62017CC0215
GENERALINIO ADVOKATO
MICHAL BOBEK IŠVADA,
pateikta 2018 m. rugsėjo 5 d. (
1
)
Byla C‑215/17
Nova Kreditna Banka Maribor d.d.
prieš
Republika Slovenija
(Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Aukščiausiasis Teismas, Slovėnijos Respublika) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Viešojo sektoriaus informacijos pakartotinis naudojimas – Rizikos ribojimo reikalavimai kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms – Kredito institucijos, kurioms dominuojančią įtaką daro valstybė – Nacionalinės taisyklės, suteikiančios nevaržomą prieigą prie tam tikros informacijos dėl šių institucijų sudarytų komercinių sutarčių“
I. Įvadas
1.
Nova Kreditna Banka Maribor d.d. (toliau – NKBM) yra Slovėnijos bankas. Žurnalistas pateikė prašymą šiam bankui leisti susipažinti su sąrašu, kuriame yra tam tikros informacijos apie sutartis, NKBM sudarytas su konsultacinėmis firmomis, advokatų kontoromis ir bendrovėmis, teikiančiomis intelektines paslaugas. Šis prašymas buvo pateiktas pagal Slovėnijos taisykles dėl prieigos prie viešųjų dokumentų. Tuo metu, kai buvo pateiktas prašymas, Slovėnijos Respublikai priklausė dauguma NKBM akcijų. Ji taip pat rekapitalizavo šį banką. Dėl šių priežasčių nacionalinės teisės aktai dėl prieigos prie dokumentų buvo taikomi bankui tuo metu, ir atrodo, kad informacija, tokia, kaip prašoma žurnalisto, turėjo būti suteikta pagal nacionalinės teisės aktus.
2.
NKBM atmetė žurnalisto prašymą. Žurnalistas pateikė skundą administravimo institucijai, atsakingai už prieigos prie informacijos Slovėnijoje klausimus, ši nurodė bankui suteikti prieigą prie prašomos informacijos. NKBM apskundė tą sprendimą nacionaliniuose teismuose. Dabar kasacinį skundą dėl teisės motyvų nagrinėja Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Aukščiausiasis Teismas, Slovėnijos Respublika). Šis teismas pateikia Teisingumo Teismui du klausimus, siekdamas išsiaiškinti dėl Slovėnijos teisės aktų dėl prieigos prie dokumentų atitikties Direktyvai 2003/98/EB (
2
) ir Reglamentui (ES) Nr. 575/2013 (
3
).
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
1. Direktyva 2003/98
3.
Remiantis Direktyvos 2003/98 1 straipsnio 1 dalimi ši direktyva nustato „būtiniausias taisykles, reglamentuojančias esamų dokumentų, kuriais disponuoja valstybių narių viešojo sektoriaus institucijos, pakartotinį naudojimą ir tą naudojimą lengvinančias praktines priemones“.
4.
Šios direktyvas 1 straipsnio 2 dalyje pateikiamas jos taikymo srities išimčių sąrašas. Visų pirma c punkte numatyta, kad direktyva netaikoma „dokumentams, kurie yra neprieinami dėl prieigos tvarkos valstybėse narėse, įskaitant tuos, kurie neprieinami dėl <…> komercinio konfidencialumo (pvz., verslo, profesinės arba bendrovės paslaptys)“.
5.
Direktyvos 1 straipsnio 3 dalyje taip pat numatyta, kad ji „grindžiama valstybių narių prieigos taisyklėmis ir nedaro joms poveikio“.
6.
Šios direktyvos 2 straipsnyje, be kita ko, numatytos šių sąvokų apibrėžtys:
„1)   „viešojo sektoriaus institucija“ – tai valstybės, regionų ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos ir vienos ar kelių tokių valdžios institucijų arba vienos ar kelių tokių viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų asociacijos;
2)   „viešosios teisės reglamentuojama įstaiga“ – tai kiekviena įstaiga:
a)
įsteigta konkrečiu tikslu – tenkinti bendrojo intereso reikmes, neturinti nei pramoninės, nei komercinės veiklos požymių, ir
b)
turinti juridinio asmens statusą ir
c)
finansuojama daugiausia valstybės, regionų ar vietos valdžios institucijų ar kitų viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų; arba esanti tų įstaigų administracinėje priežiūroje, arba turinti administracinę, vadybos ar priežiūros valdybą, kurios daugiau kaip pusė narių yra paskirti valstybės, regionų ar vietos valdžios institucijų ar kitų viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų;
<…>“
2. Reglamentas Nr. 575/2013
7.
Reglamento Nr. 575/2013 taikymo sritis apibrėžta 1 straipsnyje, kuris išdėstytas taip:
„Šiame reglamente nustatomos vienodos taisyklės dėl bendrųjų prudencinių reikalavimų, kuriuos dėl toliau nurodytų aspektų turi atitikti įstaigos, kurių priežiūra vykdoma pagal Direktyvą 2013/36/ES:
<…>
e)
viešo atskleidimo reikalavimus.
<…>“
8.
Šio reglamento aštunta dalis „Įstaigų atskleidžiama informacija“ sudaryta iš 431–455 straipsnių. 431 straipsnyje nustatyta informacijos atskleidimo reikalavimų taikymo sritis. 432 straipsnio 2 dalyje leidžiama, esant tam tikroms sąlygoms, neatskleisti nuosavybės teise priklausančios ar konfidencialios informacijos. 433 straipsnyje priduriama, kad įstaigos skelbia atskleidžiamą informaciją, kurios reikia pagal aštuntą dalį, ne rečiau kaip vieną kartą per metus.
B.
Slovėnijos teisė
1. Prieigos prie visuomeninės svarbos informacijos įstatymas
9.
Zakon o dostopu ar informacij javnega značaja (Prieigos prie visuomeninės svarbos informacijos įstatymas; toliau – ZDIJZ) 1a straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Šiuo įstatymu reglamentuojama ir procedūra, pagal kurią bet kuriam asmeniui užtikrinama laisva prieiga prie visuomeninės svarbos informacijos, turimos komercinių bendrovių ir kitų privatinės teisės subjektų, kuriems dominuojančią įtaką daro, tiesiogiai ar netiesiogiai, atskirai ar kartu Slovėnijos Respublika, autonominiai vietos savivaldos teritoriniai vienetai ar kiti viešosios teisės subjektai (toliau – įmonės, kurioms dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektai).
2.   Dominuojanti įtaka, kaip apibrėžta pirmesnėje dalyje, daroma, kai Slovėnijos Respublika, autonominiai vietos savivaldos teritoriniai vienetai ar kiti viešosios teisės subjektai atskirai arba kartu:
–
gali daryti dominuojančią įtaką turėdami didžiąją pasirašytų akcijų dalį, arba, komercinės bendrovės atveju, turėdami daugumos kontrolės teisę ar galėdami paskirti daugiau nei pusę valdymo organų ar stebėtojų tarybos narių, tiesiogiai arba netiesiogiai per kitas komercines bendroves arba kitus privatinės teisės subjektus,
<…>
3.   Bankas, kuris gauna naudos iš priemonių, kurių buvo imtasi pagal įstatymą, reglamentuojantį priemones, kurių ėmėsi Slovėnijos Respublika bankų stabilumui stiprinti, taip pat vertinamas kaip tas, kuriam daroma dominuojanti įtaka, kaip apibrėžta šio straipsnio 1 dalyje.
