62003CV0001_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Stranke
V postopku Mnenje 1/03,
zaradi predloga za izdajo mnenja na podlagi člena 300(6) ES, ki ga je 5. marca 2003 predložil Svet Evropske unije,
SODIŠČE (občna seja),
v sestavi V. Skouris, predsednik, C. W. A. Timmermans, A. Rosas (poročevalec), K. Schiemann, J. Makarczyk in J. Malenovský, predsedniki senatov, J.-P. Puissochet, R. Schintgen, sodnika, N. Colneric, sodnica, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, sodnika, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Klučka, U. Lõhmus in E. Levits, sodniki,
sodna tajnika: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika, in M.-F. Contet, glavna administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. oktobra 2004,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
– za Svet Evropske unije J. Schutte in J.‑P. Hix, zastopnika,
– za češko vlado T. Boček, zastopnik,
– za dansko vlado J. Molde, zastopnik,
– za nemško vlado W.-D. Plessing, A. Dittrich in A. Tiemann, zastopniki,
– za grško vlado A. Samoni-Rantou in S. Chala, zastopnici,
– za špansko vlado					N. Díaz Abad, zastopnica,
– za francosko vlado R. Abraham, G. de Bergues in A. Bodard-Hermant, zastopniki,
– za irsko vlado D. O’Hagan in J. Gormley, zastopnika, ob sodelovanju P. Sreenan, SC, in N. Hyland, BL,
– za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik,
– za nizozemsko vlado S. Terstal, zastopnica,
– za poljsko vlado S. Królak, zastopnik,
– za portugalsko vlado L. Fernandes in R. Correia, zastopnika,
– za finsko vlado A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,
– za švedsko vlado A. Kruse, zastopnik,
– za vlado Združenega kraljestva R. Caudwell, zastopnica, ob sodelovanju A. Dashwooda, barrister,
– za Evropski parlament H. Duintjer Tebbens in A. Caiola, zastopnika,
– za Komisijo Evropskih skupnosti J. Iglesias Buhigues, A.-M. Rouchaud-Joët in M. Wilderspin, zastopniki,
po opredelitvi L. A. Geelhoeda, prvega generalnega pravobranilca, F. G. Jacobsa, P. Légerja, D. Ruíz-Jaraboja Colomerja, A. Tizzana, generalnih pravobranilcev, C. Stix-Hackl in J. Kokott, generalnih pravobranilk, in M. Poiaresa Madura, generalnega pravobranilca, na nejavni seji 15. aprila 2005
sprejema naslednje
Razlogi za odločitev
Mnenje
1. Predlog se nanaša na izključno ali deljeno pristojnost Evropske skupnosti za sklenitev nove konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki naj bi nadomestila sedanjo Lugansko konvencijo (v nadaljevanju: načrtovani sporazum ali nova Luganska konvencija).
2. Na podlagi člena 300(6) ES lahko Evropski parlament, Svet, Komisija ali država članica od Sodišča pridobi mnenje, ali je načrtovani sporazum združljiv z določbami te pogodbe. Kadar je mnenje Sodišča odklonilno, lahko sporazum začne veljati le v skladu s členom 48 Pogodbe o Evropski uniji.
Ozadje predloga za izdajo mnenja
Zadevne določbe Pogodbe ES
3. Tretji del Pogodbe ES vsebuje Naslov IV, uveden z Amsterdamsko pogodbo in spremenjen s Pogodbo iz Nice, ki vsebuje pravno podlago za sprejetje zlasti zakonodaje Skupnosti na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah.
4. Člen 61(c) ES glede tega določa:
„Za postopno vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice Svet sprejme:
[…]
c)	ukrepe na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah, kakor je predvideno v členu 65“.
5. Člen 65 ES določa:
„Ukrepi na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami, ki jih je treba sprejeti v skladu s členom 67, kolikor so potrebni za pravilno delovanje notranjega trga, vključujejo:
a)	izboljšanje in poenostavitev:
– sistema čezmejne vročitve sodnih in zunajsodnih listin;
– sodelovanja pri pridobivanju dokazov;
– priznavanja in izvrševanja odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, vključno z odločbami v zunajsodnih zadevah;
b)	spodbujanje združljivosti predpisov, ki se uporabljajo v državah članicah glede kolizije zakonov in sporov o pristojnosti;
c)	odpravljanje ovir za nemoten potek civilnih postopkov, po potrebi s spodbujanjem združljivosti predpisov o civilnih postopkih, ki se uporabljajo v državah članicah“.
6. Člen 67(1) ES določa:
„Med petletnim prehodnim obdobjem po začetku veljavnosti Amsterdamske pogodbe odloča Svet soglasno na predlog Komisije ali na pobudo države članice in po posvetovanju z Evropskim parlamentom.“
7. Prav tako je treba poudariti, da v skladu s členom 69 ES za uporabo Naslova IV, Tretjega dela Pogodbe ES, „veljajo določbe Protokola o stališču Združenega kraljestva in Irske in Protokola o stališču Danske […]“. Kot izhaja iz besedila teh dveh protokolov, Protokol o stališču Danske (v nadaljevanju: danski protokol) učinkuje drugače kot Protokol o stališču Združenega kraljestva in Irske. Dejansko slednji omogoča Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska ter Irski, da sta vezana, če tako želita, na ukrepe, sprejete na podlagi člena 61(c) ES, ne da bi se morala odreči temu protokolu kot takemu. Nasprotno Kraljevina Danska nima take možnosti. Tako uredbe, sprejete na podlagi navedenega Naslova IV na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah, Danske ne vežejo in se zanjo ne uporabljajo.
8. Člen 293 ES (prej člen 220 Pogodbe ES), ki je del šestega dela Pogodbe s splošnimi in končnimi določbami, določa:
„Države članice se, kolikor je potrebno, med seboj pogajajo, zato da bi v korist svojih državljanov zagotovile:
[...]
– poenostavitev formalnosti, ki urejajo vzajemno priznavanje in izvrševanje sodb in razsodb.“
9. Druge določbe Pogodbe so bile uporabljene kot pravna podlaga sektorskih dokumentov Skupnosti, ki dodatno urejajo pristojnost. Svet kot primera navaja Naslov X Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), ki temelji na členu 235 Pogodbe ES (postal člen 308 ES), in člen 6 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 96/71/ES z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev (UL 1997, L 18, str. 1), ki temelji na členih 57(2) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 47(2) ES) in 66 Pogodbe ES (postal člen 55 ES).
Sekundarna zakonodaja Skupnosti v veljavi na dan predloga za izdajo mnenja
Uredba (ES) št. 44/2001
10. Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1) uvaja splošno ureditev pristojnosti, priznavanja in izvrševanja sodnih odločb, ki veljajo v Skupnosti v civilnih in gospodarskih zadevah.
11. Ta uredba je v vseh državah članicah, z izjemo Kraljevine Danske, nadomestila konvencijo o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, sklenjeno v Bruslju 27. septembra 1968 (UL 1972, L 299, str. 32) na podlagi člena 220, četrta alinea, Pogodbe EGS (postal člen 220, četrta alinea, Pogodbe ES, ki je postal člen 293, četrta alinea, ES), kot je bila spremenjena s Konvencijo o pristopu Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska z dne 9. oktobra 1978 (UL L 304, str. 1 in – spremenjeno besedilo – str. 77), s Konvencijo o pristopu Helenske republike z dne 25. oktobra 1982 (UL L 388, str. 1), s Konvencijo o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike z dne 26. maja 1989 (UL L 285, str. 1) in s Konvencijo o pristopu Republike Avstrije, Finske in Kraljevine Švedske z dne 29. novembra 1996 (UL 1997, C 15, str. 1, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija).
12. V skladu z danskim protokolom se Uredba št. 44/2001 ne uporablja za Dansko. Nasprotno sta na podlagi člena 3 protokola o stališču Združenega kraljestva in Irske ti državi članici izrazili željo o sodelovanju pri sprejetju in uporabi navedene uredbe.
13. Sodišče je pod pogoji iz člena 68 ES in člena 234 ES pristojno za razlago Uredbe št. 44/2001.
Bruseljska konvencija
14. Ker Uredba št. 44/2001 na podlagi danskega protokola ne ve že Kraljevine Danske in se zanjo ne uporablja, se za razmerja med to državo članico in državami, ki jih veže Uredba št. 44/2001, še naprej uporablja Bruseljska konvencija. Kljub temu je treba poudariti, da sta Evropska skupnost in Kraljevina Danska 19. oktobra 2005 v Bruslju podpisali sporazum o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, katere podpis je bil v imenu Skupnosti odobren s Sklepom Sveta 2005/790/ES z dne 20. septembra 2005 (UL L 299, str. 61), s pridržkom Sklepa Sveta o sklenitvi navedenega sporazuma.
15. Poleg tega člen 299 ES, ki določa področje ozemeljske uporabe Pogodbe, omejuje področje uporabe Uredbe št. 44/2001, medtem ko se Bruseljska konvencija kot konvencija mednarodnega prava razširja na nekatera čezmorska ozemlja, ki pripadajo različnim državam članicam. Pri Francoski republiki gre za čezmorska ozemlja in Mayotte, pri Nizozemski za Arubo, druge države članice niso zajete. Torej se navedena konvencija uporablja še glede teh ozemelj.
16. V skladu s Protokolom o razlagi Sodišča Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah z dne 27. septembra 1968, podpisane 3. junija 1971 v Luksemburgu (UL 1975, L 204, str. 28), je Sodišče pristojno za razlago Bruseljske konvencije.
Luganska konvencija
17. Luganska konvencija o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisana 16. septembra 1988 v Luganu (UL L 319, str. 9, v nadaljevanju: Luganska konvencija), je nastala z ustanovitvijo Evropskega združenja za prosto trgovino (v nadaljevanju: EFTA) in vzpostavitvijo Bruseljski konvenciji podobne ureditve med državami članicami tega združenja. Ratificirale so jo zadevne države, razen Kneževine Lihtenštajn. Zaradi pristopa več držav članic EFTE k Evropski uniji so od držav podpisnic EFTE, ki niso bile hkrati članice Evropske unije, ostale le Republika Islandija, Kraljevina Norveška in Švicarska konfederacija, ki se jim je pridružila še Republika Poljska, ki je navedeno konvencijo ratificirala 1. novembra 1999, vendar je 1. maja 2004 tudi ta država postala članica Evropske unije.
18. Luganska konvencija je vzporedna z Bruseljsko konvencijo, ker je njen namen, da v razmerjih med državo podpisnico Bruseljske konvencije in državo članico EFTE in podpisnico Luganske konvencije ter v razmerjih med državami članicami EFTE, podpisnicami Luganske konvencije, uporabljajo ureditev, ki je z nekaj izjemami skoraj enaka tisti, ki jo ureja Bruseljska konvencija.
19. Sodišče ni pristojno za razlago Luganske konvencije. Kljub temu je Protokol št. 2 o enotni razlagi konvencije uvedel mehanizem izmenjave informacij o sodnih odločbah, izdanih z uporabo te konvencije, države članice Evropske unije in države, ki niso njene članice, pa so podpisale izjave, da bodo zagotovile čim bolj enotno razlago navedene konvencije in določb, ki so enake določbam Bruseljske konvencije. Protokol št. 3 Luganske konvencije o uporabi njenega člena 57 določa, da bodo države podpisnice, če po mnenju ene države podpisnice določba akta institucij Skupnosti ne bo združljiva s to konvencijo, brez odlašanja predvidele njeno spremembo, ne da bi to oviralo uporabo postopka, ki ga je uvedel navedeni Protokol št. 2.
Zgodovina pripravljalnih del, povezanih z načrtovanim sporazumom
20. Na zasedanju 4. in 5. decembra 1997 je Svet pooblastil ad hoc skupino s predstavniki iz držav članic Unije in Republike Islandije, Kraljevine Norveške in Švicarske konfederacije za začetek vzporedne revizije Bruseljske in Luganske konvencije. V bistvu so imele razprave dvojni namen, in sicer posodobiti ureditev teh dveh konvencij in odpraviti razlike med njima.
21. Podlaga za pooblastilo navedene ad hoc
skupine je bil člen 220 Pogodbe ES, delo te skupine pa je bilo končano aprila 1999. Ta je dosegla soglasje o besedilu, ki zadeva revizijo Bruseljske in Luganske konvencije. Svet je 27. in 28. maja 1999 na 2184. zasedanju ta sporazum odobril na politični ravni (dokument 7700/99 JUSTCIV 60 z dne 30. aprila 1999).
22. Ko je začela veljati Amsterdamska pogodba, ki je Skupnosti dodelila nove pristojnosti glede pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah, ni bilo več mogoče sprejeti sprememb ureditve Bruseljske konvencije, ki jih je po njeni reviziji na podlagi člena 293 ES predlagala ad hoc
skupina. Komisija je torej Svetu 14. julija 1999 predložila predlog uredbe, s katero bi bil rezultat dela te skupine prevzet v pravo Skupnosti. Tako je 22. decembra 2000 Svet na podlagi člena 61(c) ES in člena 67(1) ES sprejel Uredbo št. 44/2001, ki je začela veljati 1. marca 2002.
23. Glede Luganske konvencije je Komisija 22. marca 2002 predložila priporočilo za sprejetje sklepa Sveta, ki bi jo pooblastil za začetek pogajanj za sprejetje konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah med Skupnostjo in Dansko na eni strani, glede na protokol o njenem stališču, in Islandijo, Norveško, Švico in Poljsko na drugi strani, ki bi nadomestila Lugansko konvencijo z dne 16. septembra 1988 (dokument SEC (2002) 298 končni).
