62009CC0484_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Portugalski Tribunal da Relação Porto je Sodišču na podlagi člena 234 ES(2) predložil vprašanje glede razlage direktiv 72/166/EGS(3), 84/5/EGS(4) in 90/232/EGS(5) . Predložitveno sodišče z njim v bistvu sprašuje, ali navedene direktive nasprotujejo nacionalni civilnopravni ureditvi, ki dopušča, da se v primeru soprispevka oškodovanca k nastanku škode odgovornost porazdeli sorazmerno z nevarnostjo, s katero je vsako od vozil prispevalo k škodi, kar povzroči znižanje odškodnine oškodovanca v prometni nesreči zoper zavarovalnico, pri kateri je zavarovana civilna odgovornost pri uporabi motornih vozil.
2. To vprašanje se postavlja v okviru spora med M. Carvalhom in Companhia Europeia de Seguros, S.A., družbo za zavarovanje civilne odgovornosti, glede popolnega povračila premoženjske in nepremoženjske škode, ki jo je utrpel v prometni nesreči. Ob upoštevanju dejstva, da bi neposredna uporaba zgoraj navedene nacionalne zakonodaje povzročila znižanje odškodnine za polovico, je potrebno razjasniti postavljeno vprašanje o skladnosti tega nacionalnega predpisa s pravom Unije.
II – Pravni okvir
A – Pravo Unije (6)
3. Od leta 1972 si zakonodajalec Unije z direktivami prizadeva približati zakonodajo držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil.
4. Prva direktiva določa odpravo preverjanj zelenih kart na mejah in uvedbo zavarovanja civilne odgovornosti za pokrivanje škode, nastale na območju Skupnosti, v vseh državah članicah.
5. Ob izhajanju iz načela, da mora oškodovancem prometnih nesreč odškodnino plačati plačilno sposobni dolžnik, če se ugotovi njegova odgovornost, člen 3(1) Prve direktive določa:
„Vsaka država članica […] sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so običajno na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem. Na podlagi teh ukrepov se določi kritje obveznosti in pogoji kritja.“
6. Dalje člen 3(2) Prve direktive med drugim določa naslednje:
„Vsaka država članica sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da zavarovalna pogodba zajema tudi:
– v skladu z veljavno zakonodajo v drugih državah članicah, izgubo ali poškodbo, povzročeno na ozemlju teh držav,
[…]“
7. Z Drugo direktivo je zakonodajalec Skupnosti želel približati različne vsebinske vidike zavarovanja odgovornosti, da bi oškodovancem prometnih nesreč zagotovil minimalno varstvo in da bi zmanjšal razlike glede obsega tega zavarovanja, ki obstajajo v Skupnosti.
8. Člen 2(1) Druge direktive določa:
„Vsaka država članica sprejme ustrezne ukrepe za zagotovitev, da se vsi zakonski predpisi ali pogodbene določbe, ki jih vsebuje zavarovalna polica, izdana v skladu s členom 3(1) Direktive 72/166/EGS, ki izključujejo iz zavarovanja uporabo ali vožnjo:
– oseb, ki za to nimajo izrecnega ali implicitnega dovoljenja, ali
– oseb, ki nimajo vozniškega dovoljenja za vožnjo takega vozila, ali
– oseb, ki kršijo zakonske tehnične zahteve v zvezi s stanjem in varnostjo tega vozila, za namene člena 3(1) Direktive 72/166/EGS štejejo za neveljavne v zvezi z odškodninskimi zahtevki tretjih oseb, ki so bili oškodovanci nesreče.
Vendar se lahko predpis ali določba iz prve alinee uveljavlja proti osebam, ki so prostovoljno vstopile v vozilo, ki je povzročilo materialno škodo ali telesno poškodbo, če lahko zavarovatelj dokaže, da so vedele, da je bilo vozilo ukradeno. […]“
9. Tretja direktiva je bila sprejeta za razjasnitev nekaterih določb glede zavarovanja civilne odgovornosti, ker so še vedno obstajale pomembne razlike glede obsega kritja, ki ga zagotavlja zavarovanje.
10. Skladno s peto uvodno izjavo Tretje direktive so v nekaterih državah članicah obstajale pravne praznine zlasti pri kritju obveznega zavarovanja potnikov motornih vozil. Da bi zaščitili to posebej izpostavljeno skupino potencialnih oškodovancev, je treba takšne praznine zapolniti.
11. Nazadnje, člen 1 Tretje direktive določa:
„Brez vpliva na drugi pododstavek člena 2(1) Direktive 84/5/EGS zavarovanje iz člena 3(1) Direktive 72/166/EGS krije odgovornost za telesne poškodbe vseh potnikov razen voznika, do katerih bi prišlo pri uporabi motornega vozila.
[…]“
12. Direktiva 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti(7), ki je začela veljati 8. oktobra 2009, predstavlja konsolidacijo zgoraj navedenih direktiv, ki več ne veljajo. Ob upoštevanju dejstva, da so se dogodki, ki so pripeljali do spora o glavni stvari, zgodili veliko pred začetkom veljavnosti Direktive 2009/103, se za spor o glavni stvari uporabljajo samo te direktive.
B – Nacionalno pravo
13. Določbe portugalskega Código Civil (civilni zakonik), ki so pomembne za odločanje v sporu o glavni stvari, se glasijo, kot je navedeno v nadaljevanju.
14. Člen 503(1): „Kdor dejansko upravlja kopensko vozilo in ga uporablja v svojem interesu ali prek mandatarja, odgovarja za škodo, ki izvira iz nevarnosti, značilnih za vozilo, tudi če to ni udeleženo v prometu.“
15. Člen 504(1): „Tretje osebe in potniki lahko uveljavljajo odgovornost za škodo, povzročeno z vozili.“
16. Člen 506(1): „Če v trčenju dveh vozil nastane škoda pri obema ali enem od njiju in če noben od voznikov ni kriv za nesrečo, se odgovornost porazdeli sorazmerno z nevarnostjo, s katero je vsako od vozil prispevalo k škodi; če pa je škodo povzročilo le eno vozilo in ni krivde pri nobenem od voznikov, mora plačati odškodnino le oseba, ki odgovarja za škodo.“
17. Člen 506(2): „Ob dvomu se šteje, da sta obe vozili v enaki meri prispevali k škodi in da je krivda obeh voznikov enaka.“
III – Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
18. 5. avgusta 2000 se je zgodila prometna nesreča, v kateri sta bila udeležena M. Carvalho kot voznik in lastnik mopeda in osebno motorno vozilo, ki je imelo zavarovanje za civilno odgovornost sklenjeno pri Companhia Europeia de Seguros, S.A. Nesreča je imela za M. Carvalha težke posledice, saj je utrpel poškodbe lobanje in možganov in je od takrat poklicno nezmožen.
19. Ker nobenemu od udeležencev prometne nesreče ni bilo mogoče dokazati krivde, so skladno z navedbami predložitvenega sodišča dani pogoji za obveznost povračila odškodnine na podlagi odgovornosti za škodo od nevarne stvari ali nevarne dejavnosti skladno z nacionalnim portugalskim pravom. Ta objektivna odgovornost je tudi v prid M. Carvalhu kot oškodovancu v prometni nesreči.
