Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 16 d.(1)
Byla C-249/25 (Jilin)(i)
Minister van Asiel en Migratie
prieš
UB
(Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Procesas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą – Prieglobsčio politika – Laikinoji apsauga esant masiniam perkeltųjų asmenų srautui – Direktyva 2001/55/EB – 17 straipsnio 2 dalis – Tarptautinė apsauga – Direktyva 2013/32/ES – 31 straipsnis – Asmenų, kuriems suteikta laikinoji apsauga, pateiktų tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimo sustabdymas – Apribojimai “
1.        Byloje, kurioje pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, nagrinėjama, ar tuo atveju, kai perkeltasis asmuo valstybėje narėje gavo laikinąją apsaugą pagal Direktyvą 2001/55/EB(2) ir šioje valstybėje pateikė prašymą suteikti tarptautinės apsaugos statusą pagal Direktyvą 2011/95/ES(3) ir Direktyvą 2013/32/ES(4), nacionalinės institucijos gali sustabdyti jo prašymo nagrinėjimą, kol galioja laikinoji apsauga.
2.        Nyderlandų institucijos priėmė nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą, kurį pateikė trečiosios šalies pilietis – po 2022 m. invazijos iš Ukrainos perkeltas asmuo, Nyderlanduose gavęs Direktyvoje 2001/55 reglamentuojamą laikinąją apsaugą. Vis dėlto kompetentingas ministras(5) mano, kad neprivalo priimti sprendimo dėl tarptautinės apsaugos statuso suteikimo, kol prašytojas naudojasi laikinąja apsauga.
3.        Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar ši nacionalinė tvarka atitinka Sąjungos teisę.
I.      Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
1.      Direktyva 2001/55
4.        1 straipsnyje numatyta:
„Šia direktyva siekiama nustatyti laikinos apsaugos suteikimo, esant iš trečiųjų šalių perkeltųjų asmenų, negalinčių grįžti į savo kilmės šalį, masiniam srautui, minimalias normas ir skatinti valstybių narių tarpusavio pastangų priimant tokius asmenis ir atsakant už tokio veiksmo padarinius pusiausvyrą.“
5.        2 straipsnyje nurodyta:
„Šioje direktyvoje:
a)      „laikina apsauga“ – išimtinė tvarka, kai, esant iš trečiųjų šalių perkeltųjų asmenų, negalinčių grįžti į savo kilmės šalį, masiniam srautui arba kylant tokio srauto pavojui, suteikiama tokiems asmenims neatidėliotina ir laikina apsauga, pirmiausia tais atvejais, kai kyla pavojus, kad pagal prieglobsčio sistemą bus neįmanoma suvaldyti šio srauto nepakenkus jos veiksmingam funkcionavimui atitinkamų ir kitų apsaugos prašančių asmenų labui;
<…>
e)      „pabėgėliai“ – trečiosios šalies piliečiai ar asmenys be pilietybės, kaip apibrėžta [1951 m. liepos 28 d.] Ženevos konvencijos [dėl pabėgėlių statuso su pakeitimais, padarytais 1967 m. sausio 31 d. Niujorko protokolu] 1A straipsnyje;
<...>“
6.        3 straipsnyje nustatyta:
„1.      Laikina apsauga iš anksto nenulemia pabėgėlio statuso pripažinimo pagal Ženevos konvenciją.
<…>
5.      Ši direktyva neturi įtakos valstybių narių prerogatyvai priimti arba toliau taikyti palankesnes sąlygas asmenims, kuriems priklauso laikina apsauga.“
7.        5 straipsnyje numatyta:
„1.      Ar yra perkeltųjų asmenų masinis srautas, nustatoma pagal Tarybos sprendimą, priimtą kvalifikuota balsų dauguma Komisijos pasiūlymu, kuri, prieš pateikdama savo siūlymą Tarybai, išnagrinėja visus bet kurios valstybės narės prašymus.
<...>“
8.        17 straipsnyje nurodyta:
„1.      Asmenys, kurie naudojasi laikina apsauga, turi turėti teisę bet kada pateikti prašymą suteikti jiems prieglobstį.
2.      Visi prašymai suteikti prieglobstį, neišnagrinėti iki laikinos apsaugos termino pabaigos, baigiami nagrinėti tam terminui pasibaigus.“
9.        19 straipsnyje nustatyta:
„1.      Valstybės narės gali numatyti, kad tuo metu, kai prašymai yra nagrinėjami, asmuo, turintis prieglobsčio prašytojo statusą, negali naudotis laikina apsauga.
2.      Jeigu, išnagrinėjus prašymą suteikti prieglobstį, pabėgėlio statusas arba tam tikrais atvejais kitos rūšies apsauga asmeniui, kuris turi teisę į laikiną apsaugą arba ja jau naudojasi, nesuteikiama, valstybė narė, nepažeisdama šios direktyvos 28 straipsnio, numato, kad tas asmuo laikina apsauga naudojasi arba toliau naudosis likusį apsaugos laiką.“
2.      Direktyva 2013/32
10.      1 straipsnyje („Tikslas“) nurodyta:
„Šios direktyvos tikslas – nustatyti pagal Direktyvą 2011/95/ES bendrą tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo tvarką.“
11.      2 straipsnyje („Terminų apibrėžtys“) numatyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
b)      tarptautinės apsaugos prašymas arba prašymas – trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pateiktas prašymas dėl valstybės narės apsaugos, kuris, kaip galima suprasti, siekia pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso ir kuris aiškiai neprašo kitokios rūšies apsaugos, kuriai netaikoma Direktyva 2011/95/ES ir kurios galima prašyti atskirai;
<…>
g)      pabėgėlis – trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, kuris atitinka Direktyvos 2011/95/ES 2 straipsnio d punkto reikalavimus;
h)      papildomą apsaugą galintis gauti asmuo – trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, kuris atitinka Direktyvos 2011/95/ES 2 straipsnio f punkto reikalavimus;
i)      tarptautinė apsauga – pabėgėlio statusas ir papildomos apsaugos statusas, kaip apibrėžta j ir k punktuose;
j)      pabėgėlio statusas – valstybės narės pripažinimas, kad trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės yra pabėgėlis;
k)      papildomos apsaugos statusas – valstybės narės pripažinimas, kad trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės yra papildomą apsaugą galintis gauti asmuo;
<...>“
12.      10 straipsnyje („Prašymų nagrinėjimo reikalavimai“) nurodyta:
„<...>
2.      Nagrinėdama tarptautinės apsaugos prašymus sprendžiančioji institucija visų pirma nustato, ar prašytojai priskirtini prie pabėgėlių, ir, jeigu ne – nustato, ar jie gali gauti papildomą apsaugą.
<...>“
13.      31 straipsnyje („Nagrinėjimo procedūra“) numatyta:
„1.      Valstybės narės svarsto tarptautinės apsaugos prašymus nagrinėjimo procedūros metu pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas.