4.   Laikoma, kad įmonei taip pat taikoma šio straipsnio 1 dalyje nurodyta pareiga penkerių metų laikotarpiu po dominuojančios įtakos, nurodytos šio straipsnio 2 dalyje, pabaigos visuomeninės svarbos informacijos atveju, kurios data yra laikotarpis, per kurį įmonei buvo daroma dominuojanti įtaka.
5.   Įmonei, kuriai dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektai, turi būti taikoma pareiga suteikti prieigą prie visuomeninės svarbos informacijos, kaip apibrėžta šio įstatymo 4a straipsnyje.
6.   Be 2 straipsnio 1 dalyje nustatyto tikslo, šio įstatymo tikslas – didinti skaidrumą ir atsakingą viešųjų lėšų ir finansų valdymą įmonių, kurioms dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektai.
<…>.“
10.
ZDIJZ 4a straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jei įmonei dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektai, visuomeninės svarbos informacija yra:
–
informacija apie sandorį, įskaitant įmonės materialaus turto įsigijimą, perleidimą ar valdymą, arba įmonės išlaidas, susijusias su prekių, darbų, agentūrų paslaugų, konsultacijų ar kitų paslaugų užsakymais, taip pat finansavimo, paramos, konsultavimo ir autorių teisių susitarimais arba kitais sandoriais, kurie sukuria panašų rezultatą;
<…>.“
11.
Pagal ZDIJZ 6a straipsnį:
„1.   Nepaisant pirma nurodyto straipsnio 1 dalies nuostatų, prašoma prieiga prie įmonių, kurioms dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektai, visuomeninės svarbos informacijos būtų suteikiama dėl pagrindinių duomenų apie įvykdytus sandorius, kaip nurodyta šio įstatymo 4a straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, tai yra:
–
informacija apie sandorio rūšį,
–
sutarties partneris, juridinio asmens atveju – įmonės ar verslo pavadinimas, registruotos buveinės adresas ir verslo adresas; arba, jeigu tai yra fizinis asmuo, pavardė ir gyvenamoji vieta,
–
sutarties vertė ir įvairių mokėjimų sumos,
–
data, kada buvo sudaryta sutartis, ir jos sudarymo laikotarpis, ir
–
tam tikra informacija, pateikiama tokių sutarčių prieduose.
<…>
3.   Nepaisant šio straipsnio 1 dalies nuostatų, tais atvejais, kai informacija nėra prieinama visuomenei internetu pagal šio įstatymo 10a straipsnio 4 dalį, asmuo, iš kurio reikalaujama suteikti prieigą, atsisako suteikti ją prie pagrindinių duomenų, susijusių su sandoriu, kaip nurodyta šio straipsnio 1 dalyje, įrodo, kad atskleidimas galėtų labai pakenkti jo konkurencinei padėčiai rinkoje, išskyrus tuos atvejus, kai duomenys yra dėl sandorių, susijusių su finansininkų, rėmėjų, konsultantų, autorių teikiamomis paslaugomis, arba dėl kitų sandorių, kurie sukuria panašų rezultatą.
<…>.“
2. Įstatymas dėl komercinių bendrovių
12.
Zakon o gospodarskih družbah (Įstatymas dėl komercinių bendrovių, toliau – ZGD-1) 39 straipsnyje nustatyta:
„1.   Duomenys, bendrovės rašytiniame sprendime apibrėžti kaip komercinė paslaptis, laikomi tokiais. Su sprendimu turi būti supažindinti dalyviai, darbuotojai, bendrovės valdymo organų nariai ir kiti asmenys, kurie privalo laikytis komercinės paslapties.
2.   Nepriklausomai nuo to, ar duomenys apibrėžti taip, kaip nurodyta 1 dalyje, duomenis, dėl kurių akivaizdu, kad jų atskleidimas neįgaliotam asmeniui padarytų didelę žalą, taip pat laikomi komercine paslaptimi. Dalyviai, darbuotojai, bendrovės valdymo organų nariai ir kiti asmenys atsako už tai, kad atskleidžia komercinę paslaptį, jei žinojo ar turėjo žinoti, kad duomenys buvo tokio pobūdžio.
3.   Duomenys, kurie pagal teisės aktus yra vieši, ar duomenys, susiję su teisės aktų pažeidimu arba geros prekybos praktikos pažeidimu, negali būti kvalifikuojami kaip komercinė paslaptis.“
III. Faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniame teisme ir prejudiciniai klausimai
13.
Nova Kreditna Banka Maribor d.d. yra Slovėnijos bankas. Žurnalistas pateikė prašymą šiam bankui leisti susipažinti su sąrašu informacijos, susijusios su duomenimis apie sutartis, NKBM sudarytas su konsultacinėmis firmomis, advokatų kontoromis ir bendrovėmis, teikiančiomis intelektines paslaugas, laikotarpiu nuo 2012 m. spalio 1 d. iki 2014 m. balandžio 17 d. Prašoma informacija konkrečiai buvo susijusi su: sandorio rūšimi; sutarties partneriu (jei tai juridinis asmuo, įmonės ar verslo pavadinimas, registruotos buveinės adresas ir verslo adresas); sutarties verte; atskirų išmokų suma; data, kada sutartis buvo sudaryta; verslo santykių trukme; ir kita informacija, pateikta sutarties prieduose.
14.
Pagal ZDIJZ 6a straipsnio 1 dalį, kai duomenys yra susiję su tam tikrų rūšių sutartiniais sandoriais, įskaitant sutartis, kaip antai nagrinėjamas šioje byloje, jie klasifikuojami kaip „pagrindiniai duomenys“. Tokie duomenys yra laikomi „visuomeninės svarbos informacija“, jeigu jie susiję su bendrovėmis, kurioms dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektas.
15.
Per laikotarpį, už kurį buvo prašoma prieigos prie duomenų, NKBM dominuojančią įtaką darė viešosios teisės subjektas, t. y. Slovėnijos Respublika. Taip buvo dėl to, kad: i) tiesiogiai ar netiesiogiai, Slovėnija turėjo daugumą NKBM akcijų: ir, ii) kaip dauguma kitų bankų, NKBM buvo iš esmės rekapitalizuotas įsikišus valstybei.
16.
Pagal ZDIJZ 6a straipsnio 3 dalį prieiga prie minėtų „pagrindinių duomenų“ iš esmės turi būti suteikta. Vis dėlto šią prieigą gali būti atsisakyta suteikti, jei bendrovė įrodo, kad atskleidus šiuos dokumentus būtų padaryta rimta žala jos konkurencinei padėčiai rinkoje.
