62024CJ0514
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
12 martie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor – Sectorul telecomunicațiilor – Directiva (UE) 2018/1972 – Codul european al comunicațiilor electronice – Articolul 105 alineatul (4) primul paragraf – Dreptul utilizatorilor finali de a rezilia contractul fără costuri suplimentare ca urmare a modificărilor preconizate unilateral de către un furnizor de servicii de comunicații electronice – Excepții – Modificări impuse direct de dreptul Uniunii sau de dreptul intern”
În cauza C‑514/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Kúria (Curtea Supremă, Ungaria), prin decizia din 26 iunie 2024, primită de Curte la 24 iulie 2024, în procedura
Magyar Telekom Nyrt.
împotriva
Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnöke,
CURTEA (Camera a doua),
compusă din doamna K. Jürimäe, președintă de cameră, domnul K. Lenaerts, președintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a doua, și domnii F. Schalin, M. Gavalec (raportor) și Z. Csehi, judecători,
avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
grefier: domnul I. Illéssy, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 iunie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Magyar Telekom Nyrt., de V. Brengel, Gy. V. Radics, ügyvédek, M. L. Keresztury și B. Modok;
–
pentru guvernul maghiar, de D. Csoknyai și M. Z. Fehér, în calitate de agenți;
–
pentru Irlanda, de M. Browne, Chief State Solicitor, S. Finnegan și A. Joyce, în calitate de agenți, asistați de B. Quigley, SC, și de S. Brittain, BL;
–
pentru guvernul finlandez, de M. Pere, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de V. Bottka, G. Conte și O. Gariazzo, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 septembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva (UE) 2018/1972 a Parlamentului European și a Consiliului din 11 decembrie 2018 de instituire a Codului european al comunicațiilor electronice (JO 2018, L 321, p. 36).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Magyar Telekom Nyrt., furnizor de servicii de comunicații electronice, pe de o parte, și Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnöke (președintele Autorității Naționale pentru Comunicații și Media, Ungaria) (denumit în continuare „președintele NMHH”), pe de altă parte, în legătură cu o decizie prin care acesta din urmă i‑a impus, printre altele, să modifice contractele de abonament încheiate cu utilizatorii finali, care includ o opțiune tarifară denumită „tarif zero”.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul (UE) 2015/2120
3
Articolul 1 din Regulamentul (UE) 2015/2120 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 noiembrie 2015 de stabilire a unor măsuri privind accesul la internetul deschis și de modificare a Directivei 2002/22/CE privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații și a Regulamentului (UE) nr. 531/2012 privind roamingul în rețelele publice de comunicații mobile în interiorul Uniunii (JO 2015, L 310, p. 1), intitulat „Obiect și domeniu de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Prezentul regulament stabilește norme comune privind garantarea tratamentului egal și nediscriminatoriu al traficului în furnizarea de servicii de acces la internet și a drepturilor conexe ale utilizatorilor finali.”
4
Articolul 3 din acest regulament, intitulat „Garantarea accesului la internetul deschis”, prevede la alineatele (1)-(3):
„(1)   Utilizatorii finali au dreptul de a accesa și distribui informații și conținut, de a utiliza și de a pune la dispoziție aplicații și servicii și de a folosi echipamente terminale la alegere, indiferent de locația utilizatorului final sau a furnizorului, ori de locația, originea ori destinația informațiilor, conținutului, aplicațiilor sau serviciilor, prin intermediul serviciului lor de acces la internet.
[…]
(2)   Contractele între furnizorii de servicii de acces la internet și utilizatorii finali cu privire la caracteristicile și condițiile tehnice și comerciale ale serviciilor de acces la internet, cum ar fi prețul, volumele de date sau viteza, precum și orice practici comerciale utilizate de furnizorii de servicii de acces la internet nu limitează exercitarea drepturilor utilizatorilor finali prevăzute la alineatul (1).
(3)   Furnizorii de servicii de acces la internet tratează tot traficul în mod egal, atunci când furnizează servicii de acces la internet, fără discriminare, restricții sau imixtiuni și indiferent de expeditor și destinatar, de conținutul accesat sau distribuit, de aplicațiile sau serviciile utilizate sau furnizate sau de echipamentul terminal folosit.
Primul paragraf nu împiedică punerea în aplicare de către furnizorii de servicii de acces la internet a unor măsuri rezonabile de gestionare a traficului. Pentru a fi considerate rezonabile, astfel de măsuri sunt transparente, nediscriminatorii și proporționale și nu au la bază considerații comerciale, ci cerințele tehnice de calitate a serviciului ale unor categorii de trafic specifice care sunt diferite în mod obiectiv. Astfel de măsuri nu includ monitorizarea conținutului specific și nu sunt menținute în vigoare mai mult decât este necesar.
