Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 30. aprila 2026(1)
Zadeva C‑190/25, [Zelabrich](i)
LS
proti
GT
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Stuttgart (višje deželno sodišče v Stuttgartu, Nemčija))
„ Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Člen 19 – Litispendenca – Člen 63 – Lateranska pogodba, sklenjena med Italijo in Svetim sedežem – Zakonska zveza, sklenjena v skladu s kanonskim pravom – Postopek razveze zakonske zveze pred civilnim sodiščem države članice, ki je prvo začelo postopek – Ničnost te zakonske zveze, ki jo je razglasilo cerkveno sodišče v Italiji – Postopek priznanja civilnih učinkov odločbe o ničnosti zakonske zveze pred italijanskim nacionalnim sodiščem, ki je drugo začelo postopek “
I.      Uvod
1.        Sodišču ene države članice je bil najprej predložen zahtevek za razvezo zakonske zveze. Sodišču druge države članice – v obravnavani zadevi Italije – je bil nato predložen zahtevek, naj se priznajo civilnopravni učinki sodbe o ugotovitvi ničnosti zakonske zveze, sklenjene v Italiji v skladu z določbami kanonskega prava,(2) pri čemer je treba pojasniti, da je to izvršljivo sodbo izdalo cerkveno sodišče, katerega pristojnost se v tej državi članici priznava. Ali je tak položaj mogoče šteti za položaj litispendence?
2.        V zadevi, ki je predložena Sodišču, želi nemško sodišče izvedeti, ali je na to vprašanje mogoče odgovoriti pritrdilno na podlagi razlage člena 19(1) Uredbe (ES) št. 2201/2003(3), ker člen 63(2) in (3)(a) te uredbe določa, da se vsaka odločba o neveljavnosti zakonske zveze, izdana na podlagi sporazuma, sklenjenega med Italijo in Svetim sedežem – in sicer z Lateransko pogodbo z dne 11. februarja 1929, spremenjeno s sporazumom, in njenega
dodatnega protokola(4) – zaradi sklicevanja na Oddelek 1 Poglavja III navedene uredbe po samem zakonu prizna kot vsaka druga sodna odločba, ki jo v zakonskih sporih izda sodišče države članice.
3.        Vprašanje uporabe pravil litispendence iz člena 19 Uredbe Bruselj IIa bi bilo treba preučiti s širšega vidika, kot je v postopku v glavni stvari, ki je omejen na Lateransko pogodbo. Člen 63 te uredbe se namreč nanaša na konkordate, sklenjene med Svetim sedežem na eni strani ter Portugalsko, Španijo oziroma Malto na drugi strani. Z zadnjenavedenima sporazumoma je bil uveden postopek, podoben italijanskemu postopku za priznanje sodb, ki jih izdajo cerkvena sodišča. Poleg tega se za tožbe, vložene od 1. avgusta 2022 dalje, člen 99 Uredbe (EU) 2019/1111,(5) ki nadomešča navedeni člen 63, nanaša na zadnji konkordat med Svetim sedežem in Portugalsko, ki določa tak postopek.
4.        V teh sklepnih predlogih, ki se bodo na predlog Sodišča osredotočili na prvo vprašanje za predhodno odločanje, bom predstavil razloge, iz katerih po mojem mnenju tega postopka ni mogoče enačiti s postopkom za razveljavitev zakonske zveze v smislu člena 19(1) Uredbe Bruselj IIa in torej šteti, da gre za položaj litispendence.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
5.        Člen 1(1)(a) Uredbe Bruselj IIa določa:
„Ta uredba se uporablja ne glede na vrsto sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na:
(a)      razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze.“
6.        Člen 19 te Uredbe, naslovljen „Litispendenca in sorodne pravde“, določa:
„1.      Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki v zvezi z razvezo, prenehanjem življenjske skupnosti ali razveljavitvijo zakonske zveze med istima strankama, sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekine svoj postopek, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.
[…]
3.      Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se sodišče, ki je drugo začelo postopek, izreče za nepristojno v korist prvega sodišča.
V tem primeru lahko stranka, ki je začela postopek pred sodiščem, ki je drugo začelo postopek, začne ta postopek pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek.“
7.        Člen 63 navedene uredbe, naslovljen „Pogodbe s Svetim sedežem“, določa:
„1.      Ta uredba se uporablja brez poseganja v mednarodno pogodbo (konkordat) med Svetim sedežem in Portugalsko, podpisano v Vatikanu dne 7. maja 1940.
2.      Vsaka odločba o neveljavnosti zakonske zveze, izdana v skladu s pogodbo iz odstavka 1, se prizna v državah članicah v skladu s pogoji, določenimi v Oddelku 1 Poglavja III [(6)].
3.      Določbe odstavkov 1 in 2 se uporabljajo tudi za naslednje mednarodne pogodbe (konkordate) s Svetim sedežem:
(a)      [Lateransko pogodbo];
(b)      Sporazum med Svetim sedežem in Španijo o pravnih zadevah z dne 3. januarja 1979;
(c)      Sporazum med Svetim sedežem in Malto o priznavanju civilnih učinkov cerkvenih zakonskih zvez
in odločb cerkvenih oblasti in sodišč o teh zakonskih zvezah
z dne 3. februarja 1993, vključno s Protokolom o uporabi z istega dne, z drugim Dodatnim protokolom z dne 6. januarja 1995.
4.      Za priznanje odločb iz odstavka 2 lahko v Španiji, Italiji ali na Malti veljajo isti postopki in ista preverjanja, kot se uporabljajo za odločbe cerkvenih sodišč, ki so izdane v skladu z mednarodnimi pogodbami iz odstavka 3, sklenjenimi s Svetim sedežem.
[…]“
B.      Lateranska pogodba
8.        Člen 8(1) in (2) Lateranske pogodbe določa:
„1.      Zakonske zveze, sklenjene v skladu z določbami kanonskega prava, se priznajo, kot da imajo civilnopravne učinke, če je zakonska zveza po objavi na upravni enoti vpisana v matični register. Takoj po obredu duhovnik ali njegov pooblaščenec zakoncema pojasni civilnopravne učinke zakonske zveze tako, da ju seznani z določbami codice civile (civilni zakonik) o pravicah in obveznostih zakoncev. Nato v dveh izvodih sestavi poročni list, ki lahko vsebuje izjave zakoncev v skladu s civilnim pravom.
[…]
2.      Odločbe o ničnosti zakonske zveze, ki jih izdajo cerkvena sodišča in imajo izvršilni naslov višjega cerkvenega nadzornega organa, učinkujejo v Italiji na zahtevo strank ali ene od njih z odločbo pristojnega Corte d’appello (višje sodišče, Italija), če to ugotovi, da:
(a)      je bil cerkveni sodnik pristojen za odločanje o zadevi glede zakonske zveze, sklenjene v skladu s pogoji iz tega člena;
(b)      so bile v postopku pred cerkvenim sodiščem spoštovane pravice strank do udeležbe v postopku in do obrambe v skladu s temeljnimi načeli italijanskega pravnega reda in
(c)      so izpolnjeni drugi pogoji, ki jih italijanska zakonodaja zahteva za priznanje tujih odločb.
Višje sodišče lahko v odločbi, s katero razglasi izvršljivost kanonske sodbe, odredi začasne finančne ukrepe v korist enega od zakoncev, katerega zakonska zveza je bila razglašena za nično, tako da stranki napoti na pristojno sodišče za odločanje o tej zadevi.“
9.        Točka 4(b) Dodatnega protokola, ki se nanaša na člen 8 Lateranske pogodbe, določa:
„V zvezi z odstavkom 2 je treba za namene uporabe členov 796 in 797 codice italiano di procedura civile [italijanski zakonik o civilnem postopku](7) upoštevati posebnost kanonskega pravnega reda, ki ureja zakonsko zvezo in v katerem je bila sklenjena. Natančneje:
(1)      upoštevati je treba, da je treba sklicevanja italijanskega prava na pravo kraja, v katerem je bila sodba izdana, razumeti tako, da se nanašajo na kanonsko pravo;
(2)      šteje se, da odločba postane pravnomočna, kadar postane izvršljiva v skladu s kanonskim pravom;
(3)      razumeti je treba, da se vsebinska revizija v nobenem primeru ne opravi.“
III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
10.      Oseba GT, nemški in italijanski državljan, ter LS, ruska državljanka, ki imata običajno prebivališče v Nemčiji, sta 16. junija 2017 v cerkvi Santa Maria Apparente v Neaplju (Italija) sklenila konkordatsko zakonsko zvezo, ki je bila istega dne vpisana v matični register tega mesta.
