62015TO0207_SL
Stranke
Izrek
Stranke
V zadevi T‑207/15 R,
National Iranian Tanker Company
s sedežem v Teheranu (Iran), ki jo zastopajo T. de la Mare, QC, M. Lester, J. Pobjoy, barristers, R. Chandrasekera, S. Ashley in C. Murphy, solicitors,
tožeča stranka,
proti
Svetu Evropske unije, ki ga zastopata N. Rouam in M. Bishop, agenta,
tožena stranka,
zaradi predloga za odlog izvršitve Sklepa Sveta (SZVP) 2015/236 z dne 12. februarja 2015 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 39, str. 18) in Izvedbene uredbe Sveta (EU) 2015/230 z dne 12. februarja 2015 o izvajanju Uredbe (EU) št. 267/2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 39, str. 3) v delih, v katerih se ta akta nanašata na tožečo stranko,
PREDSEDNIK SPLOŠNEGA SODIŠČA
sprejema naslednji
Sklep (1)
Dejansko stanje
1. Ta zadeva spada v okvir omejevalnih ukrepov, ki so bili sprejeti za izvrševanje pritiska na Islamsko republiko Iran, da bi ta ustavila jedrske dejavnosti, ki pomenijo tveganje za širjenje jedrskega orožja in razvoj sistemov za izstrelitev jedrskega orožja.
[…]
7. Tožeča stranka, National Iranian Tanker Company, iranska družba, ki je specializirana za prevoz tovora surove nafte in zemeljskega plina ter upravlja veliko floto tankerjev, se je z več dopisi obrnila na Unijo, da bi izrazila zaskrbljenost glede učinkov omejevalnih ukrepov, sprejetih proti Islamski republiki Iran, na njeno floto. V tem okviru je zanikala vsakršno povezavo z iranskim jedrskim programom in pojasnila, da je bila privatizirana že leta 2000.
8. Svet je vseeno 15. oktobra 2012 dejansko vpisal ime tožeče stranke na seznam oseb in subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi.
9. Na eni strani je Svet namreč sprejel Sklep 2012/635/SZVP z dne 15. oktobra 2012 spremembi Sklepa 2010/413 (UL L 282, str. 58). V skladu z uvodno izjavo 16 Sklepa 2012/635 je bilo treba sprejeti omejevalne ukrepe zlasti proti iranskim subjektom v državni lasti, ki so vključeni v naftni in plinski sektor, saj zagotavljajo pomemben vir prihodka iranske vlade. Zato je bil s členom 1(8)(a) Sklepa 2012/635 spremenjen člen 20(1)(c) Sklepa 2010/413, tako da omejevalni ukrepi veljajo za „druge osebe ali subjekt[e], ki niso zajeti v Prilogo I, ki podpirajo iransko vlado, ter subjekti, ki jim pripadajo ali jih nadzirajo ali osebe in subjekti, ki so z njimi povezani, kot so navedeni v Prilogi II“. S členom 2 Sklepa 2012/635 je bilo ime tožeče stranke vpisano v Prilogo II k Sklepu 2010/413, ki vsebuje seznam imen „[o]seb[…] in subjekt[ov], vključeni[h] v jedrske dejavnosti ali dejavnosti v zvezi z balističnimi raketami, ter oseb[…] in subjekt[ov], ki podpirajo iransko vlado“.
10. Po drugi strani je Svet sprejel Izvedbeno uredbo (EU) št. 945/2012 z dne 15. oktobra 2012 o izvajanju Uredbe (EU) št. 267/2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 282, str. 16). S členom 1 Uredbe št. 945/2012 je bilo ime tožeče stranke vpisano v Prilogo IX k Uredbi št. 267/2012, ki vsebuje seznam imen „[o]seb[…] in subjekt[ov], vključeni[h] v jedrske dejavnosti ali dejavnosti v zvezi z balističnimi raketami, ter oseb[…] in subjekt[ov], ki podpirajo iransko vlado“.
11. Ime tožeče stranke je bilo vpisano na zgoraj navedena seznama iz teh razlogov, ki so enaki v obeh primerih: „Pod dejanskim nadzorom iranske vlade. Tej zagotavlja finančno pomoč prek svojih delničarjev, ki so povezani z vlado.“
12. Sklep 2012/635 in Uredba št. 945/2012 sta bila tožeči stranki poslana z dopisom z dne 16. oktobra 2012.
13. Tožeča stranka je 27. decembra 2012 pri Splošnem sodišču vložila tožbo za razglasitev ničnosti teh dveh aktov v delih, v katerih se nanašata nanjo.
14. Splošno sodišče je v sodbi z dne 3. julija 2014, National Iranian Tanker Company/Svet (T‑565/12, ZOdl., v nadaljevanju: sodba NITC, EU:T:2014:608), sprejelo tožbeni razlog, ki se je nanašal na očitno napako pri presoji, ki jo je Svet storil, ko je ime tožeče stranke vpisal na zgoraj navedena seznama. Zato je ugodilo tožbi ter Sklep 2012/635 in Uredbo št. 945/2012 razglasilo za nična v delih, v katerih sta se nanašala na tožečo stranko.