2.      Valstybės narės, nedarydamos poveikio tinkamo ir išsamaus nagrinėjimo principui, užtikrina, kad nagrinėjimo procedūra būtų baigta kuo greičiau.
3.      Valstybės narės užtikrina, kad nagrinėjimo procedūra būtų baigta per šešis mėnesius nuo prašymo pateikimo dienos.
<…>
Valstybės narės gali pratęsti šioje dalyje nustatytą šešių mėnesių terminą ne ilgesniam nei dar devynių mėnesių laikotarpiui, kai:
<…>
b)      tarptautinės apsaugos vienu metu prašo daug trečiosios šalies piliečių arba asmenų be pilietybės, todėl praktiškai labai sunku baigti procedūrą per šešių mėnesių terminą;
<…>
Valstybės narės gali, kai tai tinkamai pagrįsta, viršyti šioje dalyje nustatytus terminus ne daugiau nei trimis mėnesiais, kai tai yra būtina siekiant užtikrinti tinkamą ir išsamų tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą.
4.      Nedarant poveikio Direktyvos 2011/95/ES 13 ir 18 straipsniams, valstybės narės gali atidėti nagrinėjimo procedūros užbaigimą, kai nėra pagrįstos tikimybės, kad sprendžiančioji institucija priims sprendimą per 3 dalyje nustatytus terminus dėl to, kad kilmės šalyje susidariusi neapibrėžta padėtis, kuri, kaip tikėtina, yra laikina. Tokiu atveju valstybės narės:
a)      peržiūri padėtį toje kilmės šalyje bent kas šešis mėnesius;
b)      praneša atitinkamiems prašytojams per pagrįstą laikotarpį atidėjimo priežastis;
c)      praneša Komisijai per pagrįstą laikotarpį apie procedūrų atidėjimą tos kilmės šalies atžvilgiu.
5.      Bet kuriuo atveju valstybės narės užbaigia nagrinėjimo procedūrą ne vėliau kaip per 21 mėnesį nuo prašymo pateikimo dienos.
<…>
9.      <…>
Nedarant poveikio 3–5 dalims, valstybės narės gali viršyti tuos terminus, kai tai būtina, kad būtų užtikrintas tinkamas ir išsamus tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas.“
3.      Įgyvendinimo sprendimas (ES) 2022/382(6)
14.      1 straipsnyje „Dalykas“ nurodyta:
„Šiuo sprendimu nustatoma, kad yra perkeltųjų asmenų, kurie dėl ginkluoto konflikto priversti išvykti iš Ukrainos, masinis srautas į Sąjungą.“
B.      Nyderlandų teisė
1.      Vreemdelingenwet 2000(7)
15.      1 straipsnyje „laikinoji apsauga“ apibrėžta kaip teisėtas užsieniečio buvimas šalyje, kaip tai suprantama pagal 8 straipsnio f arba h punktus, t. y. remiantis Direktyva 2001/55 užsienietis nėra išsiunčiamas pagal 28 straipsnyje nurodytą prašymą.
16.      8 straipsnyje nustatyta, kad užsieniečiai turi teisę Nyderlanduose teisėtai būti tik tol, kol:
„<...>
f)      bus priimtas sprendimas dėl prašymo išduoti leidimą gyventi šalyje, kaip nurodyta 14 ir 28 straipsniuose, nes pagal šį įstatymą ar juo remiantis priimtą nuostatą arba teismo sprendimą prašytojas negali būti išsiųstas, kol nepriimtas sprendimas dėl jo prašymo;
<…>
h)      bus priimtas sprendimas dėl administracine arba teismine tvarka pateikto skundo, nes pagal šį įstatymą ar juo remiantis priimtą nuostatą arba teismo sprendimą užsienietis negali būti išsiųstas, kol nepriimtas sprendimas dėl administracine arba teismine tvarka pateikto jo skundo“.
17.      28 straipsnyje nustatyta, kad ministras turi kompetenciją priimti, atmesti, atmesti nenagrinėjęs arba pripažinti nepriimtinu prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje ir netgi gali nuspręsti nenagrinėti prašymo.
18.      42 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad sprendimas dėl prašymo išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje pagal 28 straipsnį priimamas per šešis mėnesius nuo prašymo gavimo dienos. 1 dalyje numatytas terminas pagal 4 dalį gali būti pratęstas ne daugiau kaip devyniems papildomiems mėnesiams. 5 dalyje nustatyta, kad pasibaigus pagal 4 dalį pratęstam laikotarpiui terminas gali būti pratęstas ne daugiau kaip trims mėnesiams, jeigu tai būtina siekiant išsamiai ir tinkamai išnagrinėti prašymą.
19.      Pagal 43 straipsnio 1 dalį ministro sprendimu tam tikrų kategorijų užsieniečiams, pateikusiems 28 straipsnyje numatytą prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje, 42 straipsnio 1 dalyje nustatytas terminas gali būti pratęstas ne ilgiau kaip 21 mėnesiui, kai yra tikimybė, kad kilmės šalyje trumpą laikotarpį bus neaiški padėtis ir dėl to negalima pagrįstai nuspręsti, ar prašymas gali būti priimtinas pagal vieną iš 29 straipsnyje nurodytų pagrindų.
20.      43a straipsnyje numatyta, kad nukrypstant nuo 42 straipsnio 1 dalies užsieniečių, kuriems suteikta laikinoji apsauga, atveju sprendimas dėl 28 straipsnyje nurodyto prašymo išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje priimamas per laikotarpį nuo prašymo gavimo iki šešių mėnesių po laikinosios apsaugos galiojimo pabaigos.
2.      Besluit van 23 november 2000 tot uitvoering van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenbesluit 2000)(8)
21.      3.1a straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad, pateikus prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje dėl prieglobsčio, išsiuntimas nevykdomas, kol galioja Direktyvos 2001/55 5 straipsnio 3 dalyje nurodytas sprendimas, jeigu užsienietis:
a)      priklauso konkrečiai užsieniečių grupei, apibrėžtai Direktyvos 2001/55 5 straipsnio 3 dalyje numatytame Europos Sąjungos Tarybos sprendime;
b)      yra a punkte nurodyto užsieniečio sutuoktinis arba registruotas partneris, su kuriuo tas užsienietis palaiko nuolatinius santykius ir gyveno su juo tuo metu, kai klostėsi faktinės aplinkybės, dėl kurių priimtas Direktyvos 2001/55 5 straipsnio 3 dalyje numatytas sprendimas;
c)      yra a arba b punktuose nurodyto užsieniečio nesusituokęs nepilnametis vaikas (įvaikintas ar neįvaikintas).
