SODBA SODIŠČAz dne 10. aprila 1984(*)„Enako obravnavanje moških in žensk – Dostop do zaposlitve“V zadevi 14/83_katere
predmet je predlog Arbeitsgericht iz Hamma, naslovljen na Sodišče, naj
na podlagi člena 177 Pogodbe EGS v postopku v glavni stvari, ki poteka
medSabine von Colson in Elisabeth KamanninLand Nordrhein-Westfalen, sprejme
predhodno odločbo o razlagi Direktive Sveta št. 76/207/EGS z dne
9. februarja 1976 o izvajanju načela enakega obravnavanja
moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega
usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (UL L 39, str. 40)_SODIŠČE_v
sestavi J. Mertens de Wilmars, predsednik, T. Koopmans, K. Bahlmann in
Y. Galmot, predsedniki senatov, P. Pescatore, A. J. Mackenzie
Stuart, A. O'Keeffe, G. Bosco, O. Due, U. Everling in C. Kakouris,
sodniki_generalni pravobranilec: S. Rozès_sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator_izreka naslednjoSodbo1        S
sklepom z dne 6. decembra 1982, ki ga je Sodišče prejelo 24. januarja
1983, je Arbeitsgericht (delovno sodišče) iz Hamma v skladu s členom 177
Pogodbe EGS postavilo več vprašanj za predhodno odločanje o razlagi
Direktive Sveta št. 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvajanju
načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do
zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih
pogojev (UL L 39, str. 40). 2        Ta
vprašanja so se postavila v okviru spora med dvema strokovno
usposobljenima socialnima delavkama, Sabine von Colson in Elisabeth
Kamann, in deželo Nordrhein-Westfalen (v nadaljevanju: Severno
Porenje - Vestfalija). Iz obrazložitve predložitvenega sklepa je
razvidno, da je zapor Werl, v katerem so le zaporniki moškega spola in
ki ga upravlja dežela Severno Porenje - Vestfalija, zavrnil zaposlitev
tožečih strank v postopku v glavni stvari predvsem zaradi njunega spola.
Uradniki, odgovorni za zaposlovanje, so zavrnitev zaposlitve tožečih
strank utemeljili z navedbo težav in tveganj, povezanih z zaposlitvijo
ženskih kandidatk v tovrstnih ustanovah in so namesto njiju zaposlili
kandidate moškega spola, čeprav so bili strokovno manj usposobljeni.3        Nacionalno
sodišče je odločilo, da gre za diskriminacijo in zavzelo stališče, da
je po nemški zakonodaji edina sankcija za diskriminacijo pri
zaposlovanju nadomestilo za „Vertrauensschaden“, torej izgubo, ki sta jo
utrpeli kandidatki, žrtvi diskriminacije, na podlagi prepričanja, da
pri zaposlovanju ne bo diskriminacije. Takšno nadomestilo je določeno v
členu 611a(2) BGB.4        Po
tej določbi je v primeru diskriminacije pri dostopu do zaposlitve
delodajalec odgovoren za „škodo glede izgube, ki jo utrpi delavec, ker
se zanaša na pričakovanje, da ob sklenitvi delovnega razmerja ne bo
nobene kršitve načela enakega obravnavanja“. Cilj določbe je prenos
Direktive Sveta št. 76/207.5        Zato
je nacionalno sodišče ugotovilo, da na podlagi nemške zakonodaje lahko
odredi le povračilo potnih stroškov, ki jih je imela tožeča stranka von
Colsonova pri urejanju prošnje za službo (7,20 DEM,) in je tožečima
strankama zavrnilo druge tožbene zahtevke.6        Da
bi ugotovilo pravila Skupnosti, ki se uporabljajo v primeru
diskriminacije v zvezi z dostopom do zaposlitve, je nacionalno sodišče
na Sodišče naslovilo naslednja vprašanja:„1.      Ali
iz določb Direktive Sveta št. 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o
izvajanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom
do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih
pogojev izhaja, da mora biti diskriminacija glede dostopa do zaposlitve
na podlagi spola (nesklenitev pogodbe o zaposlitvi zaradi kandidatovega
spola, pri čemer je bila prednost dana drugemu kandidatu na podlagi
spola) sankcionirana tako, da se od omenjenega delodajalca zahteva, naj
sklene pogodbo o zaposlitvi s kandidatom, ki je bil žrtev
