SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (prvi senat)
z dne 6. junija 2007
Zadeva T-432/04
Walter Parlante
proti
Komisiji Evropskih skupnosti
„Javni uslužbenci – Uradniki – Napredovanje – Napredovalno obdobje 2003 – Zavrnitev napredovanja – Dodelitev točk za napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti – Enako obravnavanje – Splošne določbe za izvajanje člena 45 Kadrovskih predpisov – Ugovor nezakonitosti – Legitimno pričakovanje“
Predmet: Tožba za razglasitev ničnosti odločbe organa za imenovanja z dne 5. julija 2004, s katero je bil zavrnjen ugovor tožeče stranke
zoper odločbo istega organa, s katero ji je bilo zavrnjeno napredovanje v naziv C 1 v okviru napredovalnega obdobja 2003,
in, kolikor je to potrebno, odločba, na katero se je nanašal ta ugovor.
Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.
Povzetek
1.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti
(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 43 in 45(1))
2.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45(1))
3.      Uradniki – Napredovanje – Obljube
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45(1))
1.      Celo v okviru sistema napredovanja, kakor je bil vzpostavljen s Splošnimi določbami za izvajanje členov 43 in 45 Kadrovskih
predpisov, ki jih je sprejela Komisija, v katerem je število točk, ki jih zberejo uradniki, ki lahko napredujejo, odločilno
za njihovo napredovanje, okoliščina, da so za dodelitev nekaterih točk za napredovanje pristojni generalni direktorji ali
direktorji, sama po sebi ni nezdružljiva z zahtevo, da se na ravni institucije opravi širša ocena uspešnosti uradnikov, ki
lahko napredujejo, v skladu z načeloma enakega obravnavanja uradnikov in upravičenosti do kariere. Po eni strani njihova udeležba
v postopku napredovanja omogoča upoštevanje dejstev, značilnih za njihov generalni direktorat ali direktorat, ki jih poznajo
s posvetovanj z različnimi nadrejenimi, in edinstven pogled na karierna ocenjevalna poročila različnih uradnikov, ki lahko
napredujejo, ki so jih sestavili različni ocenjevalci. Po drugi strani je predvsem ob upoštevanju velikega števila uradnikov,
ki lahko napredujejo v posameznem nazivu, namen takega sistema, v katerem je ocena uspešnosti uradnikov, opravljena na različnih
ravneh hierarhije, izražena v točkah za napredovanje, ponuditi organu za imenovanja primerljive vire podatkov in informacij
o sposobnostih uradnikov, ki lahko napredujejo. Tako ustreza potrebi, da se primerjalni preizkus prijav na delovno mesto opravi
skrbno in nepristransko v interesu službe in v skladu z načelom enakega obravnavanja.
Kar zadeva predvsem pravila za dodeljevanje prednostnih točk, ki jih imajo generalni direktorati na voljo, da za potrebe napredovanja
nagradijo uradnike, ki se v vsakem generalnem direktoratu odlikujejo za svoje zasluge, jih ni mogoče šteti za nezdružljiva
z obstojem širše ocene uspešnosti v skladu s členom 45 Kadrovskih predpisov in načelom enakega obravnavanja. Take vidike uspešnosti
uradnikov, ki lahko napredujejo, je namreč treba nujno ocenjevati glede na uradnike v istem generalnem direktoratu, saj je
zahteva po širši oceni izpolnjena, ko organ za imenovanja primerja vse točke za napredovanje, ki so jih zbrali uradniki, ki
lahko napredujejo, ne glede na generalni direktorat, v katerem so zaposleni. V teh okoliščinah je namen omejitve števila teh
prednostnih točk, ki jih imajo na voljo generalni direktorati, glede na število uradnikov, ki lahko napredujejo v teh direktoratih,
preprečiti inflacijsko povečanje števila prednostnih točk, ki jih podeli vsak generalni direktorat, ter tako zagotavljati
primerljivost točk za napredovanje in enako obravnavanje uradnikov iz različnih generalnih direktoratov.