20. Predložitveno sodišče se sklicuje na to, da portugalsko pravo v primerih, kot je obravnavani, v katerem nobeden od voznikov ni kriv za nesrečo, predpisuje uporabo pravila iz člena 506 Código Civil, ki določa, da se odškodnina, ki jo je treba plačati oškodovancu, zmanjša sorazmerno glede na prispevek oškodovanca k dogodku in iz tega izhajajočo škodo, pri čemer se ob dvomu šteje, da sta obe vozili v enaki meri prispevali k škodi. Če je zaradi tega omejena obveznost plačila odškodnine drugega udeleženca v nesreči, lahko oškodovanec od zavarovalnice, pri kateri ima drugi udeleženec v prometni nesreči zavarovano avtomobilsko odgovornost, zahteva samo ustrezno manjši znesek.
21. Tribunal da Relação Porto, ki mora v sporu o glavni stvari odločiti o višini odškodnine, ob upoštevanju razlage Prve, Druge in Tretje direktive v sodni praksi Sodišča dvomi o skladnosti te nacionalne ureditve s pravom Unije. Zato je postopek prekinilo in Sodišču v postopek predhodnega odločanja predložilo to vprašanje:
Ali pravo Skupnosti, zlasti člen 3(1) Prve direktive (72/166/EGS), člen 2(1) Druge direktive (84/5/EGS) in člen 1 Tretje direktive (90/232/EGS), kot jih razlaga Sodišče Evropske unije, nasprotuje možnosti, da se ob trčenju vozil, za katero ni kriv nobeden od voznikov in v katerem je eden od voznikov (oškodovanec, ki zahteva odškodnino) utrpel telesne poškodbe in mu je nastala materialna škoda, odgovornost za škodo od nevarne stvari ali nevarne dejavnosti porazdeli (člen 506(1) in (2) portugalskega civilnega zakonika), kar neposredno vpliva na znesek odškodnine, ki ga dobi oškodovanec za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki izvira iz utrpljenih telesnih poškodb (saj se zaradi te porazdelitve odgovornosti za škodo od nevarne stvari ali nevarne dejavnosti znesek odškodnine sorazmerno zmanjša)?
IV – Postopek pred Sodiščem
22. Predložitveni sklep z dne 24. novembra 2009 je v sodno tajništvo prispel 30. novembra 2009.
23. Pisna stališča so v roku, določenim v členu 23 Statuta Sodišča, predložili portugalska, nemška, avstrijska in italijanska vlada ter Komisija.
24. Ker nobeden od udeležencev postopka ni zahteval obravnave, so bili lahko po občni seji Sodišča 5. oktobra 2010 izdelani sklepni predlogi v tej zadevi.
V – Bistvene trditve strank
A – Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
25. Nemška vlada
meni, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten v delu, v katerem se vprašanje za predhodno odločanje nanaša na člen 1 Tretje direktive. Po njenem mnenju ta določba za odločitev v postopku v glavni stvari ni pomembna, ker ureja zgolj razširitev obveznosti kritja zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil za telesne poškodbe na potnike motornega vozila (razen voznika). Spor o glavni stvari pa ima podlago v dejanskem stanju, v okviru katerega škode ni utrpel potnik, temveč tretja oseba. Vprašanje predložitvenega sodišča torej v delu, v katerem se nanaša na razlago člena 1 Tretje direktive, ni v nobeni povezavi s sporom, ki je podlaga predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
B – Vprašanje za predhodno odločanje
26. Navedbe udeležencev postopka se po eni strani nanašajo na področje uporabe direktiv, po drugi strani pa tudi na učinke sodbe Candolin in drugi.(8)
1. Področje uporabe direktiv
27. Portugalska vlada navaja, da sporne direktive ne vsebujejo določb o civilni odgovornosti. Iz navedenega po njenem mnenju izhaja, da vprašanje za predhodno določanje ni pomembno z vidika člena 506 Código Civil, ki se omejuje izključno na določitev odgovornosti za nastanek škode, medtem ko je zveza med pravico do odškodnine in civilnopravno odgovornostjo urejena v členu 483 Código Civil.
28. Nemška, avstrijska
in italijanska vlada trdijo, da iz namena in besedila navedenih treh direktiv izhaja, da niso usmerjene v uskladitev ureditve civilne odgovornosti v državah članicah.
29. Zakonodajalec Unije je veliko bolj nameraval urediti obseg zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, da bi s približevanjem obstoječih razlik glede obsega tega zavarovanja oškodovancem prometnih nesreč zagotovil minimalno varstvo. Sporne direktive po mnenju teh vlad ne vsebujejo določb glede določitve vrste civilne krivdne ali objektivne odgovornosti. Ta vidik ostaja, v skladu z ugotovitvami Sodišča v sodbi z dne 14. septembra 2000 v zadevi Mendes Ferreira in Delgado Correia Ferreira(9), ob trenutnem stanju prava Skupnosti v pristojnosti držav članic.
30. Iz navedenih razlogov se ne postavlja vprašanje o skladnosti meril za določitev odgovornosti, ki jih določa nacionalno pravo, s pravom Unije. Direktive v zvezi s tem predpostavljajo, da države članice določajo civilnopravno pravico do odškodnine. Materialnopravna odgovornost namreč določa obseg obveznosti iz naslova zavarovanja civilne odgovornosti, zavarovanje civilne odgovornosti pa nasprotno ne določa obsega odgovornosti.
2. Učinek sodbe Candolin in drugi
31. Portugalska vlada
se sklicuje na to, da iz sodbe Candolin in drugi izhaja, da določbe spornih direktiv državi članici ne preprečujejo, da v nacionalni ureditvi, ki temelji na splošnih in abstraktnih merilih, določi sorazmerno zmanjšanje pravice do odškodnine za oškodovanca glede na njegovo sokrivdo. Če te določbe zahtevajo presojo posameznega primera, je treba šteti, da je člen 506 Código Civil skladen s pravom Unije.
32. Nemška vlada trdi, da sodba Candolin in drugi državam članicam ne prepoveduje načelne možnosti omejitve na podlagi presoje posameznega primera, če je le-ta v skladu z načelom sorazmernosti, kot je to v obravnavanem primeru. Pri presoji sorazmernosti je treba izhajati iz tega, da pravilo o odgovornosti načeloma izhaja iz tega, da mora povzročitelj škode povrniti samo tisto škodo, za katero je odgovoren, sicer pa oškodovanec v preostalem sam trpi svojo škodo. Oškodovanec lahko torej zahteva odškodnino samo za škodo, ki mu jo je povzročil povzročitelj. Za škodo, za katero je odgovoren oškodovanec sam, pa ne. Ustrezno velja tudi za zavarovanje civilne odgovornosti, ki pokriva civilno odgovornost povzročitelja škode. To pomeni, da mora zavarovalnica škodo poravnati samo v obsegu, v katerem bi jo moral tudi povzročitelj škode.
33. Avstrijska
in italijanska vlada
menita, da sodbe Candolin in drugi v sporu o glavni stvari ni mogoče uporabiti.
34. Navedeni vladi se sklicujeta na to, da iz obrazložitve sodbe izhaja, da je učinek sodbe omejen na primere, v katerih so bili potniki v vozilu udeleženi v prometni nesreči. To izhaja zlasti iz navedb o ciljih direktiv, zlasti Tretje direktive. Avstrijska in italijanska vlada opozarjata na to, da je bila Tretja direktiva sprejeta zlasti za zapolnitev pravne praznine glede zavarovanja civilne odgovornosti v nekaterih državah članicah v korist potnikov motornih vozil, da bi se tako zaščitila ta posebej občutljiva skupina potencialnih oškodovancev. V sporu o glavni stvari pa je oškodovanec sam voznik.
