62022CJ0777
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
15. srpnja 2025. (
*1
)
„Žalba – Ekonomska i monetarna politika – Direktiva 2014/59/EU – Oporavak i sanacija kreditnih institucija – Članci 27. do 29. – Mjere rane intervencije – Uredba (EU) br. 1024/2013 – Jedinstveni nadzorni mehanizam – Članak 4. stavak 3. – Odluka Europske središnje banke (ESB) o stavljanju banke pod privremenu upravu – Tužba za poništenje koju podnosi dioničar – Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a – Fizička osoba na koju se akt institucije Unije izravno i osobno odnosi – Okončanje stavljanja pod privremenu upravu – Daljnje postojanje pravnog interesa – ESB‑ova primjena prava Unije i nacionalnog prava – Obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava”
U spojenim predmetima C‑777/22 P i C‑789/22 P,
povodom dviju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesenih 21. odnosno 22. prosinca 2022.,
Europska središnja banka (ESB), koju su zastupali C. Hernández Saseta i A. Pizzolla, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Lamandinija, avvocato, a zatim C. Hernández Saseta, M. Ioannidis, A. Pizzolla i C. Zilioli, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Lamandinija, avvocato,
žalitelj u predmetu C‑777/22 P,
Europska komisija, koju su zastupali V. Di Bucci, A. Nijenhuis i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata, a zatim P. A Messina, A. Nijenhuis i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata, te naposljetku P. A. Messina i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,
žalitelj u predmetu C‑789/22 P,
koje podupire:
Talijanska Republika, koju je zastupao G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato, a zatim S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,
intervenijent u žalbenom postupku,
a druga stranka u postupku je:
Francesca Corneli, sa stalnom adresom u Velletriju (Italija), koju su zastupali L. Boggio i F. Ferraro, avvocati, a zatim L. Boggio, F. Ferraro i C. E. Tuo, avvocati,
tužiteljica u prvostupanjskom postupku,
SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, T. von Danwitz, potpredsjednik, F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, A. Kumin, N. Jääskinen i D. Gratsias (izvjestitelj), predsjednici vijeća, E. Regan, I. Ziemele, J. Passer i Z. Csehi, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: C. Di Bella, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 25. lipnja 2024.,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. studenoga 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojim žalbama Europska središnja banka (ESB) i Europska komisija zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 12. listopada 2022., Corneli/ESB (T‑502/19, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2022:627), kojom je taj sud djelomično prihvatio tužbu koju je podnijela Francesca Corneli i poništio Odluku ESB‑a ECB‑SSM-2019-ITCAR-11 od 1. siječnja 2019. o stavljanju Bance Carige SpA pod privremenu upravu (u daljnjem tekstu: odluka o stavljanju pod privremenu upravu) kao i Odluku ESB‑a ECB‑SSM-2019-ITCAR-13 od 29. ožujka 2019. o produljenju mjere stavljanja pod privremenu upravu do 30. rujna 2019. (u daljnjem tekstu: odluka o produljenju i zajedno s odlukom o stavljanju pod privremenu upravu: sporne odluke).
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (EU) br. 1024/2013
2
„Jedinstveni nadzorni mehanizam” (SSM) je za potrebe Uredbe Vijeća (EU) br. 1024/2013 od 15. listopada 2013. o dodjeli određenih zadaća Europskoj središnjoj banci u vezi s politikama bonitetnog nadzora kreditnih institucija (SL 2013., L 287, str. 63.) u njezinu članku 2. točki 9. definiran kao „sustav financijskog nadzora sastavljen od ESB‑a i nacionalnih nadležnih tijela država članica sudionica kako je opisano u članku 6. ove Uredbe”.
3
U članku 4. te uredbe određuje se:
„1.   U okviru članka 6., ESB, sukladno stavku 3. tog članka, ima isključivu nadležnost provođenja, u svrhu bonitetnog nadzora, sljedećih zadaća u odnosu na sve kreditne institucije sa sjedištem u državama članicama sudionicama:
[…]
(e)
osiguravati sukladnost s aktima iz članka 4. stavka 3., prvog podstavka, koji nalažu kreditnim institucijama da imaju pouzdane aranžmane upravljanja, uključujući zahtjeve za primjerenost i sposobnost osoba odgovornih za upravljanje kreditnim institucijama, postupke upravljanja rizicima, mehanizme unutarnje kontrole, politike primitaka i praksi i učinkovite postupke procjene adekvatnosti internog kapitala, uključujući modele temeljene na internim sustavima rejtinga;
[…]
(i)
provoditi nadzorne zadaće u odnosu na planove oporavka, kao i ranu intervenciju kada kreditna institucija ili grupa u odnosu na koje je ESB konsolidacijsko nadzorno tijelo, ne ispunjava ili će vjerojatno prekršiti važeće bonitetne zahtjeve te, samo za slučajeve izričito određene relevantnim pravom Unije za nadležna tijela, strukturne promjene koje se zahtijevaju od kreditnih institucija kako bi se spriječio financijski stres ili propast, isključujući bilo kakve sanacijske ovlasti.
2.   ESB provodi, u okviru stavka 1., zadaće za koje su nacionalna nadležna tijela nadležna sukladno relevantnom pravu Unije u odnosu na kreditne institucije sa sjedištem u državama članicama nesudionicama koje osnivaju podružnicu ili pružaju prekogranične usluge u državama članicama sudionicama;
3.   U provođenju zadaća dodijeljenih mu ovom Uredbom, i s ciljem osiguravanja visokih standarda nadzora, ESB primjenjuje relevantno pravo Unije, a kada se ono sastoji od direktiva, primjenjuje nacionalno pravo koje je prenijelo te direktive. Kada se relevantno pravo Unije sastoji od uredaba, i kada te uredbe izričito dopuštaju više različitih mogućnosti državama članicama, ESB primjenjuje i nacionalno pravo za provođenje tih mogućnosti.