24. Svet je na 2455. zasedanju 14. in 15. oktobra 2002 pooblastil Komisijo za začetek pogajanj za sprejetje nove Luganske konvencije, ne glede na vprašanje, ali je njena sklenitev v izključni pristojnosti Skupnosti ali v deljeni pristojnosti med njo in državami članicami. Ravno tako je sprejel smernice za pogajanja.
25. Na 2489. zasedanju 27. in 28. februarja 2003 je Svet odločil, da Sodišču predloži ta predlog za izdajo mnenja.
Predmet načrtovanega sporazuma in predlog Sveta za izdajo mnenja
26. V točkah od 8 do 12 predloga za izdajo mnenja je Svet opisal predmet načrtovanega sporazuma:
„8.	Načrtovani sporazum bi uvedel novo (Lugansko) konvencijo o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah. Predmet in vsebina načrtovanega sporazuma izhajata iz smernic za pogajanja, ki se sklicujejo na besedilo revizije (dokument 7700/99) in na Uredbo Sveta št. 44/2001, cilj pa je v največji možni meri prilagoditi bistvene določbe načrtovanega sporazuma določbam Uredbe št. 44/2001.
9.	V skladu s točko 1 smernic za pogajanja bi bilo dejansko primerno, da se v načrtovanem sporazumu ohrani besedilo revizije, o katerem je Svet 27. in 28. maja 1999 dosegel soglasje, in bi bilo treba besedilo Naslovov od II do V sporazuma prilagoditi tako, da bi se v največji možni meri skladalo z besedilom Uredbe št. 44/2001, pri čemer bo treba besedilo sporazuma in njegovih protokolov prilagoditi, tako da bo jasno, da je pogodbena stranka Skupnost.
10.	Torej naj bi bile bistvene določbe načrtovanega sporazuma naslednje:
– Naslov I: ‚Področje uporabe‘ bi moral povzeti besedilo prvega člena besedila revizije.
– Naslov II: ‚Pristojnost‘ bi moral biti v največji možni meri skladen s Poglavjem II Uredbe št. 44/2001. Vendar bi člen 12a(5) besedila revizije v tem primeru nadomestil določbo člena 14(5) Uredbe št. 44/2001.
– Naslov III: ‚Priznanje in izvršitev‘ bi moral biti v največji možni meri skladen s Poglavjem III Uredbe št. 44/2001. Določba o pravni pomoči bi vendarle vsebovala drugi odstavek.
– Naslov IV: ‚Javne listine in sodne poravnave‘ bi moral biti v največji možni meri skladen s Poglavjem IV Uredbe št. 44/2001.
– Naslov V, ki vsebuje splošne določbe, bi moral biti v največji možni meri skladen z določbami Poglavja V Uredbe št. 44/2001.
11.	Točka 2 smernic za pogajanja se nanaša na določbe Naslova VII in naslednjih načrtovanega sporazuma:
– Točka 2(a) smernic za pogajanja določa, da ‚je treba konvencijo dopolniti zaradi vzpostavitve razmerja s pravom Skupnosti in zlasti z Uredbo št. 44/2001. V tem smislu bi bilo treba uporabiti ureditev, ki jo določa člen 54B (sic)
(dejansko člen 54b) Luganske konvencije iz leta 1988. Zlasti bodo odločbe ene države članice priznane in izvršene v drugi državi članici v skladu s pravom Skupnosti.‘
– Točki 2(b) in 2(c) smernic za pogajanja se nanašata na sporazume o posebnih pravnih področjih in sporazume o nepriznavanju.
– Točki 2(d) in 2(e) smernic za pogajanja določata, da mora načrtovani sporazum vsebovati določbe, ki omogočajo ureditev posebnega položaja Danske, francoskih čezmorskih ozemelj in nizozemskih Antilov in Arube. Glede na to, da se Uredba št. 44/2001 ne uporablja za Dansko, za francoska čezmorska ozemlja, niti za nizozemske Antile in Arubo, bi bilo načeloma treba tudi za te države in ozemlja uporabljati načrtovani sporazum po zgledu Luganske konvencije iz leta 1988.
– Točka 2(f) smernic za pogajanja določa, da lahko načrtovani sporazum začne veljati šele takrat, ko ga bosta ratificirali najmanj dve pogodbeni stranki. Načrtovani sporazum med zadevnimi pogodbenimi strankami bo s pridržkom uporabe prehodnih določb in začetka njegove veljave glede zadevnih strank nadomestil Lugansko konvencijo iz leta 1988.
12.	Besedilo revizije poleg tega določa nekaj sprememb končnih določb Luganske konvencije iz leta 1988, zlasti določb o pristopu h konvenciji in določb protokolov št. 1, 2 in 3 h konvenciji.“
27. Predlog Sveta za izdajo mnenja je:
„Ali je sklenitev nove Luganske konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kot je opisana v točkah od 8 do 12 tega predloga, v celoti v izključni pristojnosti Skupnosti ali je v deljeni pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami?“
28. Svet je na obravnavi navedel, da se vprašanje pristojnosti za sklenitev mednarodnih sporazumov v zvezi s pravosodnim sodelovanjem v civilnih zadevah v smislu člena 65 ES v praksi pogosto zastavlja in da so države članice v tej točki razdvojene. Svet v predlogu za izdajo mnenja ne podpira ne trditve o izključni pristojnosti ne trditve o deljeni pristojnosti, temveč si prizadeva čim pravilneje preučiti različne vidike sodne prakse Sodišča.
Pisna stališča držav članic in institucij
29. V skladu s členom 107(1), prvi pododstavek, Poslovnika je bil predlog za izdajo mnenja vročen Komisiji in Parlamentu, ki sta predložila stališča. Na podlagi člena 24, drugi odstavek, Statuta Sodišča lahko to pozove države članice, naj se izrečejo o tem predlogu. Tako so nemška, grška, španska in francoska vlada, Irska ter italijanska, nizozemska, portugalska, finska, švedska vlada in vlada Združenega kraljestva predložile pisna stališča.
Dopustnost predloga
30. Svet, ki ga podpirajo španska, francoska in finska vlada ter Parlament in Komisija, meni, da je predlog za izdajo mnenja dopusten.
31. Predlog naj bi bil v skladu z zahtevami člena 107(2) Poslovnika Sodišča, po katerem se „[m]nenje […] nanaša tako na vprašanje, ali je načrtovani sporazum v skladu s Pogodbo ES, kot tudi na vprašanje, ali je Skupnost ali ena od institucij Skupnosti pristojna za sklepanje tega sporazuma“. Glede pojma deljene pristojnosti Skupnosti in držav članic naj bi iz ustaljene sodne prakse izhajalo, da je predlog za izdajo mnenja, ki se nanaša na vprašanje, ali je sporazum v celoti v izključni pristojnosti Skupnosti, ali je v deljeni pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami, dopusten (Mnenje 2/00 z dne 6. decembra 2001, Recueil, str. I-9713, točka 19). Natančno taka je bila vsebina vprašanja, ki ga je postavil Svet.
32. Da bi preverili, ali je zadevni sporazum „načrtovan“ v smislu člena 300(6) ES, je treba ob tem spomniti, da bi po mnenju Sodišča zadoščalo, da je vsebina sporazuma znana (Mnenje 2/94 z dne 28. marca 1996, Recueil, str. I-1759, točka 11). Tak naj bi bil primer v tej zadevi, saj smernice za pogajanja zadosti določajo predmet in vsebino navedenega sporazuma in področja, ki jih mora ta urejati.
Predmet
33. Svet v predlogu za izdajo mnenja predstavlja tri vidike vprašanja o pristojnosti Skupnosti za sklenitev načrtovanega sporazuma. Najprej preizkuša morebitno izrecno zunanjo pristojnost, nato morebitno implicitno zunanjo pristojnost in končno morebitno izključno pristojnost.
Izrecna zunanja pristojnost
34. Svet, ki ga v tej točki podpirajo vse države članice, ki so Sodišču predložile stališča, ter Parlament in Komisija, navaja, da področje načrtovanega sporazuma sodi na področje uporabe členov 61(c) ES in 67 ES. Ta pravna podlaga naj ne bi izrecno določala zunanje pristojnosti Skupnosti.
Implicitna zunanja pristojnost
35. Po mnenju Sveta, vseh držav članic, ki so Sodišču predložile stališča, ter Parlamenta in Komisije bi se bilo za odločitev o obstoju implicitne zunanje pristojnosti primerno sklicevati na Mnenje 1/76 z dne 26. aprila 1977 (Recueil, str. 741), kot ga pojasnjuje Mnenje 1/94 z dne 15. novembra 1994 (Recueil, str. I‑5267), vsebino katerih je Sodišče povzelo v svojih sodbah, imenovanih „odprto nebo“, z dne 5. novembra 2002 v zadevi Komisija proti Danski (C‑467/98, Recueil, str. I-9519, točka 56); v zadevi Komisija proti Švedski (C‑468/98, Recueil, str. I-9575, točka 53); v zadevi Komisija proti Finski (C‑469/98, Recueil, str. I-9627, točka 57); v zadevi Komisija proti Belgiji (C‑471, Recueil, str. I‑9681, točka 67); v zadevi Komisija proti Luksemburgu (C‑472/98, Recueil, str. I-9741, točka 61); v zadevi Komisija proti Avstriji (C‑475/98, Recueil, str. I-9797, točka 67) in v zadevi Komisija proti Nemčiji (C‑476/98, Recueil, str. I-9855, str. 82).
36. Te navajajo, da v skladu z načelom iz zgoraj navedenega Mnenja 1/76 obstaja implicitna zunanja pristojnost ne le v vseh primerih, ko je bila notranja pristojnost že uporabljena za sprejetje ukrepov za uresničevanje skupnih politik, ampak tudi če so notranji ukrepi Skupnosti sprejeti šele zaradi sklenitve in uveljavitve mednarodnega sporazuma. Tako bi lahko pristojnost, zavezati Skupnost v razmerju do tretjih držav, implicitno izhajala iz določb Pogodbe, ki uvajajo notranjo pristojnosti, če je sodelovanje Skupnosti pri mednarodnem sporazumu nujno za uresničitev enega od njenih ciljev (glej zgoraj navedeno Mnenje 1/76, točki 3 in 4, in zgoraj navedene sodbe „odprto nebo“, zlasti sodbo v zadevi Komisija proti Danski, točka 56).
37. V poznejši sodni praksi naj bi Sodišče zlasti v zvezi z implicitno izključno pristojnostjo pojasnilo, da se v skladu s predpostavko iz zgoraj navedenega Mnenja 1/76 notranja pristojnost koristno izvaja le hkrati z zunanjo pristojnostjo (zgoraj navedeno Mnenje 1/94, točka 89), torej je sklenitev mednarodnega sporazuma nujna za uresničitev ciljev Pogodbe, ki jih ni mogoče doseči z uvedbo avtonomnih pravil (besedna zveza, ki je uporabljena v navedenih sodbah „odprto nebo“, zlasti sodbi v zadevi Komisija proti Danski, točka 57). V skladu z besedno zvezo, ki jo je uporabilo Sodišče v točki 86 Mnenja 1/94, bi morala biti uresničitev cilja Skupnosti „nerazdružljivo povezana“ s sklenitvijo mednarodnega sporazuma.
38. Svet poudarja, da je Komisija že sprejela notranja pravila o sodni pristojnosti, priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kar naj bi upravičilo njeno implicitno pristojnost za sklenitev načrtovanega sporazuma. Glede tega navaja Uredbo št. 44/2001 in kot primer Naslov X Uredbe št. 40/94 in člen 6 Direktive 96/71.
39. Svet tudi poudarja, da ne države članice ne Komisija niso opozorile na nujnost sklenitve načrtovanega sporazuma. Parlament meni, da taka nujnost ne obstaja. Dejansko bi lahko bilo pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah iz člena 65 ES omejeno na ukrepe, naslovljene na sodišča in organe držav članic, ne da bi ti ukrepi zadevali razmerja s tretjimi državami, kot to določa navedeni člen, katerega besedilo določa, da so načrtovani ukrepi sprejeti, „kolikor so potrebni za pravilno delovanje notranjega trga“.
40. Po mnenju nemške vlade je taka nujnost v vsakem primeru izključena, ker notranja zakonodaja ne nalaga hkratnega sodelovanja tretjih držav.
41. Grška vlada, ki trdi, da so pristojnost ter priznavanje in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah tri samostojna področja, ki jih Uredba št. 44/2001 le delno pokriva, meni, da del vsakega od teh področij, ki ga ta uredba ne pokriva, ni nerazdružljivo povezan s sklenitvijo mednarodne konvencije. Drugačna trditev bi bila v nasprotju z avtonomijo mednarodnega procesnega prava. Navedena uredba kot delni predpis Skupnosti torej ne bi utemeljevala izključne zunanje pristojnosti na podlagi meril iz zgoraj navedenega Mnenja 1/76.
42. Finska vlada in vlada Združenega kraljestva trdita, da sklenitev načrtovanega sporazuma ni neločljiva od notranje pristojnosti Skupnosti. Zadnjenavedena vlada kot dokaz navaja dejstvo, da je bila Luganska konvencija sklenjena deset let po podpisu Bruseljske konvencije in da ob sprejetju Uredbe št. 44/2001 pred začetkom veljave Luganske konvencije ni bil podan noben pridržek.