Furnizorii de servicii de acces la internet nu aplică măsuri de gestionare a traficului care excedă măsurile prevăzute la al doilea paragraf și, în special, nu blochează, nu încetinesc, nu modifică, nu restricționează, nu interferează cu, nu degradează sau nu discriminează conținut, aplicații sau servicii specifice ori categorii specifice ale acestora, cu excepția cazului în care este necesar și numai atât timp cât este necesar, pentru:
(a)
a respecta dreptul Uniunii sau legislația națională conformă cu dreptul Uniunii, sub incidența cărora intră furnizorul de servicii de acces la internet, sau măsurile conforme cu dreptul Uniunii menite să pună în aplicare acte legislative ale Uniunii sau legislația națională, inclusiv hotărârile judecătorești sau ale autorităților publice învestite cu competențele relevante;
(b)
a menține integritatea și securitatea rețelei, ale serviciilor furnizate prin intermediul acestei rețele și ale echipamentelor terminale ale utilizatorilor finali;
(c)
a evita congestionarea iminentă a rețelei și a atenua efectele congestionării temporare sau excepționale a rețelei, cu condiția ca categorii echivalente de trafic să fie tratate în mod egal”.
Regulamentul (UE) 2018/1971
5
Considerentul (5) al Regulamentului (UE) 2018/1971 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 decembrie 2018 de instituire a Organismului Autorităților Europene de Reglementare în Domeniul Comunicațiilor Electronice (OAREC) și a Agenției de sprijin pentru OAREC (Oficiul OAREC) și de modificare a Regulamentului (UE) 2015/2120 și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1211/2009 (JO 2018, L 321, p. 1) prevede:
„O[rganismul Autorităților Europene de Reglementare în Domeniul Comunicațiilor Electronice (OAREC) și Agenției de sprijin pentru OAREC (Oficiul OAREC) au fost înființate prin Regulamentul (CE) nr. 1211/2009 al Parlamentului European și al Consiliului [din 25 noiembrie 2009 de instituire a Organismului Autorităților Europene de Reglementare în Domeniul Comunicațiilor Electronice (OAREC) și a Oficiului (JO 2009, L 337, p. 1)]. OAREC a înlocuit [Grupul entităților europene de reglementare în domeniul rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (ERG)] și a urmărit să contribuie, pe de o parte, la dezvoltarea pieței interne a rețelelor și serviciilor de comunicații electronice și, pe de altă parte, la îmbunătățirea funcționării acesteia, urmărind să asigure punerea în aplicare uniformă a cadrului de reglementare pentru comunicații electronice. OAREC joacă rolul unui forum de cooperare între [autoritățile naționale de reglementare (ANR)], precum și între ANR‑uri și Comisi[a Europeană] în exercitarea tuturor responsabilităților care revin acestora în temeiul cadrului de reglementare al Uniunii. OAREC a fost înființat pentru a furniza expertiză și pentru a acționa în mod independent și transparent.”
6
Articolul 3 din Regulamentul 2018/1971, intitulat „Obiectivele OAREC”, prevede la alineatul (2):
„OAREC urmărește obiectivele prevăzute la articolul 3 din Directiva (UE) 2018/1972. În special, OAREC asigură punerea în aplicare uniformă a cadrului de reglementare pentru comunicațiile electronice care intră în domeniul de aplicare menționat la alineatul (1) din prezentul articol.”
7
Articolul 4 din același regulament, intitulat „Atribuțiile de reglementare ale OAREC”, prevede la alineatele (1) și (4):
„(1)   OAREC îi revin următoarele atribuții de reglementare:
[…]
(d)
să emită orientări cu privire la punerea în aplicare a cadrului de reglementare al Uniunii pentru comunicațiile electronice, în special, astfel cum este prevăzut în Regulamentele (UE) nr. 531/2012 [al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iunie 2012 privind roamingul în rețelele publice de comunicații mobile în interiorul Uniunii (JO 2012, L 172, p. 10) și [2015/2120] și în Directiva [2018/1972], în ceea ce privește:
[…]
(e)
să emită alte orientări care să asigure punerea în aplicare uniformă a cadrului de reglementare pentru comunicațiile electronice și coerența deciziilor de reglementare adoptate de ANR‑uri, din proprie inițiativă sau la cererea unei ANR, a Parlamentului European, a Consiliului sau a Comisiei, în special în cazul chestiunilor de reglementare care afectează un număr semnificativ de state membre sau care prezintă un aspect transfrontalier;
[…]
(4)   Fără a aduce atingere respectării dreptului Uniunii aplicabil, ANR‑urile și Comisia țin seama în cea mai mare măsură de orice orientare, aviz, recomandare, poziție comună și bună practică adoptată de OAREC, cu scopul de a asigura o punere în aplicare uniformă a cadrului de reglementare pentru comunicațiile electronice, care intră în domeniul de aplicare menționat la articolul 3 alineatul (1).