[…]”
4
Člankom 9. navedene uredbe u stavcima 1. i 2. propisuje se:
„1.   Isključivo u svrhu provođenja zadaća koje se ESB‑u dodjeljuju člankom 4. stavcima 1. i 2. i člankom 5. stavkom 2., ESB se smatra, po potrebi, nadležnim tijelom ili imenovan[i]m tijelom u državama članicama sudionicama, sukladno relevantnom pravu Unije.
Isključivo u tu istu svrhu, ESB ima sve ovlasti i obveze određene u ovoj Uredbi. Također ima sve ovlasti i obveze koje nadležna i imenovana tijela imaju sukladno relevantnom pravu Unije, osim ako je ovom Uredbom propisano drugačije. ESB osobito ima ovlasti iz odjeljaka 1. i 2. ovog poglavlja.
[…]
2.   ESB izvršava ovlasti iz stavka 1. ovog članka sukladno aktima navedenima u članku 4. stavku 3. prvom podstavku. U izvođenju svojih nadzornih i istražnih ovlasti, ESB i nacionalna nadležna tijela blisko surađuju.”
Direktiva 2014/59/EU
5
Člankom 2. stavkom 1. točkom 21. Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2014., L 173, str. 190. i ispravci SL 2015., L 216, str. 9.; SL 2020., L 283, str. 2.; SL 2024./90767, L i SL 2024./90768, L) „nadležno tijelo” definira se za potrebe te direktive na način da uključuje, među ostalim, ESB „u pogledu posebnih zadaća koje su [mu] dodijeljene Uredbom [br. 1024/2013]”.
6
Člankom 27. Direktive 2014/59, naslovljenim „Mjere rane intervencije”, u stavku 1. propisuje se:
„Kada [kreditna institucija ili investicijsko društvo] prekrši ili će, zbog između ostalog financijskog stanja koje se brzo pogoršava, uključujući pogoršanje likvidnosti, sve veće razine financijske poluge, loših kredita ili koncentracije izloženosti, kako je ocijenjeno na temelju skupa okidača, koji mogu uključivati kapitalni zahtjev institucije plus 1,5 %, u bliskoj budućnosti vjerojatno prekršiti zahtjeve iz [Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (SL 2013., L 176, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 13., str. 3. i ispravci SL 2016., L 332, str. 31.; SL 2017., L 20, str. 2.; SL 2017., L 20, str 64.)], [Direktive 2013/36/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o pristupanju djelatnosti kreditnih institucija i bonitetnom nadzoru nad kreditnim institucijama i investicijskim društvima, izmjeni Direktive 2002/87/EZ te stavljanju izvan snage direktiva 2006/48/EZ i 2006/49/EZ (SL 2013., L 176, str. 338.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 14., str. 105. i ispravak SL 2017., L 20, str. 1.)], glave II [Direktive 2014/65/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o tržištu financijskih instrumenata i izmjeni Direktive 2002/92/EZ i Direktive 2011/61/EU (SL 2014., L 173, str. 349. i ispravci SL 2016., L 273, str. 35. i SL 2017., L 64, str. 116.)] ili članaka od 3. do 7., od 14. do 17., 24., 25. i 26. [Uredbe (EU) br. 600/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o tržištima financijskih instrumenata i izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (SL 2014., L 173, str. 84. i ispravak SL 2015., L 270, str. 4.)], države članice osiguravaju […] da nadležna tijela imaju po potrebi na raspolaganju barem sljedeće mjere […]:
[…]”
7
Člankom 28. te direktive, naslovljenim „Smjena višeg rukovodstva i upravljačkog tijela”, određuje se:
„U slučaju znatnog pogoršanja financijske situacije institucije ili ozbiljnog kršenja zakona i drugih propisa ili statuta institucije ili ozbiljnih upravnih nepravilnosti, te kada ostale mjere poduzete u skladu s člankom 27. nisu dovoljne za ispravljanje tog pogoršanja, države članice osiguravaju da nadležna tijela mogu zahtijevati smjenu višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela institucije u cijelosti ili pojedinih članova. Nov[o] više rukovodstvo ili upravljačko tijelo imenuje se u skladu s nacionalnim pravom i pravom Unije te podliježe odobrenju ili suglasnosti nadležnog tijela.”
8
Člankom 29. navedene direktive, naslovljenim „Privremeni upravitelj”, u stavku 1. propisuje se:
„Ako nadležno tijelo smatra da zamjena višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela kako je navedeno u članku 28. nije dostatna da ispravi situaciju, države članice osiguravaju da nadležna tijela mogu imenovati jednog ili više privremenih upravitelja institucije. Nadležna tijela mogu, primjereno okolnostima, imenovati privremenog upravitelja da privremeno zamijeni upravljačko tijelo institucije ili da privremeno radi s upravljačkim tijelom institucije, o čemu nadležno tijelo donosi odluku u trenutku imenovanja. Ako nadležno tijelo imenuje privremenog upravitelja da radi s upravljačkim tijelom institucije, nadležno tijelo određuje u trenutku takvog imenovanja: ulogu, dužnosti i ovlasti privremenog upravitelja i sve zahtjeve da se upravljačko tijelo institucije savjetuje s privremenim upraviteljem ili dobije njegovu suglasnost prije donošenja konkretnih odluka ili mjera. Od nadležnog tijela zahtijeva se da objavi imenovanje svakog privremenog upravitelja osim kada privremeni upravitelj nema ovlast zastupati instituciju. Države članice također osiguravaju da svaki privremeni upravitelj ima kvalifikacije, sposobnost i znanje potrebne za izvršavanje svojih dužnosti te da nije u sukobu interesa.”