15. Kar zadeva časovne učinke zgoraj v točki 14 navedene sodbe NITC (EU:T:2014:608), je Splošno sodišče presodilo, da če bi bila zadevna akta razglašena za nična s takojšnjim učinkom, bi lahko tožeča stranka svoje premoženje v celoti ali delno prenesla z območja Unije, Svet pa ne bi mogel – če bi bilo treba – pravočasno odpraviti ugotovljenih nepravilnosti, to pa bi resno in nepopravljivo ogrozilo učinkovitost ukrepa zamrznitve sredstev, ki bi ga lahko Svet v prihodnosti sprejel zoper tožečo stranko. Po mnenju Splošnega sodišča namreč možnost novega vpisa imena tožeče stranke sama po sebi ni izključena, saj lahko Svet v postopku ponovnega odločanja – na podlagi pravno zadostno dokazanih razlogov – vnovič vpiše ime tožeče stranke na seznam.
16. Zato sta na podlagi zgoraj v točki 14 navedene sodbe NITC (EU:T:2014:608) Sklep 2012/635 in Uredba št. 945/2012 v delih, v katerih se nanašata na tožečo stranko, učinkovala vse do datuma poteka roka za pritožbo iz člena 56, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, oziroma če je bila v tem roku vložena pritožba, do njene zavrnitve.
17. Svet ni vložil pritožbe zoper zgoraj v točki 14 navedeno sodbo NITC (EU:T:2014:608).
18. Nasprotno, potem ko je Svet z dopisom z dne 23. oktobra 2014 tožečo stranko obvestil, da namerava njeno ime znova vpisati na zgoraj navedena seznama, in po izmenjavi dopisov med strankama, je 12. februarja 2015 sprejel Sklep (SZVP) 2015/236 o spremembi Sklepa 2010/413 (UL L 39, str. 18) in Izvedbeno uredbo (EU) št. 2015/230 o izvajanju Uredbe (EU) št. 267/2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 39, str. 3), s katerima je bilo ime tožeče stranke znova vpisano na seznam oseb in subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi (v nadaljevanju: izpodbijana akta).
19. Ta ponovni vpis tožeče stranke je temeljil na teh razlogih, ki so enaki v obeh primerih:
„[Tožeča stranka] zagotavlja finančno podporo iranski vladi preko svojih delničarjev, Iranian State Retirement Fund, Iranian Social Security Organization in Oil Industry Employees Retirement and Savings Fund, ki so subjekti pod nadzorom države. Hkrati je [tožeča stranka] eden največjih upravljavcev tankerjev za prevoz surove nafte na svetu in eden od najpomembnejših prevoznikov iranske surove nafte. Zato [tožeča stranka] zagotavlja logistično podporo iranski vladi s prevozom iranske nafte.“
20. Svet je z dopisom z dne 16. februarja 2015 tožeči stranki poslal kopijo izpodbijanih aktov.
Postopek in predlogi strank
21. Tožeča stranka je 24. aprila 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo, v kateri je predlagala, naj se izpodbijana akta razglasita za nična v delih, v katerih se nanašata nanjo, in podredno, naj se na podlagi ugovora nezakonitosti, ki ga je podala na podlagi člena 277 PDEU, ugotovi, da se člen 20(1)(c) Sklepa 2010/413, kakor je bil spremenjen, in člen 23(2)(d) Uredbe št. 267/2012, kakor je bila spremenjena, ne uporabljata zanjo. V utemeljitev tožbe v bistvu navaja, da ji je Svet s tem, da jo je znova kaznoval na podlagi istih očitkov, ki so bili zavrnjeni v zgoraj v točki 14 navedeni sodbi NITC (EU:T:2014:608), odvzel pravico do učinkovitega pravnega sredstva v smislu člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter hkrati kršil pravnomočnost in načelo pravne varnosti. Poleg tega naj bi Svet storil očitne napake pri presoji ter kršil pravico tožeče stranke do obrambe in njeno temeljno lastninsko pravico.
22. Tožeča stranka je z ločeno vlogo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča istega dne vložila ta predlog za izdajo začasne odredbe, s katerim predsedniku Splošnega sodišča v bistvu predlaga, naj:
– odloži izvršitev izpodbijanih aktov v delih, v katerih se nanašata nanjo, dokler Splošno sodišče ne odloči o glavni tožbi;
– Svetu naloži plačilo stroškov.
[…]
Pravo
[…]
Fumus boni juris
[…]
39. V zvezi s tem je treba poudariti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso, na katero je opozoril Svet, če je bil akt, ki ga je sprejela institucija Unije, razglašen za ničen zaradi kršitev procesnega prava ali vsebinskih kršitev, zadevna institucija upravičena ponovno sprejeti enak akt, tako da tokrat upošteva pravila procesnega prava in zagotovi, da v novem aktu ni storjena ista vsebinska kršitev (glej v tem smislu sodbi z dne 23. oktobra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Svet, T‑256/07, ZOdl., EU:T:2008:461, točki 65 in 75 ter navedena sodna praksa, in z dne 13. decembra 2012, Grčija/Komisija, T‑588/10, EU:T:2012:688, točki 476 in 478).
40. Poleg tega je, kar posebej zadeva obravnavani primer, Splošno sodišče, potem ko je opozorilo, da razlogi za prvotni vpis imena tožeče stranke na zadevna seznama niso bili podprti z zadostnimi dokazi, v točki 77 zgoraj v točki 14 navedene sodbe NITC (EU:T:2014:608) navedlo, da lahko Svet na podlagi pravno zadostno dokazanih razlogov vnovič vpiše ime tožeče stranke na seznam.