În cazul în care o ANR deviază de la orientările menționate la alineatul (1) litera (e), aceasta își motivează decizia.”
Directiva 2018/1972
8
Considerentul (275) al Directivei 2018/1972 are următorul cuprins:
„Orice modificări ale condițiilor contractuale propuse de furnizorii de servicii de comunicații electronice destinate publicului, altele decât serviciile de comunicații interpersonale care nu se bazează pe numere, care nu sunt în avantajul utilizatorului final, de exemplu în ceea ce privește taxele, tarifele, limitarea volumului de date, vitezele de transmitere a datelor, acoperirea sau prelucrarea datelor cu caracter personal, ar trebui să dea naștere dreptului utilizatorului final de a rezilia contractul fără să suporte niciun cost, chiar dacă respectivele modificări sunt combinate cu unele modificări în avantajul utilizatorului final. Orice modificare a condițiilor contractuale de către furnizor ar trebui, așadar, să îi dea dreptul utilizatorului final de a rezilia contractul, cu excepția cazului în care fiecare modificare este în sine în avantajul utilizatorului final sau modificările sunt de natură pur administrativă, cum ar fi o modificare a adresei furnizorului și nu au un efect negativ asupra utilizatorului final, ori modificările sunt strict impuse de modificări legislative sau în materie de reglementare, cum ar fi noi cerințe contractuale de informare impuse de dreptul Uniunii sau de dreptul intern. Modificările ar trebui evaluate pe baza unor criterii obiective pentru a se stabili dacă sunt exclusiv în avantajul utilizatorului final. Dreptul utilizatorului final de a rezilia contractul ar trebui să fie exclus numai în cazul în care furnizorul poate să demonstreze că toate modificările contractuale sunt exclusiv în beneficiul utilizatorului final sau sunt de natură pur administrativă, fără a avea vreun efect negativ asupra utilizatorului final.”
9
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Obiective generale”, prevede la alineatul (2) litera (d):
„În contextul prezentei directive, autoritățile naționale de reglementare și alte autorități competente, precum și OAREC, Comisia și statele membre urmăresc fiecare dintre următoarele obiective generale, fără ca ordinea în care sunt enumerate să fie una de prioritate:
[…]
(d)
promovează interesele cetățenilor Uniunii prin asigurarea conectivității, a disponibilității și a adoptării pe scară largă a rețelelor de foarte mare capacitate, inclusiv a rețelelor fixe, mobile și pe suport radio, și a serviciilor de comunicații electronice, permițând un maximum de beneficii în termeni de posibilități de alegere, preț și calitate pe baza unei concurențe efective, prin menținerea securității rețelelor și serviciilor, prin asigurarea unui nivel comun ridicat de protecție pentru utilizatorii finali prin intermediul normelor sectoriale necesare și prin abordarea nevoilor, cum ar fi prețurile accesibile, pe care le au anumite grupuri sociale, în special utilizatorii finali cu dizabilități, utilizatorii finali în vârstă și utilizatorii finali cu nevoi sociale speciale, precum și posibilitățile de alegere și condițiile echivalente de acces pentru utilizatorii finali cu dizabilități.”
10
Articolul 10 din directiva menționată, intitulat „Participarea [ANR‑urilor] în cadrul OAREC”, prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că obiectivele OAREC de promovare a unei coordonări și uniformități sporite la nivelul reglementării sunt sprijinite în mod activ de [ANR‑urile lor].
(2)   Statele membre se asigură că autoritățile naționale de reglementare, la adoptarea propriilor decizii pentru piețele lor naționale, țin seama în cea mai mare măsură de orientările, avizele, recomandările, pozițiile comune, bunele practici și metodologiile adoptate de OAREC.”
11
Articolul 105 din aceeași directivă, intitulat „Durata contractului și încetarea acestuia”, prevede la alineatul (4):
„Utilizatorii finali au dreptul de a rezilia contractul fără să suporte vreun cost suplimentar în urma primirii notificării conform căreia se vor opera modificări ale condițiilor contractuale propuse de furnizorul de servicii electronice destinate publicului, altele decât serviciile de comunicații interpersonale care nu se bazează pe numere, cu excepția cazului în care modificările propuse sunt exclusiv în beneficiul utilizatorului final sau sunt de natură pur administrativă și nu au niciun efect negativ asupra utilizatorului final sau sunt impuse direct prin dreptul Uniunii sau prin dreptul intern.
Furnizorii notifică utilizatorilor finali, cu cel puțin o lună înainte, orice modificare a condițiilor contractuale și îi informează în același timp cu privire la dreptul lor de a rezilia contractul fără a suporta vreun cost suplimentar în cazul în care nu acceptă noile condiții. Dreptul de a rezilia contractul se exercită în termen de o lună de la notificare. Statele membre pot prelungi termenul respectiv cu o perioadă de până la trei luni. Statele membre se asigură că notificarea se realizează într‑un mod clar și ușor de înțeles, pe un suport durabil.”