11.      Oseba GT je 25. januarja 2022 pri Amtsgericht Stuttgart (okrajno sodišče v Stuttgartu, Nemčija) vložila zahtevek za razvezo zakonske zveze. To sodišče mora po uradni dolžnosti odločiti tudi o izravnavi pokojninskih pravic in, na zahtevo osebe LS, o preživnini po razvezi.
12.      Oseba GT je 22. julija 2022 pri Tribunale Ecclesiastico Interdiocesano di Napoli (medškofijsko cerkveno sodišče v Neaplju, Italija) vložila zahtevek za razglasitev ničnosti te konkordatske zakonske zveze. Ničnost navedene zakonske zveze je bila razglašena za pravnomočno z odločbo z dne 28. februarja 2024, ki jo je Supremo Tribunale della Segnatura Apostolica (vrhovno sodišče Apostolske signature, Italija) 27. maja 2024 razglasilo za izvršljivo.
13.      Corte d’Appello di Napoli (višje sodišče v Neaplju, Italija),(8) ki je od 31. julija 2024 odločalo o postopku za priznanje civilnopravnih učinkov cerkvene sodbe, še ni izdalo svoje odločbe.
14.      Amtsgericht Stuttgart (okrajno sodišče v Stuttgartu) je s sklepom z dne 20. novembra 2024 prekinilo odločanje o zahtevku za razvezo zakonske zveze, vključno z ekonomskimi posledicami te razveze, z obrazložitvijo, da bi, če bi italijansko sodišče izdalo odločbo o priznanju cerkvene sodbe, postopek za razvezo zakonske zveze postal brezpredmeten.
15.      Oseba LS je zoper ta sklep vložila pritožbo pri Oberlandesgericht Stuttgart (višje deželno sodišče v Stuttgartu, Nemčija), ki je predložitveno sodišče, pri čemer je trdila, da v skladu z Uredbo Bruselj IIa obveznost prekinitve postopka ne velja za Amtsgericht Stuttgart (okrajno sodišče v Stuttgartu), ampak za italijansko sodišče.
16.      Predložitveno sodišče pojasnjuje, da želi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje prejeti potrditev svoje analize, v skladu s katero je glede na besedilo člena 63(2) in (3)(a) Uredbe Bruselj IIa postopek priznanja učinkov cerkvene sodbe, ki teče pred italijanskim sodiščem, „del postopka za razveljavitev zakonske zveze“ v smislu člena 19(1) te uredbe.
17.      V zvezi z drugim vprašanjem se predložitveno sodišče sprašuje o posledicah ugotovitve obstoja litispendence, zaradi katere bi moralo italijansko sodišče, ki je drugo začelo postopek, prekiniti odločanje v skladu s členom 19(1) navedene uredbe.
18.      Predložitveno sodišče namreč meni, da po eni strani razglasitev ničnosti zakonske zveze – če bi italijansko sodišče priznalo cerkveno sodbo – nima enakih učinkov kot razveza zakonske zveze glede ureditve njenih posledic pred nemškim sodiščem. Navaja, da v skladu z nemško sodno prakso iz nične zakonske zveze ne more izhajati nobena ekonomska posledica. Če se pravila litispendence ne upoštevajo, naj bi obstajalo tveganje nezdružljivih sodnih odločb, kar bi lahko bil razlog za nepriznanje odločbe o ugotovitvi neveljavnosti zakonske zveze v skladu s členom 22(c) Uredbe Bruselj IIa.
19.      Predložitveno sodišče po drugi strani poudarja, da bi moralo zaradi mehanizma litispendence po potrebi postransko preučiti, ali je italijanska država priznala ničnost zakonske zveze po cerkvenem pravu, čeprav med Zvezno republiko Nemčijo in Svetim sedežem v zvezi s tem ni sporazumov.
20.      Predložitveno sodišče se zato sprašuje, ali imajo nemška sodišča možnost, da prekinejo odločanje kljub obstoju prednostne mednarodne pristojnosti v korist teh sodišč.
21.      V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Stuttgart (višje deželno sodišče v Stuttgartu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je italijanski postopek priznanja [cerkvene sodbe], ki poteka pred pristojnim Corte di appello di Napoli (pritožbeno sodišče v Neaplju), na podlagi člena 8(2) [Lateranske pogodbe], postopek za razveljavitev zakonske zveze v smislu člena 19(1) Uredbe Bruselj IIa?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali lahko nemško sodišče, ki je prvo začelo postopek v zvezi z razvezo zakonske zveze, v nasprotju s členom 19(1) Uredbe Bruselj IIa na podlagi nacionalnih določb prekine postopek v korist sodišča, ki je drugo začelo postopek in je pozvano, naj odloči o postopku priznanja [cerkvene sodbe]?“
22.      Pisna stališča so predložile oseba GT, italijanska vlada in Evropska komisija. Te so se skupaj s špansko vlado udeležile obravnave, ki je potekala 5. februarja 2026 in na kateri so odgovorile na vprašanja za ustni odgovor, ki jih je postavilo Sodišče.
IV.    Analiza
23.      Predložitveno sodišče se z vprašanjema za predhodno odločanje sprašuje, ali je postopek priznanja izvršljive odločbe – ki jo je izdalo cerkveno sodišče v zvezi z ničnostjo (ali neveljavnostjo)(9) konkordatske zakonske zveze – s strani nacionalnega sodišča, ki teče v Italiji, čeprav je bil pri nemškem sodišču najprej vložen zahtevek za razvezo zakonske zveze med istima strankama, postopek za razveljavitev zakonske zveze v smislu člena 19(1) Uredbe Bruselj IIa. Sodišče je tako pozvano, naj se opredeli o razlagi te določbe.(10)
24.      Ker odločbe, ki jih sprejme verski organ, ne spadajo na področje uporabe te uredbe,(11) je treba pojasniti poseben okvir, v katerega se umešča ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, in sicer Lateransko pogodbo, ki je eden od sporazumov, ki so jih sklenile nekatere države članice in so navedeni v členu 63 navedene uredbe.(12)
A.      Poseben kontekst spora o glavni stvari: Lateranska pogodba
25.      Lateranska pogodba z dne 11. februarja 1929, sklenjena med Italijo in Svetim sedežem, je bila spremenjena s sporazumom z dne 18. februarja 1984(13). V členu 1 tega sporazuma je potrjeno vodilno načelo te pogodbe, in sicer popolna neodvisnost in suverenost katoliške cerkve ter Italijanske republike, vsake v svojem pravu. V skladu s členom 2(1)(14) navedene pogodbe Italijanska republika katoliški cerkvi zagotavlja, da lahko svobodno izvaja samostojno sodišče na področju kanonskega prava. Pogoji za učinkovanje odločb o ničnosti zakonske zveze, ki jih izdajo cerkvena sodišča v italijanskem pravu, določeni v členu 8(2) te pogodbe, pomenijo uporabo načela iz člena 1 te pogodbe.(15)
26.      Člen 8(1) in (2) te pogodbe ureja civilnopravne učinke konkordatskih zakonskih zvez ter izvršljivih odločb o ničnosti takih zakonskih zvez, ki jih izdajo cerkvena sodišča.
27.      V skladu s členom 8(1), prvi pododstavek, Lateranske pogodbe imajo navedene zakonske zveze civilnopravne učinke, če so vpisane v matični register. Vendar se lahko v skladu z drugim pododstavkom te določbe ta vpis zavrne, če niso izpolnjeni temeljni civilnopravni pogoji (starost zakoncev, nujne ovire, naštete v točki 4(a) Dodatnega protokola).
28.      V skladu s kanonskim pravom lahko ničnost konkordatske zakonske zveze – na zahtevo vsaj enega od zakoncev – razglasijo le cerkvena sodišča, in sicer iz razlogov, ki so številčnejši(16) od tistih, ki jih praviloma določa civilno pravo.
29.      Člen 8(2) Lateranske pogodbe določa dve fazi za priznanje civilnopravnih učinkov ničnosti konkordatske zakonske zveze. Prvič, odločbe o ničnosti take zakonske zveze, ki jih izdajo cerkvena sodišča,(17) morajo imeti izvršilni naslov, ki ga podeli višji cerkveni nadzorni organ.