Izključna pristojnost na podlagi načel, ki izhajajo iz sodbe AETR
43. Po mnenju Sveta, vseh držav članic, ki so Sodišču predložile stališča, ter Parlamenta in Komisije je odločilna sodna praksa za presojo izključnosti implicitne zunanje pristojnosti Skupnosti sodba z dne 31. marca 1971 v zadevi Komisija proti Svetu, imenovana „AETR“ (22/70, Recueil, str. 263), kot jo navajata Mnenje 2/91 z dne 19. marca 1993 (Recueil, str. I‑1061) in zgoraj navedeno Mnenje 1/94, pri čemer je Sodišče v sodbah „odprto nebo“ svojo presojo povzelo in hkrati razlikovalo tri primere.
44. Točki 17 in 18 navedene sodbe AETR določata:
„17	Še zlasti na področjih, na katerih je Skupnost za uresničitev ene izmed s Pogodbo predvidenih skupnih politik izdala skupna pravila, države članice niso niti posamično niti skupinsko upravičene sklepati obveznosti, ki bi vplivale na ta pravila, s tretjimi državami;
18	V skladu z uvedbo teh skupnih pravil je dejansko le Skupnost sposobna prevzeti in izvršiti obveznosti, sprejete glede tretjih držav, z učinki za celotno področje uporabe pravnega reda Skupnosti“.
45. Točke od 81 do 84 zgoraj navedene sodbe v zadevi Komisija proti Danski določajo:
„81	Preučiti je treba tudi to, pod katerimi pogoji zadevne mednarodne obveznosti vplivajo ali spreminjajo pomen skupnih pravil, in nato, pod katerimi pogoji Skupnost pridobi zunanjo pristojnost zaradi izvrševanja svoje notranje pristojnosti.
82	V skladu s sodno prakso Sodišča gre za tak primer, če mednarodne obveznosti zadevajo področje uporabe skupnih pravil (zgoraj navedena sodba AETR, točka 30) ali področje, ki je v velikem delu pokrito s takimi pravili (zgoraj navedeno Mnenje 2/91, točka 25). V zadnjenavedenem primeru je Sodišče sodilo, da države članice zunaj okvira skupnih institucij ne morejo sprejeti mednarodnih obveznosti, tudi če med temi in skupnimi pravili ni protislovij (zgoraj navedeno Mnenje 2/91, točki 25 in 26).
83	Če je Skupnost v svoje notranje zakonodajne akte vključila klavzule v zvezi z obravnavanjem državljanov tretjih držav ali je svoje institucije izrecno pooblastila za sklepanje pogodb s tretjimi državami, je pridobila izključno zunanjo pristojnost v obsegu teh aktov (zgoraj navedeni Mnenje 1/94, točka 95, in Mnenje 2/92 [z dne 24. marca 1995, Recueil, str. I-521,] točka 33).
84	Enako velja, kadar ni izrecne klavzule, ki bi institucije Skupnosti pooblaščala za sklepanje pogodb s tretjimi državami, če je Skupnost izvedla popolno uskladitev na določenem področju, saj bi tako sprejeta skupna pravila lahko bila prizadeta v smislu zgoraj navedene sodbe AETR, če bi države članice obdržale neodvisnost pri sklepanju pogodb s tretjimi državami (glej zgoraj navedeni Mnenje 1/94, točka 96, in Mnenje 2/92, točka 33).“
46. Vlada Združenega kraljestva poziva Sodišče, naj zaradi splošnih načel iz Pogodbe, ki omejujejo pristojnosti Skupnosti, in notranje povezanosti sodne prakse o učinkovanju mednarodnega sporazuma v smislu zgoraj navedene sodbe AETR ponovno preizkusi načela iz točke 82 v zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Danski.
47. Navedena vlada navaja, prvič, da drugi del merila, ki ga je sprejelo Sodišče v točki 82 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, ki napotuje na točko 25 zgoraj navedenega Mnenja 2/91, in sicer formulacija „v vsakem primeru področje, ki je v velikem delu pokrito s skupnimi pravili“, ni ne jasen ne natančen, kar ustvarja negotovost in pri omejitvi pristojnosti držav članic ni sprejemljivo, Skupnost pa ima v skladu s členom 5(1) ES le pristojnosti, ki so ji bile posebej dodeljene.
48. Drugič, ta del merila je težko združljiv s posebnimi primeri, ki so ovirajoči v smislu zgoraj navedene sodbe AETR in predstavljeni kot drugi del merila iz točk 83 in 84 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski. Dejansko pa ta del ni bistven za ugotovitev, ali obstaja učinek v smislu navedene sodbe AETR, če akt vsebuje klavzule glede obravnavanja državljanov tretjih držav, saj je izključna pristojnost omejena na posebna področja, ki jih ureja ta akt. V tem primeru bi bila primernejša uporaba splošnega merila, to je formulacije „če mednarodne obveznosti zadevajo področje uporabe skupnih pravil“. Enako bi bilo v tretjem primeru, to je primeru popolne uskladitve, ki nujno izključuje možnost, da bi bilo zadevno področje zgolj „v velikem delu“ pokrito s pravili Skupnosti. Opustitev tega dela merila bi omogočala natančno določitev učinkovanja v smislu zgoraj navedene sodbe AETR in zagotavljala, da bodo države članice pri delovanju na mednarodni ravni spoštovale dolžnost zvestega sodelovanja.
49. Svet, ki ga podpirata nemška in francoska vlada, je preizkusil prvi primer iz točke 83 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, ki napotuje na točko 95 zgoraj navedenega Mnenja 1/94 in točko 33 zgoraj navedenega Mnenja 2/92, in sicer „če je Skupnost v svoje notranje zakonodajne akte vključila klavzule v zvezi z obravnavanjem državljanov tretjih držav“, in meni, da se ta primer glede na Uredbo št. 44/2001 ne more upoštevati. Dejansko iz členov 2 in 4 te uredbe izhaja, da je odločilna navezna okoliščina za njeno uporabo stalno prebivališče in ne državljanstvo.
50. Italijanska vlada trdi, da je mogoča utemeljitev v smislu implicitne razširitve Uredbe št. 44/2001 na državljane tretjih držav, saj njen člen 4 določa, da je pristojnost za osebe, ki nimajo stalnega prebivališča v Skupnosti, urejena z zakoni vsake države članice, členi od 32 do 37 navedene uredbe pa določajo sistem priznavanja odločb, ki so jih izdala sodišča drugih držav članic.
51. Komisija meni, da Uredba št. 44/2001 vsebuje „klavzule o obravnavanju državljanov tretjih držav“, ker člena 2 in 4 te uredbe določata, da se ta uporablja za razmerja med državami zunaj zunanjih meja Skupnosti, brez kakršne koli omejitve področja ozemeljske in osebne uporabe.
52. Uredba št. 44/2001 uvaja tudi pravila o krajevni pristojnosti držav članic glede tožencev s stalnim prebivališčem zunaj Skupnosti, kar naj bi upravičilo izključno pristojnost Skupnosti za sklenitev načrtovanega sporazuma.
53. Švedska vlada trdi, da predpisi o pravosodnem sodelovanju v civilnih zadevah niso naslovljeni neposredno na posameznike, ampak na sodišča, ki jih morajo uporabiti. Odločilno dejstvo glede področja uporabe Uredbe št. 44/2001 torej ni dejstvo, ali določbe navedene uredbe zadevajo državljana tretje države, temveč dejstvo, ali ima sodišče sedež v Uniji.
54. Svet, ki ga vsaj implicitno podpira večina vlad, ki so Sodišču predložile stališča, je preizkusil drugi primer iz točke 83 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, ki napotuje na točko 95 zgoraj navedenega Mnenja 1/94 in točko 33 zgoraj navedenega Mnenja 2/92, in sicer vprašanje, ali je Skupnost „svoje institucije izrecno pooblastila za sklepanje pogodb s tretjimi državami“, in meni, da v tej zadevi ne gre za tak primer.
55. Komisija trdi, da je imela pravilno pooblastilo Sveta za začetek mednarodnih pogajanj o določbah, ki jih je treba vključiti med mednarodne instrumente in ki zadevajo pravila o mednarodni pristojnosti, priznavanju in izvrševanju odločb, ne da bi države članice kadar koli zahtevale, da bi se same pogajale o pravilih o pristojnosti za tožence s stalnim prebivališčem zunaj ozemlja držav članic.
56. Poleg tega italijanska vlada, Parlament in Komisija opozarjajo na obstoječo razliko med besedilom člena 71(1) Uredbe št. 44/2001, po katerem „[t]a uredba ne vpliva na nobeno konvencijo, katere pogodbenice so države članice, in ki na posebnem pravnem področju ureja pristojnost, priznanje ali izvršitev sodnih odločb“, in besedilom člena 57(1) Bruseljske konvencije, po katerem „[t]a konvencija ne vpliva na konvencije, katerih podpisnice so ali še bodo države članice, in ki na posebnih področjih urejajo pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb“. Iz izbrisa besed „ali še bodo [članice]“ iz člena 71 sklepajo, da navedena uredba implicitno temelji na premisi, da je zgolj Skupnost pristojna za sklepanje sporazumov, ki se na splošno nanašajo na civilno in gospodarsko področje. Po mnenju Parlamenta je taka razlaga nujnejša za Lugansko konvencijo, ki v celoti združuje področje, pokrito z navedeno uredbo.
57. Portugalska vlada nasprotuje takemu izvajanju. Trdi, da besedilo člena 71 Uredbe št. 44/2001 dokazuje, da pravila, ki jih določa ta uredba, vedno prevladajo nad drugimi pravili iz splošnih konvencij, ki urejajo enaka dejanska stanja. V vsakem primeru naj bi načrtovani sporazum načeloma urejal dejanska stanja, za katere se navedena uredba ne uporablja.
58. Svet, ki je preizkusil tretji primer iz točke 84 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, ki napotuje na točko 96 zgoraj navedenega Mnenja 1/94 in točko 33 zgoraj navedenega Mnenja 2/92, in sicer „če je Skupnost izvedla popolno uskladitev na določenem področju“, upošteva, prvič, določitev upoštevnega področja, drugič, morebiten učinek „klavzule o neposeganju“ načrtovanega sporazuma in, tretjič, morebiten učinek skladnosti določb načrtovanega sporazuma z notranjimi pravili Skupnosti.
– Določitev upoštevnega področja
59. Za določitev upoštevnega področja Svet in večina držav članic, ki so Sodišču predložile stališča, menijo, da ne zadošča upoštevanje označitve področja, temveč da je treba področja stvarne, osebne in ozemeljske uporabe Uredbe št. 44/2001 konkretno primerjati s področji uporabe načrtovanega sporazuma in preveriti, ali njegove določbe vplivajo na pravila iz predpisov Skupnosti. Toda italijanska vlada trdi, da Sodišče nikdar ni presojalo vpliva mednarodnih obveznosti, ki so jih sprejele države članice, na določbe Skupnosti, ampak se je zmeraj omejilo na primerjavo področij, pokritih na eni strani z mednarodnim sporazumom in na drugi strani s predpisi Skupnosti.
60. Več navedenih vlad trdi, da je treba domet obravnavanega področja ugotoviti z upoštevanjem pravne podlage Uredbe št. 44/2001 in člena 65 ES. V skladu s to določbo je Skupnost pristojna za sprejetje ukrepov, „kolikor so potrebni za pravilno delovanje notranjega trga“. Irska in portugalska vlada trdita tudi, da ta člen, pod b, ne uporablja besedne zveze „zbližanje predpisov“, ampak „spodbujanje združljivosti predpisov, ki se uporabljajo v državah članicah glede kolizije zakonov in sporov o pristojnosti“, s čimer je mogoče razumeti, da ni splošne notranje dodelitve pristojnosti, priznavanja in izvrševanja, ampak je taka dodelitev podvržena kazuistični presoji. Švedska vlada ravno tako poudarja obstoječo razliko med vzajemnim priznavanjem in uskladitvijo materialnih predpisov in trdi, da če take uskladitve ni, razširitev sistema priznavanja odločb na tretje države ne sme biti naložena eni državi članici, ne da bi ta izrazila soglasje, da pravni red navedene tretje države izpolnjuje zahteve pravne varnosti, in sicer tiste, katerih varstvo, ki ga sicer ponuja svojim državljanom, lahko odreče.
61. Nasprotno italijanska vlada meni, da določbe Uredbe št. 44/2001 uvajajo popolno ureditev na področju pristojnosti in priznavanja ter izvrševanja sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah. To razlago naj bi potrjevala sodna praksa Sodišča v zvezi z Bruseljsko konvencijo, v skladu s katero naj bi ta uvedla postopek z zahtevo za izvršitev, ki naj bi bil samostojen in popoln sistem s pravico do vložitve pravnih sredstev (sodba z dne 2. julija 1985 v zadevi Brasserie du Pêcheur, 148/84, Recueil, str. 1981, točka 17). Posledično je za sklenitev načrtovanega sporazuma izključno pristojna Skupnost.
62. Parlament trdi, da pojem področja lahko zajema le področje stvarne uporabe Uredbe št. 44/2001 in da ne bi bilo primerno upoštevati področja njene osebne in ozemeljske uporabe. Sklepa, da načrtovani sporazum v celoti izhaja iz predmeta te uredbe, in sicer gre za skupek pravil o določitvi pristojnosti sodišč v sporih s tujim elementom in pogojev priznavanja in izvrševanja odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v državah, ki jih vežeta ta sporazum in navedena uredba, ter da je izključno Skupnost pristojna za sklenitev takega sporazuma.