35. Poleg tega se avstrijska
in nemška vlada
sklicujeta na to, da bi morala ob neupoštevanju individualne soodgovornosti voznika pri poznejši presoji zavarovalnica kriti zahtevke, ki jih oškodovanec ni mogel uspešno uveljavljati zoper voznika motornega vozila, ki je dolžan plačati odškodnino, zaradi svoje soodgovornosti po načelih nacionalne odgovornosti za škodo od nevarne stvari ali nevarne dejavnosti.
36. Italijanska vlada
pojasnjuje, da bi lahko razširitev sodbe Candolin in drugi na vse skupine oškodovanih tretjih enačili s prevzemom sankcioniranja v breme zavarovalnice, ki bi morala poravnati škodo, za katero zavarovanec na podlagi nacionalnega odškodninskega prava ne odgovarja.
37. Komisija
se omejuje na zatrjevanje, da zgoraj navedene direktive nasprotujejo sporni nacionalni ureditvi, ker omejitev odškodnine za oškodovanca ne izhaja niti iz njegove soodgovornosti za nastanek škode, kot je bilo to v zadevah Candolin in drugi(10) ter Farrell(11), temveč iz enakomerne porazdelitve odgovornosti zaradi neobstoja krivde oškodovanca.
VI – Pravna presoja
A – Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
1. Razlaga vprašanja za predhodno odločanje
38. Vprašanje za predhodno odločanje je oblikovano tako, da želi predložitveno sodišče z njim konkretno vedeti, ali v obravnavanem primeru sporna določba člena 506(1) in (2) portugalskega Código Civil predstavlja „kršitev“ prava Unije. Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da Sodišče ni pristojno odločati o skladnosti nacionalne določbe s pravom Unije, razen pri tožbi zaradi neizpolnitve obveznosti. To spada v pristojnost nacionalnih sodišč, ki, če je potrebno, od Sodišča na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe dobijo potrebna pojasnila glede obsega in razlage tega prava.(12) Medsebojno spoštovanje navedenih pristojnosti predstavlja podlago za sodelovanje med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki je značilno za postopek za sprejetje predhodne odločbe.(13)
39. Da bi se predložitvenemu sodišču omogočil preizkus skladnosti nacionalnega prava s pravom Unije, je mogoče vprašanje za predhodno odločanje razlagati v smislu prošnje za razlago prava Unije na podlagi člena 234(1)(b) ES, v povezavi z vprašanjem, ali določbe direktiv, navedene v vprašanju za predhodno odločanje, nasprotujejo ureditvi, kot je tista v obravnavanem primeru. V nadaljevanju bomo izhajali iz takšnega razumevanja vprašanja za predhodno odločanje.
2. Pomen vprašanja za predhodno odločanje za odločitev v sporu
40. Predlog za sprejetje predhodne odločbe je treba šteti za nedopusten v delu, v katerem nacionalno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje prosi za razlago člena 1 Tretje direktive.
41. Ta določba namreč pri natančnejši preučitvi ni pomembna za odločitev v sporu o glavni stvari, ker je njen predmet, kot je pravilno navedla nemška vlada, samo razširitev obveznosti kritja zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil za telesne poškodbe na potnike razen voznika. Kot izhaja iz pete uvodne izjave k Tretji direktivi so pred sprejetjem te direktive obstajale pravne praznine zlasti glede kritja obveznega zavarovanja potnikov motornih vozil v nekaterih državah članicah, zaradi česar je zakonodajalec Unije menil, da je dolžan s to direktivo zapolniti sporne praznine in tako zaščititi to posebej izpostavljeno skupino potencialnih oškodovancev. Navedeno prihaja do izraza v členu 1(1) Tretje direktive, po katerem zavarovanje iz člena 3(1) Prve direktive krije odgovornost za telesne poškodbe vseh potnikov razen voznika, do katerih bi prišlo pri uporabi motornega vozila. Vendar je treba opozoriti, da v sporu o glavni stvari ne gre za pravice potnikov, temveč očitno samo za pravice voznika samega. V predložitvenem sklepu namreč ni pokazateljev, da so bili poškodovani drugi potniki.
42. V zvezi s tem se je treba spomniti, da če se vprašanja, ki jih postavijo nacionalna sodišča, nanašajo na razlago določbe prava Skupnosti, je torej Sodišče načeloma zavezano, da odloči o tem, razen če se s predlogom za sprejetje predhodne odločbe v resnici stremi k temu, da bi se izzvala odločitev s konstruiranim sporom ali oblikovala posvetovalna mnenja o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, če zaprošena razlaga prava Skupnosti ni v nikakršni povezavi z resničnostjo ali predmetom spora ali če Sodišče ne razpolaga z dejanskimi ali pravnimi elementi, ki so nujni za koristen odgovor na vprašanja, ki so mu postavljena.(14)
43. Ob upoštevanju dejstva, da nacionalno sodišče ni dokazalo, da je razlaga člena 1 Tretje direktive povezana s predmetom spora, s čimer bi lahko bila pomembna za odločitev v zadevi, se Sodišču po mojem mnenju v okviru razlage direktiv ni treba izreči glede te določbe.
B – Preizkus vprašanja za predhodno odločanje
1. Uvodna pojasnila
44. Pred preizkusom dejanskega vprašanja za predhodno odločanje bodo najprej na kratko predstavljena prizadevanja po usklajevanju glede zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in novejša sodna praksa Sodišča, ki je pomembna v obravnavanem primeru, glede razlage Prve, Druge in Tretje direktive, ki predstavljajo bistvo obravnavane zadeve. Ta prikaz naj bi služil boljšemu razumevanju problematike obravnavane zadeve.
a) Usklajevanje glede zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil
45. Usklajevanje obsega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil v Evropi se je pričelo z Evropsko konvencijo o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti do motornih vozil z dne 20. aprila 1959, ki je nastala v okviru Evropskega sveta.(15) Njeni bistveni cilji so bili uvedba civilne odgovornosti za poškodbe na ljudeh in stvareh na evropski ravni; priznanje pravice do oškodovančevega neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode (tako imenovana „action directe“) zoper zavarovatelja civilne odgovornosti povzročitelja škode; določitev minimalne ravni zavarovanja na evropski ravni; obveznost držav pogodbenic, da vzpostavijo odškodninski sklad, ki izplača odškodnino oškodovancem nesreč, čeprav ne obstaja zavarovatelj civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil. Konvencijo je ratificiralo le nekaj držav, zaradi česar nima večjega praktičnega pomena.(16) Cilji te konvencije so bili sicer pozneje uresničeni s sprejetjem prvih treh direktiv Evropske unije.
46. Usklajevanje zakonodaj držav članic Evropske unije je glede zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil zelo napredovalo. Danes navedeno področje ureja pet direktiv, ki so bile nazadnje konsolidirane z Direktivo 2009/103. Namen teh direktiv je po eni strani olajšanje prostega prometa oseb z motornimi vozili in zagotavljanje enotnih okvirnih pogojev za notranji trg v okviru zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil; po drugi strani gre za to, da se z določitvijo enotnega minimalnega standarda izboljša varstvo oškodovancev nesreč v zavarovalnem pravu v Evropski uniji in da se jim omogoči učinkovito uveljavljanje odškodninskih zahtevkov.