Talijansko pravo
9
Člankom 69.octiesdecies decreta legislativo n. 385 – Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (Zakonodavna uredba br. 385 o jedinstvenom tekstu zakonâ u području bankarstva i kredita) od 1. rujna 1993. (GURI br. 230 od 30. rujna 1993., redovni dodatak br. 92), u verziji koja se primjenjuje na ovaj spor (u daljnjem tekstu: jedinstveni tekst zakonâ o bankarstvu), kojim se u talijanski pravni poredak prenosi članak 28. Direktive 2014/59, u stavku 1. propisuje se:
„Banca d’Italia može u pogledu banke ili društva majke bankovne grupe poduzeti sljedeće mjere:
[…]
(b)
smjenu [članova upravnih i nadzornih tijela te višeg rukovodstva], u slučaju ozbiljne povrede zakona, drugih propisa ili statuta institucije ili ozbiljnih upravnih nepravilnosti, te u slučaju osobito znatnog pogoršanja situacije banke ili bankarske grupe, pod uvjetom da mjere iz točke (a) ili one predviđene člancima 53.bis i 67.ter nisu dovoljne za rješavanje situacije.”
10
Člankom 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, naslovljenim „Privremeni upravitelj”, prenosi se članak 29. Direktive 2014/59 u talijanski pravni poredak i u stavku 1. određuje se:
„Banca d’Italia može naložiti raspuštanje tijela koja obnašaju funkcije uprave i nadzora banaka u slučaju povrede ili nepravilnosti iz članka 69.octiesdecies stavka 1. točke (b) ili ako se očekuju ozbiljni imovinski gubici ili se raspuštanje zahtijeva obrazloženim zahtjevom upravnih tijela ili izvanredne skupštine.”
Okolnosti spora
11
U točkama 2. do 19. pobijane presude Opći sud izložio je okolnosti spora i činjenice nastale nakon podnošenja tužbe pred njim. One se za potrebe ovih spojenih predmeta mogu sažeti na sljedeći način.
12
Banca Carige bila je kreditna institucija s poslovnim nastanom u Italiji, uvrštena na burzu i podvrgnuta izravnom bonitetnom nadzoru ESB‑a od 2014. Između prosinca 2014. i 1. siječnja 2019. kumulirala je gubitke veće od 1,6 milijardi eura. F. Corneli bila je manjinska dioničarka društva Banca Carige. Prilikom podnošenja tužbe pred Općim sudom imala je 200000 redovnih dionica, što je odgovaralo 0,000361 % temeljnog kapitala tog društva.
13
Budući da društvo Banca Carige 1. siječnja 2018. nije ispunjavalo minimalne zahtjeve u pogledu omjera regulatornog kapitala, tijekom 2018. nekoliko je puta nastojalo otkloniti tu situaciju. Međutim, ti su pokušaji bili neuspješni. Nakon što su se 22. prosinca 2018. na izvanrednoj glavnoj skupštini društva Banca Carige dioničari koji imaju u vlasništvu 70 % kapitala tog društva usprotivili povećanju kapitala na način da se podređene obveznice zamijene novoizdanim dionicama, sedam članova upravnog odbora društva Banca Carige, među kojima predsjednik, potpredsjednik i izvršni direktor, podnijelo je 23. prosinca 2018. i 2. siječnja 2019. ostavke s trenutačnim učinkom. Na temelju statuta društva Banca Carige i mjerodavnih odredbi talijanskog prava te su ostavke dovele do smjene upravnog odbora. U skladu s tim statutom, četiri člana upravnog odbora koja nisu podnijela ostavke ostala su na dužnosti kako bi osigurala tekuće poslove uprave društva Banca Carige.
14
ESB je 1. siječnja 2019. donio odluku o stavljanju pod privremenu upravu, koja je imala za posljedicu, kao prvo, raspuštanje upravnog odbora društva Banca Carige i zamjenu bivših članova trima privremenim upraviteljima, kao drugo, raspuštanje nadzornog odbora društva Banca Carige i zamjenu bivših članova tog odbora trima drugim osobama i, kao treće, dodjeljivanje novim tijelima zadaće koja se sastojala od poduzimanja potrebnih mjera kako bi se ponovno osigurala dugoročna usklađenost društva Banca Carige s imovinskim zahtjevima.
15
ESB je 29. ožujka 2019. donio odluku o produljenju mjere.
16
Odlukom od 30. rujna 2019. ESB je produljio mjeru stavljanja društva Banca Carige pod privremenu upravu do 31. prosinca 2019. Odlukom od 20. prosinca 2019. ESB je ponovno produljio tu mjeru do 31. siječnja 2020. kako bi omogućio dovršetak operacije povećanja regulatornog kapitala društva Banca Carige.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
17
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. srpnja 2019. F. Corneli pokrenula je postupak za poništenje odluke o stavljanju pod privremenu upravu kao i „svakog naknadnog ili kasnijeg akta”, uključujući, među ostalim, odluku o produljenju i naknadne odluke kojima se ponovno produljuje stavljanje društva Banca Carige pod privremenu upravu.
18
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 2. listopada 2019. ESB je istaknuo prigovor nedopuštenosti te tužbe, o kojem je Opći sud rješenjem od 29. travnja 2020. odgodio odlučivanje do donošenja odluke o meritumu.
19
Odlukom od 24. lipnja 2020. Komisiji je odobrena intervencija u potporu ESB‑ovu zahtjevu.
