62022CJ0167_RES
Predmet C-167/22
Europska komisija
protiv
Kraljevine Danske
Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. prosinca 2023.
„Povreda obveze države članice – Tržište međunarodnog cestovnog prijevoza tereta – Uredba (EZ) br. 1072/2009 – Članci 8. i 9. – Uredba (EZ) br. 561/2006 – Razdoblja odmora – Nacionalni propis kojim se uvodi najdulje trajanje parkiranja od 25 sati na javnim odmorištima uzduž mreže autocesta države članice – Prepreka slobodnom pružanju usluga cestovnog prijevoza – Teret dokazivanja”
Slobodno pružanje usluga – Odredbe Ugovora – Područje primjene – Usluge u području prometa u smislu članka 58. stavka 1. UFEU-a – Akt Unije kojim je na određeni prometni sektor primijenjeno načelo slobodnog pružanja usluga utvrđeno u članku 56. UFEU-a – Doseg
(čl. 56. i 58. st. 1. UFEU-a; Uredba Europskog parlamenta i Vijeća br. 1072/2009, uvodne izjave 2. i 4. i čl. 1. st. 1. i 4., čl. 2. t. 6.)
(t. 39.- 42.)
Tužba zbog povrede obveze – Dokaz o povredi obveze – Komisijin teret dokazivanja – Podnošenje dokaza o povredi obveze – Predmnjeve – Nedopuštenost – Nacionalni propis kojim se propisuje ograničenje parkiranja od 25 sati na javnim odmorištima uzduž mreže autocesta dotične države članice – Poštovanje razdoblja odmora predviđeno Uredbom br. 561/2006 – Tužba kojom se utvrđuje prepreka slobodnom pružanju usluga cestovnog prijevoza u skladu s Uredbom br. 1072/2009 – Tužba koja se temelji na pretpostavkama – Nepostojanje dokaza – Odbijanje tužbe
(čl. 258. UFEU-a; uredbe Europskog parlamenta i Vijeća br. 561/2006, čl. 2. st. 1. t. (a), čl. 4._6., i 8., i br. 1072/2009, čl. 8. i 9.)
(t. 43.- 57.)
Kratak prikaz
Cilj Uredbe br. 1072/2009 o zajedničkim pravilima za pristup tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza tereta (
1
) jest uspostava zajedničke prometne politike koja podrazumijeva uklanjanje svih ograničenja u pogledu pružatelja usluga prijevoza, na temelju njegova državljanstva ili činjenice da mu se poslovni nastan nalazi u državi članici koja nije država članica u kojoj će se usluge pružati.
Dana 1. srpnja 2018. Kraljevina Danska uvela je propis kojim se maksimalno razdoblje parkiranja tijekom kojeg se može parkirati na javnim odmorištima uzduž njenih autocesta ograničava na 25 sati (u daljnjem tekstu: pravilo od 25 sati) (
2
).
Nakon što je Kraljevini Danskoj uputila zahtjev za pružanje informacija, Europska je komisija pokrenula postupak zbog povrede osiguranja slobodnog pružanja usluga prijevoza kako je zajamčeno Uredbom br. 1072/2009, na temelju članka 258. UFEU-a. Komisija u bitnome tvrdi da, iako pravilo od 25 sati ne uvodi izravnu diskriminaciju, ono predstavlja ograničenje slobodnog pružanja usluga prijevoza jer ne utječe na isti način na cestovne prijevoznike s poslovnim nastanom u Danskoj i na strane cestovne prijevoznike. Kraljevina Danska osporila je bilo kakvu povredu u tom pogledu te je dostavila dodatne informacije koje je zatražila Komisija. Budući da je smatrala da taj odgovor nije bio uvjerljiv, Komisija je toj državi članici uputila obrazloženo mišljenje, na koje je ta država članica odgovorila ostajući pri svojem stajalištu da je pravilo od 25 sati u skladu s pravom Unije. Komisija je podnijela Sudu tužbu zbog povrede kako bi se utvrdilo da je, time što je uvela pravilo od 25 sati, Kraljevina Danska povrijedila svoje obveze koje se odnose na slobodno pružanje usluga prijevoza iz članaka 1., 8. i 9. Uredbe br. 1072/2009, s obzirom na to da nije bila uvjerena argumentima koje joj je danska vlada iznijela. Naime, prema Komisijinu mišljenju to pravilo više utječe na strane prijevoznike, a prepreka slobodnom pružanju usluga prijevoza koja iz tog pravila proizlazi nije opravdana nijednim od važnih razloga u javnom interesu na koje se pozvala ta država članica.