63. Po mnenju Komisije se načrtovani sporazum v celoti nanaša na področje uporabe Uredbe št. 44/2001, vsa dejanska stanja, ki jih obravnava ta sporazum, so namreč že vključeni v področje predpisov Skupnosti, katerih cilj je izogniti se pozitivnim ali negativnim sporom o pristojnosti. Dejansko bi bilo treba presoditi, da so predpisi o pristojnosti, čeprav napotujejo na nacionalno pravo, kljub temu predpisi Skupnosti. Ravno tako primeri, ko sodišča Skupnosti niso pristojna, niso vrzeli ali praznine, ki bi jih lahko zapolnila država članica, ampak dokončna odločitev zakonodajalca Skupnosti.
64. Glede področja, ki ga pokriva Poglavje II Uredbe št. 44/2001, o pristojnosti sodišč držav članic Svet in večina vlad, ki so Sodišču predložile stališča, napotujejo na besedilo člena 4(1) te uredbe, v skladu s katerim, „[č]e toženec nima stalnega prebivališča v državi članici, se, ob upoštevanju členov 22 in 23, pristojnost sodišč vsake države članice določi po pravu te države“. Iz tega sklepajo, da je mogoče navedeno uredbo razlagati tako, da se njeno Poglavje II načeloma uporabi samo takrat, ko ima toženec stalno prebivališče na ozemlju ene države članice in bi torej države članice, razen nekaterih izjem, ostale pooblaščene za določitev pristojnosti svojih sodišč, če toženec nima stalnega prebivališča v Skupnosti. Načrtovani sporazum torej ne bi posegal v pravila Skupnosti.
65. Francoska vlada navaja, da je mogoča razlaga, da člen 4(1) Uredbe št. 44/2001 uvaja prenos pristojnosti s Skupnosti na države članice, kar bi upravičilo pristojnost Skupnosti. Kljub temu pa se ne strinja s tako razlago in skupaj z vlado Združenega kraljestva poudarja, da je ta določba deklaratorna, ker sklepa iz člena 2(1) te uredbe, ki omejuje uporabo splošnega pravila o pristojnosti za tožence s stalnim prebivališčem v državi članici. Tako razlago potrjuje uporaba povednega naklona v deveti uvodni izjavi navedene uredbe, ki določa, da „[se z]a toženca, ki nima stalnega prebivališča v državi članici, […] praviloma uporabljajo nacionalni predpisi o pristojnosti, ki se uporabljajo na ozemlju države članice, v kateri se nahaja sodišče, pred katerim teče postopek […]“.
66. Finska vlada nasprotuje tudi tezi, da člen 4(1) Uredbe št. 44/2001 ustreza sprejetju skupnih pravil v smislu zgoraj navedene sodbe AETR. Če drži, da je Sodišče v sodbi z dne 10. februarja 1994 v zadevi Mund & Fester (C‑398/92, Recueil, str. I‑467) razsodilo, da so Bruseljska konvencija in nacionalne določbe, na katere napotuje, vezane na Pogodbo, se v zadevi, posledica katere je bila zadnjenavedena sodba, ne bi postavilo vprašanje o razlagi člena 4 te konvencije (ki ustreza členu 4 navedene uredbe), ampak o dejanskem stanju, v katerem imata obe stranki stalno prebivališče v državi podpisnici navedene konvencije. Dejstvo, da ena določba napotuje na Pogodbo, naj ne bi samodejno pomenilo, da vprašanja glede področja uporabe te določbe zadevajo pristojnost Skupnosti, saj Pogodba ne določa zgolj prenosa določene pristojnosti na Skupnost, ampak nalaga tudi obveznosti, ki so jih države članice dolžne spoštovati pri izvrševanju svoje pristojnosti (zlasti glej sodbo z dne 5. novembra 2002 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑466/98, Recueil, str. I-9427, točka 41). Konvencije, ki so jih sklenile države članice na področju pristojnosti sodišč, so prav tako vključene v pojem „pravo države članice“, ki ga uporablja člen 4(1) te uredbe, in ne bi bilo upravičeno meniti, da Skupnost pridobi izključno pristojnost za sklepanje mednarodnih sporazumov z vsebinami s področja uporabe določenega pravila zgolj z njegovo vključitvijo v navedeno uredbo.
67. Svet in večina držav članic, ki so Sodišču predložile stališča, trdijo, da Uredba št. 44/2001 določa določeno število primerov, v katerih je pristojnost sodišč držav članic, z izjemo od načela iz njenega člena 4(1), določena z določbami iste uredbe, čeprav toženec nima stalnega prebivališča na ozemlju države članice. Gre za:
– izključne pristojnosti iz člena 22 (na primer spori glede stvarnih pravic na nepremičninah, veljavnosti sklepov pravnih oseb, veljavnosti vpisa v javne registre, spori glede izvršitev odločb);
– dogovor o pristojnosti iz člena 23 (ob sklenitvi dogovora o pristojnosti sodišča);
– določbe o pristojnosti, ki varujejo šibkejšo stranko:
– na področju zadev v zvezi z zavarovanjem (člen 9(2)),
– na področju potrošniških pogodb (člen 15(2)),
– na področju individualnih pogodb o zaposlitvi (člen 18(2));
– določbe o litispendenci in sorodnih pravdah (členi od 27 do 30).
68. Po mnenju Sveta in večine držav članic, ki so Sodišču predložile stališča, bi lahko načrtovani sporazum v okviru teh izjem spremenil del Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti sodišč. Tako nemška vlada meni, da lahko pravila o pristojnosti, ki jih določa ta sporazum, spremenijo ali neugodno vplivajo na učinkovanje pravil o pristojnosti iz navedene uredbe, tako da bi za določene dele nove Luganske konvencije obstajala izključna pristojnost Skupnosti. Portugalska vlada nasprotno trdi, da izjema ne sme ovirati pravila in da v tem pogledu ni nujno predvideti vseh dejanskih stanj, v katerih nastopi izključna pristojnost Skupnosti.
69. Tak primer je tudi določba, kot je člen 54b(2) Luganske konvencije, ki navaja določeno število primerov, v katerih se načrtovani sporazum uporabi v vsakem primeru (primeri izključne pristojnosti, dogovora o pristojnosti, litispendence in sorodnih pravd ter na področju priznavanja in izvrševanja, kadar država izvora ali zaprošena država ni članica Skupnosti).
70. Taka klavzula bi lahko vplivala na področje uporabe Uredbe št. 44/2001. Tako bi pravila načrtovanega sporazuma, ki se nanašajo na izključno pristojnost, naložila pristojnost sodišču tretje države, čeprav ima toženec stalno prebivališče v Skupnosti. Kljub temu nekaj izjemnih primerov ne sme vplivati na splošen pomen navedene uredbe in upravičiti izključno pristojnost Skupnosti.
71. Glede tega ima Irska tri pripombe. Prvič, težko je predvideti, v kateri konkretni situaciji bi določba, kot je člen 54b(2) Luganske konvencije, pripeljala do kolizije med Uredbo št. 44/2001 in načrtovanim sporazumom, ker so vsa dejanska stanja, ki jih predvideva ta določba, zunaj področja uporabe te uredbe. Drugič, čeprav bi bila ta določba enaka navedenemu členu 54b(2) v njegovi zdaj veljavni različici i n bi bila Skupnost članica nove Luganske konvencije, ki bi morala biti mešani sporazum, ne bi smelo obveljati, da lahko države članice s tretjimi državami sklepajo obveznosti, ki vplivajo na predpise Skupnosti. Taka situacija bi bila torej drugačna od tiste, ko država članica sklene obveznosti s tretjimi državami brez sodelovanja Skupnosti. Končno, edina posledica dejstva, da klavzula, kot je navedeni člen 54b(2), učinkuje na predpise Skupnosti, bi bila, da ima Skupnost izključno pristojnost samo za sklenitev te določbe, medtem ko države članice ostanejo pristojne za druge določbe načrtovanega sporazuma.
72. Parlament glede pristojnosti sodišč trdi, da se Uredba št. 44/2001 ne uporabi zgolj za spore, ki so domnevno spori znotraj Skupnosti. Dejansko naj bi se ta uredba uporabila tudi takrat, kadar se pred sodišče države članice pozove toženca s stalnim prebivališčem zunaj Skupnosti. Po mnenju Parlamenta je pravilo o pristojnosti, ki ga določa člen 4 navedene uredbe, uvedel zakonodajalec Skupnosti in države članice niso pristojne za njegovo spreminjanje. Vsekakor bi lahko z dovoljenjem Skupnosti spremenile nacionalne predpise, sprejetje katerih jim je naložila Skupnost. Načrtovani sporazum bi torej pomen tega člena 4, v skladu s katerim se je mogoče zoper vsakega toženca s stalnim prebivališčem zunaj Skupnosti sklicevati na nacionalna pravila o pristojnosti, spremenil, saj tožencev s stalnim prebivališčem v državah podpisnicah Luganske konvencije ne bi bilo več mogoče tožiti pred sodiščem države članice na podlagi nacionalnih pravil o pristojnosti.
73. Komisija, ki sklepa enako kot Parlament, meni, da je vpliv na Uredbo št. 44/2001 predmet pogajanj. Glede pravil o pristojnosti naj bi bila nujna posledica načrtovanega sporazuma odprava pravila iz člena 4 te uredbe, ki sodiščem države članice podeljuje pomožno pristojnost za tožence s stalnim prebivališčem v državi, ki ni članica Skupnosti, vendar je podpisnica Luganske konvencije. Navedeni člen 4 bi bil torej prizadet, če bi lahko države članice neposredno sklenile take klavzule, ki bi učinek tega člena razširile na druge tretje države.
74. Komisija nasprotuje argumentom v korist pristojnosti držav članic na podlagi člena 4 Uredbe št. 44/2001. Prvič navaja, pri čemer jo v tej točki podpira Parlament, da je pravilo iz tega člena uvedel zakonodajalec Skupnosti in da torej države članice niso več pristojne odločati, da se v njihovih razmerjih s tretjimi državami ne uporabljajo več nacionalni predpisi, ampak drugačna pravila. Drugič navaja, da bi vsako pravilo o pristojnosti, dogovorjeno v okviru načrtovanega sporazuma, ki se uporablja za tožence s stalnim prebivališčem zunaj Skupnosti, vplivalo na usklajena pravila o pristojnosti, medtem ko je namen le-teh izogniti se pozitivnim ali negativnim sporom o pristojnosti in primerom litispendence ali nezdružljivim sodnim odločbam.
75. Glede dela Uredbe št. 44/2001 o priznanju in izvršitvi odločb, in sicer njenega Poglavja III, Svet in večina držav članic, ki so Sodišču predložile stališča, trdijo, da se področja uporabe načrtovanega sporazuma in te uredbe nikakor ne prekrivajo. Zlasti nemška vlada navaja, da se navedena uredba ne uporablja za Skupnosti „tuje“ odločbe. Portugalska vlada se sprašuje, kako bi lahko uvedba pravil o priznavanju odločb sodišč držav, ki niso članice Skupnosti, vplivala na vzajemno priznanje odločb sodišč držav članic Skupnosti. Dejansko se Uredba št. 44/2001 nanaša na priznavanje in izvrševanje odločbe s strani države članice, ki jo je izdalo sodišče druge države članice, medtem ko načrtovani sporazum obravnava priznavanje in izvrševanje odločbe s strani države članice, ki jo je izdalo sodišče tretje države, in priznavanje in izvrševanje odločbe, ki jo je izdalo sodišče države članice, s strani tretje države.
76. Komisija nasprotno meni, da bi določbe, o katerih so se dogovorile države članice, ravno tako vplivale na Poglavje III Uredbe št. 44/2001. Poudarja dejstvo, da ta uredba in načrtovani sporazum zajemata en sam in enak sistem pravil, ki se načeloma uporabijo ne glede na državo, v kateri je sodišče, ki je izdalo odločbo.
77. Parlament trdi enako. Po njegovem mnenju bi načrtovani sporazum ravno tako vplival na pravila iz Uredbe št. 44/2001, saj dejstvo, da je uporaba navedenega Poglavja III omejena zgolj na odločbe iz drugih držav članic, pomeni premišljeno odločitev zakonodajalca. Obveznost enakega obravnavanja odločb, izdanih v državah podpisnicah Luganske konvencije, ki bo izhajala iz nove Luganske konvencije, bi spremenila tak pravni položaj.
– „Klavzula o neposeganju“
78. Svet in večina držav članic, ki so Sodišču predložile stališča, so preizkusile morebiten učinek „klavzule o neposeganju“ iz točke 2(a) smernic za pogajanja, ki napotuje na načela, ki jih je uvedel člen 54b Luganske konvencije. Kot poudarja grška vlada, je učinek te klavzule „neposeganje“ v del področja celotnega načrtovanega sporazuma, za katero bi bila utemeljena izključna pristojnost Skupnosti. Učinek te klavzule, kot je oblikovana v členu 54b(1) Luganske konvencije, bi bil, da bi države članice med sabo uporabljale Uredbo št. 44/2001 in ne nove Luganske konvencije.