17.
Yra ir šios išimties išimtis: prieiga visada turi būti suteikta, kai „pagrindiniai duomenys“ yra susiję su „sandoriais dėl finansininkų, rėmėjų, konsultantų ir autorių teikiamomis paslaugomis arba kitais sandoriais, kurie sukuria panašų rezultatą“. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, sąrašas, kurio prašė žurnalistas, susijęs su sutartimis, priskiriamomis prie šios kategorijos.
18.
2016 m. balandžio 21 d. NKBM tapo privačia akcine bendrove, todėl valstybė ar kitas viešosios teisės subjektas jai nebeturėjo dominuojančios įtakos. Vis dėlto pagal ZDIJZ 1a straipsnio 4 dalį jai išliko pareiga suteikti prieigą prie duomenų dar penkerius metus, su sąlyga, kad šie duomenys yra susiję su laikotarpiu, kuriuo NKBM buvo daroma dominuojanti įtaka. Bet kuriuo atveju žurnalistas pateikė prašymą dėl prieigos nurodydamas tokią datą, kuri nėra aiškiai nurodyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, tačiau kuri aiškiai buvo prieš NKBM tampant privačia bendrove: kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, NKBM į šį prašymą pateikė (neigiamą) atsakymą 2014 m. gegužės 19 d.
19.
NKBM atmetė žurnalisto prašymą pateikti informacijos. Žurnalistas pateikė skundą dėl šio atsisakymo Informacijski pooblaščenec (Institucija, atsakinga už informaciją, Slovėnija). Institucija, atsakinga už informaciją, patenkino skundą ir nurodė NKBM pateikti prašomus duomenis žurnalistui.
20.
NKBM pareiškė ieškinį dėl šio sprendimo, šis buvo atmestas pirmosios instancijos teisme. Tuomet NKBM pateikė kasacinį skundą dėl teisės motyvų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Aukščiausiasis Teismas, Slovėnijos Respublika). Šiame teisme NKBM teigė, kad ZDIJZ pažeidžia konstitucines teises ir kad jis yra nesuderinamas su Sąjungos teise. Nacionalinės teisės aktų suderinamumo su Slovėnijos Konstitucija klausimą išnagrinėjo Ustavno sodišče Republike Slovenije (Slovėnijos Respublikos Konstitucinis Teismas), kuriam nacionalinės teisės konstitucinio suderinamumo klausimą pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Konstitucinis Teismas konstatavo, kad atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos nėra nesuderinamos su Slovėnijos Konstitucija (
4
).
21.
Šiomis aplinkybėmis Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Aukščiausiasis Teismas, Slovėnijos Respublika) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus prejudiciniam sprendimui priimti:
„1.
Ar Direktyvos 2003/98, iš dalies pakeistos Direktyva 2013/37 (konsoliduota versija), 1 straipsnio 2 dalies c punkto trečia įtrauka, atsižvelgiant į minimalų suderinimą, turi būti aiškinama taip, kad nacionalinė norma gali suteikti neribotą (absoliučią) prieigą prie visos informacijos, susijusios su autorinėmis sutartimis ir konsultavimo sutartimis, net kai ji laikoma komercine paslaptimi, ir ši norma skirta tik asmenims, kuriems dominuojančią įtaką daro valstybė, bet ne kitiems įpareigotiems asmenims, ir ar aiškinimui turi įtakos Reglamentas (ES) Nr. 575/2013, atsižvelgiant į normą dėl informacijos atskleidimo, ypač atsižvelgiant į tai, kad prieiga prie visuomeninės svarbos informacijos, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/98, negali būti platesnė, nei numatyta bendroje normoje dėl atitinkamų duomenų atskleidimo šiame reglamente?
2.
Ar Reglamento Nr. 575/2013, vertinamo atsižvelgiant į normą dėl informacijos, susijusios su bankų komercine veikla, atskleidimą, konkrečiau šio reglamento aštuntos dalies 446 straipsnis ir 432 straipsnio 2 dalis, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama valstybės narės norma, nustatanti bankui, kuriam dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektas, pareigą skelbti informaciją apie sudarytas sutartis, susijusias su konsultavimo paslaugų, teisinių paslaugų, autorių teisėmis ir kitų intelektinių paslaugų teikimu, o konkrečiau kalbant, informaciją apie sudaryto sandorio rūšį, sutarties šalis (juridinio asmens atveju: pavadinimas, buveinė, verslo adresas), sutarties vertę, atskirų mokėjimų už šias paslaugas sumas, sutarties sudarymo datą, sutartinių santykių trukmę ir panašius duomenis, pateiktus sutarčių prieduose – informaciją, atsiradusią tuo laikotarpiu, kai buvo daroma dominuojanti įtaka – be jokių tokios pareigos išimčių ir be galimybės suderinti viešąjį interesą prieiti prie duomenų ir banko interesą išlaikyti komercinę paslaptį, tuo atveju, kai nėra tarptautinių elementų?“
22.
Rašytines pastabas pateikė NKBM, institucija, atsakinga už informaciją, Vengrijos ir Slovėnijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. NKBM, Slovėnijos vyriausybė ir Komisija pateikė žodines pastabas per 2018 m. birželio 7 d. vykusį teismo posėdį.
IV. Vertinimas
23.
Manau, kad nei Direktyva 2003/98, nei Reglamentas Nr. 575/2013 nedraudžia pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų. Išnagrinėsiu kiekvieną iš šių ES priemonių atskirai analizuodamas pirmąjį (A) ir antrąjį (B) prejudicinius klausimus.
A.
Dėl pirmojo klausimo: Direktyva 2003/98
24.
Pirmasis klausimas sudarytas iš dviejų dalių. Pirmoji dalis susijusi su nacionalinių nuostatų, pagal kurias leidžiama neribota (absoliuti) prieiga prie visos informacijos, susijusios su autorių teisių ir konsultavimo paslaugų sutartimis, net jei šios sutartys yra laikomos verslo paslaptimi, suderinamumu su Direktyvos 2003/98 1 straipsnio 2 dalies c punkto trečia įtrauka. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal šias teisės aktų nuostatas tai leidžiama tik tiek, kiek tai susijęs su įstaigoms, kurioms dominuojančią įtaką daro valstybė. Antra klausimo dalis susijusi su tuo, ar direktyvos aiškinimui turi įtakos Reglamentas Nr. 575/2013.
25.
Pirmiausia reikėtų pažymėti, kaip Slovėnijos vyriausybė nurodė savo rašytinėse pastabose ir patvirtino per posėdį, kad šio klausimo formuluotė nėra visiškai tiksli.
26.