3.      Voorschrift Vreemdelingen 2000(9)
22.      3.9.a straipsnio 1 dalyje užsieniečiais laikomi asmenys, kurie nurodyti 2000 m. Karaliaus dekreto dėl užsieniečių 3.1.a straipsnio 1 dalies pradžioje ir e punkte ir kurie: a) yra Ukrainos piliečiai ir pabėgo iš Ukrainos po 2021 m. lapkričio 26 d. arba atvyko į Europos Sąjungos teritoriją 2021 m. lapkričio 27 d. – 2022 m. vasario 23 d.; b) turi Ukrainos pilietybę ir gali įrodyti, kad iki 2021 m. lapkričio 27 d. faktiškai gyveno Nyderlanduose;
arba c) turi 2022 m. vasario 23 d. galiojusį Ukrainos leidimą nuolat gyventi šalyje, taip pat: 1.º kurie galbūt buvo išvykę iš Ukrainos po 2021 m. lapkričio 26 d.; ir 2.º nenustatyta, kad grįžo į kilmės šalį po 2022 m. vasario 23 d.
23.      3.9.a straipsnio 2 dalyje numatyta, kad 2000 m. Karaliaus dekreto dėl užsieniečių 3.1.a straipsnio 1 dalies pradžia ir b–d punktai mutatis mutandis taikomi 1 dalyje nurodytų užsieniečių šeimos nariams.
II.    Faktinės aplinkybės, byla ir prejudiciniai klausimai
24.      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą faktinės aplinkybės išdėstytos taip:
–        „[u]žsienietis yra Kinijos pilietis. Jis nurodė, kad Ukrainoje gyveno 2009–2014 m. ir nuo 2018 m. iki išvykimo 2022 m. vasario mėn. 2012 m. gegužės 5 d. jis susituokė su ukrainiete, su kuria turi vaiką. 2022 m. kovo 7 d. užsienietis atvyko į Nyderlandus su sutuoktine ir vaiku, o 2022 m. balandžio 13 d. pateikė prieglobsčio prašymą <...>. Jo sutuoktinė ir vaikas nėra proceso dalyviai. [Bylos] [š]alys neginčija, kad užsienietis turi teisę į laikinąją apsaugą pagal Direktyvą 2001/55, nes jis kartu su sutuoktine ir vaiku ukrainiečiais gyveno Ukrainoje iki 2022 m. vasario 24 d. Jis yra Ukrainos pilietės šeimos narys, kaip tai suprantama pagal Įgyvendinimo sprendimo 2022/382 2 straipsnio 1 dalies c punktą“(10),
–        „[I]š pradžių ministras pradėjo nagrinėti prieglobsčio prašymą <...>. Paskui jis nustatė, kad užsienietis turi teisę į laikinąją apsaugą pagal Direktyvą 2001/55. 2023 m. rugsėjo 19 d. įvyko asmeninis užsieniečio pokalbis dėl prieglobsčio prašymo. Tą pačią dieną ministras jam pranešė, kad prieglobsčio prašymas nebus toliau nagrinėjamas, nes užsienietis turi teisę į laikinąją apsaugą pagal Direktyvą 2001/55“(11).
25.      Dėl procedūros eigos nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta:
–        „2024 m. sausio 16 d. raštu užsienietis paprašė ministro imtis veiksmų, nes ministras laiku nepriėmė sprendimo dėl jo 2022 m. balandžio 13 d. prieglobsčio prašymo. Paskui, atsižvelgdamas į tai, kad ministras nepriėmė sprendimo per dvi savaites nuo šio prašymo gavimo, užsienietis pateikė skundą Rechtbank [Den Haag] ([Hagos] apylinkės teismas, Nyderlandai) <...> ir paprašė šio teismo įpareigoti ministrą nuspręsti per dvi savaites ir skirti jam 100 EUR baudą už kiekvieną [vėlavimo] dieną“(12),
–        „Rechtbank (apylinkės teismas), kaip pirmosios instancijos teismas, konstatavo, kad [Direktyvos 2013/32] 31 straipsnio 5 dalyje numatytas 21 mėnesio terminas visais atvejais pradedamas skaičiuoti nuo prieglobsčio prašymo pateikimo dienos. <…> Taigi byloje, kurioje tas teismas turėjo priimti sprendimą, tai reiškė
<…>, kad ministras dėl užsieniečio prieglobsčio prašymo turėjo nuspręsti 2024 m. sausio mėn. Kadangi tai nebuvo padaryta, Rechtbank (apylinkės teismas) konstatavo, jog ministras laiku nenusprendė dėl prieglobsčio prašymo. Dėl to Rechtbank (apylinkės teismas) įpareigojo ministrą pranešti apie sprendimą per aštuonias savaites nuo pranešimo apie teismo sprendimą <…>“(13),
–        „[a]peliaciniame teisme [Raad van State (Valstybės Taryba)] ministras teigia, kad Rechtbank <…> (apylinkės teismas) neteisingai išaiškino Direktyvos 2001/55 ir Direktyvos [2013/32] santykį. Jis pažymi, kad Direktyva 2001/55 yra savarankiškas išimtinio pobūdžio teisės aktas, skirtas bendrai Europos prieglobsčio sistemai <...>, t. y. priemonė, kuria siekiama užtikrinti, kad [ši sistema] tinkamai veiktų ir nesužlugtų masinio srauto atveju. Ministro nuomone, nei iš nuostatos dėl [Direktyvoje 2013/32] nurodytų sprendimo priėmimo terminų, nei iš šios direktyvos pagrindimo nematyti, kad taisyklės dėl sprendimo priėmimo terminų taip pat taikomos Direktyvoje 2001/55 reglamentuojamai išimtinei situacijai. Be to, ministras tvirtina, kad Rechtbank (apylinkės teismas) neteisingai išaiškino Direktyvos 2001/55 17 straipsnio 2 dalį ir jos įgyvendinimą Nyderlanduose pagal [Vw 2000] 43a straipsnį. Jis teigia, kad iš Direktyvos 2001/55 17 straipsnio 2 dalies turinio matyti, jog prieglobsčio prašymas negali būti baigtas nagrinėti pasibaigus laikinosios apsaugos laikotarpiui. Ministro nuomone, tai atitinka Direktyvos 2001/55 tikslą“(14).
26.      Tokiomis aplinkybėmis Raad van State (Valstybės Taryba) Teisingumo Teismui pateikė šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Direktyvos 2001/55] 17 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal šią nuostatą valstybėms narėms leidžiama sustabdyti laikinosios apsaugos gavėjo tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą laikinosios apsaugos laikotarpiu?
2.      Ar [Direktyvos 2013/32] 31 straipsnyje nustatyti sprendimų priėmimo terminai turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, jei asmens, kuris naudojasi laikinąja apsauga pagal Direktyvą 2001/55, tarptautinės apsaugos prašymas pateikiamas prieš prasidedant laikinosios apsaugos laikotarpiui arba jo metu, šie terminai pradedami skaičiuoti arba toliau skaičiuojami tik pasibaigus laikinosios apsaugos laikotarpiui?“
III. Procesas Teisingumo Teisme
27.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gavo 2025 m. balandžio 2 d.