79. Svet in navedene vlade so o tem sprejele stališče z vidika sodne prakse Sodišča, kot izhaja iz zgoraj navedenih sodb „odprto nebo“ in zlasti iz točke 101 sodbe v zadevi Komisija proti Danski:
„101	Te ugotovitve se ne da izpodbijati z okoliščino, da navedeni člen 9 [bilateralnega sporazuma med Kraljevino Dansko in Združenimi državami Amerike, imenovanega „odprto nebo“, sklenjenega leta 1995] za letalske prevoze, za katere se uporablja Uredba [Sveta (EGS) št. 2409/92 z dne 23. julija 1992 o prevozninah in tarifah za zračni prevoz (UL L 240, str. 15)] nalaga spoštovanje te uredbe. Čeprav naj bi bila ta pobuda Kraljevine Danske za nadaljnjo uporabo Uredbe št. 2409/92 hvalevredna, ta država članica ni izpolnila obveznosti, zato ker ni bila pooblaščena, da se sama zaveže za tako obveznost, čeprav predmet te obveznosti ni v nasprotju s pravom Skupnosti.“
80. Svet trdi, da je Sodišče v zgoraj navedenem Mnenju 2/91 upoštevalo klavzulo iz Konvencije št. 170 Mednarodne organizacije dela o varnosti pri delu s kemičnimi proizvodi, ki podpisnicam omogoča uporabo strožjih notranjih pravil. A fortiori
bi bilo primerno upoštevati pravilo, kot ga določa člen 54b(1) Luganske konvencije, ki določa uporabo notranjih pravil namesto pravil načrtovanega sporazuma.
81. Vlada Združenega kraljestva poudarja zlasti obstoječo razliko med klavzulo iz zgoraj navedenih sodb „odprto nebo“ in klavzulo iz člena 54b Luganske konvencije. V nasprotju z zadevami, katerih posledica so bile navedene sodbe, v katerih naj bi področje uporabe sporazuma, imenovanega „odprto nebo“, sklenjenega leta 1995 z Združenimi državami Amerike, in ki ga je izpodbijala Komisija, pokrivalo področje uporabe predpisov Skupnosti, je namen klavzule iz odstavka 1 navedenega člena določiti pomen obeh sklopov pravil, in sicer zagotoviti, da bodo pravila, zajeta v obeh instrumentih, urejala različna področja. Kot poudarja nemška vlada, bi bilo mogoče uporabiti tudi drugačno pravno tehniko in pravila o priznavanju in izvrševanju bi lahko bila bolj restriktivna, da bi se tako uporabila le za razmerja med državami članicami in drugimi državami podpisnicami navedene konvencije.
82. Nasprotno Parlament napotuje na zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Danski in sklepa, da čeprav bi bila določba, ki ustreza členu 54b Luganske konvencije, vključena v načrtovani sporazum in med tem sporazumom in Uredbo št. 44/2001 ne bi bilo nasprotij, sklenitev tega sporazuma ne bi bila v pristojnosti držav članic.
83. Glede na to, da se klavzula o neposeganju najpogosteje nahaja v „mešanem“ sporazumu, Komisija trdi, da je željo Sveta, izraženo v smernicah za pogajanja, in sicer da bi lahko bila taka klavzula vključena v načrtovani sporazum, mogoče razumeti kot nespretno in prenagljeno domnevo o mešani naravi tega sporazuma. Meni, da je treba izključnost zunanje pristojnosti Skupnosti in pravno podlago ureditve Skupnosti utemeljiti na objektivnih dejstvih, ki jih Sodišče lahko preveri, in ne zgolj s prisotnostjo klavzule o neposeganju, vključene v zadevni mednarodni sporazum. Če taki zahtevi ni zadoščeno, bi lahko bila izključnost pristojnosti Skupnosti predmet manipulacij.
84. Glede tega se Komisija sprašuje, ali je nujna klavzula, katere namen je urejati in nadzirati razmerje med ureditvijo, ki uvaja režim Skupnosti, in mednarodno konvencijo, katere namen je razširiti ta sistem na tretje države, kar ipso facto
ne bi smelo vplivati na obstoječe pravo Skupnosti. Če bi torej načrtovani sporazum pokrival področja, na katerih je prišlo do popolne uskladitve, bi bila klavzula o neposeganju popolnoma brez pomena.
85. Komisija poudarja posebnost klavzule o neposeganju, ki je v mednarodnem sporazumu mednarodnega zasebnega prava, ki se zelo razlikuje od klasične klavzule o neposeganju. V tem primeru cilj ne bi bil, da se Uredba št. 44/2001 uporabi vselej, ko bi bila uporabna, temveč da se dosledno uredi medsebojna razmejitev uporabe uredbe in načrtovanega sporazuma.
– Ujemanje določb načrtovanega sporazuma in notranjih pravil Skupnosti
86. Svet je preizkusil vpliv istovetnosti določb načrtovanega sporazuma in notranjih pravil. Pri tem je upošteval stališče generalnega pravobranilca Tizzana v točki 72 sklepnih predlogov v zadevah, katerih posledica so bile zgoraj navedene sodbe „odprto nebo“. Po mnenju generalnega pravobranilca Tizzana „[…] na področjih, pokritih s skupnimi pravili, države članice ne morejo sklepati mednarodnih sporazumov, čeprav besedilo teh dobesedno povzema besedilo skupnih pravil ali napotuje nanje. Sklenitev takih sporazumov bi lahko dejansko prizadela enotno uporabo prava Skupnosti na dva načina. Prvič, ker ‚sprejetje‘ skupnih pravil v sporazume ne bi zagotavljal [...], da bodo ta pravila nato dejansko enotno uporabljena [...]. Drugič, ker bi navedeno ‚sprejetje‘ vsekakor spremenilo naravo in pravni režim skupnih pravil, kar bi zajemalo tudi veliko in konkretno nevarnost, da se bodo ta izmaknila nadzoru Sodišča na podlagi Pogodbe“.
87. Glede na enakost bistvenih določb dveh instrumentov, in sicer Uredbe št. 44/2001 in načrtovanega sporazuma, in cilj vzporednega razvoja navedenega sporazuma in notranjih predpisov Skupnosti po mnenju Sveta ni izključeno, da bi bila Skupnost izključno pristojna za celoten navedeni sporazum.
88. Upoštevajoč razliko med navedenimi področji bi bilo mogoče tudi mnenje, da enačenje določb načrtovanega sporazuma in Uredbe št. 44/2001 ni umestno. Ker člen 4(1) Uredbe št. 44/2001 državam članicam priznava pristojnost za ureditev pristojnosti sodišč, če toženec nima stalnega prebivališča v državi članici, nič ne bi prepovedovalo, da te države „prevzamejo“ pravila iz te uredbe v svoje nacionalne zakone, ne da bi ji s tem škodile. To razlago Sveta so podprle nemška in grška vlada, Irska ter portugalska in finska vlada. Nemška vlada poudarja, da se zgolj iz konkretne formulacije določbe ne da sklepati na pristojnost Skupnosti. Dodelitev pristojnosti naj bi določila, kdo bo odločil o formulaciji te določbe.
89. Parlament se sklicuje na sklepne predloge generalnega pravobranilca Tizzana v zadevah, katerih posledica so bile zgoraj navedene sodbe „odprto nebo“, in zaključuje, da ima Skupnost na tem področju izključno pristojnost.
90. Nasprotuje trditvam Sveta, da bi enakost določb načrtovanega sporazuma in Uredbe št. 44/2001 izključila vsako mogoče nasprotje med njimi. Na eni strani meni, da obstoj nasprotja ni odločilen za presojo o obsegu pristojnosti Skupnosti, in na drugi strani, da uporaba takega sporazuma lahko povzroči izpodrinjanje nekaterih pravil iz navedene uredbe, torej jih kljub enakosti zadevnih določb prizadene.
91. Komisija meni, da je posledica pogajanj o novi Luganski konvenciji, katerih cilj je, da se v razmerjih z državami, ki niso članice Skupnosti, preprosto prenesejo skupna pravila Uredbe št. 44/2001, ta, da je za začetek teh pogajanj nujno izključno pristojna Skupnost.
92. Poudarja vzporednost in vez med Bruseljsko in Lugansko konvencijo in navaja, da sta bili ločeni konvenciji sklenjeni le zato, ker tretjih držav ni bilo mogoče pozvati, naj se pridružijo konvenciji, ki temelji na členu 293 ES in dodeljuje pristojnost Sodišču. Navaja, da so bili uvedeni različni mehanizmi za ohranitev skladne razlage dveh konvencij.
93. Po mnenju Komisije bi cilj preprostega prenosa skupnih pravil v novo Lugansko konvencijo popolnoma izključil pristojnost držav članic, saj bi bilo to nezdružljivo z enotnostjo skupnega trga in enotno uporabo prava Skupnosti. Samo Skupnost bi lahko bdela nad skladnostjo svojih skupnih pravil, če bi bila ta povzdignjena na mednarodno raven.
94. Dodatno k navedbam glede sodne prakse Sodišča in v širšem pogledu Parlament opozarja Sodišče na pravne in praktične težave, ki se lahko pojavijo pri mešanem sporazumu zaradi potrebe, da se vsem državam članicam omogoči ratifikacija načrtovanega sporazuma. Poudarja tudi nujno usklajenost notranje in zunanje politike Skupnosti, ko bo vzpostavljeno območje svobode, varnosti in pravice.
95. Glede trditev na podlagi dejstva, da načrtovani sporazum ne bo oviral uporabe Uredbe št. 44/2001, ampak jo bo nasprotno okrepil z razširitvijo njene uporabe na druge evropske države, se francoska vlada, upoštevajoč, da ta sporazum poleg nekaj tretjih držav vključuje vse države članice, sprašuje, ali ne bi bilo treba šteti, da je Skupnost edina pristojna razlagati lastno zakonodajo, neodvisno od vprašanja, ali navedeni sporazum zakonodaji Skupnosti škodi ali koristi. Države članice bi ostale pristojne za sklenitev drugih sporazumov, ki ne bi vključevali vseh držav članic, s tretjimi državami, če ti sporazumi ne bi vplivali na uporabo navedene uredbe. V skladu s to vlado ima torej Skupnost izključno pristojnost za sklenitev zlasti načrtovanega sporazuma.
Ustna stališča držav članic in institucij
96. Da bi Sodišče državam članicam, ki so pristopile k Evropski uniji po predložitvi predloga za izdajo mnenja, omogočilo, da predložijo stališča o njem, je 19. oktobra 2004 izvedlo obravnavo. Udeležili so se je Svet, češka, danska, nemška, grška, španska in francoska vlada, Irska ter nizozemska, poljska, portugalska, finska vlada in vlada Združenega kraljestva ter Parlament in Komisija. Največji del stališč, predloženih Sodišču, se je nanašal na štiri vprašanja, glede katerih je Sodišče države članice in institucije pisno pozvalo, naj se izjavijo na tej obravnavi. Navedena vprašanja so zadevala:
– pomembnost besedila členov 61 ES in 65 ES, zlasti besedne zveze „potrebni za pravilno delovanje notranjega trga“ iz člena 65 ES;
– pomembnost vprašanja, kdaj bi lahko država članica sklenila na primer bilateralni sporazum s tretjo državo, ki bi urejal problematike, ki jih obravnava Uredba št. 44/2001, ne da bi nujno sprejela enaka merila, kot jih določa ta uredba;
– morebitno razlikovanje med določbami o pristojnosti sodišč in določbami o priznanju in izvršitvi odločb in
– morebitno potrebo po izčrpnejši predstavitvi ali pojasnitvi obstoječe sodne prakse.
Prvo vprašanje Sodišča
97. Glede pomembnosti besedila členov 61 ES in 65 ES, zlasti besedne zveze „potrebni za pravilno delovanje notranjega trga“ iz člena 65 ES, nemška vlada, ki jo podpirajo francoska vlada, Parlament in Komisija, meni, da je ta besedna zveza pomembna zgolj za presojo, ali je Skupnost s sprejetjem Uredbe št. 44/2001 pravilno uveljavila svojo notranjo pristojnost. Po njenem mnenju mora vsak notranji akt Skupnosti, sprejet na podlagi člena 65 ES, izpolnjevati ta pogoj. Nasprotno za ugotovitev zunanje pristojnosti Skupnosti na področju, ki ga ureja ta uredba, ni neobhodno, da bi bil načrtovani sporazum nujno potreben za pravilno delovanje notranjega trga. Dejansko bi bila ta zunanja pristojnost odvisna le od vprašanja, kako ta sporazum prizadene ali spremeni pomen notranjega predpisa Skupnosti. Po mnenju francoske vlade bi bila sodna praksa iz zgoraj navedene sodbe AETR izničena, če bi bila Skupnosti zaradi okoliščine, da se člen 65 ES nanaša le na ukrepe, potrebne za pravilno delovanje notranjega trga, odvzeta pristojnost za sklepanje mednarodnih sporazumov.
98. Nasprotno vlada Združenega kraljestva, ki jo podpira več drugih vlad, meni, da besedilo člena 65 ES glede določa pomen in intenzivnost notranjega sistema Skupnosti. Zlasti to besedilo kaže na to, da Uredba št. 44/2001 ne pripelje do popolne uskladitve pravil držav članic o sporih o pristojnosti sodišč. Čeprav je za več pravil te uredbe mogoče šteti, da imajo določeno zunanjo veljavo, zlasti splošno pravilo o pristojnosti, ki temelji na okoliščini, da ima toženec stalno prebivališče v Uniji, je bistveno to, da so ta pravila del notranjega sistema, katerega namen je rešitev sporov o pristojnosti med sodišči držav članic Unije. Upoštevajoč notranji pomen členov 61 ES in 65 ES, ta nista pravna podlaga za vzpostavitev popolnega zakonika Skupnosti, ki bi uvedel pravila o mednarodni pristojnosti Skupnosti.