Kar zadeva primere, v katerih bi preprosta uporaba kvot teh prednostnih točk predvsem zaradi posebnosti generalnega direktorata
preprečevala ustrezno nagrajevanje uspešnosti uradnikov, ki lahko napredujejo, bi moral organ za imenovanja pri izvajanju
svoje pristojnosti za odločanje na področju napredovanja zagotoviti upoštevanje člena 45 Kadrovskih predpisov in načela enakega
obravnavanja, ker je dodelitev neopredeljenega števila prednostnih točk zunaj kvote, potem ko zainteresirani uradniki vložijo
pravna sredstva, lahko glede tega ustrezen ukrep.
Čeprav je res, da je posledica sistema ciljnega povprečja, navedenega za ocenjevalce za dodelitev točk za delovno uspešnost
na podlagi ocen in presoj v kariernem ocenjevalnem poročilu, da se ta poročila najprej primerjajo znotraj generalnega direktorata
in da se šele nato primerja skupno število zbranih točk za napredovanje na celotni ravni Komisije, takega sistema vseeno ni
mogoče grajati, saj sledi legitimnemu cilju, in sicer, da se odpravi subjektivnost ocen, ki jih izdelajo različni ocenjevalci,
in je zato njegov namen predvsem zagotavljati boljšo primerljivost poročil uradnikov iz različnih generalnih direktoratov.
Kot tak se ne sme šteti za nezdružljiv z zahtevo po širši oceni uspešnosti.
V zvezi s tem, čeprav bi lahko stroga uporaba ciljnega povprečja v primerih generalnih direktoratov, ki imajo zelo omejeno
število uradnikov, ki lahko napredujejo v dani naziv, in posledično niso reprezentativen vzorec, ki izraža najpogosteje opaženo
realnost, izkrivljala primerjalno preučitev kariernih ocenjevalnih poročil na ravni Komisije, tako da bi bilo to v nasprotju
s členom 45 Kadrovskih predpisov in načelom enakega obravnavanja, splošne določbe za izvajanje tega člena, ki jih je sprejela
ta institucija, organu za imenovanja, ki odloča o internih pritožbah uradnikov, in odborom za napredovanja, ki lahko izjemoma
razveljavijo zmanjšanje kvote točk za napredovanje za generalni direktorat, ki je presegel ciljno povprečje, vseeno omogočajo,
da upoštevajo posebne položaje, kadar nastanejo, in zagotavljajo, da se reprezentativna ocena uspešnosti uradnikov v danem
nazivu v generalnem direktoratu v obliki točk za delovno uspešnost ne prenese neupravičeno na individualni položaj uradnikov,
ki lahko napredujejo, kar zadeva število prednostnih točk, dodeljenih vsakemu generalnemu direktoratu.
(Glej točke 56, od 59 do 61, od 63 do 68, 71, 72 in od 74 do 77.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 10. julij 1992, Mergen proti Komisiji, T‑53/91, Recueil, str. II‑2041, točka 36; Sodišče
prve stopnje, 13. julij 1995, Rasmussen proti Komisiji, T‑557/93, RecFP, str. I‑A‑195 in II‑603, točka 22; Sodišče prve stopnje,
16. september 1998, Rasmussen proti Komisiji, T‑234/97, RecFP, str. I‑A‑507 in II‑1533, točka 24; Sodišče prve stopnje, 3. oktober
2000, Cubero Vermurie proti Komisiji, T‑187/98, RecFP, str. I‑A‑195 in II‑885, točka 61; Sodišče prve stopnje, 22. februar
2000, Rose proti Komisiji, T‑22/99, RecFP, str. I‑A‑27 in II‑115, točka 57; Sodišče prve stopnje, 9. julij 2002, Callebaut
proti Komisiji, T‑233/01, RecFP, str. I‑A‑115 in II‑625, točka 46; Sodišče prve stopnje, 19. marec 2003, Tsarnavas proti Komisiji,
združene zadeve od T‑188/01 do T‑190/01, RecFP, str. I‑A‑95 in II‑495, točka 121; Sodišče prve stopnje, 15. september 2005,
Casini proti Komisiji, T‑132/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑253 in II‑1169, točka 53 in navedena sodna praksa.
