62024CJ0115_RES
Zadeva C‑115/24
UJ
proti
Österreichische Zahnärztekammer
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof)
Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 11. septembra 2025
„Predhodno odločanje – Javno zdravje – Čezmejno zdravstveno varstvo – Direktiva 2011/24/EU – Člen 3(d) in (e) – Izvajanje zdravstvenega varstva prek telemedicine – Pojem ‚telemedicina‘ – Čezmejno zdravstveno varstvo, ki se zagotavlja prek telemedicine – Kompleksno zdravljenje, ki vključuje zdravstveno varstvo, ki se zagotavlja prek telemedicine in v živo – Država članica zdravljenja – Direktiva 2000/31/ES – Storitev informacijske družbe – Direktiva 2005/36/ES – Poklicne kvalifikacije – Svoboda opravljanja storitev – Področje uporabe – Člen 56 PDEU“
Vprašanja za predhodno odločanje – Dopustnost – Meje – Vprašanja, ki niso povezana s predmetom spora o glavni stvari – Vprašanja, ki se nanašajo na uporabo pravnega akta Unije – Vprašanja, ki se nanašajo na vsebinsko presojo zadeve
(člen 267 PDEU)
(Glej točko 57.)
Javno zdravje – Čezmejno zdravstveno varstvo – Direktiva 2011/24 – Pojem čezmejnega zdravstvenega varstva, ki se zagotavlja prek telemedicine – Primer kompleksnega zdravljenja, ki vključuje zdravstveno varstvo, ki se zagotavlja prek telemedicine – Merila – Zdravstveno varstvo, ki ga zagotavlja izvajalec s sedežem, ki ni država članica zavarovanja pacienta – Izvajanje takega zdravstvenega varstva na daljavo in izključno z uporabo informacijske in komunikacijske tehnologije
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2011/24, uvodna izjava 10 ter členi 1(1), 3(a), (d), (e), in 7(7) 2000/31 in 2015/1535)
(Glej točke od 63 do 70, 73, 74, od 82 do 84 in od 90 do 93 ter točko 1 izreka.)
Javno zdravje – Čezmejno zdravstveno varstvo – Direktiva 2011/24 – Področje uporabe – Omejitev povračila stroškov za čezmejno zdravstveno varstvo – Neobstoj – Izvajanje zdravstvenega varstva, ki se zagotavlja prek telemedicine – Uporaba zakonodaje Unije in zakonodaje države članice, v kateri ima izvajalec takega zdravstvenega varstva sedež
(direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2000/31, člena 2(e) in 3(1), ter 2011/24, uvodna izjava 10 ter členi 1(1), 2(e), 3(d) in 7)
(Glej točke 95, 96, 99, 102, 103, 106 in 107 ter točki 2 in 3 izreka.)
Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Delavci – Priznavanje poklicnih kvalifikacij – Direktiva 2005/36 – Področje uporabe – Izvajanje čezmejnega zdravstvenega varstva, ki se zagotavlja prek telemedicine – Izključitev – Ponudnik s sedežem v državi članici, ki zaprosi ponudnika s sedežem v drugi državi članici, da zagotovi zdravstveno varstvo pacientu, ki prebiva v zadnjenavedeni državi – Izključitev
(direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36, člen 5, in 2011/24))
(Glej točke od 109 do 118 in točko 4 izreka.)
Povzetek
Sodišče, pri katerem je Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija) vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, se je izreklo o razlagi več aktov sekundarne zakonodaje Evropske unije na rastočem področju – telemedicina – ki se v njegovi sodni praksi ni veliko obravnaval.
UJ, zobozdravnica s sedežem v Avstriji, ki je pooblaščena za opravljanje zobozdravstvene storitve, kot partner sodeluje pri zobozdravstvenih dejavnostih, ki jih v tej državi opravljata dve nemški družbi, ki sta del skupine podjetij, ki delujejo na področju zobozdravstvenih dejavnostih in so dejavne po vsem svetu. Ena od teh družb, družba Urban Technology GmbH, na svoji spletni strani oglašuje zobne aparate, ki so sestavljeni iz zobnih opornic in se prodajajo pod znamko DrSmile. Potencialne stranke lahko prek tega spletnega mesta zaprosijo za termin pri „partnerskem zobozdravniku“ v Avstriji, kot je UJ. Ta zobozdravnik v tem terminu v svoji ordinaciji opravi anamnezo, informativni pogovor, 3D‑skeniranje zobovja ter morebitno predhodno zdravljenje, potrebno za prihodnjo namestitev zobnih opornic. Navedeni zobozdravnik nato družbi DZK Deutsche Zahnklinik GmbH pošlje slikovno gradivo in priporočilo glede ortodontskega postopka.
Družba DZK Deutsche Zahnklinik ima v skladu z nemškim pravom licenco in druga potrebna dovoljenja za upravljanje zobne klinike v Nemčiji. Samo ta družba s pacienti sklene pogodbo o zdravljenju. Ta družba zobne opornice nabavlja pri družbi Urban Technology, ta pa jih naroča od tretjih oseb, in po namestitvi zobnega aparata z aplikacijo dalje zdravi paciente. Ta družba je v pogodbenem razmerju s partnerskim zobozdravnikom in ga plačuje za opravljene storitve.
