62023CJ0600_RES
Predmet C-600/23
Royal Football Club Seraing
protiv
Fédération internationale de football association (FIFA) i dr.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Belgija))
Presuda Suda (veliko vijeće) od 1. kolovoza 2025.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 19. stavak 1. UEU-a – Obveza država članica da uspostave pravne lijekove nužne za osiguranje djelotvorne sudske zaštite u područjima obuhvaćenima Unijinim pravom – Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pravo na djelotvoran pravni lijek – Mogućnost pokretanja arbitraže – Arbitraža između pojedinaca – Nametnuta arbitraža – Odluka tijela međunarodnog sportskog saveza o izricanju kazne – Presuda Sportskog arbitražnog suda (CAS) koja je potvrđena odlukom suda treće države – Pravni lijek protiv arbitražnog pravorijeka – Djelotvorna sudska zaštita – Nacionalni propis kojim se taj arbitražni pravorijek smatra pravomoćnim između stranaka i da ima dokaznu snagu u odnosu na treće strane – Ovlasti i obveze nacionalnih sudova pred kojima se poziva na navedeni arbitražni pravorijek – Djelotvoran nadzor usklađenosti takvog arbitražnog pravorijeka s načelima i odredbama koji proizlaze iz Unijina javnog poretka”
Države članice – Obveze – Uspostava pravnih lijekova potrebnih za osiguranje djelotvorne sudske zaštite – Pravo na djelotvoran pravni lijek – Sudski nadzor arbitražnih pravorijeka koji se odnose na pitanja u vezi s pravom Unije – Nužnost nadzora koji provodi sud koji ispunjava zahtjeve iz članka 267. UFEU-a i kojim se može osigurati poštovanje načela i odredbi koji su dio Unijina javnog poretka
(čl. 19. st. 1. drugi podst. UEU-a; čl. 45., 56., 63., 101., 102. i 267. UFEU-a; Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 47.)
(t. 69.-89.)
Države članice – Obveze – Uspostava pravnih lijekova potrebnih za osiguranje djelotvorne sudske zaštite – Pravo na djelotvoran pravni lijek – Pravorijek Sportskog arbitražnog suda donesen u okviru spora povezanog s bavljenjem sportom kao gospodarskom djelatnošću – Sudski nadzor takvog arbitražnog pravorijeka – Doseg – Nacionalni propis na temelju kojeg se smatra da na državnom području države članice taj arbitražni pravorijek ima snagu pravomoćnosti među strankama spora i dokaznu snagu u odnosu na treće strane – Nepostojanje prethodnog nadzora, koji provodi sud te države članice koji je ovlašten Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku, u pogledu usklađenosti navedenog pravorijeka s načelima i odredbama koji su dio Unijina javnog poretka – Nedopuštenost
(čl. 19. st. 1. drugi podst. UEU-a; čl. 267. UFEU-a; Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 47.)
(t. 90.-96., 98.-125. i izreka)
Kratak prikaz
Odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio belgijski Cour de cassation (Kasacijski sud), Sud, zasjedajući u velikom vijeću, odlučuje o sudskom nadzoru s obzirom na pravo Europske unije koji se pred sudovima država članica mora moći primijeniti na pravorijeke donesene na temelju arbitražnih mehanizama koje su uspostavila međunarodna sportska udruženja. Konkretnije, pojašnjava odnos između sustava za rješavanje sporova pred Courtom of Arbitration for Sport (CAS), koji je uspostavio Fédération internationale de football association (FIFA) i načela djelotvorne sudske zaštite, u kontekstu nacionalnog propisa na temelju kojeg se arbitražni pravorijek, potvrđen odlukom suda treće države, smatra pravomoćnim između stranaka u sporu i da ima dokaznu snagu u odnosu na treće strane. RFC Seraing (u daljnjem tekstu: klub) nogometni je klub sa sjedištem u Belgiji i član je Uniona royale belge des sociétés de football association ASBL (URBSFA). Taj klub sklopio je dva ugovora s društvom Doyen Sports Investment Ltd (u daljnjem tekstu: Doyen), društvom sa sjedištem na Malti čija je gospodarska djelatnost pružanje financijske pomoći nogometnim klubovima u Europi. Na temelju tih ugovora Doyen je postao vlasnik dijela ekonomskih prava (
1
) koja je klub imao nad četirima dotičnim igračima.
