62024CJ0634
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. vasario 12 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija – Valstybių narių išorės sienų kirtimas – Reglamentas (ES) 2018/1806 – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos kelių trečiųjų šalių piliečiui, kuriam taikoma vizų režimo išimtis, privaloma pateikti papildomą dokumentą, kad gautų leidimą laikinai gyventi – Kanados ir Europos Sąjungos išsamus ekonomikos ir prekybos susitarimas – Tiesioginis veikimas“
Byloje C‑634/24 (Lenaimon) (
i
)
dėl Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo 2024 m. rugsėjo 25 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. rugsėjo 30 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
M.P.
prieš
Migracijos departamentą prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. Lycourgos (pranešėjas), teisėjai O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra, ir N. Fenger,
generalinis advokatas J. Richard de la Tour,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Lietuvos vyriausybės, atstovaujamos K. Dieninio ir V. Kazlauskaitės-Švenčionienės,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos F. Blanc, C. Hermes ir J. Jokubauskaitės,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2016 m. spalio 30 d. Briuselyje pasirašyto Kanados ir Europos Sąjungos bei jos valstybių narių išsamaus ekonomikos ir prekybos susitarimo (OL L 11, 2017, p. 23), dar žinomo akronimu CETA (Comprehensive Economic and Trade Agreement; toliau – IEPS), 30.6 straipsnio ir 2018 m. lapkričio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2018/1806, nustatančio trečiųjų šalių, kurių piliečiai, kirsdami išorines sienas, privalo turėti vizas, ir trečiųjų šalių, kurių piliečiams toks reikalavimas netaikomas, sąrašus (OL L 303, 2018, p. 39), 4 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant M.P. ir Migracijos departamento prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (toliau – Migracijos departamentas) ginčą dėl jo sprendimo atsisakyti išduoti M.P. leidimą laikinai gyventi Lietuvos teritorijoje (toliau – pagrindinėje byloje ginčijamas sprendimas) teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
3
IEPS 1.2 straipsnyje numatyta:
„Šiame Susitarime, jeigu nenustatyta kitaip:
pilietis –
a)
Kanados – fizinis asmuo, laikomas Kanados piliečiu pagal Kanados teisės aktus;
<...>“
4
Šio susitarimo dešimtas skyrius „Laikinas fizinių asmenų atvykimas ir buvimas verslo reikalais“ apima 10.1–10.10 straipsnius.
5
Minėto susitarimo 10.1 straipsnyje numatyta:
„Šiame skyriuje:
<...>
pagrindinis personalas – investicijų reikalais atvykę verslo svečiai, investuotojai arba bendrovės viduje perkeliami asmenys:
<…>
b)
investuotojai – fiziniai asmenys, kurie, eidami priežiūros ar vykdomąsias pareigas, įsteigia ar plėtoja investiciją arba prižiūri jos veiklą ir yra, kaip fiziniai asmenys ar juos įdarbinanti įmonė, dėl tos investicijos įsipareigoję skirti nemažą kapitalą arba yra beprisiimą tokių įsipareigojimų,
<…>
verslo reikalais atvykstantys fiziniai asmenys – pagrindinis personalas, sutartinių paslaugų teikėjai, nepriklausomi specialistai arba trumpalaikiai verslo svečiai, kurie yra Šalies piliečiai.“
6
To paties susitarimo 10.2 straipsnyje nurodyta:
„1.   Šiame skyriuje atsižvelgiama į lengvatinį prekybos režimą, kurį Šalys taiko viena kitai, ir bendrą tikslą lengvinti prekybą paslaugomis ir investicijas, leidžiant verslo reikalais atvykstantiems fiziniams asmenims laikinai atvykti ir būti Šalių teritorijose bei užtikrinant šio proceso skaidrumą.
2.   Šis skyrius taikomas Šalies nustatytoms ar toliau taikomoms priemonėms, susijusioms su pagrindinio personalo, sutartinių paslaugų teikėjų, nepriklausomų specialistų ir trumpalaikių verslo svečių laikinu atvykimu ir buvimu jos teritorijoje. Šis skyrius netaikomas priemonėms, kurios turi poveikio Šalyje įsidarbinti siekiantiems fiziniams asmenims, taip pat priemonėms, susijusioms su pilietybe, nuolatine gyvenamąja vieta ar nuolatiniu darbu.
3.   Nė viena šio skyriaus nuostata Šaliai neužkertamas kelias taikyti fizinių asmenų atvykimą ar laikiną buvimą jos teritorijoje reglamentuojančių priemonių, įskaitant priemones, kurios reikalingos jos sienų vientisumui apsaugoti ir tvarkingam fizinių asmenų judėjimui per sienas užtikrinti, jeigu tokios priemonės taikomos taip, kad neišnyktų ir nesumažėtų nauda, kurią bet kuri Šalis įgyja pagal šio skyriaus nuostatas. Vien tai, kad tam tikros šalies fiziniai asmenys privalo turėti vizą, nereiškia, kad šiuo skyriumi teikiama nauda išnyksta ar sumažėja.