20
Što se tiče dopuštenosti tužbe, Opći sud je u točkama 22. do 28. pobijane presude najprije ispitao je li zahtjev za poništenje različitih ESB‑ovih odluka navedenih u točki 17. ove presude u svakom pogledu u skladu s formalnim zahtjevima propisanima člancima 76. i 86. Poslovnika Općeg suda i jesu li akti čije se poništenje traži postojali i nanosili štetu F. Corneli. Nakon tog ispitivanja Opći sud je u točki 29. pobijane presude zaključio da je tužba F. Corneli dopuštena u dijelu u kojem je bila usmjerena protiv spornih odluka, ali ne u odnosu na „svaki naknadni ili kasniji akt”, uključujući odluke koje je ESB donio nakon podnošenja te tužbe i kojima se ponovno produljuje stavljanje društva Banca Carige pod privremenu upravu.
21
Opći sud je zatim u točkama 33. do 54. pobijane presude, odlučujući o argumentu o postojanju zapreke za vođenje postupka koji je istaknuo ESB, uz potporu Komisije, a koji se temeljio na nepostojanju aktivne procesne legitimacije F. Corneli, razmotrio, kao prvo, pitanje odnose li se sporne odluke izravno na F. Corneli.
22
Kao što to proizlazi iz točaka 34. i 35. te presude, Opći sud je ocijenio da je pravni odnos između društva Banca Carige i njezinih dioničara, među kojima je bila i F. Corneli, bio izmijenjen spornim odlukama a da pritom nije bio primijenjen nikakav međuakt, pri čemu su samim tim spornim odlukama izmijenjena prava kojima je F. Corneli raspolagala u svojstvu dioničarke radi sudjelovanja u upravljanju društvom Banca Carige u skladu s primjenjivim pravilima. Konkretno, Opći sud smatrao je da su tim odlukama povrijeđena prava F. Corneli da kao dioničarka bira upravljačka i nadzorna tijela društva Banca Carige, saziva glavnu skupštinu dioničara i utvrđuje dnevni red te da su njima izmijenjeni uvjeti pod kojima dioničari poput nje mogu pokrenuti pitanje odgovornosti upravljačkih i nadzornih tijela.
23
Nakon što je odbio protivne argumente ESB‑a i Komisije, Opći sud je u točki 54. pobijane presude odlučio da se sporne odluke izravno odnose na F. Corneli.
24
Kao drugo, Opći sud je u točkama 55. do 76. pobijane presude ispitao postoji li osobni utjecaj spornih odluka na F. Corneli. Kao što to proizlazi iz točaka 58. do 64. te presude, Opći sud je smatrao da su u odnosu na F. Corneli ispunjeni kriteriji utvrđeni presudom od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17), s obzirom na to da je, s jedne strane, ona bila odrediva u svojstvu dioničara društva Banca Carige u trenutku donošenja spornih odluka jer je u trenutku njihova donošenja bio određen popis dioničara na koje će te odluke utjecati, a tim više što se tiče odluke o stavljanju pod privremenu upravu koja je donesena na dan kada su kreditne institucije bile zatvorene, tako da se tog dana dionicama nije moglo trgovati. S druge strane, Opći sud je utvrdio da je donošenje spornih odluka osobno utjecalo na dioničare društva Banca Carige, među kojima je i F. Corneli, u odnosu na svojstvo koje ih je osobno obilježavalo, to jest svojstvo imatelja dionica u kapitalu društva Banca Carige, koji su zbog tih odluka bili spriječeni ostvarivati određena prava povezana s tim dionicama.
25
Opći sud je, među ostalim, u točki 63. pobijane presude istaknuo da je F. Corneli bila jedan od dioničara koji su glasali protiv prijedloga koji je bio podnesen glavnoj skupštini od 22. prosinca 2018. te da je takvo glasanje, iako se njime zahtijevala samo odgoda, dovelo do podnošenja ostavki članova upravnog odbora, a potom i do njegova raspuštanja, pri čemu je društvo Banca Carige stavljeno u položaj koji je u kontekstu u kojem se nalazilo doveo, kao što se to navodi u odluci o stavljanju pod privremenu upravu, do intervencije ESB‑a uz odgodu obavljanja funkcija glavne skupštine i stoga do odgode mogućnosti dioničara da svojim glasom utječu na strategiju tog društva.
26
Nakon što je odbio prigovore ESB‑a i Komisije, Opći sud je u točki 76. pobijane presude presudio da se sporne odluke osobno odnose na F. Corneli i da stoga ona ispunjava zahtjeve svojstvene aktivnoj procesnoj legitimaciji.
27
Kao treće, u točkama 77. do 82. pobijane presude Opći sud odbio je ESB‑ov argument o postojanju zapreke za vođenje postupka koji se temeljio na nepostojanju pravnog interesa F. Corneli. U tom je pogledu Opći sud u točki 81. te presude podsjetio na to da je F. Corneli, kako bi opravdala svoju tužbu, istaknula utjecaj spornih odluka na svoja osobna prava kao dioničarke društva Banca Carige, osobito pravo sazivanja glavne skupštine kako bi predložila podnošenje tužbe ili pak pravo dodavanja odgovarajuće točke na dnevni red takve skupštine. Opći sud je iz toga u točki 82. pobijane presude zaključio da u slučaju poništenja spornih odluka učinak tog poništenja na položaj dioničara ne bi bio jednak učinku njihova poništenja na položaj društva Banca Carige i da je stoga, djelujući na temelju učinka koji te odluke proizvode na njezina prava, F. Corneli mogla dokazati zaseban interes za zahtijevanje poništenja navedenih odluka, koji se nije podudarao s pravnim interesom društva Banca Carige.