47. Cilji, ki jih je zastavil zakonodajalec Unije, so se z zakonodajno tehničnega vidika uresničili tako, da je najprej Prva direktiva v vseh državah članicah predpisala uvedbo zavarovanja civilne odgovornosti, ki pokriva škodo, nastalo na območju Evropske unije. Sprva je bila ureditev kritja škode in pogojev zavarovanja odgovornosti prepuščena državam članicam, zato je ostalo nekaj velikih pravnih praznin, posebej za potnike motornih vozil. Pozneje so bile z Drugo direktivo določene minimalne zahteve glede obsega predpisanega kritja materialne škode in telesnih poškodb, s čimer je prišlo do nadaljnjega izenačevanja varstva prometnih udeležencev v Evropski uniji. S Tretjo direktivo je bilo nazadnje razširjeno osebno področje uporabe na druge potnike motornih vozil razen voznika. Četrta direktiva(17), ki se v sporu o glavni stvari ne uporablja, se v bistvu nanaša na ureditev prometnih nesreč, ki so se zgodile zunaj države prebivališča oškodovanca. Da bi se oškodovani tretji osebi olajšalo uveljavljanje pravic, lahko ta, skladno z navedenim, odškodninski zahtevek na podlagi Četrte direktive uveljavlja v državi članici svojega stalnega prebivališča pri pooblaščencu za obravnavo odškodninskih zahtevkov, ki ga tam imenuje zavarovalnica stranke, odgovorne za škodo.(18) Nazadnje se je z Direktivo 2005/14/ES(19) skupni sistem zavarovanja motornih vozil posodobil in izboljšal, zlasti tako, da je bila v Četrti direktivi predvidena pravica do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode razširjena na vse oškodovance.
48. Ta napredna zakonodajna dejavnost na ravni Unije pa ne sme ustvarjati zmotnega vtisa, da so zakonodajna pooblastila in pravice do prostega prenosa držav članic glede zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil zaradi omejenega in hkrati sektorsko specifičnega učinka direktiv še naprej zelo široka, zaradi česar sicer ostaja prostor za posebne ureditve v posameznih državah članicah, vendar hkrati narašča tveganje, da ravno ta raznolikost nacionalnih ureditev odstopa od ciljev direktiv in nazadnje ne izpolnjuje minimalnih standardov, določenih na ravni prava Unije.
b) Omejitve zakonodajnih pooblastil držav članic na podlagi novejše sodne prakse Sodišča
49. Nenazadnje zaradi tega je Sodišče ob poudarjenem varstvu oškodovancev(20), ki prihaja do izraza v direktivah, države članice ponovno pozvalo k zagotavljanju tega minimalnega standarda, in sicer vedno, ko se je nevarnost izključitve ali omejitve pravice do odškodnine na strani zavarovalnic, pri katerih je zavarovana civilna odgovornost, konkretizirala v breme oškodovane tretje osebe. Za sodno prakso Sodišča je zaradi tega značilna izražena kazuistika.
50. Kot posebej pomembni za presojo vprašanja za predhodno odločanje sta se izkazali sodbi Candolin in drugi ter Farrell, v katerih je Sodišče državam članicam postavilo meje njihovih zakonodajnih pooblastil na ravni prava Unije. V navedenih sodbah je najprej spomnilo na svojo dosedanjo sodno prakso, po kateri „izhaja iz namena Prve, Druge in Tretje direktive ter iz njihovega besedila, da njihov namen ni harmonizacija ureditev civilne odgovornosti držav članic in da v trenutnem stanju prava Skupnosti te ostanejo proste pri določitvi ureditve civilne odgovornosti, ki velja za prometne nesreče motornih vozil.“(21)
51. Kot je Sodišče pravilno ugotovilo v sodbi Farrell, je namreč treba obveznost kritja zavarovanja
potnikom ločiti od obsega odškodnine, do katere so upravičeni, če postanejo oškodovanci nesreč, povzročenih z motornimi vozili. Medtem ko je prva zagotovljena in opredeljena s skupnostno ureditvijo, drugo ureja predvsem nacionalno pravo.(22) Ob upoštevanju navedenega bi se lahko v bistvu trdilo, da je določitev obsega odškodnine v pristojnosti držav članic.
52. Vendar je Sodišče pojasnilo, da „[morajo] države članice izvajati svoje pristojnosti ob spoštovanju prava Skupnosti in zlasti člena 3(1) Prve direktive, člena 2(1) Druge direktive in člena 1 Tretje direktive, katerega cilj je zagotoviti, da obvezno avtomobilsko zavarovanje omogoča vsem potnikom, ki so oškodovanci v nesreči, ki jo je povzročilo neko vozilo, da se jim izplača odškodnina za materialno škodo ali telesno poškodbo, ki so jo utrpeli.“(23)
53. Zaradi tega je Sodišče s sklicevanjem na varstveni cilj direktiv v zgoraj navedenih sodbah izrecno zahtevalo, da „[n]acionalne določbe, ki urejajo odškodnino za nesreče, […], torej tem določbam ne morejo odtegniti polnega učinka.“(24) Po mnenju Sodišča bi bilo tako, „če je na podlagi prispevka potnika k nastanku materialne škode ali telesne poškodbe nacionalna ureditev, določena na osnovi splošnih in abstraktnih meril, potniku odtegnila pravico do odškodnine, izplačane iz obveznega avtomobilskega zavarovanja, ali tako pravico nesorazmerno omejila.“(25) Po mnenju Sodišča se lahko obseg odškodnine oškodovanca omeji „samo v izjemnih okoliščinah na osnovi individualne presoje“.(26)
2. Vprašanje za predhodno odločanje
54. Glavni pravni vprašanji, ki se postavljata v obravnavani zadevi in ki ju je treba v nadaljevanju preučiti, sta vprašanji, (a) ali spada sporna ureditev na področje uporabe direktiv in (b) kakšne konkretne posledice ima zgoraj navedena sodna praksa.
a) Uporaba direktiv
55. Pred preizkusom uporabe direktiv se mi zdi nujno potrebno opozoriti na to, da je za sistem zavarovanja civilne odgovornosti značilna vrsta različnih pravnih razmerij, ki jih je treba med seboj strogo ločiti. Ta sistem predstavlja, gledano v celoti, tristransko razmerje med oškodovanim tretjim, zavarovanim povzročiteljem nesreče in zavarovalnico. Pravna razmerja med zavarovalnico in povzročiteljem škode, ki je hkrati zavarovanec, so predmet tako imenovanega „zavarovalnega oziroma kritnega razmerja“, medtem ko se tako imenovana „civilna odgovornost“ nanaša na pravna razmerja med povzročiteljem škode in oškodovanim tretjim.(27) Od tega je treba razlikovati pravico do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode, to je pravico do odškodnine, ki jo pravni red priznava oškodovanemu tretjemu, zoper zavarovalnico. Pri preizkusu vprašanja, ali spada sporna ureditev na področje uporabe direktiv, je zato predvsem pomembno razjasniti, katero pravno razmerje se dejansko namerava urediti s temi pravnimi določbami.
i) Izvzetje civilnopravnih predpisov o odgovornosti
56. Direktive urejajo več področij prava zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil. Njihov bistveni predmet urejanja se lahko zato označi kot tipičen za pravo zavarovanja civilne odgovornosti, ker gre po eni strani za varstvo osebe, ki ima obveznost skleniti zavarovanje, pred nepredvidljivimi tveganji, po drugi strani pa tudi vsaj za varstvo oškodovanega tretjega.(28) Zadnjenavedeno prihaja na primer do izraza v sedmi uvodni izjavi Druge direktive, v kateri je navedeno, „[da] je v interesu oškodovancev, da se učinki nekaterih izključitvenih določb omejijo na odnos med zavarovateljem in osebo, odgovorno za nesrečo“.