diskriminacije?2.      Če je odgovor na prvo vprašanje načeloma pritrdilen:a)      ali
se od delodajalca lahko zahteva, naj sklene pogodbo o zaposlitvi, le če
je možno, poleg ugotovitve, da je sprejel pristransko odločitev na
podlagi spola, ugotoviti tudi, da je kandidat, ki je bil žrtev
diskriminacije, glede na sprejeta merila izbora strokovno bolj
usposobljen za delovno mesto kakor kandidat, s katerim je bila pogodba o
zaposlitvi sklenjena;b)      ali
se od delodajalca lahko zahteva, naj sklene pogodbo o zaposlitvi s
kandidatom, ki je bil žrtev diskriminacije, tudi kadar sta ta kandidat
in kandidat, s katerim je bila pogodba o zaposlitvi sklenjena, enako
strokovno usposobljena, če se ugotovi, da je delodajalec sprejel
pristransko odločitev na podlagi spola;
c)      ali
ima kandidat, ki je bil žrtev diskriminacije, pravico do zaposlitve
tudi, če je strokovno slabše usposobljen od kandidata, s katerim je bila
sklenjena pogodba o zaposlitvi, če se ugotovi, da je delodajalec
kandidata, ki je bil žrtev diskriminacije, na podlagi spola izločil že
na začetku postopka o izbiri kandidatov na podlagi sprejetih meril?3.      Če
je odgovor na vprašanji 2 (a) in (c) odvisen od nepristranske presoje o
kandidatovi strokovni usposobljenosti:ali
mora o tej zadevi v celoti odločiti sodišče ter kakšna merila in
proceduralna pravila v zvezi z dokaznim postopkom je treba pri tem
upoštevati? 4.      Če je odgovor na prvo vprašanje načelno pritrdilen:če
so bili kandidati za delovno mesto najmanj trije in je delodajalec več
kot enega kandidata na podlagi spola izločil že na začetku postopka o
izbiri kandidatov na podlagi sprejetih meril, ali imajo vsi izločeni
kandidati pravico do pogodbe o zaposlitvi?Ali
mora v tem primeru Sodišče izbrati med kandidati, ki so bili žrtve
diskriminacije? Če je odgovor na vprašanje v prvem odstavku negativen,
kakšna pravna sankcija je še na razpolago?5.      Če je odgovor na prvo vprašanje načeloma negativen:kakšne so na podlagi določb Direktive št. 76/207/EGS sankcije za ugotovljeni primer diskriminacije glede dostopa do zaposlitve?Ali je treba v tem pogledu razlikovati med okoliščinami iz vprašanj 2(a), (b) in (c)?6.      Ali
je Direktiva št. 76/207/EGS, kot jo razlaga Sodišče v odgovoru na
zgoraj zastavljena vprašanja, neposredno uporabna v Zvezni republiki
Nemčiji?“7        Namen
teh vprašanj je predvsem ugotoviti, ali Direktiva št. 76/207/EGS od
držav članic zahteva, naj določijo pravne posledice ali posebne sankcije
v primeru diskriminacije glede dostopa do zaposlitve (vprašanja od 1 do
5), in ali se posamezniki lahko v takšnih primerih sklicujejo na
določbe Direktive pred nacionalnimi sodišči, kadar Direktiva ni bila
prenešena v nacionalni pravni red v predpisanem roku (vprašanje 6). a)     Prvo vprašanje8        S
prvim vprašanjem nacionalno sodišče v bistvu sprašuje, ali Direktiva
št. 76/207 zahteva, naj se diskriminacija zaradi spola v primeru dostopa
do zaposlitve sankcionira tako, da mora delodajalec, povzročitelj
diskriminacije, skleniti pogodbo o zaposlitvi s kandidatom, ki je bil
žrtev diskriminacije.9        Po
mnenju nacionalnega sodišča naj bi iz navedb v preambuli in iz
dejanskih določb Direktive izhajalo, da Direktiva od držav članic
zahteva, naj sprejmejo pravne določbe, ki predpisujejo učinkovite
sankcije. Po njegovem mnenju naj bi bila učinkovita kompenzacija le
zaposlitev oseb, ki so bile žrtve diskriminacije.10      Po
mnenju tožečih strank v postopku v glavni stvari naj bi člen 611a(2)
BGB z omejevanjem pravice do odškodnine le na „Vertrauensschaden“
izključil možnost odškodnine po splošnem pravu. Direktiva št. 76/207 od
držav članic zahteva, naj sprejmejo primerne ukrepe, s katerimi bi se v
prihodnje izognile diskriminaciji. Zato naj bi se štelo, da se člen
611a(2) ne upošteva. Posledica tega pa bi bila, da bi delodajalec moral