41. Svet iz tega v bistvu sklepa, da se je v obravnavani zadevi upravičeno oprl na dokumente iz obdobja pred prvotnim vpisom tožeče stranke, tudi če teh dokumentov ni predložil za utemeljitev prvotnega vpisa, ter uporabil navedene „stare“ dokumente, da bi podprl nove razloge za vpis, kot je „logistična podpora“ iranski vladi, zlasti ker je s tem pravzaprav odgovoril na očitke, navedene v zgoraj v točki 14 navedeni sodbi NITC (EU:T:2014:608), in navedel nove dokaze o tem, da tožeča stranka dejansko zagotavlja „logistično podporo“ iranski vladi.
42. Tožeča stranka pa nasprotno meni, da Svet v obravnavani zadevi, ker bi sicer kršil njeno temeljno pravico do učinkovitega pravnega sredstva, ni mogel navesti razlogov za vpis, na katere se je skliceval že ob njenem prvotnem vpisu oktobra 2012, niti predložiti dokazov, ki jih je že imel na voljo ob tem prvotnem vpisu, zlasti ker so po njenem mnenju dejanske navedbe, na katerih temeljita izpodbijana akta, v bistvu enake navedbam, na katerih je temeljil njen prvotni vpis in so bile zavrnjene v zgoraj v točki 14 navedeni sodbi NITC (EU:T:2014:608).
43. Sodnik za začasne odredbe meni, da razprava med strankama kaže na obstoj pravnega nesoglasja glede dometa člena 47 Listine o temeljnih pravicah in člena 13 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, ki oba določata pravico do učinkovitega pravnega sredstva, to je do učinkovitega sodnega varstva „v praksi in pravu“ (sodba ESČP z dne 13. novembra 2007 v zadevi Ramadhi in drugi proti Albaniji, točka 48). Ugotoviti je treba, ali se lahko Svet glede na to pravico do učinkovitega pravnega sredstva sklicuje na sodno prakso, navedeno v točkah 39 in 40 zgoraj, da bi ugotovitve nezakonitosti, ki so bile razlog za razglasitev ničnosti omejevalnega ukrepa, popravil s sprejetjem novega ukrepa z enakim praktičnim učinkom, kot ga je imel prejšnji ukrep, in to v dejanskih okoliščinah, ki se v bistvu niso spremenile.
44. Kočljivost tega vprašanja izhaja predvsem iz dejstva, da so omejevalni ukrepi, ki jih Svet sprejme v obliki uredbe, upravičeni do varstva, odobrenega s členom 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča, tako da razglasitev ničnosti take uredbe začne veljati šele z datumom poteka roka za pritožbo, ali če je bila v tem roku vložena pritožba, z datumom njene zavrnitve s strani Sodišča (glej točke od 55 do 57 zgoraj). Iz tega sledi, da če bi Svet dejansko lahko ravnal tako, kot je opisano v točki 43 zgoraj, bi lahko – kljub razglasitvi ničnosti vsake zaporedne uredbe o uvedbi omejevalnih ukrepov proti istemu podjetju zaradi nezakonitosti zatrjevanih razlogov za vpis ali neobstoja zadostnih dokazov – z načrtnim vlaganjem pritožb ohranil v veljavi neprekinjeno serijo takih ukrepov, in to celo ne da bi se dejanske okoliščine, na katerih temeljijo ti ukrepi in razglasitve ničnosti, v bistvu spremenile.
45. Zato se je treba vprašati, ali spoštovanje temeljne pravice do učinkovitega pravnega sredstva ne zahteva uvedbe elementa prekluzije pri naslednjih sodnih postopkih, ki jih lahko začne isto podjetje, zaradi česar bi moral Svet v prvem spisu o omejevalnih ukrepih navesti vse razloge za vpis in obremenilne dokaze, ki bi jih zlahka pridobil do dneva sestave spisa, in kar bi mu, če bi Splošno sodišče zavrnilo te razloge in dokaze, onemogočalo, da bi jih znova uporabil za utemeljitev ponovnega vpisa podjetja. To bi pomenilo, da bi bil tak ponovni vpis mogoč le ob pojavu novih in upoštevnih dejstev oziroma dokazov, medtem ko bi bilo Svetu prepovedano, da bi ob prihodnjih ponovnih vpisih uporabil elemente, na katere se sicer še ni skliceval, vendar so že bili pripravljeni za uporabo ob prvem vpisu.