28.      Rašytines pastabas pateikė UB, Vokietijos, Belgijos, Nyderlandų ir Lenkijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija.
29.      Teisingumo Teismas nusprendė, kad teismo posėdžio rengti nebūtina.
IV.    Vertinimas
A.      Pirminės pastabos
30.      Teisingumo Teismas neseniai priėmė sprendimą byloje Framholm dėl koegzistuojančių laikinosios apsaugos ir tarptautinės apsaugos sistemų, taikomų perkeltiesiems asmenims iš Ukrainos(15).
31.      Toje byloje pateiktoje savo išvadoje(16), patikslinęs kelias įvairių apsaugos kategorijų (laikinosios, papildomos ir tarptautinės apsaugos) sąvokas ir terminus, išnagrinėjau Direktyvoje 2001/55 numatytą laikinosios apsaugos sistemą, susijusią su asmenimis, perkeltais po invazijos į Ukrainą(17).
32.      Sprendime Framholm Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagal Direktyvos 2001/55 3, 17 ir 19 straipsnius, siejamus su direktyvomis 2011/95 ir 2013/32, „<...> valstybei narei neleidžiama atmesti tarptautinės apsaugos prašymo, kai juo siekiama gauti papildomos apsaugos statusą, remiantis vien tuo, kad prašytojui taikoma laikinoji apsauga pagal Direktyvą 2001/55“(18).
B.      Nyderlandų teisės aktai ir praktika laikinosios apsaugos srityje
33.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dėl Direktyvos 2001/55 taikymo Nyderlanduose pateikė šią informaciją:
–        norėdamas gauti laikinąją apsaugą pagal Direktyvą 2001/55, perkeltasis asmuo turi pateikti tarptautinės apsaugos prašymą(19),
–        perkeltasis asmuo turi kreiptis į savivaldybę, kuri jį įregistruos gyventojų registre. Šis kreipimasis laikomas jo noro gauti tarptautinę apsaugą išraiška. Nuo to momento atitinkamas asmuo gali teisėtai būti šalyje pagal Vw 2000,
–        gyventojų registre įregistruoti asmenys gali susitarti dėl susitikimo su Immigratie- en Naturalisatiedienst (Imigracijos ir natūralizacijos tarnyba, Nyderlandai), kuri remdamasi turimais dokumentais įvertina, ar jiems iš tiesų taikoma Direktyva 2001/55. Tada perkeltasis asmuo pateikia tarptautinės apsaugos prašymą, pasirašydamas formą. Paskui jis gauna pažymėjimą, patvirtinantį jo, kaip laikinosios apsaugos gavėjo, statusą,
–        terminas, per kurį turi būti priimtas sprendimas dėl tarptautinės apsaugos prašymo, sustabdomas tol, kol galioja laikinoji apsauga. Taigi ministras laikosi nuomonės, kad sprendimą dėl tarptautinės apsaugos prašymo jis (ministras) turi priimti tik pasibaigus laikinosios apsaugos laikotarpiui(20).
34.      Nors atsižvelgiant į aplinkybes UB atveju tokia tvarka nebuvo taikoma, nes jis prašymą pateikė būdamas priėmimo centre, ministras mano, kad šis faktas nesvarbus ir kad „[ministras] jokiu atveju neprivalo laikinosios apsaugos laikotarpiu nuspręsti dėl asmenų, kuriems buvo suteikta teisė į laikinąją apsaugą, pateiktų prieglobsčio prašymų“(21).
C.      Prejudiciniai klausimai
35.      Savo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą teismas laikosi preliminarios nuomonės(22), kad Direktyvos 2001/55 17 straipsnio 2 dalį galima aiškinti taip: joje valstybėms narėms leidžiama nesilaikyti Direktyvos 2013/32 31 straipsnyje numatytų sprendimo priėmimo terminų tuo atveju, kai laikinosios apsaugos gavėjas pateikia tarptautinės apsaugos prašymą.
36.      Vis dėlto šis teismas abejoja, ar toks Sąjungos teisės aiškinimas yra teisingas, todėl Teisingumo Teismui pateikė du pirma nurodytus prejudicinius klausimus, į kuriuos galima atsakyti kartu.
37.      Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar perkeltajam asmeniui suteiktos laikinosios apsaugos laikotarpiu valstybės narės gali sustabdyti šio asmens tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, kad sprendimo dėl to prašymo priėmimo terminas būtų pradėtas skaičiuoti (arba toliau skaičiuojamas) tik pasibaigus laikinosios apsaugos laikotarpiui.
1.      Sprendimo „Framholm“ poveikis
38.      Atsakant į šiuos klausimus, kaip prielaida turi būti remiamasi toliau nurodytais Teisingumo Teismo motyvais, pateiktais Sprendime Framholm:
–        „Direktyva 2001/55 siekiama išsaugoti veiksmingą trečiųjų šalių piliečių ir asmenų be pilietybės, kuriems suteikta laikinoji apsauga, galimybę gauti tarptautinę apsaugą, tinkamai išnagrinėjus jų asmeninę situaciją, kartu nedelsiant užtikrinant jiems mažesnę apsaugą“(23),
–        „[t]oks tikslas patvirtina tokį Direktyvos 2001/55 3, 17 ir 19 straipsnių aiškinimą, pagal kurį šie straipsniai draudžia valstybėms narėms manyti, kad asmuo, kuriam suteikta laikinoji apsauga, negali prašyti papildomos apsaugos tol, kol [tarptautinė] apsauga išlieka“(24),
–        „kai asmuo atitinka Sąjungos teisėje nustatytus būtiniausius reikalavimus tam, kad jam būtų suteiktas vienas iš šių statusų, <...> valstybės narės privalo, išskyrus šioje direktyvoje numatytus nesuteikimo pagrindus ir Direktyvoje 2013/32 numatytus prašymo nepriimtinumo pagrindus, suteikti prašomą tarptautinę apsaugą, nes šios valstybės šiuo klausimu neturi diskrecijos“(25),
–        „jokia Direktyvos 2011/95 nuostata nenumato, kad laikinosios apsaugos gavėjams negali būti suteikta [tarptautinė] apsauga <...>“(26),
–        „[Direktyvos 2013/32] 10 straipsnio 2 dal[yje] <...> numatyta, jog nagrinėdama tarptautinės apsaugos prašymą kompetentinga nacionalinė institucija pirmiausia turi nustatyti, ar prašytojas priskirtinas prie pabėgėlių, o jei ne – ar jis gali gauti papildomą apsaugą. Darytina išvada, kad <...> tarptautinės apsaugos prašymas gali būti atmestas kaip nepagrįstas tik tuo atveju, jei kompetentinga institucija padaro išvadą, kad prašytojui negali būti suteiktas nei pabėgėlio statusas, nei papildomos apsaugos statusas“(27).