57. Ne glede na ta nesporen učinek direktiv na varstvo tretjih oseb, je njihov predmet urejanja, kot pravilno navaja nemška vlada,(29) v prvi vrsti omejen na pravo zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ki ureja kritno razmerje, to je razmerje med zavarovalnico in zavarovancem.
58. Poleg tega je treba upoštevati, da daje zakonodajalec Unije državam članicam široko presojo za dosego ciljev, določenih z direktivami. Tako lahko skladno s členom 3(1) Prve direktive sprejmejo „ustrezne ukrepe“ za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so običajno na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem. Pri tem jim zakonodajalec Unije dopušča, da na podlagi teh ukrepov določijo „kritje obveznosti“ in „pogoje“ kritja. Direktive določajo pogoje samo glede vprašanja, katere vrste škod mora zavarovanje kriti in katerim oškodovancem je treba plačati odškodnino.
59. Niti iz besedila niti iz namena direktiv ne izhaja, da je zakonodajalec Unije nameraval delno uskladiti odškodninsko pravo, ki ureja razmerje med zavarovancem in oškodovancem. Velja ravno nasprotno, kot jasno dokazuje člen 3(2) Prve direktive, iz katerega izhaja, da je vprašanje, ali je nastala škoda, ki jo pokriva zavarovalna pogodba, treba presojati „v skladu z nacionalno zakonodajo“. Besedilo te določbe kaže na izrecno voljo zakonodajalca Skupnosti, da je pravo o civilni odgovornosti še naprej v pristojnosti držav članic. V zvezi s tem je treba pritrditi stališču italijanske vlade(30), po katerem niti materialnopravna merila za presojo odgovornosti za škodo, nastalo v prometni nesreči, niti obseg odgovornosti ne spadata na področje uporabe direktiv.
60. Zgoraj navedene ustaljene sodne prakse Sodišča, po kateri cilj direktiv ni uskladitev ureditve civilne odgovornosti držav članic(31), zato s pravnega vidika ni mogoče grajati.(32) Navedeno potrjuje tudi sodba Mendes Ferreira in Delgado Correia Ferreira(33), v kateri je Sodišče ugotovilo, da se na primer direktive ne opredeljujejo glede vrste civilnopravne odgovornosti – objektivne ali krivdne odgovornosti – ki jo mora kriti zavarovanje. Zato je Sodišče v tej sodbi pravilno sklenilo, da imajo države članice ob neobstoju skupne ureditve načeloma pristojnost izbrati ustrezno ureditev civilne odgovornosti ob prometnih nesrečah.(34) Ob upoštevanju dejstva, da je treba sporno portugalsko določbo z vidika pravnega sistema umestiti v nacionalno civilnopravno odškodninsko pravo, se šteje, da ne spada na področje uporabe direktiv.
61. Nasprotnega stališča ni mogoče zagovarjati niti s sklicevanjem na sodbi Candolin in drugi ter Farrell, zlasti ker v pravnih zadevah, ki so njuna podlaga, ni šlo za ureditev civilnopravne odgovornosti, temveč za nacionalne zakonske določbe, ki urejajo pravo zavarovanja avtomobilske odgovornosti.(35) Te so med drugim določale, da so se lahko pravice oškodovanca v razmerju do zavarovalnice, pri kateri je zavarovana civilna odgovornost, pod nekaterimi pogoji zmanjšale ali izključile, na primer če je kot potnik vedel za alkoholiziranost voznika motornega vozila ali bi zanjo moral vedeti ali če je utrpel škodo, ker se je peljal z motornim vozilom, v katerem sedeži za potnike niso bili niti izdelani niti predvideni. Predmet navedenih zakonskih določb je bila vsebina pogodbe o zavarovanju civilne odgovornosti, ker so zelo omejile kritje obveznega zavarovanja, vendar se niso nanašale na samo civilnopravno odgovornost. Navedeno je tudi razlog, zaradi katerega je na primer v zadevi Candolin in drugi povzročitelj škode skladno z upoštevnimi nacionalnimi civilnopravnimi določbami še naprej ostal neomejeno odškodninsko odgovoren.(36) Ustrezno očitno velja tudi za zadevo Farrell.(37) Dejanski in pravni položaj v obravnavani zadevi je drugačen in se zaradi tega ne more enačiti z zadevama Candolin in drugi ter Farrell.
62. Zato lahko ugotovimo, da cilj določb direktiv ni uskladiti civilnopravne določbe o odgovornosti, zaradi česar slednje niso neposredno podvržene ciljem prava Unije.
ii) Akcesornost pravice do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode v razmerju do civilnopravne ureditve odgovornosti
63. Po drugi strani bi lahko izključno upoštevanje te civilnopravne ureditve morebiti privedlo do spregleda dejstva, da predmet spora o glavni stvari ni civilnopravni odškodninski zahtevek med osebami zasebnega prava. V sporu o glavni stvari gre veliko bolj za zahtevek oškodovanca zoper zavarovalnico. Zanj bi morebiti lahko veljali cilji prava Unije, za razliko od pravice iz naslova civilnopravne odgovornosti.
64. V zvezi s tem je treba najprej preizkusiti, ali je to pravico sploh mogoče logično in pravno ločiti od zahtevka iz naslova civilnopravne odgovornosti. Zoper navedeno lahko ugovarjamo, da je terjatev zoper zavarovalnico, pri kateri je zavarovana civilna odgovornost, akcesorna v razmerju do civilnopravnega odškodninskega zahtevka, ker materialnopravna odgovornost določa obseg obveznosti zavarovalnice. Porazdelitev škode med nosilce kolektivnega zavarovanja namreč praviloma predpostavlja civilnopravno odgovornost za škodo in se nanjo navezuje.(38) Obstoj civilnopravne odgovornosti na prvi stopnji je temeljni pogoj za nastanek pravice do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode zoper zavarovalnico na drugi stopnji.(39)
65. To je tudi v skladu z dogmatiko, ki prevladuje v pravnih redih držav članic, po kateri obseg odgovornosti povzročitelja škode določa pravico do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode.(40) Tako se varstvo oškodovanca, ki se uresničuje s pravico do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode, tudi nesorazmerno ne zmanjša, ker naj bi pravica do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode oškodovanca v prometni nesreči zaščitila zlasti pred plačilno nesposobnostjo povzročitelja škode in mu z zavarovalnico zagotavljala plačilno sposobnega dolžnika. Ob upoštevanju te želje po materialnopravnem varstvu postane jasno, da cilj pravice do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode ni izločitev in razširitev civilnopravne odgovornosti povzročitelja škode.