46. Obravnavana zadeva kaže potrebo po uvedbi takega elementa prekluzije: gospodarska dejavnost tožeče stranke, ki zajema prevoz iranske nafte, se med oktobrom 2012, ko je bila prvotno vpisana, in datumom sprejetja aktov, ki se izpodbijata v tej zadevi, ni spremenila. Zato je očitno, da je to logistična storitev, ki jo zagotavlja strankam, ki so naročile ta prevoz. Iz spisa pa ni razvidno, da je bilo Svetu onemogočeno, da že prvotni vpis opre na razlog, ki se nanaša na „logistično podporo“. Enako velja za lastniško strukturo tožeče stranke, ki se med letoma 2012 in 2015 ni spremenila. Svet, ki je natančno strukturo predstavil v postopku, v katerem je bila izdana zgoraj v točki 14 navedena sodba NITC (EU:T:2014:608, točka 51), ni trdil, da razlog v zvezi s „finančno pomočjo“, ki je temeljil na tej lastniški strukturi, ni bil na voljo ob prvotnem vpisu tožeče stranke oktobra 2012. Kar zadeva dokaze za utemeljitev izpodbijanih aktov, je Svet v stališčih konkretno omenil le pet dokumentov (opomba 28). Štirje izmed teh dokumentov so iz obdobja pred oktobrom 2012, medtem ko edini, ki je novejši (iz februarja 2014), ne vsebuje nobene upoštevne novote, saj sta v njem omenjena vloga tožeče stranke kot prevoznika iranske nafte in pomen te vloge za iransko gospodarstvo, česar nihče ne zanika.
47. Dodati je treba, da je zgoraj v točki 14 navedena sodba NITC (EU:T:2014:608), s katero je bil prvotni vpis tožeče stranke razglašen za ničen, postala pravnomočna. Res pa je, da so pravnomočne le dejanske in pravne okoliščine, o katerih je bilo dejansko ali nujno odločeno z zadevno sodno odločbo, in da se je na to pravnomočnost mogoče sklicevati le, če je tožba, na podlagi katere je bila izdana ta odločba, zadevala spor med istimi strankami z istim predmetom spora na isti podlagi (glej v tem smislu sodbo z dne 25. februarja 2015, Walton/Komisija, T‑261/14 P, ZOdl. JU, EU:T:2015:110, točki 35 in 36 ter navedena sodna praksa). Zato se tožeča stranka v zvezi z izpodbijanima aktoma ne more sklicevati na pravnomočnost sodbe NITC v strogem pomenu besede, saj se ta akta nanašata na drugo obdobje gospodarske dejavnosti tožeče stranke kot pa akta, ki sta bila razglašena za nična z navedeno sodbo. Vendar ni mogoče prezreti, da je ta dejavnost tožeče stranke, ki zajema prevoz iranske nafte, v bistvu ostala nespremenjena in da je razlika v zvezi z obravnavanima obdobjema dejavnosti rezultat njenega ponovnega vpisa, ki ga je Svet opravil na podlagi dejanskih okoliščin, ki se prav tako v bistvu niso spremenile. Zato bi bilo mogoče sklepati, da je v obravnavani zadevi uporaba pojma pravnomočnost izključena le zaradi ukrepa Sveta, da umetno podaljša omejevalne ukrepe, naložene v zvezi s tožečo stranko, s tem da zdaj navaja elemente, na katere bi se lahko skliceval ob prvotnem vpisu. Tak pristop pa bi, tudi če se ne šteje za nezdružljiv s pojmom pravnomočnosti, vsekakor lahko prispeval h kršitvi pravice tožeče stranke do učinkovitega pravnega sredstva.
48. Iz tega sledi, da bi bilo treba sodno prakso, navedeno v točkah 39 in 40 zgoraj, z vidika pravice do učinkovitega pravnega sredstva razlagati restriktivno v smislu, omenjenem v točki 45 zgoraj.
49. Vseeno bi bilo tej restriktivni razlagi mogoče ugovarjati s tem, da domet pravice do učinkovitega pravnega sredstva, priznane podjetju, ki je žrtev omejevalnih ukrepov, ne sme biti neupravičeno omejen le na ničnostno tožbo, vzporedno s katero se vloži predlog za odlog izvršitve, tudi če ima to podjetje možnost uveljavljati nezakonitost naloženih ukrepov v okviru odškodninske tožbe, s katero želi od Sveta dobiti odškodnino za škodo, nastalo zaradi te nezakonitosti. V drugačnih okoliščinah, to je v okviru spora v zvezi z javnimi naročili, je sodišče Unije namreč menilo, da je treba pravico neizbranega ponudnika do učinkovitega pravnega sredstva šteti za spoštovano, tudi če izgubi zadevnega javnega naročila ni mogel učinkovito nasprotovati z vložitvijo ničnostne tožbe, vzporedno s katero bi vložil predlog za odlog izvršitve, ker je imel možnost dobiti odškodnino z vložitvijo odškodninske tožbe (glej v tem smislu sklep z dne 23. aprila 2015, Komisija/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), ZOdl., EU:C:2015:275, točke 34, 35 in 38). Sodnik za začasne odredbe meni, da mora sodišče, ki odloča o glavni stvari, eventualno preučiti, ali obstajajo zavezujoči razlogi, ki bi izključevali razširitev te sodne prakse na spor v zvezi z omejevalnimi ukrepi.
50. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba ugotoviti obstoj pomembnega pravnega nesoglasja, katerega rešitev ni vnaprej jasna in ki torej zasluži temeljito presojo, ki mora biti predmet postopka v glavni stvari, tako da se na prvi pogled zdi, da tožba ni neutemeljena (glej v tem smislu sklep Komisija/Pilkington Group, EU:C:2013:558, točka 67 in navedena sodna praksa).