2.      Tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimo sustabdymas
39.      Kitaip nei buvo byloje Framholm, Nyderlandų institucijos neatsisako nagrinėti laikinosios apsaugos gavėjų pateiktų tarptautinės apsaugos prašymų, bet sustabdo tokių prašymų nagrinėjimą tol, kol baigs galioti laikinoji apsauga.
40.      Vis dėlto manau, kad šis skirtumas yra labiau teorinis nei faktinis. Iš esmės automatinis sustabdymas visam laikinosios apsaugos laikotarpiui praktiškai prilygsta atsisakymui nagrinėti iš Ukrainos perkelto asmens pateiktą tarptautinės apsaugos prašymą.
41.      Direktyvoje 2001/55 nėra jokios nuostatos, kurioje būtų leidžiama (ar juo labiau reikalaujama) sine die sustabdyti asmenų, kuriems suteikta laikinoji apsauga, pateiktų tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą.
42.      Iš Direktyvos 2001/55 parengiamųjų darbų matyti, kad Komisijos pirminio pasiūlymo 16 straipsnyje buvo leista „sustabdyti prašymo nagrinėjimą“(28). Vis dėlto galutiniame Direktyvos 2001/55 17 straipsnio tekste ši nuoroda išbraukta, be kita ko, motyvuojant tuo, kad ji neatitiko 1951 m. Ženevos konvencijos ir kad, suteiktus valstybėms galimybę savo nuožiūra sustabdyti prašymų nagrinėjimą, tai turėtų poveikį vienodam direktyvos taikymui(29).
43.      Į šią bylą įstojusios vyriausybės laikosi nuomonės, kad toks išbraukimas nieko nekeičia ir valstybės narės turi teisę sustabdyti tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą laikinosios apsaugos laikotarpiu.
44.      Vis dėlto Komisija mano, kad iš parengiamųjų darbų matyti, jog valstybės narės nesutarė „<...> nei dėl aiškios galimybės sustabdyti nagrinėjimą, nei dėl tokios galimybės aiškaus draudimo. Taigi jos pasiekė politinį kompromisą, dėl kurio atsirado dviprasmiškumas taikant direktyvos 17 straipsnio 2 dalį <...>“(30).
45.      Nors nuoroda į Direktyvos 2001/55 parengiamuosius darbus neturi lemiamos reikšmės(31), vis dėlto tai, kad galutiniame tekste teisė sustabdyti tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą yra išbraukta, rodo, jog Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas nepriėmė šio pasiūlymo. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą taikant vienodą tvarką visoje Sąjungoje, galimybės sustabdyti sine die tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą nenurodymas (arba dviprasmiškumas šiuo klausimu), atrodo, reiškia, kad toks sustabdymas turėtų būti draudžiamas. Tai juo labiau akivaizdu atsižvelgiant į tai, kad, kaip minėjau, šios galimybės panaikinimas buvo motyvuotas 1951 m. Ženevos konvencijos laikymusi.
46.      Pagal Direktyvos 2001/55 logiką, esant masiniam perkeltųjų asmenų srautui, valstybės narės tarptautinės apsaugos prašymus nagrinėja atsižvelgdamos į faktinį prašymų srautą ir savo sprendimų priėmimo pajėgumus. Priešingai, Direktyvoje 2001/55 neleidžiama drastiškai sine die sustabdyti visų tarptautinės apsaugos procedūrų, pradėtų gavus asmenų, kuriems suteikta laikinoji apsauga, prašymus.
47.      Išvadoje byloje Framholm atkreipiau dėmesį į būtinybę užtikrinti, kad taikant laikinosios apsaugos priemonę nežlugtų nacionalinės prieglobsčio sistemos. Joje nurodžiau, kad:
–        „<...> Direktyvoje 2001/55 valstybėms narėms suteiktos tam tikros teisės apriboti galimybę gauti tarptautinę apsaugą esant masiniam perkeltųjų asmenų srautui. Šiuo tikslu joje atsižvelgiama į poveikį, kurį tokia aplinkybė gali turėti nacionalinei prieglobsčio sistemai. Direktyvos 2 straipsnio a punkte apibrėžiant laikinąją apsaugą nurodyta, kad dėl perkeltųjų asmenų srauto prieglobsčio sistemai gali kilti „<…> pavojus, kad <…> bus neįmanoma suvaldyti šio srauto nepakenkus jos veiksmingam funkcionavimui <…>“(32),
–        „Įgyvendinimo sprendime 2022/382 ir teisės aktuose, kuriais vėliau pratęstas jo galiojimas, buvo aiškiai nurodyta, kad reglamentuojant dėl invazijos į Ukrainą atvykusių perkeltųjų asmenų laikinąją apsaugą siekiama nesugriauti nacionalinių prieglobsčio sistemų. Tai matyti iš Įgyvendinimo sprendimo 2022/382 16 konstatuojamosios dalies(33), Įgyvendinimo sprendimo 2023/2409 7 konstatuojamosios dalies(34) ir Įgyvendinimo sprendimo 2024/1836 7 bei 8 konstatuojamųjų dalių(35)“, Šias konstatuojamąsias dalis dabar reikia papildyti Įgyvendinimo sprendimo 2025/1460 9 ir 10 konstatuojamosiomis dalimis.
–        „[t]aigi valstybės turi tam tikrą diskreciją reguliuoti tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimo tempą, kad nacionalinės prieglobsčio sistemos nebūtų pernelyg apkrautos“(36),
–        „Sąjungos teisės aktų leidėjo sprendimu pereinamojo laikotarpio apribojimus, taikomus laikinosios apsaugos gavėjų teisei gauti tarptautinę apsaugą, galima pateisinti pavojumi, kad bus pernelyg apkrautos sistemos. Tokiu atveju turi būti reaguojama atsižvelgiant į realias galimybes rasti išeitį iš išskirtinės situacijos, susidariusios dėl masinės perkeltųjų asmenų emigracijos“(37),
–        „[t]aigi Direktyva 2001/55 sudaro tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimo bendros sistemos dalį; joje jau numatyta galimybė atidėti atitinkamo sprendimo priėmimą, jeigu „tarptautinės apsaugos vienu metu prašo daug trečiosios šalies piliečių arba asmenų be pilietybės, todėl praktiškai labai sunku baigti procedūrą per šešių mėnesių terminą“ <...>“(38),
–        „[v]is dėlto manau, kad <...> [p]agal bendrą tarptautinės apsaugos sistemą nacionalinės teisės normoje negalima nustatyti reikalavimo, kad visi asmenų, kuriems suteikta laikinoji apsauga, prašymai suteikti papildomą apsaugą paprastai būtų atmetami“(39).
48.      Manau, kad šie argumentai gali būti taikomi ir nagrinėjamoje byloje. Kaip minėjau, Nyderlandų praktikai būdingas reiškinys, panašus į tą, kuris buvo nagrinėjamas byloje Framholm: nors Nyderlandų institucijos asmenų, kuriems suteikta laikinoji apsauga, pateiktų tarptautinės apsaugos prašymų nepripažįsta nepriimtinais, jos automatiškai sine die sustabdo jų nagrinėjimą, todėl prašytojai netenka bet kokios galimybės tam tikrą laikotarpį, kuris gali būti labai ilgas(40), gauti tarptautinę apsaugą.