Dreptul maghiar
12
Articolul 132 din az elektronikus hírközlésről szóló 2003. évi C. törvény (Legea nr. C din 2003 privind comunicațiile electronice), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea 2003/100”), prevede la alineatele 5 și 6:
„5.   Abonatul are dreptul de a rezilia contractul de abonament cu efect imediat și fără alte consecințe juridice în termen de 45 de zile de la primirea notificării unei modificări unilaterale a contractului din partea furnizorului de servicii de comunicații electronice destinate publicului.
6.   Abonatul nu are dreptul de a rezilia contractul de abonament în conformitate cu alineatul 5 în cazul în care modificarea:
a)
determină o modificare a contractului de abonament sau a condițiilor de utilizare a serviciului care sunt exclusiv în beneficiul abonatului;
b)
este de natură pur administrativă și nu are un impact negativ asupra abonatului sau
c)
este strict întemeiată pe modificarea unei norme de drept sau pe o decizie administrativă sau jurisdicțională.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
13
Magyar Telekom este o întreprindere care își desfășoară activitatea în sectorul tehnologiei informației și comunicațiilor. Această întreprindere propunea utilizatorilor finali, pentru unele dintre pachetele sale de acces la internet, o opțiune tarifară denumită „tarif zero”, în temeiul căreia nu deducea din volumul de date cuprins în aceste pachete datele consumate prin utilizarea anumitor aplicații și/sau a anumitor servicii specifice.
14
Printr‑o decizie din 6 septembrie 2022 (denumită în continuare „decizia NMHH”), NMHH a constatat că întreprinderea menționată nu respecta dispozițiile articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul 2015/2120, întrucât, în cadrul aplicării acestei opțiuni tarifare, nu trata întregul trafic de internet în mod egal și fără discriminare. În decizia respectivă, NMHH a obligat Magyar Telekom să înceteze, cel târziu la 15 noiembrie 2022, să propună orice ofertă care conține opțiunea tarifară menționată și să modifice, cel târziu la 31 martie 2023, contractele abonaților în cauză, inclusiv condițiile generale și contractele de abonament individuale, pentru a elimina orice referire la aceeași opțiune tarifară.
15
În decizia respectivă, NMHH a subliniat că, în măsura în care necesitatea de a modifica contractele abonaților în cauză rezultă din incompatibilitatea practicii Magyar Telekom cu articolul 3 alineatul (3) menționat, modificarea unilaterală a acestor contracte în detrimentul acestor abonați le dă dreptul de a le rezilia, în conformitate cu articolul 132 alineatul (5) din Legea 2003/100, care urmărește transpunerea în dreptul maghiar a articolului 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972. În această privință, excepția prevăzută la articolul 132 alineatul (6) litera c) din Legea 2003/100, care urmărește transpunerea în dreptul maghiar a celei de a treia excepții prevăzute de ultima teză a articolului 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972, nu ar fi aplicabilă.
16
Printr‑o decizie din 27 octombrie 2022 (denumită în continuare „decizia președintelui NMHH”), președintele NMHH, sesizat de Magyar Telekom cu un recurs ierarhic, a confirmat decizia NMHH.
17
În această decizie din 27 octombrie 2022, președintele NMHH a arătat că, în Hotărârile din 2 septembrie 2021, Vodafone (C‑854/19, EU:C:2021:675), Vodafone (C‑5/20, EU:C:2021:676), și Telekom Deutschland (C‑34/20, EU:C:2021:677), Curtea a declarat că opțiunea tarifară „tarif zero” era incompatibilă cu obligațiile care decurg din articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul 2015/2120. Astfel, obligația Magyar Telekom de a modifica contractele de abonament individuale în vigoare ar rezulta din această dispoziție, a cărei interpretare corectă fusese dată de Curte în aceste hotărâri.
18
În decizia menționată, președintele NMHH a subliniat că, în urma pronunțării acestor hotărâri, Magyar Telekom ar fi fost obligată să înceteze în mod voluntar să ofere și să utilizeze o astfel de opțiune tarifară și că obiectivul deciziei NMHH era de a garanta că Regulamentul 2015/2120 este aplicat de Magyar Telekom în conformitate cu hotărârile menționate, ale căror concluzii au fost integrate în Orientările OAREC din 9 iunie 2022 privind punerea în aplicare a Regulamentului privind internetul deschis [BoR (22) 81, denumite în continuare „Orientările OAREC din 2022”].