Pirma, šiame klausime teigiama, kad Slovėnijos teisės aktai užtikrina neribotą prieigą prie visos informacijos, susijusios su tam tikrų rūšių sutartimis. Tačiau, Slovėnijos vyriausybės nuomone, ZDIJZ suteiktų neribotą prieigą tik prie tam tikrų duomenų, t. y. šių sutarčių „pagrindinių duomenų“. Kaip per posėdį išsamiau paaiškino Slovėnijos vyriausybė, tie duomenys būtų pateikti suvestine forma, o tai reiškia, kad asmuo, norintis susipažinti su informacija, gautų informaciją, kad, pavyzdžiui, bankas X sudarė sutartį su bendrove Y, Z klausimu ir nurodant bendrą išmokėtą sumą, tačiau tas asmuo negautų daugiau informacijos apie šių sutarčių turinį. Taigi, prieiga prie visų kitų sutarties aspektų (kurie nėra „pagrindiniai duomenys“) galėtų būti nesuteikta, jei bendrovė traktuotų juos kaip komercinę paslaptį.
27.
Bet kuriuo atveju norėčiau pabrėžti, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad žurnalisto prašymas leisti susipažinti su informacija apima tik „pagrindinius duomenis“ dėl autorių teisių ir konsultavimo paslaugų sutarčių, t. y. neribotos prieigos informaciją pagal ZDIJZ 6a straipsnio 3 dalį in fine.
28.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmajame klausime nurodo, kad nagrinėjami nacionalinės teisės aktai užtikrina neribotą prieigą, net jei šios sutartys yra laikomos komercine paslaptimi. Slovėnijos vyriausybė vėl leidžia daryti prielaidą, kad prejudicinio klausimo formuluotė neatitinka jos nacionalinės teisės aktų. Konkrečiau kalbant, ji tvirtina, kad duomenys, kurių prašo žurnalistas, negali būti NKBM laikomi komercine paslaptimi, nes pagal ZGD-1 39 straipsnio 3 dalį duomenų negalima laikyti komercine paslaptimi, jei tie duomenys yra vieši pagal įstatymus. Žurnalisto prašomi duomenys yra vieši pagal ZDIJZ 6a straipsnio 3 dalį.
29.
Bet kuriuo atveju, net jei šiuo atžvilgiu klausimas gali būti suformuluotas pernelyg plačiai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kad NKBM būtų priskyręs arba siekė priskirti duomenis, su kuriais prašė susipažinti žurnalistas, prie komercinių paslapčių kategorijos.
30.
Neatsižvelgiant į faktines aplinkybes ir nacionalinę teisę, atrodo neginčijama yra tai, kad pagal Slovėnijos teisę NKBM turi suteikti neribotą prieigą apibendrinta forma prie sąrašo, kuriame yra duomenų, prašytų žurnalisto. Sąrašas susijęs su sutartimis, sudarytomis NKBM su konsultavimo įmonėmis, advokatų kontoromis ir įmonėmis, teikiančiomis intelektinio pobūdžio paslaugas. Duomenys, su kuriais prašė susipažinti žurnalistas, apima tik pagrindinius duomenis. Taip pat neginčijama, kad tokia neribota prieiga nebūtų įmanoma, jei NKBM atitinkamu laikotarpiu nebūtų buvusi dominuojančioje valstybės įtakoje. Atrodo, kad tai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmojo klausimo pirmosios dalies esmė: ar tokia neribota prieiga yra suderinama su Direktyvos 2003/98 1 straipsnio 2 dalies c punkto trečia įtrauka?
31.
Mano nuomone – taip dėl gana paprastos priežasties: man neatrodo, kad Direktyvos 2003/98 tikslas, atsižvelgiant į jos taikymą ratione materiae (2), yra apskritai reglamentuoti pagrindinės bylos aplinkybes. Tačiau, be to, direktyvos taikymo ratione personae apimtis turi būti ir veikiausiai bus nagrinėjama prieš nagrinėjant klausimą dėl jos taikymo ratione materiae (1).
1. Taikymas „ratione personae“
32.
Direktyvos 2003/98 1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad ji „nustato būtiniausias taisykles, reglamentuojančias esamų dokumentų, kuriais disponuoja valstybių narių viešojo sektoriaus institucijos, pakartotinį naudojimą ir tą naudojimą lengvinančias praktines priemones“ (išskirta mano). Šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte numatyta, kad „viešojo sektoriaus institucija – tai valstybės, regionų ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos <…>“. 2 straipsnio 2 punkte toliau apibrėžta „viešosios teisės reglamentuojama įstaiga“ kaip kiekviena įstaiga, kuri atitinka tris kumuliacines sąlygas. Pirmoji iš šių sąlygų yra ta, kad tokia įstaiga turi būti „įsteigta konkrečiu tikslu – tenkinti bendrojo intereso reikmes, neturėti nei pramoninės, nei komercinės veiklos požymių“ (išskirta mano) (
5
).
33.
Tai, žinoma, nacionalinio teismo prerogatyva patikrinti faktines bylos aplinkybes. Tačiau turiu pripažinti, kad man sunku įsivaizduoti, kaip ūkio subjektas, kuris buvo apibūdintas kaip (įprastas komercinis) bankas ir kuris buvo tik laikinai kontroliuojamas valstybės, kad galėtų būti rekapitalizuotas ir vėliau perparduotas rinkoje, gali būti laikomas „viešojo sektoriaus institucija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/98. Net jei kurį laiką kontroliuojamas valstybės, vargu ar šis ūkio subjektas pavirstų į „viešosios teisės reglamentuojamą įstaigą“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą. Be to, toks komercinis bankas, kaip NKBM, atrodo, taip pat neatitinka direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punkto reikalavimų: tai, kad toks ūkio subjektas yra laikinai kontroliuojamas valstybės ir jos rekapitalizuotas, nereiškia, kad tai įstaiga, „įsteigta konkrečiu tikslu – tenkinti bendrojo intereso reikmes“, neturinti „nei pramoninės, nei komercinės veiklos požymių“.
2. Taikymas „ratione materiae“
34.
Neatsižvelgdamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvadą dėl to, ar NKBM laikytinas viešojo sektoriaus institucija, kaip tai suprantama pagal klostantis faktinėms aplinkybėms taikytiną Direktyvą 2003/98, manau, kad ji bet kuriuo atveju nereglamentuoja ratione materiae klausimų, reglamentuojamų pagrindinėje byloje taikomuose Slovėnijos teisės aktuose.
35.
Pagal 1 straipsnio 3 dalį direktyva „remiasi valstybėse narėse esama prieigos tvarka ir jos nepažeidžia“. Direktyvos 2003/98 9 konstatuojamoje dalyje panašiai nustatyta, kad ši direktyva „remiasi esamais prieigos režimais valstybėse narėse ir nekeičia nacionalinių prieigos prie dokumentų taisyklių“.
36.
Tai papildomai paaiškinta Direktyvos 2013/37, kuri iš dalies pakeitė Direktyvą 2003/98, 7 konstatuojamojoje dalyje. Iš šios konstatuojamosios dalies matyti, kad pagal „Direktyv[ą] 2003/98 neįpareigojama suteikti prieig[os] prie dokumentų arba leisti pakartotinį dokumentų naudojimą“. Be to, pagal jos 8 konstatuojamąją dalį pagal Direktyvą 2013/37 atliekamais daliniais pakeitimais „nesiekiama nustatyti arba keisti prieigos prie dokumentų tvarkos valstybėse narėse, tai lieka jų kompetencijoje“.