49.      Mano nuomone, toks neapibrėžtas sustabdymas neribotam laikui, nesiejamas su konkrečiu poveikiu, kurį jis gali turėti prieglobsčio sistemos veikimui kiekvienoje valstybėje narėje, neatitinka Direktyvos 2001/55.
50.      Žinoma, negalima paneigti, kad valstybės narės gali sustabdyti tam tikrų tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą, jeigu, kaip minėjau, dėl tokio nagrinėjimo gali žlugti nacionalinės prieglobsčio sistemos. Šia prielaida pagrįsta Direktyva 2001/55. Vis dėlto ta pati prielaida yra nesuderinama su tuo, kad automatiškai, visuotinai ir sine die sustabdomas visų prašymų nagrinėjimas, neatsižvelgiant į jų poveikį sistemos žlugimui. Taip yra, kai tarptautinės apsaugos procedūros sustabdomos vien dėl to, kad suteikta laikinoji apsauga.
51.      Be to, Nyderlandų vyriausybė tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimo sustabdymo nesieja su sistemos žlugimo pavojumi. Ši vyriausybė teigia, kad pagal Nyderlandų teisės aktus sprendimą dėl tokių prašymų galima priimti laikinosios apsaugos laikotarpiu, taigi dalis prašymų gali būti išnagrinėta per tą laikotarpį(41).
52.      Tarptautinės apsaugos prašymus „nagrinėjant etapais“, kaip nurodė Nyderlandų vyriausybė, galima suderinti šių prašymų nagrinėjimo tempą su faktiniais sistemos pajėgumais, kartu paisant perkeltųjų asmenų teisės į jų padėties įvertinimą, kai toks įvertinimas reikalingas.
53.      Neterminuotas ir automatinis nagrinėjimo sustabdymas taip pat neatitinka principo, kuriuo pagrįstas Direktyvoje 2013/32 įtvirtintas reguliavimas.
54.      Direktyvos 2013/32 31 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta atidėti tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą, jeigu vienu metu prašymus pateikia „daug trečiosios šalies piliečių <...>, todėl praktiškai labai sunku baigti procedūrą per šešių mėnesių terminą“. Vis dėlto, kaip nustatyta Direktyvos 2013/32 31 straipsnio 5 dalyje, „[b]et kuriuo atveju valstybės narės užbaigia nagrinėjimo procedūrą ne vėliau kaip per 21 mėnesį nuo prašymo pateikimo dienos“.
55.      Taigi pagal Sąjungos tarptautinės apsaugos sistemą valstybės narės gali pratęsti nagrinėjimo laikotarpį iki 21 mėnesio, bet jokiu atveju negali nagrinėjimo sustabdyti neribotam laikui.
56.      Grįsdama galimybę laisvai sustabdyti tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą, Lenkijos vyriausybė(42) remiasi Direktyvos 2013/33/ES(43) 3 straipsnio 3 dalimi, pagal kurią ši direktyva netaikoma tais atvejais, kai taikoma Direktyva 2001/55.
57.      Išvadoje byloje Framholm turėjau progą išnagrinėti šį argumentą ir paaiškinau, kad „[š]ią išimtį a contrario sensu galima aiškinti taip, kad tokios nuostatos nebuvimas Direktyvoje 2013/32 reiškia, jog ši direktyva taikoma laikinosios apsaugos pagal Direktyvą 2001/55 atvejais“(44).
58.      Toje pačioje išvadoje nurodžiau, kad „[r]emiantis Direktyvos 2001/55 ir Direktyvos 2013/33 materialinių taikymo sričių, kiek tai susiję su tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimu, analize galima patvirtinti, [kad]:
–        Direktyvoje 2013/33, kuria papildomos direktyvos 2011/95 ir 2013/32, reglamentuojamos tarptautinės apsaugos prašytojų individualios situacijos, siekiant sudaryti jiems „priėmimo sąlygas“ (apibrėžtas Direktyvos 2013/33 2 straipsnio f punkte), kol nagrinėjamas jų prašymas. Priešingai, Direktyva 2001/55 susijusi su situacijomis, kai egzistuoja masinis perkeltųjų asmenų srautas,
–        tai, kad naudos gavėjai nurodyti nevienodai, nėra kliūtis sutapimams atsirasti: asmuo, kuris dėl karo buvo perkeltas esant masiniam srautui, gali atitikti reikalavimus vienam iš tarptautinės apsaugos statusų gauti,
–        svarbu tai, kad atsižvelgiant į Direktyvoje 2001/55 numatytos apsaugos turinio bei apimties ir Direktyvoje 2013/33 nustatytų priėmimo sąlygų lygiavertiškumą pastarojoje direktyvoje logiškai numatyta, jog ji netaikoma, kai jau galioja kita pagalbos sistema“(45).
59.      Remiantis ta pačia logika galima paaiškinti, kodėl Direktyvos 2001/55 19 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms leidžiama nesuteikti laikinosios apsaugos kartu su prieglobsčio prašytojo statusu, kol nagrinėjamas prašymas.
60.      Be to, išimtinių situacijų, nurodytų SESV 78 straipsnio 3 dalyje ir reglamentuojamų Sprendime (ES) 2015/1523(46) bei Sprendime (ES) 2015/1601(47), atveju Direktyvoje 2013/32 numatytos garantijos liko galioti(48). Nematau priežasčių, kodėl esant tokiai pačiai išimtinei situacijai, kaip antai susijusiai su dėl karo Ukrainoje perkeltais asmenimis, būtų galima pateisinti kitokį tarptautinės apsaugos prašytojų vertinimą.
61.      Galiausiai būtina priminti, kad Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 18 straipsnyje teisei į prieglobstį suteiktas pagrindinės teisės statusas. Šia nuostata užtikrinama „galimyb[ė] veiksmingai naudotis teise prašyti prieglobsčio
<...>“ valstybėse narėse(49).
62.      Kaip nurodė Teisingumo Teismas, „[n]ors paprašyti tarptautinės apsaugos ir pateikti tarptautinės apsaugos prašymą reiškia vienas po kito einančius skirtingus etapus <...>, šie veiksmai yra glaudžiai tarpusavyje susiję, nes jais siekiama užtikrinti, pirma, galimybę veiksmingai pasinaudoti tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūra ir, antra, Chartijos 18 straipsnio veiksmingumą“(50).
63.      Teisės prašyti prieglobsčio veiksmingumas yra tiesiogiai susijęs su atitinkamų prašymų nagrinėjimo sustabdymu sine die. Šio trūkumo nepašalina tai, kad ministras dėl tokių prašymų priima sprendimą vėlesniame etape(51), jeigu prašymai nagrinėjami praėjus keleriems metams nuo to laiko, kai perkeltasis asmuo paprašė suteikti tarptautinės apsaugos statusą. Kartoju, tokiomis aplinkybėmis neužtikrinamas pagrindinės teisės prašyti prieglobsčio veiksmingumas.