V tem okviru je Österreichische Zahnärztekammer (avstrijska zobozdravniška zbornica) pri Landesgericht Klagenfurt (deželno sodišče v Celovcu, Avstrija) zoper UJ vložila opustitveno tožbo, skupaj s predlogom za izdajo začasne odredbe, s katerim je predlagala, naj se UJ prepove vsakršno neposredno ali posredno sodelovanje pri zobozdravstvenih dejavnostih, ki jih v Avstriji opravljajo tuje družbe, ki nimajo dovoljenj, določenih v avstrijskem pravu. Ta zbornica je po zavrnitvi tega predloga vložila pritožbo pri Oberlandesgericht Graz (višje deželno sodišče v Gradcu, Avstrija), ki je predlogu za izdajo začasne odredbe ugodilo, nato pa je UJ vložila revizijo pri vrhovnem sodišču, ki je pri Sodišču vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe.
Presoja Sodišča
Na prvem mestu, Sodišče se je izreklo o pojmu čezmejnega zdravstvenega varstva, ki se zagotavlja prek telemedicine, v smislu Direktive 2011/24. (
1
)
Potem ko je Sodišče poudarilo, da je izraz „telemedicina“ avtonomen pojem prava Unije, je, prvič, poudarilo, da se v skladu z jezikovno razlago običajni pomen tega izraza že zaradi njegove etimologije nanaša na zdravstvene storitve, ki se opravljajo na daljavo, predpona „tele“ pa izraža prav idejo o oddaljenosti. Prav tako je za to, da zdravstveno varstvo, ki se zagotavlja prek telemedicine, spada pod pojem čezmejnega zdravstvenega varstva, potrebno, da se zagotovi ali predpiše v državi članici, ki ni država članica zdravstvenega zavarovanja.
Drugič, Sodišče je v zvezi s kontekstualno razlago navedlo, da Direktiva 2011/24 določa splošno pravilo, ki se načeloma uporablja za vso zdravstveno varstvo, in na podlagi katerega je država članica zdravljenja tista, na katere ozemlju se zdravstveno varstvo dejansko zagotavlja. Za telemedicino pa ta direktiva dopušča izjemo, v skladu s katero se šteje, da se zdravstveno varstvo zagotavlja v državi članici, v kateri ima sedež izvajalec zdravstvenega varstva. Ta izjema, ki jo je treba razlagati ozko, pomeni, da je treba državo članico zdravljenja v zvezi z zdravstvenim varstvom, ki ni zagotovljeno prek telemedicine, določiti na podlagi ozemlja, kjer se to zdravstveno varstvo dejansko zagotavlja.
Sodišče je tudi ugotovilo, da lahko pojem zdravstvenega varstva zajema široko paleto storitev, zato je lahko storitev, ki se opravlja v okviru telemedicine, zajeta s pojmom čezmejno zdravstveno varstvo. Poleg tega določbe Direktive 2011/24 jasno določajo, da je lahko zdravstveno varstvo, ki se zagotavlja ali predpiše prek telemedicine, zajeto s pojmom „čezmejnega zdravstvenega varstva“, ki je v njih opredeljeno. (
2
)
Poleg tega je Sodišče, ki se je oprlo na pojem storitev informacijske družbe, (
3
) pojasnilo, da čezmejnih zdravstvenih storitev, ki jih izvajalec opravlja za pacienta, kadar sta oba hkrati prisotna na istem kraju, čeprav vključujejo uporabo informacijske in komunikacijske tehnologije, ni mogoče šteti za storitve informacijske in komunikacijske družbe in jih zato ni mogoče zajeti s pojmom telemedicina v smislu Direktive 2011/24. Zdravstvene storitve, ki se z uporabo te tehnologije dejansko opravljajo na daljavo, torej ko izvajalec in pacient nista hkrati fizično navzoča na istem kraju, pa lahko spadajo pod pojem storitve informacijske družbe in torej pod pojem „telemedicina“, tudi če se opravljajo v okviru kompleksnega zdravljenja, ki vključuje zdravstveno varstvo, ki ga zagotavlja izvajalec, ki je fizično na istem kraju kot pacient.
Tretjič, v zvezi s teleološko razlago je Sodišče poudarilo, da je telemedicina zdravstvena praksa, v obravnavani zadevi čezmejna, ki omogoča uresničitev enega od ciljev Direktive 2011/24, in sicer lažji dostop do zdravstvenega varstva, ki se zagotavlja v državi članici, v kateri ima sedež izvajalec tega zdravstvenega varstva in ki ni država članica zdravstvenega zavarovanja, v kateri prebivajo pacienti, ki so prejemniki tega zdravljenja. V tem okviru je Sodišče ugotovilo, da je zakonodajalec Unije zaradi narave in posebnosti te zdravstvene prakse, ki se nanaša zlasti za izvajanje zdravstvenega varstva na daljavo, to je brez hkratne navzočnosti zdravstvenega delavca in pacienta na istem kraju, ter na uporabo informacijske in komunikacijske tehnologije, določil odstopajočo ureditev glede določitve države članice zdravljenja in prava, ki se uporablja za tako prakso.
