62012CC0408_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiame apeliaciniame skunde YKK Corp., YKK Holding Europe BV
(toliau – YKK Holding ) ir YKK Stocko Fasteners GmbH
(toliau – YKK Stocko ) prašo panaikinti 2012 m. birželio 27 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą(2) . Šis teismas atmetė jų ieškinį, kuriuo buvo prašoma visų pirma panaikinti Komisijos sprendimą C(2007) 4257 galutinis(3), kiek jis su jomis susijęs, o nepatenkinus šio reikalavimo – panaikinti tuo sprendimu joms skirtą baudą arba ją sumažinti.
2. Apeliaciniu skundu keliami svarbūs Europos Sąjungos konkurencijos teisės klausimai, kurių Teisingumo Teismas dar nėra nagrinėjęs, t. y. pirma, teisėtos maksimalios baudos ribos nustatymas, kaip tai suprantama pagal Reglamento (EB) Nr. 1/2003(4) 23 straipsnio 2 dalį, esant pereinamai atsakomybei neperžengiant to paties kartelio ribų, tiksliau, kai darant pažeidimą dalyvaujančio subjekto kontrolė kartelio laikotarpiu pereina kitai įmonei, ir, antra, atgrasomojo dauginimo koeficiento taikymas apskaičiuojant baudą tokiomis aplinkybėmis.
I – Ginčo aplinkybės
3. Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas skundžiamo sprendimo 1–20 punktuose yra išdėstyti taip:
„1 Pirmoji ieškovė YKK Corp.
yra Japonijos įmonė. Ji yra viena iš užtrauktukų rinkos lyderių pasaulyje, bet taip pat vykdo veiklą „kitų rūšių užsegimų“ sektoriuje.
2 Antroji ieškovė [ YKK Holding ] yra Nyderlanduose įsteigta įmonė. Ji turi 24 dukterines bendroves, įskaitant [ YKK Stocko ]. Ji yra 100 % YKK Corp.
priklausanti dukterinė bendrovė. Jos dukterinės bendrovės gamina sagas ir užsegimus. Ji negamina, neparduoda ir neplatina nė vieno iš šių gaminių. Ji yra tik finansinio pobūdžio kontroliuojančioji bendrovė.
3 Trečioji ieškovė [ YKK Stocko ], buvusi Stocko Fasteners GmbH ir Stocko Verschlußtechnik GmbH & Co. KG, yra Vokietijos bendrovė, kurios buveinė Vupertalyje. Ji įsteigta 1901 m., o 1995 m. rugsėjo mėn. įregistruota pavadinimu YKK Stocko Fasteners, kai YKK Holding nupirko 76 % jos akcijų, o 1997 m. kovo mėn. įsigijo visas jos akcijas.
< … >
10 2004 m. rugsėjo 16 d. Komisija bendrovėms Prym Fashion, William Prym, Éclair Prym, Fiocchi Prym, Fiocchi Snaps France, [ YKK Stocko ], YKK Holding, YKK Corp ., Coats, A. Raymond, Berning & Söhne, Berning France, Scovill Fasteners Europe
(buvusi Unifast ), Scovill Fasteners
ir [ Fachverband Verbindungs-und Befestigungstechnik
(toliau – VBT)] išsiuntė pranešimą apie kaltinimus (toliau – pranešimas apie kaltinimus) dėl „kitų rūšių užsegimų“, tvirtinimo mechanizmų ir užtrauktukų.
< … >
12 2004 m. lapkričio 12 d. Prym
grupė, remdamasi [Komisijos pranešimu apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju(5) ], visų savo dukterinių bendrovių vardu pateikė prašymą atleisti nuo baudų, susijusių su „kitų rūšių užsegimais“, arba, nepatenkinus šio prašymo, jas sumažinti.
< … >
14 2005 m. vasario 18 d. YKK grupė, remdamasi 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, pateikė prašymą sumažinti baudas, susijusias su „kitų rūšių užsegimais“.
< … >
16 Įrodymai, pateikti pagrindžiant Prym
ir YKK grupių prašymus pasinaudoti 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, Komisijai sudarė sąlygas 2006 m. kovo 7 d. išsiųsti atitinkamoms bendrovėms papildomą pranešimą apie kaltinimus (toliau – papildomas pranešimas apie kaltinimus).
17 Minėtas papildomas pranešimas apie kaltinimus dėl „kitų rūšių užsegimų“, tvirtinimo mechanizmų ir užtrauktukų buvo išsiųstas bendrovėms A. Raymond, Berning & Söhne ir Berning France, Coats ir Coats Deutschland bei Éclair Prym, Prym Fashion, Fiocchi Prym, Scovill Fasteners Europe, Scovill Fasteners, William Prym, YKK Corp., YKK Holding ir YKK Stocko < … > bei VBT. < … >
18 Papildomas pranešimas apie kaltinimus buvo susijęs su tais pačiais produktais kaip ir pranešimas apie kaltinimus ir tam tikrais atvejais jame buvo padaryti pranešime apie kaltinimus suformuluotų kaltinimų pataisymai, patikslinimai, apibendrinimai ir išplėtimai. < … >
19 Posėdis įvyko 2006 m. liepos 11 d.
20 Pasikonsultavusi su Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominavimo patariamuoju komitetu ir atsižvelgusi į galutinę bylas nagrinėjančio pareigūno ataskaitą, 2007 m. rugsėjo 19 d. Komisija priėmė [ginčijamą] sprendimą < … > “
4. Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad ieškovės dalyvavo darant tris konkurencijos taisyklių pažeidimus, t. y.:
– nuo 1991 m. gegužės mėn. iki 2001 m. kovo mėn. trukęs bendradarbiavimas metalinių ir plastikinių užsegimų („kitų rūšių užsegimų“) ir tvirtinimo mechanizmų rinkoje vadinamuosiuose Bazelio‑Vupertalio ir Amsterdamo posėdžiuose (toliau – BVA bendradarbiavimas). Taip bendradarbiaudamos per susitikimus dalyvės susitarė koordinuotai didinti kainas ir keitėsi konfidencialia informacija apie kainas, taip pat susitarė didinti kainas Vokietijoje ir Europoje,
– nuo 1999 m. iki 2003 m. trukęs bendradarbiavimas „kitų rūšių užsegimų“ rinkoje, kuriame dalyvavo Prym
ir YKK grupės (toliau – dvišalis Prym
ir YKK bendradarbiavimas). Šį pažeidimą sudarė Europos ir pasaulio lygmens susitarimai ir suderinti veiksmai dėl pasidalijimo klientais ir kainų nustatymo, visų pirma mažiausių, vidutinių ir tikslinių kainų, kainų didinimo kontrolės nuolat keičiantis kainoraščiais ir dažnai palaikant dvišalius ryšius, ir galiausiai
– nuo 1998 m. balandžio mėn. iki 1999 m. lapkričio mėn. trukęs bendradarbiavimas užtrauktukų rinkoje, kuriame dalyvavo YKK, Coats ir Prym
grupės (toliau – trišalis bendradarbiavimas). Taip bendradarbiaudamos šios trys grupės keitėsi informacija apie kainas ir susitarė dėl tam tikrų gaminių Europos rinkoje mažiausių kainų nustatymo metodo.
5. Todėl Komisija atitinkamoms įmonėms už EB 81 straipsnio (dabar – SESV 101 straipsnis(6) ) pažeidimą skyrė baudas, kurių dydis buvo apskaičiuotas remiantis metodu, nustatytu gairėse(7), taip pat Komisijos pranešime dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais(8) ir 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo.
6. Dėl BVA bendradarbiavimo ginčijamu sprendimu skirtos tokios baudos:
– A. Raymond Sarl
– 8 325 000 eurų,
– Berning & Söhne GmbH & Co. KG
– 1 123 000 eurų,
– Scovill Fasteners Europe SA ir Scovill Fasteners Inc ., solidariai atsakingoms, – 6 002 000 eurų,
– William Prym GmbH & Co. KG ir Prym Inovan GmbH & Co. KG, solidariai atsakingoms, – 24 913 000 eurų,
– YKK Stocko –
68 250 000 eurų (iš kurių YKK Corp. ir YKK Holding solidariai atsakingos už 49 000 000 eurų sumą) ir
– VBT – 1 000 eurų.
7. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal ginčijamą sprendimą trečioji apeliantė YKK Stocko
dalyvavo darant pažeidimą per visą jo devynerių metų ir devynių mėnesių laikotarpį, o pirmoji ir antroji ieškovės YKK Corp. ir YKK Holding
pradėjo jį daryti (tiesiogiai ar netiesiogiai) tik po to, kai 1997 m. YKK Holding
įsigijo YKK Stocko, taigi jį darė ketverius metus (ginčijamo sprendimo 466–468 konstatuojamosios dalys). Būtent dėl šios priežasties, pirma, YKK Corp. ir YKK Holding
nebuvo pripažintos atsakingomis už visos YKK Stocko
skirtos baudos sumokėjimą ir, antra, pastaroji bendrovė pripažinta viena atsakinga už likusios 19 250 000 eurų jai skirtos baudos dalies sumokėjimą.
8. Dėl dvišalio Prym
ir YKK bendradarbiavimo YKK Corp., YKK Holding ir YKK Stocko
solidariai skirta 19 500 000 eurų bauda. Tačiau ginčijame sprendime Komisija nusprendė, kad Prym  grupė atitiko visiško atleidimo nuo baudos sąlygas.
9. Galiausiai dėl pažeidimų, padarytų vykdant trišalį bendradarbiavimą, buvo skirtos tokios baudos:
– YKK Corp. ir YKK Holding, solidariai atsakingoms, – 62 500 000 eurų,
– Coats Holdings Ltd. ir Coats Deutschland GmbH, solidariai atsakingoms, – 12 155 000 eurų, ir
– William Prym GmbH & Co. KG ir Prym Inovan GmbH & Co. KG, solidariai atsakingoms, – 6 727 500 eurų (iš kurių Éclair Prym Group SA yra solidariai atsakinga už 5 850 000 eurų sumą).
II – Bendrajame Teisme pareikštas ieškinys ir skundžiamas sprendimas
10. Grįsdamos Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį, kuriuo siekiama panaikinti ginčijamą sprendimą, ieškovės nurodė aštuonis pagrindus; Bendrasis Teismas pakeitė jų nagrinėjimo tvarką ir suskirstė į tris kategorijas:
– pirmoji kategorija apėmė penkis pagrindus dėl trišalio bendradarbiavimo, iš esmės susijusius su, pirma, pažeidimo egzistavimo įrodymų nebuvimu (pirmasis pagrindas), antra, klaidingu pažeidimo pobūdžio ir įgyvendinimo bei konkretaus šio pažeidimo poveikio vertinimu (antrasis, trečiasis ir ketvirtasis pagrindai) ir, trečia, klaidingu 1996 m. ir 2002 m. pranešimų dėl bendradarbiavimo taikymu (penktasis pagrindas),
– antrąją kategoriją sudarė du pagrindai, susiję su BVA bendradarbiavimu, kuriuose, neginčydamos pažeidimo buvimo, ieškovės nurodė, pirma, klaidingą baudos apribojimo taikymą, nes Komisija dukterinei bendrovei YKK Stocko netaikė maksimalios 10 % ribos už laikotarpį iki 1997 m. – datos, kai YKK Holding
įsigijo YKK Stocko
(šeštasis pagrindas), ir, antra, klaidingą dauginimo koeficiento taikymą apskaičiuojant YKK Stocko
skirtą baudą dėl to paties laikotarpio iki jos įsigijimo (septintasis pagrindas), ir galiausiai
– ieškovės nurodė bendrą pažeidimams, susijusiems su trišaliu bendradarbiavimu ir BVA bendradarbiavimu, aštuntąjį pagrindą, susijusį su vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimu dėl atgrasomojo dauginimo koeficiento 1,25 taikymo apskaičiuojant baudą.
11. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas atmetė visus apeliančių nurodytus ieškinio pagrindus, jų ieškinį ir priteisė iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.
III – Dėl apeliacinio skundo
12. Apeliantės ir Komisija dalyvavo Teisingumo Teisme vykusioje rašytinėje proceso dalyje ir 2013 m. spalio 16 d. surengtame teismo posėdyje.
13. Grįsdamos apeliacinį skundą apeliantės nurodo keturis pagrindus, kurie susiję tik su joms dėl trišalio ir BVA bendradarbiavimo skirtų baudų apskaičiavimu.
14. Visų pirma jos teigia, kad skundžiamame sprendime tinkamai neišdėstyti motyvai, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas atmetė ieškinio pagrindą, susijusį su pradinio baudos dydžio neproporcingumu, nes trišalis bendradarbiavimas nedarė jokio poveikio rinkai. Atsižvelgiant į tai, Bendrasis Teismas pažeidė Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalis bei proporcingumo principą (pirmasis pagrindas). Apeliantės taip pat tvirtina, kad Bendrasis Teismas pažeidė pareigą motyvuoti ir lex mitior
principą, kiek tai susiję su 1996 m. ir 2002 m. pranešimų dėl bendradarbiavimo taikymu (antrasis pagrindas). Be to, jos teigia, kad remdamasis klaidingu Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies aiškinimu Bendrasis Teismas nesilaikė proporcingumo ir vienodo požiūrio principų, taip pat asmeninės atsakomybės principo, kai atsisakė taikyti maksimalią 10 % ribą tik YKK Stocko
apyvartai už laikotarpį iki ją įsigyjant YKK Holding
(trečiasis pagrindas). Galiausiai apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą taip pat pažeidus pareigą motyvuoti, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį bei proporcingumo ir asmeninės atsakomybės principus, kiek tai susiję su atgrasomojo dauginimo koeficiento taikymu už pažeidimo laikotarpį iki YKK Stocko
įsigijimo (ketvirtasis pagrindas).