Tehtanje interesov
[…]
52. Glede spora v zvezi z omejevalnimi ukrepi je bilo večkrat razsojeno, da bi odlog izvršitve izpodbijanih aktov lahko preprečil njihov polni učinek, če bi bila glavna tožba zavrnjena in bi bila zato vrnitev položaja v prejšnje stanje nemogoča. Tak odlog bi namreč tožeči stranki omogočil takojšen dvig vseh sredstev, ki jih ima pri bankah, ki morajo zagotavljati njihovo zamrznitev, in izpraznitev njenih bančnih računov pred razglasitvijo meritorne odločitve. Tako bi lahko obšla cilj omejevalnih ukrepov, sprejetih proti njej, da bi se izvajal pritisk na Islamsko republiko Iran, da bi ustavila jedrske dejavnosti, čeprav začasne odredbe, ki se predlagajo sodniku za začasne odredbe, ne smejo vnaprej izničiti posledic odločbe, ki jo je treba naknadno izdati v postopku v glavni stvari (glej v tem smislu sklepa z dne 14. junija 2012, Qualitest FZE/Svet, C‑644/11 P(R), EU:C:2012:354, točke od 73 do 77, in Iranian Offshore Engineering & Construction/Svet, EU:T:2013:118, točka 34 in navedena sodna praksa).
53. V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da je Svet, ker ni vložil pritožbe zoper zgoraj v točki 14 navedeno sodbo NITC (EU:T:2014:608), sam omogočil tožeči stranki, da v celoti izkoristi učinke, ki jih ima z navedeno sodbo izvedena razglasitev ničnosti omejevalnih ukrepov, ki so ji bili naloženi 15. oktobra 2012 (glej točki 9 in 10 zgoraj), ki je tako med sredino septembra 2014 in sredino februarja 2015 svobodno razpolagala s svojimi sredstvi zaradi odmrznitve njenih bančnih računov. Iz tega sledi, da se glede na to dejansko stanje Svet nikakor ne more sklicevati na tveganje, da bi bil obiden cilj sprejetih omejevalnih ukrepov.
54. Vendar to sklepanje velja le za prejšnje omejevalne ukrepe, ki jih je Svet sprejel 15. oktobra 2012. Nasprotno pa, kar zadeva nove omejevalne ukrepe, ki so bili tožeči stranki naloženi z izpodbijanima aktoma, nikakor ni mogoče takoj izključiti, da sodišče, ki odloča o glavni stvari, če ne sprejme restriktivne razlage, omenjene v točki 48 zgoraj, zavrne ničnostno tožbo tožeče stranke. V teh okoliščinah bi bilo treba znova upoštevati cilj teh ukrepov in preprečiti, da lahko tožeča stranka takoj dvigne sredstva, ki bi jih eventualno nabrala na bančnih računih v petih mesecih, ko ni bilo omejevalnih ukrepov.
55. Vsekakor so v skladu z ustaljeno sodno prakso uredbe o uvedbi omejevalnih ukrepov, kot je Uredba št. 2015/230 (glej točko 18 zgoraj), hkrati splošni akti, ker kategoriji naslovnikov, ki je določena na splošno in abstraktno, prepovedujejo, da dajo sredstva na razpolago osebam in subjektom, ki so navedeni v prilogah k tem uredbam, in sveženj posamičnih odločb, sprejetih v zvezi s temi osebami in subjekti (glej v tem smislu sodbe z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija, C‑402/05 P in C‑415/05 P, ZOdl., EU:C:2008:461, točke od 241 do 243; z dne 16. novembra 2011, Bank Melli Iran/Svet, C‑548/09 P, ZOdl., EU:C:2011:735, točka 45, in z dne 23. aprila 2013, Gbagbo in drugi/Svet, od C‑478/11 P do C‑482/11 P, ZOdl., EU:C:2013:258, točka 56). Ta prepoved se namreč nanaša na vsakogar, ki bi lahko dejansko imel na voljo zadevna sredstva (glej v tem smislu sodbo z dne 22. januarja 2015, Bank Tejarat/Svet, T‑176/12, EU:T:2015:43, točka 68). Dejstvo, da morajo biti tisti, katerih sredstva bodo zamrznjena, posamično seznanjeni z zadevnim aktom, ne vpliva na splošno uporabo takega akta proti vsem tistim, ki morda posedujejo taka sredstva (glej sklepne predloge generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevah Svet/Bank Mellat, C‑176/13 P, ZOdl., EU:C:2015:130, in Svet/Bank Saderat Iran, C‑200/13 P, ZOdl., EU:C:2015:134, točka 177).
56. Kot pa je bilo navedeno že v točki 44 zgoraj, kar zadeva časovne učinke razglasitve ničnosti uredbe o uvedbi omejevalnih ukrepov, člen 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča določa, da začnejo odločitve Splošnega sodišča, s katerimi se tak akt razglasi za ničen, veljati šele z datumom poteka roka za pritožbo, ali če je bila v tem roku vložena pritožba, z datumom njene zavrnitve s strani Sodišča. Ta ohranitev veljavnosti takih ukrepov, ki je utemeljena s potrebo po tem, da se Svetu omogoči, da popravi ugotovljeno nezakonitost s sprejetjem novih ukrepov, je bila sistematično razširjena na sklepe o uvedbi omejevalnih ukrepov, in sicer na podlagi člena 264, drugi odstavek, PDEU, s katerim je Splošnemu sodišču dovoljeno, da določi tiste učinke akta, razglašenega za ničnega, ki jih je treba šteti za dokončne, ker bi lahko obstoj razlike med datumom učinka razglasitve ničnosti uredbe o uvedbi določenega omejevalnega ukrepa in datumom učinka razglasitve ničnosti sklepa o uvedbi enakega ukrepa resno ogrozil pravno varnost (glej v tem smislu zgoraj v točki 51 navedeni sklep Iranian Offshore Engineering & Construction/Svet, EU:T:2013:118, točki 37 in 38 ter navedena sodna praksa).