19
Astfel, în timp ce, în Orientările anterioare ale OAREC privind punerea în aplicare de către autoritățile naționale de reglementare a normelor europene privind neutralitatea internetului din 30 august 2016 [BoR (16) 127, denumite în continuare „Orientările OAREC din 2016”], dispozițiile Regulamentului 2015/2120 fuseseră interpretate în sensul că autorizează anumite opțiuni tarifare denumite „tarif zero”, în urma pronunțării Hotărârii din 15 septembrie 2020, Telenor Magyarország (C‑807/18 și C‑39/19, EU:C:2020:708), și a hotărârilor menționate la punctul 17 din prezenta hotărâre, OAREC a adoptat Orientările OAREC din 2022, în care aceste dispoziții au fost interpretate în sensul că nu autorizează astfel de opțiuni tarifare.
20
În acțiunea sa judiciară împotriva deciziei președintelui NMHH, introdusă la Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria), Magyar Telekom a arătat că nu avea nicio obligație de a pune în aplicare hotărârile menționate, că practica sa a fost elaborată în temeiul Orientărilor OAREC din 2016 și că nicio obligație de a modifica contractele respective nu îi revenea în temeiul Orientărilor OAREC din 2022, acestea adresându‑se ANR‑urilor. În opinia Magyar Telekom, această decizie trebuia considerată ca fiind „dreptul național”, în sensul articolului 105 alineatul (4) din Directiva 2018/1972, care îi impunea în mod direct modificarea contractelor menționate.
21
Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria) a respins acțiunea formulată de Magyar Telekom.
22
Instanța menționată a amintit că articolul 132 alineatul (6) litera c) din Legea 2003/100 prevedea o excepție al cărei mod de redactare face referire în mod clar la o modificare impusă direct de o normă de drept al Uniunii sau de drept național care se aplică numai actelor de drept al Uniunii, astfel cum sunt definite la articolul 288 TFUE, precum și actelor legislative naționale. Or, decizia președintelui NMHH, adoptată într‑un caz individual, nu ar fi un act legislativ sau normativ, aceasta fiind adoptată de o autoritate administrativă în exercitarea competențelor sale de aplicare a dreptului și, prin urmare, această decizie nu poate intra sub incidența excepției prevăzute de dispoziția respectivă. Modificările intervenite în interpretarea sau în aplicarea legii nu pot fi asimilate modificărilor în materie de reglementare.
23
În recursul formulat la Kúria (Curtea Supremă, Ungaria), care este instanța de trimitere, Magyar Telekom susține că Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria) a interpretat în mod eronat legătura dintre considerentul (275) și articolul 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972, considerând că termenul „reglementări”, care figurează în a doua teză a acestui considerent, nu putea viza o decizie adoptată în cadrul exercitării competențelor de aplicare a dreptului.
24
Potrivit Magyar Telekom, excepția de la dreptul de reziliere a contractelor de abonament al utilizatorilor finali ca urmare a modificărilor unilaterale ale acestor contracte de către furnizorul în cauză se aplică nu numai în ipoteza în care aceste modificări sunt impuse în mod direct de acte legislative ale Uniunii sau ale unui stat membru, ci și atunci când acestea sunt impuse de dreptul Uniunii sau de dreptul național, înțeles într‑un sens mai larg.
25
Instanța de trimitere consideră că este necesar să obțină din partea Curții precizări cu privire la interpretarea articolului 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972 pentru a putea pronunța o hotărâre, dat fiind că aceasta trebuie să soluționeze problema dacă utilizatorii finali au dreptul de a rezilia contractele lor fără costuri suplimentare ca urmare a modificărilor condițiilor contractuale avute în vedere de Magyar Telekom, în timp ce această dispoziție exclude un astfel de drept de reziliere fără costuri suplimentare atunci când modificările avute în vedere „sunt impuse direct prin dreptul Uniunii sau prin dreptul intern”.
26
Această instanță amintește că, în temeiul mecanismului instituit prin Directiva 2018/1972, OAREC are ca misiune armonizarea interpretării dispozițiilor Regulamentului 2015/2120 la nivelul Uniunii Europene, pentru ANR‑uri. Or, Orientările OAREC din 2016 ar fi creat o încredere legitimă în privința Magyar Telekom. Pe baza acestor orientări, Magyar Telekom nu ar fi fost în măsură să anticipeze practica care ar fi trebuit urmată potrivit hotărârilor Curții menționate la punctul 17 din prezenta hotărâre și căreia i s‑a conformat decizia NMHH după ce această practică a fost reluată în Orientările OAREC din 2022.
27
În opinia instanței menționate, faptul că hotărârile Curții sunt în mod necesar urmate de Orientările OAREC, care sunt, la rândul lor, urmate în mod necesar de deciziile ANR‑urilor, conformându‑se astfel interpretării dispozițiilor Regulamentului 2015/2120 reținute de Curte, sugerează că un asemenea proces se caracterizează prin existența unui „element normativ” care nu poate fi considerat o simplă aplicare a dreptului.