A – Dėl pirmojo pagrindo dėl trišalio bendradarbiavimo, susijusio su skundžiamo sprendimo motyvavimo stoka nustatant pradinį baudos dydį, palyginti su pažeidimo poveikiu rinkai, ir proporcingumo principo nesilaikymu
1. Pirmojo pagrindo pirma dalis
15. Šioje dalyje apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tinkamai neišdėsčius motyvų, kuriais remdamasis jis atmetė ieškinio pagrindą, susijusį su pradinės 50 mln. eurų baudos neproporcingumu, atsižvelgiant į tariamą nagrinėjamo pažeidimo poveikio rinkai nebuvimą. Dėl šios motyvavimo stokos apeliantės neturi galimybės sužinoti, ar Bendrasis Teismas atmetė tą pagrindą dėl to, kad Komisija, pirma, pakankamai atsižvelgė į pažeidimo poveikį rinkai ar, antra, į tai neatsižvelgė, nes neprivalėjo to daryti.
16. Apeliantės priduria, kad Bendrojo Teismo argumentai yra painūs, nes subendrinti pažeidimo kvalifikavimas kaip „labai sunkaus“ ir pradinio baudos dydžio apskaičiavimas.
17. Nepritariu jų teiginiui.
18. Pirmiausia reikia pažymėti, kad apeliantės aiškiai atsisakė argumento, „kad trišalis bendradarbiavimas dėl savo pobūdžio negalėjo būti laikomas „labai sunkiu“, nes Komisija neatsižvelgė į poveikį“ (apeliacinio skundo 13 punktas). Kadangi pažeidimo kvalifikavimas daugiau neginčijamas, šis apeliacinis skundas susijęs tik su pradinės 50 mln. eurų baudos nustatymu, kurį Bendrasis Teismas patvirtino ir nepateikė pakankamų paaiškinimų dėl tinkamo Komisijos atsižvelgimo į nagrinėjamo pažeidimo poveikį rinkai arba dėl to, ar ji privalo, ar neprivalo atsižvelgti į tą poveikį.
19. Šiuo klausimu manau, kad Bendrasis Teismas visiškai paaiškino, kodėl, jo nuomone, Komisija galėjo nagrinėjamą pažeidimą kvalifikuoti kaip „labai sunkų“ ir nustatyti pradinę 50 mln. eurų baudą neatsižvelgusi į šio pažeidimo poveikį rinkai, nes ji neprivalėjo to daryti.
20. Visų pirma Bendrasis Teismas primena, kad „pagal gairių 1 punkto A dalies pirmą pastraipą vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, konkretų poveikį rinkai, jeigu jis gali būti įvertintas, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį“ (skundžiamo sprendimo 125 punktas), tačiau trys šio įvertinimo aspektai „atliekant bendrą vertinimą turi nevienodą svarbą“ (skundžiamo sprendimo 126 punktas). Iš tiesų sunkiausi pažeidimai, kaip antai „susitarimai ar suderinti veiksmai, kuriais siekiama, kaip šioje byloje, be kita ko, nustatyti kainas, vien dėl savo pobūdžio gali būti kvalifikuojami kaip „labai sunkūs“, tad nebėra būtinybės šių veiksmų nagrinėti atsižvelgiant į konkretų poveikį ar geografinės rinkos dydį” (tas pats skundžiamo sprendimo 126 punktas).
21. Dėl atsižvelgimo į konkretų poveikį rinkai Bendrasis Teismas toliau pateikė argumentus ir skundžiamo sprendimo 140 punkte nurodė, kad į šį poveikį turi būti atsižvelgta tik tada, „jeigu jį galima įvertinti“, o minėto sprendimo 141 punkte pažymėjo, kad „Komisija nesiekė įrodyti konkretaus pažeidimo poveikio“. Iš tiesų Komisija aiškiai nurodė, kad, atsižvelgiant į jos byloje esančius įrodymus dėl trišalio bendradarbiavimo užtrauktukų rinkoje, ji neturėjo pakankamai įrodymų dėl susitarimo dėl kainų suderinimo galutinio įgyvendinimo(9) (minėtas susitarimas buvo viena iš susitarimo dalių ir taip pat apėmė keitimąsi slapta informacija ir diskusijas dėl kainų didinimo(10) ). Tačiau tai nesutrukdė Komisijai, kaip skundžiamo sprendimo 142 punkte nurodo Bendrasis Teismas, padaryti išvados, kad apskritai susitarimas greičiausiai turėjo poveikį rinkai, net jeigu šis poveikis buvo mažesnis arba jo trukmė buvo trumpesnė, negu numatė dalyvės(11) .
22. Manau, kad sau neprieštaraudama Komisija galėjo konstatuoti, jog susitarimas apskritai buvo įgyvendintas ir galėjo turėti poveikį rinkai, ir pridurti, kad vis dėlto šio poveikio nebuvo galima įvertinti, nes buvo neįmanoma pakankamai užtikrintai nustatyti konkurencijos parametrų, taikytinų nesant pažeidimų, kaip skundžiamo sprendimo 141 ir 142 punktuose aiškiai nurodo Bendrasis Teismas.
23. Be to, primenu, kad šie Bendrojo Teismo motyvai visiškai atitinka Teisingumo Teismo praktiką. Iš tiesų Bendrasis Teismas tik priminė „principą, kad konkretus pažeidimo poveikis rinkai nėra lemiamas kriterijus nustatant baudų dydį“(12) .
24. Sprendime Carbone‑Lorraine prieš Komisiją (13) Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad „antikonkurencinių veiksmų pasekmės savaime nėra lemiamas kriterijus nustatant tinkamą baudos dydį. Su tam tikrais ketinimais susiję aspektai gali turėti didesnės reikšmės nei su minėtu poveikiu susiję aspektai, ypač tada, kai pagal savo prigimtį tai yra sunkus pažeidimas, pavyzdžiui, rinkos padalijimas“.
25. Beje, Sprendime Sachsa Verpackung prieš Komisiją (14) Bendrasis Teismas nusprendė, jog „apeliantės argumentas, kad iš esmės Bendrasis Teismas turi sumažinti Komisijos skirtą baudą, jei pažeidimo poveikis rinkai negali būti įvertintas, turi būti atmestas“.
26. Apeliantės taip pat pažymi, kad Bendrasis Teismas kaip į atskirą ieškinio pagrindą neatsižvelgė į jų argumentą, susijusį su pradinio dydžio proporcingumu.
27. Šiuo klausimu pakanka nurodyti, kad bet kuriuo atveju pirmoje dalyje šis argumentas dėl proporcingumo pateiktas tik dėl poveikio rinkai nebuvimo arba pareigos atsižvelgti į šį galimą nebuvimą.
28. Taigi darau išvadą, kad pirmojo pagrindo pirma dalis, susijusi su nepakankamu skundžiamo sprendimo motyvavimu, turi būti atmesta.
2. Pirmojo pagrindo antra dalis
29. Šioje dalyje apeliantės tvirtina, kad jeigu iš skundžiamo sprendimo turėtų išplaukti, kad Komisija pakankamai atsižvelgė į pažeidimo poveikį rinkai, taip nusprendęs Bendrasis Teismas neteisingai išaiškino ginčijamą sprendimą ir pažeidė Sąjungos teisę, ypač Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalis, ir Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią reikalaujama, kad tais atvejais, kai Komisija mano, jog į poveikį rinkai reikia atsižvelgti siekiant nustatyti didesnę nei gairėse numatytą galimą mažiausią 20 mln. eurų pradinę baudą, ji turi pateikti konkrečių, įtikinamų ir pakankamų įrodymų, kuriais remiantis galima įvertinti tikrąjį poveikį, kurį pažeidimas galėjo turėti konkurencijai minėtoje rinkoje.
30. Šis argumentas aiškiai grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo ir ginčijamo sprendimo aiškinimu.
31. Kaip jau pažymėjau, vertinant pažeidimo sunkumą į konkretų to pažeidimo poveikį rinkai turi būti atsižvelgta tik tada, jeigu jį galima įvertinti.
32. Šioje byloje Komisija paaiškino – taip pat, kaip ir Sprendime C(2004) 2826(15) (dėl kurio priimti trys Teisingumo Teismo sprendimai, t. y. KME Germany ir kt. prieš Komisiją
(C‑272/09 P), Chalkor prieš Komisiją
ir KME Germany ir kt. prieš Komisiją (C‑389/10 P)(16) ) – kad ji negalėjo tiksliai įvertinti konkretaus trišalio bendradarbiavimo poveikio (žr. ginčijamo sprendimo 507 ir 509 konstatuojamąsias dalis).
33. Todėl taip pat, kaip buvo apeliančių atveju byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas KME Germany ir kt. prieš Komisiją, padariusios išvadą, „kad į konkretų pažeidimo poveikį rinkai turėjo būti atsižvelgta apskaičiuojant joms skirtos baudos pradinę sumą“(17), apeliantės neteisingai aiškino skundžiamą sprendimą.
34. Taigi vis dar taip pat, kaip toje byloje, manau, kad Komisija turėjo teisę ginčijamame sprendime padaryti išvadą, kad pažeidimas greičiausiai darė tam tikrą poveikį (kurio negalima įvertinti) rinkai(18), o to, žinoma, nereikia painioti su konkretaus poveikio, kurį galima įvertinti, nustatymu, kurio nereikalaujama(19) . Kaip paaiškinta nagrinėjant pirmą dalį ir kaip minėtoje byloje(20) jau patvirtino Teisingumo Teismas, nėra prieštaringa teigti, pirma, kad konkretus poveikis nėra lemiamas kriterijus vertinant sunkumą, ir laikyti, antra, kad pažeidimas greičiausiai darė tam tikrą poveikį.
35. Darytina išvada, kad Bendrasis Teismas neaiškino klaidingai ginčijamo sprendimo ir kad šis pirmojo pagrindo antros dalies elementas (t. y. apeliacinio skundo 17–22 punktai) grindžiamas klaidinga prielaida.
36. Taip pat sutinku su Komisija, kad šie argumentai nepaneigiami minėtu Sprendimu Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
(ypač 81 ir 82 punktuose), kurį nurodė apeliantės (žr. apeliacinio skundo 23–30 punktus).
37. To priežastis yra paprasta. Sprendime Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją (21) Pirmosios instancijos teismas (dabar – Bendrasis Teismas) konstatavo, kad Komisija neteigė, jog nebuvo galima įvertinti konkretaus poveikio(22), taigi būtent remdamasis tuo, kad Komisija stengėsi atsižvelgti į konkretų poveikį ir jį įvertinti, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ji neįvykdė savo pareigos motyvuoti(23) (net jeigu galiausiai Pirmosios instancijos teismas nesumažino baudos)(24) .
38. Todėl aišku, kad minėtas Teisingumo Teismo sprendimas Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
negali būti taikomas šioje byloje.
39. Bet kuriuo atveju minėtas Teisingumo Teismo sprendimas Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją (ypač apeliančių nurodyti 81 ir 82 punktai) negali būti aiškinamas taip, kad konkretaus poveikio, kurį galima įvertinti, nustatymas ir įrodymas (kitais būdais nei prielaidomis) yra vieninteliai teisėti pagrindai nustatyti didesnį pradinį dydį nei mažiausias 20 mln. eurų dydis.
40. Pagal gairių 1 punkto A dalies ketvirtą ir šeštą pastraipas „svarbu atsižvelgti į pažeidėjų efektyvų ekonominį pajėgumą padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams ir ypač vartotojams ir nustatyti tokį baudos lygį, kuris turėtų žymų atgrasantį efektą [būtina atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams ir visų pirma vartotojams bei nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį]“, ir „jei pažeidimas susijęs su keliomis įmonėmis (pvz., karteliai), kai kuriais atvejais gali prireikti padidinti baudų dydžius, numatytus kiekvienoje iš trijų kategorijų, tam, kad būtų atkreiptas dėmesys į kiekvienos konkuruojančios įmonės nusikalstamos veikos specifinę svarbą ir tikrąją įtaką konkurencijai ypač ten, kur skiriasi to paties tipo pažeidimus darančių įmonių dydis [jei pažeidimą padaro kelios įmonės (pvz., kartelio atveju), tam tikrais atvejais gali prireikti koreguoti baudas, numatytas kiekvienai iš trijų kategorijų, siekiant atsižvelgti į specifinį kiekvienos įmonės dydį ir jos pažeidimo poveikį konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės]“.
41. Be to, reikia pažymėti, kad minėtuose sprendimuose, susijusiuose su Sprendimu dėl varinių vandentiekio vamzdžių, Bendrasis Teismas ir Teisingumo Teismas pritarė pradiniam dydžiui, didesniam už „mažiausią“ 20 mln. eurų dydį (tuo atveju 35 mln. eurų), nors nebuvo atsižvelgta į konkretų poveikį (kurį galima įvertinti).
42. Bet kuriuo atveju galima priminti, kad „Teisingumo Teismas, apeliacinio skundo stadijoje priimdamas sprendimą dėl teisės klausimų, dėl teisingumo priežasčių negali pakeisti Pirmosios instancijos teismo [Bendrojo Teismo], kuris, įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją, priima sprendimą dėl įmonei už [Sąjungos] teisės pažeidimą paskirtos baudos dydžio, vertinimo savuoju“(25) .
43. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, kai neatsižvelgęs į konkretų nagrinėjamo pažeidimo poveikį rinkai nusprendė, jog 50 mln. eurų suma šioje byloje yra tinkamas pradinis baudos dydis. Todėl pirmojo pagrindo antra dalis turi būti atmesta.