4.   Nuostatoms, dėl kurių pagal šį skyrių neprisiimta įsipareigojimų, toliau taikomi visi kiti Šalių įstatymų reikalavimai dėl atvykimo ir buvimo, įskaitant reikalavimus dėl buvimo laikotarpio.
<...>“
7
IEPS 10.3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Kaip numatyta šiame skyriuje, kiekviena Šalis leidžia verslo reikalais laikinai atvykti kitos Šalies fiziniams asmenims, besilaikantiems Šalies imigracijos priemonių, taikomų laikinam atvykimui.“
8
Šio susitarimo 10.6 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Šiuo Susitarimu Šaliai nenustatoma prievolių dėl jos imigracijos priemonių, išskyrus kaip konkrečiai nurodyta šiame skyriuje ir Dvidešimt septintame skyriuje (Skaidrumas).“
9
Minėto susitarimo 10.7 straipsnyje numatyta:
„1.   Kiekviena Šalis, laikydamasi 10‑B priede išvardytų išlygų ir išimčių, leidžia kitos Šalies pagrindiniam personalui laikinai atvykti ir būti savo teritorijoje.
2.   Jokia Šalis nenustato ar toliau netaiko apribojimų dėl kitos Šalies pagrindinio personalo, kuriam leista laikinai atvykti, bendro skaičiaus, nustatydama kiekybinius apribojimus arba ekonominių poreikių analizės reikalavimą.
<...>
4.   Kiekviena Šalis leidžia laikinai įdarbinti savo teritorijoje kitos Šalies bendrovės viduje perkeliamus asmenis ir investuotojus.
5.   Pagrindiniam personalui leidžiama išbūti:
<...>
c)
investuotojams: vienus metus su galimyb[e] pratęsti Šalies, suteikiančios leidimą laikinai atvykti ir būti, nuožiūra;
<...>“
10
To paties susitarimo 28.3 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Pagal <...> Dešimtą skyrių (Laikinas fizinių asmenų atvykimas ir buvimas verslo reikalais), <...> laikantis reikalavimo, jog tokių priemonių taikymas neturi reikšti savavališkos arba nepateisinamos diskriminacijos tarp Šalių, kuriose vyrauja panašios sąlygos, arba paslėptų prekybos paslaugomis apribojimų, jokia šio Susitarimo nuostata neaiškinama kaip neleidžianti Šaliai patvirtinti arba įgyvendinti priemonių, būtinų:
a)
visuomenės saugumui užtikrinti, visuomenės dorovei apsaugoti arba viešajai tvarkai palaikyti <...>
b)
žmonių, gyvūnų ar augalų gyvybei arba sveikatai apsaugoti <....>
c)
užtikrinti, kad būtų laikomasi šio Susitarimo nuostatas atitinkančių įstatymų ar reglamentavimo [kitų teisės aktų] nuostatų, įskaitant nuostatas, susijusias su:
<...>
iii)
sauga [saugumu].“
11
IEPS 28.6 straipsnyje numatyta:
„Nė viena šio Susitarimo nuostata nelaikoma:
<...>
b)
kliūtimi Šaliai imtis, jos manymu, esminiams jos saugumo interesams užtikrinti būtinų veiksmų:
<...>
ii)
kurių imamasi karo metu ar susidarius kitai ekstremaliai tarptautinių santykių padėčiai, arba
<...>
c)
kliūtimi Šaliai imtis bet kokių veiksmų vykdant savo tarptautinius įsipareigojimus siekiant užtikrinti tarptautinę taiką ir saugumą.“
12
Šio susitarimo 30.6 straipsnyje nurodyta:
„1.   Nė viena šio Susitarimo nuostata nelaikoma nustatančia asmenims teisių ar prievolių, išskyrus Šalių nustatytas tarpusavio teises ir prievoles pagal tarptautinę viešąją teisę, ar leidžiančia tiesiogiai taikyti šį Susitarimą Šalių vidaus teisinėse sistemose.
2.   Šalis nenustato teisės pareikšti ieškinį kitos Šalies atžvilgiu pagal savo vidaus teisės nuostatas, remdamasi tuo, kad kitos Šalies priemonė neatitinka šio Susitarimo.“
Sąjungos teisė
Sprendimas (ES) 2017/38
13
2016 m. spalio 28 d. Tarybos sprendimo (ES) 2017/38 dėl Kanados ir Europos Sąjungos bei jos valstybių narių išsamaus ekonomikos ir prekybos susitarimo (IEPS) laikino taikymo (OL L 11, 2017, p. 1080) 4 ir 6 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(4)
Susitarimo dalys, priklausančios [Europos] Sąjungos kompetencijai, gali būti laikinai taikom[os,] kol bus užbaigtos jo sudarymo procedūros;
<...>
(6)
remiantis Susitarimo 30.6 straipsnio 1 dalimi, Susitarimu nenustatoma teisių ar pareigų, kurias būtų galima tiesiogiai taikyti Sąjungos ar valstybių narių teismuose ar kitose teisminėse institucijose“.