skleniti pogodbo o zaposlitvi s kandidatom, ki je bil žrtev
diskriminacije. 11      Vlada
Zvezne republike Nemčije se zaveda potrebe po učinkovitem prenosu
Direktive, vendar poudarja, da ima vsaka država članica na podlagi člena
189(3) Pogodbe EGS svojo mejo presoje glede pravnih posledic, ki morajo
izhajati iz kršitve načela enakega obravnavanja. Nemška vlada tudi
uveljavlja, da lahko nemška sodišča na podlagi nacionalnega zasebnega
prava in na podlagi vsebine Direktive oblikujejo ustrezne rešitve, ki
bodo v skladu z načelom enakega obravnavanja in interesi vseh strank. Po
njenem mnenju upoštevanja vredna pravna posledica zagotavlja
spoštovanje načela enakega obravnavanja in naj bi do nje prišlo le, če
bi bila žrtev diskriminacije za delovno mesto bolje strokovno
usposobljena od ostalih kandidatov in ne če bi bila strokovna
usposobljenost kandidatov enaka.12      Danska
vlada ocenjuje, da je Direktiva državam članicam namerno prepustila
izbiro sankcij glede na njihove notranje razmere in nacionalne pravne
sisteme. Države članice naj bi kršitve načela enakega obravnavanja
kaznovale enako, kot kaznujejo podobne kršitve nacionalnih predpisov na
področjih, ki jih ne ureja pravo Skupnosti.13      Tudi
Vlada združenega kraljestva meni, da je v pristojnosti držav članic, da
same izberejo ukrepe, s katerimi zagotovijo izpolnjevanje obveznosti iz
Direktive. Direktiva ne navaja, katere ukrepe naj bi države članice
sprejele, vprašanja, naslovljena na Sodišče, pa sama jasno kažejo na
težave pri določanju ustreznih ukrepov. 14      Komisija
Evropskih skupnosti meni, da mora biti prenos Direktive učinkovit,
čeprav ima Direktiva namen prepustiti državam članicam izbiro in
odločitev glede sankcij. Načelo učinkovitega prenosa Direktive zahteva,
naj so sankcije za kandidata, ki je bil žrtev diskriminacije, primerna
odškodnina, za delodajalca pa sredstvo pritiska, ki ga ni dobro
zanemariti in ki ga spodbuja k spoštovanju načela enakega obravnavanja.
Nacionalni ukrep, ki odškodnino zagotavlja le ob dejanski izgubi,
nastali zaradi zanašanja na pričakovano („Vertrauensschaden“), ni
primeren za zagotovitev združljivosti s tem načelom.15      Glede
na člen 189(3) je „Direktiva […] za vsako državo članico, na katero je
naslovljena, zavezujoča glede cilja, ki ga je treba doseči, vendar
prepušča državnim organom izbiro oblike in metod“. Ta določba prepušča
državam članicam izbiro načinov in ukrepov za učinkovito izvajanje
Direktive, ta svoboda ne vpliva na obveznost vseh držav članic, na
katere je Direktiva naslovljena, da v okviru nacionalnega pravnega
sistema sprejmejo vse ukrepe za zagotovitev učinkovitosti Direktive
glede na cilj, ki ga zasleduje.16      Zato
je Direktivo št. 76/207 za odločitev, ali od držav članic zahteva
določitev posebnih pravnih posledic ali sankcij za kršitev načela
enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve,
treba pregledati.17      Cilj
te direktive je izvajanje načela enakega obravnavanja moških in žensk v
državah članicah, zlasti v zvezi z dejanskim enakopravnim dostopom
delavcev obeh spolov do zaposlitve. Upoštevaje ta cilj člen 2 določa
načelo enakega obravnavanja in njegove omejitve, medtem ko člen 3(1)
določa obseg načela glede dostopa do zaposlitve. Člen 3(2)(a) določa, da
morajo države članice sprejeti ustrezne ukrepe za odpravo zakonov in
drugih predpisov, ki so v nasprotju z načelom enakega obravnavanja.18      Člen
6 zahteva, naj države članice v okviru nacionalnega pravnega sistema
sprejmejo ukrepe, ki bodo vsem osebam, ki menijo, da so žrtve
diskriminacije, omogočili, da „svoje pravice uveljavljajo po sodni
poti“. Iz te določbe izhaja, da morajo države članice sprejeti dovolj
učinkovite ukrepe za doseganje cilja Direktive, in zagotoviti, da se
zadevne osebe lahko na te ukrepe sklicujejo pred nacionalnimi sodišči.