Svojom presudom, Sud odbija Komisijinu tužbu. Podsjeća na to da je, s obzirom na ustaljenu sudsku praksu, u okviru postupka zbog povrede obveze, na Komisiji teret dokazivanja utvrđenja postojanja takve povrede, a da se Komisija ne može pozvati ni na kakvu presumpciju. Međutim, Sud smatra da u ovom slučaju Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala svoj navode.
Ocjena Suda
Nakon što je odbio argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je Kraljevina Danska istaknula, Sud razmatra meritum i podsjeća na to da su, u prvom redu, usluge koje treba kvalificirati kao „usluge u području prijevoza”, obuhvaćene područjem primjene članka 58. stavka 1. UFEU-a, posebne odredbe koja ih isključuje iz područja primjene članka 56. UFEU-a, koji se općenito odnosi na slobodu pružanja usluga. To ne sprečava da akt Unije, donesen na temelju odredbi Ugovorâ koje se odnose na promet (
3
), može, u mjeri u kojoj to odredi, učiniti načelo slobodnog pružanja usluga primjenjivim na određeni prometni sektor, kako je utvrđeno u članku 56. UFEU-a.
U ovom slučaju Sud ističe da se Uredba br. 1072/2009 primjenjuje na međunarodni cestovni prijevoz tereta uz naknadu, za vožnje koje se obavljaju na području Unije kao i na kabotažu, odnosno na unutarnji cestovni prijevoz tereta uz naknadu koji privremeno obavlja strani cestovni prijevoznik (
4
). U tom pogledu, članak 9. stavak 2. Uredbe br. 1072/2009 pojašnjava, među ostalim, da se nacionalni propisi iz stavka 1. tog članka primjenjuju na strane cestovne prijevoznike i na one cestovne prijevoznike koji imaju poslovni nastan u državi članici domaćinu kako bi se spriječio svaki oblik diskriminacije na temelju državljanstva ili mjesta poslovnog nastana.
Nadalje, što se tiče argumenta Kraljevine Danske koji se odnosi na činjenicu da nadležnost za utvrđivanje pravila u području trajanja parkiranja na javnim odmorištima imaju države članice, Sud podsjeća na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, države članice moraju svoje nadležnosti izvršavati poštujući pravo Unije i stoga, u ovom slučaju, relevantne odredbe Uredbe br. 1072/2009. U tom kontekstu, države članice moraju, osim toga, uzeti u obzir pravila o vremenu vožnje, stankama i razdobljima odmora koje na temelju Uredbe br. 561/2006 (
5
) moraju poštovati vozači koji obavljaju prijevoz tereta vozilima čija najveća dopuštena masa prelazi 3,5 tona (
6
) (u daljnjem tekstu: predmetna vozila).Poštovanje tih razdoblja odmora može ovisiti, među ostalim, o dostupnosti odmorišta na autocestama. U tom pogledu, Sud utvrđuje da pravilo takvo kao što je pravilo od 25 sati, po samoj svojoj prirodi, čini ta odmorišta nedostupnima kako bi se poštovala različita razdoblja odmora predviđena Uredbom br. 561/2006 (
7
). Iz toga slijedi da takvo pravilo a priori može imati konkretan učinak na način na koji strani cestovni prijevoznici ostvaruju prava prijevoza, osobito kabotaže, i da ono može na njih više utjecati nego na prijevoznike koji imaju poslovni nastan u Danskoj.