14
Šio sprendimo 1 straipsnyje numatyta:
„1.   [IEPS] Sąjungos laikinai taikomas, kaip nustatyta Susitarimo 30.7 straipsnio 3 dalyje, kol bus pabaigtos jo sudarymo procedūros ir laikantis šių punktų:
<...>“
Šengeno sienų kodeksas
15
2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/399 dėl taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Sąjungos kodekso (Šengeno sienų kodeksas) (OL L 77, 2016, p. 1), iš dalies pakeisto 2018 m. rugsėjo 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2018/1240 (OL L 236, 2018, p. 1) (toliau – Šengeno sienų kodeksas), 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Numatomam buvimui valstybių narių teritorijoje, kurio bendra trukmė neviršija 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį, kai laikoma, kad kiekviena tokio buvimo diena įeina į 180 dienų laikotarpį, trečiųjų šalių piliečių atvykimo sąlygos yra tokios:
<...>
b)
jie turi galiojančią vizą, jei to reikalaujama pagal [Reglamentą 2018/1806], išskyrus atvejus, kai jie turi galiojantį leidimą gyventi arba galiojančią ilgalaikę vizą;
<...>“
Vizų kodeksas
16
2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 810/2009, nustatančio Bendrijos vizų kodeksą (Vizų kodeksas) (OL L 243, 2009, p. 1), iš dalies pakeisto 2019 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2019/1155 (OL L 188, 2019, p. 25) (toliau – Vizų kodeksas), 1 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:
„1.   Šiuo reglamentu nustatomos procedūros ir sąlygos, taikomos išduodant vizas numatomam buvimui valstybių narių teritorijoje, neviršijančiam 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį.
<...>
3.   Šiame reglamente taip pat išvardinamos trečiosios šalys, kurių piliečiai privalo turėti oro uosto tranzitinę vizą, taikant [1944 m. gruodžio 7 d. Čikagoje pasirašytos ir 1947 m. balandžio 4 d. įsigaliojusios Tarptautinės civilinės aviacijos konvencijos (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 15 tomas, Nr. 102)] 9 priede nustatyto laisvo tranzito principo išimtį, ir nustatomos procedūros ir sąlygos, taikomos išduodant vizas tranzito tikslu per valstybių narių oro uostų tarptautines tranzito zonas.“
17
Vizų kodekso 2 straipsnyje nustatyta:
„Šio reglamento tikslais taikomos šios sąvokos:
<...>
2)
viza – valstybės narės išduotas leidimas:
a)
numatomam buvimui valstybių narių teritorijoje, neviršijančiam 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį, arba
b)
vykti tranzitu per valstybių narių oro uostų tarptautines tranzito zonas;
<...>“
Reglamentas 2018/1806
18
Reglamento 2018/1806 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„I priede išvardytų trečiųjų šalių piliečiai, kirsdami valstybių narių išorines sienas, privalo turėti vizą [(toliau – Šengeno viza)].“
19
Šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„II priedo sąraše nurodytų trečiųjų šalių piliečiams netaikomas 3 straipsnio 1 dalyje nustatytas reikalavimas buvimui, kai jo trukmė neviršija 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį.“
20
Minėto reglamento 6 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybė narė gali numatyti 3 straipsnyje numatyto vizos reikalavimo išimtis arba 4 straipsnyje nurodyto vizos reikalavimo netaikymo išimtis šiems asmenims:
a)
diplomatinių, tarnybinių ir (arba) pareiginių ar specialių pasų turėtojams;
b)
civiliams orlaivių ir laivų įgulų nariams, atliekantiems savo pareigas;
c)
į krantą išlipantiems civiliams laivų įgulų nariams, kurie turi jūrininko tapatybės dokumentą, išduotą remiantis [1958 m. gegužės 13 d. Tarptautinės darbo organizacijos (TDO) generalinės konferencijos 41‑ojoje sesijoje priimta ir 1961 m. vasario 19 d. įsigaliojusia Konvencija (Nr. 108) dėl jūrininkų tapatybės dokumentų] arba [2003 m. birželio 19 d. TDO generalinės konferencijos 91‑ojoje sesijoje priimta ir 2005 m. vasario 9 d. įsigaliojusia Konvencija (Nr. 185) dėl jūrininkų tapatybės dokumentų (peržiūrėta),] arba [1965 m. balandžio 9 d. Londone pasirašyta ir 1967 m. kovo 5 d. įsigaliojusia Konvencija dėl tarptautinės jūrų laivybos sąlygų lengvinimo (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 591 tomas, Nr. 265)];
d)
nelaimės arba avarijos atveju – įguloms ir pagalbos ar gelbėjimo misijų nariams;
e)
laivų, plaukiojančių tarptautiniuose vidaus vandenyse, civiliams įgulos nariams;
f)
tarptautinių tarpvyriausybinių organizacijų, kurių nare yra bent viena valstybė narė, ar kitų subjektų, kuriuos atitinkama valstybė narė pripažįsta tarptautinės teisės subjektais[,] tų organizacijų ar subjektų pareigūnams išduotų kelionės dokumentų turėtojams.
<...>
3.   Valstybė narė gali numatyti 4 straipsnyje numatyto vizos reikalavimo netaikymo išimtis asmenims, kurie savo buvimo metu užsiima apmokama veikla.“
21
To paties reglamento I priede pateikiamas trečiųjų šalių, kurių piliečiai, kirsdami valstybių narių išorės sienas, privalo turėti vizas, sąrašas. Rusijos Federacija yra viena iš šių trečiųjų šalių.