99. Poleg tega češka vlada, ki jo podpirajo grška, španska in finska vlada, trdi, da besedilo členov 61 ES in 65 ES ponazarja, da je notranja pristojnost Skupnosti omejena s posebnim ciljem dobrega delovanja notranjega trga. Tako mora biti zunanja pristojnost Skupnosti omejena z istim ciljem. Sicer finska vlada meni, da bi bilo v primeru Luganske konvencije, ker vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice ter uresničitev notranjega trga ne zadeva njenih podpisnic, ki niso članice Unije, težko predpostavljati, da je načrtovani sporazum potreben za pravilno delovanje notranjega trga.
Drugo vprašanje Sodišča
100. Glede pomembnosti vprašanja, kdaj bi lahko država članica sklenila bilateralni sporazum s tretjo državo, ki bi urejal problematiko, obravnavano v Uredbi št. 44/2001, ne da bi ta država nujno sprejela enaka merila, kot so navedena v tej uredbi, večina vlad, ki so Sodišču predložile stališča, in Parlament menijo, da je pomembno zgolj vprašanje, ali obveznosti, ki izhajajo iz bilateralnega sporazuma, spadajo na področje uporabe te uredbe. Tako naj ne bi bilo razlike, če bi ta sporazum glede na svojo vsebino ustrezal pravilom Skupnosti ali ne.
101. Tak bilateralen sporazum bi torej moral biti skrbno sestavljen, morda s klavzulo o neposeganju, da bi se zagotovilo, da se njegove določbe ne nanašajo na področja, ki jih ureja Uredba št. 44/2001. Nemška, grška in finska vlada zlasti trdijo, da je prisotnost take klavzule odločilna. Komisija nasprotni meni, da je ravno klavzula o neposeganju očiten dokaz vpliva v smislu zgoraj navedene sodbe AETR.
102. Na obravnavi je španska vlada poudarila, da država članica ostaja neodvisna pri sklepanju sporazumov s tretjimi državami na drugih področjih, kot jih pokriva Uredba št. 44/2001. Glede sporazumov o področjih, ki jih uredba ne pokriva, je ta vlada Sodišču predlagala, naj podrobneje predstavi sodno prakso, in zatrdila, da imajo nekatere države članice zaradi zemljepisne bližine ali zgodovinskih vezi med dvema zadevnima državama poseben interes za sklepanje pogodb s tretjo državo na teh področjih.
103. Po mnenju Parlamenta bi izbira drugačne navezne okoliščine, kot je stalno prebivališče toženca, ki jo je sprejela Uredba št. 44/2001, v bilateralnem sporazumu, sklenjenem med državo članico in tretjo državo, nujno prizadela navedeno uredbo. Bilateralni sporazum z navezno okoliščino državljanstva bi bil tako nezdružljiv s to uredbo, ker bi bili glede na uporabljeno besedilo in sprejeto navezno okoliščino pristojni različni sodišči.
Tretje vprašanje Sodišča
104. Glede morebitnega razlikovanja med določbami o pristojnosti sodišča in določbami o priznanju in izvršitvi odločb, več vlad, zlasti češka, nemška, grška, portugalska in finska, trdi, da je tako razlikovanje nujno. Na primer, po mnenju finske vlade iz sistema Uredbe št. 44/2001 izhaja, da poglavje o sodni pristojnosti in poglavje o priznanju in izvršitvi odločb nista povezani. Torej ne gre za dve ločeni in samostojni ureditvi, povzeti v enak pravni instrument.
105. Nasprotno španska vlada meni, da ni potrebe po takem razlikovanju. Na eni strani je mogoče ugotoviti, da obe področji uporabe navedenih določb zajemata del, ki ga pravo Skupnosti ne pokriva. Na drugi strani dve kategoriji določb oblikujeta celoto, upoštevajoč dejstvo, da je cilj Uredbe št. 44/2001 poenostavitev priznavanja in izvrševanja odločb.
106. Podobno Parlament in Komisija menita, da načrtovanega sporazuma ni upravičeno ločiti na dva različna dela ter pri tem sklepati o izključni pristojnosti Skupnosti za enega in deljeni pristojnosti za drugega. Po mnenju Komisije vsak poenostavljen sistem priznanja in izvršitve odločb, tako sistem, ki ga je uvedla Uredba št. 44/2001, in sistem, ki izhaja iz Luganske konvencije, temelji na dejstvu, da so pravila o pristojnosti usklajena, države članice pa si med seboj dovolj zaupajo, da sodnikom zaprošenih držav članic ne bo treba v vsakem posameznem primeru preizkušati, ali je bila pristojnost sodišč države izvora spoštovana. S tega vidika področje pristojnosti ni ločeno od področja priznanja in izvršitve odločb.
Četrto vprašanje Sodišča
107. Glede morebitne potrebe po izčrpnejši predstavitvi ali pojasnitvi obstoječe sodne prakse velika večina vlad, ki so Sodišču predložile stališča, želi pojasnitev sodne prakse, ki izhaja iz zgoraj navedene sodbe AETR. Poleg tega iste vlade zagovarjajo mnenje, ki ga je v pisnih stališčih zavzelo Združeno kraljestvo, ki meni, da bi bilo treba ponovno pretehtati eno od meril, ki jih omenja ta sodna praksa, in sicer merilo, da mednarodne obveznosti zadevajo področje, ki je „v velikem delu“ pokrito s skupnimi pravili. Po mnenju španske vlade, na primer, mora biti Sodišče izjemno pazljivo, preden za primer, ki je predmet tega predloga za izdajo mnenja, uporabi doktrino o implicitni zunanji pristojnosti, ki je nastala glede zadev s področja gospodarstva, v katerih so uporabljena merila zelo drugačna od meril, ki se uporabljajo v mednarodnem zasebnem pravu. Po mnenju Irske je nujna popolna uskladitev, da bi se lahko določila implicitna zunanja pristojnost Skupnosti.
108. Po mnenju francoske vlade in Komisije pa izključna pristojnosti Skupnosti izhaja iz dejstva, da je namen nove Luganske konvencije razširiti ureditev sodelovanja, ki jo je uvedla Uredba št. 44/2001, na tretje države.
109. Končno, glede pomena dejstva, da je cilj načrtovanega sporazuma ponovitev predpisov Skupnosti, večina vlad trdi, da državam članicam ni prepovedano, da ponovno prenesejo določbe prava Skupnosti v svoje mednarodne obveznosti, za katere ni zunanje pristojnosti Skupnosti. Osrednje vprašanje je, ali bi načrtovani sporazum lahko vplival na notranje predpise Skupnosti, ne pa vzporedna pristojnost kot taka.
Opredelitev Sodišča
Dopustnost predloga
110. Predlog za izdajo mnenja, ki ga je vložil Svet, se nanaša na izključno ali deljeno pristojnost za sklenitev nove Luganske konvencije.
111. Svet je institucija iz člena 300(6) ES. Predmet in glavne smernice načrtovanega sporazuma so bili, kot to zahteva Sodišče, zadostno opisani (Mnenje 1/78, 4.10.1979, Recueil, str. 2871, točka 35, in zgoraj navedeno Mnenje 2/94, točke od 10 do 18).
112. Poleg tega je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča dopustno mnenje Sodišča o vprašanjih, ki zadevajo delitev pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami za sklenitev določenega sporazuma s tretjimi državami (glej zgoraj navedeno Mnenje 2/00, točka 3). Člen 107(2) Uredbe potrjuje to razlago.
113. Sledi, da je predlog za izdajo mnenja dopusten.
Predmet
Pristojnost Skupnosti za sklepanje mednarodnih sporazumov
114. Pristojnost Skupnosti za sklepanje mednarodnih sporazumov je lahko posledica izrecne dodelitve Pogodbe, lahko pa implicitno izhaja iz drugih določb pogodbe in aktov, ki so jih institucije Skupnosti sprejele v okviru teh določb (glej zgoraj navedeno sodbo AETR, točka 16). Poleg tega je Sodišče odločilo, da je Skupnost s tem, da je njeno pravo navedenim institucijam dodelilo notranjo pristojnost zaradi uresničitve določenega cilja, pristojna za sprejetje mednarodnih obveznosti, potrebnih za uresničitev tega cilja, čeprav brez izrecne določbe (zgoraj navedeno Mnenje 1/76, točka 3, in Mnenje 2/91, točka 7).
115. Ta pristojnost Skupnosti je lahko izključna ali deljena z državami članicami. Glede izključne pristojnosti je Sodišče menilo, da se v zgoraj navedenem Mnenju 1/76 domneva, da se lahko notranja pristojnost koristno izvaja le hkrati z zunanjo pristojnostjo (glej zgoraj navedeno Mnenje 1/76, točki 4 in 7, in Mnenje 1/94, točka 85), torej je sklenitev mednarodnega sporazuma nujna za uresničitev ciljev Pogodbe, ki jih ni mogoče doseči z uvedbo avtonomnih pravil (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Danski, točka 57).
116. V točki 17 zgoraj navedene sodbe AETR je Sodišče postavilo načelo, da kadar so bila sprejeta skupna pravila, države članice niso več pooblaščene za posamično ali skupinsko sklepanje obveznosti, ki vplivajo na te predpise, s tretjimi državami. V takem primeru ima Skupnost izključno pristojnost za sklepanje mednarodnih sporazumov.
117. V primeru iz tega mnenja je to načelo pomembno za presojo izključnosti zunanje pristojnosti Skupnosti.
118. V točki 11 zgoraj navedenega Mnenja 2/91 je Sodišče navedlo, da se navedeno načelo uporabi tudi takrat, kadar so bila pravila sprejeta na področjih, ki ne sodijo v skupno politiko, zlasti na področjih z uskladitvenimi določbami.
119. Sodišče je glede tega spomnilo, da na vseh področjih, ki ustrezajo ciljem Pogodbe, člen 10 ES nalaga državam članicam, naj olajšujejo izpolnjevanje nalog Skupnosti in ne sprejemajo ukrepov, ki bi lahko ogrozili uresničevanje ciljev Pogodbe (zgoraj navedeno Mnenje 2/91, točka 10).
120. Ko se je Sodišče opredelilo glede tretjega dela Konvencije št. 170 Mednarodne organizacije dela o varnosti pri delu s kemičnimi proizvodi, ki se nanaša na področje, ki je v velikem delu pokrito s predpisi Skupnosti, je upoštevalo dejstvo, da so bili ti sprejeti postopoma v več kot 25 letih s perspektivo popolnejše uskladitve, namenjene po eni strani odpravi ovir pri menjavi, ki so posledica neenotnih zakonodaj držav članic, in po drugi strani zagotavljanju varstva prebivalstva in okolja. Sodišče je odločilo, da je ta del navedene konvencije vplival na te predpise Skupnosti in da države članice ne bi bile smele sprejeti takih obveznosti zunaj okvira Skupnosti (navedeno Mnenje 2/91, točki 25 in 26).
121. V navedenem Mnenju 1/94 in navedenih sodbah „odprto nebo“ je Sodišče določilo tri primere, v katerih je priznalo izključno pristojnost Skupnosti. Ti trije primeri, ki so bili v okviru predloženega mnenja predmet širokih razprav in so povzeti v točki 45 tega mnenja, so le primeri, izraženi v posebnem kontekstu, ki ga je upoštevalo Sodišče.
122. Sodišče je zelo na splošno priznalo izključno pristojnost Skupnosti zlasti takrat, kadar je sklenitev sporazuma s strani držav članic nezdružljiva z enotnostjo skupnega trga in enotno uporabo prava Skupnosti (navedena sodba AETR, točka 31) ali kadar bi zaradi obstoječih predpisov Skupnosti, kot so zakonodajni akti z določbami o obravnavanju državljanov tretjih držav ali o popolni uskladitvi določenega vprašanja, vsak sporazum na tem področju nujno vplival na predpise Skupnosti v smislu zgoraj navedene sodbe AETR (v tem smislu glej navedeno Mnenje 1/94, točki 95 in 96, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Danski, točki 83 in 84).
123. Sodišče nasprotno ni priznalo izključne pristojnosti Skupnosti, kadar določbe Skupnosti ali mednarodne konvencije, ki so manj pomembne, ne ovirajo polne uporabe držav članic prava Skupnosti (zgoraj navedeno Mnenje 2/91, točka 18). Sodišče niti ni priznalo potrebe po izključni pristojnosti Skupnosti, utemeljene z nevarnostjo, da bi bilateralni sporazumi povzročili motnje v pretoku storitev na notranjem trgu, in je pri tem navedlo, da Pogodba ne ovira institucij, da s skupnimi pravili, ki jih sprejmejo, organizirajo usklajeno delovanje v razmerju do tretjih držav in da za države članice predpišejo določeno postopanje v zunanjih odnosih (navedeno Mnenje 1/94, točki 78 in 79, in zgoraj navedena sodba Komisija proti Danski, točki 85 in 86).
124. V tem kontekstu je treba spomniti, da ima Skupnost zgolj dodeljeno pristojnost in da je treba pristojnost, ki ni izrecno določena s pogodbo in je izključna, utemeljiti z ugotovitvami konkretne analize razmerja med načrtovanim sporazumom in veljavnim pravom Skupnosti, iz katerega izhaja, da bi lahko sklenitev takega sporazuma vplivala na predpise Skupnosti.
125. V nekaterih primerih preizkus in primerjava področij, pokritih tako s predpisi Skupnosti in z načrtovanim sporazumom, zadoščata za izključitev kakršnega koli vpliva na predpise Skupnosti (zgoraj navedena Mnenja 1/94, točka 103; 2/92, točka 34, in 2/00, točka 46).