28
Slijedom toga, Opći sud je tužbu proglasio dopuštenom te ju je ispitao u meritumu. U prilog svojoj tužbi u prvostupanjskom postupku F. Corneli iznijela je sedam tužbenih razloga, od kojih se prvi temeljio na povredi pravila o proporcionalnosti, drugi na povredi obveze obrazlaganja i prava na saslušanje, treći na činjenici da su kao privremeni upravitelji imenovane osobe koje su prethodno obnašale važne funkcije u vođenju društva Banca Carige i njegovu upravljanju, četvrti na pogrešci koja se tiče prava počinjenoj prilikom određivanja pravne osnove upotrijebljene za donošenje spornih odluka, peti na činjenici da je ESB pokušao riješiti probleme upravljanja imenovanjem osoba koje su ih stvorile, šesti na povredi, s jedne strane, pravila koja se odnose na dioničarska prava i, s druge strane, temeljnih načela koja se odnose na zaštitu vlasništva i štednje, slobodu privatne ekonomske inicijative kao i autonomiju građanina prilikom donošenja osobnih odluka te sedmi na neprikladnosti privremene uprave za rješavanje utvrđenog problema.
29
Opći sud odlučio je, kao prvo, ispitati četvrti tužbeni razlog u prvostupanjskom postupku, koji se temeljio na pogrešci koja se tiče prava prilikom određivanja pravne osnove upotrijebljene za donošenje spornih odluka. Kao što to proizlazi iz točke 86. pobijane presude, F. Corneli u tom je tužbenom razlogu navela da je ESB počinio pogrešku koja se tiče prava time što je sporne odluke utemeljio na članku 70. stavku 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, iako se u toj odredbi ne navodi situacija koja je bila temelj za opravdanje stavljanja društva Banca Carige pod privremenu upravu, odnosno postojanje „znatnog pogoršanja” situacije tog društva.
30
U tom je pogledu Opći sud u točki 95. pobijane presude iz usporedne analize između odredbi članka 69.octiesdecies stavka 1. točke (b) i članka 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu zaključio da se potonjom odredbom ne predviđa raspuštanje upravnih ili nadzornih tijela banaka i uspostava privremene uprave u slučaju osobito znatnog pogoršanja situacije predmetne banke ili bankovne grupe.
31
Stoga je Opći sud u točki 100. te presude smatrao da je ESB povrijedio članak 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu time što je raspuštanje upravnih ili nadzornih tijela društva Banca Carige, uspostavu privremene uprave i zadržavanje te uprave na snazi tijekom razdoblja navedenog u odluci o produljenju utemeljio na zaključku o postojanju znatnog pogoršanja situacije društva Banca Carige, iako taj uvjet nije bio predviđen tom odredbom.
32
Zbog razloga navedenih u točkama 102. do 108. pobijane presude, Opći sud odbio je argument koji su istaknuli ESB i Komisija, prema kojem, s obzirom na to da je stavljanje pod privremenu upravu predviđeno člankom 29. Direktive 2014/59, članak 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu treba tumačiti s obzirom na tu odredbu, koju je imao zadaću prenijeti u talijansko pravo. U tom pogledu, kao što to proizlazi iz točaka 106. i 107. pobijane presude, Opći sud podsjetio je na to da obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava ne može služiti kao temelj za tumačenje koje bi bilo protivno pojmovima korištenima u nacionalnoj odredbi kojom se prenosi direktiva. Međutim, prema mišljenju Općeg suda, to bi bio rezultat ako bi se ta metoda tumačenja primijenila u predmetu koji se pred njim vodio.
33
Usto, u točkama 111. do 113. pobijane presude Opći sud odbio je argument koji su na raspravi pred njim istaknuli ESB i Komisija, prema kojem je ESB, kada djeluje kao nadležno tijelo na temelju bankovnog propisa, obvezan primijeniti, osim nacionalnog prava, sva pravila prava Unije, uključujući ona iz Direktive 2014/59, kojima se predviđa stavljanje pod privremenu upravu u slučaju znatnog pogoršanja situacije dotične institucije.
34
U tom je pogledu Opći sud u točki 112. pobijane presude istaknuo da iz članka 4. stavka 3. Uredbe br. 1024/2013 proizlazi da kada se pravo Unije relevantno za obavljanje zadaća dodijeljenih ESB‑u sastoji od direktiva, treba primijeniti nacionalno pravo kojim se one prenose. Opći sud je smatrao da se ta odredba ne može tumačiti na način da obuhvaća dva različita izvora obveza, odnosno čitavo pravo Unije, uključujući direktive, kojem treba dodati nacionalno pravo kojim se prenose. Opći sud ocijenio je da bi takvo tumačenje pretpostavljalo da se doseg nacionalnih odredbi razlikuje od dosega direktiva koje bi trebalo prenijeti u nacionalno pravo i da se u takvom slučaju ESB‑u nalažu dvije vrste pravnih pravila kao različiti normativni izvori, što bi bilo protivno članku 288. UFEU‑a. Osim toga, Opći sud podsjetio je na sudsku praksu Suda prema kojoj direktiva ne može sama po sebi stvarati obveze za pojedinca pa se protiv njega ne može pozivati na direktivu kao takvu.
35
U tim je okolnostima Opći sud u točki 113. pobijane presude odlučio da se pogreška koju je ESB počinio prilikom primjene članka 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu ne može ispraviti slobodnim tumačenjem tekstova koje bi omogućilo rekonstrukciju uvjeta za primjenu odredbi koje su u Direktivi 2014/59 i u nacionalnom pravu različito formulirane. Stoga je Opći sud prihvatio tužbeni razlog koji se temeljio na pogrešci koja se tiče prava prilikom određivanja pravne osnove upotrijebljene za donošenje spornih odluka te ih je poništio a da pritom nije ispitao druge tužbene razloge koje je istaknula F. Corneli.
Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
36
Svojom žalbom u predmetu C‑777/22 P ESB od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu jer su njome poništene sporne odluke;
–
proglasi tužbu u prvostupanjskom postupku nedopuštenom;
–
podredno, utvrdi zakonitost spornih odluka i, po potrebi, vrati predmet Općem sudu kako bi odlučio o tužbenim zahtjevima koji nisu razmatrani u pobijanoj presudi i
–
naloži F. Corneli snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.
37
Svojom žalbom u predmetu C‑789/22 P Komisija od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
odbaci tužbu u prvostupanjskom postupku kao nedopuštenu ili je barem odbije kao neosnovanu;
–
naloži F. Corneli snošenje troškova i
–
podredno, nakon ukidanja, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje.
38
U svojem odgovoru na žalbu F. Corneli od Suda zahtijeva da:
–
kao glavno, proglasi žalbe nedopuštenima, a u svakom slučaju da ih odbije kao neosnovane i
–
podredno, u slučaju prihvaćanja žalbi, prihvati njezinu tužbu u prvostupanjskom postupku ili, još podrednije, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje.
39
U svojem odgovoru na žalbu u predmetu C‑777/22 P Komisija navodi da u cijelosti podupire ESB‑ov zahtjev i traži da se on prihvati.
40
Odlukom predsjednika Suda od 8. veljače 2023. predmeti C‑777/22 P i C‑789/22 P spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i donošenja presude.
41
Odlukom predsjednika Suda od 17. travnja 2023. Talijanskoj Republici je na njezin zahtjev odobrena intervencija u potporu zahtjevima ESB‑a i Komisije u predmetima C‑777/22 P i C‑789/22 P.
42
Talijanska Republika u svojem intervencijskom podnesku od Suda zahtijeva da prihvati žalbe ESB‑a i Komisije i da stoga tužbu za poništenje koju je podnijela F. Corneli proglasi nedopuštenom ili da je, podredno, odbije u meritumu.
43
U skladu s člankom 16. trećim stavkom Statuta Suda Europske unije, ESB i Talijanska Republika zatražili su 3. odnosno 6. studenoga 2023. da se ovi spojeni predmeti upute velikom vijeću, što je Sud primio na znanje 7. svibnja 2024.
O žalbama
44
U prilog svojoj žalbi u predmetu C‑777/22 P ESB ističe dva žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na iskrivljavanju činjenica od strane Općeg suda u pogledu navodnih prava na koja se F. Corneli može pozivati kao dioničarka društva Banca Carige, a drugi na pogrešci koja se tiče prava prilikom tumačenja članka 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu.
45
Komisija pak u prilog svojoj žalbi u predmetu C‑789/22 P ističe pet žalbenih razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 263. UFEU‑a jer je Opći sud smatrao da su se sporne odluke izravno i osobno odnosile na F. Corneli, drugi na povredi članka 84. Poslovnika Općeg suda i zabrani razmatranja po službenoj dužnosti razloga za poništenje koji se temelji na materijalnoj zakonitosti pobijanog akta, treći na povredi članka 4. stavka 3. Uredbe br. 1024/2013 i članka 70. stavka 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, četvrti na povredi članka 288. trećeg stavka UFEU‑a jer je Opći sud smatrao da se članak 70. stavak 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu ne može usklađeno tumačiti s člankom 29. Direktive 2014/59 i peti na povredi članka 288. drugog i trećeg podstavka UFEU‑a te članka 4. stavka 3. Uredbe br. 1024/2013 jer je Opći sud smatrao da ESB nije smio svoje postupanje temeljiti na odredbama direktiva koje imaju izravan učinak, nego je morao primijeniti nacionalni propis protivan direktivama.
46
U svojem intervencijskom podnesku Talijanska Republika navodi da podupire sve žalbene razloge koje su istaknuli ESB i Komisija, osim njezina petog žalbenog razloga, o kojem ne zauzima stajalište.
Prvi žalbeni razlog ESB‑a i prvi žalbeni razlog Komisije
Argumentacija stranaka
47
Svojim prvim žalbenim razlozima ESB i Komisija, koje podupire Talijanska Republika, osporavaju obrazloženje pobijane presude u kojem je Opći sud smatrao da je F. Corneli imala aktivnu procesnu legitimaciju jer su se sporne odluke na nju izravno i osobno odnosile te da je usto imala potreban pravni interes, tako da je njezina tužba bila dopuštena. Te žalbene razloge ESB je podijelio na četiri dijela, a Komisija na tri.
48
Prva dva dijela prvog žalbenog razloga ESB‑a i prvi dio prvog žalbenog razloga Komisije odnose se na točke 34. i 35. pobijane presude, na temelju kojih je Opći sud smatrao da su se sporne odluke izravno odnosile na F. Corneli, s obzirom na to da su učinci koje su te odluke proizvele u pogledu društva i njegovih tijela bili ekvivalentni učincima na položaj svakog dioničara tog društva, uključujući one koji su, poput F. Corneli, imali u vlasništvu minimalan postotak kapitala. U tom pogledu ESB u prvom dijelu svojeg prvog žalbenog razloga prigovara Općem sudu da je iskrivio činjenice. Usto, ESB drugim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga i Komisija prvim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava.