37.
Taigi Direktyva 2003/98 aiškiai daromas skirtumas tarp prieigos prie dokumentų ir šių dokumentų pakartotinio panaudojimo. Be prieigos nėra galimybės pakartotinai naudoti, tačiau tai nereiškia, kad prieiga ir pakartotinis naudojimas gali būti laikomi tapačiomis sąvokomis (
6
). Šioje direktyvoje nustatomos pareigos, susijusios su dokumentų pakartotiniu naudojimu, tačiau nenagrinėjamos (nacionalinės) taisyklės dėl prieigos prie dokumentų. Direktyva taip pat grindžiama ir priklauso nuo nacionalinių taisyklių dėl prieigos prie dokumentų, kad galėtų būti taikoma. Taip pat tiesa, kad tais atvejais, kai prieiga yra suteikiama pagal nacionalinę teisę, pakartotinis naudojimas iš esmės turėtų būti automatiškai leidžiamas (
7
), laikantis šioje direktyvoje nustatytų sąlygų (
8
). Tačiau tai nekeičia fakto, kad ši direktyva nepažeidžia ir neketina keisti taisyklių dėl prieigos prie dokumentų, kuriuos turi nacionalinės viešojo sektoriaus institucijos, nes tai tebėra sritis, už kurią atsakingos tik valstybės narės.
38.
Kaip savo rašytinėse pastabose pažymėjo Slovėnijos vyriausybė, pagrindinėje byloje nagrinėjami Slovėnijos teisės aktai, t. y. ZDIJZ, yra nacionalinės teisės aktai dėl prieigos prie dokumentų. Tiesa, kad ZDIJZ taip pat yra teisės aktas, į kurį teisės aktų leidėjas nusprendė įtraukti kai kurias nuostatas, siekiant perkelti Direktyvą 2003/98 į nacionalinę teisę. Tačiau, atsižvelgiant į ZDIJZ specialiųjų nuostatų, taikytinų pagrindinėje byloje, turinį, įskaitant jo 6a straipsnio 3 dalį, mano manymu, akivaizdu, kad šios nuostatos yra taisyklės, kurios užtikrina nevaržomą prieigą prie tam tikros informacijos, o ne taisyklės dėl dokumentų pakartotinio naudojimo (
9
).
39.
Taigi, pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir taikytina nacionalinė teisė yra akivaizdžiai susijusios su prieiga, bet ne pakartotinio naudojimo galimybe pagal Direktyvą 2003/98 (
10
). Kadangi pradinės prieigos klausimas aiškiai yra toks, kurį turi spręsti valstybės narės, iš esmės vėliau galimas „papildomas“ šios informacijos panaudojimas, įtvirtintas Direktyvoje 2003/98, negali būti grindžiamas pirminio panaudojimo metu taikytais argumentais ir apribojant šios pradinės prieigos taikymo sritį. Todėl ši direktyva negali užkirsti kelio nacionalinėms taisyklėms suteikti nevaržomą prieigą prie tam tikrų dokumentų, net jei šie dokumentai buvo laikomi komercine paslaptimi.
40.
Šios išvados nepaneigia Direktyvos 2003/98 1 straipsnio 2 dalies c punkto trečia įtrauka, kurią nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Remiantis šia nuostata, direktyva netaikoma dokumentams, prie kurių nesuteikiama prieigos pagal nacionalinės teisės aktus. Taip yra dėl to, kaip jau pažymėjau, kad pakartotinis naudojimas (pagal direktyvą) yra galimas tik tais atvejais, kai su dokumentais galima susipažinti (pagal nacionalinę teisę). Taigi dėl to, kad 1 straipsnio 2 dalies c punkto trečioje įtraukoje nurodytas „komercinis konfidencialumas (pvz., verslo, profesinės arba bendrovės paslaptys))“ kaip viena (
11
) iš galimų (nacionalinių) priežasčių, dėl kurių neleidžiama susipažinti su dokumentais, kuri – jei ir kai taikoma – reiškia, kad šie dokumentai nėra įtraukti į direktyvos taikymo sritį, vargu ar ji gali būti aiškinama kaip nustatanti valstybėms narėms prievolę teikti prieigos apribojimus dėl šių priežasčių.
41.
Galiausiai dėl pirmojo klausimo antros dalies prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2003/98 aiškinimui turi įtakos Reglamentas Nr. 575/2013, visų pirma atsižvelgiant į tai, kad prieiga prie viešojo sektoriaus informacijos negali būti didesnės apimties, nei numatyta taikant reglamente nustatytas vienodas taisykles dėl informacijos atskleidimo.
42.
Šis pirmojo klausimo aspektas atveria diskusiją aptariant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą antrąjį klausimą: t. y. ar teisės aktai yra išsamūs dėl informacijos atskleidimo prievolės, kuria įpareigojamos kredito įstaigos, ir, jei taip, ar tai reiškia, kad draudžiamos nacionalinės taisyklės, kurios leistų susipažinti su papildoma informacija, kuriai netaikomas šis atskleidimo reikalavimas. Tai klausimas, prie kurio dabar pereinu.
B.
Dėl antrojo klausimo: Reglamentas Nr. 575/2013
43.
Antrasis klausimas susijęs su informacijos atskleidimo taisyklėmis, numatytomis Reglamento Nr. 575/2013 aštuntoje dalyje, konkrečiai 446 straipsnyje ir 432 straipsnio 2 dalyje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal šias nuostatas draudžiami nacionalinės teisės aktai, įpareigojantys banką, kuriam dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektas, atskleisti tam tikrą informaciją (kuri atitinka „pagrindinius duomenis“ pagal ZDIJZ) apie sutartis dėl konsultavimo ir teisinių paslaugų ir intelektinio pobūdžio paslaugų, nenumatant to reikalavimo išimties ir be jokios galimybės suderinti visuomenės interesą gauti duomenis ir banko interesą apsaugoti savo komercines paslaptis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad šį klausimą užduoda, kai nėra tarpvalstybinių aplinkybių.
44.
Reglamentas Nr. 575/2013 yra išsamus teisės aktas. Jame nustatomos vienodos taisyklės dėl bendrųjų rizikos ribojimo reikalavimų įstaigoms, kurių priežiūra vykdoma pagal Direktyvą 2013/36/ES (
12
), t. y. kredito įstaigos ir investicinės įmonės privalo laikytis taisyklių, išvardytų reglamento 1 straipsnyje. Tai daugiausia susiję su tų subjektų rizikos profiliu. 7 konstatuojamoje dalyje paaiškinama, kad „šiame reglamente turėtų būti, inter alia, išdėstyti įstaigoms taikytini rizikos ribojimo reikalavimai, susiję tik su bankų ir finansinių paslaugų rinkų veikimu ir skirti tose rinkose veikiančių veiklos vykdytojų finansiniam stabilumui bei investuotojų ir indėlininkų aukšto lygio apsaugai užtikrinti“. Šiame reglamente nustatytais rizikos ribojimo reikalavimais siekiama užtikrinti ne tik finansinių institucijų ir investicinių bendrovių finansinį stabilumą, bet ir tam tiktą lygmenį, informacijos investuotojams ir indėlininkams taikant standartizuotą informacijos atskleidimo sistemą dėl kiekvienos institucijos rizikos profilio.