22
Reglamento 2018/1806 II priede pateikiamas trečiųjų šalių, kurių piliečiams netaikomas reikalavimas turėti vizą kertant valstybių narių išorės sienas, kai buvimo trukmė neviršija 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį, sąrašas. Tarp šių trečiųjų šalių yra nurodytos Kanada ir Izraelio Valstybė.
Lietuvos teisė
Užsieniečių teisinės padėties įstatymas
23
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 2004 m. balandžio 29 d. Lietuvos Respublikos įstatymo Nr. IX‑2206 dėl užsieniečių teisinės padėties (Žin., 2004, Nr. 73‑2539; toliau – Užsieniečių teisinės padėties įstatymas) 40 straipsnio 1 dalies 16 punkte nustatyta, kad leidimas laikinai gyventi gali būti išduodamas ar keičiamas, jeigu suinteresuotasis asmuo yra Australijos, Japonijos, Jungtinės Karalystės, Jungtinių Amerikos Valstijų, Kanados, Naujosios Zelandijos, Pietų Korėjos pilietis, kuris ketina dirbti ar užsiimti kita teisėta veikla Lietuvoje.
Ribojamųjų priemonių įstatymas
24
2023 m. balandžio 20 d. Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV‑1888 (TAR, 2023, Nr. 7804; toliau – Ribojamųjų priemonių įstatymas) 1 straipsnyje įtvirtinta, kad šis įstatymas skirtas Lietuvos Respublikos nacionalinio saugumo ir užsienio politikos interesams užtikrinti, taip pat 2004 m. balandžio 22 d. Lietuvos Respublikos tarptautinių sankcijų įstatymo Nr. IX‑2160 (Žin., 2004, Nr. 68‑2369) 1 straipsnio 1 dalyje nurodytiems tikslams pasiekti, nustatant Lietuvos Respublikoje taikomas ribojamąsias priemones dėl užsienio valstybių vykdomos karinės agresijos prieš Ukrainą.
25
Vadovaujantis Ribojamųjų priemonių įstatymo 3 straipsnio 1 ir 2 dalimis, pirma, sustabdomas Rusijos Federacijos ir Baltarusijos Respublikos piliečių prašymų išduoti vizą priėmimas Lietuvos Respublikos vizų tarnybose užsienyje, išskyrus atvejus, kai dėl prašymo išduoti vizą pateikimo tarpininkauja Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerija, ir, antra, sustabdomas Rusijos Federacijos ir Baltarusijos Respublikos piliečių prašymų išduoti nacionalines vizas priėmimas per išorės paslaugų teikėją užsienyje.
26
Šio įstatymo 3 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad sustabdomas Rusijos Federacijos piliečių prašymų išduoti leidimą laikinai gyventi Lietuvoje priėmimas per išorės paslaugų teikėją užsienyje, išskyrus Rusijos Federacijos piliečius, dėl kurių Lietuvos Vyriausybės nustatytais atvejais tarpininkauja Lietuvos Vyriausybės įgaliota institucija, ir Lietuvoje, išskyrus Rusijos Federacijos piliečius, kurie turi galiojančią Lietuvos Respublikos vizų tarnybos užsienyje ar Lietuvoje išduotą Šengeno ar nacionalinę vizą arba galiojantį leidimą gyventi, išduotą Lietuvos Respublikos arba kitos Europos Sąjungos valstybės narės.
27
To paties įstatymo 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad to įstatymo 3 straipsnyje nurodytos ribojamosios priemonės, išskyrus 3 straipsnio 2 dalyje nurodytą ribojamąją priemonę, taikomos vienus metus nuo šio įstatymo įsigaliojimo dienos.
28
Pagal Ribojamųjų priemonių įstatymo 5 straipsnį įstatymas įsigaliojo 2023 m. gegužės 3 d. ir galiojo iki 2024 m. gegužės 2 d.
2024 m. balandžio 25 d. įstatymas
29
2024 m. balandžio 25 d. Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV‑1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymu Nr. XIV‑2581 (TAR, 2024 m., Nr. 8222; toliau – 2024 m. balandžio 25 d. įstatymas) buvo, be kita ko, iš dalies pakeista Ribojamųjų priemonių įstatymo 4 straipsnio 1 dalis, pagal kurią šio įstatymo 3 straipsnyje numatytos ribojamosios priemonės, išskyrus jo 8 dalyje nurodytą priemonę, turėjo būti taikomos nuo 2024 m. gegužės 3 d. iki 2025 m. gegužės 2 d.
30
2024 m. balandžio 25 d. įstatymo 3 straipsniu buvo pakeistas Ribojamųjų priemonių įstatymo 5 straipsnis, nustatant, kad šis įstatymas galioja iki 2025 m. gegužės 2 d.