Takšni ukrepi lahko vključujejo npr. določbe, ki od delodajalca
zahtevajo, naj na delovno mesto sprejme kandidata, ki je bil žrtev
diskriminacije, ali pa mu izplača primerno denarno nadomestilo, pri
čemer te določbe, kadar je to potrebno, podpira tudi sistem denarnih
kazni. Direktiva sicer ne predpisuje posebnih sankcij, vendar lahko
države članice svobodno izbirajo med različnimi rešitvami, primernimi za
doseganje njenega cilja.19      Odgovor
na prvo vprašanje je torej, da Direktiva št 76/207 ne zahteva, naj bo
diskriminacija na podlagi spola glede dostopa do zaposlitve
sankcionirana z obveznostjo delodajalca, povzročitelja diskriminacije,
da sklene pogodbo o zaposlitvi s kandidatom, ki je bil žrtev
diskriminacije.  b)     Drugo, tretje in četrto vprašanje20      Odgovor
na drugo, tretje in četrto vprašanje ni potreben, ker so bila
postavljena pod domnevo, da se od delodajalca zahteva, naj s kandidatom,
ki je bil žrtev diskriminacije, sklene pogodbo o zaposlitvi. c)     Peto in šesto vprašanje21      S
svojim petim vprašanjem nacionalno sodišče v bistvu sprašuje Sodišče,
ali je po Direktivi v primeru diskriminacije poleg pravice do sklepanja
pogodbe o zaposlitvi možna še kakšna druga sankcija. Šesto vprašanje je,
ali se žrtev diskriminacije lahko pred nacionalnimi sodišči ob pravilni
razlagi Direktive sklicuje na to direktivo.22      Brez
učinkovitih sankcij ni mogoče zagotoviti enakega obravnavanja. To ni
razvidno le iz dejanske vsebine Direktive, pač pa še natančneje iz
njenega člena 6, ki s tem, ko kandidatom za delovno mesto, žrtvam
diskriminacije, omogoča sodno varstvo, priznava, da imajo ti kandidati
pravice, ki jih lahko uveljavljajo na sodiščih.23      V
odgovoru na prvo vprašanje je bilo pojasnjeno, da čeprav polno
izvajanje Direktive ne določa oblike sankcij v primeru kršitve prepovedi
diskriminacije, pa Direktiva vseeno nalaga, naj sankcija zagotovi
dejansko in učinkovito sodno varstvo. Poleg tega mora biti v svarilo
delodajalcu. Kadar država članica kršitev načela enakega obravnavanja
sankcionira z dodelitvijo odškodnine, mora ta odškodnina v vsakem
primeru ustrezati utrpeli škodi.24      Iz
tega izhaja, da nacionalni predpisi s tem, ko osebam, ki so bile žrtve
diskriminacije, v zvezi z dostopom do zaposlitve omejujejo pravico do
odškodnine na zgolj simbolično vrednost, kot je npr. povračilo stroškov,
ki so jih imeli pri urejanju kandidature za delovno mesto, ne
izpolnjujejo zahteve o učinkovitem prenosu Direktive.25      O
naravi sankcij, ki jih Zvezna republika Nemčija predpisuje za
diskriminacijo v zvezi z dostopom do zaposlitve, in še zlasti vprašanju,
ali določba člena 611a(2) BGB izključuje možnost odškodnine
na podlagi splošnih pravnih predpisov, je na Sodišču potekala
dolgotrajna razprava. Vlada Zvezne republike Nemčije je med ustnim
postopkom navajala, da naj določba ne bi nujno izključevala uporabe
splošnih pravnih predpisov glede odškodnine. O tem vprašanju z razlago
nacionalnega prava odloča nacionalno sodišče samo.26      Obveznost
držav članic, ki izhaja iz Direktive, da bi dosegle cilj, predviden z
Direktivo, in njihova dolžnost, da skladno s členom 5 Pogodbe sprejmejo
vse primerne ukrepe, tako splošne kot posebne, za zagotovitev
izpolnjevanja te obveznosti, zavezuje vse organe držav članic, skupaj s
sodišči, v okviru njihovih pristojnosti. Iz tega izhaja, da morajo z