45.
Reglamente nustatyti keli esminiai struktūriniai, ekonominiai, apskaitos ir finansiniai įpareigojimai, susiję su tokiais klausimais, kaip nuosavos lėšos (antroji dalis), kapitalo poreikis (trečioji dalis), didelės pozicijos (ketvirta dalis), perleistos kredito rizikos pozicijos (penkta dalis), likvidumas (šešta dalis) ir svertas (septinta dalis). Be to, Reglamento Nr. 575/2013 aštuntoje dalyje nustatytas įpareigojimas visuomenei atskleisti informaciją, susijusią su kai kuriomis iš šių esminių prievolių. 68 konstatuojamojoje dalyje pažymėta, kad „informacijos atskleidimo reikalavimais turėtų būti siekiama rinkos dalyviams suteikti tikslios ir išsamios informacijos apie konkrečių įstaigų rizikos pobūdį“ (
13
).
46.
Kredito įstaigos privalo pagal Reglamento Nr. 575/2013 431 straipsnio 3 dalį patvirtinti formalią politiką, siekdamos laikytis šių informacijos atskleidimo reikalavimų. Pagal 433 straipsnį atitinkama informacija turi būti atskleidžiama bent kartą per metus, nors ji gali būti skelbiama dažniau. 434 straipsnyje nustatyta, kad kredito įstaigos ir investicinės įmonės gali laisvai pasirinkti informacijos skelbimo priemones, nors kiek įmanoma visa atskleidžiama informacija turi būti pateikiama vienoje komunikavimo priemonėje ar vienoje vietoje.
47.
Reglamento Nr. 575/2013 432 straipsnio 2 dalyje, kuri nurodyta antrajame prejudiciniame klausime, numatyta, kad kredito įstaigos ir investicinės įmonės turi galimybę neatskleisti tam tikros informacijos (
14
), jeigu ji laikoma „priklausančia nuosavybės teise ar konfidencialia“ (
15
).
48.
ZDIJZ 6a straipsnio 3 dalyje leidžiama, kaip jau minėta (
16
), atsisakyti suteikti prieigą prie visuomeninės svarbos informacijos tais atvejais, kai toks atskleidimas rimtai pažeistų asmens arba bendrovės konkurencinę padėtį rinkoje. Ši pareigos atskleisti informaciją išimtis suformuluota panašiai kaip išimtis dėl įpareigojimo atskleisti nuosavybės teise priklausančią informaciją, numatytą Reglamento Nr. 575/2013 432 straipsnio 2 dalyje. Vis dėlto, priešingai nei ZDIJZ, reglamentu neleidžiama panaikinti šios išimties dėl viešojo intereso priežasčių. Būtent dėl šios priežasties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, regis, abejoja dėl nacionalinės teisės suderinamumo su ES teise.
49.
Išdėsčiau ES ir nacionalinės teisės aktų nuostatas, pakankamai išsamiai siekdamas pabrėžti, kad, nepaisant abiejų nuostatų, kuriose yra panašių „raktinių žodžių“ („atskleidimas“, „bankai“ ir „konfidenciali informacija“), jos yra susijusios ir turėtų reglamentuoti labai skirtingus dalykus. Tai patvirtina ir trys aspektai, susiję su bendra abiejų priemonių struktūra ir logika.
50.
Pirma, ZDIJZ numatyta asmeninės prieigos prie
konkrečių dokumentų galimybė, remiantis individualiu prašymu kiekvienu konkrečiu atveju. Reglamente Nr. 575/2013, priešingai, yra nustatyta pareiga bendrai atskleisti svarbią informaciją, nurodytą reglamente, kurią privaloma atskleisti vienašališkai (t. y. nereikalaujant, kad būtų bet kurios suinteresuotosios šalies prašymas), sistemingai, kartą per metus (arba dažniau) ir iš esmės konsoliduota forma, bendrai paskelbiant internete arba spaudoje.
51.
Antra, kalbant apie subjektus, kuriems taikoma informacijos atskleidimo pareiga, ZDIJZ taikomas bendrai visiems viešosios teisės subjektams, taip pat privataus sektoriaus subjektams, kuriems dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektai, nes reglamentas taikomas tik kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms.
52.
Trečia, dėl informacijos atskleidimo pareigos tikslo, pažymėtina, kad ZDIJZ 1a straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad „šio įstatymo tikslas – didinti įmonių, kurioms dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektai, skaidrumą ir atsakingą viešųjų lėšų ir finansų valdymą“ (išskirta mano). Priešingai, reglamento 68 konstatuojamojoje dalyje pažymima, kad „informacijos atskleidimo reikalavimais turėtų būti siekiama rinkos dalyviams suteikti tikslios ir išsamios informacijos apie konkrečių įstaigų rizikos pobūdį“ (išskirta mano).
53.
Mano nuomone, informacijos atskleidimo pobūdis, nustatytas Reglamente Nr. 575/2013, ir neribota prieiga, suteikta pagal ZDIJZ, grindžiama skirtingais motyvais ir tikslais, yra suformuluoti skirtingai ir nustato teises ir pareigas skirtingiems asmenims. Jos susijusios su labai skirtingais klausimais.
54.
Taigi nemanau, kad vienodas taisykles dėl informacijos atskleidimo išimčių, leidžiamų pagal reglamento 432 straipsnio 2 dalį, parengtas ir suformuluotas atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes ir jų paskirtį, galima susieti su nacionalinės teisės aktais dėl prieigos prie dokumentų, t. y. ZDIJZ. Tiesiog nėra materialaus arba sisteminio santykio tarp reglamento ir ZDIJZ, kad būtų pateisintas toks apribojimas.
55.
Pavyzdys galėtų padėti parodyti tikrąjį (ir probleminį) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrojo klausimo argumento pobūdį. Įsivaizduokite, kad teisės aktu įsteigiama nacionalinė valdžios institucija. Minėtame teisės akte, kuriame nustatomos tos institucijos kompetencija ir valdymas, taip pat nurodyta, kad ši institucija skelbia metinę ataskaitą, kurioje pateikiama konkreti informacija, prieinama visiems šios institucijos interneto svetainėje. Ar šia priemone galėtų ši valstybinė institucija remtis, kad atsisakytų suteikti prieigą prie konkrečios informacijos, kurios paprašo asmuo pagal bendrai taikomus teisės aktus dėl prieigos prie dokumentų, argumentuodama tuo: kadangi teisės aktų leidėjas neįtraukė tokios rūšies informacijos į kasmet automatiškai pateiktinos informacijos sąrašą, jie užkirto kelią tam, kad ši informacija būtų kada nors atskirai atskleista?