31
2024 m. balandžio 25 d. įstatymo 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad šis įstatymas įsigalioja 2024 m. gegužės 3 d., išskyrus jo 1 straipsnio 5 dalį ir 4 straipsnio 3 dalį.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
32
M.P., kuris yra Kanados, Rusijos ir Izraelio pilietis, atvyko į Lietuvą su Kanados pasu. Todėl Lietuvos kompetentingos institucijos nereikalavo, kad jis turėtų vizą atvykti į šios valstybės narės teritoriją.
33
2023 m. spalio 13 d. M.P., remdamasis Užsieniečių teisinės padėties įstatymo 40 straipsnio 1 dalies 16 punktu, pateikė prašymą skubiai išduoti leidimą laikinai gyventi Lietuvoje. Jis teigė, kad yra Kanados pilietis, Lietuvoje veiklą vykdančios įmonės dalyvis, o jo atvykimo tikslas yra darbas Lietuvoje. Be kitų dokumentų, prie prašymo ieškovas pagrindinėje byloje pridėjo savo Kanados, Rusijos ir Izraelio pasų kopijas.
34
2023 m. spalio 19 d. Migracijos departamento Klaipėdos (Lietuva) skyrius priėmė sprendimą išnagrinėti jo prašymą.
35
2023 m. spalio 20 d. Migracijos departamentas paprašė M.P. patikslinti, pagal kokią pilietybę jis prašo išduoti leidimą laikinai gyventi Lietuvoje. M.P. dar kartą nurodė, kad prašo šio leidimo kaip Kanados pilietis.
36
Pagrindinėje byloje ginčijamu sprendimu, apie kurį M.P. pranešta 2023 m. lapkričio 30 d., Migracijos departamentas pripažino netekusiu galios Klaipėdos skyriaus sprendimą, kuriuo leista priimti nagrinėti M.P. prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje, motyvuodamas tuo, kad jis buvo ne tik Kanados, bet ir Rusijos pilietis ir prie savo prašymo nepridėjo nė vieno iš Ribojamųjų priemonių įstatymo 3 straipsnio 3 dalyje nurodytų dokumentų, t. y. galiojančios Lietuvos Respublikos vizų tarnybos išduotos Šengeno ar nacionalinės vizos arba galiojančio leidimo gyventi valstybės narės teritorijoje.
37
M.P. kreipėsi į Regionų administracinio teismo Vilniaus rūmus (Lietuva) su skundu, kuriuo prašė panaikinti pagrindinėje byloje ginčijamą sprendimą. Šį skundą atmetus 2024 m. balandžio 2 d. teismo sprendimu, M.P. dėl jo pateikė apeliacinį skundą Lietuvos vyriausiajam administraciniam teismui, t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
38
M.P. teigia, kad nors Lietuvos valdžios institucijos pripažino jo, kaip Kanados piliečio, statusą, jo atvykimui į Lietuvos teritoriją taikė bevizį režimą ir atsižvelgusios į šią pilietybę sutiko priimti nagrinėti jo prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi Lietuvoje, vėliau jos nusprendė atsižvelgti į jo Rusijos pilietybę ir taikyti Ribojamųjų priemonių įstatymo nuostatas. Tačiau joks teisės aktas nedraudžia asmeniui, turinčiam kelių trečiųjų šalių pilietybę, pasirinkti iš savo pilietybių tą, kuria jis nori pasinaudoti teikdamas prašymą Lietuvos valdžios institucijoms išduoti leidimą joje gyventi.
39
M.P. teigimu, taip neatsižvelgiama į jo Kanados pilietybę, nors pagal IEPS 10.1 ir 10.6–10.9 straipsnius šio susitarimo šalys turi leisti tam tikriems jų piliečiams, kaip antai verslininkams, investuotojams, įmonių vadovams ar specialistams, be papildomo leidimo atvykti į atitinkamą šalį ir joje gyventi, taip pat dirbti joje įsteigtose įmonėse ar vykdyti ekonominę veiklą. M.P. mano, kad pagal IEPS tokiems Kanados piliečiams suteikiama teisė gauti leidimą laikinai gyventi Lietuvoje, o šis teisės aktas nacionaliniu lygmeniu įgyvendintas Užsieniečių teisinės padėties įstatymo 40 straipsnio 1 dalies 16 punktu. IEPS ir Ribojamųjų priemonių įstatymo 3 straipsnio 3 dalies kolizijos atveju pirmenybė turėtų būti teikiama IEPS.
40
Migracijos departamentas savo ruožtu nesutinka, kad Ribojamųjų priemonių įstatymas netaikomas Rusijos piliečiams, kurie yra ir kitos šalies piliečiai. Šis departamentas nurodė, kad nesprendžia, kokia yra asmens, pateikusio prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi Lietuvoje, pilietybė, o tik vertina prie šio prašymo pridėtus dokumentus.
41
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, pirma, kad IEPS 30.6 straipsnyje nustatyta, jog nė viena šio susitarimo nuostata nelaikoma asmenims suteikianti teisių ar nustatanti pareigų, išskyrus susitarimo šalių nustatytas tarpusavio teises ir pareigas pagal tarptautinę viešąją teisę, ar leidžianti tiesiogiai taikyti šį susitarimą šalių vidaus teisinėse sistemose, o tai Teisingumo Teismas patvirtino 2019 m. balandžio 30 d. Nuomonėje 1/17 (ES ir Kanados IEPS), EU:C:2019:341.