30.      Po drugi strani mora te odločbe, potem ko jih ta organ razglasi za izvršljive, preučiti italijansko nacionalno sodišče.
31.      V postopku v glavni stvari ta preizkus s strani italijanskega nacionalnega sodišča, ki obravnava zahtevek, ki ga je vložila oseba GT, in postopek za razvezo zakonske zveze, ki ga je ta oseba pred tem začela pred nemškim sodiščem, še tečeta. Pred predložitvenim sodiščem se izpodbija odločitev zadnjenavedenega, da prekine odločanje do odločitve italijanskega sodišča, ki je drugo začelo postopek. Predložitveno sodišče se sprašuje o pogojih litispendence iz člena 19 Uredbe Bruselj IIa(18) v tem posebnem postopkovnem okviru.
B.      Področje uporabe pravil o litispendenci
32.      Člen 19 Uredbe Bruselj IIa je naslovljen „Litispendenca in sorodne pravde“. Izraz „sorodne pravde“ zajema primere „lažne litispendence“(19). To razlikovanje je bilo obravnavano v členu 11(2) Uredbe Bruselj II.(20) Upoštevalo je razlike med pravnimi sistemi držav članic glede dejstva, da vse ne poznajo prenehanja življenjske skupnosti, razveze zakonske zveze in razveljavitve zakonske zveze.(21)
33.      Sodišče je pri razlagi člena 19(1) in (3) Uredbe Bruselj IIa razsodilo, da se morajo za ugotovitev, ali obstaja položaj litispendence, zahtevki nanašati na iste stranke. Dejstvo, da imajo različen predmet, ni pomembno, če se nanašajo na prenehanje življenjske skupnosti, razvezo zakonske zveze ali razveljavitev zakonske zveze. Zato je položaj litispendence v smislu tega člena 19 Uredbe Bruselj IIa lahko podan, če sodišči različnih držav članic začneta postopek, in sicer prvo sodišče postopek za prenehanje življenjske skupnosti, drugo pa postopek za razvezo zakonske zveze, ali pa če je pri obeh sodiščih vložen zahtevek za razvezo zakonske zveze.(22)
34.      Zadostuje torej, da sta v teku dva postopka, katerih predmet je zakonska zveza. Zakonodajalec Unije ni predvidel posebne obravnave postopka za razglasitev ničnosti zakonske zveze, ki temelji na obstoju razloga za neveljavnost zakonske zveze ob njeni sklenitvi, čeprav ničnega zakonskega razmerja ni mogoče razvezati z razvezo.(23)
C.      Uporaba v obravnavani zadevi
35.      Postopek za razvezo zakonske zveze, ki ga je prvo začelo nemško sodišče, konkurira postopku, ki teče pred italijanskim sodiščem, ki je drugo začelo postopek, katerega namen je, da se v Italiji priznajo civilnopravni učinki izvršljive odločbe o ničnosti zakonske zveze, ki jo je izdalo cerkveno sodišče.
36.      Res je, da se oba postopka nanašata na zadevno zakonsko zvezo. Vendar ne gre za zahtevka iste vrste. Prvi je namenjen razglasitvi prenehanja zakonske vezi, drugi pa priznanju civilnopravnih učinkov ničnosti zakonske zveze v italijanskem pravnem sistemu, ki jo je že razglasilo cerkveno sodišče in ki je dokončna ter izvršljiva. Ti trije pogoji so določeni v členu 8(2) Lateranske pogodbe.
37.      Tako, prvič, že iz samega besedila člena 19(1) Uredbe Bruselj IIa izhaja, da pogoji za litispendenco niso izpolnjeni. Ta določba se nanaša na položaj, v katerem „pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki v zvezi z razvezo […] ali razveljavitvijo zakonske zveze med istima strankama“(24). Tako besedilo kot cilj tega člena sta jasna. Ta člen ureja obravnavo primerov, v katerih se zaradi več pristojnosti iz člena 3 Uredbe Bruselj
IIa, brez hierarhične razvrstitve,(25) začneta postopka pri dveh sodiščih iz različnih držav članic.(26) Cilj je preprečiti nasprotujoče si odločbe na področju razdružitve zakonske zveze in zagotoviti pravno varnost v OSVP,(27) na katerega se nanaša uvodna izjava 1 te uredbe.
38.      V obravnavani zadevi pa edini postopek, ki je vzporeden postopku razveze zakonske zveze v Nemčiji, ki teče pred sodiščem druge države članice (Italije), ni postopek za „razglasitev ničnosti“ konkordatske zakonske zveze, saj je bila ta zakonska zveza že razglašena za nično.  Zahteva (ali postopek) za razglasitev ničnosti navedene zakonske zveze je bila namreč vložena (ali začeta) pri cerkvenem sodišču, ki ji je ugodilo s pravnomočno odločbo, ki je postala izvršljiva z drugo odločbo višjega cerkvenega nadzornega organa. Poleg tega ta odločba brez priznanja pristojnega italijanskega sodišča ne pomeni sodne odločbe, ki spada na področje uporabe Uredbe Bruselj IIa.(28)
39.      Drugič, postopek, ki teče pred italijanskim nacionalnim sodiščem z namenom priznanja v italijanskem pravnem redu ničnosti zakonske zveze, ki jo je že razglasilo cerkveno sodišče,(29) ima značilnosti postopka eksekvature(30). Opozarjam, da se za ta postopek uporabljajo tudi drugi izrazi, kot so „odobritev“,(31) „nadzor zakonitosti“/„razglasitev civilne veljavnosti“,(32) „pridržek odločanja“(33) ali celo „potrditev“,(34) kar pa po mojem mnenju na vsebino ne vpliva.
40.      Prvič, navedeni postopek je določen z Lateransko pogodbo, ki je mednarodna pogodba, da bi imele odločbe cerkvenih sodišč, ki so v njihovem pravnem redu(35) pristojna za razglasitev ničnosti zakonskih zvez iz lastnih razlogov,(36) civilne učinke v Italiji ali, povedano drugače, da bi bile vključene v pravni red te države članice.(37)
41.      Podoben civilni postopek obstaja v Španiji. Tako velja tudi za Malto in, od konkordata z dne 18. maja 2004 dalje, za Portugalsko.(38)
42.      Dalje, v členu 8(2) Lateranske pogodbe so našteti elementi nadzora cerkvene sodbe s strani pristojnega italijanskega nacionalnega sodišča. Ti so tipični za postopke eksekvature,(39) saj se nanašajo na pristojnost cerkvenega sodišča, ki odloča o zadevi, in na spoštovanje italijanskega javnega reda v procesnem smislu, ne da bi bilo treba preverjati popolno ujemanje z razlogi za ničnost, določenimi v italijanskem civilnem pravu.(40) Poudariti je treba tudi, da mora pristojno italijansko nacionalno sodišče „ugotoviti“, da so „izpolnjeni drugi pogoji, ki jih italijanska zakonodaja zahteva za priznanje tujih odločb“.(41)
43.      Nazadnje, tako kot v drugih dvostranskih sporazumih, sklenjenih zlasti med državami članicami in tretjimi državami, ki urejajo postopek nadzora zaradi priznanja in predvsem izvršitve sodnih odločb, izdanih v vsaki od teh držav, odločba, izdana v eni državi, učinkuje v tej državi, medtem ko ima v drugi državi enakovredne učinke šele po takem postopku.
44.      Tako v razmerju med Svetim sedežem in Italijo zakonska zveza, ki jo je cerkveno sodišče razglasilo za nično, omogoča sklenitev druge verske zakonske zveze, medtem ko nove civilne zakonske zveze v Italiji ni mogoče skleniti, dokler postopek pred pristojnim italijanskim nacionalnim sodiščem ni končan. Ta položaj je torej v celoti primerljiv s položajem zunaj OSVP, v katerem je bila razveza zakonske zveze razglašena v državi A in v katerem ponovna sklenitev zakonske zveze v državi B ni mogoča brez predhodnega nadzora nad sodno odločbo, izdano v državi A. Dejstvo, da je zadevno odločbo izdalo cerkveno sodišče, te logike ne spremeni.
45.      Zato se strinjam z mnenjem Komisije, da se „pravila o litispendenci iz člena 19 Uredbe Bruselj IIa ne uporabljajo, kadar sodišče države članice odloča o zahtevku za priznanje civilnopravnih učinkov odločbe, ki jo je izdalo versko sodišče, tako kot se ne uporabljajo, kadar sodišče države članice odloča o zahtevku za priznanje učinkov sodbe, izdane v tretji državi“.