66. Po drugi strani ne smemo spregledati, da gre pri pravici do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode zoper zavarovalnico za pravico, ki ima svojo pravno naravo, za katero je značilno posebno vrednotenje.(41) Medtem ko je pri civilnopravnem odškodninskem zahtevku v ospredju poravnava utrpele izgube ( iustitia commutativa )(42), je za zahtevek zoper zavarovalnico značilna tudi ideja o porazdelitvi tveganja, solidarnosti in s tem elementov distributivne pravičnosti ( iustitia distributiva ) v aristotelovskem(43) smislu.(44) Vodilna ideja tako imenovane „action directe“ je namreč zavarovanje in varstvo praviloma šibkejšega oškodovanca.(45)
67. Ločevanje zahtevka oškodovanca zoper zavarovalnico od zahtevka iz naslova civilnopravne odgovornosti bi pripeljala do nepredvidljivih vrednostnih nasprotij, zlasti če zahtevek zoper zavarovalnico presega to, kar zajema materialnopravni zahtevek iz naslova odgovornosti. Če bi se na primer morebitna sokrivda oškodovanca upoštevala samo v okviru civilnopravne določitve odškodnine, ne pa tudi pri določitvi obveznosti plačila zavarovalnice, bi zavarovanje civilne odgovornosti, na kar pravilno opozarjata avstrijska(46) in nemška(47) vlada, pokrivalo zahtevke, ki jih oškodovanec ni mogel uspešno uveljavljati zoper voznika motornega vozila, ki je zavezan plačilu, zaradi svoje soodgovornosti po načelih nacionalne odgovornosti za škodo od nevarne stvari ali nevarne dejavnosti. Kljub temu iz direktiv ne izhaja, da naj bi bil cilj oškodovancu na podlagi zavarovanja civilne odgovornosti priznati širše pravice, kot bi jih imel zoper povzročitelja škode iz naslova civilne odgovornosti, ki jo pokriva zavarovanje civilne odgovornosti.
68. Da bi se oškodovancu priznala širša pravica do odškodnine, kot jo določa materialno civilno pravo, ni niti primerno, zlasti pa to ni bil namen zakonodajalca Unije, da bi tako uresničil v tretji uvodni izjavi Prve direktive omenjeni cilj prostega pretoka motornih vozil in oseb znotraj Unije. Direktive so bile sprejete na pravnih podlagah, ki naj bi omogočile približevanje zakonodaj zaradi uresničevanja prostega pretoka blaga in oseb, ki je pomembno za uresničitev skupnega trga. V drugi uvodni izjavi Prve direktive navedena „neskladja v posameznih predpisih držav članic, ki lahko ovirajo prosti pretok motornih vozil in oseb znotraj Skupnosti“ se kljub temu ne odpravljajo z zagotavljanjem tega, da se pravica do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode zoper zavarovalnico neodvisno od morebitne civilnopravne soodgovornosti oškodovanca zaradi krivde ali na podlagi objektivne odgovornosti – na primer nevarnost, ki je praviloma povezana z uporabo mopeda – prizna vselej v celotni višini. Na to namreč namigujejo navedbe M. Carvalha.
69. Ugodnejša obravnava oškodovanca, ki bi nastala kot posledica dejstva, da je v razmerju do zavarovalnice v boljšem položaju, kot če bi moral odškodninski zahtevek uveljavljati zoper povzročitelja škode, ne bi prispevala k odpravi tipičnih omejitev, ki izhajajo iz različnih zavarovalnih pravil (npr. izključitev odgovornosti v korist zavarovalnic, pri katerih je zavarovana civilna odgovornost) in kar je v bistvu cilj direktiv. Predmet urejanja direktiv je omejen izključno na navedeno.(48) Morebitno zmanjšanje ali izključitev odškodninskih zahtevkov na podlagi ocen nacionalnega civilnega prava odgovornosti ne predstavlja „ovir“ za prosti pretok blaga in oseb, ki naj bi jih odpravile direktive. Ob upoštevanju navedenega predstavljajo razlike med nacionalnimi ureditvami odgovornosti okoliščino, ki jo je treba ob upoštevanju trenutnega stanja prava Unije vzeti v zakup.
70. V skladu z navedenim bi priznanje širšega odškodninskega zahtevka, kot ga določa materialno pravo o civilni odgovornosti, torej občutno presegalo to, kar je zakonodajalec Unije štel za primerno za dosego cilja prostega pretoka motornih vozil in oseb. Ob upoštevanju tega jasnega pravnega položaja menim, da direktiv ni mogoče razlagati tako, da bi bilo z njimi mogoče nasprotovati morebitnemu zmanjšanju ali izključitvi pravice do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode zoper zavarovalnico. Sicer je Sodišče v sodba h Candolin in drugi ter Farrell pravilno poudarilo, da „[n]acionalne določbe, ki urejajo odškodnino za nesreče, […], torej tem določbam ne morejo odtegniti polnega učinka“.(49) Vendar bi lahko ta izjava pri površnem branju, tudi zaradi njene splošne opredelitve, zlahka pripeljala do napačnih razumevanj. Šele pri podrobni razlagi tega stavka, ob upoštevanju dejanskega in pravnega stanja, ki je predmet presoje, postane namreč jasno, da se je Sodišče v okviru svojih razmislekov osredotočilo samo na takšne nacionalne zakonske določbe, ki urejajo kritno razmerje med zavarovalnico in zavarovancem, in sicer tako, da so se v nekaterih primerih zahtevki oškodovanca zoper zavarovalnico zmanjšali ali celo izključili.(50) Navedbe Sodišča so se tako nanašale izključno na pravo zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ki je tudi predmet urejanja direktiv, nikakor pa ne na nacionalno pravo o civilni odgovornosti . Poziv italijanske vlade, da se morata pri preučitvi obravnavane zadeve navedeni pravni vsebini jasno razmejiti(51), je upravičen.
71. Če bi zgoraj navedeni stavek iz sodb Candolin in drugi ter Farell razumeli široko, in sicer v tem smislu, da so zajete tudi nacionalne določbe o civilni odgovornosti, bi se s tem občutno posegalo v pravni red držav članic. Tako bi bila namreč vsaka nacionalna ureditev civilne odgovornosti, ki določa obseg civilnopravnega odškodninskega zahtevka oškodovanca, avtomatsko podvržena pridržku skladnosti z merili iz sodne prakse v zadevi Candolin(52), kar bi nasprotovalo pravni varnosti(53), zlasti ker zavarovatelji civilne odgovornosti ne bi mogli vnaprej določiti, katero škodo morajo poravnati in v kakšnem obsegu. To z vidika pravne prakse ne bi bilo sprejemljivo.
72. Iz predstavljenih razmislekov izhaja, da akcesornost pravice do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode oškodovanca zoper zavarovalnico, pri kateri je zavarovana civilna odgovornost, v razmerju do pravice iz naslova civilnopravne odgovornosti, nasprotuje ločitvi pravice do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode, tako da slednja niti neposredno niti na podlagi razlage, ki upošteva smisel in namen Direktive, ne spada na področje uporabe direktiv.
iii) Vmesni predlog
73. Iz vsega navedenega izhaja, da sporna nacionalna ureditev ne spada na področje uporabe direktiv. Zato tudi ni v nasprotju z direktivami.
b) Prenos sodne prakse v zadevi Candolin
74. Predstavljeni preizkus je pokazal, da se dejansko in pravno stanje v obravnavni zadevi bistveno razlikuje od zadev Candolin in drugi ter Farrell. Navedeni sodbi sta se nanašali na primer, ki je spadal na področje uporabe direktiv in s tem pod njihov usklajevalni učinek, in sicer za pravo zavarovanja avtomobilske odgovornosti. To ni tako v obravnavanem primeru, ker je pravo civilne odgovornosti izrecno izvzeto. Razlaga direktiv, s katero bi se lahko nasprotovalo morebitnemu zmanjšanju ali izključitvi pravice do neposrednega uveljavljanja zahtevka za izplačilo škode zoper zavarovalnico zaradi že navedenih razlogov, prav tako ne pride v poštev. Prenos navedene sodne prakse na obravnavano zadevo zaradi tega ni mogoč.