42
Kadangi byla, dėl kurios buvo pateikta ši nuomonė, skiriasi nuo pagrindinės bylos, reikia nustatyti, ar IEPS 30.6 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį M.P. užkertamas kelias remtis šio susitarimo nuostatomis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
43
Antra, šis teismas pažymi, kad pagal Reglamento 2018/1806 3 straipsnio 1 dalį ir I priedą Rusijos piliečiai, norintys atvykti į Lietuvos teritoriją, turi turėti vizą, o pagal šio reglamento 4 straipsnio 1 dalį ir II priedą toks reikalavimas netaikomas Kanados piliečių buvimui, neviršijančiam 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį.
44
Nagrinėjamu atveju Lietuvos valdžios institucijos M.P., kaip Kanados piliečio, atvykimui į jų teritoriją taikė bevizį režimą, vėliau, jam pateikus prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi Lietuvoje, pareikalavo, kad jis pateiktų Šengeno ar nacionalinę vizą arba galiojantį leidimą gyventi, išduotą Lietuvos Respublikos arba kitos valstybės narės. Be to, pažymėtina, kad pagal Ribojamųjų priemonių įstatymo 3 straipsnio 1 ir 2 dalis M.P., kaip Rusijos pilietis, negalėtų gauti nacionalinės vizos.
45
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad M.P. nepatenka nė į vieną iš situacijų, kurioms gali būti taikomos bevizio režimo išimtys, nurodytos Reglamento 2018/1806 6 straipsnio 1 dalies a–f punktuose. Nors pagal minėto reglamento 6 straipsnio 3 dalį valstybėms narėms taip pat leidžiama numatyti tokias išimtis asmenims, kurie buvimo šalyje metu užsiima apmokama veikla, M.P. atvykimo į Lietuvos teritoriją tikslas neturi reikšmės taikant Ribojamųjų priemonių įstatymą. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šio 6 straipsnio 3 dalis taip pat netaikytina nagrinėjamu atveju.
46
Šiomis aplinkybėmis Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [IEPS] 30.6 straipsnis turėtų būti aiškinamas, kaip neleidžiantis Kanados, Izraelio ir Rusijos pilietybes turinčiam asmeniui remtis šio susitarimo nuostatomis, nacionaliniam teismui teikiant skundą dėl leidimo laikinai gyventi Lietuvos Respublikoje tokiomis, kaip nagrinėjamos bylos, aplinkybėmis?
2.
Ar [Reglamento 2018/1806] 4 straipsnio 1 dalis, siejant ją su [jo] II priedu, turi būti aiškinama kaip nedraudžianti laikinai galiojančio nacionalinio teisinio reguliavimo, pagal kurį siekiančiam pateikti prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi Lietuvos Respublikoje Rusijos piliečiui taikomas reikalavimas pateikti galiojančią vizą ar leidimą gyventi, neatsižvelgiant į tai, kad toks asmuo į Lietuvos Respubliką atvyko, pasinaudojęs beviziu režimu, kaip [minėto reglamento] II priede nurodytos [šalies] pilietis, kartu atskleidžiant šių [to paties reglamento] nuostatų ir IEPS suderinamumo klausimą tokiomis, kaip [pagrindinės] bylos, aplinkybėmis?“
47
2025 m. liepos 8 d. raštu Teisingumo Teismo kanceliarija nacionalinio teismo paprašė pateikti paaiškinimų. Atsakydamas į šį prašymą, šis teismas nurodė, kad, pirma, mano, jog, M.P. gali būti laikomas „investuotoju“ pagal IEPS 10.1 straipsnį, antra, Ribojamųjų priemonių įstatymo 3 straipsnio 3 dalimi leidimą gyventi Lietuvos ar kitos valstybės narės teritorijoje turinčių Rusijos piliečių prašymų išduoti leidimą laikinai gyventi priėmimas nesustabdomas ir, trečia, pagal 2025 m. balandžio 17 d. Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV‑1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymą Nr. XV‑170 (TAR, 2025, Nr. 7432) šio 3 straipsnio 3 dalyje numatytos priemonės taikomos iki 2026 m. gegužės 2 d.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
48
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentų dėl pirmojo prejudicinio klausimo ir iš jo atsakymo į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų matyti, kad šiam teismui kyla klausimas, ar privatus asmuo, turintis Kanados investuotojo statusą, kaip tai suprantama pagal IEPS 10.1 straipsnį, gali remtis šiame teisme nurodyto susitarimo dešimto skyriaus nuostatomis.
49
Darytina išvada, kad pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar IEPS 30.6 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad šio dešimto skyriaus nuostatos veikia tiesiogiai.
50
Pirma, reikia pažymėti, kad, kaip nurodė Europos Komisija, minėtas dešimtas skyrius priklauso Sąjungos kompetencijai ir laikinai taikomas nuo 2017 m. rugsėjo 21 d. pagal Sprendimo 2017/38 1 straipsnį. Todėl klausimas, ar šiame dešimtame skyriuje esančios nuostatos veikia tiesiogiai, neturi būti sprendžiamas išimtinai nacionalinių teismų, remiantis vien jų nacionaline teise (2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Dior ir kt., C‑300/98 ir C‑392/98, EU:C:2000:688, 48 punktas; 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, EU:C:2007:496, 34 ir 47 punktai ir 2011 m. kovo 8 d. Sprendimo Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, 32 ir 33 punktai).