3. Pirmojo pagrindo trečia dalis
44. Šioje dalyje apeliantės visų pirma tvirtina, kad darant prielaidą (mano nuomone, teisingą, palyginti su prielaida, nagrinėta antroje dalyje), kad iš skundžiamo sprendimo turėtų išplaukti, jog Komisija neatsižvelgė į pažeidimo poveikį rinkai, nes neprivalėjo to daryti, Bendrasis Teismas neteisingai taikė Sąjungos teisę, pagal kurią nacionalinėje teisėje ir Sąjungos teisėje numatytos baudos privalo ne tik būti veiksmingos ir turėti atgrasomąjį poveikį, bet taip pat būti proporcingos pažeidimui. Šiuo atžvilgiu taip pat kaip ir Bendrajame Teisme pareikštame ieškinyje apeliantės tvirtina, kad neproporcinga galimą mažiausią 20 mln. eurų dydį (kuris gairėse nustatytas už „labai sunkius“ pažeidimus) pakeisti į 50 mln. eurų (t. y. padidinimas 250 %), neatsižvelgus į tai, kad susitarimas dėl trišalio bendradarbiavimo neturėjo poveikio rinkai. Antraip skundžiamame sprendime pernelyg didelė svarba būtų suteikta įmonės dydžiui kaip veiksniui nustatant baudą ir taip šis sprendimas prieštarautų gairėms ir Teisingumo Teismo praktikai.
45. Komisijos teigimu, apeliantės siekia sudaryti įspūdį, kad 20 mln. eurų dydis yra apskaičiavimo pagrindas ir kad Komisija privalo aiškiai pateisinti bet kokį šio dydžio „padidinimą“, šioje byloje – padidinimą 250 % arba 312,5 % atsižvelgiant tik į įmonės dydį(26) .
46. Kaip teisingai pažymėjo Komisija, šis argumentas grindžiamas tuo, kad painiojamas „pradinis dydis“ – nustatomas atsižvelgiant į tam tikrus bylai būdingus veiksnius, susijusius su pažeidimu, įskaitant atitinkamos rinkos dydį – ir kartelio dalyvės priskyrimas konkrečiai grupei (grupavimas) arba „atgrasomojo dauginimo koeficiento“ taikymas apskaičiuojant konkrečiai įmonei skirtiną baudą – apskaičiavimo etapas, kai atsižvelgiama į įmonės dydį.
47. Šioje byloje užtrauktukų rinkos vertė viršijo 400 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 12 konstatuojamoji dalis), o pažeidimas buvo kvalifikuotas kaip „labai sunkus“, atsižvelgiant į konkrečius bylos faktus ir aplinkybes. Atsižvelgiant į visus šiuos veiksnius, pirmajai įmonių grupei skirtai baudai buvo nustatytas 50 mln. eurų pradinis dydis(27) .
48. Kadangi apeliantės buvo pagrindinės kartelio dalyvės pagal užimamas užtrauktukų rinkos dalis, jos buvo įtrauktos į šią pirmąją grupę (ginčijamo sprendimo 530 konstatuojamoji dalis). Iki šio apskaičiavimo etapo neatsižvelgiama į bendrą įmonės dydį. Paskui tam dydžiui buvo pritaikytas atgrasomasis dauginimo koeficientas 1,25 atsižvelgiant į reikšmingą bendrą YKK grupės dydį (ginčijamo sprendimo 537–539 konstatuojamosios dalys).
49. Bet kuriuo atveju reikia priminti, kad būtent Bendrasis Teismas turi išnagrinėti šių dydžių tinkamumo vertinimą ir kad iš esmės „Teisingumo Teismas, apeliacinio skundo stadijoje priimdamas sprendimą dėl teisės klausimų, dėl teisingumo priežasčių negali pakeisti Pirmosios instancijos teismo [Bendrojo Teismo], kuris, įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją, priima sprendimą dėl įmonei už [Sąjungos] teisės pažeidimą paskirtos baudos dydžio, vertinimo savuoju“(28) .
50. Apeliantės taip pat kaltina Bendrąjį Teismą nenumačius galimybės to, kad jų susitarimas nebuvo įgyvendintas, laikyti lengvinančia aplinkybe.
51. Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kaip tai savo praktikoje jau teisingai nurodė Bendrasis Teismas, kad „vertinant lengvinančias aplinkybes, be kita ko, ir susitarimų neįgyvendinimą, būtina įvertinti ne pažeidimo, kaip visumos, pasekmes, į kurias turi būti atsižvelgta vertinant pažeidimo konkretų poveikį rinkai, kai yra nustatomas pažeidimo sunkumas (gairių 1 punkto A dalies pirmoji pastraipa), bet į kiekvienos įmonės individualų elgesį, kad būtų įvertintas kiekvienos įmonės dalyvavimo darant pažeidimą sunkumas“ (išskirta mano)(29) .
52. Minėtame Sprendime KME Germany ir kt. prieš Komisiją
Teisingumo Teismas patvirtino Bendrojo Teismo požiūrį, nes nusprendė, kad, „kalbant apie pirmąjį argumentą, susijusį su skundžiamo sprendimo 127 punktu, kuriame Bendrasis Teismas rėmėsi teismų praktika, pagal kurią tam, kad būtų taikoma gairių 3 punkto antra įtrauka, pažeidėjai turi įrodyti, jog rinkoje veikė konkurencingai ar bent jau kad aiškiai ir smarkiai pažeidė kartelį įgyvendinančius įsipareigojimus tiek, kad sutrikdė jo veikimą, ir kad akivaizdžiai neprisijungė prie susitarimo ir taip neskatino kitų įmonių įgyvendinti tokį kartelį“(30) . Todėl šio sprendimo 96 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad „Bendrasis Teismas nepadarė klaidos dėl to, kad griežtai aiškino reikalavimus, kurie keliami gairių 3 punkto antroje įtraukoje nurodytai lengvinančiai aplinkybei taikyti. Tačiau, kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 128 konstatuojamojoje dalyje, apeliantės neteigė, kad atitinka šiuos reikalavimus. Taigi pirmasis argumentas nepagrįstas“.
53. Kadangi apeliantės neįrodė – ir net nesirėmė – nė vieno iš pirma minėtų reikalavimų, kad būtų nustatytas lengvinančių aplinkybių buvimas, jų argumentas turi būti atmestas.
54. Dėl palyginimo su bylomis, kuriose priimti sprendimai Degussa prieš Komisiją
(vadinamasis metionino kartelis) ir Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
(vadinamasis adatų kartelis)(31), manau (kaip ir Komisija), kad ši byla skiriasi tuo, jog šiuo atveju kalbama ne apie trišalio bendradarbiavimo užtrauktukų rinkoje tam tikru laikotarpiu (ir, beje, pakankamai ilgu) visišką neįgyvendinimą, o tik apie vienos iš jo sudedamųjų dalių (susitarimo dėl kainų suderinimo) galutinio įgyvendinimo įrodymų nebuvimą. Be to, į šią konkrečią aplinkybę iš tikrųjų buvo atsižvelgta atliekant bendrą sunkumo vertinimą.
55. Kiek tai susiję su sprendimais C(2006) 1766 ir C(2006) 5700 galutinis(32), apeliantės negali ginčyti, kad atitinkamų rinkų dydis apskritai buvo panašus (vandenilio peroksido rinkos – 340 mln. eurų, o bendros butadieno kaučiuko ir stireno‑butadieno kaučiuko, gauto emulsinės polimerizacijos būdu (BR/ESBR), rinkos – 550 mln. eurų) į užtrauktukų rinkos dydį. Be to, dalyvių pasiektas įgyvendinimo laipsnis ir šiuose sprendimuose kartelio srityje pateiktas tikėtino poveikio, kuris vis dėlto negali būti nustatytas, įvertinimas iš esmės nesiskyrė nuo šiai bylai būdingo įgyvendinimo laipsnio ir tikėtino poveikio įvertinimo(33) .
56. Darytina išvada, kad pirmojo pagrindo trečia dalis, taigi ir visas pirmasis pagrindas turi būti atmesti.
B – Dėl antrojo pagrindo, susijusio su trišaliu bendradarbiavimu, pateikto dėl skundžiamo sprendimo motyvų, nes šiame sprendime atsisakyta taikyti 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo (pirma dalis) ir klaidingai aiškintas „lex mitior“ principas (antra dalis)
57. Kaip ir Komisija, manau – net darydamas prielaidą, kurią ginčija Komisija, kad tokiomis aplinkybėmis 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo gali būti laikomas lex mitior
atsižvelgiant į 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo – kad Bendrasis Teismas neabejotinai atmetė – net jeigu tai padarė netiesiogiai (skundžiamo sprendimo 184 ir paskesniuose punktuose) – argumentą, grindžiamą lex mitior
principu, remdamasis tuo, kad šis pagrindas neturi dalyko, nes Komisija faktiškai iš dalies atleido apeliantes nuo baudos, kai pripažino, kad bendradarbiavimas, kuris vyko tarp jų ir į kurį negalėjo būti atsižvelgta remiantis 1996 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, yra lengvinanti aplinkybė. Bendrasis Teismas pažymi, kad dėl šios aplinkybės bauda buvo sumažinta 9 375 000 eurų (skundžiamo sprendimo 187 punktas).
58. Be to, Bendrasis Teismas tinkamai paaiškino, kaip apeliantės nesilaikė 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo reikalavimų (skundžiamo sprendimo 170–180 punktai).
59. Komisija teisingai tvirtina, kad šiuo atveju vienintelis svarbus klausimas (vertinant antrojo pagrindo antrą dalį) yra tai, ar Bendrasis Teismas iš tikrųjų privalėjo paaiškinti, kodėl apeliantės neturėjo teisės gauti, be to, kad buvo iš dalies atleistos nuo baudos (faktiškai), papildomos naudos remiantis 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, t. y. kad būtų papildomai sumažinta bauda už tai, kad dėl laikotarpio nuo 1998 m. balandžio 28 d. iki 1999 m. birželio 2 d. pateikė informacijos ar įrodymų, turinčių didelę papildomąją vertę (2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punktas).
60. Šiuo klausimu apeliantės mano, kad dėl to, jog netaikė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo vietoj 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo, Bendrasis Teismas neteisingai aiškino Sąjungos teisę, ypač lex mitior
principą, įtvirtintą 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 7 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnio 1 dalyje, kuriuo remiantis palankesnis įstatymas turi būti taikomas atgaline data. Kadangi pagal 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, priešingai nei pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, baudos sumažinimas susietas su faktinių aplinkybių neginčijimu, būtų pažeistas lex mitior
principas (apeliacinio skundo 62–65 punktai), jeigu buvo atsisakyta joms sumažinti baudą remiantis aplinkybe, kuri nebebuvo taikoma. Apeliantės daro išvadą, kad jų pateikti įrodymai turėjo didelės papildomosios vertės tyrimui, nes jais Komisijai suteikta galimybė įrodyti, kad tariamas pažeidimas truko ilgesnį laiką. Todėl tuo pagrindu joms turėjo būti papildomai sumažinta bauda (be to, kad jos iš dalies atleistos nuo baudos dėl to, kad įrodė ilgesnę kartelio trukmę), t. y. „dviguba nauda“ už tą pačią informaciją ir įrodymus, kurią sudaro, pirma, sumažinimas, ir, antra, atleidimas iš dalies.
61. Pirmiausia reikia pažymėti, kad baudų, skirtų pagal Sąjungos konkurencijos taisykles, teisinis pagrindas yra ne pranešimas dėl bendradarbiavimo (kalbant tiek apie 1996 m., tiek apie 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo), o Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalys. Kaip teisingai pažymėjo Komisija, pastarasis straipsnis nebuvo keistas laikui bėgant ir, beje, iš esmės yra toks pats kaip Reglamento Nr. 17(34) 15 straipsnis. Taigi baudų teisinis pagrindas nebuvo iš esmės pakeistas.
62. Atsižvelgdamas į tai, pažymiu, pirma, kad Prym
ir Coats
pateikė pirmąjį prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti prieš 2002 m. vasario 14 d. ir kad pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 28 punktą(35) būtent 1996 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo buvo ir išliko taikomas ratione temporis
visam karteliui užtrauktukų rinkoje.
63. Antra, primenu, jog Teisingumo Teismas(36) yra nusprendęs, kad, „kalbant apie įmonės bendradarbiavimą su Komisija, [ar pagal 1996 m. ar 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, ar kaip lengvinanti aplinkybė], < ... > tokia pagalba gali pateisinti baudos sumažinimą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo tik tuomet, kai ji faktiškai padeda Komisijai atlikti savo pareigą ir nustatyti pažeidimo egzistavimą bei užkirsti jam kelią“.
64. Tokiomis aplinkybėmis primintina, kad „Komisija turi didelę diskreciją baudų apskaičiavimo metodo atžvilgiu ir šiuo klausimu gali atsižvelgti į daugelį veiksnių, tarp kurių yra atitinkamų įmonių bendradarbiavimas per šios institucijos atliekamą tyrimą. Tokioje situacijoje Komisija turi atlikti sudėtinį faktinių aplinkybių vertinimą, kaip antai susijusį su atitinkamu šių įmonių bendradarbiavimu“(37) .
65. Trečia, iš bylos medžiagos matyti, kad neginčydamos skundžiamo sprendimo 170–180 punktų apeliantės nebetvirtina, kad Komisija klaidingai taikė 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
66. Ketvirta, reikia pažymėti, kad 1996 m. ir 2002 m. pranešimų dėl bendradarbiavimo kiekybiniai reikalavimai bendrai yra panašūs (šis 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo bet kuriuo atveju nėra „švelnesnis“ negu 1996 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo(38) ), todėl nesilaikant 1996 m. pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytų sąlygų – ypač dėl aplinkybės, kad apeliantės ginčijo faktines aplinkybes – ipso facto
nesilaikoma minėtame 2002 m. pranešime įtvirtintų panašių reikalavimų.
67. Kaip nurodo Komisija, neatsižvelgiant į atleidimą nuo dalies baudos, kuris daugiau neginčijamas, visiškai neįrodyta, kad, kaip teigia apeliantės (žr. apeliacinio skundo 56 punktą), 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo joms būtų palankesnis negu 1996 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo.