64.      Direktyvos 2001/55 17 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad asmenys, kurie naudojasi laikinąja apsauga, gali „bet kada pateikti prašymą suteikti jiems prieglobstį“. Siekiant užtikrinti pagrindinės teisės įgyvendinimą, šioje nuostatoje tiesiogiai numatyta, kad prašymą turi nagrinėti kompetentinga institucija, kuri įvertina perkeltųjų asmenų aplinkybes(52). Tai, kad teisė pateikti prašymą pripažįstama, o vėliau kelerius metus yra vilkinamas prašymo nagrinėjimas, neatitinka tos nuostatos ir, a fortiori, Chartijos 18 straipsnyje nustatytos pagrindinės teisės esmės.
65.      Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „[b]et koks šios Chartijos pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatymo ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės“.
66.      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad iš tiesų tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimas tokiais atvejais automatiškai sustabdomas taikant veikiau ne teisės akte numatytą sprendimą, o ministro praktiką. Jeigu taip yra, reikalavimas, kad pagrindinių teisių apribojimai būtų numatyti įstatymo, nėra įvykdytas.
67.      Šiomis aplinkybėmis argumentas, kad pagal Direktyvos 2001/55 19 straipsnio 2 dalį perkeltieji asmenys turi teisę į laikinąją apsaugą, net jei jiems nesuteikiama tarptautinė apsauga(53), man neatrodo įtikinamas. Kaip Teisingumo Teismas konstatavo Sprendimo Kaduna(54) 82 punkte, taikant laikinąją apsaugą jos gavėjams suteikiama mažiau teisių nei suteikus tarptautinę apsaugą.
68.      Priešingai, remdamasis aiškinimu, atitinkančiu pagrindinės teisės į prieglobstį svarbą, manau, kad laikinosios apsaugos gavėjai turi teisę į tai, kad jų tarptautinės apsaugos prašymai būtų nagrinėjami laikinosios apsaugos galiojimo laikotarpiu, net jei nagrinėjimo tempas priklauso nuo sistemai būdingų apribojimų.
V.      Išvada
69.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau taip atsakyti Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai):
2001 m. liepos 20 d. Tarybos direktyvos 2001/55/EB dėl minimalių normų, suteikiant perkeltiesiems asmenims laikiną apsaugą esant masiniam srautui, ir dėl priemonių, skatinančių valstybių narių tarpusavio pastangų priimant tokius asmenis ir atsakant už tokio veiksmo padarinius pusiausvyrą, 17 straipsnio 2 dalis ir 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos 31 straipsnis
turi būti aiškinami taip:
pagal juos valstybėms narėms neleidžiama automatiškai ir sine die sustabdyti laikinosios apsaugos gavėjo tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo, kol galioja laikinoji apsauga, kad terminas sprendimui dėl tarptautinės apsaugos prašymo priimti būtų pradėtas skaičiuoti arba toliau skaičiuojamas tik pasibaigus laikinosios apsaugos laikotarpiui.
1      Originalo kalba: ispanų.
i Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2001 m. liepos 20 d. Tarybos direktyva dėl minimalių normų, suteikiant perkeltiesiems asmenims laikiną apsaugą esant masiniam srautui, ir dėl priemonių, skatinančių valstybių narių tarpusavio pastangų priimant tokius asmenis ir atsakant už tokio veiksmo padarinius pusiausvyrą (OL L 212, 2001, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 162).
3      2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9).
4      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60).
5      Tai yra Minister van Asiel en Migratie (Nyderlandų prieglobsčio ir migracijos ministras; toliau – ministras).
6      2022 m. kovo 4 d. Tarybos įgyvendinimo sprendimas, kuriuo pagal Direktyvos 2001/55/EB 5 straipsnį nustatoma, kad iš Ukrainos yra perkeltųjų asmenų masinis srautas, ir pradedama taikyti laikinoji apsauga (OL L 71, 2022, p. 1). Įgyvendinimo sprendimas 2022/382 buvo taikomas pradiniu vienų metų laikotarpiu iki 2023 m. kovo 4 d. ir vėliau pratęstas iki 2024 m. kovo 4 d. 2023 m. spalio 19 d. Įgyvendinimo sprendimu (ES) 2023/2409, kuriuo pratęsiama Įgyvendinimo sprendimu (ES) 2022/382 nustatyta laikinoji apsauga (OL L, 2023/2409), Taryba laikinosios apsaugos laikotarpį nusprendė pratęsti iki 2025 m. kovo 4 d. 2024 m. birželio 25 d. Tarybos įgyvendinimo sprendimu (ES) 2024/1836, kuriuo pratęsiama Įgyvendinimo sprendimu (ES) 2022/382 nustatyta laikinoji apsauga (OL L, 2024/1836), šis laikotarpis buvo dar kartą pratęstas iki 2026 m. kovo 4 d. 2025 m. liepos 15 d. Tarybos įgyvendinimo sprendime (ES) 2025/1460, kuriuo pratęsiama Įgyvendinimo sprendimu (ES) 2022/382 nustatyta laikinoji apsauga (OL L, 2025/1460), numatyta, kad laikotarpis dar kartą pratęsiamas iki 2027 m. kovo 4 d.
7      2000 m. lapkričio 23 d. Įstatymas dėl užsieniečių (Stb., 2000, Nr. 495; toliau – Vw 2000).
8      2000 m. lapkričio 23 d. Karaliaus dekretas, kuriuo įgyvendinamas Vw 2000 (Stb., 2000, Nr. 497; toliau – 2000 m. Karaliaus dekretas dėl užsieniečių).
9      2000 m. gruodžio 18 d. Nutarimas dėl užsieniečių (Stcrt., 2001, Nr. 10).
10      Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 2.1 punktas.
11      Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 2.2 punktas.
12      Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 3.1 punktas.
13      Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 3.2 punktas.
14      Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 3.3 punktas.
15      2025 m. lapkričio 20 d. sprendimas (C-195/25, EU:C:2025:904; toliau – Sprendimas Framholm).
16      EU:C:2025:700. Toliau – išvada byloje Framholm.
17      Išvados byloje Framholm 29–38 punktai. Remiuosi jos turiniu, jo čia nekartodamas.
18      Sprendimas Framholm rezoliucinės dalies 1 punktas.
19      Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 4.3 punktas. Jame nurodytas 2022 m. kovo 30 d. ministro pranešimas, skirtas Nyderlandų Atstovų Rūmų pirmininkui; šiame pranešime yra pateikti papildomi paaiškinimai dėl įstatymo, kuriuo į nacionalinę teisę perkelta direktyva, aiškinimo. Nyderlandų vyriausybė teigia (jos rašytinių pastabų 11 punktas), kad Nyderlandų teisės aktų leidėjas nusprendė, jog laikinoji apsauga suteikiama su sąlyga, kad buvo pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas.