C – Sklep
75. Sklenemo lahko, da Prva, Druga in Tretja direktiva ne nasprotujejo nacionalni civilnopravni ureditvi, kot je člen 506 portugalskega Código Civil, ki v primeru, kot je ta v sporu o glavni stvari, vodi k temu, da se pravica oškodovanca v primeru odgovornosti za škodo od nevarne stvari ali nevarne dejavnosti, če ni mogoče določiti soprispevka k povzročitvi prometne nesreče, pavšalno zniža za polovico.
VII – Predlog
76. Ob upoštevanju zgornjih razmislekov Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje Tribunal da Relação Porto odgovori tako:
Prva Direktiva Sveta z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (72/166/EGS), Druga Direktiva Sveta z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (84/5/EGS) in Tretja Direktiva Sveta z dne 14. maja 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (90/232/EGS) ne nasprotujejo nacionalnemu civilnopravnemu predpisu, ki v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem je prišlo do trčenja vozil, za katero ni kriv nobeden od voznikov in v katerem je eden od voznikov utrpel telesne poškodbe in mu je nastala materialna škoda, privede do tega, da se pravica oškodovanca do odškodnine iz naslova odgovornosti za škodo od nevarne stvari ali nevarne dejavnosti pavšalno zniža za polovico.
(1) .
(2)
–	Postopek za sprejetje predhodne odločbe skladno z Lizbonsko pogodbo, ki spreminja Pogodbo o Evropski uniji in Pogodbo o ustanovitvi Evropske skupnosti z dne 13. decembra 2007 (UL C 306, str. 1), zdaj ureja člen 267 Pogodbe o delovanju Evropske unije.
(3)  –	Direktiva Sveta z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (72/166/EGS) (UL L 103, str. 1, v nadaljevanju: Prva direktiva).
(4)  –	Druga Direktiva Sveta z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (84/5/EGS) (UL L 8, str. 17, v nadaljevanju: Druga direktiva).
(5)  –	Tretja Direktiva Sveta z dne 14. maja 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (90/232/EGS) (UL L 129, str. 33, v nadaljevanju: Tretja direktiva).
(6)  –	Ob upoštevanju definicij iz PEU in PDEU se pojem „pravo Unije“ uporablja kot skupni pojem za pravo Skupnosti in pravo Unije. Če bodo v nadaljevanju pomembne posamezne določbe primarnega prava, bodo navedeni predpisi, ki veljajo ratione temporis .
(7)  –	UL L 263, str. 11.
(8)  –	Sodba Sodišča z dne 30. junija 2005 (C‑537/03, ZOdl., str. I-5745).
(9)  –	Sodba Sodišča z dne 14. septembra 2000 v zadevi Mendes Ferreira in Delgado Correia Ferreira (C‑348/98, Recueil, str. I‑5711, točka 29).
(10)  –	Navedena v opombi 8.
(11)  –	Sodba Sodišča z dne 19. aprila 2007 (C‑356/05, ZOdl., str. I‑3067).
(12)  –	Sodbi Sodišča z dne 22. marca 1990 v zadevi Triveneta in drugi proti Komisiji (C‑347/87, Recueil, str. I‑1083, točka 16) in z dne 21. oktobra 2010 v zadevi Padawan (C‑467/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 61).
(13)  –	Glede delitve nalog med Sodiščem in nacionalnimi sodišči v zvezi z razlago in uporabo prava Unije glej moje sklepne predloge, predstavljene 6. julija 2010 v zadevi Pénzügyi Lízing (sodba z dne 9. novembra 2010, C‑137/08, še neobjavljena v ZOdl.).
(14)  –	Glej sodbe Sodišča z dne 7. januarja 2003 v zadevi BIAO (C‑306/99, Recueil, str. I‑1, točka 89); z dne 14. decembra 2006 v zadevi Confederacion Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (C‑217/05, ZOdl., str. I‑11987, točka 17) in z dne 22. decembra 2008 v zadevi Les Vergers du Vieux Tauves SA (C‑48/07, ZOdl., str. I‑10627, točka 17).
(15)  –	Glej Reichert-Facilidades, F., „Europäisches Versicherungsvertragsrecht?“, v: Festschrift für Ulrich Drobnig zum siebzigsten Geburtstag
(ur. Basedow, J., K. J. Hopt, H. Kötz), Tübingen 1998, str. 127.
(16)  –	Glej Lemor, U., Kommentar zur Kraftfahrtversicherung
(ur. Feyock H., P. Jacobsen, U. Lemor), 1. del, 3. izd., München 2009, točka 5.
(17)  –	Direktiva 2000/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. maja 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju avtomobilske odgovornosti, ki spreminja direktivi Sveta 73/239/EGS in 88/357/EGS (UL L 181, str. 65).
(18)  –	Kot pravilno navaja Schauer, M., „Bemerkungen zur Umsetzung der 4. Kfz-Haftpflicht-Richtlinie im österreichischen Recht“, v: Recht und Risiko – Festschrift für Helmut Kollhosser . Band I, Versicherungsrecht, Karlsruhe 2004, str. 293, je bil cilj Četrte direktive dati oškodovancu možnost, da lahko odškodninske zahtevke uveljavlja v državi svojega prebivališča. Četrta Direktiva je s tem pomembno prispevala k izboljšanju varstva oškodovancev ob nesrečah v tujini.
(19)  –	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005 o spremembi direktiv Sveta 72/166/EGS, 84/5/EGS, 88/357/EGS in 90/232/EGS ter Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/26/ES o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (UL L 149, str. 14).
(20)  –	Glej sodbo Candolin in drugi (navedena v opombi 8, točka 18) in sodbo z dne 28. marca 1996 v zadevi Ruiz Bernáldez (C‑129/94, Recueil, str. I‑1829, točka 20).
(21)  –	Sodbi Candolin in drugi (navedena v opombi 8, točka 24) ter Farrell (navedena v opombi 11, točka 33). Glej tudi sodbo Mendes Ferreira in Delgado Correia Ferreira (navedena v opombi 9, točki 23 in 29). Glej dalje glede razlage Prve, Druge in Tretje direktive z učinki za države članice EFTE/EGP sodno prakso (ki ustreza zahtevi po homogenosti iz prava EGP) Sodišča EFTA, med drugim sodbi z dne 14. junija 2001 v zadevi Helgadóttir (E-7/00, točka 30) in z dne 20. junija 2008 v zadevi Nguyen (E-8/07, točka 24). Direktive se skladno s točkami 8, 9 in 19 v Prilogi IX k Sporazumu o EGP uporabljajo tudi v državah članicah EFTE/EGP.
(22)  –	Sodba Farrell (navedena v opombi 11, točka 32).
(23)  –	Sodba Candolin in drugi (navedena v opombi 8, točka 27).
(24)  –	Prav tam (točka 28) in sodba Farrell (navedena v opombi 11, točka 34). Ta sodna praksa izhaja iz podobne sodne prakse Sodišča EFTA, in sicer iz sodbe z dne 17. novembra 1999 v zadevi Storebrand and Finanger (E-1/99, Report of EFTA Court 1999, 119, točka
29), na katero je najbrž oprl svoje razmisleke generalni pravobranilec Geelhoed v sklepnih predlogih, predstavljenih 10. marca 2005 v zadevi Candolin in drugi.
(25)  –	Sodbi Candolin in drugi (navedena v opombi 8, točka 29) ter Farrell (navedena v opombi 11, točka 35).