68. Apeliantės iš esmės siekia pagrįsti, kad kai įmonė pateikia įrodymų dėl tam tikro pažeidimo laikotarpio ir taip sudaro sąlygas Komisijai prailginti kartelio trukmę, ji turi būti ne tik iš dalies atleista nuo baudos už tą laikotarpį, bet taip pat gauti papildomos naudos, t. y. baudos už jos padarytą pažeidimą sumažinimą tam tikru procentu.
69. Be to, kad man atrodo, jog negalima jokia dviguba nauda, visų pirma nemanau, kad toks teiginys suderinamas su bendru baudų sumažinimo dėl bendradarbiavimo tikslu. Iš tiesų įmonei neturėtų būti atlyginama už tai, kad padėjo Komisijai nustatyti pažeidimą, jeigu ji nesuteikė jokios papildomos vertės Komisijos tyrimui, susijusiam su laikotarpiu, už kurį jai kyla atsakomybė (t. y. vėlesnis laikotarpis, nei už kurį ji buvo iš dalies atleista nuo baudos).
70. Iš tikrųjų apeliantės prašo taikyti atvirkštinį ne bis in idem
principą, t. y. sumažinti baudą dėl to, kad suteikė papildomos vertės Komisijos tyrimui, ir atleisti nuo baudos dėl faktinių aplinkybių, kurias jos atskleidė!
71. Man atrodo, kad už tą pačią informaciją negali būti atlyginama tiek pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo (siekiant, kad bauda būtų sumažinta tam tikru procentu), tiek ne pagal šį pranešimą (siekiant, kad būtų iš dalies atleista nuo baudos dėl lengvinančios aplinkybės, susijusios su bendradarbiavimu ne pagal atleidimo nuo baudų programą)(39) .
72. Be to, nemanau, kad šiuo klausimu apeliantės gali veiksmingai remtis precedentais.
73. Byloje, kurioje priimtas Sprendimas FRA.BO prieš Komisiją (40) (vadinamasis jungčių kartelis), dėl to paties bendradarbiavimo nebuvo kartu taikytas atleidimas iš dalies nuo baudos ir baudos sumažinimas pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, nes už bendradarbiavimą, susijusį su dviem skirtingais laikotarpiais, FRA.BO SpA
buvo sumažinta bauda pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo (už laikotarpį iki 2001 m.) ir ji iš dalies atleista nuo baudos dėl bendradarbiavimo ne pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo (už kitą laikotarpį nuo 2001 m. iki 2004 m.).
74. Priešingai, nei teigia apeliantės, Bendrasis Teismas aiškiai tvirtino, kad negali būti atlyginama kelis kartus(41) . Bet kuriuo atveju galima pridurti, kad, priešingai nei FRA.BO SpA
byloje, šiuo atveju apeliantės ginčijo faktines aplinkybes, susijusias su trišaliu bendradarbiavimu užtrauktukų rinkoje po 1999 m. birželio 2 d., ir jų teisinį kvalifikavimą kaip pažeidimo.
75. Galiausiai nemanau, kad dėl apeliančių Komisijai pateiktos informacijos jos tyrimui buvo suteikta didelės pridėtinės vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punktą.
76. Dėl laikotarpio iki 1999 m. birželio 2 d. reikia konstatuoti, kad už šį bendradarbiavimą buvo atlyginta iš dalies atleidus nuo baudos (faktiškai), o dvigubo atlygio suteikimas niekuo nepateisinamas. Dėl faktinių aplinkybių, susiklosčiusių po šios datos, apeliantės jas ginčijo.
77. Todėl manau, kad Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad apeliančių bendradarbiavimas dėl laikotarpio iki 1999 m. birželio 2 d. nepadėjo Komisijai nustatyti faktinių aplinkybių ir pažeidimo po šios datos. Šis vertinimas taikytinas tiek atsižvelgiant į 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, tiek remiantis 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo nurodytais kriterijais.
78. Darytina išvada, kad antrasis pagrindas turi būti atmestas.
C – Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su BVA bendradarbiavimu ir neteisingu maksimalios 10 % apyvartos ribos taikymu dėl laikotarpio iki to laiko, kai „YKK Holding“ įsigijo „YKK Stocko“
79. Kaip trečiąjį pagrindą apeliantės nurodo, kad atmetęs jų ieškinio pagrindą, susijusį su neteisingu maksimalios 10 % ribos taikymu dėl laikotarpio iki to laiko, kai YKK Holding
įsigijo YKK Stocko
– laikotarpį, kuriuo YKK Stocko
laikoma išimtinai atsakinga – Bendrasis Teismas pažeidė Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį bei proporcingumo, vienodo požiūrio ir bausmių individualizavimo principus.
80. Iš tikrųjų baudos dalis, susijusi su pradiniu pažeidimo laikotarpiu, yra 19,25 mln. eurų, o tai sudaro 55 % bendros 2006 m. YKK Stocko
apyvartos (kuri buvo 34,91 mln. eurų), t. y. gerokai daugiau negu maksimali 10 % riba, numatyta Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje.
81. Komisija atsikerta, kad šis argumentas grindžiamas teisiškai klaidingu Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nurodytos maksimalios 10 % ribos tikslo suvokimu, o tai reikštų, kad kai grupės struktūra pasikeičia (pavyzdžiui, patronuojančiajai bendrovei įsigijus dukterinę bendrovę), turėtų būti apskaičiuojama atskira bauda už kiekvieną laikotarpį po tokio pasikeitimo (pavyzdžiui, prieš ir po įsigijimo).
82. Komisija tvirtina, kad, atvirkščiai, turi būti skirta viena bauda, nes Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatyta riba yra ne baudos elementas, susijęs su slapta veikla pažeidimo laikotarpiu, o teisės aktuose nustatyta maksimali riba, susijusi su finansiniu pajėgumu sumokėti baudą, ir ja visų pirma siekiama apsaugoti įmonę nuo pernelyg didelės baudos skyrimo, atsižvelgiant į jos dydį. Taigi svarbus veiksnys yra įmonės ekonominė galia (ją parodo bendroji įmonės apyvarta) priimant sprendimą skirti baudą. Tik atsižvelgiant į šiuos svarstymus galima paaiškinti, kodėl nagrinėjamoje nuostatoje aiškiai nurodoma į tą laiką siekiant apskaičiuoti maksimalią 10 % ribą. Todėl tai, kad įmonės finansinis pajėgumas buvo mažesnis tuo laiku praeityje, pavyzdžiui, prieš ją įsigyjant kitai bendrovei, kaip yra šiuo atveju, neturi reikšmės.
83. Komisija priduria, kad net jeigu patronuojančioji bendrovė nusprendžia neteikti jokios finansinės paramos dukterinei bendrovei, kiek tai susiję su baudos dalimi, už kurią ji viena pripažinta atsakinga, o tai galėtų sukelti pavojų dukterinės bendrovės gyvybingumui, taip būtų tik realizuota patronuojančiosios bendrovės investicijų rizika, susijusi su juridiniu asmeniu (dukterine bendrove), kuris prieš įsigijimą (bet taip pat ir po jo) vykdė antikonkurencinius veiksmus, už kuriuos gali būti skirtos baudos. Įgydama dukterinės bendrovės kontrolę patronuojančioji bendrovė prisiima tokią riziką, kuri vis dėlto gali būti apribota, su pradiniu savininku sudarytoje sutartyje numačius nuostolių atlyginimą.
84. Apibendrinant, Komisijos nuomone, tik įmonė, atsakinga paskutiniais pažeidimo etapais ir priimant galutinį sprendimą, yra tinkamas referencinis subjektas vertinant klausimus dėl atsakomybės ir atgrasomojo poveikio, jeigu Komisija nustato, kad ši įmonė (t. y. subjektas, kuris apima naujas patronuojančiąsias bendroves) pati dalyvavo darant pažeidimą. Dėl tų pačių priežasčių Komisija teigia, kad apeliantės negali pagrįstai tvirtinti, kad bauda buvo skirta pažeidžiant proporcingumo ar vienodo požiūrio principą.
85. Kaip nurodžiau šios išvados įžangoje, šiuo pagrindu keliamas svarbus konkurencijos teisės klausimas, kurio Teisingumo Teismas dar nėra nagrinėjęs, t. y. teisėtos maksimalios baudos ribos nustatymas, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį, esant pereinamai atsakomybei neperžengiant to paties kartelio ribų, tiksliau, kai darant pažeidimą dalyvaujančio subjekto kontrolė kartelio laikotarpiu pereina kitai įmonei.
86. Minėtoje Reglamento Nr. 1/2003 nuostatoje numatyta, kad „ vienai įmonei
ar įmonių asociacijai – pažeidimo dalyvei
skiriama bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais“ (išskirta mano).
87. Todėl Teisingumo Teismas pirmą kartą turi išaiškinti sąvoką „įmonė pažeidimo dalyvė“ pagal šio reglamento 23 straipsnio 2 dalį – be kita ko, atsižvelgdamas į asmeninės atsakomybės principą (t. y. baudos turi būti susietos su pažeidėju ir pažeidimu) – tuo atveju, kai atitinkama įmonė pripažinta dėl tam tikro laikotarpio viena atsakinga už dalies baudos sumokėjimą, o vėliau ją įsigijo kita įmonė.
88. Reikia pažymėti, kad šis klausimas neseniai taip pat buvo pateiktas Teisingumo Teismui byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Gascogne Sack Deutschland prieš Komisiją . Beje, generalinė advokatė E. Sharpston išsamiai išnagrinėjo šį klausimą minėtoje byloje pateiktoje išvadoje. Laukiant, kol bus priimtas didžiosios kolegijos sprendimas (kuris buvo paskelbtas 2013 m. lapkričio 26 d.), generalinės advokatės išvada, be jokių abejonių, buvo pagrindinis per 2013 m. spalio 13 d. teismo posėdį šioje byloje vykusių diskusijų klausimas(42) .
89. Deja, didžioji kolegija neišsprendė šio klausimo, nes atmetė su juo susijusius argumentus kaip nepagrįstus. Juo labiau gaila, kad Teisingumo Teismas niekada neturėjo išaiškinti Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies tokiomis aplinkybėmis kaip byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Gascogne Sack Deutschland prieš Komisiją
(arba šioje byloje), ir kad Komisijos praktika (ir su ja susijusi Bendrojo Teismo praktika) nėra vienoda, o tai gali turėti pasekmių teisiniam saugumui.
90. Pradėsiu nuo generalinės advokatės argumentų byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Gascogne Sack Deutschland prieš Komisiją .
91. Pirma, kaip ji nurodo išvados 83 punkte, „Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nurodyta, kad „vienai įmonei < ... > – pažeidimo dalyvei skiriama bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais“. Bendrasis Teismas pats to aiškiai nekonstatavo, bet leido suprasti, jog pritaria Komisijos išvadai sprendime, kad [ Gascogne Sack Deutschland (GSD)] buvo visiškai atsakinga už pažeidimą per laikotarpį iki to momento, kai ją įsigijo Groupe Gascogne < ... > . Kadangi GSD darė pažeidimą nuo 1988 m. vasario 9 d. iki 1994 m. sausio 1 d., atrodo, kad tik ją galima laikyti Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nurodyta įmone, susijusia su per tą laikotarpį padarytu pažeidimu“. Be to, išvados 84 punkte ji teigia, kad: „vėliau, nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 2002 m. birželio 26 d., pažeidimą darė ir Groupe Gascogne
(remiantis lemiamos įtakos prezumpcija), ir GSD (faktiškai). Todėl abi bendrovės laikytinos solidariai atsakingomis už minėtą laikotarpį“.
92. Antra, minėtos išvados 85 punkte ji pažymi, kad „jei pažeidimo darymo laikotarpiu pažeidėjo tapatybė pasikeičia dėl to, kad visą dukterinę bendrovę vėliau įsigyja patronuojanti [patronuojančioji] bendrovė, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje vartojamos sąvokos „įmonė“ aprėptis yra pakankama, kad į ją patektų ir toks kintantis darinys“.
93. Trečia, pagal šios išvados 86 punktą, „nors nuobauda susijusi su dukterinės bendrovės elgesiu praeityje, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad atskaitos taškas būtų Komisijos sprendimo priėmimo momentas. Šiuo požiūriu dukterinės bendrovės padėtis niekuo nesiskiria nuo jokios kitos įmonės padėties, nes viršutinė 10 proc. riba nustatoma remiantis ūkiniais metais, ėjusiais prieš Komisijai priimant sprendimą. Dėl to svarbu atskirti dukterinės bendrovės ir patronuojančios [patronuojančiosios] bendrovės apyvartas, o viršutinė 10 proc. riba, dukterinei bendrovei taikoma apskaičiuojant baudą dėl laikotarpio iki to momento, kai ją įsigijo patronuojanti [patronuojančioji] bendrovė, turi būti nustatoma tik pagal jos pačios apyvartą“.
94. Ketvirta, kaip išvados 87 punkte nurodo generalinė advokatė E. Sharpston, „atrodo, jog toks išaiškinimas labiau nei Komisijos požiūris [byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Gascogne Sack Deutschland prieš Komisiją, kaip ir šioje byloje nagrinėjamas Komisijos požiūris,] dera su 23 straipsnio 2 dalies tikslais. Viršutine 10 proc. riba siekiama apsaugoti įmones nuo per didelių baudų, galinčių jas komerciniu požiūriu sužlugdyti(43) . Jei dukterinė bendrovė nubaudžiama už pažeidimą, už kurį ji visiškai atsakinga, neviršijant maksimalios ribos, apskaičiuotos remiantis visos grupės pasauline apyvarta, mokėtina suma tikriausiai bus didesnė (nes 10 proc. pasaulinės bendrovių grupės apyvartos paprastai yra daugiau nei 10 proc. vienos dukterinės bendrovės apyvartos). Todėl dėl šio skaičiavimo metodo skirta bauda bus didesnė nei tuo atveju, jei viršutinė 10 proc. riba būtų nustatoma remiantis tik dukterinės bendrovės apyvarta“.