46.      Vendar se Komisija strinja z mnenjem predložitvenega sodišča in meni, da bi bilo mogoče člen 63(3)(a) Uredbe Bruselj IIa razlagati tako, da izjemoma ustvarja položaj litispendence, ker ta določba druge države članice zavezuje, da priznajo odločbe o neveljavnosti zakonske zveze, izdane na podlagi pogodb, sklenjenih s Svetim sedežem, in ker ima odločba pristojnega italijanskega nacionalnega sodišča, s katero se priznajo civilnopravni učinki sodbe cerkvenega sodišča, s katero je to ugotovilo ničnost zakonske zveze, enake pravne učinke kot sodba italijanskega civilnega sodišča, s katero to samo ugotovi ničnost zakonske zveze.
47.      Menim, da je treba predlog take razlage, ki združuje člena 19 in 63 Uredbe Bruselj IIa, zavrniti, ker je v nasprotju s področjem uporabe zadnjenavedenega člena in s temeljnimi načeli sporazumov, na katere se ta nanaša. To dokazujejo tudi posledice izvajanja člena 19 te uredbe, če bi ga razlagali v povezavi s členom 63 navedene uredbe.
D.      Predlagana razlaga, ki združuje člena 19 in 63 Uredbe Bruselj IIa
1.      Člen 63 Uredbe Bruselj IIa
48.      Člen 63 Uredbe Bruselj IIa je v poglavju V, naslovljenem „Razmerje do drugih pravnih instrumentov“. Zakonodajalec Unije je načelo primarnosti prava Skupnosti določil v členu 59(1) te uredbe, v skladu s katerim ta nadomešča konvencije, ki so obstajale ob začetku njene veljavnosti in so bile sklenjene med dvema ali več državami članicami in ki se nanašajo na zadeve, ki jih ureja navedena uredba, vendar „brez poseganja“ v njen člen 63.
49.      Člen 63 Uredbe Bruselj IIa v razmerjih med državami članicami pridržuje učinke dvostranskih sporazumov, sklenjenih med Portugalsko, Italijo, Španijo oziroma Malto na eni strani ter Svetim sedežem na drugi strani, ki so določeni s sklicevanjem na poglavje III te uredbe, ki se nanaša na priznanje in na izvrševanje sodnih odločb, izdanih v državi članici, kot so opredeljene v členu 2(4) navedene uredbe. Uporabljata se torej člen 21(1) Uredbe Bruselj IIa, ki določa načelo priznavanja po samem zakonu, in člen 22 te uredbe, v katerem so izčrpno našteti razlogi za nepriznanje sodnih odločb, izdanih v državi članici.
50.      Tako člen 63 Uredbe Bruselj IIa zaradi konkordatov, na katere se nanaša, uvaja nov primer poenostavljenega priznavanja sodnih odločb, izdanih v OSVP. Področje uporabe pravil o samodejnem priznavanju odločb v zvezi z razveljavitvijo zakonske zveze v državah članicah je bilo razširjeno, da se zagotovi polni učinek konkordatov, sklenjenih med nekaterimi državami članicami in Svetim sedežem.(42)
51.      Zato se ta člen 63 navedene uredbe uporablja le v primeru odločb o neveljavnosti zakonske zveze, ki so bile izdane v državah članicah (Portugalska, Italija, Španija in Malta) na podlagi konkordatov, ki so jih te države sklenile s Svetim sedežem. Poudariti je treba, da gre le za odločbe nacionalnih sodišč o priznavanju civilnopravnih učinkov sodb o ničnosti zakonske zveze, ki so jih izdala cerkvena sodišča.(43)
52.      Ugotoviti je treba, da ni dokazana nobena povezava med navedenim členom 63 Uredbe Bruselj IIa in poglavjem II Uredbe Bruselj IIa, ki se nanaša na pravila o pristojnosti(44) in zlasti na litispendenco. To ugotovitev potrjuje dejstvo, da iz določb zaporednih uredb, enakovrednih členu 63 te uredbe,(45) izhaja, da zakonodajalec Unije(46) konkurenčno pristojnost(47) cerkvenih sodišč izjemoma upošteva v strogem okviru konkordatov, sklenjenih med Svetim sedežem in zadevnimi državami članicami, ki priznavajo civilne učinke cerkvenih sodb kot vse druge civilne sodbe.
53.      Cilj je olajšati prosti pretok odločb, sprejetih v OSVP, ne pa reševati spore o pristojnosti, zlasti ker v skladu s temi konkordati glede razglasitve ničnosti zakonske zveze pravila o pristojnosti verskih organov v posvetni državi ne spadajo na področje uporabe Uredbe Bruselj IIa.(48) Enako velja za postopek priznanja sodbe cerkvenega sodišča o ničnosti zakonske zveze. V Italiji je na primer pristojno nacionalno sodišče določeno z Lateransko pogodbo. Če bi se ta postopek moral enačiti s postopkom za razveljavitev zakonske zveze, bi morala zanj veljati pravila o pristojnosti iz te uredbe.
54.      Glede na navedeno menim, da če bi bilo treba člen 19 Uredbe Bruselj IIa razlagati v povezavi s členom 63 te uredbe, bi se kršila predmet in namen konkordatov, sklenjenih s Svetim sedežem. Vendar se mora v skladu s členom 31(1) Dunajske konvencije o pogodbenem pravu(49) „pogodba razlagati v dobri veri v običajnem smislu, ki ga je treba dati izrazom v pogodbi v njihovem kontekstu ter glede na njena predmet in cilj“.
55.      Opozoriti je treba tudi na druge omejitve, ki izhajajo iz Dunajske konvencije, kadar se presojajo posledice takega enačenja postopkov na področju razveljavitve zakonske zveze v okviru mehanizma litispendence.
2.      Uporaba pravil o litispendenci iz člena 19 Uredbe Bruselj IIa
56.      Komisija v nadaljevanju svojega stališča v zvezi z enačenjem postopka priznanja sodne odločbe pred pristojnim italijanskim nacionalnim sodiščem s postopkom za razveljavitev zakonske zveze trdi, da bi moralo navedeno sodišče prekiniti odločanje.
57.      Kot namreč določa člen 19(3), prvi pododstavek, Uredbe Bruselj IIa, „[k]o se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se sodišče, ki je drugo začelo postopek, izreče za nepristojno v korist prvega sodišča“. Glede tega ni predvidena nobena sprememba.
58.      Vendar člen 19(3), drugi pododstavek, te uredbe določa, da „stranka, ki je začela postopek pred sodiščem, ki je drugo začelo postopek, začne ta postopek pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek“.(50)
59.      V postopku v glavni stvari bi morala oseba GT, če bi uveljavljala to možnost, pri nemškem sodišču, ki odloča o njenem zahtevku za razvezo zakonske zveze, začeti tudi postopek, ki ga je začela pri italijanskem nacionalnem sodišču, ki je drugo začelo postopek, z namenom priznanja cerkvene sodbe.
60.      Namen tega postopka priznanja, ki temelji na členu 8(2) Latranskega sporazuma – ki zavezuje le Italijo in Sveti sedež – je v italijanski pravni red vključiti odločbe drugega pravnega reda v posebnem okviru.(51)
61.      Zato je treba, prvič, primerjati načelo relativnega učinka pogodb, na katerega se sklicuje tudi Komisija, s tezo o uporabi člena 19 Uredbe Bruselj IIa, razlaganega v povezavi s členom 63 te uredbe.