49
Te institucije ističu da prava navedena u točki 34. pobijane presude ne pripadaju pojedinačno svakom dioničaru i smatraju da je Opći sud donio zaključak na temelju pogrešnog tumačenja primjenjivih odredbi talijanskog prava i statuta društva Banca Carige. Iz tih odredbi i statuta proizlazi, kao prvo, da je pravo podnošenja popisa za izbor članova upravnog i nadzornog odbora rezervirano za dioničare koji imaju u vlasništvu barem 1 % redovnih dionica, kao drugo, da pravo izbora članova tih tijela pripada glavnoj skupštini dioničara, kao treće, da pravo sazivanja glavne skupštine dioničara i određivanja njezina dnevnog reda može ostvarivati samo skupina dioničara koja predstavlja 5 % temeljnog kapitala društva i, kao četvrto, tužbu za utvrđivanje odgovornosti članova uprave društva može podnijeti samo glavna skupština dioničara ili skupina dioničara koja predstavlja 2,5 % temeljnog kapitala.
50
Osim toga, ESB ističe analogiju između ovog spora i predmeta u kojem je donesena presuda Europskog suda za ljudska prava od 7. srpnja 2020., Albert i dr. protiv Mađarske (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414), kojom je, kako navodi ESB, taj sud smatrao da se učinci akata o kojima je riječ u tom predmetu nisu izravno odnosili na tužitelje u navedenom predmetu, koji su bili dioničari dviju banaka, nego na same te banke, pri čemu su njihovi dioničari pretrpjeli samo neizravne i sporedne učinke.
51
ESB trećim dijelom prvog žalbenog razloga i Komisija drugim dijelom prvog žalbenog razloga, koje podupire Talijanska Republika, kritiziraju točke 58., 61. do 63., 74. i 75. pobijane presude, u kojima je Opći sud ispitao odnose li se sporne odluke osobno na F. Corneli.
52
U tom pogledu oni prigovaraju Općem sudu da je povrijedio sudsku praksu navedenu u točki 56. pobijane presude. Sama mogućnost određivanja dioničara društva Banca Carige na dan 1. siječnja 2019., dok su tržišta bila zatvorena, ne znači da se odluka o stavljanju pod privremenu upravu, donesena tog istog dana, osobno odnosila na te dioničare. Isto vrijedi i kad je riječ o odluci o produljenju, koja je donesena na radni dan, kao što je to sam Opći sud naveo. Stavljanje pod privremenu upravu odnosilo se na društvo Banca Carige, adresata spornih odluka, kao i na njegove članove uprave, a ne na njegove dioničare. Usto, Opći sud nije objasnio zašto bi negativno glasanje F. Corneli u odnosu na prijedlog sanacije, koji je bio predstavljen glavnoj skupštini dioničara, imalo za posljedicu da se tu osobu individualizira na istovrstan način kao i adresate spornih odluka.
53
Osim toga, na temelju razloga iznesenih u točkama 74. i 75. pobijane presude ne može se smatrati da je F. Corneli pripadala „zatvorenoj skupini” u smislu sudske prakse Suda navedene u točki 71. te presude. Presuda od 6. studenoga 2018., Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori i Komisija/Ferracci (C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873), koju Opći sud navodi u točki 74. pobijane presude, nije relevantna jer sporne odluke nisu regulatorni akti.
54
Općenitije govoreći, sudska praksa Suda koja se odnosi na „zatvorene skupine” razvijena je u posebnom kontekstu predmeta u kojima su se akti Unije opće primjene zapravo odnosili samo na mali broj subjekata, tako da su oni od samog početka bili odredivi. Nasuprot tomu, nije moguće razumno smatrati da oko 35000 dioničara društva Banca Carige čini takvu ograničenu skupinu gospodarskih subjekata. Uostalom, ta se sudska praksa ne primjenjuje u slučaju kada su osobe na koje se akt odnosi odredive na temelju objektivne pravne ili činjenične situacije definirane samim predmetnim aktom. A to je slučaj s F. Corneli i svim drugim dioničarima društva Banca Carige.
55
ESB četvrtim dijelom prvog žalbenog razloga i Komisija trećim dijelom prvog žalbenog razloga, koje podupire Talijanska Republika, tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je F. Corneli imala pravni interes potreban za podnošenje tužbe za poništenje spornih odluka. Sud je samo iznimno priznao takav interes dioničarima društva, koje je bilo adresat akta institucije Unije, odnosno kada je takav akt također doveo do izmjene statuta predmetnog društva ili je proizveo znatne izravne konfiskacijske učinke na štetu dioničara. Uspostava prijelazne upravljačke strukture banke nije takav izniman slučaj.
56
Osim toga, Opći sud nije dokazao da su sporne odluke ugrozile interese F. Corneli. S jedne strane, u točki 81. pobijane presude Opći sud pogrešno je svakom dioničaru dodijelio prava koja pripadaju manjini kvalificiranih dioničara. S druge strane, u točki 82. te presude on je ustvrdio da postoje razlike između učinaka koje bi moguće poništenje spornih odluka proizvelo društvu Banca Carige i onih koji bi nastali njegovim dioničarima a da pritom nije naveo koje su to razlike. Komisija dodaje da je Opći sud propustio ispitati, po potrebi i po službenoj dužnosti, je li mogući pravni interes F. Corneli nastavio postojati nakon završetka razdoblja privremene uprave društva Banca Carige.
57
F. Corneli osporava dopuštenost prvog žalbenog razloga ESB‑a jer nije pojasnio poziva li se na pogrešku koja se tiče prava ili na iskrivljavanje činjenica. U svakom slučaju, F. Corneli smatra da prve žalbene razloge ESB‑a i Komisije treba odbiti kao neosnovane.
Ocjena Suda
58
Što se tiče dopuštenosti prvog žalbenog razloga ESB‑a, iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije te članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju precizno navesti pobijani dijelovi presude čije se ukidanje traži te pravni argumenti kojima se specifično podupire taj zahtjev jer će u protivnom žalba odnosno dotični žalbeni razlog biti nedopušteni (presuda od 23. studenoga 2021., Vijeće/Hamas, C‑833/19 P, neobjavljeno, EU:C:2021:950, t. 50. i navedena sudska praksa).