95. Išvados 89 punkte generalinė advokatė E. Sharpston priduria, kad „man atrodo, galima pagrįstai manyti, kad tokiu atveju kaip šis Komisija padalija atsakomybę dėl laikotarpio iki ir po to, kai dukterinę bendrovę įsigijo patronuojanti [patronuojančioji] bendrovė, kad būtų atsižvelgta į asmeninės atsakomybės principą(44) . Būtent dėl to, kad dukterinės bendrovės antikonkurenciniai veiksmai ankstesniu laikotarpiu buvo įvykdyti prieš tai, kai ji ir patronuojanti [patronuojančioji] bendrovė tapo vienos įmonės dalimis, patronuojanti [patronuojančioji] bendrovė nėra laikoma solidariai atsakinga už tą pažeidimo laikotarpį. Tačiau pagal analogiją man atrodo, jog nėra pagrindo atsižvelgti į pasaulinę grupės apyvartą apskaičiuojant viršutinę 10 proc. ribą, kai bauda, kurią dukterinė bendrovė turi apmokėti viena, skiriama už pažeidimą, kurio pati patronuojanti [patronuojančioji] bendrovė nepadarė ir kuris jai nėra inkriminuojamas dėl atitinkamo laikotarpio“.
96. Pritariu generalinės advokatės E. Sharpston išvadoms šiuo klausimu dėl toliau nurodytų priežasčių.
1. „Įmonės“ sąvoka pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį
97. Visų pirma „įmonės“ sąvoka pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį turi sutapti su įmonės, atsakingos pagal EB 81 straipsnį, sąvoka.
98. Pažymiu, kad Komisija nusprendė, jog YKK Stocko
yra viena atsakinga už dalies baudos, t. y. 19 250 000 eurų, sumokėjimą. Iš tiesų ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalimi ir 2 straipsnio 1 dalimi YKK Stocko
buvo skirta 68 250 000 eurų bauda, iš kurių YKK Corp.
ir YKK Holding
solidariai atsakingos už 49 000 000 eurų sumos sumokėjimą. Taigi 19 250 000 eurų atitinka apie 55 % 2006 m. YKK Stocko
apyvartos(45) .
99. Ginčijamame sprendime aiškiai nurodyta, kad Komisija nusprendė, jog tik YKK Stocko
atsakinga už šios baudos dalies sumokėjimą, nes YKK Stocko
taip pat buvo pripažinta viena atsakinga už dalį laikotarpio, kuriuo buvo nustatyti pažeidimai, padaryti vykdant BVA bendradarbiavimą.
100. Ginčijamo sprendimo 429 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad YKK Corp., YKK Holding ir YKK Stocko
„turi būti pripažintos solidariai atsakingos už pažeidimus, padarytus vykdant [BVA] bendradarbiavimą, apibūdintą šio sprendimo 4.2 punkte, nuo to momento, kai [ YKK Stocko ] tapo visiškai [ YKK Holding ], taigi ir [ YKK Corp. ], priklausoma dukterine bendrove, t. y. nuo 1997 m. kovo mėn. iki 2001 m. kovo 15 d. [YKK Stocko] turi būti pripažinta atsakinga per visą laikotarpį, per kurį ji dalyvavo vykdant [BVA] bendradarbiavimą, t. y. nuo 1991 m. gegužės 24 d. iki 2001 m. kovo 15 d. “ (išskirta mano).
101. Toliau ginčijamo sprendimo 586 išnašoje „baudų padidinimas dėl trukmės“ dėl baudos nustatymo Komisija nurodo, kad „40 % padidintas pradinis dydis susijęs su laikotarpiu, dėl kurio [ YKK Stocko ], [ YKK Holding ] ir [ YKK Corp. ] pripažintos solidariai atsakingomis [t. y. ketveri metai]. Likęs padidinimas procentais susijęs su laikotarpiu, dėl kurio atsakinga pripažinta tik [YKK Stocko] “(46) (t. y. likę 55 %, būtent penkeri metai ir devyni mėnesiai).
102. Taigi Komisija teisingai paskirstė kiekvienos įmonės atsakomybę, atsižvelgiant į tai, kad iki 1997 m. kovo mėn. (data, kai YKK Holding
įsigijo YKK Stock o) YKK Stocko
ir YKK grupė
buvo dvi atskiros bendrovės ir taip sudarė du „ūkio subjektus“ arba įmones, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį(47) .
103. Kadangi dėl pirmųjų penkerių su puse BVA bendradarbiavimo metų (ir dėl dalies baudos sumokėjimo) Komisija pripažino YKK Stocko
viena atsakinga, tai būtinai reiškia, kad tuo laikotarpiu ji buvo „vienas ūkio subjektas“ (savarankiškas ūkio subjektas).
104. Tuo remdamasi, užuot apskaičiavusi maksimalią 10 % ribą pagal didesnės iš dviejų įmonių apyvartą (tos, kuri atsirado 1997 m. YKK grupei nusipirkus YKK Stocko ), Komisija turėjo logiškai taikyti dvi atskiras maksimalias 10 % ribas.
105. Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad „ vienai įmonei
ar įmonių asociacijai – pažeidimo dalyvei
skiriama bauda negali viršyti 10 % jos
bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais“ (išskirta mano).
106. Teisingumo Teismas nurodė(48), kad „[Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatyta su apyvarta susijusia 10 %] riba [kaip tik] siekiama išvengti, kad [Komisijos skiriamos] baudos būtų neproporcingos įmonės dydžiui“ ir kad „[baudos] dydis [gali būti] ne didesnis kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime[darant pažeidimą] dalyvavusių
įmonių praėjusių ūkinių metų apyvartos“ (išskirta mano).
107. Iš tiesų aiškinant minėtą straipsnį reikia neužmiršti esminio atsakomybės ir baudos ryšio. Manau, kad šia nuostata reikalaujama, pirma, kad siekiant apskaičiuoti maksimalią 10 % ribą gali būti atsižvelgta tik į įmonės, pripažintos atsakinga, apyvartą, ir, antra, byloje, kurioje skirtingos įmonės paeiliui dalyvavo kartelyje, maksimali 10 % riba būtų apskaičiuojama remiantis jų atitinkamomis apyvartomis.
108. Be to, pažymėtina, kad Komisijos sprendimuose suformuluota praktika šiuo klausimu yra nenuosekli.
109. Iš tiesų kituose sprendimuose Komisija jau taikė skirtingas maksimalias 10 % ribas pagal nagrinėjamą pažeidimo laikotarpį.
110. Pavyzdžiui, Sprendime 2005/349/EB(49) (toliau – Sprendimas dėl organinių peroksidų) Komisija apskaičiavo 10 % dukterinių bendrovių apyvartos dėl laikotarpio, kuriuo jos buvo pripažintos išimtinai atsakingomis, nors dėl bendros patronuojančiosios bendrovės ir dukterinės bendrovės atsakomybės laikotarpio ji rėmėsi grupės apyvarta.
111. Byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Gascogne Sack Deutschland prieš Komisiją, generalinė advokatė E. Sharpston laikėsi nuomonės, kad „Sprendime dėl organinių peroksidų įtvirtintas požiūris labiau suderinamas su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies formuluote ir tikslais nei požiūris, kurio laikomasi šioje byloje“.
112. 2011 m. Komisija laikėsi tokio paties požiūrio sprendime(50) (toliau – Sprendimas dėl įtempiamosios plieninės armatūros).
113. Šiame sprendime Komisija netiesiogiai pripažino pagrindą, kuriuo remiasi apeliantės šioje byloje (t. y. pagrindą, susijusį su neteisingu maksimalios 10 % ribos taikymu), pagrįstu ir iš dalies pakeitė savo pradinį sprendimą bei sumažino baudas, skirtas keliems ūkio subjektams, kurių išimtinė atsakomybė buvo nustatyta laikotarpiu iki grupei juos įsigyjant. Komisija sumažino baudas, „ siekdama užtikrinti, kad šių baudų dydis būtų proporcingas įmonių dydžiui ir apyvartai. < ... > Komisija šias baudas sumažino iki dešimties procentų aptariamų juridinių subjektų apyvartos “ (išskirta mano)(51) .
114. Kintanti Komisijos praktika įrodo bent jau tai, kad Komisija iš esmės neturi jokio pagrindo nuspręsti taip, kaip ji tai padarė šioje byloje. Be to, argumentai, kuriuos ji pateikia dėl vienos, o ne dviejų atskirų maksimalių 10 % ribų taikymo, yra neįtikinami.
115. Per posėdį Komisija pažymėjo, kad sprendimuose dėl organinių peroksidų ir įtempiamosios plieninės armatūros patronuojančioji bendrovė buvo solidariai atsakinga atitinkamai tik dėl septynerių iš dvidešimt septynerių ir trejų iš septyniolikos metų, kuriuos truko pažeidimas, o tai rodo, kad dėl atitinkamų skaičių šioje byloje, t. y. ketverių metų iš devynerių metų ir devynių mėnesių, kuriuos truko pažeidimas, reikia laikytis kitokio požiūrio.
116. Be to, kad sunku nustatyti, kur nubrėžti tokią skaičiais pagrįstą ribą, nematau jokio esminio pagrindo (nei motyvų šioje byloje) netaikyti dviejų atskirų maksimalių 10 % ribų, kaip to, mano nuomone, reikalaujama remiantis teisingu Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies aiškinimu.
117. Man taip pat neatrodo, kad kitais Komisijos nurodytais argumentais (t. y. skaičiavimų sudėtingumu ir piktnaudžiavimo rizika) galėtų būti paneigta pateikta analizė. Kodėl skaičiavimai šioje byloje yra sudėtingesni negu sprendimuose dėl organinių peroksidų ir įtempiamosios plieninės armatūros?(52) Dėl rizikos, kad patronuojančioji bendrovė arba įgijėja dirbtinai sumažins atsakingos dukterinės bendrovės apyvartą, Komisija apie tai neužsiminė ginčijamame sprendime ir nepateikė jokių prima facie
įrodymų nagrinėjamoje byloje.
118. Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Bendrasis Teismas pažeidė Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį, nes tik dukterinė bendrovė ( YKK Stocko ) turėjo būti laikoma „įmone pažeidimo dalyve“ dėl pirmojo laikotarpio, ir kad dėl to į jos, o ne į grupės apyvartą turėjo būti atsižvelgta apskaičiuojant maksimalią 10 % ribą.
2. Asmeninės atsakomybės ir baudų individualizavimo principas
119. Taip pat manau, kad požiūris, kurio laikėsi Komisija ir Bendrasis Teismas šioje byloje, prieštarauja asmeninės atsakomybės ir baudų individualizavimo principui.
120. Aišku, kad Komisija gali nurodyti įmonei sumokėti baudą, tik jeigu ji gali įrodyti, kad ta įmonė padarė pažeidimą, kaip jis suprantamas pagal EB 81 straipsnį, arba dalyvavo jį darant. Loginis ir teisinis ryšys tarp, pirma, kaltės ir atsakomybės bei, antra, sankcijos būtinai reiškia, kad bauda turi būti nustatyta atsižvelgiant į atsakingą įmonę (t. y. įmonę, kuri dalyvavo darant pažeidimą).
121. Pagal šį pagrindinį principą, kuris nagrinėtas nusistovėjusioje teismo praktikoje ir kuris bet kuriuo atveju taikomas visoms administracinėms procedūroms, per kurias gali būti skiriamos baudos pagal Sąjungos konkurencijos taisykles, įmonė gali būti baudžiama tik už tai, kuo ji individualiai yra kaltinama(53) .
122. Baudos turi būti individualizuojamos ta prasme, kad jos turi būti susietos su atitinkamų įmonių veiksmais ir požymiais(54) .
123. Be to, už įmonės padarytą pažeidimą iš esmės turi atsakyti tas fizinis ar juridinis asmuo, kuris vadovauja įmonei darant pažeidimą, net jei sprendimo, kuriuo nustatytas šis pažeidimas, priėmimo momentu jis jau nebuvo atsakingas už įmonės veiklą(55) .
124. Konkrečiai kalbant, Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę nuspręsti, kad bendrovė įgijėja negali būti pripažinta atsakinga už abiejų jos dukterinių bendrovių savarankiškai iki jų įsigijimo padarytus pažeidimus, nes tos dukterinės bendrovės pačios privalo atsakyti už savo neteisėtus veiksmus, padarytus iki momento, kai bendrovė įgijėja jas įsigijo, o ši negali būti pripažinta atsakinga už tuos veiksmus(56) .
125. Teisingumo Teismas kelis kartus yra patvirtinęs, kad „kai < … > ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles, remiantis asmeninės atsakomybės principu, jis turi atsakyti už šį pažeidimą“(57) .
126. Todėl iš Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies (pagal kurią Komisija gali skirti baudą tik įmonėms, kurias ji laiko atsakingomis) ir pagrindinio bausmių ir nuobaudų individualizavimo principo matyti, kad baudos skyrimas siejamas su įmonės atsakomybės pripažinimu (ar ši atsakomybė būtų tiesioginė, ar priskirta) ir kad baudos, kuria siekiama nubausti už įmonės dalyvavimą darant pažeidimą, dydis turi būti nustatomas remiantis šia atsakomybe. Manau, kad šis principas taikomas apskaičiuojant maksimalią 10 % apyvartos ribą, kurios bauda negali viršyti.
127. Kitaip tariant, kai, kaip tai yra šioje byloje, pažeidimas dėl tam tikro laikotarpio yra priskiriamas dukterinei, o ne patronuojančiajai bendrovei, tik atsakingos dukterinės bendrovės apyvarta yra reikšminga siekiant apskaičiuoti maksimalią 10 % ribą.
128. Sprendime Hoek Loos prieš Komisiją (58) Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad „Komisija, taikydama 10 % ribą, turi atsižvelgti į atitinkamos įmonės, t. y. įmonės, kuriai buvo priskirtas pažeidimas ir kuri dėl to buvo pripažinta atsakinga bei kuriai buvo pranešta apie sprendimą paskirti baudą, apyvartą“ (išskirta mano).