2.      Prehodne določbe, uvedene s Splošnimi določbami za izvajanje člena 45 Kadrovskih predpisov, ki jih je sprejela Komisija, ki
generalnim direktoratom omogočajo, da za napredovalno obdobje 2003 dodelijo do štiri dodatne posebne prednostne točke zaradi
upoštevanja uradnikov, predlaganih v prejšnjem napredovalnem obdobju, ki pa niso napredovali, v okviru 150 % možnosti za napredovanje
v navedenem obdobju, niso v nasprotju s členom 45 Kadrovskih predpisov. Dodelitev teh točk, ki ni obvezna in ne vodi samodejno
do napredovanja, namreč začasno zagotavlja prehod z enega sistema napredovanja na drugega in je ustrezen način za upoštevanje
dejstva, da so bili ti uradniki že predlagani za napredovanje v prejšnjem napredovalnem obdobju, pri čemer se upoštevajo tudi
proračunske omejitve v zvezi z razpoložljivimi delovnimi mesti v napredovalnem obdobju 2003.
S temi določbami tudi ni kršeno načelo enakega obravnavanja. Ker je namen dodatnih posebnih prednostnih točk nagraditi posebej
zaslužne uradnike v generalnem direktoratu zaradi zaslug, ki so jih izkazali v preteklosti, vendar niso napredovali, ti uradniki
namreč glede na ta vidik svoje uspešnosti niso v položaju, ki bi ga bilo mogoče primerjati s položajem drugih uradnikov, ki
v prejšnjem obdobju niso bili predlagani za napredovanje. Prav tako niso v položaju, primerljivem s položajem uradnikov, ki
so bili predlagani za napredovanje v prejšnjem napredovalnem obdobju, vendar niso napredovali, ki pa zaradi omejitve 150 %
možnosti za napredovanje v navedenem obdobju ne morejo dobiti teh točk, ker je uspešnost zadnje navedenih uradnikov, kot so
jo generalni direktorati ocenili v prejšnjem napredovalnem obdobju, manjša od uspešnosti prvih, saj je vrstni red, v katerem
so bili uradniki navedeni na seznamih predlogov, odvisen od tega, kako je generalni direktorat, v katerem opravljajo delo,
ocenil njihovo uspešnost. V zvezi s tem dejstvo, da se število uradnikov, ki lahko dobijo te točke, spreminja glede na velikost
generalnih direktoratov, ne pomeni kršitve načela prepovedi diskriminacije. Nasprotno, enako obravnavanje uradnikov iz različnih
generalnih direktoratov je zagotovljeno prav s tem, da je zadevna omejitev izražena v odstotkih možnosti za napredovanje v
prejšnjem napredovalnem obdobju in zato omogoča upoštevanje razlik med generalnimi direktorati glede števila uradnikov, ki
lahko napredujejo v vsakem od teh direktoratov.
(Glej točke 91, 92, od 94 do 97 in od 106 do 110.)
3.      Ker je obljuba napredovanja uradnika, če je dokazana, ostanek iz prejšnjega napredovalnega obdobja, pri tem uradniku ne more
ustvariti legitimnega pričakovanja, ker je bila dana brez upoštevanja veljavnih določb Kadrovskih predpisov in v nasprotju
z obveznostjo priprave primerjalne ocene uspešnosti uradnikov, upravičenih do napredovanja, iz člena 45 Kadrovskih predpisov.
(Glej točko 122.)
Napotitev na:
Sodišče prve stopnje, 26. oktober 2000, Verheyden proti Komisiji, T‑138/99, RecFP, str. I‑A‑219 in II‑1001, točka 71 in navedena
sodna praksa.