U tom pogledu, Sud ipak podsjeća na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka zbog povrede obveze na Komisiji da utvrdi postojanje navodne povrede i podnese Sudu elemente koji su mu potrebni za provjeru njezina postojanja a da se Komisija ne može pozvati ni na kakvu presumpciju. U ovom je slučaju, Kraljevina Danska u okviru predsudskog postupka i u svojem odgovoru na tužbu, dostavila podatke o broju parkirališnih mjesta koja su na raspolaganju za predmetna vozila, osobito onih koje osigurava privatni sektor te je na raspravi pojasnila te podatke. Međutim, Komisija se u svojoj tužbi zadovoljila isticanjem nepostojanja dostatnih alternativnih parkirnih kapaciteta na danskoj mreži autocesta te, osim toga, u svojoj replici samo napomenula da podaci koje je Kraljevina Danska dostavila u svoju obranu ne mijenjaju njezine zahtjeve po tom pitanju.
Suprotno tomu, Komisija nije dostavila nijedan objektivan podatak na temelju kojeg se može utvrditi nedostatnost alternativnih parkirnih kapaciteta za potrebe poštovanja razdoblja odmora duljeg od 25 sati. Bez takvih se podataka pak ne može utvrditi, osim na temelju pretpostavki, da pravilo od 25 sati doista može činiti prepreku obavljanju djelatnosti kabotaže koju obavljaju nerezidentni pružatelji usluga na štetu tih pružatelja usluga u odnosu na one s poslovnim nastanom u Danskoj. Stoga, samo postojanje problema s parkirnim kapacitetima na javnim odmorištima danske mreže autocesta i utvrđenja izazova s kojim se dotična država članica suočava u pogledu mogućnosti parkiranja, što je bio jedan od glavnih razloga za uvođenje pravila od 25 sati, ne dovodi do zaključka da se tim pravilom povređuje Uredba br. 1072/2009. Isto vrijedi i za činjenicu da su parkirni kapaciteti koje osigurava privatni sektor manji od onih na javnih odmorištima, s obzirom na to da je unutar tog vremenskog ograničenja od 25 sati, parkiranje tih vozila i dalje dopušteno na tim odmorištima.
Naposljetku, Komisija nije, u ovom slučaju, objektivno dokazala da je pozicioniranje alternativnih mjesta koje bi osigurao privatni sektor i njihova raspodjela na području ili, opet, naplatni karakter nekih od tih mjesta takvo da bi činilo prepreku djelatnostima prometa na štetu nerezidentnih pružatelja usluga, nego se, u tom pogledu, zadovoljila oslanjajući se na pretpostavke.
Dakle, Sud smatra da Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala svoje tvrdnje prema kojima pravilo od 25 sati predstavlja prepreku slobodnom pružanju usluga u skladu s Uredbom br. 1072/2009. Slijedom navedenog, Sud odbija Komisijinu tužbu zbog povrede obveze.
(
1
)	Uredba (EZ) br. 1072/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o zajedničkim pravilima za pristup tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza (SL 2009., L 300, str. 72.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 235. i ispravak SL 2015., L 82, str. 114.)
(
2
)	To je pravilo provodilo tijelo nadležno za ceste na temelju članka 92. stavka 1. færdselslovena (danski Zakonik o cestama).
(
3
)	Odnosno, glava VI. treći dio UFEU-a, koja uključuje članke 90. do 100. UFEU-a.
(
4
)	U skladu s člankom 1. stavkom 1. i 4. Uredbe br. 1072/2009 u vezi s člankom 2. točkom 6. te uredbe
(
5
)	Uredba(EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet te o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 (SL 2006., L 102, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167. i ispravak SL 2016., L 195, str. 83.)
(
6
)	Ta su pravila izričito navedena u trinaestoj uvodnoj izjavi i članku 9. stavku. 1. točki (d) Uredbe br. 1072/2009.
(
7
)	Redovno tjedno razdoblje odmora (najmanje 45 sati) i skraćeno tjedno razdoblje odmora (od manje od 45 sati, koji se, u skladu s uvjetima predviđenima u članku 8. stavku 6. Uredbe br. 561/2006, može skratiti na najmanje 24 uzastopna sata), uz jedinu iznimku skraćenog tjednog razdoblja odmora od 24 do 25 sati.