129. Turint omenyje, kad maksimalios 10 % ribos tikslas yra užtikrinti, kad bauda neviršytų įmonės, kaltos dėl konkurencijos teisės pažeidimo, galimybių sumokėti, dėl atsižvelgimo į bendrą grupės apyvartą siekiant apskaičiuoti šią maksimalią ribą tuo atveju ir dėl laikotarpio, kai pažeidimą padarė tik dukterinė bendrovė iki jai tampant grupės dalimi, arba ta įmonė netenka šios maksimalios ribos nustatymu siekiamos apsaugos, arba bauda skiriama naujai patronuojančiajai bendrovei (tačiau neatsakingai už pažeidimą), jeigu dukterinė bendrovė negali sumokėti baudos, lygiai taip pat, kaip grupę pripažinus solidariai atsakinga už visą pažeidimą(59) .
130. Per posėdį Komisija nurodė, kad ji būtų apskaičiavusi maksimalią 10 % ribą pagal vienos įmonės YKK Stocko
apyvartą, jei kitos grupės įmonės būtų niekaip nedalyvavusios darant pažeidimą po to, kai YKK Stocko
tapo grupės dalimi. Nesuprantu, kaip aplinkybė, kad kitos grupės įmonės yra ar nėra pažeidimo bendravykdės po to, kai YKK Stocko
tapo grupės dalimi, gali pakeisti baudos apskaičiavimą už lai kotarpį, kuriuo YKK Stocko
buvo nepriklausoma ir dėl to išimtinai atsakinga už tuo metu padarytą pažeidimą.
131. Be to, per posėdį Komisija rėmėsi Pirmosios instancijos teismo sprendimu Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją (60) siekdama atsisakyti požiūrio, kurio laikėsi sprendimuose dėl organinių peroksidų ir įtempiamosios plieninės armatūros, ir pirmenybę teikti požiūriui, kurio ji laikėsi byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Gascogne Sack Deutschland prieš Komisiją, arba šioje byloje.
132. Tačiau, kaip byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Gascogne Sack Deutschland prieš Komisiją, paaiškino generalinė advokatė E. Sharpston (išvados 77 punkte), byla, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją, susijusi su visiškai kitokia ar net priešinga situacija. Nors toje byloje nagrinėjamo pažeidimo padarymo metu patronuojančioji ir dukterinė bendrovės buvo tos pačios įmonės dalys, jų santykis buvo pakitęs tais metais, į kuriuos turėjo būti atsižvelgta apskaičiuojant maksimalią 10 % ribą. Tuo metu patronuojančioji bendrovė nebebuvo atsakinga už savo buvusią dukterinę bendrovę: jos buvo seserinės bendrovės. Šios dvi bendrovės buvo pripažintos solidariai atsakingomis dėl pažeidimo laikotarpio, tačiau sprendimas buvo skirtas atskirai buvusiai dukterinei bendrovei ir buvusiai patronuojančiajai bendrovei, o maksimali 10 % riba pritaikyta kiekvienai adresatei(61) .
133. Taigi minėtame Pirmosios instancijos teismo sprendime nesilaikyta asmeninės atsakomybės ir baudų individualizavimo principo taikant maksimalią 10 % ribą, numatytą Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje.
3. Vienodo požiūrio ir proporcingumo principai
134. Galiausiai manau, kad dėl Komisijos požiūrio, kurį patvirtino Bendrasis Teismas, nesilaikyta vienodo požiūrio ir proporcingumo principų.
135. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagal vienodo požiūrio principą reikalaujama panašių atvejų nevertinti skirtingai, o skirtingų atvejų – vienodai, jeigu toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas(62) .
136. Tačiau skundžiamame sprendime vienodi atvejai vertinami skirtingai, nes dvi įmonės, kurių kiekviena pripažinta išimtinai atsakinga už tą patį pažeidimą, vertinamos skirtingai tik dėl to, kad vieną iš jų vėliau įsigijo įmonių grupė.
137. Be to, nagrinėjamos nuostatos ratio legis
(t. y. pernelyg didelių baudų atsižvelgiant į aptariamos įmonės dydį ir apyvartą draudimas) ir tai grindžiančiu pagrindiniu proporcingumo principu negalima objektyviai pateisinti skirtingo požiūrio į vienodus atvejus.
138. Minėtame Sprendime Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
Teisingumo Teismas nusprendė, kad maksimali 10 % riba, numatyta Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, yra „vienodai visoms įmonėms taikoma riba, priklausanti nuo konkrečios įmonės dydžio, turinti užkirsti kelią pernelyg didelėms ir neproporcingoms baudoms. Dėl to šia maksimalia riba siekiama kitokio ir nepriklausomo tikslo, nei taikant pažeidimo sunkumo ir trukmės kriterijus“(63) .
139. Be to, minėto Sprendimo Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją 389 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad „maksimalia riba, be kita ko, siekiama apsaugoti įmones nuo pernelyg didelių baudų, kurios galėtų jas ekonomiškai sunaikinti“. Kitaip tariant, maksimalia 10 % riba siekiama užtikrinti, kad dėl baudos dydžio nebūtų sukelta pavojaus atsakingos įmonės gyvybingumui.
140. Galiausiai, kaip ir apeliantės, manau, kad sprendimai, kuriais remiasi Bendrasis Teismas atmesdamas jų pagrindą (t. y. jo Sprendimas HFB ir kt. prieš Komisiją (64) ir minėtas Sprendimas Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją ), nėra reikšmingi ir kad Bendrasis Teismas netinkamai įvertino minėto Teisingumo Teismo sprendimo Cascades prieš Komisiją
svarbą.
141. Byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas HFB ir kt. prieš Komisiją, Komisija pripažino kelis juridinius asmenis, priklausančius įmone laikomam ūkio subjektui, solidariai atsakingais. Taigi, kadangi Pirmosios instancijos teismas nenagrinėjo bylos, kurioje viena iš šių įmonių buvo pripažinta viena atsakinga už pažeidimą dėl laikotarpio iki jai tampant grupės dalimi, minėtame Sprendime HFB ir kt. prieš Komisiją
jis netyrė, ar turėtų būti atsižvelgta į dvi maksimalias 10 % ribas.
142. Be to, visiškai nepagrindžiant Komisijos argumentų, nuoroda į minėto Sprendimo Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją 390 punktą (žr. skundžiamo sprendimo 193 punktą), priešingai, patvirtinamas apeliančių argumentas. Byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją, visi Komisijos sprendimo adresatai buvo pripažinti solidariai atsakingais per visą pažeidimo laikotarpį. Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad „maksimalios 10 % ribos nustatymu siekiamas tikslas gali būti įgyvendintas, tik jei ši maksimali riba iš pradžių taikoma kiekvienam atskiram sprendimo skirti baudą adresatui“, ir kad „tik jei vėliau paaiškėja, kad keli adresatai sudaro „įmonę“, kaip ūkio subjektą, atsakingą už pažeidimą, dėl kurio skiriama bauda, < ... > maksimali riba gali būti apskaičiuojama remiantis šios įmonės bendra apyvarta“ (išskirta mano). Taigi minėtu Sprendimu Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją patvirtinama, kad kai įmonė yra viena atsakinga už pažeidimą dėl laikotarpio iki ją įsigyjant didesnei grupei, maksimali 10 % riba turi būti apskaičiuojama remiantis atitinkamos įmonės apyvarta, o ne grupės, kuriai ji priklauso sprendimo priėmimo dieną, apyvarta (nes kiti juridiniai asmenys, priklausantys tai grupei, niekaip neatsakingi už pažeidimą).
143. Be to, kaip ir apeliantės manau, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 194 punkte, nepateikęs papildomų paaiškinimų, tvirtino, kad jos negalėjo remtis minėtu Sprendimu Cascades prieš Komisiją (65), nes „ YKK Holding
ir YKK Corp.
nėra pripažintos atsakingomis už visos YKK Stocko
baudos sumokėjimą“. Tačiau, kaip jau pažymėjau šios išvados 124 punkte, minėtas Sprendimas Cascades prieš Komisiją
yra reikšmingas, atsižvelgiant į tai, kad jame nurodyta, kad dukterinė bendrovė privalo atsakyti už pažeidimus, padarytus iki jos įsigijimo, nes nauja patronuojančioji bendrovė negali būti laikoma atsakinga. Taigi dukterinė bendrovė turi viena sumokėti baudą, kuri jai buvo skirta kaip atskiram ekonominiam vienetui.
144. Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad trečiasis pagrindas yra pagrįstas, nes Bendrasis Teismas neteisingai aiškino Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį ir pažeidė bendruosius asmeninės atsakomybės ir baudų individualizavimo, proporcingumo ir vienodo požiūrio principus. Taigi turi būti nustatytas maksimalus 3,491 mln. eurų YKK Stocko
skirtos baudos už BVA bendradarbiavimą dydis, kuris atitinka 10 % jos ūkinių metų, ėjusių prieš priimant ginčijamą sprendimą, apyvartos.
145. Be to, apeliantės paprašė suteikti galimybę pasinaudoti – dėl pakoreguoto 10 % jų apyvartos dydžio – 20 % sumažinimu dėl bendradarbiavimo, kurį Komisija suteikė YKK grupei, to paprašiusiai visų apeliančių vardu (žr. ginčijamo sprendimo 657–664 konstatuojamąsias dalis). Manau, kad tai, jog maksimali 10 % riba turėjo būti apskaičiuota kitaip, neturi jokios įtakos sumažinimo dėl bendradarbiavimo taikymui ir kad dėl to būtina patenkinti apeliančių prašymą, kurio Komisija, beje, neginčijo – net ir papildomai – rašytiniuose paaiškinimuose ar per posėdį nei Bendrajame Teisme, nei Teisingumo Teisme. Tuo labiau logiškiau, kad vadovaujantis 1998 m. gairėmis Komisija savo praktikoje(66) taikė sumažinimą dėl bendradarbiavimo (šeštasis etapas) po
patikrinimo, ar nebuvo viršyta maksimali 10 % riba (o tai atitinka penktąjį proceso etapą). Taigi pakoreguotam dydžiui reikia taikyti minėtą 20 % sumažinimą dėl bendradarbiavimo. Todėl YKK Stocko
skirtos baudos dydis yra 2 792 800 eurų.
D – Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su BVA bendradarbiavimu ir atgrasomojo dauginimo koeficiento taikymu už laikotarpį iki „YKK Stocko“ įsigijimo
146. Ketvirtajame pagrinde apeliantės pažymi, pirma, kad Bendrasis Teismas tinkamai neišdėstė motyvų, kuriais remdamasis atmetė ieškinio pagrindą, susijusį su neteisingu dauginimo koeficiento taikymu dėl laikotarpio iki YKK Stocko
įsigijimo. Jos mano, antra, kad Bendrasis Teismas bet kuriuo atveju pažeidė Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį, proporcingumo principą, bausmių ir baudų individualizavimo principą bei vienodo požiūrio principą, kai nusprendė, kad atgrasomojo poveikio padidinimas buvo pateisinamas, kalbant apie laikotarpį iki to laiko, kai YKK Holding
įsigijo YKK Stocko
(laikotarpis, kuriuo YKK Stocko
laikoma išimtinai atsakinga).
147. Komisija nesutinka su šiais argumentais. Dėl tariamos motyvavimo stokos ji visų pirma pažymi, kad iš apeliacinio skundo 114 punkto matyti, kad apeliantės visiškai suprato Bendrojo Teismo argumentus, išdėstytus, be kita ko, skundžiamo sprendimo 204 punkte, kuriais remiantis elementas, į kurį atsižvelgiama siekiant atgrasomojo poveikio, yra atitinkamos įmonės ekonominis pajėgumas tuo metu, kai priimamas sprendimas skirti baudą. Dėl argumentų dėl esmės Komisija paaiškina, kad atgrasomasis dauginimo koeficientas nebuvo paskirtas dėl konkretaus laikotarpio, pavyzdžiui, dėl laikotarpio, kuriuo YKK Stocko
pripažinta viena atsakinga, tačiau buvo taikytas visai YKK grupei (įskaitant YKK Stocko ) bendram pradiniam dydžiui, kuris buvo nustatytas dėl viso pažeidimo. Ji priduria, kad atgrasomasis poveikis, kurį reikia užtikrinti, susijęs su įtaka vienam ekonominiam vienetui (įmonei), koks jis yra tuo metu, kai priimamas sprendimas skirti baudas. Sprendimo priėmimo dieną (ir faktiškai ketveri metai iki pažeidimo pabaigos) atsakinga įmonė išsiplėtė, nes jos dalimi tapo ne tik YKK Stocko, bet ir jos dvi patronuojančiosios bendrovės. YKK Stocko
po to, kai ją įsigijo YKK Holding
ir YKK Corp., negali būti vertinama atskirai siekiant nustatyti baudos poveikį, net ir dėl baudos dalių, kurias ji turėjo sumokėti viena.
148. Manau, kad šiuo atveju turėtų būti mutatis mutandis
taikomi tie patys vertinimai, kuriuos išdėsčiau dėl trečiojo pagrindo.
149. Kaip teisingai nurodo apeliantės, Sąjungos teismo praktikoje nustatytos dvi priežastys, dėl kurių gali būti taikomas dauginimo koeficientas, t. y. pirma, būtinybė užtikrinti reikšmingą baudos poveikį, įskaitant įmonėms, sprendimo priėmimo dieną turinčioms daug finansinių išteklių, ir, antra, aplinkybė, kad pažeidimo laikotarpiu didelės įmonės galėjo turėti(67) daugiau išteklių negu jų konkurentai, taigi galėjo būti geresnėje padėtyje už juos išmanyti teisę ir imtis veiksmų joje nustatytais terminais.
150. Tai reiškia, kad Komisija gali atsižvelgti tik į įmonės, kurią ji laiko atsakinga už pažeidimą, išteklius ir lėšas(68) .