57. Zato, če bi Splošno sodišče po končanem postopku v glavni stvari Uredbo št. 2015/230 razglasilo za nično z odložilnim učinkom, določenim v členu 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča, bi razglasilo za ničen tudi Sklep 2015/236 (glej točko 18 zgoraj), saj bi zelo verjetno uskladilo začetek veljavnosti te razglasitve ničnosti na podlagi člena 264, drugi odstavek, PDEU z začetkom veljavnosti razglasitve ničnosti Uredbe št. 2015/230. Vsekakor, tudi če časovni učinki razglasitve ničnosti Sklepa 2015/236 ne bi bili usklajeni s časovnimi učinki razglasitve ničnosti Uredbe št. 2015/230, to ne bi spremenilo dejstva, da bi se omejevalni ukrepi, sprejeti proti tožeči stranki na podlagi navedene uredbe, v skladu s členom 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča nujno ohranili po datumu izreka ničnostne sodbe, tako da ime tožeče stranke nikakor ne bi bilo takoj črtano na podlagi te sodbe.
58. V skladu z ustaljeno sodno prakso je postopek za izdajo začasne odredbe izključno pomožen v razmerju do postopka v glavni stvari, na katerega se nanaša, in je njegov cilj le zagotovitev polnega učinka prihodnje meritorne odločitve (glej sklepa z dne 16. novembra 2012, Akzo Nobel in drugi/Komisija, T‑345/12 R, ZOdl., EU:T:2012:605, točka 25 in navedena sodna praksa, in z dne 16. junija 2015, Alcogroup in Alcodis/Komisija, T‑274/15 R, EU:T:2015:389, točka 20 in navedena sodna praksa), vsaka začasna odredba, ki jo odredi sodnik za začasne odredbe, pa v skladu s členom 158(3) Poslovnika avtomatično preneha veljati z dnem razglasitve končne sodbe. Iz tega sledi, da je namen interesa tožeče stranke po začasni odmrznitvi njenih sredstev dodelitev ugodnosti, ki je sploh ne bi mogla pridobiti z ničnostno sodbo. Taka sodba bi namreč ustvarila praktične učinke, ki si jih želi tožeča stranka – to je izbris njenega imena s seznama oseb, katerih sredstva se zamrznejo – šele po dnevu razglasitve te sodbe, čeprav bo prvostopenjski sodnik za začasne odredbe na ta dan izgubil vsakršno pristojnost ratione temporis
in bi bilo ime tožeče stranke vsekakor lahko ohranjeno na navedenem seznamu zaradi novega omejevalnega ukrepa, ki bi v roku, določenem v členu 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča, nadomestil ukrepe, razglašene za nične. V teh okoliščinah sodnik za začasne odredbe ne more varovati interesa tožeče stranke za to, da bi bila z začasno odredbo začasno odmrznjena njena sredstva (glej v tem smislu zgoraj v točki 51 navedeni sklep Offshore Engineering & Construction/Svet, EU:T:2013:118, točka 40).
59. Iz tega sledi, da se tehtanje zadevnih interesov ne nagiba v korist tožeče stranke.
Nujnost
[…]
63. V obravnavani zadevi je treba takoj ugotoviti, da je zatrjevana škoda finančna, kot je razvidno iz pojasnil, ki jih je tožeča stranka predstavila v vlogi z dne 4. junija 2015. Vendar, čeprav je tožeča stranka v tej vlogi navedla številke v zvezi s svojo gospodarsko dejavnostjo, ni predložila nobene dokazne listine v podporo tem številkam.
[…]
66. Kar zadeva nepopravljivost te škode, se v skladu z ustaljeno sodno prakso finančna škoda, razen v izjemnih okoliščinah, ne šteje za nepopravljivo ali vsaj težko popravljivo, ker je lahko na splošno predmet naknadnega finančnega nadomestila. V takem primeru je predlagana začasna odredba upravičena samo, če se izkaže, da bi se brez nje stranka predlagateljica znašla v položaju, v katerem bi bil lahko pred sprejetjem odločitve, s katero bi se končal glavni postopek, ogrožen njen finančni obstoj, ali da bi se njen tržni delež nepopravljivo in znatno spremenil, zlasti glede na velikost njenega podjetja (glej v tem smislu zgoraj v točki 51 navedeni sklep Offshore Engineering & Construction/Svet, EU:T:2013:118, točka 20 in navedena sodna praksa).
67. Glede obravnavanega primera je bilo zgoraj že ugotovljeno, da je tožeča stranka zaradi omejevalnih ukrepov, sprejetih proti njej, izgubila vse tržne deleže v sektorju pomorskega prevoza v Uniji. Vendar je ta izguba pravzaprav eden izmed ciljev navedenih ukrepov in predvsem priča o njihovi učinkovitosti. S tega vidika je taka izguba lahko upoštevna v okviru spora v zvezi z omejevalnimi ukrepi le, če se ugotovi, da je nepopravljiva. Tožeča stranka glede tega ni navedla ničesar. Predvsem ni dokazala, da zaradi strukturnih in pravnih ovir ne bi mogla ponovno pridobiti znatnega dela izgubljenega tržnega deleža. Škode, zatrjevane v zvezi s tem, torej ni mogoče šteti za nepopravljivo (glej v tem smislu sklep z dne 24. marca 2009, Cheminova in drugi/Komisija, C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, točka 64).