126. Kljub temu ni nujno, da se področje, ki ga pokriva mednarodni sporazum, popolnoma ujema s področjem, ki ga pokrivajo predpisi Skupnosti. Kadar se je treba ugotoviti, ali je merilo „področje, ki je v velikem delu pokrito s skupnostnimi pravili“ (zgoraj navedeno Mnenje 2/91, točki 25 in 26) izpolnjeno, mora analiza temeljiti ne le na razsežnosti zadevnih pravil, temveč tudi na njihovi naravi in vsebini. Prav tako je treba upoštevati trenutno stanje prava Skupnosti na zadevnem področju in perspektive njegovega razvoja, če so te v času te analize predvidljive (v tem smislu glej navedeno Mnenje 2/91, točka 25).
127. Upoštevanje ne le razsežnosti pokritega področja ter narave in vsebine predpisov Skupnosti se odraža tudi v sodni praksi Sodišča iz točke 123 tega mnenja, v skladu s katero dejstvo, da so določbe predpisov Skupnosti in mednarodnega sporazuma manj pomembne, lahko pripelje do sklepa, da ni vpliva, čeprav predpisi Skupnosti in določbe sporazuma pokrivajo isto področje.
128. Prav gotovo je bistveno zagotoviti enotno in povezano uporabo predpisov Skupnosti in dobro delovanje sistema, katerega del so, z namenom ohraniti polno učinkovitost prava Skupnosti.
129. Poleg tega morebitna pobuda za izogib koliziji med pravom Skupnosti in načrtovanim sporazumom še ne odvezuje, da je treba pred sklenitvijo tega sporazuma treba ugotoviti, ali ta lahko vpliva na predpise Skupnosti (v tem smislu glej zlasti navedeno Mnenje 2/91, točka 25, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Danski, točki 101 in 105).
130. Klavzula sporazuma, imenovana „o neposeganju“, v skladu s katero sporazum ne posega v uporabo upoštevnih določb prava Skupnosti s strani držav članic, ne jamči, da zaradi ustrezne omejitve področja uporabe navedenih določb in določb sporazuma slednje ne bodo vplivale na pravila Skupnosti, ampak je lahko ta klavzula znak o vplivu na ta pravila. Tak mehanizem za preprečitev vsakršnega spora pri izvrševanju sporazuma ni odločilen dejavnik za odgovor na vprašanje, ali ima Skupnost izključno pristojnost za sklenitev tega sporazuma ali pa ta pristojnost pripada državam članicam, vprašanje, ki zahteva odgovor pred sklenitvijo tega sporazuma (v tem smislu glej navedeno sodbo Komisija proti Danski, točka 101).
131. Končno, pravna podlaga za predpise Skupnosti in zlasti pogoj dobrega delovanja notranjega trga iz člena 65 ES kot taka ni upoštevna za preizkus, ali mednarodni sporazum vpliva na predpise Skupnosti. Pravna podlaga notranje zakonodaje je dejansko določena s temeljno sestavino te, medtem ko je lahko pravilo, katerega vpliv se preizkuša, zgolj nebistvena sestavina te zakonodaje. Cilj izključne pristojnosti Skupnosti je zlasti zagotavljanje učinkovitosti prava Skupnosti in dobro delovanje sistemov, ki so jih uvedli ti predpisi, neodvisno od morebitnih omejitev, določenih z določbo Pogodbe, na katero so se sklicevale institucije pri sprejetju takih predpisov.
132. Kadar mednarodni sporazum zajema določbe, ki predpostavljajo uskladitev zakonskih ali podzakonskih določb držav članic na področju, na katerem Pogodba izključuje tako uskladitev, Skupnost nima pristojnosti, ki bi bila potrebna za sklenitev tega sporazuma. Te omejitve zunanje pristojnosti Skupnosti zadevajo sam obstoj te pristojnosti in ne njeno izključnost.
133. Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je treba izvesti splošno in konkretno analizo, da bi preverili, ali je Skupnost pristojna za sklenitev mednarodnega sporazuma in ali je ta pristojnost izključna. V ta namen je treba upoštevati ne le področje, pokrito s predpisi Skupnosti in z določbami načrtovanega sporazuma, kolikor so znane, ampak tudi naravo in vsebino teh pravil in določb, da bi se prepričali, da sporazum ne more ogroziti enotne in povezane uporabe predpisov Skupnosti in dobrega delovanja sistema, ki ga ti predpisi uvajajo.
Pristojnost Skupnosti za sklenitev nove Luganske konvencije
134. Predlog za izdajo mnenja se ne nanaša na sam obstoj pristojnosti Skupnosti za sklenitev načrtovanega sporazuma, ampak na vprašanje, ali je ta pristojnost izključna ali deljena. Glede tega je treba ugotoviti, da je Skupnost že sprejela notranje predpise o pristojnosti, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, in sicer Uredbo št. 44/2001, sprejeto na podlagi členov 61(c) ES in 67(1) ES, in posebne določbe v sektorskih ureditvah, kot sta Naslov X Uredbe št. 40/94 ali člen 6 Direktive 96/71.
135. Uredba št. 44/2001 je bila sprejeta z namenom, da med državami članicami, z izjemo Danske, nadomesti Bruseljsko konvencijo. Uporablja se v civilnih in gospodarskih zadevah znotraj omejitev, predvidenih za njeno področje uporabe, kot ga določa člen 1 te uredbe. Ker so cilj uredbe in njene določbe v velikem delu prevzete iz navedene konvencije, se bo Sodišče po potrebi sklicevalo na razlago te konvencije.
136. Namen načrtovanega sporazuma je nadomestiti Lugansko konvencijo, ki je v skladu s peto uvodno izjavo Uredbe št. 44/2001 „vzporedna Bruseljski konvenciji“.
137. Čeprav so besedilo, ki je rezultat revizije dveh zgoraj navedenih konvencij, in smernice za pogajanja za novo Lugansko konvencijo znani, je treba poudariti, da končno besedilo, ki bo sprejeto, še ni gotovo.
138. Uredba št. 44/2001 in načrtovani sporazum zajemata v bistvu dva dela. Prvi del navedenega sporazuma vsebuje pravila o pristojnosti sodišč, kot so pravila, ki so predmet Poglavja II Uredbe št. 44/2001, in posebne določbe iz točke 134 tega mnenja. Drugi del vsebuje pravila o priznanju in izvršitvi odločb, kot so pravila, ki so predmet Poglavja III Uredbe št. 44/2001. Ta dela bosta obravnavana ločeno.
– Pravila o pristojnosti sodišč
139. Namen pravila o pristojnosti sodišč je, da se v določenem primeru določi, katero sodišče je pristojno za reševanje spora. Zato to pravilo vsebuje okoliščino, ki spor „poveže“ s sodiščem, ki se mu prizna pristojnost. Navezne okoliščine se najpogosteje razlikujejo glede na predmet spora. Lahko pa se upoštevajo tudi datum vložitve tožbe, posebnosti tožnika ali toženca ali druge okoliščine.
140. Množica naveznih okoliščin, ki jih uporabljajo različni pravni redi, povzroča nasprotujoča si pravila o pristojnosti. To težavo lahko rešijo izrecne določbe lastnega prava sodišča ali uporaba splošnih načel, ki so skupna več pravnim redom. Mogoče je tudi, da pravo tožniku prepusti izbiro med več sodišči, katerih pristojnost je določena glede na več različnih naveznih okoliščin.
141. Iz teh elementov izhaja, da lahko mednarodna zakonodaja s pravili, ki omogočajo reševanje kolizij različnih pravil o pristojnosti, ki so jih razvili različni pravni redi z uporabo različnih naveznih okoliščin, uvede posebej zapleten sistem, ki mora biti zaradi notranje skladnosti čim splošnejši. Najmanjša pravna praznina v teh pravilih lahko dejansko pripelje do konkurence pristojnosti več sodišč za odločanje v istem sporu in do popolnega neobstoja sodnega varstva, ker nobenemu sodišču ne bi bila priznana pristojnost za odločanje v takem sporu.
142. V mednarodnih sporazumih, sklenjenih med državami članicami ali Skupnostjo in tretjimi državami, ta pravila za izogibanje sporom o pristojnosti nujno uvajajo merila o pristojnosti sodišč ne le tretjih držav, ampak tudi držav članic, in se nanašajo na področja, ki jih ureja Uredba št. 44/2001.
143. Namen te uredbe in zlasti njenega Poglavja II je poenotiti pravila o pristojnosti sodišč v civilnih in gospodarskih zadevah za spore znotraj Skupnosti in za spore s tujim elementom ter odstraniti ovire pri delovanju notranjega trga, ki lahko izhajajo iz neenotnosti nacionalnih zakonodaj na tem področju (glej drugo uvodno izjavo Uredbe št. 44/200 in glede Bruseljske konvencije sodbo z dne 1. marca 2005 v zadevi Owusu, C-281/02, Recueil, str. I‑1383, točka 34).
144. Navedena uredba vsebuje celoto pravil, ki sestavljajo zaokrožen sistem in zadevajo postopke, ki potekajo pred sodišči različnih držav članic, in določbe, ki so jih izdala sodišča ene države članice z namenom, da bodo priznane in izvršene v drugi državi članici, uporabljajo pa se ne le za razmerja med različnimi državami članicami, ampak tudi za razmerja med državo članico in tretjo državo.
145. Ko je Sodišče odločalo o Bruseljski konvenciji, je glede tega opozorilo, da uporaba pravil o pristojnosti zahteva tuj element in da ni nujno, da mednarodni značaj zadevnega pravnega razmerja, za katero se lahko uporabi člen 2 Bruseljske konvencije, izhaja iz vpletenosti več držav podpisnic glede na temelj spora ali konkretno stalno prebivališče strank v sporu. Zaradi vpletenosti države podpisnice in tretje države, na primer zaradi stalnega prebivališča tožnika ali toženca v prvi državi in opredelitve kraja spornih dejstev v drugi, ima lahko zadevno pravno razmerje prav tako mednarodni značaj. Dejansko lahko ta položaj v državi podpisnici sproži vprašanja o določitvi mednarodne pristojnosti sodišč, ki je eden od ciljev Bruseljske konvencije, kot izhaja iz tretje uvodne izjave njene preambule (zgoraj navedena sodba Owusu, točki 25 in 26).
146. Sodišče je med drugim menilo, da se lahko pravila Bruseljske konvencije o izključni pristojnosti ali o izrecnem dogovoru o pristojnosti uporabijo tudi za pravna razmerja, v katera je vpletena le ena država podpisnica in ena ali več tretjih držav (zgoraj navedena sodba Owusu, točka 28). Glede pravil Bruseljske konvencije o litispendenci in sorodnih pravdah ali o priznanju in izvršitvi, ki zadevajo postopke, ki potekajo pred sodišči različnih držav podpisnic, ali odločbe, ki so jih izdala sodišča države podpisnice, zato da bodo priznane in izvršene v drugi državi podpisnici, Sodišče poudarja tudi to, da lahko imajo spori, ki se nanašajo na take postopke ali zadevne odločbe, mednarodni značaj, ker zajemajo državo podpisnico in tretjo državo, in da se je zato mogoče sklicevati na splošno pravilo o pristojnosti iz člena 2 Bruseljske konvencije (zgoraj navedena sodba Owusu, točka 29).
147. V povezavi s tem je treba ugotoviti, da Uredba št. 44/2001 vsebuje določbe, ki urejajo razmerje uredbe do drugih obstoječih ali bodočih določb prava Skupnosti. Tako njen člen 67 pridržuje uporabo določb, ki urejajo pristojnost in priznanje ter izvršitev sodnih odločb na posebnih pravnih področjih, zajetih v predpisih Skupnosti ali v nacionalni zakonodaji, ki je bila sprejeta zaradi uskladitve s temi predpisi. Člen 71(1) navedene uredbe pridržuje tudi uporabo konvencij, ki imajo enako vsebino kot prejšnje določbe in katerih pogodbenice so države članice. V zvezi s tem iz odstavka 2(a) istega člena izhaja, da ta uredba ne preprečuje sodišču države članice, ki je pogodbenica konvencije na posebnem pravnem področju, da svojo pristojnost opre na to konvencijo, tudi če ima toženec stalno prebivališče v drugi državi članici, ki ni pogodbenica te konvencije.
148. Glede na splošnost in povezanost sistema pravil o izogibanju sporov o pristojnosti sodišč, ki je bil uveden z Uredbo št. 44/2001, je treba njen člen 4(1), v skladu s katerim, „[č]e toženec nima stalnega prebivališča v državi članici, se ob upoštevanju členov 22 in 23 pristojnost sodišč vsake države članice določi po pravu te države“, razlagati v tem smislu, da je ta člen del sistema, ki ga je uvedla ta uredba zato, ker navedeni primer ureja z napotitvijo na pravo tiste države članice, katere sodišče je pozvano.
149. Glede tega sklicevanja na zadevno nacionalno zakonodajo, tudi če predpostavimo, da bi lahko utemeljila pristojnost držav članic za sklenitev mednarodnega sporazuma, je treba ugotoviti, da je v skladu z navedenim členom 4(1) edina uporabna navezna okoliščina stalno prebivališče toženca, razen če se uporabita člena 22 in 23 Uredbe.
150. Čeprav bi načrtovani sporazum spoštoval pravila iz člena 4(1) Uredbe št. 44/2001, bi lahko prišel v spor z drugimi določbami te uredbe. V zvezi s pravno osebo, ki je tožena stranka in svojega sedeža nima v eni od držav članic, je lahko ta sporazum, če se uporabi navezna okoliščina stalnega prebivališča toženca, sporen glede na določbe navedene uredbe, ki se nanašajo na podružnice, agencije ali druge ustanove brez pravne osebnosti, kot je člen 9(2) za spore na področju zadev v zvezi z zavarovanjem, člen 15(2) za spore na področju potrošniških pogodb ali člen 18(2) za spore na področju individualnih pogodb o zaposlitvi.