Disciplinski i arbitražni postupci koji se provode u Švicarskoj
FIFA-ino disciplinsko vijeće je 4. rujna 2015. donijelo odluku u kojoj je, među ostalim, utvrdilo da je klub sklapanjem predmetnih ugovora prekršio Pravilnik o statusu i transferima igrača (u daljnjem tekstu: RSTP) (
2
) i tom klubu izreklo disciplinske kazne. Budući da je interna žalba koju je klub podnio protiv odluke odbijena, potonji je 9. ožujka 2016. CAS-u podnio tužbu za poništenje te odluke, navodeći nezakonitost odredbi na kojima se ta odluka temelji i izrečenih disciplinskih kazni. U tom je pogledu klub tvrdio, među ostalim, da se RSTP-om, s obzirom na to da se njime propisuje potpuna zabrana takozvanih praksi „third-party influence” i „third‑party ownership”, uz disciplinske sankcije, povređuje pravo Unije i, konkretnije, pravo radnika na slobodno kretanje, sloboda pružanja usluga i sloboda kretanja kapitala, koji su zajamčeni člancima 45., 56. i 63. UFEU-a kao i pravilima tržišnog natjecanja iz članaka 101. i 102. UFEU-a.
CAS je 9. ožujka 2017. donio arbitražni pravorijek (u daljnjem tekstu: CAS-ov pravorijek) u kojem je osobito potvrdio primjenjivost tih odredbi prava Unije na spor i odbacio postojanje njihove povrede.
Taj je klub 15. svibnja 2017. protiv CAS-ova pravorijeka podnio tužbu pred Tribunalom fédéral (Savezni sud, Švicarska), koja je odbijena presudom od 20. veljače 2018.
Sudski postupak koji se vodi u Belgiji
Doyen i udruga koja je osnovana u skladu s belgijskim pravom i koja upravlja klubom tužili su 3. travnja 2015. FIFA-u, Union des associations européennes de football (UEFA) i URBSFA pred tribunalom de commerce francophone de Bruxelles (Trgovački sud na francuskom jeziku u Bruxellesu, Belgija). Klub se 8. srpnja 2015. dobrovoljno umiješao u postupak zahtijevajući među ostalim od tog suda da utvrdi neusklađenost potpune zabrane praksi navedenih u člancima 45., 56., 63., 101. i 102. UFEU-a. Tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Trgovački sud na francuskom jeziku u Bruxellesu) donio je 17. studenoga 2016. presudu u kojoj se proglasio nenadležnim za odlučivanje o različitim zahtjevima kluba.
Klub je protiv te presude 12. prosinca 2019. podnio žalbu couru d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija). Taj je sud presudio, s jedne strane, da je žalbene razloge koje ističe klub prema kojima se RSTP-om povređuje pravo Unije, taj klub već istaknuo pred CAS-om u okviru spora između njega i FIFA-e te su odbijeni CAS-ovim pravorijekom. Prema mišljenju coura d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu), treba smatrati da CAS-ov pravorijek, na temelju mjerodavnog belgijskog zakonodavstva (
3
), u odnosima između stranaka ima iste učinke kao i sudska odluka, tako da mu se mora priznati pravomoćnost od njegove objave i da je postao pravomoćan nakon što je Savezni sud odbio tužbu podnesenu protiv te odluke. S druge strane, cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) u biti je zaključio da se, od trenutka u kojem se sudskoj odluci ili arbitražnom pravorijeku prizna svojstvo pravomoćnosti u odnosima između stranaka u sporu, mora priznati dokazna snaga takve pravomoćnosti u odnosu na treće osobe u tom sporu protiv kojih su izvršivi. U ovom slučaju, prema mišljenju tog suda, CAS-ov pravorijek ima dokaznu snagu u odnosu na URBSFA-u, koji nije bio stranka pred CAS-om u sporu između kluba i FIFA-e.
Klub je sudu koji je uputio zahtjev podnio žalbu u kasacijskom postupku protiv presude coura d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) ističući, među ostalim, žalbeni razlog koji se temelji na povredi članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a, članka 267. UFEU-a i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev pita Sud protivi li se tim odredbama prava Unije to da se na državnom području države članice pravorijek, s jedne strane, smatra pravomoćnim u odnosima između stranaka u sporu, u slučaju u kojem nacionalni sud koji je ovlašten uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku nije prethodno ispitao usklađenost tog pravorijeka s pravom Unije i, s druge strane, da mu se, kao posljedica te pravomoćnosti, dodijeli dokazna snaga u odnosima između stranaka spora i trećih osoba.
