaradi katerih je bilo zadevno pooblastilo dano, ali za izognitev postopku, ki je s Pogodbama posebej določen za obravnavanje okoliščin konkretnega primera (glej sodbi z dne 24. novembra 2022, Parlament/Svet (Tehnični ukrepi glede ribolovnih možnosti), C‑259/21, EU:C:2022:917, točka 61 in navedena sodna praksa, in z dne 15. novembra 2023, OT/Svet, T‑193/22, EU:T:2023:716, točka 208 in navedena sodna praksa).
114    V obravnavani zadevi tožeča stranka s svojimi trditvami na eni strani trdi, da je podpredsednica Komisije zlorabila svoja pooblastila, ker je v Slovenijo prišla, da bi vplivala na izid postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti, ki ga je Ustavno sodišče začelo v zvezi z zakonom o RTV Slovenija, na drugi strani pa, da je poskušala upočasniti postopek za dostop do zadevnih dokumentov.
115    Prvič, v zvezi z ravnanjem podpredsednice Komisije in mnenji, ki jih je ta pred in med obiskom Slovenije izrazila glede zakona o RTV Slovenija, je treba ugotoviti, da z njimi ni mogoče dokazati obstoja zlorabe pooblastil, ki bi lahko vplivala na veljavnost izpodbijanega sklepa. Trditve, ki jih tožeča stranka navaja v zvezi s tem, namreč nikakor niso povezane s sprejetjem izpodbijanega sklepa, ki se nanaša le na njeno prošnjo za dostop. Zato jih je treba zavrniti kot brezpredmetne.
116    Drugič, v zvezi z dejanji podpredsednice Komisije v okviru postopka, v katerem je bil sprejet izpodbijani sklep, je treba ugotoviti, da nobenega od teh dejanj ni mogoče opredeliti kot indic za zlorabo pooblastil.
117    V zvezi s tem tožeča stranka, najprej, trdi, da je bil za zamudo pri razkritju dokumentov odgovoren kabinet podpredsednice Komisije. Iz sporočil, ki sta bili na tožečo stranko naslovljeni 8. in 29. junija 2023, je sicer razvidno, da je do zamude pri odgovoru na njeno potrdilno prošnjo prišlo zaradi posvetovanj, ki so potekala v okviru Komisije. Vendar pa nič ne kaže na to, da je bil za to zamudo v celoti ali delno odgovoren kabinet podpredsednice Komisije. Tožeča stranka namreč ni predložila nobenega elementa, ki bi potrjeval, da je bilo tako. Komisija je vsekakor kljub tej zamudi sprejela izpodbijani sklep in je torej odgovorila na potrdilno prošnjo tožeče stranke.
118    Tožeča stranka, dalje, opozarja na spremembo prvotnega stališča Komisije, ki je menila, da v okvir njene prošnje spada le en dokument, nato pa je ugotovila, da v ta okvir spadata še vsaj dva dokumenta. Vendar dejstvo, da se je Komisija v odgovoru na potrdilno prošnjo tožeče stranke odločila odobriti delni dostop do več dokumentov, ne more biti indic za zlorabo pooblastil. Nasprotno, to dokazuje, da je Komisija ponovno preučila svoje stališče, kot je določeno v mehanizmu Uredbe št. 1049/2001 in kot je to v okviru potrdilne prošnje zahtevala tožeča stranka.
119    Nazadnje, zgolj dejstvo, da se je Komisija odločila, da ne bo razkrila zakrite povedi iz dokumenta št. 3 – v nasprotju s trditvami tožeče stranke – ne more biti indic za zlorabo pooblastil. Ta poved namreč ni bila razkrita na podlagi izjeme iz člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001. Drugače povedano in ne glede na vprašanje, ali je izpodbijani sklep v tej točki utemeljen, je bil izpodbijani sklep sprejet v okviru, določenem z Uredbo št. 1049/2001.
120    Na podlagi vsega navedenega je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.
C.      Sklep o tožbi
121    Ker je bilo drugemu delu drugega tožbenega razloga ugodeno, v preostalem pa je bila tožba zavrnjena, je treba izpodbijani sklep razglasiti za ničen v delu, v katerem je bil z njim zavrnjen dostop do zakrite povedi iz dokumenta št. 3.
IV.    Stroški
122    Če vsaka stranka uspe samo deloma, lahko Splošno sodišče v skladu s členom 134(3) Poslovnika odloči, da vsaka stranka nosi svoje stroške. Ker je bilo v obravnavani zadevi tožbi delno ugodeno, je treba odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat)
razsodilo:
1.      Sklep Evropske komisije C(2024) 1658 final z dne 7. marca 2024, sprejet na podlagi člena 4 podrobnih pravil za uporabo Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, se razglasi za ničen v delu, v katerem je z njim zavrnjen dostop do povedi na strani 8 dokumenta z naslovom „Informativni obisk v državi (1. dan), 1. marec 2023“ z referenčno številko Ares(2024)1820776.
2.      V preostalem se tožba zavrne.
3.      Milan Zver in Komisija nosita vsak svoje stroške.
Svenningsen
Martín y Pérez de Nanclares
Stancu
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 18. junija 2025.
Sodni tajnik
Predsednik
V. Di Bucci
M. van der Woude
*      Jezik postopka: slovenščina.