uporabo nacionalnega prava in zlasti določb nacionalnega prava, ki so
bile uveljavljene za izvajanje Direktive št. 76/207,
nacionalna sodišča svoje nacionalno pravo razlagati glede na besedilo in
namen Direktive, da bi dosegla cilj iz člena 189(3).27      Nasprotno
pa, kot izhaja iz zgornjih preudarkov, Direktiva ne vključuje nobene
brezpogojne in dovolj natančne obveznosti glede sankcij zaradi
diskriminacije, na katero bi se lahko, če ukrepi za izvajanje niso
sprejeti pravočasno, sklicevali posamezniki, da bi na podlagi Direktive
uveljavljali pravico do odškodnine, kadar to ni predvideno ali dovoljeno
z nacionalno zakonodajo.28      Nacionalnemu
sodišču je treba pojasniti, da čeprav Direktiva št. 75/207/EGS prepušča
državam članicam več rešitev pri izbiri sankcij za kršitev prepovedi
diskriminacije, potrebnih za doseganje njenega cilja, vseeno zahteva,
naj država članica, ko se odloči za sankcioniranje kršitve z odškodnino,
zagotovi, da bo sankcija učinkovita in bo imela svarilni učinek, tako
da mora biti odškodnina v skladu s povzročeno škodo in večja od zgolj
simbolične odškodnine, kakršna je na primer povračilo stroškov v zvezi s
kandidaturo za delovno mesto. Nacionalno sodišče mora zakonodajo,
sprejeto za izvajanje Direktive, razložiti in uporabiti glede na zahteve
prava Skupnosti, če ima za to pooblastila na podlagi nacionalne
zakonodaje. Stroški29      Stroški,
ki so jih je priglasile vlada Zvezne republike Nemčije, danska vlada,
vlada Združenega kraljestva in Komisija Evropskih skupnosti, ki so
Sodišču predložile stališča, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za
stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred
nacionalnim sodiščem, to odloči o stroških. Iz teh razlogov jeSODIŠČEv odgovor na vprašanja, ki jih je postavilo Arbeitsgericht iz Hamma s sklepom z dne 6. decembra 1982, razsodilo:1)      Direktiva
št 76/207 ne zahteva, naj delodajalec, ki je povzročitelj
diskriminacije glede dostopa do zaposlitve na podlagi spola, sklene
pogodbo o zaposlitvi s kandidatom, ki je bil žrtev diskriminacije.2)      Direktiva
ne vključuje nobene brezpogojne in dovolj natančne obveznosti glede
sankcij zaradi diskriminacije, na katero bi se lahko, če ukrepi za
izvajanje niso sprejeti pravočasno, sklicevali posamezniki, da bi na
podlagi Direktive uveljavljali pravico do odškodnine, kadar to ni
predvideno ali dovoljeno z nacionalno zakonodajo.3)      Čeprav
Direktiva št. 75/207/EGS prepušča državam članicam več rešitev pri
izbiri sankcij za kršitev prepovedi diskriminacije, potrebnih za
doseganje njenega cilja, vseeno zahteva, naj država članica, ko se
odloči za sankcioniranje kršitve z odškodnino, zagotovi, da bo sankcija
učinkovita in bo imela svarilni učinek, tako da mora biti odškodnina v
skladu s povzročeno škodo in večja od zgolj simbolične odškodnine,
kakršna je na primer povračilo stroškov v zvezi s kandidaturo za delovno
mesto. Nacionalno sodišče mora zakonodajo, sprejeto za izvajanje
Direktive, razložiti in uporabiti glede na zahteve prava Skupnosti, če
ima za to pooblastila na podlagi nacionalne zakonodaje.Mertens de WilmarsKoopmansBahlmannGalmotPescatore      Mackenzie StuartO'KeeffeBosco      DueEverling KakourisRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 10. aprila 1984.Sodni tajnik       PredsednikP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Jezik postopka: nemščina.