28
În aceste condiții, Kúria (Curtea Supremă, Ungaria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Se poate considera că o hotărâre a Curții echivalează cu o dispoziție de drept al Uniunii care impune în mod direct modificări ale condițiilor contractuale în sensul articolului 105 alineatul (4) din Directiva [2018/1972] sau este vorba despre o interpretare a dreptului care nu modifică reglementarea anterioară din perspectiva acestui articol 105 alineatul (4) […]?
2)
Se poate considera – ținând seama printre altele de articolul 10 alineatul (2) din [Directiva 2018/1972] și de articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul [2018/1971] – că [Orientările OAREC din 2022] care înlocuiesc, în ceea ce privește obiectul litigiului, [Orientările OAREC din 2016] fac parte din dreptul Uniunii sau sunt dispoziții din dreptul Uniunii care impun în mod direct o modificare a condițiilor contractuale și, ca atare, constituie o modificare a reglementărilor care justifică aplicarea excepției prevăzute la articolul 105 alineatul (4) din [Directiva 2018/1972] sau este vorba doar despre o interpretare a dreptului – în special în cazul în care pun în aplicare o hotărâre a Curții – care nu constituie o modificare a reglementărilor anterioare din punctul de vedere al [acestui] articol 105 alineatul (4) […]?
3)
În cazul în care nici hotărârea Curții, nici Orientările OAREC din 2022 nu furnizează temeiul legal pentru aplicarea excepției prevăzute la articolul 105 alineatul (4) din [Directiva 2018/1972], o decizie a unei [ANR] întemeiată pe Orientările OAREC din 2022, astfel cum au fost modificate ca urmare a hotărârii Curții și care pun în aplicare, în ceea ce privește un furnizor de servicii de comunicații electronice, jurisprudența modificată referitoare la articolul 3 alineatul (3) din [Regulamentul 2015/2120] face parte din prevederile din dreptul intern care impun în mod direct o modificare a condițiilor contractuale, în sensul articolului 105 alineatul (4) din [Directiva 2018/1972], cu precizarea că dispoziția din regulamentul pus astfel în aplicare rămâne aceeași și nu s‑a modificat în perioada la care se referă litigiul?”
Cu privire la întrebările preliminare
29
Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972 trebuie interpretat în sensul că un utilizator final are dreptul de a rezilia, fără costuri suplimentare, contractul pe care l‑a încheiat cu un furnizor de servicii de comunicații electronice atunci când acesta intenționează să modifice contractul respectiv pentru a asigura conformitatea contractului menționat cu interpretarea reținută de Curtea de Justiție a Uniunii Europene într‑o hotărâre preliminară, o dispoziție a dreptului Uniunii care reglementează anumite aspecte ale aceluiași contract sau cu Orientările OAREC adoptate în urma acestei hotărâri sau cu o decizie adoptată de o ANR în privința acestui furnizor ținând seama de hotărârea menționată și de aceste orientări.
30
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck_292/82, EU:C:1983:335, punctul 12, și Hotărârea din 8 mai 2025, Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, punctul 54, precum și jurisprudența citată).
31
Articolul 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972 prevede că utilizatorii finali au dreptul de a rezilia contractul fără să suporte vreun cost suplimentar în urma primirii notificării conform căreia se vor opera modificări ale condițiilor contractuale propuse de furnizorul de servicii de comunicații electronice destinate publicului, cu excepția cazului în care modificările propuse sunt exclusiv în beneficiul utilizatorului final sau sunt de natură pur administrativă și nu au niciun efect negativ asupra utilizatorului final sau sunt impuse direct prin dreptul Uniunii sau prin dreptul intern.
32
Potrivit considerentului (275) al acestei directive, orice modificare a condițiilor contractuale de către furnizor ar trebui, așadar, să îi dea dreptul utilizatorului final să rezilieze contractul fără costuri suplimentare, cu excepția cazului în care fiecare modificare este în sine în avantajul utilizatorului final sau modificările sunt de natură pur administrativă, cum ar fi o modificare a adresei furnizorului și nu au un efect negativ asupra utilizatorului final, ori modificările sunt strict impuse de modificări legislative sau în materie de reglementare.
33
Din coroborarea articolului 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972 cu acest considerent reiese că a treia excepție, prevăzută în ultima teză a acestui articol 105 alineatul (4) primul paragraf, se aplică, în cazul în care un furnizor intenționează să modifice condițiile contractuale, numai în ipoteza în care modificările acestor condiții contractuale sunt impuse în mod direct și strict prin intrarea în vigoare sau modificarea unui act cu putere de lege sau a unui act administrativ din dreptul Uniunii sau din dreptul intern.
34
Economia generală a articolului 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972 și finalitatea directivei respective confirmă această interpretare.