151. Ginčijamame sprendime Komisija taikė atgrasomąjį dauginimo koeficientą 1,25 remdamasi tuo, pirma, kad nurodytos įmonės turėjo daugiau teisinių ir ekonominių žinių bei infrastruktūros, palyginti su jų konkurentais, ir, antra, kad jos turėjo „daug finansinių išteklių“.
152. Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 538 konstatuojamojoje dalyje remiamasi, pirma, YKK grupės „dydžiu“ ir, antra, jos „bendrais ištekliais“ – šią sąvoką Pirmosios instancijos teismas pats vartojo minėtame Sprendime Groupe Danone prieš Komisiją (69), o šį sprendimą Komisija taip pat nurodė ginčijamo sprendimo 537 konstatuojamojoje dalyje siekdama pateisinti dauginimo koeficiento taikymą ne tik baudos daliai, solidariai skirtai apeliantėms, bet ir baudai, skirtai YKK Stocko dėl pažeidimo laikotarpio, kuriuo ji viena pripažinta atsakinga, t. y. iki 1997 m. kovo mėn.
153. Manau, kad jei dėl šių priežasčių galėjo būti pateisintas atgrasomojo dauginimo koeficiento 1,25 taikymas už laikotarpį po 1997 m. kovo mėn. (nuo kada YKK Stocko priklauso YKK grupei), toks dauginimo koeficientas nėra pateisinamas dėl laikotarpio iki YKK Stocko
įsigijimo.
154. Iš bylos medžiagos matyti, kad iki YKK Stocko
įsigijimo ji buvo maža įmonė su ribotais ištekliais ir joje nebuvo teisės skyriaus. Aišku, kad iki 1997 m. kovo mėn. YKK Stocko neturėjo daug finansinių išteklių.
155. Vadovaudamasis tiek vienodo požiūrio principu (atsižvelgiant į tai, kad labai skyrėsi ištekliai, turėti, pirma, YKK Stocko
pažeidimo laikotarpiu, dėl kurio ji buvo pripažinta išimtinai atsakinga, ir, antra, visos YKK grupės (įskaitant YKK Stocko ) pažeidimo laikotarpiu, dėl kurio jos buvo pripažintos solidariai atsakingos, t. y. po YKK Stocko
įsigijimo), tiek bausmių individualizavimo principu, kuriuo reikalaujama, kad bausmės būtų pritaikytos prie atitinkamų įmonių veiksmų ir požymių(70), Bendrasis Teismas turėjo nepritarti tam, kad Komisija taikė tą patį dauginimo koeficientą dviem nagrinėjamiems laikotarpiams.
156. Įdomu sugretinti šią bylą su Komisijos sprendimu, priimtu dėl vadinamojo monochloracto rūgšties kartelio(71) . Šiame sprendime Komisija skyrė baudą tik Arkema SA
(toliau – Arkema ) (buvusi Atofina SA, toliau – Atofina ), ELF/Total
dukterinei bendrovei, dėl pažeidimo pakartotinumo.
157. Apskaičiuodama šią baudą Komisija užtikrino, kad būtų atsižvelgta – siekiant pakoreguoti pradinį baudos dydį dėl atgrasymo – į dauginimo koeficientą, kuriuo atspindėtas tik Arkema ekonominis pajėguma s (įvertintas atskirai nuo jos patronuojančiosios bendrovės, t. y. Elf Aquitaine,
toliau – Elf ), nepaisant to, kad nagrinėjamo sprendimo priėmimo momentu Arkema
ir Elf
sudarė vieną ekonominį vienetą.
158. Šio sprendimo 222 išnašoje Komisija nurodo, kad „atliekant skaičiavimus neatsižvelgiama į Elf
taikomą dauginimo koeficientą 2,5. Vietoj to, skaičiuojant padidinimą dėl pakartotinio pažeidimo, taikomas dauginimo koeficientas 1,5, kuris būtų taikomas, jei sprendimas būtų skirtas tik Atofina (atsižvelgiant į 17,8 mlrd. eurų jos pasaulinę apyvartą). Todėl dėl šios sumos bus skirta atskira bauda tik Atofina “.
159. Kitaip tariant, apskaičiuodama tik dukterinei bendrovei skirtą baudą Komisija taikė dauginimo koeficientą 1,5 – skirtingą nei dauginimo koeficientą 2,5, taikytą apskaičiuojant patronuojančiajai bendrovei ( Elf ) ir dukterinei bendrovei ( Arkema ) solidariai skirtą baudą – taip siekdama atsižvelgti į mažesnį dukterinės bendrovės ekonominį pajėgumą, vertinamą atskirai nuo patronuojančiosios bendrovės.
160. Šiuo atveju Komisija nenurodė jokios priežasties, kuria būtų paaiškinta, kodėl minėto požiūrio nebuvo laikytasi apskaičiuojant baudą, už kurią atsakinga viena YKK Stocko .
161. Skirstant apeliančių atsakomybę dėl BVA bendradarbiavimo, ginčijamame sprendime aiškiai pripažinta, kad iki 1997 m. kovo mėn. YKK Stocko buvo atskira nuo YKK grupės įmonė. Be to, ginčijamame sprendime konstatuoti skirtingos trukmės pažeidimai, atitinkamai padaryti, pirma, YKK Stocko
ir, antra, YKK Stocko
kartu su YKK grupe(72) . Tačiau apskaičiuodama baudą, o konkrečiai nustatydama atgrasomąjį dauginimo koeficientą, Komisija atsižvelgė tik į YKK grupės bendrus išteklius, įskaitant dėl pažeidimo laikotarpio, kuriuo atsakinga pripažinta įmonė neturėjo tų išteklių.
162. Tačiau įmonė, į kurios dydį ir bendrus išteklius turi būti atsižvelgta nustatant galimą atgrasomąjį dauginimo koeficientą, yra atsakinga įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.
163. Taigi Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad apskaičiuodama išimtinai YKK Stocko
skirtą baudą Komisija galėjo taikyti dauginimo koeficientą 1,25.
164. Kaip matyti iš to, kas išdėstyta, manau, kad šioje byloje joks dauginimo koeficientas nepateisinamas atsižvelgiant į YKK Stocko . Taigi dėl laikotarpio iki to laiko, kai YKK grupė įsigijo YKK Stocko, turi būti nustatyta 2 792 800 eurų dydžio bauda.
IV – Dėl bylinėjimosi išlaidų
165. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teismas priima galutinį sprendimą byloje, jis sprendžia ir bylinėjimosi išlaidų klausimą. To paties reglamento 138 straipsnio 3 dalyje, taikomoje apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, numatyta, kad jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
166. Šioje byloje visų pirma reikia pažymėti, kad nors, mano nuomone, du iš keturių apeliančių nurodytų apeliacinio skundo pagrindų turi būti patvirtinti, o atitinkamai skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas, taip nėra dėl kitų dviejų pagrindų, kuriuos siūlau atmesti.
167. Toliau dėl ieškinio pirmojoje instancijoje reikia pažymėti, kad sumažindamas baudą Teisingumo Teismas taip pat patenkins du iš aštuonių apeliančių nurodytų pagrindų(73) . Tačiau iš skundžiamo sprendimo, kurio Teisingumo Teismas šiais klausimais neturėtų panaikinti, matyti, kad buvo atmesti kiti pagrindai, kuriuos apeliantės nurodė pirmojoje instancijoje.
168. Tokiomis aplinkybėmis ir kadangi kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama tiek pirmojoje instancijoje, tiek ir šiame apeliaciniame procese, reikia nuspręsti, kad kiekviena iš jų padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
V – Išvada
169. Todėl siūlau Teisingumo Teismui:
– atmesti pirmąjį ir antrąjį pagrindus kaip nepagrįstus,
– panaikinti 2012 m. birželio 27 d. Bendrojo Teismo sprendimą YKK ir kt. prieš Komisiją (T‑448/07), nes apskaičiuodamas YKK Stocko Fasteners GmbH
skirtą baudą jis padarė teisės klaidų, kai taikė maksimalią 10 % ribą, numatytą 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo 23 straipsnio 2 dalyje, ir atgrasomąjį dauginimo koeficientą,
– nustatyti, kad YKK Stocko Fasteners GmbH dėl pažeidimo laikotarpio, už kurį ji yra išimtinai atsakinga, skiriama 2 792 800 eurų, o ne 19 250 000 eurų bauda,
– nurodyti Europos Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas procese pirmojoje instancijoje ir apeliaciniame procese, ir galiausiai
– nurodyti YKK Corp., YKK Holding Europe BV
ir YKK Stocko Fasteners GmbH
padengti savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas procese pirmojoje instancijoje ir apeliaciniame procese.
(1) .
(2)  –	Sprendimas YKK ir kt. prieš Komisiją
(T‑448/07, toliau – skundžiamas sprendimas).
(3)  –	2007 m. rugsėjo 19 d. Komisijos sprendimas dėl procedūros pagal EB sutarties 81 straipsnį (byla COMP/39.168 – PO/Standieji galanterijos gaminiai: Sąsagos) (toliau – ginčijamas sprendimas). Jo santrauka paskelbta Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 47, 2009, p. 8). Ginčijamas sprendimas yra vienas iš trijų Komisijos sprendimų, susijusių su galanterijos sektoriumi – t. y. 2005 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas C(2005) 3765 galutinis (byla 38.337 – PO / Siūlai), 2004 m. spalio 26 d. Sprendimas C(2004) 4221 galutinis (byla 38.338 – PO / Adatos) ir ginčijamas sprendimas – kurie visi buvo priimti po to, kai 2001 m. lapkričio mėn. kelių plastikinių ir metalinių galanterijos gaminių gamintojų patalpose buvo atlikti patikrinimai.
(4)  –	2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205).
(5)  – OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo.
(6)  –	Šioje išvadoje naudosiu ankstesnę numeraciją, nes ginčijamas sprendimas buvo priimtas pagal EB sutartį.
(7)
–	Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairės [Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės] (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 8 sk., 1 t., p. 171, toliau − gairės).
(8)  –	OL C 207, 1996, p. 4, toliau – 1996 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo.
(9)  –	Žr. gairių 1 punkto A dalies pirmą pastraipą, kurią priminė Teisingumo Teismas 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo KME Germany ir kt. prieš Komisiją
(C‑389/10 P, Rink. p. I‑13125) 38 punkte bei skundžiamo sprendimo 140 punkte ir jame nurodytoje teismo praktikoje.
(10)  –	Žr. ginčijamo sprendimo 508 konstatuojamąją dalį.
(11)  –	Žr. ginčijamo sprendimo 509 konstatuojamąją dalį.
(12)  –	Žr. minėto Sprendimo KME Germany ir kt. prieš Komisiją
44 punktą (vadinamasis pramoninių (vandentiekio) varinių vamzdžių rinkos kartelis). Taip pat žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvados byloje, kurioje priimtas 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Gascogne Sack Deutschland prieš Komisiją
(C‑40/12 P, dar nepaskelbtas Rinkinyje), 97 ir paskesnius punktus.
(13)  –	2009 m. lapkričio 12 d. sprendimas (C‑554/08 P, 44 punktas). Taip pat žr. 2003 m spalio 2 d. Sprendimą Thyssen Stahl prieš Komisiją
(C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 118 punktas) ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
(C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 96 punktas).
(14)  –	2011 m. lapkričio 16 d. sprendimas (T‑79/06, 118 punktas). Taip pat žr. minėtą Sprendimą Gascogne Sack Deutschland prieš Komisiją .
(15)  –	2004 m. rugsėjo 3 d. Sprendimas dėl [EB] 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP/E-1/38.069 – Variniai vandentiekio vamzdžiai) (toliau – Sprendimas dėl varinių vandentiekio vamzdžių). Žr. Sprendimo dėl varinių vandentiekio vamzdžių 629 konstatuojamąją dalį, kurioje nurodyta, kad „nors remiantis kai kuriais byloje esančiais duomenimis galima dėl riboto laikotarpio kruopščiai ištirti kartelio poveikį kainoms, Komisija negali tiksliai nustatyti, kaip per visą pažeidimo laikotarpį būtų kitusios kainos nesant kartelio“.
(16)  –	Atitinkamai 2011 m. gruodžio 8 d. sprendimai: KME Germany ir kt. prieš Komisiją
(C‑272/09 P, Rink. p. I‑12789), Chalkor prieš Komisiją
(C‑386/10 P, Rink. p. I‑13085) ir minėtas KME Germany ir kt. prieš Komisiją .
(17)  –	Minėto Sprendimo KME Germany ir kt. prieš Komisiją
45 punktas.
(18)  –	Žr. Sprendimo dėl varinių vandentiekio vamzdžių 629 ir 673 konstatuojamąsias dalis ir ginčijamo sprendimo 507 konstatuojamąją dalį.
(19)  –	Minėto Sprendimo KME Germany ir kt. prieš Komisiją
41 punktas.
(20)  –	Ten pat, 44 punktas.
(21)  –	2007 m. rugsėjo 12 d. sprendimas (T‑30/05).
(22)  –	Žr. šio sprendimo 109 punktą, kuriame daroma nuoroda į toje byloje ginčijamo sprendimo 318–320 konstatuojamąsias dalis. Taip pat žr. minėto Teisingumo Teismo sprendimo Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją 78 punktą.
(23)  –	Min ėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją 111 ir 112 punktai.
(24)  –	Ten pat, 190 punktas.
(25)  –	2005 m. birželio 28 d. Sprendimas Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
(C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 245 punktas).
(26)
–	Apeliančių teigimu, pradinė 50 mln. eurų bauda atitinka 250 % mažiausio pradinio dydžio už pažeidimus, kurie kvalifikuojami kaip „labai sunkūs“, ar net 312,5 % taikant dauginimo koeficientą 1,25.
(27)  –	Ginčijamo sprendimo 496, 497, 507–509, 514–516, 529 ir 530 konstatuojamosios dalys.
(28)  –	Minėto Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
245 punktas.