Ocjena Suda
Djelotvorna sudska zaštita pojedinaca u Uniji, uključujući u slučaju pokretanja arbitraže
Sud najprije podsjeća na to da, s jedne strane, obveza iz članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a podrazumijeva da sva tijela pravosudnog sustava država članica koja mogu biti pozvana, kao „sudovi” u smislu prava Unije, odlučivati o tumačenju ili primjeni tog prava ispunjavaju zahtjeve djelotvorne sudske zaštite. S druge strane, pravo na djelotvoran pravni lijek zajamčeno člankom 47. Povelje zahtijeva, među ostalim, da ti sudovi mogu provesti djelotvoran sudski nadzor akata, mjera ili ponašanja za koje se u okviru određenog spora tvrdi da su njima povrijeđena prava ili slobode koje pravo Unije dodjeljuje pojedincu. Međutim, nijedna od tih dviju odredbi ne podrazumijeva to da pojedinci raspolažu izravnim pravnim sredstvom čiji je glavni cilj dovesti u pitanje određenu mjeru, pod uvjetom da osim toga u dotičnom nacionalnom pravosudnom sustavu postoji jedno ili više pravnih sredstava koja im omogućuju da posredno ishode djelotvoran sudski nadzor te mjere i time osiguraju poštovanje prava i sloboda koje im jamči pravo Unije.
Osim toga, pravnom poretku uspostavljenom Ugovorima načelno se ne protivi to da pojedinci koji su na temelju obavljanja gospodarske djelatnosti na području Unije obuhvaćeni tim pravnim poretkom sporove u okviru tog obavljanja koji se protiv njih mogu voditi podvrgnu mehanizmu arbitraže. Tako pojedinci mogu sklopiti sporazum kojim se jasno i precizno određuje da se svi sporovi povezani s njime ili jedan njihov dio pokreće pred arbitražnim tijelom, a ne sudom koji bi o tim sporovima bio nadležan odlučivati na temelju primjenjivih pravila da nema takvog sporazuma. Međutim, od trenutka kada se mehanizam arbitraže koji je uspostavljen ili određen takvim sporazumom treba provesti na području Unije, u okviru sporova povezanih s obavljanjem gospodarske djelatnosti na tom području, taj mehanizam mora biti osmišljen i proveden na način kojim se osigurava, s jedne strane, njegova usklađenost s načelima koja uređuju Unijin pravosudni ustroj i, s druge strane, djelotvorno poštovanje Unijina javnog poretka. U tom smislu, pravorijeci koje donosi arbitražno tijelo moraju moći biti predmet sudskog nadzora kojim se može jamčiti djelotvorna sudska zaštita (
4
), pri čemu taj nadzor ipak može biti opravdano ograničen.
U tom kontekstu, ne može se prihvatiti da pri pokretanju arbitraže pojedinci mogu zaobići načela i odredbe primarnog ili sekundarnog prava Unije koji su ključni za pravni poredak uspostavljen Ugovorima ili su od temeljne važnosti za izvršavanje zadaća povjerenih Uniji. Naprotiv, poštovanje tih načela i tih odredaba, koji su dio Unijina javnog poretka, nameće se pojedincima ako su u određenom slučaju ispunjeni uvjeti za njihovu primjenu. U tom smislu, poštovanje tog javnog poretka bitan je dio strukturirane mreže načela, pravila i međuzavisnih pravnih odnosa koji uzajamno povezuju samu Uniju i njezine države članice kao i države članice međusobno. Slobode zajamčene člancima 45., 56. i 63. UFEU-a dio su Unijina javnog poretka. Ta tri članka, koja imaju izravni učinak, dio su temeljâ unutarnjeg tržišta koje obuhvaća prostor bez unutarnjih granica iz članka 26. UFEU-a.
Sudski nadzor pravorijeka koje je donio CAS u okviru sporova povezanih s bavljenjem sportom kao gospodarskom djelatnošću na području Unije
Sud prije svega navodi da mehanizme arbitraže kojima međunarodna sportska udruženja poput FIFA-e podvrgavaju rješavanje sporova koji se vode između njih ili nacionalnih udruženja koja su njihovi članovi i pojedinaca koji su u njihovoj nadležnosti, neovisno o tome je li riječ o društvima ili sportašima, zbog statuta i ovlasti tih sportskih udruženja obilježava njima svojstven skup elemenata.