62.      To načelo splošnega mednarodnega prava, v skladu s katerim pogodbe ne smejo tretjim osebam niti škoditi niti koristiti („pacta tertiis nec nocent nec prosunt“), ki ga je treba upoštevati pri razlagi pogodb,(52) je posebej izraženo v členu 34 Dunajske konvencije, v skladu s katerim pogodba drugi državi niti ne nalaga obveznosti niti ji ne daje pravic, če v to ne privoli.(53)
63.      Zato navedeno načelo nalaga, da se določbe sekundarne zakonodaje ne razlagajo glede na obveznost, naloženo z mednarodnim sporazumom, ki ne zavezuje vseh držav članic. V nasprotnem primeru bi razlaga razširila obseg te obveznosti na tiste države članice, ki jih je treba šteti za „tretje države“, če niso pogodbenice takega sporazuma.(54)
64.      Iz sodne prakse Sodišča pa izhaja, da morajo zadnjenavedene spoštovati načelo relativnega učinka pogodb, saj to pomeni pravno pravilo mednarodnega običajnega prava, ki zavezuje institucije Unije in je del njihovega pravnega reda.(55)
65.      Drugič, lahko bi se postavilo vprašanje obsega razlage, ki združuje člena 19 in 63 Uredbe Bruselj IIa, medtem ko mednarodni instrumenti, na katere se zadnjenavedeni člen nanaša, niso edini, ki bi lahko učinkovali v OSVP. To bi lahko bile konvencije iz člena 59(2)(a) in (d) te uredbe ter sporazumi, ki so bili med državo članico in eno ali več tretjimi državami sklenjeni pred datumom njenega pristopa k Uniji, za katere se uporablja člen 351 PDEU in ki – v nasprotju s konkordati – v Uredbi Bruselj IIa(56) niso izrecno navedeni. Posledice take razlage je po mojem mnenju težko predvideti, kar ustvarja ovire, ki so nesorazmerne s tistimi, na podlagi katerih se utemeljuje uporaba člena 19 te uredbe.
E.      Posledice neuporabe člena 19 Uredbe Bruselj IIa
66.      Komisija je na obravnavi v nadaljevanju svojega pisnega stališča glede medsebojne izključitve pravnih učinkov sodb o razvezi zakonske zveze in razveljavitvi zakonske zveze navedla, da njen predlog razlage izhaja iz želje po odpravi dveh glavnih neugodnosti postopka za razveljavitev zakonske zveze, in sicer „učinka blokade postopka“ in drugačnih premoženjskih posledic glede na razvezo zakonske zveze. Na ti neugodnosti se je sklicevalo tudi predložitveno sodišče v primeru ugotovitve nezdružljivosti odločbe o razvezi zakonske zveze z odločbo o razveljavitvi zakonske zveze.
67.      Menim, da je prva neugodnost neločljivo povezana s postopkom za razveljavitev zakonske zveze in je ni mogoče odpraviti, ker člen 19 Uredbe Bruselj IIa ne določa hierarhije med zahtevki.(57) Kar zadeva drugo neugodnost, pa se mi ob upoštevanju pojasnil italijanske in španske vlade ter pravne doktrine o razvoju nacionalne sodne prakse v teh državah članicah zdi primerno opozoriti na evropsko ureditev glede finančnih posledic razdružitve ter na rešitve, sprejete v Španiji in Italiji, v primeru vzporednih postopkov razveze in priznanja civilnopravnih učinkov cerkvene sodbe o ničnosti zakonske zveze.
1.      Uredbe Unije, ki se uporabljajo za finančne posledice razdružitve
68.      Prvič, člen 1(3)(e) Uredbe Bruselj IIa izrecno določa, da se ta uredba ne uporablja za obveznosti preživljanja. Drugič, iz opredelitve »zakonskih sporov« v členu 1(1)(a) te uredbe izhaja, da se ne uporablja za posledice odločb o zakonski zvezi.(58) Ti področji urejata Uredba (ES) št. 4/2009(59) oziroma Uredba (EU) 2016/1103(60). Ti uredbi se uporabljata tudi v primeru razveljavitve zakonske zveze, zlasti za določitev pristojnega sodišča.(61) Ker je področje uporabe Uredbe Rim III omejeno na kolizijo zakonov pri razvezi in prenehanju življenjske skupnosti, je priznanje morebitnih učinkov razveljavljene zakonske zveze odvisno od prava, ki se uporablja in ki se določi po pravilih mednarodnega zasebnega prava posamezne države članice.(62)
69.      V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 8(2), zadnji pododstavek, Lateranske pogodbe določa, da lahko pristojno italijansko nacionalno sodišče „v odločbi, s katero razglasi izvršljivost kanonske odločbe, odredi začasne finančne ukrepe v korist enega od zakoncev, katerega zakonska zveza je bila razglašena za nično, tako da stranki napoti na pristojno sodišče za odločanje o tej zadevi“.
2.      Italijanska in španska sodna praksa
70.      Italijanska vlada je v pisnem stališču trdila, da se je Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) izreklo o razmerju med potrditvijo cerkvene sodbe, s katero je bila razglašena ničnost verske zakonske zveze, in nadaljevanjem postopka za razvezo zakonske zveze za določitev preživnine.(63) Razsodilo je, da:
–        priznanje učinkov cerkvene sodbe, s katero je bila ugotovljena ničnost verske zakonske zveze, ki je bila izdana po tem, ko je sodba o prenehanju civilnopravnih učinkov postala pravnomočna, vendar preden je odločba o ekonomskih posledicah postala pravnomočna, ne povzroči prenehanja predmeta civilnega postopka glede razdružitve zakonske zveze. Ta se zato lahko nadaljuje zaradi določitve pravice do preživnine in njenega izplačila,(64) ter
–        se ugotovi trajnost dodatnih ekonomskih ukrepov, povezanih z razvezo, tudi če je ničnost zakonske zveze priznana.(65)
71.      Španska vlada je na obravnavi pojasnila, da je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) prav tako odločilo, da sodba o razvezi zakonske zveze ni nezdružljiva s poznejšim priznanjem civilnopravnih učinkov cerkvene sodbe o ničnosti zakonske zveze, ker ta sodba, kadar je priznana, civilnopravnih učinkov razveze zakonske zveze niti ne spreminja niti nanje ne vpliva.(66)
72.      V postopku v glavni stvari je predložitveno sodišče v zvezi z ekonomskimi posledicami zakonske zveze navedlo, da je seznanjeno s sodbo Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) št. 9004 z dne 31. marca 2021 in z možnostjo uporabe mehanizma prilagoditve.(67)
73.      Nazadnje, glede nezdružljivosti odločbe o razvezi z odločbo o priznanju civilnopravnih učinkov razveljavitve zakonske zveze, na katero opozarja predložitveno sodišče,(68) ugotavljam, da gre le za hipotetičen primer, zato ni predmet vprašanja za predhodno odločanje. Vsekakor naj pojasnim, da iz razlogov, navedenih v točkah 57 in 61 teh sklepnih predlogov, člena 19 Uredbe Bruselj IIa ni mogoče razlagati v povezavi s členom 63(3)(a) te uredbe, niti ne spremeniti vrstnega reda prekinitve postopka in izreka o nepristojnosti, določenega v prvem od teh členov, da bi se odpravilo to tveganje nepriznanja(69) odločbe o priznanju civilnopravnih učinkov cerkvene sodbe o ničnosti konkordatske zakonske zveze, ki jo je izdalo italijansko nacionalno sodišče na podlagi Lateranske pogodbe.
74.      Ob koncu analize Sodišču predlagam, naj v odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje razsodi, da pogoji za litispendenco iz člena 19 Uredbe Bruselj IIa niso izpolnjeni in da posledično na drugo vprašanje, ki je bilo postavljeno, če bi bil odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ni treba odgovoriti.
V.      Predlog
75.      Glede na vse zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Oberlandesgericht Stuttgart (višje deželno sodišče v Stuttgartu, Nemčija), odgovori:
Člen 19(1) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št.
2116/2004 z dne 2. decembra 2004,
je treba razlagati tako, da
italijanski postopek priznanja odločbe o ničnosti zakonske zveze, ki jo je izdalo cerkveno sodišče, pred Corte d’appello (višje sodišče, Italija), ki je pristojno na podlagi člena 8(2) Lateranske pogodbe z dne 11. februarja 1929, sklenjene med Italijo in Svetim sedežem, kakor je bila spremenjena s sporazumom, in njenega
dodatnega protokola, podpisanega
18. februarja 1984
v Rimu, ni postopek za razveljavitev zakonske zveze v smislu člena 19(1) Uredbe št. 2201/2003, kakor je bila spremenjena.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      V nadaljevanju: konkordatska zakonska zveza.
3      Uredba Sveta z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 2116/2004 z dne 2. decembra 2004 (UL 2004, L 367, str. 1), v nadaljevanju: Uredba Bruselj IIa.
4      Podpisano 18. februarja 1984 v Rimu, nadaljevanju: Lateranska pogodba. Ta sporazum je bil ratificiran z legge n. 121 – Ratifica ed esecuzione dell’accordo, con protocollo addizionale, che apporta modificazioni al Concordato lateranense dell’11 febbraio 1929, tra la Repubblica italiana e la Santa Sede (zakon št. 121 o ratifikaciji in izvrševanju sporazuma, skupaj z dodatnim protokolom, ki spreminja Lateranski sporazum z dne 11. februarja 1929 med Italijo in Svetim sedežem) z dne 25. marca 1985 (GURI št. 85 z dne 10. aprila 1985, str. 3 – redni dodatek h GURI št. 28).