20      Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 4.3 punktas.
21      Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 4.4 punktas.
22      Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 12.1 punktas.
23      Sprendimo Framholm 48 punktas. Kursyvu išskirta mano.
24      Ten pat, 49 punktas.
25      Ten pat, 54 punktas. Kursyvu išskirta mano.
26      Ten pat, 55 punktas.
27      Ten pat, 57 punktas.
28      COM/2000/0303 final (OL C 311 E, 2000, p. 251).
29      Tai nurodyta 2000 m. spalio 2 d. „Prieglobsčio“ darbo grupės priimtame dokumente, kurį galima rasti adresu https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-11650-2000-INIT/es/pdf. 2 dalies 1 išnašoje aprašytos diskusijos, ar galima sustabdyti prieglobsčio prašymų nagrinėjimą.
30      Komisijos rašytinių pastabų 27 punktas.
31      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (11.7.4 punktas) šį prašymą pateikęs teismas pažymi, kad remiantis Direktyvos 2001/55 geneze negalima tvirtai teigti, jog valstybės narės ketino oficialiai numatyti galimybę sustabdyti nagrinėjimą.
32      Išvados byloje Framholm 73 punktas.
33      „Numatoma, kad laikinosios apsaugos suteikimas būtų naudingas ir valstybėms narėms, nes dėl teisių, susijusių su laikinąja apsauga, perkeltiesiems asmenims sumažėja poreikis nedelsiant prašyti tarptautinės apsaugos, todėl sumažėja pavojus, kad jų prieglobsčio sistemos bus pernelyg apkrautos.“ Kursyvu išskirta mano.
34      „Laikinosios apsaugos pratęsimas taip pat padės užtikrinti, kad valstybių narių prieglobsčio sistemos nebūtų pernelyg apkrautos dėl gerokai pagausėjusių tarptautinės apsaugos prašymų, kuriuos galėtų pateikti asmenys, kuriems laikinoji apsauga suteikta iki 2024 m. kovo 4 d., jei laikinoji apsauga tuomet būtų nutraukta, arba nuo karo Ukrainoje bėgantys asmenys, atvyksiantys į Sąjungą po tos datos iki 2025 m. kovo 4 d.“
35      Išvados byloje Framholm 74 punktas.
36      Ten pat, 75 punktas.
37      Ten pat, 76 punktas.
38      Ten pat, 77 punktas ir jame nurodytas 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimo Zimir (C-662/23, EU:C:2025:326) 32 punktas.
39      Ten pat, 78 punktas. Tos pačios išvados 79 ir 80 punktuose dėl situacijų, kurioms būdinga tai, kad atvyksta itin daug tarptautinės apsaugos prašančių trečiųjų šalių piliečių, nurodžiau, kad 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai (OL L 180, 2013, p. 31), 33 straipsnyje numatyta, jog „išankstinio įspėjimo, parengties ir krizių valdymo mechanizmas, skirtas įgyvendinti prevenciniams veiksmams, kuriais būtent siekiama, kad šio reglamento taikymui pavojaus nekeltų tai, kad valstybės narės prieglobsčio sistemai kyla pagrįsta ypatingo krūvio rizika“ (išvados bylos Framholm 79 punktas). „Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas šiais atvejais irgi nesuteikė valstybėms narėms teisės pačioms nuspręsti, kad tarptautinės apsaugos prašymai yra automatiškai nepriimtini“ (tos pačios išvados 80 punktas).
40      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aprašo, kaip dėl paeiliui priimtų Tarybos įgyvendinimo sprendimų šis laikotarpis galėjo būti pratęstas iki ketverių metų, t. y. iki 2026 m. kovo 4 d. (prašymo priimti prejudicinį sprendimą 11.4.1 punktas). Prie šio skaičiaus reikėtų pridėti vienerius papildomus metus, numatytus Įgyvendinimo sprendime 2025/1460 (priimtame po to, kai buvo pateikta nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą), iki 2027 m. kovo 4 d.
41      Nyderlandų vyriausybės rašytinių pastabų 15 punktas.
42      Lenkijos vyriausybės rašytinių pastabų 14 punktas.
43      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo (OL L 180, 2013, p. 96). Jos 3 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad „[š]i direktyva netaikoma tais atvejais, kai taikoma <...> [Direktyva 2001/55]“. Tokia pati nuostata buvo įtvirtinta ir šios direktyvos pirmtakės – 2003 m. sausio 27 d. Tarybos direktyvos 2003/9/EB, nustatančios minimalias normas dėl prieglobsčio prašytojų priėmimo (OL L 31, 2003, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 101), – 3 straipsnio 3 dalyje.
44      Išvados byloje Framholm 67 punktas.
45      Ten pat, 68 punktas.
46      2015 m. rugsėjo 14 d. Tarybos sprendimas, kuriuo Italijos ir Graikijos labui nustatomos laikinosios priemonės tarptautinės apsaugos srityje (OL L 239, 2015, p. 146).
47      2015 m. rugsėjo 22 d. Tarybos sprendimas, kuriuo Italijos ir Graikijos labui nustatomos laikinosios priemonės tarptautinės apsaugos srityje (OL L 248, 2015, p. 80).
48      Atitinkamai 31 ir 36 konstatuojamosios dalys.
49      2023 m. birželio 22 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Ketinimų raštas prieš pateikiant prieglobsčio prašymą) (C-823/21, EU:C:2023:504) 52 punktas; kursyvu išskirta mano. Sprendime Framholm pabrėžiamas teisės veiksmingumas ir atitinkama valstybių narių pareiga: „kai asmuo atitinka Sąjungos teisėje nustatytus būtiniausius reikalavimus tam, kad jam būtų suteiktas vienas iš šių statusų, <...> valstybės narės privalo, išskyrus [Direktyvoje 2001/55] numatytus nesuteikimo pagrindus ir Direktyvoje 2013/32 numatytus prašymo nepriimtinumo pagrindus, suteikti prašomą tarptautinę apsaugą, nes šios valstybės šiuo klausimu neturi diskrecijos“ (54 punktas).
50      2022 m. birželio 30 d. Sprendimo Valstybės sienos apsaugos tarnyba ir kt. (C-72/22 PPU, EU:C:2022:505) 62 punktas ir jame nurodytas 2020 m. birželio 25 d. Sprendimo Ministerio Fiscal (Institucija, galinti gauti tarptautinės apsaugos prašymą) (C-36/20 PPU, EU:C:2020:495) 93 punktas.
51      Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 12.1 punktas.
52      Šiuo klausimu žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 11.4.2 punktą.
53      Vokietijos vyriausybės rašytinių pastabų 17 punktas.
54      2024 m. gruodžio 19 d. sprendimas (C-244/24 ir C-290/24, EU:C:2024:1038). Šį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 11.3, 11.4.6, 11.5 ir 11.6 punktuose.