Četrtič, Sodišče je navedlo, da zgodovina nastanka zadevnih določb Direktive 2011/24, natančneje opredelitev pojma „telemedicina“ v pripravljalnem gradivu, prav tako podpira ugotovitev, da je odločilni element tega pojma to, da zdravstveno storitev pacientu zagotavlja izvajalec zdravstvenega varstva s sedežem v državi članici, ki ni država članica zdravstvenega zavarovanja, na daljavo in torej brez hkratne fizične navzočnosti tega pacienta in tega izvajalca v istem kraju z uporabo informacijske in komunikacijske tehnologije.
Sodišče je tako ugotovilo, da v skladu z Direktivo 2011/24 pojem čezmejnega zdravstvenega varstva, ki se zagotavlja prek telemedicine, ustreza le zdravstvenemu varstvu, ki ga pacientu zagotovi izvajalec zdravstvenega varstva s sedežem v državi članici, ki ni država članica zdravstvenega zavarovanja tega pacienta, na daljavo in torej brez hkratne fizične navzočnosti navedenega pacienta in tega izvajalca v istem kraju izključno z uporabo informacijske in komunikacijske tehnologije.
Na drugem mestu, Sodišče je podalo pojasnila o področju uporabe Direktive 2011/24.
V zvezi s tem je Sodišče po eni strani navedlo, da tako iz cilja kot iz same strukture te direktive izhaja, da njeno področje uporabe in torej obseg njene določbe, ki opredeljuje „državo članico zdravljenja“, (
4
) nista omejena na povračilo stroškov čezmejnega zdravstvenega varstva. Po drugi strani je Sodišče ugotovilo, da mora biti čezmejno zdravstveno varstvo, ki spada na področje uporabe telemedicine, glede na to, da se šteje, da se zagotavlja v državi članici, v kateri ima izvajalec tega zdravstvenega varstva sedež, v skladu z zakonodajo ter standardi in smernicami glede kakovosti in varnosti te države članice, poleg tega pa tudi z zakonodajo Unije o varnostnih standardih. Poleg tega je Sodišče ugotovilo, da tako na podlagi Direktive 2011/24 kot Direktive 2000/31 izvajanje zdravstvenega varstva, ki se zagotavlja prek telemedicine, ureja zakonodaja države članice, v kateri ima izvajalec sedež, ker lahko ustreza pojmu „storitev informacijske družbe“.
Na tretjem in zadnjem mestu, Sodišče se je v okviru priznavanja poklicnih kvalifikacij izreklo o področju uporabe načela svobode opravljanja storitev iz Direktive 2005/36. (
5
)
V zvezi s tem je Sodišče ugotovilo, da se ta direktiva ne uporablja niti za ponudnika čezmejnega zdravstvenega varstva, ki se zagotavlja prek telemedicine, niti za ponudnika s sedežem v državi članici, ki – ne da bi zapustil svojo državo – preko ponudnika s sedežem v drugi državi članici zagotavlja zdravstveno varstvo v živo za pacienta, ki prebiva v zadnjenavedeni državi članici.
Po eni strani namreč Direktiva 2005/36 izrecno določa, da se njene določbe o svobodi opravljanja storitev uporabljajo le takrat, kadar ponudnik storitev opravlja storitve na ozemlju države članice gostiteljice. Telemedicina pa nujno pomeni, da se zdravstvena storitev opravlja brez vsakršnega premika. Na drugi strani je Sodišče ugotovilo, da v obravnavani zadevi na podlagi nobenega elementa ni mogoče šteti, da izvajalec zdravstvenega varstva opravlja storitev na ozemlju države članice gostiteljice, kadar v tej državi ta izvajalec zdravstvenega varstva opravlja to zdravstveno varstvo prek drugega izvajalca s sedežem v tej državi članici.
(
1
)	Člen 3(d) in (e) Direktive 2011/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2011 o uveljavljanju pravic pacientov pri čezmejnem zdravstvenem varstvu (UL 2011, L 88, str. 45).
(
2
)	Glej člen 7(7) Direktive 2011/24, ki določa, da lahko država članica zdravstvenega zavarovanja za zavarovano osebo, ki želi povračilo stroškov čezmejnega zdravstvenega varstva, „vključno s storitvami zdravstvenega varstva prek telemedicine“, uporabi enake pogoje, kot so določeni za zdravstveno varstvo, zagotovljeno v tej državi. Izraz „vključno s storitvami zdravstvenega varstva prek telemedicine“ torej to ugotovitev potrjuje.
(
3
)	Na podlagi člena 2 Direktive 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 25, str. 399) v povezavi s členom 1(1)(b) in Prilogo I k Direktivi (EU) 2015/1535 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. septembra 2015 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih predpisov in pravil za storitve informacijske družbe (UL 2015, L 241, str. 1).
(
4
)	Člen 3(d) Direktive 2011/24.
(
5
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij (UL 2005, L 255, str. 22).