5      Uredba Sveta z dne 25. junija 2019 o pristojnosti, priznavanju in izvrševanju odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o mednarodnem protipravnem odvzemu otrok (UL 2019, L 178, str. 1, in popravek v UL 2020, L 347, str. 52), v nadaljevanju: Uredba Bruselj IIb). V zvezi s prehodnimi določbami glej člen 100 te uredbe.
6      V poglavju III Uredbe Bruselj IIa, naslovljenem „Priznavanje in izvršitev“, oddelek 1, ki se nanaša na „[p]riznanje“, vsebuje med drugim člena 21 in 22. Glej točko 49 in opombo 69 teh sklepnih predlogov.
7      Italijanska vlada je v pisnem stališču pojasnila, da v skladu s sodno prakso Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija), člena 796 in 797 zakonika o civilnem postopku, ki sta bila vključena v naslov VII knjige IV tega zakonika, ki obravnava zlasti učinke tujih odločb, čeprav sta bila razveljavljena s členom 73 legge n. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (zakon o reformi italijanskega sistema mednarodnega zasebnega prava) z dne 31. maja 1995 (redni dodatek h GURI št. 128 z dne 3. junija 1995), še naprej učinkujeta v zvezi s priznanjem cerkvenih sodb o ničnosti zakonske zveze na podlagi konkordatskega načela, priznanega v členu 7 Costituzione (italijanska ustava) (glej sodbi Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) z dne 25. maja 2005, št. 11020, in z dne 14. oktobra 2010, št. 24990).
8      V nadaljevanju: italijansko sodišče.
9      Glej člen 63(2) Uredbe Bruselj IIa.
10      Postopek razveze se je začel 25. januarja 2022. Zato jo ureja Uredba Bruselj IIa. Glej opombo 5 teh sklepnih predlogov in sodbo z dne 16. februarja 2023, Rzecznik Praw Dziecka in drugi (Odlog izvršitve odločbe o vrnitvi) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, točka 55).
11      Glej opredelitev v členu 2(4) Uredbe Bruselj IIa, v skladu s katero je zajeta vsaka odločba o razvezi ali razveljavitvi zakonske zveze, ki jo izda organ, ki izvaja sodno funkcijo v državi članici, kot jo je pojasnilo Sodišče. Sodišče je namreč v zvezi s področjem uporabe Uredbe Sveta (EU) št.1259/2010 z dne 20. decembra 2010 o izvajanju okrepljenega sodelovanja na področju prava, ki se uporablja za razvezo zakonske zveze in prenehanje življenjske skupnosti (UL 2010, L 343, str. 10), splošno znane pod imenom „Rim III“, razsodilo, da je zakonodajalec Unije upošteval le položaje, v katerih razvezo zakonske zveze razglasi bodisi nacionalno sodišče bodisi javni organ oziroma telo pod njegovim nadzorom, in da zato razveza zakonske zveze, ki temelji na „zasebni enostranski izjavi volje“, ki je bila podana pred verskim sodiščem, ni zajeta s to uredbo. Glej sodbo z dne 20. decembra 2017, Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988, točka 45).
12      Glej člen 1, točka 20, B Pojasnjevalnega poročila h Konvenciji o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih, sklenjeni na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji (UL 1998, C 221, str. 27, v nadaljevanju: poročilo Borrás). Svet Evropske unije ga je potrdil 28. maja 1998. Opozoriti je treba, da je Svet to konvencijo sprejel z aktom z dne 28. maja 1998 (UL 1998, C 221, str. 1, v nadaljevanju: Konvencija Bruselj II). Konvencija ni začela veljati. Njegova vsebina je bila v veliki meri prevzeta v Uredbi Sveta (ES) št. 1347/2000 z dne 29. maja 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 209, v nadaljevanju: Uredba Bruselj II). Ta uredba je bila razveljavljena z Uredbo Bruselj IIa, ki se uporablja zlasti za sodne postopke, začete po 1. marcu 2001. Ker je konvencija Bruselj II navdihnila vsebino uredb, ki so jo nasledile, se poročilo Borrás še naprej uporablja za pojasnitev razlage enakovrednih določb Uredbe Bruselj IIa.
13      Glej točko 2 teh sklepnih predlogov.
14      Glej Gaudemet, J., „L’Accord du 18 février 1984 entre l’Italie et le Saint Siège“, Annuaire français de droit international, CNRS, Pariz, 1984, strani od 209 do 220, zlasti str. 211, 212 in 216.
15      Glej v zvezi s tem glede člena 8 Lateranske pogodbe
točko 4(b) Dodatnega protokola. Javnopravni značaj načela ločitve med posvetnim in verskim pravnim redom izhaja tudi iz člena 63(4) Uredbe Bruselj IIa, v katerem ta določa, da se nadzor nad portugalskimi odločbami o neveljavnosti zakonske zveze, ki jih izdajo civilna sodišča v Španiji, Italiji in Malti, razširi v območje svobode, varnosti in pravice (v nadaljevanju: OSVP), ki presega konkordate, sklenjene med temi državami članicami in Svetim sedežem (glej opombo 53 teh sklepnih predlogov).
16      Italijanska vlada v pisnem stališču opozarja, da se načela kanonskega prava na področju neveljavnosti zakonske zveze razlikujejo od načel italijanskega civilnega prava, saj priznavajo miselni pridržek, ki se nanaša na primer na bonum sacramenti (nerazvezljivost zakonske vezi) in bonum prolis (prokreativni namen zakonske zveze) ter na strahospoštovanje.
17      V členu 8(2), zadnji pododstavek, Lateranske pogodbe je uporabljen izraz „kanonska sodba“.
18      Ker je besedilo člena 20(1) in (3) Uredbe Bruselj IIb v bistvu enako besedilu člena 19(1) in (3) Uredbe Bruselj IIa, je treba šteti, da bo razlaga zadnjenavedenega člena veljala tudi za prvonavedeni člen.
19      Ta izraz je uporabljen v poročilu Borrás (točka 54).
20      Primer „lažne litispendence“ ni naveden v členu 19(1) Uredbe Bruselj IIa, ki se nanaša na „zahtevke za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze“. Odstavek 2 tega člena je bil ohranjen, da se posebej obravnavajo „postopki z istim zahtevkom v zvezi s starševsko odgovornostjo do istega otroka“, ki so bili vključeni v ukrepe iz člena 11(1) Uredbe Bruselj II. Glej poročilo Borrás (točka 54).
21      Glej poročilo Borrás, točka (52).
22      Glej sodbi z dne 6. oktobra 2015, A (C‑489/14, EU:C:2015:654, točka 33), in z dne 16. januarja 2019, Liberato (C‑386/17, EU:C:2019:24, točka 35).
23      Glej v tem smislu poročilo Borrás (točka 54). V njem je pojasnjeno, da rešitev, s katero „bi se za glavne učinke ohranila moč pristojnosti enega sodišča […] [, ni bila sprejeta] zaradi zagotavljanja pravne varnosti in da bi se izognili težavam, ki bi se lahko pojavile v državah, ki ne poznajo niti prenehanja življenjske skupnosti niti razveljavitve zakonske zveze“.
24      Moj poudarek. Ugotavljam, da je bil v členu 20(1) Uredbe Bruselj IIb izraz „zahtevki“ v nekaterih jezikovnih različicah nadomeščen z izrazom „postopki“, kar ni upoštevno. Glej v tem smislu sodbo z dne 9. novembra 2010, Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, točka 64).
25      Glej sodbo z dne 16. julija 2009, Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, točki 48 in 49).
26      Glej sodbo z dne 25. novembra 2021, IB (Običajno prebivališče zakonca – Razveza) (C‑289/20, EU:C:2021:955, točka 45).
27      Glej sodbo z dne 13. oktobra 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, točka 33 in navedena sodna praksa). V poročilu Borrás (točka 5(c)) je celo pojasnjeno, da je odločitev, da se v evropski konvenciji določijo pravila o litispendenci, „pomembna novost, ki bi sama po sebi upravičevala obstoj [Konvencije Bruselj II] in s katero se bo mogoče izogniti nasprotujočim si sodnim odločbam“. Vendar niti v tej konvenciji niti v poznejših uredbah ni določbe, enakovredne tisti, ki je v civilnih in gospodarskih zadevah vključena v člen 29(2) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1), običajno znane pod imenom „Uredba Bruselj Ia“. Ta določa, da katero koli sodišče, pred katerim teče postopek, na zahtevo sodišča, ki je začelo postopek v sporu, nemudoma obvesti slednje, kdaj je začelo postopek v skladu s členom 32.