68. Dodati je treba, da se tožeča stranka ne sklicuje na ogroženost svojega finančnega obstoja. Nasprotno, v vlogi z dne 4. junija 2015 navaja, da zdaj opravlja gospodarske dejavnosti, ki zajemajo prevoz iranske nafte na Kitajsko, v Indijo, Južno Korejo, na Tajvan in v Turčijo, da je njen skupni promet leta 2013 znašal približno 895 milijonov USD in da bo glede na svoje ocene v tekočem letu dosegla podoben promet.
69. Tožeča stranka trdi še, da bi težko vnaprej dokazala škodo, ki jo je mogoče neposredno pripisati izpodbijanima aktoma, ker obstajajo tehnične težave pri razlikovanju med škodo, nastalo zaradi prejšnjih aktov ali obsežnejših mednarodnih sistemov sankcij, in škodo, nastalo zaradi izpodbijanih aktov. Po mnenju tožeče stranke bi to zahtevalo podrobna tehnična izvedenska mnenja, ki jih ni mogoče zagotoviti vnaprej na podlagi napovedi. Zahtevati predložitev teh dokazov v tej fazi naj bi pomenilo nepremostljivo oviro za sprejetje začasnih odredb. Tako naj bi bila škoda, ki je tožeči stranki nastala zaradi izpodbijanih aktov, vsaj delno nepopravljiva, ker je ni mogoče ustrezno izraziti s številkami. Zato naj odškodninska tožba tožeči stranki ne bi ponujala učinkovitega sodnega varstva v smislu člena 47 Listine o temeljnih pravicah.
70. V zvezi s tem je treba spomniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso finančna škoda lahko šteje za nepopravljivo, če te škode celo tedaj, ko nastane, ni mogoče izraziti s številkami (zgoraj v točki 30 navedeni sklep Komisija/Pilkington Group, EU:C:2013:558, točka 52, in sklep EDF/Komisija, EU:C:2013:157, točka 60 in navedena sodna praksa).
71. Res je, da negotovosti, povezane s povračilom finančne škode v okviru morebitne odškodninske tožbe, same po sebi ni mogoče šteti za okoliščino, ki bi lahko dokazovala, da je taka škoda nepopravljiva. V fazi začasne odredbe je namreč možnost poznejše pridobitve povračila finančne škode v okviru morebitne odškodninske tožbe, ki bi lahko bila vložena po razglasitvi ničnosti izpodbijanih aktov, nujno negotova. Namen postopka za izdajo začasne odredbe ni nadomestiti tako odškodninsko tožbo, da bi se odpravila ta negotovost, njegov cilj je samo zagotoviti polno učinkovitost prihodnje dokončne odločbe, ki bo sprejeta v postopku v glavni stvari, s katerim je povezan predlog za izdajo začasne odredbe, to je v obravnavani zadevi ničnostna tožba (glej v tem smislu zgoraj v točki 30 navedeni sklep Komisija/Pilkington Group, EU:C:2013:558, točka 53, in sklep z dne 14. decembra 2011, Alcoa Trasformazioni/Komisija, C‑446/10 P(R), EU:C:2011:829, točke od 55 do 57).
72. Po drugi strani je drugače, kadar se pri presoji, ki jo opravi sodnik za začasne odredbe, jasno izkaže, da zatrjevane škode, če bo nastala, glede na njeno naravo in predvideni način njenega nastanka ne bo mogoče ustrezno opredeliti in izraziti s številkami ter da je v praksi torej ne bo mogoče povrniti z vložitvijo odškodninske tožbe (zgoraj v točki 30 navedeni sklep Komisija/Pilkington Group, EU:C:2013:558, točka 54).
73. V obravnavani zadevi ni videti, da tožeča stranka v primeru razglasitve ničnosti izpodbijanih aktov ne more dobiti finančnega nadomestila za finančno škodo, ki ji bo povzročena s tema aktoma, tako da proti Svetu vloži odškodninsko tožbo na podlagi členov 268 PDEU in 340 PDEU, glede na to, da je že z možnostjo vložitve take tožbe zadostno izkazano, da je zadevna finančna škoda načeloma popravljiva (glej v tem smislu sklep z dne 14. decembra 2001, Komisija/Euroalliages in drugi, C‑404/01 P(R), Recueil, EU:C:2001:710, točke od 70 do 75).
74. Sodnik za začasne odredbe namreč ne razume, zakaj tožeča stranka ne bi mogla učinkovito oceniti finančne škode, ki ji bo povzročena z izpodbijanima aktoma, tako da bi s številkami izrazila prihodke iz gospodarskih dejavnosti, ki jih je opravljala v Uniji v reprezentativnem letu pred naložitvijo prvih omejevalnih ukrepov, in primerjala te prihodke s prihodki, ustvarjenimi po sprejetju izpodbijanih aktov, pri čemer je treba poudariti, da če bi bili ti prihodki nični že v letih pred sprejetjem teh aktov, bi škoda, povzročena s tema aktoma, zajemala ohranitev tega položaja in bi zato lahko bila izražena s številkami s povprečnim letnim zneskom.