Zbog tog razloga, u slučaju kada su ti sporovi povezani s bavljenjem sportom kao gospodarskom djelatnošću na području Unije, od posebne je važnosti mogućnost dotičnih pojedinaca da ishode djelotvoran sudski nadzor u pogledu usklađenosti pravorijeka donesenih u okviru tih sporova s načelima i odredbama koji su dio Unijina javnog poretka. Naime, uzimajući u obzir statute i ovlasti sportskih udruženja kao što je FIFA, treba smatrati da su takva udruženja tim pojedincima jednostrano nametnula takve mehanizme arbitraže. Iako se, formalno gledano, radi primjene takvog mehanizma na pojedinca može zahtijevati sklapanje sporazuma s njim, sklapanje tog sporazuma i umetanje u njega klauzule kojom se određuje primjena arbitraže u stvarnosti su prethodno nametnuti propisom koji donese predmetno udruženje i koji se primjenjuje na njegove članove i osobe povezane s tim članovima, odnosno drugim kategorijama osoba. Obvezna priroda mehanizama arbitraže te vrste usko je povezana s njihovom primjenom na sporove između, s jedne strane, sportskog udruženja koje ima sui generis i osobito široke ovlasti propisivanja, nadzora i sankcioniranja i, s druge strane, općenitog i neodređenog skupa pravnih ili fizičkih osoba koje podliježu izvršavanju tih ovlasti u okviru obavljanja svoje profesionalne djelatnosti.
Točno je da se to nametanje arbitraže načelno može opravdati, uzimajući u obzir pravnu autonomiju kojom raspolažu međunarodna sportska udruženja i s obzirom na odgovornosti koje imaju, ostvarivanjem legitimnih ciljeva poput onih koji se sastoje od osiguravanja ujednačenog postupanja u sporovima povezanima sa sportskom disciplinom koja je u njihovoj nadležnosti ili omogućavanja usklađenog tumačenja i primjene pravila primjenjivih na tu disciplinu. Međutim, tom se pravnom autonomijom ne može opravdati to da zbog provedbe ovlasti koje imaju takva udruženja dođe do ograničavanja mogućnosti pojedinaca da se pozivaju na prava i slobode koji su im dodijeljeni pravom Unije i koji su dio Unijina javnog poretka. Tim se zahtjevom samim po sebi podrazumijeva da poštovanje tih prava i tih sloboda može biti predmet djelotvornog sudskog nadzora, tim više kad se dotičnim pojedincima nameće pokretanje arbitraže.
Nadalje, što se tiče zahtjevâ koje mora ispunjavati sudski nadzor pravorijekâ koje donosi arbitražno tijelo (
5
), Sud kao prvo pojašnjava da, u svim slučajevima u kojima je pravorijek donesen u okviru spora povezanog s bavljenjem sportom kao gospodarskom djelatnošću na području Unije i u kojima protiv tog pravorijeka nije predviđeno izravno pravno sredstvo pred sudom države članice, mora postojati mogućnost da pojedinci o kojima je riječ od bilo kojeg suda države članice koji na bilo koji način može odlučivati o takvom pravorijeku posredno ishode, na njihov zahtjev ili po službenoj dužnosti, djelotvoran sudski nadzor pitanja je li navedeni pravorijek u skladu s načelima i odredbama koji su dio Unijina javnog poretka.
Kao drugo, sudovi država članica od kojih se traži da provedu takav nadzor moraju – u slučaju kada takav pravorijek sadržava, kao u ovom slučaju, tumačenje ili primjenu načela ili odredbi koji su dio Unijina javnog poretka i kojima se pojedincima dodjeljuju prava ili slobode – moći nadzirati tumačenje tih načela ili tih odredbi, pravne posljedice tog tumačenja u pogledu njihove primjene u konkretnom slučaju i pravnu kvalifikaciju koja se, s obzirom na navedeno tumačenje, daje činjenicama kako ih je utvrdilo i ocijenilo arbitražno tijelo.
Kao treće, ti sudovi ne mogu samo utvrditi, eventualno, da je takav pravorijek u cijelosti ili djelomično nespojiv s načelima ili odredbama koji su dio Unijina javnog poretka. Naprotiv, oni također moraju moći izvesti, u okviru svojih nadležnosti i u skladu s primjenjivim nacionalnim odredbama, sve pravne posljedice koje se nameću u slučaju utvrđenja takve neusklađenosti. Naime, u protivnome provedeni sudski nadzor ne bi bio djelotvoran jer bi mogao dopustiti da se ta neusklađenost nastavi.