(26)  –	Sodbi Candolin in drugi (navedena v opombi 8, točka 30) ter Farrell (navedena v opombi 11, točka 35).
(27)  –	Glej k temu Baumann, H., „Zur Überwindung des Trennungsprinzips im System von Haftpflicht und Haftpflichtversicherung“, v: Festgabe Zivilrechtslehrer 1934/1935
(ur. Hadding, W.), Berlin 1999, str. 13.
(28)  –	Glej Looschelders, D., Münchener Kommentar zum Versicherungsvertragsgesetz
(ur. Langheid, T., M. Wandt), zv. 1, 1. izd., München 2010, poglavje 1, točka 117; Bar, C., „Das Trennungsprinzip und die Geschichte des Wandels der Haftpflichtversicherung“, v: Archiv für die civilistische Praxis, št. 181/1981, str. 326.
(29)  –	Glej točko 10 pisnih stališč nemške vlade.
(30)  –	Glej točko 13 pisnih stališč italijanske vlade.
(31)  –	Glej točko 50 teh sklepnih predlogov.
(32)  –	Za nadaljnji pokazatelj za to stališče je v tej zvezi treba šteti dejstvo, da 13. uvodna izjava
Četrte direktive (ki se v obravnavanem primeru ne uporablja) izrecno določa, da „se [z določbami direktive] ne vpliva na materialno pravo, ki se uporablja v konkretnih primerih“. Schauer, M., že navedeno delo (opomba 18), str. 294, vidi v tem pokazatelj za to, da Četrta direktiva ne spreminja veljavnega prava civilne odgovornosti.
(33)  –	Navedena v opombi 9.
(34)  –	Prav tam, točka 28.
(35)  –	V zadevi Candolin in drugi se je razpravljalo o določbah finskega zakona o avtomobilskem zavarovanju (liikennevakuutuslaki). V zadevi Farrell pa je šlo za določbe, ki se nanašajo na zavarovanje odgovornosti v irskem zakonu o cestnem prometu (Road Traffic Act) in uredbi o cestnem prometu (Road Traffic Regulations).
(36)  –	V zadevi Candolin in drugi je toženi voznik motornega vozila (J. Ruokoranta) kljub temu, da bi morali sopotniki opaziti njegovo vinjenost, skladno z upoštevnimi nacionalnimi določbami, ostal dolžan plačati odškodnino. Iz točke 12 navedene sodbe namreč izhaja, da je sodišče prve stopnje toženca obsodilo na plačilo odškodnine tožnikom. Iz točk 20 in 23 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Geelhoeda v tej zadevi poleg tega izhaja, da se odškodnine, ki jih je moral plačati za povzročeno škodo, niso znižale.
(37)  –	Iz točke 1.4 predložitvenega sklepa v zadevi Farrell in točke 14 sklepnih predlogov generalne pravobranilke Stix-Hackl, predstavljenih 5. oktobra 2006, izhaja, da je tožnica z odškodninsko tožbo uspela. Zgolj ocena škode se je odložila do obravnave.
(38)  –	Glej Jansen, N., Die Struktur des Haftungsrechts, Tübingen 2003, str. 115.
(39)  –	Glej Basedow, J., T. Fock, v: Europäisches Versicherungsvertragsrecht (ur. Basedow, J., T. Fock), zv. I, Tübingen 2002, str. 54, po katerih je pravica do denarnega nadomestila zoper zavarovalnico odvisna od nastanka škodnega dogodka.
(40)  –	Prav tam, str. 108 in nasl. Glej isto delo tudi npr. glede Španije Schlenker, S., zv. II, str. 1098, glede Italije D’Usseaux, F. B., zv. I, str. 727 in nasl., glede Grčije Papathoma-Baetge, A., zv. I, str. 636, in glede Avstrije Lemmel, U., zv. II, str. 1098.
(41)  –	Glej Basedow, J., T. Fock, že navedeno delo (opomba 39), str. 108 in nasl.
(42)  –	Glej Jansen, N., že navedeno delo (opomba 38), str. 61, 112 in 115, ki se sklicuje na to, da je cilj odškodninskih določb, da mora tisti, ki je odgovoren za škodo, to poravnati.
Schiemann, G., Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen . Knj. 2, Recht der Schuldverhältnisse, členi od 249 do 254 (odškodninsko pravo), opomba k členu 249 in naslednjim pojasnjuje, da je splošna funkcija odškodnine, da se oškodovancu iz razlogov poravnalne pravičnosti odobri nadomestilo za njegovo izgubo. To nadomestilo mora biti določeno tako, da po možnosti vodi do stanja hipotetične odprave škode, vendar hkrati oškodovancu ne daje ničesar, kar bi navedeno presegalo.
(43)  –	Grški filozof Aristotel je v svojem delu Nikomachische Ethik (Knjiga V)
obe vrsti pravičnosti med seboj razmejil, s čimer je bistveno vplival na pojem pravičnosti. Glej k temu moje sklepne predloge, predstavljene 11. maja 2010 v zadevi Padawan (sodba navedena v opombi 12, točka 74).
(44)  –	Glej Jansen, N., že navedeno delo (opomba 38), str. 114, ki opozarja na porazdelitev bremena odgovornosti med kolektivne nosilce škode, torej med zavarovalnice in sisteme socialnega zavarovanja. Dejansko je namreč pogosto, da v odškodninskih postopkih nista udeležena niti povzročitelj škode niti oškodovanec. Namesto tega tožeča stranka pogosto nastopa zoper zavarovalca civilne odgovornosti povzročitelja škode. Predmet odškodninskih postopkov in pravil o odgovornosti po avtorjevem mnenju z gospodarskega vidika torej ni poravnava med povzročiteljem škode in oškodovancem, temveč porazdelitev škode na dva kolektivna nosilca škode. Basedow, J., T. Fock, že navedeno delo (točka 39), str. 6, pojasnjujeta, da je zasebno zavarovanje, če gre za prevzem tveganj v okviru zavarovalnega razmerja, delno v konkurenčnem odnosu do sistemov socialne varnosti, ki imajo v državah članicah Unije pogosto zelo močno tradicijo. Medsebojna bližina se zlasti kaže v
zavarovalnih obveznostih, ki jih številni pravni redi poznajo tudi v zasebnem zavarovanju.
(45)  –	Glej Mansel, H.-P., Direktansprüche gegen Haftpflichtversicherer, Heidelberg 1986; Lüttringhaus, J. D., „Der Direktanspruch im vergemeinschafteten IPR und IZVR“, v: Versicherungsrecht, št. 4/2010, str. 183 in 186.
(46)  –	Glej točko 13 pisnih stališč avstrijske vlade.
(47)  –	Glej točko 20 pisnih stališč nemške vlade.
(48)  –	Glej točko 57 teh sklepnih predlogov.
(49)  –	Glej točko 53 teh sklepnih predlogov.
(50)  –	Glej točko 61 teh sklepnih predlogov.
(51)  –	Glej točko 11 pisnih stališč italijanske vlade.
(52)  –	Glej točko 53 teh sklepnih predlogov.
(53)  –	Origer, P.-C., Assurance et Responsabilité: bulletin de l’AIDA, Association internationale de droit des assurances, Section Luxembourg, št. 9/2006, str. 167, na primer kritizira, da Sodišče v sodbi Candolin in drugi ni pojasnilo, kaj razume s pojmom „sorazmerno zmanjšanje odškodnine“, tako da se pravna negotovost ni odpravila.