51
Antra, iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad tik tuo atveju, jei atitinkamame tarptautiniame susitarime nereglamentuojamas jo tiesioginio veikimo klausimas, Teisingumo Teismas turi išspręsti šį klausimą, remdamasis, be kita ko, šio susitarimo esme, sistema ar turiniu (2015 m. sausio 13 d. Sprendimo Taryba ir kt. / Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P–C‑403/12 P, EU:C:2015:4, 53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
52
Kaip pažymi Lietuvos vyriausybė ir Komisija, pagal IEPS 30.6 straipsnį aiškiai atmetama galimybė privačiam asmeniui nacionaliniame teisme tiesiogiai remtis šio susitarimo nuostatomis. Darytina išvada, kad minėto susitarimo dešimto skyriaus nuostatos turi būti laikomos neveikiančiomis tiesiogiai (šiuo klausimu žr. 2019 m. balandžio 30 d. Nuomonės 1/17 (ES ir Kanados IEPS), EU:C:2019:341, 181 ir 198 punktus).
53
Trečia, vis dėlto siekiant pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą, reikia pridurti, kad tais atvejais, kai pagrindinė byla patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, taikytina nacionalinė teisė turi būti, kiek įmanoma, aiškinama vadovaujantis tarptautiniu susitarimu, kuris yra Sąjungos teisės dalis, net jeigu toks susitarimas nėra tiesiogiai veikiantis (šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt., C‑212/04, EU:C:2006:443, 113 punktą; 2022 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Deutsche Umwelthilfe (Motorinių transporto priemonių tipo patvirtinimas), C‑873/19, EU:C:2022:857, 66 punktą ir 2024 m. sausio 11 d. Sprendimo Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD, C‑252/22, EU:C:2024:13, 76 ir 82 punktus bei juose nurodytą jurisprudenciją).
54
Vis dėlto tokiai Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo pareigai taikomi tam tikri apribojimai. Nacionalinio teismo pareigą aiškinant ir taikant reikšmingas nacionalinės teisės normas atsižvelgti į tarptautinio susitarimo turinį riboja bendrieji teisės principai ir ja negalima grįsti nacionalinės teisės aiškinimo contra legem (pagal analogiją žr. 2024 m. vasario 20 d. Sprendimo X (Nutraukimo motyvų nebuvimas), C‑715/20, EU:C:2024:139, 70 punktą ir 2024 m. vasario 27 d. Sprendimo EUIPO / The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, 74 punktą).
55
Darytina išvada, kad, nepaisant to, jog IEPS dešimto skyriaus nuostatos nėra tiesiogiai veikiančios, jeigu paaiškėtų, kad pagrindinei bylai reikšminga Lietuvos teisės nuostata yra nesuderinama su šiomis nuostatomis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, laikydamasis pirmesniame šio sprendimo punkte primintų ribų, turėtų išnagrinėti, ar jo nacionalinę teisę galima aiškinti taip, kad ji atitiktų minėtas nuostatas, atsižvelgdamas į visą šią nacionalinę teisę ir taikydamas joje pripažintus aiškinimo metodus (2024 m. spalio 15 d. Sprendimo KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 51 punktas).
56
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: IEPS 30.6 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad šio susitarimo dešimto skyriaus nuostatos nėra tiesiogiai veikiančios, tačiau tai netrukdo jomis remtis atitinkamus nacionalinės teisės aktus aiškinant taip, kad jie atitiktų šias nuostatas.
Dėl antrojo klausimo
57
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento 2018/1806 4 straipsnio 1 dalis, siejama su šio reglamento II priedu, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiamos valstybės narės teisės nuostatos, pagal kurias tam, kad Rusijos pilietis gautų leidimą laikinai gyventi jos teritorijoje, jis turi pateikti tos valstybės narės valdžios institucijų išduotą vizą arba bet kurios valstybės narės išduotą leidimą gyventi, kai tas pilietis atvyko į pirmosios iš tų valstybių narių teritoriją neprivalėdamas pateikti vizos dėl to, kad jis taip pat yra vienos iš šio reglamento II priede nurodytų šalių pilietis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taip pat kyla klausimas dėl šių Reglamento 2018/1806 nuostatų suderinamumo su IEPS.
58
Iš Šengeno sienų kodekso 6 straipsnio 1 dalies matyti, pirma, kad pagal šį kodeksą trečiųjų šalių piliečiams suteiktas leidimas gyventi jiems leidžia būti Šengeno erdvės teritorijoje tik ne ilgiau kaip 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį (2020 m. vasario 5 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Jūrininkų darbo pradžia Roterdamo uoste), C‑341/18, EU:C:2020:76, 58 punktas).
59
Antra, šiame 6 straipsnyje taip pat numatyta, kad kai kurie iš šių trečiųjų šalių piliečių privalo turėti galiojančią vizą, kad galėtų pasinaudoti tokia teise laikinai gyventi.