Kao posljednje, svaki nacionalni sud pred kojim se vodi spor na koji se primjenjuje pravo Unije mora imati ovlast odrediti privremene mjere na temelju kojih se može zajamčiti puna učinkovitost buduće meritorne odluke, uključujući slučaj kada taj sud Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku i prekine postupak dok Sud ne odgovori na njega. Usto, takav sud mora izuzeti iz primjene pravila nacionalnog prava koja bi bila zapreka toj ovlasti. Posljedično, s jedne strane, dotični pojedinci moraju imati mogućnost od svakog nacionalnog suda pred kojim je valjano pokrenut postupak o pitanju je li arbitražni pravorijek u skladu s načelima i odredbama koji su dio Unijina javnog poretka zahtijevati da im odredi privremene mjere dok se ne donese meritorna odluka. S druge strane, svaki nacionalni sud nadležan za odlučivanje o takvom pitanju mora izuzeti iz primjene svako pravilo države članice ili, a fortiori, sportskog udruženja koje dotičnim pojedincima zabranjuje da od njega zahtijevaju određivanje takvih privremenih mjera ili koje se na drugi način protivi tomu da im taj sud može odrediti takve mjere. Iz toga naposljetku slijedi da nadležni nacionalni sud mora, u slučaju kada nacionalne odredbe koje su primjenjive na određeni spor eventualno predstavljaju prepreku punoj učinkovitosti članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a, u nedostatku mogućnosti usklađenog tumačenja tih nacionalnih odredbi, izuzeti ih iz primjene po službenoj dužnosti. Ta se obveza nameće, među ostalim, u slučaju u kojem primjenjive nacionalne odredbe sprečavaju nadležni nacionalni sud da posredno provede djelotvoran nadzor nad usklađenošću arbitražnog pravorijeka koji je CAS donio u okviru spora povezanog s bavljenjem sportom kao gospodarskom djelatnošću na području Unije s načelima i odredbama koji su dio Unijina javnog poretka. Dakle, navedena se obveza osobito nameće kada postoje nacionalne odredbe i pravila koji takvom arbitražnom pravorijeku pripisuju svojstvo pravomoćnosti u odnosima između stranaka s jedne strane i dokaznu snagu u odnosima između stranaka i trećih osoba s druge strane, a da pritom taj arbitražni pravorijek prethodno nije bio predmet nadzora koji je omogućio sudu predmetne države članice, koji je ovlašten Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku, da djelotvorno provjeri je li on u skladu s načelima i odredbama koji su dio Unijina javnog poretka. U tom pogledu, sama dodjela takve pravomoćnosti i, slijedom toga, takve dokazne snage navedenom arbitražnom pravorijeku u tom kontekstu nastupa kršenjem zahtjeva djelotvorne sudske zaštite iz članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje.
(
1
)	Cilj je tih ekonomskih prava odraziti financijsku vrijednost igračâ. Ona su povezana s pravima saveza koja klub ostvaruje zapošljavanjem određenog igrača, poput prava na registraciju tog igrača ili prava da ga se stavi u igru. Njihovo korištenje omogućava klubu koji ih posjeduje da primi određene iznose, primjerice u slučaju zajma ili transfera tog igrača, na ime korištenja ili ustupanja njegovih prava na korištenje fotografije ili pak zbog raskida njegova ugovora.
(
2
)	Taj pravilnik, koji je FIFA donijela 22. ožujka 2014. i koji je stupio na snagu 1. kolovoza 2014., u svojim člancima 18.bis i 18.ter naslovljenima „Utjecaj treće strane na klubove” odnosno „Vlasništvo treće strane nad ekonomskim pravima igrača” propisuje potpunu zabranu takozvanih praksi third-party influence i third-party ownership.
(
3
)	Članci 24. i 28. te članak 1713. stavak 9. belgijskog Codea judiciaire (Zakonik o sudovima), kako je izmijenjen Zakonom o raznim odredbama u području pravosuđa, od 21. prosinca 2018. (Moniteur belge od 31. prosinca 2018., str. 106560.)
(
4
)	Na koju dotični pojedinci imaju pravo na temelju članka 47. Povelje i koju države članice imaju obvezu osigurati u područjima obuhvaćenima pravom Unije, u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a.
(
5
)	Kako bi se nadležnim nacionalnim sudovima omogućilo da pojedincima zajamče djelotvornu sudsku zaštitu na koju imaju pravo na temelju članka 47. Povelje i koju države članice imaju obvezu osigurati u područjima obuhvaćenima pravom Unije, u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a.