151. Iz preizkusa Uredbe št. 44/2001 izhaja, da bi zaradi splošnega in povezanega sistema pravil o pristojnosti, ki ga ta določa, vsak mednarodni sporazum, ki prav tako uvaja obsežen sistem pravil o izogibanju sporov o pristojnosti sodišč, kot ga je razvila že ta uredba, lahko vplival na navedena pravila o pristojnosti. Kljub temu je treba s preizkusom načrtovanega sporazuma preveriti, ali bo ta sklep potrjen.
152. Nova Luganska konvencija bi imela enak namen kot Uredba št. 44/2001, vendar bi imela širše področje ozemeljske uporabe. Njene določbe bi uvedle isto sistematiko kot Uredba št. 44/2001, zlasti z uporabo istih pravil o pristojnosti, kar bi po mnenju večine vlad, ki so Sodišču predložile stališča, zagotovilo povezanost med obema pravnima instrumentoma in prihranilo vsakršen vpliv te konvencije na predpise Skupnosti.
153. Čeprav je enakost predmeta in besedila predpisov Skupnosti ter določb načrtovanega sporazuma element, ki ga je treba upoštevati pri presoji vpliva tega sporazuma na navedene predpise, zgolj ta element ne dokazuje neobstoja njegovega vpliva. Povezanost, ki izhaja iz uporabe istih pravil o pristojnosti, ne pomeni neobstoja vpliva, saj lahko uporaba pravila o pristojnosti, ki ga določa načrtovani sporazum, pripelje do določitve drugega pristojnega sodišča, kot bi bilo določeno na podlagi določb Uredbe št. 44/2001. Nova Luganska konvencija vsebuje enake člene, kot sta člena 22 in 23 Uredbe št. 44/2001, in na tej podlagi pripelje do dodelitve pristojnosti sodišču tretje države, ki je pogodbenica te konvencije, pri čemer ima toženec stalno prebivališče v državi članici, medtem ko je v primeru, če te konvencije ni, pristojno sodišče države članice.
154. Nova Luganska konvencija bi vsebovala klavzulo o neposeganju, podobno kot je določena v členu 54b zdajšnje konvencije. Vendar, kot je bilo poudarjeno v točki 130 tega mnenja, taka klavzula, katere namen je preprečiti spore pri uporabi obeh pravnih instrumentov, ne omogoči odgovora na vprašanje, ali ima Skupnost izključno pristojnost za sklenitev načrtovanega sporazuma, ki je potreben pred sklenitvijo tega sporazuma. Nasprotno, taka klavzula je lahko znak za nevarnost, da bodo določbe tega sporazuma vplivale na predpise Skupnosti.
155. Kot je poudarila Komisija, je klavzula o neposeganju v mednarodnem sporazumu mednarodnega zasebnega prava posebne narave in se razlikuje od klasične klavzule o neposeganju. Cilj v tem primeru ni, da bi se uporaba Uredbe št. 44/2001 obvarovala vedno, ko bo to mogoče, ampak da bi se dosledno uredilo razmerje med to uredbo in novo Lugansko konvencijo.
156. Poleg tega je treba ugotoviti, da klavzula o neposeganju iz člena 54b(1) Luganske konvencije vsebuje izjeme, ki jih določata odstavek 2(a) in 2(b) istega člena.
157. Tako člen 54b(2)(a) Luganske konvencije določa, da se ta uporabi vedno, ko ima toženec stalno prebivališče na ozemlju države, ki je pogodbenica te konvencije, a ni članica Evropske unije. Vendar, na primer, če je tožena stranka pravna oseba, ki ima podružnico, agencijo ali drugo ustanovo brez pravne osebnosti v državi članici, lahko ta določba vpliva na uporabo Uredbe št. 44/2001, zlasti njenega člena 9(2) za spore na področju zadev v zvezi z zavarovanjem, člena 15(2) za spore na področju potrošniških pogodb ali člena 18(2) za spore na področju individualnih pogodb o zaposlitvi.
158. Enako velja za drugi izjemi od klavzule o neposeganju, ki ju določa Luganska konvencija, in sicer v skladu s členom 54b(2)(a) na koncu, kadar člena 16 in 17 te konvencije, ki se nanašata na izključno pristojnost in na dogovor o pristojnosti, dodeljujeta pristojnost sodiščem države pogodbenice, ki ni članica Evropske unije, in v skladu s členom 54b(2)(b) na področju litispendence in sorodnih pravd, ki ju določata člena 21 in 22 iste konvencije, kadar so zahteve vložene v državi pogodbenici, ki ni članica Evropske unije, in v državi pogodbenici, ki to je. Dejansko lahko uporaba navedene konvencije v okviru teh izjem ovira uporabo pravil o pristojnosti, ki jih določa Uredba št. 44/2001.
159. Nekatere vlade, zlasti portugalska, trdijo, da nekaj teh izjem ne sme povzročiti dvoma o pristojnosti držav članic za sklenitev načrtovanega sporazuma, ki jo morajo določiti temeljne določbe tega sporazuma. Irska enako trdi, da bi zadoščalo, da se Skupnost pogaja samo o določbi o teh izjemah, države članice pa ostanejo pristojne za sklenitev drugih določb navedenega sporazuma.
160. Vendar je treba poudariti, kot je bilo navedeno v točkah od 151 do 153 tega mnenja, da temeljne določbe načrtovanega sporazuma lahko vplivajo na splošnost in povezanost pravil o pristojnosti, ki jih določa Uredba št. 44/2001. Izjeme od klavzule o neposeganju in potrebna prisotnost Skupnosti pri pogajanjih, ki jo navaja Irska, so le znak vplivov na predpise Skupnosti v določenih okoliščinah.
161. Iz analize določb nove Luganske konvencije o pravilih o pristojnosti izhaja, da te določbe vplivajo na enotno in povezano uporabo pravil Skupnosti o pristojnosti sodišč in na dobro delovanje sistema, ki ga ta pravila uvajajo.
– Pravila o priznanju in izvršitvi odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
162. Večina vlad, ki so Sodišču predložile stališča, trdi, da so pravila o priznanju in izvršitvi odločb v civilnih in gospodarskih zadevah del področja, ki je ločljivo od področja s pravili o pristojnosti, kar bi upravičilo ločeno analizo vpliva načrtovanega sporazuma na predpise Skupnosti. Glede tega so trdile, da je področje uporabe Uredbe št. 44/2001 omejeno, ker priznanje zadeva le odločbe, ki so bile izdane v drugih državah članicah, in da vsak sporazum z drugačnim področjem uporabe, če bi se nanašal na odločbe, ki so „Skupnosti tuje“, ne bi mogel vplivati na predpise Skupnosti.
163. Vendar druge vlade ter Parlament in Komisija trdijo, da je treba ugotoviti, da predpisi o pristojnosti in predpisi o priznanju in izvršitvi odločb iz Uredbe št. 44/2001 niso del dveh ločenih in samostojnih celot, ampak so ozko povezani. Kot je Komisija poudarila na obravnavi, je poenostavljeni mehanizem priznanja in izvršitve iz člena 33(1) navedene uredbe, v skladu s katerim se sodne odločbe, izdane v državi članici, priznajo v drugih državah članicah, ne da bi bilo treba za priznanje začeti kakršen koli poseben postopek, in ki načeloma vodi do uporabe člena 35(3) iste uredbe, upravičen, če ni nadzora pristojnosti sodišč države članice izvora in obstaja vzajemno zaupanje držav članic in zlasti zaupanje sodnika zaprošene države v sodnika države izvora, upoštevajoč zlasti pravila o neposredni pristojnosti iz Poglavja II navedene uredbe. Poročilo o Bruseljski konvenciji, ki ga je predstavil g. Jenard (UL 1979, C 59, str. 1, 46), navaja, da „[s]troga pravila o pristojnosti iz Naslova II in garancije, ki jih konvencija v svojem členu 20 priznava tožencu, ki se ni spustil v spor, omogočijo, da se od sodnika, pred katerim se sklicuje na priznanje ali izvršitev, ne zahteva, da preveri pristojnost sodnika države izvora“.
164. Več določb Uredbe št. 44/2001 potrjuje obstoječo vez med priznanjem in izvršitvijo odločb in pravili o pristojnosti. Nadzor pristojnosti sodnika države izvora se izjemoma ohrani po členu 35(1) Uredbe, kadar gre za določbe te uredbe o izključni pristojnosti ali o pristojnosti za pogodbe v zvezi z zavarovanjem in za potrošniške pogodbe. Člena 71(2)(b) in 72 iste uredbe uvajata tako razmerje tudi med pravili o pristojnosti in pravili o priznanju in izvršitvi navedenih odločb.
165. Poleg tega določbe Uredbe št. 44/2001 določajo možnosti sporov med odločbami, ki so jih za iste stranke izdala različna sodišča. Tako člen 34(3) navedene uredbe določa, da se sodna odločba ne prizna, če je nezdružljiva s sodno odločbo, izdano v sporu med istima strankama v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, medtem ko točka 4 istega člena določa, da če je nezdružljiva s predhodno sodno odločbo, izdano v drugi državi članici ali v tretji državi glede istega zahtevka med istima strankama, pod pogojem, da predhodna sodna odločba izpolnjuje pogoje za priznanje v državi članici, v kateri se zahteva priznanje.
166. Kot je bilo določeno v točki 147 tega mnenja, člen 67 navedene uredbe ureja razmerje sistema, ki ga je uvedla, ne le z drugimi določbami obstoječega in bodočega prava Skupnosti, ampak tudi z obstoječimi konvencijami, ki vplivajo na predpise Skupnosti o priznanju in izvršitvi, ne glede na to, ali te konvencije vsebujejo pravila o pristojnosti ali določbe o priznanju in izvršitvi teh odločb.
167. Glede konvencij, katerih pogodbenice so države članice in ki jih omenja člen 71 Uredbe št. 44/2001, odstavek 2(b) tega člena v prvem pododstavku določa, da „[se] sodne odločbe, ki jih v državi članici izda sodišče, ki je oprlo svojo pristojnost na konvencijo na posebnem pravnem področju, […] priznajo in izvršijo v drugih državah članicah v skladu s to uredbo“. Drugi pododstavek te določbe pravi, da „[č]e sta tako država članica izvora kot zaprošena država članica pogodbenici konvencije na posebnem pravem področju, ki določa pogoje za priznanje ali izvršitev sodnih odločb, se uporabljajo ti pogoji“. Končno člen 72 navedene uredbe določa, da ta „ne vpliva na sporazume, s katerimi so se države članice še pred začetkom veljavnosti te uredbe v skladu s členom 59 Bruseljske konvencije zavezale, da ne bodo priznavale sodnih odločb, izdanih zlasti v drugih državah pogodbenicah te konvencije, zoper tožence s stalnim prebivališčem ali običajnim prebivališčem v tretji državi, če bi v primerih iz člena 4 te konvencije sodna odločba temeljila samo na pristojnosti, določeni v drugem odstavku člena 3 te konvencije“.
168. Tako iz preizkusa Uredbe št. 44/2001 izhaja, da bi sporazum, kot je načrtovani sporazum, zaradi splošnega in povezanega sistema, ki ga je glede priznanja in izvršitve odločb uvedla navedena uredba, lahko vplival na navedena pravila.
169. Dokler ni dokončnega besedila nove Luganske konvencije, bodo morebitni vplivi te konvencije na pravila Skupnosti preizkušeni z upoštevanjem določb veljavne Luganske konvencije.
170. Člen 26, prvi odstavek, te konvencije določa načelo, v skladu s katerim se odločbe, ki se izdajo v eni državi pogodbenici, priznajo v drugih državah pogodbenicah, ne da bi bilo treba začeti postopek. Tako načelo ima vpliv na pravila Skupnosti, ker razširja priznanje brez izdane sodne odločbe in tako povečuje število primerov, v katerih bodo priznane odločbe, ki so jih izdala sodišča držav, ki niso članice Skupnosti, katerih pristojnost ne izhaja iz uporabe določb Uredbe št. 44/2001.
171. Glede klavzule o neposeganju iz načrtovanega sporazuma, kot jo vsebuje člen 54b(1) Luganske konvencije, iz točk 130 in 154 tega mnenja izhaja, da bi lahko njen obstoj spremenil to ugotovitev glede izključne pristojnosti Skupnosti za sklenitev navedenega sporazuma.
172. Iz vseh teh elementov izhaja, da pravila Skupnosti o priznanju in izvršitvi sodnih odločb niso ločljiva od pravil o pristojnosti sodišč, s katerimi tvorijo splošen in povezan sistem, ter da bi nova Luganska konvencija vplivala na enotno in povezano uporabo pravil Skupnosti o pristojnosti sodišč in o priznanju in izvršitvi sodnih odločb, kot tudi na dobro delovanje splošnega sistema, ki ga uvajajo ta pravila.
173. Iz vseh navedenih ugotovitev izhaja, da ima Skupnost izključno pristojnost za sklenitev nove Luganske konvencije.
Sodišče (občna seja) izdaja mnenje:
Sklenitev nove Luganske konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kot jo določajo točke od 8 do 12 predloga za izdajo mnenja, povzete v točki 26 tega mnenja, je v celoti v izključni pristojnosti Evropske skupnosti.
Podpisi