56.
Atsakymas, žinoma, yra ne. Tai, kad du laivai prasilenkia vienas su kitu naktį ar prasilenkdami net perduoda vienas kitam signalą, jokiu būdu nereiškia (be aiškių veiksmų), kad vienas kontroliuoja kitą.
57.
Turi būti pateiktos trys baigiamosios pastabos, siekiant visapusiškai atsižvelgti į visus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentus ir visokeriopai padėti Teisingumo Teismui, jei tokia pagalba būtų reikalinga, atsižvelgiant į antrąjį klausimą, be to, kas jau buvo siūloma.
58.
Pirma, savo klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi ne tik Reglamento Nr. 575/2013 432 straipsnio 2 dalimi, bet ir 446 straipsniu. Šia nuostata, pavadinta „Operacinė rizika“, iš esmės nustatoma pareiga atskleisti požiūrius ir metodus, kuriuos kiekviena institucija taiko vertindama, kaip ji atitinka nuosavų lėšų reikalavimus operacinei rizikai padengti (
17
).
59.
Vis dėlto, be to, kad pacituoja šią nuostatą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaaiškina, kodėl mano, kad Slovėnijos teisės aktai galėtų būti su ja nesuderinami. Nemanau, kad ši nuostata pakeistų jau padarytą bendrą išvadą dėl antrojo klausimo. Bet kuriuo atveju galima priminti, kad Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnio, kuriame nustatomas prašymų priimti prejudicinį sprendimą turinys, c punkte nurodyta, kad jame, be kita ko, turi būti „išdėstomos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir jo nustatytas ryšys tarp šių nuostatų bei pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų“. Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nesilaikė šios pareigos, manau, kad antrasis klausimas yra nepriimtinas (
18
).
60.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo Reglamento Nr. 575/2013 450 straipsnį kaip kitą galimo ZDIJZ nesuderinamumo su Sąjungos teise šaltinį. Šioje nuostatoje, pavadintoje „Atlygio politika“, nustatyta pareiga atskleisti tam tikrą informaciją apie kiekvienos institucijos atlyginimų politiką ir praktiką tų kategorijų darbuotojų, kurių profesinė veikla turi esminį poveikį institucijos rizikos pobūdžiui.
61.
Atsižvelgdamas į tai, norėčiau pažymėti, kad Slovėnijos vyriausybė patvirtino per teismo posėdį, jog žurnalisto prašomų duomenų sąraše nebūtų pateikiama informacijos apie NKBM atlyginimų politiką, bet tik dėl sutarčių, sudarytų su trečiosiomis šalimis, ir kuri nėra susijusi su NKBM atlyginimų nustatymo politika. Kadangi prašymą priimti prejudicinį pateikęs teismas daugiau nenurodė jokio paaiškinimo, atrodytų, kad nuoroda į reglamento 450 straipsnį nėra tinkama pagrindinės bylos atveju.
62.
Trečia (ir galiausiai), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antrojo klausimo pabaigoje aiškiai nurodo, kad tas klausimas yra keliamas „tuo atveju, kai nėra tarptautinių elementų“. Tai prieštarauja aplinkybei, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl NKBM argumentų nurodyta, jog „tarptautinis elementas grindžiamas aplinkybe, kad [NKBM] turi dukterinę bendrovę, kurios buveinė yra Vienoje (Austrija) (Adria Bank AG)“. Be to, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pažymima, kad šiuo metu NKBM priklauso kitos valstybės narės įmonei, tačiau kurios – nėra nurodyta. Tai galėtų būti svarbu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, siekiant įvertinti Slovėnijos teisės normas atsižvelgiant į nuostatas dėl įsisteigimo teisės (SESV 49 straipsnis), teisės į laisvą paslaugų judėjimą (SESV 56 straipsnis), teisės į laisvą kapitalo judėjimą (SESV 63 straipsnis), taip pat teisės į laisvę užsiimti verslu (Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 16 straipsnis).
63.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš karto pažymi, kad klausimas dėl pagrindinių laisvių „yra tik hipotetinis“, nes klostantis bylos aplinkybėms NKBM nepriklausė kitos valstybės narės įmonei. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tvirtina, kad į šį klausimą turi būti atsakyta, „nes jis nėra atskiras klausimas, bet yra tiesiogiai susijęs su pagal Direktyvą 2003/98 leistinu minimalaus suderinimo poveikiu“.
64.
Atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktas faktines aplinkybes ir taip pat pripažįstant, kad dalis klausimo yra hipotetinė, manau, kad nėra būtina spręsti klausimo dėl galimų pagrindinių laisvių apribojimų (
19
). Galbūt dar svarbiau yra tai, kad nėra konkretaus klausimo šiuo atveju, todėl į jį atsakyti nereikia.
V. Išvada
65.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Aukščiausiais Teismas, Slovėnijos Respublika) pateiktus klausimus:
–
Pagal 2003 m. lapkričio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/98/EB dėl viešojo sektoriaus informacijos pakartotinio naudojimo su pakeitimais, padarytais 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/37/ES, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2003/98, 1 straipsnio 2 dalies c punkto trečią įtrauką nedraudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį neribota (absoliuti) prieiga prie tam tikros informacijos dėl autorių teisių ir konsultavimo paslaugų sutarčių leidžiama tik dėl įstaigų, kurioms dominuojančią įtaką daro valstybė.
–
Pagal 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) Nr. 575/2013 dėl prudencinių reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 648/2012, ypač jo 432 straipsnio 2 dalį, nedraudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriuo bankas, kuriam dominuojančią įtaką daro viešosios teisės subjektas, įpareigojamas atskleisti tam tikrą informaciją apie sutartis, sudarytas dėl konsultavimo, teisinių ir intelektinio pobūdžio paslaugų, nenumatant šio reikalavimo išimties.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2003 m. lapkričio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl viešojo sektoriaus informacijos pakartotinio naudojimo (OL L 345, 2003, p. 90; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 32 t., p. 701) su pakeitimais, padarytais 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/37/ES, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2003/98 (OL L 175, 2013, p. 1).
(
3
)	2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl prudencinių reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 648/2012 (OL L 176, 2013, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 208, 2013, p. 68 ir OL L 321, 2013, p. 6).
(
4
)	2017 m. sausio 12 d.Ustavno sodišče Republike Slovenije (Slovėnijos Respublikos Konstitucinis Teismas) (sprendimas byloje U‑I‑52/16–17 (ECLI:SI:USRS:2017:U.I.52.16).