35
Astfel, acest articol 105 alineatul (4) primul paragraf prevede o normă generală potrivit căreia o modificare a condițiilor contractuale avută în vedere de un furnizor de servicii de comunicații electronice accesibile publicului are ca efect să confere utilizatorilor finali dreptul de a‑și rezilia contractul fără costuri suplimentare. Această normă generală este însoțită de trei excepții, care trebuie interpretate în mod strict.
36
O interpretare strictă a acestor excepții este conformă cu obiectivul general care constă în asigurarea unui nivel comun ridicat de protecție pentru utilizatorii finali, prevăzut la articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2018/1972. Astfel, articolul 105 alineatul (4) primul paragraf din această directivă trebuie înțeles în sensul că, în vederea aplicării celei de a treia excepții prevăzute de această dispoziție, este necesar ca modificarea condițiilor contractuale avută în vedere de furnizorul în cauză să fie impusă în mod direct și strict de o modificare intervenită în dreptul Uniunii sau în dreptul intern care constituie cadrul legislativ sau de reglementare relevant.
37
În speță, întrebările instanței de trimitere privesc, în primul rând, aspectul dacă o hotărâre pronunțată cu titlu preliminar de Curtea de Justiție a Uniunii Europene poate fi considerată o schimbare intervenită în dreptul Uniunii, în sensul punctului precedent din prezenta hotărâre.
38
În această privință, trebuie amintit că interpretarea unei norme a dreptului Uniunii dată de Curte în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 267 TFUE lămurește și precizează, dacă este nevoie, semnificația și domeniul de aplicare ale acestei norme, astfel cum trebuie sau ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare. Cu alte cuvinte, o hotărâre preliminară nu are o valoare constitutivă, ci pur declarativă, cu consecința că efectele sale se aplică, în principiu, de la data intrării în vigoare a normei interpretate (Hotărârea din 12 februarie 2008, Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78 punctul 35, Hotărârea din 28 ianuarie 2015, Starjakob, C‑417/13, EU:C:2015:38, punctul 63, și Hotărârea din 10 martie 2022, Grossmania, C‑177/20, EU:C:2022:175, punctul 41).
39
Rezultă că norma astfel interpretată trebuie, în principiu, să fie aplicată de o autoritate administrativă în cadrul competențelor sale și de o instanță națională chiar și raporturilor juridice născute și constituite înainte de pronunțarea hotărârii asupra cererii de interpretare [a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 februarie 2008, Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, punctul 36, Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU și C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctul 186, Hotărârea din 16 martie 2023, Towercast, C‑449/21, EU:C:2023:207, punctul 56, precum și Hotărârea din 20 aprilie 2023, Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Commune de Ginosa), C‑348/22, EU:C:2023:301, punctul 73].
40
În aceste condiții, o hotărâre pronunțată cu titlu preliminar de Curte, care statuează în special cu privire la interpretarea articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul 2015/2120, precum Hotărârea din 15 septembrie 2020, Telenor Magyarország (C‑807/18 și C‑39/19, EU:C:2020:708), și Hotărârile din 2 septembrie 2021, Vodafone (C‑854/19, EU:C:2021:675), Vodafone (C‑5/20, EU:C:2021:676), și Telekom Deutschland (C‑34/20, EU:C:2021:677), nu poate fi considerată o modificare a unui act cu putere de lege sau a unei norme administrative de drept al Uniunii, susceptibilă să impună în mod direct unui furnizor de servicii de comunicații electronice să modifice condițiile contractuale ale contractelor de abonament pe care acesta le‑a încheiat cu utilizatorii finali.
41
În al doilea rând, în ceea ce privește Orientările OAREC, trebuie să se arate că acestea nu constituie nici acte cu putere de lege sau norme administrative ale dreptului Uniunii, nici modificări ale acestora.
42
În mod cert, potrivit articolului 4 alineatul (4) din Regulamentul 2018/1971, ANR‑urile și Comisia „țin seama în cea mai mare măsură de orice orientare, aviz, recomandare, poziție comună și bună practică adoptată de OAREC”. De asemenea, potrivit articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2018/1972, statele membre se asigură că ANR‑urile, „la adoptarea propriilor decizii pentru piețele lor naționale, țin seama în cea mai mare măsură de orientările, avizele, recomandările, pozițiile comune, bunele practici și metodologiile adoptate de OAREC”.
43
Totuși, aceste acte sunt lipsite de caracter obligatoriu din punct de vedere juridic și nu se înscriu în cadrul unei proceduri de elaborare a reglementării Uniunii în materie de comunicații electronice. OAREC are drept unică funcție să joace un rol de forum pentru cooperarea dintre ANR‑uri și dintre ANR‑uri și Comisie, care urmărește să asigure punerea în aplicare uniformă a cadrului de reglementare în acest domeniu, astfel cum reiese din articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul 2018/1971, interpretat în lumina considerentului (5) al acestui regulament (Hotărârea din 17 ianuarie 2023, Spania/Comisia, C‑632/20 P, EU:C:2023:28, punctul 85).