(29)  –	2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Groupe Danone prieš Komisiją
(T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 384 punktas). Taip pat žr. minėtą Teisingumo Teismo sprendimą KME Germany ir kt. prieš Komisiją
(93 ir 96 punktai) ir 2011 m. lapkričio 30 d. Bendrojo Teismo sprendimą Quinn Barlo ir kt. prieš Komisiją
(T‑208/06, Rink. p. II‑7953, 244 punktas).
(30)  –	Žr. šio sprendimo 93 punktą. Šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Dalmine prieš Komisiją
(T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 292 punktas) ir 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
(T‑26/02, Rink. p. II‑713, 113 punktas).
(31)  –	Atitinkamai 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Degussa prieš Komisiją
(T‑279/02, Rink. p. II‑897) ir minėtas Sprendimas Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją .
(32)  –	Atitinkamai 2006 m. gegužės 3 d. Komisijos sprendimas dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį prieš Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret S.A., Kemira OYJ, L'Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA
ir Arkema SA
(byla COMP/F/C.38.620 – vandenilio peroksidas ir perboratas); šio sprendimo santrauka, kurią galima rasti Komisijos Konkurencijos generalinio direktorato interneto svetainėje, paskelbta Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 353, 2006, p. 54); ir 2006 m. lapkričio 29 d. Komisijos sprendimas dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/F/38.638 – BR/ESBR), šio sprendimo santrauka, kurią galima rasti Komisijos Konkurencijos generalinio direktorato interneto svetainėje, paskelbta Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL C 7, 2008, p. 11).
(33)  –	Dėl Sprendimo C(2006) 1766 žr. jo 455 konstatuojamąją dalį, o dėl Sprendimo C(2006) 5700 galutinis – jo 462 konstatuojamąją dalį.
(34)  –	1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamentas: Pirmasis reglamentas, įgyvendinantis Sutarties [81] ir [82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3).
(35)
–	T. y. „nuo 2002 m. vasario 14 d. šis pranešimas pakeičia 1996 metų pranešimą visais atvejais, kai į Komisiją nesikreipė nė viena įmonė siekdama pasinaudoti tame pranešime nurodytu palankiu režimu“.
(36)  –	Žr. 2007 m. gegužės 10 d. Sprendimą SGL Carbon prieš Komisiją
(C‑328/05 P, Rink. p. I‑3921, 83 punktas). Šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimą SCA Holding prieš Komisiją
(C‑297/98 P, Rink. p. I‑10101, 36 punktas) ir minėto Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
399 punktą.
(37)  –	Žr. minėto Sprendimo SGL Carbon prieš Komisiją
81 punktą.
(38)  –	Žr. 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 ir 22 punktus atsižvelgiant į 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 1 dalį. Kaip, pavyzdžiui, galėtų būti pagrįstai tvirtinama, kad informacija, kuri neatitinka sąlygos, kad ji turi „padėti atskleisti padarytą pažeidimą“ (1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktas), galėtų būti įrodymas, turintis „ženklią papildomąją vertę Komisijos turimų įrodymų apie įtariamą pažeidimą atžvilgiu“ (2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punktas)?
(39)  –	Žr. 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą BASF prieš Komisiją
(T‑15/02, Rink. p. II‑497, 588 punktas), kuriame nurodyta, kad „baudos sumažinimas pagal šią nuostatą [t. y. baudų nustatymo gairių 3 punkto šeštą įtrauką, kurioje numatytas bendradarbiavimas ne pagal 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo] tikrai reikštų, kad už nagrinėjamą bendradarbiavimą negalėjo būti atlyginta pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo“.
(40)  –	2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo sprendimas (T‑381/06).
(41)  –	Minėto Sprendimo FRA.BO prieš Komisiją
93, 105 ir 106 punktai.
(42) – Dėl šios priežasties, kadangi šio sprendimo data nebuvo žinoma, per posėdį negalėjau nurodyti savo išvados datos.
(43)  –	Išvadoje šioje vietoje nurodyti minėto Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
280 ir 281 punktai.
(44)  –	Tos pačios išvados 39 išnašoje generalinė advokatė E. Sharpston priduria, kad „išaiškinimas dėl asmeninės atsakomybės tais atvejais, kai dukterinės bendrovės įvykdytas pažeidimas priskiriamas pagrindinei bendrovei, pateiktas < ... > [2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Alliance One International ir Standard Commercial Tobacco prieš Komisiją ir Komisija prieš Alliance One International ir kt.
(C‑628/10 P ir C‑14/11 P, dar nepaskelbtas Rinkinyje)] 42 punkte“. Ji taip pat daro nuorodą į savo išvados byloje, kurioje priimtas 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Kendrion prieš Komisiją
(C‑50/12 P, dar nepaskelbtas Rinkinyje), 36–40 punktus.
(45)  –	Pagal ginčijamą sprendimą trečioji apeliantė, YKK Stocko, dalyvavo darant pažeidimą per visą jo laikotarpį, t. y. devynerius metus ir devynis mėnesius, o YKK Corp.
ir YKK Holding, pirmoji ir antroji apeliantės, pradėjo dalyvauti darant pažeidimą (tiesiogiai ar netiesiogiai) tik po YKK Stocko Fasteners GmbH
(dabar – YKK Stocko ) įsigijimo 1997 m. ir dalyvavo jį darant ketverius metus (ginčijamo sprendimo 466–468 konstatuojamosios dalys). Dėl šios priežasties, pirma, YKK Corp.
ir YKK Holding
nėra laikomos atsakingomis už visos YKK Stocko
skirtos baudos sumokėjimą ir, antra, pastaroji bendrovė buvo pripažinta viena atsakinga už 19 250 000 eurų sumos sumokėjimą.
(46)  –	Laisvas vertimas, išskirta mano.
(47)  –	Žr., pavyzdžiui, 2003 m. spalio 2 d. Sprendimą Aristrain prieš Komisiją
(C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005, 95–99 punktai) ir minėto Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
118 punktą.
(48)  –	1983 m. birželio 7 d. Sprendimas Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
(100/80–103/80, Rink. p. 1825, atitinkamai 119 ir 118 punktai).
(49)  –	2003 m. gruodžio 10 d. Sprendimas dėl proceso pagal EB Sutarties 81 straipsnį ir EEE Sutarties 53 straipsnį (byla COMP/E-2/37.857 – Organiniai peroksidai) (C(2003) 4570 galutinis ir klaidų ištaisymas C(2004) 4]). Santrauka paskelbta Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL L 110, 2005, p. 44).
(50)  –	2010 m. birželio 30 d. Komisijos sprendimas dėl procedūros pagal [SESV] 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį prieš įmones ArcelorMittal, Emesa / Galycas / ArcelorMittal
( España ), GlobalSteelWire / Tycsa, Proderac, Companhia Previdente / Socitrel, Fapricela, Nedri / HIT Groep, WDI/Pampus, DWK/ Saarstahl, voestalpine Austria Draht, Rautaruukki / Ovako, Italcables / Antonini, Redaelli, CB Trafilati Acciai, I.T.A.S., Ori Martin / Siderurgica Latina Martin, Emme Holding
(byla COMP/38.344 – Įtempiamoji plieninė armatūra), iš dalies pakeistas 2010 m. rugsėjo 30 d. Komisijos sprendimu ir 2011 m. balandžio 4 d. Komisijos sprendimu. Santrauka paskelbta Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL C 339, 2011, p. 7) (8 konstatuojamoji dalis).
(51)  –	Žr. minėto Sprendimo dėl įtempiamosios plieninės armatūros 8 konstatuojamąją dalį. Žr. originalios 2010 m. birželio 30 d. sprendimo versijos, praneštos dokumentu C(2010) 4387 galutinis, 1072a konstatuojamąją dalį.
(52)  –	Net jeigu pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį apskaičiuojant maksimalią 10 % ribą reikalaujama, kad atskaitos taškas būtų ūkiniai metai, ėję prieš priimant Komisijos sprendimą, kuriuo skiriama bauda, tai netrukdo, kad maksimali riba būtų nustatoma remiantis tik dukterinės bendrovės apyvarta, kiek tai susiję su išimtinai jai skirta bauda dėl laikotarpio iki to momento, kai ją įsigijo patronuojančioji bendrovė. Šiuo klausimu reikia pridurti, kad, beje, šiame apeliaciniame skunde apeliantės neginčijo, kad atitinkami metai, į kuriuos turi būti atsižvelgta atliekant nagrinėjamą vertinimą, yra metai, ėję prieš priimant ginčijamą sprendimą.
(53)  –	2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją (T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 63 punktas).
(54)  –	Šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 7 d. Sprendimą Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
(C‑76/06 P, Rink. p. I‑4405, 44 punktas).
(55)  –	2000 m. lapkričio 16 d. sprendimai KNP BT prieš Komisiją
(C‑248/98 P, Rink. p. I‑9641, 71 punktas); Cascades prieš Komisiją
(C‑279/98 P, Rink. p. I‑9693, 78 ir 79 punktai); Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
(C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 37 punktas); minėtas SCA Holding prieš Komisiją
(27 punktas) ir 2011 m. kovo 29 d. Sprendimas ThyssenKrupp Nirosta prieš Komisiją
(C‑352/09 P, Rink. p. I‑2359, 143 punktas).
(56)  –	Žr. minėto Sprendimo Cascades prieš Komisiją
78–80 punktus.
(57)  –	Šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Sprendimą Komisija prieš Anic Partecipazioni
(C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 145 punktas); minėto Sprendimo Cascades prieš Komisiją
78 punktą; 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimą ETI ir kt. (C‑280/06, Rink. p. I‑10893, 39 punktas) bei 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 56 punktas).
(58)  –	2006 m. liepos 4 d. sprendimas (T‑304/02, Rink. p. II‑1887, 116 ir 120 punktai).
(59)  –	Be to, norėčiau pažymėti, kad – priešingai Komisijos argumentams – man neatrodo, kad dukterinei bendrovei dėl pažeidimo, kurį ji padarė savarankiškai, taikant teisėtą maksimalią ribą, apskaičiuojamą pagal jos vienos apyvartą, būtų kenkiama atgrasymo nuo pažeidimų tikslui. Tai netrukdo, kad į grupės apyvartą taip pat būtų atsižvelgiama apskaičiuojant baudą, kiek tai susiję su grupei skirtina bauda už jos padarytą pažeidimo dalį.
(60)  –	2005 m. birželio 15 d. sprendimas (T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03). Sprendimo santrauka paskelbta. Visą sprendimo tekstą vokiečių, anglų ir prancūzų kalbomis galima rasti Bendrojo Teismo interneto svetainėje.
(61)  –	Minėto Sprendimo Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją 389–391 punktai.
(62)  –	2006 m. sausio 10 d. Sprendimas IATA ir ELFAA
(C‑344/04, Rink. p. I‑403, 95 punktas) ir 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimas Advocaten voor de Wereld
(C‑303/05, Rink. p. I‑3633, 56 punktas).
(63)  –	281 ir 282 punktai (išskirta mano). Taip pat žr. minėto Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
121 punktą ir 2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
(T‑33/02, Rink. p. II‑4973, 35 punktas).
(64)  –	2002 m. kovo 20 d. sprendimas (T‑9/99, Rink. p. II‑1487).
(65)  –	Konkrečiai šio sprendimo 77–80 punktai.
(66)  –	„In setting fines under the 1998 Guidelines the Commission took a seven-stage approach. First, it evaluated the ‘objective’ gravity of the infringement taken as a whole < … > Second, it determined an ‘individual starting amount’ for each member of the cartel < … > Third, the Commission applied, when appropriate, an increase percentage to those individual starting amounts, which reflected the additional impact caused by the duration of the infringement committed by each cartel participant < … > Fourth, the Commission considered the ‘subjective’ responsibility of each cartel participant < … > Fifth, it considered whether the upper limit of 10 per cent of the annual turnover applicable to the fine had been exceeded. Sixth, where relevant and as appropriate, it reduced the fine, in application of the Leniency Notice.
Finally, the Commission took account of any exceptional circumstances justifying an adjustment to the final amount of the fine“ (išskirta mano) (J. Faull ir A. Nikpay (leid.), „The EC law of competition“, Oxford University Press, 2007, p. 1025–1026, šį komentarą parašė Konkurencijos generalinio direktorato pareigūnai). Taip pat žr. kitą autoritetingą komentarą: C. Bellamy ir G. Child (leid.), „European Union Law of Competition“, Oxford University Press, 2013, p. 1095–1097.
(67)  –	2008 m. birželio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hoechst prieš Komisiją
(T‑410/03, Rink. p. II‑881) 379 ir 382 punktuose patvirtinama, kad, kalbant apie antrąjį padidinimo pagrindą, atitinkamų įmonių dydis turi atitikti jų padėtį pažeidimo momentu.
(68)  –	Žr. 2011 m. spalio 12 d. Bendrojo Teismo sprendimą Agroexpansión prieš Komisiją
(T‑38/05, Rink. P. II-7005, 215 punktas).
(69)  –	175 punktas, kuriame jis nurodo, kad „ieškovė turi teisinių bei ekonominių žinių ir infrastruktūrų, leidžiančių [joms] lengviau atpažinti pažeidimus [jų] veikloje ir suvokti iš to kylančias pasekmes konkurencijos teisės požiūriu“.
(70)  –	Šiuo klausimu žr. minėto Teisingumo Teismo sprendimo Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją 44 punktą.
(71)  –	2005 m. sausio 19 d. Komisijos sprendimas 2006/897/EB dėl tyrimo pagal EB sutarties 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį prieš Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, Eka Chemicals AB
ir Akzo Nobel AB
kartu ir atskirai, Clariant AG
ir Clariant GmbH
kartu ir atskirai, Elf Aquitaine SA
ir Arkema SA
kartu ir atskirai bei Hoechst AG
(byla C.370,773 – MCAA) (OL L 353, 2006, p. 12).
(72)  –	Ginčijamo sprendimo 541 konstatuojamoji dalis.
(73)  –	Žr. šios išvados 10 punkto antrą įtrauką.