(
5
)	Šios direktyvos 10 konstatuojamojoje dalyje paaiškinama, kad „sąvokų „viešojo sektoriaus institucija“ ir „viešosios teisės reglamentuojama įstaiga“ apibrėžimai yra paimti iš viešųjų pirkimų direktyvų (92/50/EEB [1992 m. birželio 18 d. (OL L 209, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 322], 93/36/EEB [1993 m. birželio 14 d. (OL L 199, 1993, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 110], 93/37/EEB [1993 m. birželio 14 d. (OL L 199, 1993, p. 54; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 163] ir 98/4/EB [1998 m. vasario 16 d. (OL L 101, 1998, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 91]). Šie apibrėžimai neapima valstybių įmonių“.
(
6
)	Žr. 2011 m. spalio 27 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (C‑362/10, nepaskelbtas Rink., EU:C:2011:703, 54 punktas).
(
7
)	Iš tiesų, kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas ir kaip matyti iš šios direktyvos 9 konstatuojamosios dalies ir 3 straipsnio, šioje direktyvoje nenustatyta pareiga leisti pakartotinai naudoti viešojo sektoriaus institucijų turimus dokumentus: 2011 m. spalio 27 d. Sprendimas Komisija / Lenkija (C‑362/10, nepaskelbtas Rink., EU:C:2011:703, 48 punktas); taip pat žr. 2012 m. liepos 12 d. Sprendimą Compass-Datenbank (C‑138/11, EU:C:2012:449, 50 punktas).
(
8
)	Direktyvos 2013/37, kuri iš dalies pakeitė Direktyvą 2003/98, 8 konstatuojamoje dalyje aiškiai nustatyta, kad ji „turėtų būti iš dalies pakeista, kad valstybės narės būtų aiškiai įpareigojamos leisti pakartotinai naudoti visus dokumentus, nebent prieiga būtų ribojama arba neleidžiama pagal nacionalines prieigos prie dokumentų taisykles ir pagal kitas šioje direktyvoje numatytas išimtis“.
(
9
)	Slovėnijos vyriausybė per posėdį taip pat pabrėžė, kad ZDIJZ yra įtrauktos taisyklės dėl dokumentų pakartotinio naudojimo, tačiau pažymėjo, kad šios taisyklės yra nustatytos kitose šio teisės akto dalyse. Ji taip pat atkreipė dėmesį į tai, kad reikalavimai, taikomi prašymui leisti susipažinti su dokumentais ir prašymui pakartotinai naudoti dokumentus, iš esmės skiriasi, ir patvirtino, kad prašymas pagrindinėje byloje akivaizdžiai patenka į pirmąją kategoriją.
(
10
)	Pripažįstu, kad, atsižvelgiant į plačią sąvokos „pakartotinis naudojimas“ apibrėžtį pagal Direktyvos 2003/98 2 straipsnio 4 punktą, būtų galima teigti, kad tikėtina, jog žurnalistas, prašantis leisti susipažinti su (apibendrintais / pagrindiniais) duomenimis apie tam tikras sutartis, „pakartotinai panaudos“ šią informaciją „<…> nekomerciniams tikslams, išskyrus pirminį tikslą pagal viešąją užduotį, kuriai dokumentai buvo parengti“, nes jei gautuose duomenyse būtų kažkas įdomaus, žurnalistas, tikėtina, „pakartotinai panaudotų“ šiuos duomenis, parašydamas straipsnį ar net kelis šia tema. Tačiau būtent dėl šių priežasčių sąvoka „pakartotinis naudojimas“ turi būti aiškinama atsižvelgiant į Direktyvos 2003/98 sistemą ir struktūrą. Antraip beveik bet kokia veikla tam tikru metu reikštų „viešųjų duomenų pakartotinį naudojimą“. Direktyva 2003/98 taptų beveik visuotinai taikoma visų dokumentų ar informacijos apdorojimo atžvilgiu, nes visada bus bent tam tikru mastu tam tikrų duomenų, gautų iš viešojo sektoriaus.
(
11
)	Norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad 1 straipsnio 2 dalies c punkte vartojamas terminas „įskaitant“, ir tai aiškiai rodo, kad yra orientacinis pagrindų dėl prieigos nesuteikimo sąrašas.
(
12
)	2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/36/ES dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2002/87/EB ir panaikinamos direktyvos 2006/48/EB bei 2006/49/EB (OL L 176, 2013, p. 338).
(
13
)	Dėl informacijos atskleidimo tikslo 76 konstatuojamojoje dalyje taip pat nurodyta, kad „siekiant stiprinti rinkos drausmę ir didinti finansinį stabilumą, būtina nustatyti išsamesnius reikalavimus dėl reguliuojamojo kapitalo formos bei pobūdžio ir padarytų riziką ribojančių koregavimų atskleidimo, siekiant užtikrinti, kad investuotojai ir indėlininkai būtų pakankamai gerai informuojami apie įstaigų mokumą“ (išskirta mano).
(
14
)	Vienintelė išimties išimtis, t. y. informacija, kuri turi būti visada atskleista, yra informacija apie nuosavas lėšas ir atlyginimų politiką.
(
15
)	Reglamento Nr. 575/2013 432 straipsnio 2 dalyje abi sąvokos apibrėžtos taip: informacija yra „nuosavybės teise priklausančia informacija“, jeigu ją atskleidus viešai būtų pakenkta įstaigos konkurencinei padėčiai; ši sąvoka gali apimti informaciją apie produktus arba sistemas, kuria dalijantis su konkurentais sumažėtų įstaigos investicijų į juos vertė. Informacija yra „konfidenciali“, jeigu dėl įsipareigojimų klientams arba kitų įpareigojančių ryšių su sandorio šalimi įstaiga privalo laikytis konfidencialumo.
(
16
)	Šios išvados 11 ir 16 punktai.
(
17
)	Šis straipsnis suformuluotas taip: „[į]staigos atskleidžia metodus, pagal kuriuos įvertinama, kaip įstaiga atitinka reikalavimus dėl nuosavų lėšų reikalavimo operacinei rizikai padengti pagal jai keliamus reikalavimus; metodikos, nustatytos 312 straipsnio 2 dalyje, aprašymą, jei įstaiga ją naudoja, įskaitant atitinkamų vidaus ir išorės veiksnių, kurie numatyti įstaigos vertinimo metode, aprašymą, o dalinio naudojimo atveju – įvairių metodikų taikymo apimtį“.
(
18
)	Žr. naujausią, pvz., 2015 m. liepos 2 d. Sprendimą Gullotta ir Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:436, 17–21 punktai).
(
19
)	Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs nepriimtinais (atsižvelgiant į suformuotą jurisprudenciją, pagal kurią prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateisinamas ne tuo, kad suformuluojamos patariamosios nuomonės bendro pobūdžio arba hipotetiniais klausimais, o dėl to, kad reikia veiksmingai išspręsti su Sąjungos teise susijusį ginčą) klausimus, kuriuos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laiko tik hipotetiniais, kiek tai susiję su jo nagrinėjama pagrindine byla: žr., pvz., 2016 m. lapkričio 10 d. Sprendimo Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851, 56–59 punktus)