28      Glej točko 24 teh sklepnih predlogov. Glej tudi, Leborgne, F., „Article 63. Traités conclus avec le Saint-Siège“, v Corneloup, S., Droit européen du divorce, LexisNexis, Pariz, 2013, strani od 471 do 476, zlasti točka 2 (str. 474).
29      V italijanskem jeziku se imenuje „delibazione“ (delibacija). Označuje poseben sodni postopek, s katerim se v določeni državi na zahtevo ene stranke prizna pravna veljavnost odločbe, ki jo je izdal pravosodni organ druge države. Glej De Gregorio, T., „La delibazione delle sentenze di nullità matrimoniale: orientamenti giurisprudenziali e nuove questioni“, Ius in Itinere, Rivista Giuridica (na spletu), 2025.
30      Ta izraz uporablja Evropsko sodišče za človekove pravice v sodbi z dne 20. julija 2001, Pellegrini proti Italiji (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), zlasti v točki 31, ki vsebuje navedbo člena 8(2) Lateranske pogodbe. Glej tudi Cesarini, A., „Libertà e responsabilità nella convivenza coniugale: la stabilità dell’assegno divorzile a seguito di ‚delibazione‘ della nullità canonica“, Stato, Chiese e Pluralismo Confessionale (na spletu), št. 11, 7. junij 2021. Španska vlada je na obravnavi pojasnila, da je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija) navedlo, da se cerkvene sodbe za namene priznanja enačijo s tujimi sodbami, tako da mora sodišče, ki jih priznava, pri odločanju o civilnopravnih učinkih teh sodb ravnati v skladu z načeli neomejene pristojnosti španskega sodišča. Glej v istem smislu Ramos, R. M. M., Estudos de Direito Internacional Privado e de Direito Processual Civil Internacional, II, Coimbra Editora, Coimbra, 2007, zlasti del, naslovljen „A Concordata de 2004 e o direito internacional privado português“, strani od 335 do 388, zlasti str. 361. Na eni strani je treba opozoriti, da je namen postopka eksekvature v zaprošeni državi članici zagotoviti izvršljivost sodbe druge države, ki je izvršljiva. Na drugi strani je bil tak postopek v okviru OSVP postopoma poenostavljen ali odpravljen, pri čemer velja načelo, da je treba sodno odločbo, izdano v eni državi članici, obravnavati, kot da je bila izdana v zaprošeni državi članici. Glej zlasti sodbo z dne 26. aprila 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točke od 100 do 103 ter točki 116 in 118).
31      Glej Joubert, N., „Article 1er – Champ d’application“, v Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., in Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bruselj, 2023, strani od 37 do 56, zlasti str. 43, in, v istem delu, Corneloup, S., „Article 30 – Reconnaissance d’une décision“, strani od 399 do 413, zlasti str. 404. Španska vlada je na obravnavi ta izraz uporabila tudi v zvezi s postopkom, ki ga določa konkordat, sklenjen s Španijo, in ki je podoben postopku iz Lateranske pogodbe (glej člen 63(3)(b) Uredbe Bruselj IIa). Glej tudi Guzmán Altuna, M., „La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento“, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 7. maj 2001, št. 1382, str. 1, in članek iste avtorice, „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas“, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 5. oktober 2005, št. 2181, str. 5.
32      Glej prvi članek Guzmán Altuna, M., op. cit. (str. 1) in njen drugi članek op. cit. (str. 5), navedena v opombi 31 teh sklepnih predlogov (prosti prevod).
33      V zvezi s členom 63(4) Uredbe Bruselj IIa glej Rauscher, T., „Artikel 63: Verträge mit dem Heiligen Stuhl“, v Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa-VO, EG-UntVO, HUntVerfÜbk 2007, EU-EheGüterVO-E, EU-LP-GüterVO-E, EU-SchutzMVO, Otto Schmidt, Köln, 2015, strani od 390 do 393, zlasti točka 8 (str. 392).
34      Glej Spellenberg, U., „Člen 63“, v von Staudingers,
J., Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche/IPR- Internationales Verfahrensrecht in Ehesachen 1 (Europäisches Recht, Brüssel IIa-VO), Sellier, Berlin, 2015, strani od 345 do 348, zlasti strani 346 in 347.
35      Italijanska vlada v pisnem stališču pojasnjuje, da cerkvena sodišča „spadajo v tuj pravni red“.
36      Glej točko 28 teh sklepnih predlogov.
37      Glej točki 9 in 25 teh sklepnih predlogov. Glej tudi Gaudemet, J., op. cit., str. 216. Ta avtor poudarja, da Italijanska republika – tako kot „pri uporabi odločb, ki jih izdajo sodišča ene države, v drugi državi“ – „[s]icer upošteva cerkveno sodišče
‚v svojem pravnem redu‘, vendar priznava učinek njegovih odločb le, če izpolnjujejo zahteve italijanskega pravnega reda“.
38      Glej točko 3 teh sklepnih predlogov. Glede nove ureditve, ki izhaja iz konkordata, sklenjenega 18. maja 2004 med Svetim sedežem in Portugalsko, iz člena 99(1) Uredbe Bruselj IIb, s katerim je bil odpravljen prejšnji postopek, s katerim se je samodejno in brez kakršnega koli nadzora odobrila eksekvatura cerkvenih odločb, glede njegove nadomestitve z nadzorom, ki je podoben postopku drugih držav (Španije in Italije), ter glede ugotovitve, da je ta sprememba postala nujna glede na sodbo ESČP z dne 20. julija 2001, Pellegrini proti Italiji (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), glej Ramos, R. M. M., op. cit., zlasti str. 365. Glej v zvezi s tem novim postopkom tudi Leborgne, F., op. cit., točka 2 (str. 473), v zvezi z navedeno sodbo ESČP pa točko 3 (str. 476).
39      Glej Gaudemet-Tallon, H., „La désunion du couple en droit international privé“, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1991, letnik 226, strani od 185 do 198, zlasti točki 26 in 27 (str. 196).
40      V zvezi z uporabo podobnih meril s strani španskih sodišč glej Guzmán Altuna, M., „La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento“, op. cit., str. 1, in „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas“, op. cit., str. 1.
41      Glej člen 8(2)(c) Lateranske pogodbe. Moj poudarek. Glej v zvezi s tem točko 9 teh sklepnih predlogov. O zgodovini teh določb, ki izhajajo iz sporazuma z dne 18. februarja 1984 o spremembi Lateranske pogodbe z dne 11. februarja 1929, ki so bile uvedene po sodbi Corte costituzionale (ustavno sodišče, Italija) št. 18 z dne 2. februarja 1982, glej Gaudemet-Tallon, H., op. cit., točka 20 (str. 192), in De Gregorio, T., op. cit. Glej tudi Leborgne, F., op. cit., točka 3 (str. 475 in 476). V zvezi s spoštovanjem pravice do obrambe v Španiji, Italiji in na Malti glej Garcia Ruiz, Y., „Articulo 99. Tratados con la Santa Sede“, v Palao Moreno, G., El nuevo marco europeo en materia matrimonial, responsabilidad parental y sustracción de menores: comentarios al Reglamento (UE) n
o 2019/1111, Tirant lo Blanch, Valencia, 2022, strani od 777 do 782, zlasti strani 781 in 782.
42      Glej poročilo Borrás, točke od 120 do 123, zlasti točko 120, v zvezi s tem, da bi Portugalska kršila svoje mednarodne obveznosti, če bi sprejela akt, ki daje pristojnost civilnim sodiščem.
43      Glej poročilo Borrás (točka 120, peti odstavek) in Leborgne, F., op. cit., točka 2 (str. 474). Od konkordata, ki sta ga 18. maja 2004 sklenila Sveti sedež in Portugalska v skladu s členom 99 Uredbe Bruselj IIb, so postopki podobni. Glej opombo 38 teh sklepnih predlogov.