44
Rezultă că Orientările OAREC, cum sunt Orientările OAREC din 2022, care constată, contrar Orientărilor OAREC din 2016, că articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul 2015/2120 nu autorizează opțiuni tarifare denumite „tarif zero”, nu pot fi considerate ca impunând în mod direct unui furnizor de servicii de comunicații electronice să modifice condiții contractuale, în sensul articolului 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972.
45
În al treilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă aceasta este totuși situația unei decizii adoptate de o ANR, este necesar să se arate că, în cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere precizează că litigiul principal privește o decizie pe care președintele NMHH a luat‑o în cadrul competențelor sale de control administrativ pentru ca destinatarul său, furnizorul de servicii de comunicații electronice Magyar Telekom, să se conformeze obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul 2015/2120, astfel cum a fost interpretat de Curte.
46
Or, o asemenea decizie este lipsită de caracter normativ, întrucât, prin adoptarea sa, o ANR se limitează să interpreteze și să aplice această dispoziție care face parte din reglementarea Uniunii în materie de comunicații electronice într‑un caz particular.
47
Rezultă că o decizie adoptată de o ANR, în cadrul competențelor sale de control administrativ, în privința unui furnizor de servicii de comunicații electronice pentru ca acesta din urmă să se conformeze obligațiilor ce îi revin în temeiul unei dispoziții de drept al Uniunii, care intră sub incidența reglementării în materie de comunicații electronice, nu poate fi considerată ca impunând în mod direct acestui furnizor să modifice condiții contractuale, în sensul articolului 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972.
48
De altfel, trebuie amintit că, potrivit articolului 288 al doilea paragraf TFUE, regulamentul „este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în fiecare stat membru” și că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, în temeiul acestei dispoziții și având în vedere însăși natura regulamentelor și funcția lor în sistemul de izvoare ale dreptului Uniunii, dispozițiile regulamentelor au în general un efect imediat în ordinile juridice naționale, fără a fi necesar ca autoritățile naționale să adopte măsuri de aplicare (Hotărârea din 16 ianuarie 2024, Österreichische Datenschutzbehörde, C‑33/22, EU:C:2024:46, punctul 60 și jurisprudența citată).
49
În mod cert, unele dispoziții ale unui regulament pot necesita, pentru punerea lor în aplicare, adoptarea unor măsuri de aplicare de către statele membre (Hotărârea din 15 iunie 2021, Facebook Ireland ș.a., C‑645/19, EU:C:2021:483, punctul 110, precum și jurisprudența citată). Totuși, în speță, instanța de trimitere nu menționează astfel de măsuri naționale de aplicare în cererea sa de decizie preliminară și, în definitiv, din articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul 2015/2120 nu reiese că, pentru punerea în aplicare a acestei dispoziții, adoptarea unor astfel de măsuri naționale de punere în aplicare ar fi necesară.
50
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 2018/1972 trebuie interpretat în sensul că un utilizator final are dreptul de a rezilia, fără costuri suplimentare, contractul pe care l‑a încheiat cu un furnizor de servicii de comunicații electronice atunci când acesta intenționează să modifice acest contract pentru a asigura conformitatea contractului respectiv cu interpretarea, reținută de Curtea de Justiție a Uniunii Europene într‑o hotărâre preliminară, a unei dispoziții a dreptului Uniunii care reglementează anumite aspecte ale unui astfel de contract sau cu Orientările OAREC adoptate în urma acestei hotărâri ori cu o decizie adoptată de o ANR în privința acestui furnizor ținând seama de hotărârea menționată și de orientările respective.
Cu privire la cheltuielile de judecată
51
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
Articolul 105 alineatul (4) primul paragraf din Directiva (UE) 2018/1972 a Parlamentului European și a Consiliului din 11 decembrie 2018 de instituire a Codului european al comunicațiilor electronice
trebuie interpretat în sensul că
un utilizator final are dreptul de a rezilia, fără costuri suplimentare, contractul pe care l‑a încheiat cu un furnizor de servicii de comunicații electronice atunci când acesta intenționează să modifice acest contract pentru a asigura conformitatea contractului respectiv cu interpretarea, reținută de Curtea de Justiție a Uniunii Europene într‑o hotărâre preliminară, a unei dispoziții a dreptului Uniunii care reglementează anumite aspecte ale unui astfel de contract sau cu Orientările Organismului Autorităților Europene de Reglementare în Domeniul Comunicațiilor Electronice adoptate în urma acestei hotărâri ori cu o decizie adoptată de o autoritate națională de reglementare în privința acestui furnizor ținând seama de hotărârea menționată și de orientările respective.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: maghiara.