75. V tem okviru je treba opozoriti, da je tožeča stranka sama predložila take številke v vlogi z dne 4. junija 2015. Tako je navedla bruto prihodke, ki jih je ustvarila s svojimi dejavnostmi v Uniji, in sicer s poslovnimi odnosi z največjimi naftnimi družbami v Uniji in trgovci v Uniji v letih od 2009 do 2013. Iz teh navedb je razvidno, da so se navedeni prihodki s 500 milijonov USD (2009) stalno zmanjševali na 160 milijonov USD (2010), 100 milijonov USD (2011), 40 milijonov USD (2012) in 0 USD (2013).
76. V poznejšem odškodninskem sporu bi lahko Splošno sodišče na podlagi abstraktne ocene izračunalo škodo, povzročeno tožeči stranki z izpodbijanima aktoma, tako da bi se oprlo na verjeten razvoj njenih tržnih deležev in dobička pri običajnem poteku dogodkov, če nezakonitosti, ki se očitajo Svetu, ne bi bile storjene (glej v tem smislu sklep z dne 5. junija 2013, Rubinum/Komisija, T‑201/13 R, EU:T:2013:296, točka 50). Kar zadeva količinsko opredelitev škode, lahko namreč Splošno sodišče suvereno oceni dejansko stanje in ima polje proste presoje glede metode, ki jo bo uporabilo za določitev obsega odškodnine (glej v tem smislu sodbo z dne 21. februarja 2008, Komisija/Girardot, C‑348/06 P, ZOdl., EU:C:2008:107, točke 72, 74 in 76). V obravnavani zadevi bi lahko Splošno sodišče uporabilo zgolj ocene na podlagi povprečnih statističnih vrednosti, pri čemer je jasno, da bi morala tožeča stranka dokazati podatke, na katerih bi temeljile njene ocene (glej v tem smislu sodbo z dne 28. aprila 2010, BST/Komisija, T‑452/05, ZOdl., EU:T:2010:167, točka 168 in navedena sodna praksa).
77. Vsekakor je dopustno iz sodne prakse predsednika Sodišča sklepati, da podjetje, ki je žrtev omejevalnih ukrepov, ne more utemeljeno zatrjevati, da je utrpelo nepopravljivo finančno škodo, če se lahko sklicuje na posebne določbe ureditve Unije za zamrznitev sredstev in gospodarskih virov, ki pristojnim nacionalnim organom dovoljujejo, da lahko izjemoma dovolijo odmrznitev nekaterih zamrznjenih sredstev, pri čemer te določbe omogočajo kritje osnovnih izdatkov in potreb ali izpolnitev pogodbenih obveznosti, prevzetih pred začetkom učinkovanja navedene zamrznitve (sklep z dne 11. marca 2013, North Drilling/Svet, T‑552/12 R, EU:T:2013:120, točka 21; glej v tem smislu tudi zgoraj v točki 52 navedeni sklep Qualitest FZE/Svet, EU:C:2012:354, točke 41, 42 in 44, in sklep z dne 25. oktobra 2012, Hassan/Svet, C‑168/12 P(R), EU:C:2012:674, točka 39).
78. Te določbe o odstopanju namreč zagotavljajo ravnotežje med ciljem omejevalnih ukrepov, ki je zmanjšati nevarnost širjenja jedrskega orožja v Iranu, na eni strani in potrebo po zagotovitvi preživetja imenovanega podjetja na drugi strani. Zato je izid predloga za odlog izvršitve omejevalnih ukrepov odvisen od tega, ali se v konkretnem primeru uporabijo navedeni izjemni postopki izdaje dovoljenja za odmrznitev nekaterih zamrznjenih sredstev (glej v tem smislu zgoraj v točki 52 navedeni sklep Qualitest FZE/Svet, EU:C:2012:354, točki 45 in 66).
79. V obravnavani zadevi člen 20, od (3) do (4a), (6) in (7), Sklepa 2010/413, kakor je bil spremenjen, in členi od 24 do 28b Uredbe št. 267/2012, kakor je bila spremenjena, določajo nekatera odstopanja, ki omogočajo odmrznitev sredstev tožeče stranke v natančno določenih okoliščinah. Tožeča stranka je izpodbijala le upoštevnost teh možnosti odstopanja v obravnavnem primeru, ne da bi se opredelila do zgoraj navedene sodne prakse predsednika Sodišča. Predvsem ni navedla, ali je pri pristojnih nacionalnih organih vložila prošnje za izdajo dovoljenja za uporabo zamrznjenih sredstev niti ali je naletela na težave oziroma se je srečala z zavrnitvami, ki so ji onemogočile, da bi od teh organov prejela tako dovoljenje.
80. Zato pogoj nujnosti ni izpolnjen.
81. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba predlog za izdajo začasne odredbe zavrniti.
(1) .
(1)  – Navedene so le točke zadevnega sklepa, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.
Izrek
Iz teh razlogov je
PREDSEDNIK SPLOŠNEGA SODIŠČA
sklenil:
1. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.
2. Odločitev o stroških se pridrži.
V Luxembourgu, 16. julija 2015.