44      Glede napotitve na druge določbe, ki je izrecno določena v tem členu 63, glej točko 49 teh sklepnih predlogov. Za primerjavo glej člen 59(2)(d) Uredbe Bruselj IIa o Konvenciji med Dansko, Finsko, Islandijo, Norveško in Švedsko, ki vsebuje nekatere določbe mednarodnega zasebnega prava o zakonski zvezi, posvojitvi in skrbništvu, podpisane v Stockholmu 6. februarja 1931 (Recueil des traités de la Société des Nations, zvezek 126, str. 141, št. 2877 (1931–1932)) iz tega člena 59(2)(a).
45      Glej člen 40 Uredbe Bruselj II in člen 99 Uredbe Bruselj IIb.
46      Glej točko 24 teh sklepnih predlogov.
47      Na Portugalskem po sklenitvi konkordata med to državo in Svetim sedežem 18. maja 2004. Pred tem je bila pristojnost izključna. Glej poročilo Borrás (točki 120 in 121) ter Gaudemet-Tallon, H., „Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: ‚Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs‘“, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Pariz, 2001, št. 2, strani od 381 do 445, zlasti točka 111 (str. 425).
48      Glej točko 24 teh sklepnih predlogov.
49      Ki je bila podpisana 23. maja 1969 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 1155, str. 331, št. 18232 (1980)) in je začela veljati 27. januarja 1980, v nadaljevanju: Dunajska konvencija. Mednarodno pogodbeno pravo je bilo v bistvenem kodificirano z Dunajsko konvencijo. V skladu s členom 1 te konvencije se ta uporablja za mednarodne pogodbe med državami. Glej sodbo z dne 25. februarja 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, točka 40).
50      Moj poudarek.
51      Glej točko 25 teh sklepnih predlogov.
52      Glej v tem smislu člen 31(3)(c) Lateranske pogodbe.
53      Glej sodbo z dne 25. februarja 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, točki 43 in 44). Člen 63(4) Uredbe Bruselj IIa je zanimiva ponazoritev načela relativnega učinka pogodb. Konkordat, sklenjen med Portugalsko in Svetim sedežem, namreč nima neposrednih učinkov v Španiji, Italiji in na Malti. V zvezi s tem glej Gaudemet-Tallon, H., „Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: ‚Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs‘“, op. cit., zlasti točka 112 (str. 426). Ta avtorica je menila, da je Uredba Bruselj II, v katere člen 40(4) je bilo vstavljeno isto pravilo kot iz tega člena 63(4) Uredbe Bruselj IIa, „skrbno upoštevala zahteve mednarodnega javnega prava in verskega pravnega reda, saj je ohranila mehanizme, uvedene s konkordatom, ter določbe notranjega prava, sprejete za njihovo izvajanje“. To načelo je bilo ohranjeno tudi v členu 99(4) Uredbe Bruselj IIb, čeprav člen 16 konkordata, ki sta ga 18. maja 2004 sklenila Portugalska in Sveti sedež, določa – tako kot v Španiji, Italiji ali na Malti – enak postopek za priznanje učinkov cerkvenih sodb.
54      Glej sodbo z dne 23. januarja 2014, Manzi in Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, točka 47).
55      Glej sodbo z dne 23. januarja 2014, Manzi in Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, točka 48 in navedena sodna praksa).
56      Glej sodbo z dne 6. marca 2025,
Anikovi (C‑395/23, EU:C:2025:142, točke 42, od 44 do 47 in 49).
57      Glej točko 34 teh sklepnih predlogov.
58      Glej tudi uvodno izjavo 8 Uredbe Bruselj IIa, v kateri je pojasnjeno, da se ta uredba ne nanaša na premoženjske posledice zakonske zveze.
59      Uredba Sveta z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah (UL 2009, L 7, str. 1), ki se v skladu z njenim členom 76, tretji odstavek, uporablja od 18. junija 2011.
60      Uredba Sveta z dne 24. junija 2016 o izvajanju okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema (UL 2016, L 183, str. 1), ki se v skladu z njenim členom 69 uporablja za postopke, začete od 29. januarja 2019 dalje.
61      Glej Borrás, A., „Introduction générale“, v Corneloup, S., Droit européen du divorce, op. cit., strani od 1 do 25, zlasti točka 9 (str. 11 in 12). Glej Bonomi, A., „Remarques liminaires et détermination du champ d’application des règles et compétence en matière matrimoniale“, v Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., in Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), op. cit., strani od 82 do 106, zlasti str. 92. Ta komentar k Uredbi Bruselj IIb velja tudi za področje uporabe uredbe Bruselj IIa, ki jo je razveljavila.
62      Glej Gaudemet-Tallon, H., „La désunion du couple en droit international privé“, op. cit., str. 121, točka 96 in naslednje. Po mnenju te avtorice „je v mednarodnem zasebnem pravu mogoče opaziti težnjo k priznavanju domnevne veljavnosti zakonske zveze, kar na nek način omogoča, da se zakonska zveza ‚reši‘ za nazaj“. Na podlagi francoske sodne prakse navaja različne možnosti izbire objektivne navezne okoliščine, ki dajejo prednost domnevnim učinkom nične zakonske zveze, kadar je vsaj eden od zakoncev v dobri veri verjel, da je zakonska zveza veljavna. Glej tudi Bonomi, A., op. cit., str. 23 (str. 92).
63      Glej zlasti članek, naslovljen „Nullità del matrimonio e assegno di divorzio – Ufficio nazionale per i problemi giuridici“, dostopen na: https://giuridico.chiesacattolica.it/nullita-del-matrimonio-e-determinazione-dellassegno-di-divorzio/, in Siciliano, V., „Le Sezioni Unite sugli effetti della delibazione della sentenza ecclesiastica di nullità del matrimonio concordatario nel giudizio di divorzio“, Cammino Diritto, Diritto Ecclesiastico e Canonica, (na spletu), št. 5, 2021, ter Cesarini, A., op. cit.
64      Glej zlasti sodbo Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) v združenih senatih, št. 9004 z dne 31. marca 2021. Po mnenju Cesarini, A., op. cit., je ta odločba v skladu s sodbama Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče), združeni senati, št. 16379 z dne 17. julija 2014 in št. 18287 z dne 11. julija 2018, da bi se okrepila učinkovitost skupnega življenja zakoncev in s tem povezane vzajemne odgovornosti.
65      Glej zlasti sodbo Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) št. 21331 z dne 18. septembra 2013.
66      Glej Guzmán Altuna, M., „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas“, op. cit., str. 4 in 5. Ta avtorica med drugim komentira sodbo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) št. 227/2001 z dne 5. marca 2001, v kateri je navedeno, da „civilnih učinkov razveze zakonske zveze ne spreminja ali nanje ne vpliva poznejša razglasitev njene ničnosti s strani cerkve“ z obrazložitvijo, da „cerkveno in civilno področje […] delujeta vzporedno, brez morebitnih posegov, ki bi lahko povzročili izgubo učinkovitosti civilne sodbe, pridobljene v drugem zakonskem postopku, ki teče pred civilnim sodiščem, potem ko je bila cerkvena sodba razglašena za skladno z državnim pravom“ (prosti prevod).
67      Glej tudi, kar zadeva pravico do preživnine ob ločitvi med zakonsko zvezo na podlagi člena 1361
Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik) – čeprav bi v Italiji ničnost verske zakonske zveze moralo razglasiti civilno sodišče, ker v nemškem pravu razglasitev ničnosti zakonske zveze s strani cerkve ne vpliva na pravico do preživnine ob ločitvi – Flindt, J. O., „Kein Vorrang des italischen Delibationsverfahrens vor deutschem Trennungsunterhaltsverfahren“, Neue Zeitschrift für Familienrecht, C.H. Beck, München, št. 5, 2026, str. 266. Ta avtor je menil, da je prepričljiva odločba Oberlandesgericht Stuttgart (višje deželno sodišče v Stuttgartu) 17 WF 14/25 z dne 30. julija 2025, ki se nanaša na stranki postopka v glavni stvari, saj je to sodišče dopustilo kasacijsko pritožbo.
68      Glej točko 18 teh sklepnih predlogov.
69      Glej člen 22 Uredbe Bruselj IIa, naslovljen „[r]azlogi za nepriznanje sodnih odločb o razvezi, prenehanju življenjske skupnosti in razveljavitvi zakonske zveze“. V točki (c) določa, da se sodna odločba, izdana v zvezi z razvezo, prenehanjem življenjske skupnosti ali razveljavitvijo zakonske zveze, ne prizna, če je nezdružljiva s sodno odločbo, izdano v postopku med istima strankama v državi članici, v kateri se zahteva priznanje.