60
Kaip matyti iš Vizų kodekso 1 straipsnio, jame nustatomos procedūros ir sąlygos, taikomos išduodant vizas vykti tranzitu per valstybių narių teritoriją arba dėl numatomo buvimo joje, neviršijančio 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį. To kodekso 2 straipsnio 2 punkto a ir b papunkčiuose sąvoka „viza“ jo taikymo tikslais apibrėžta kaip „valstybės narės išduotas leidimas“„numatomam buvimui valstybių narių teritorijoje, neviršijančiam 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį“, ir „vykti tranzitu per valstybių narių oro uostų tarptautines tranzito zonas“ (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 7 d. Sprendimo X ir X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, 41 punktą).
61
Atsižvelgiant į tai, Reglamente 2018/1806 pateikiamas trečiųjų šalių, kurių piliečiams toks reikalavimas turėti vizą taikomas arba netaikomas, sąrašas.
62
Šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad minėto reglamento II priedo sąraše nurodytų trečiųjų šalių piliečiai neprivalo gauti vizos, kad galėtų kirsti Sąjungos išorės sienas, jeigu jų buvimo trukmė neviršija 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį.
63
Darytina išvada, kad pagal šią nuostatą tam tikrų trečiųjų šalių, įskaitant Kanadą, bet ne Rusijos Federaciją, piliečiams netaikomas reikalavimas gauti vizą, kad jie galėtų trumpai būti Šengeno erdvės teritorijoje.
64
Tačiau, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą informaciją, toks trumpalaikis buvimas pagrindinėje byloje nenagrinėjamas. Iš tiesų, viena vertus, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad M.P. prašo suteikti teisę laikinai gyventi, kad galėtų dirbti Lietuvoje akivaizdžiai ilgesnį laikotarpį, nei leidžiama pagal Šengeno sienų kodeksą. Kita vertus, iš šios nutarties visiškai nematyti, kad ginčas pagrindinėje byloje susijęs su M.P. atvykimo į Lietuvos teritoriją teisėtumu arba su Lietuvos valdžios institucijų sprendimu, kuriuo būtų buvusi anksčiau laiko panaikinta pagal Šengeno sienų kodeksą garantuojama jo trumpalaikio buvimo šioje teritorijoje teisė.
65
Kadangi Reglamentas 2018/1806 nereglamentuoja teisės laikinai gyventi, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, suteikimo (pagal analogiją žr. 2018 m. sausio 16 d. Sprendimo E, C‑240/17, EU:C:2018:8, 41 punktą), pagal šį reglamentą negali būti draudžiami teisės aktai, kaip antai aprašyti antrajame prejudiciniame klausime.
66
Tuo remiantis darytina išvada, kad nereikia toliau nagrinėti Reglamento 2018/1806 4 straipsnio 1 dalies ir jo II priedo atitikties IEPS.
67
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Reglamento 2018/1806 4 straipsnio 1 dalis, siejama su šio reglamento II priedu, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiamos valstybės narės teisės nuostatos, pagal kurias tam, kad Rusijos pilietis gautų leidimą laikinai gyventi jos teritorijoje, jis turi pateikti tos valstybės narės valdžios institucijų išduotą vizą arba bet kurios valstybės narės išduotą leidimą gyventi, kai atvyko į pirmosios iš tų valstybių narių teritoriją neprivalėdamas pateikti vizos dėl to, kad jis taip pat yra vienos iš šio reglamento II priede nurodytų šalių pilietis.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
68
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
2016 m. spalio 30 d. Briuselyje pasirašyto Kanados ir Europos Sąjungos bei jos valstybių narių išsamaus ekonomikos ir prekybos susitarimo 30.6 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
šio susitarimo dešimto skyriaus nuostatos nėra tiesiogiai veikiančios, tačiau tai netrukdo jomis remtis atitinkamus nacionalinės teisės aktus aiškinant taip, kad jie atitiktų šias nuostatas.
2.
2018 m. lapkričio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2018/1806, nustatančio trečiųjų šalių, kurių piliečiai, kirsdami išorines sienas, privalo turėti vizas, ir trečiųjų šalių, kurių piliečiams tas reikalavimas netaikomas, sąrašus, 4 straipsnio 1 dalis, siejama su šio reglamento II priedu,
turi būti aiškinama taip:
pagal ją nedraudžiamos valstybės narės teisės nuostatos, pagal kurias tam, kad Rusijos pilietis gautų leidimą laikinai gyventi jos teritorijoje, jis turi pateikti tos valstybės narės valdžios institucijų išduotą vizą arba bet kurios valstybės narės išduotą leidimą gyventi, kai atvyko į pirmosios iš tų valstybių narių teritoriją neprivalėdamas pateikti vizos dėl to, kad jis taip pat yra vienos iš šio reglamento II priede nurodytų šalių pilietis.
Lycourgos
Spineanu-Matei
Rodin
Piçarra
Fenger
Paskelbta 2026 m. vasario 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris
A. Calot Escobar
Kolegijos pirmininkas
C. Lycourgos
(
*1
)	Proceso kalba: lietuvių.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.