59
U ovom slučaju prvi žalbeni razlog ESB‑a ispunjava te zahtjeve, tako da je dopušten, što se, suprotno onomu što u biti tvrdi F. Corneli, ne može dovesti u pitanje okolnošću da ESB Općem sudu istodobno prigovara pogrešku koja se tiče prava i iskrivljavanje činjenica.
60
Što se tiče ispitivanja merituma prvih žalbenih razloga ESB‑a i Komisije, valja podsjetiti na to da je dopuštenost tužbe koju na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a podnosi fizička ili pravna osoba protiv akta koji joj nije upućen uvjetovana time da joj se priznaje aktivna procesna legitimacija, koja postoji u dva slučaja. S jedne strane, takva tužba može se podnijeti pod uvjetom da se taj akt izravno i osobno odnosi na tu osobu. S druge strane, takva osoba može podnijeti tužbu protiv regulatornog akta koji ne podrazumijeva provedbene mjere ako se on izravno odnosi na nju (presuda od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 59.).
61
Budući da ovi predmeti ne odgovaraju drugom slučaju, valja ispitati je li Opći sud pravilno smatrao da su se sporne odluke izravno i osobno odnosile na F. Corneli.
62
Kao prvo, što se tiče pitanja odnose li se te odluke izravno na F. Corneli, iz ustaljene sudske prakse, na koju je Opći sud također podsjetio u točki 33. pobijane presude, proizlazi da uvjet prema kojem se odluka koja je predmet tužbe mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu zahtijeva ispunjenje dvaju kumulativnih kriterija, odnosno osporavana mjera, s jedne strane, mora izravno proizvoditi učinke na pravnu situaciju te osobe i, s druge strane, njome se ne daje nikakva diskrecijska ovlast njezinim adresatima koji su zaduženi za njezinu provedbu s obzirom na to da je ona potpuno automatska i proizlazi iz samog propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (presuda od 5. studenoga 2019., ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr., C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:923, t. 103. i navedena sudska praksa).
63
U ovom je slučaju Opći sud u točki 34. pobijane presude utvrdio da su spornim odlukama povrijeđena prava dioničara društva Banca Carige, među kojima je i F. Corneli. S jedne strane, Opći sud je smatrao da se tim odlukama povređuje pravo tih dioničara da izaberu upravljačka i nadzorna tijela te banke kao i njihovo pravo da sazovu glavnu skupštinu dioničara i utvrde njezin dnevni red. S druge strane, on je naveo da su te odluke utjecale na uvjete pod kojima su dioničari društva Banca Carige mogli pokrenuti postupak za utvrđivanje odgovornosti upravljačkih i nadzornih tijela tog društva, s obzirom na to da su se protiv privremenih upravitelja koje je imenovao ESB mogle podnositi građanskopravne tužbe samo u slučaju postojanja namjere ili krajnje nepažnje te uz odobrenje ESB‑a, dok su tužbe za utvrđivanje odgovornosti članova raspuštenih tijela društva Banca Carige odnosno njegova glavnog direktora mogli podnositi samo privremeni upravitelji, što je skupštinu dioničara odnosno dioničare, koji su zajedno imali u vlasništvu određeni udio temeljnog kapitala, lišilo prava na podnošenje takve tužbe.
64
Na temelju tih utvrđenja Opći sud je u točki 35. pobijane presude smatrao da je pravni odnos između društva Banca Carige i njezinih dioničara, među kojima i F. Corneli, izmijenjen spornim odlukama a da nije primijenjen nikakav međuakt, pa su se stoga one izravno odnosile na F. Corneli.
65
U prilog svojim navodima o postojanju pogreške koja se tiče prava kojom su zahvaćene točke 34. i 35. pobijane presude, ESB i Komisija prigovaraju Općem sudu da je propustio uzeti u obzir činjenicu da pravo na predlaganje popisa kandidata za izbor članova upravnog i nadzornog odbora društva Banca Carige, pravo sazivanja glavne skupštine te banke i pravo na pokretanje postupka radi utvrđivanja odgovornosti članova upravljačkih i nadzornih tijela navedene banke mogu izvršavati samo dioničari koji pojedinačno ili zajednički imaju u vlasništvu udio u kapitalu koji je veći od udjela F. Corneli.
66
Međutim, od trenutka kada je društvo Banca Carige stavljeno pod privremenu upravu pa sve dok je ta situacija trajala, F. Corneli je bila lišena, u najmanju ruku, mogućnosti ostvarivanja prava udruživanja s drugim dioničarima te banke, koje je imala kao njezina dioničarka, kako bi kolektivno izvršavala neko od prava navedenih u prethodnoj točki. Radi se o učinku na pravni položaj F. Corneli koji proizlazi izravno iz donošenja spornih odluka, koje u tom pogledu ne ostavljaju nikakvu marginu prosudbe njihovu adresatu, tako da su uvjeti postavljeni sudskom praksom navedenom u točki 62. ove presude bili ispunjeni, kao što je to Opći sud pravilno presudio.
67
Usto, kad je riječ o prvom dijelu prvog žalbenog razloga ESB‑a, koji se temelji na tome da je Opći sud pogrešno tumačio mjerodavne odredbe talijanskog prava odnosno statuta društva Banca Carige, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pogrešno tumačenje mora očito proizlaziti iz sadržaja spisa a da nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica i dokaza (presuda od 13. srpnja 2023., Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, t. 142. i navedena sudska praksa).
68
U ovom slučaju, suprotno onomu što tvrdi ESB, iz pobijane presude ne proizlazi da je Opći sud smatrao da je na temelju mjerodavnih odredbi talijanskog prava odnosno statuta banke F. Corneli mogla sama ostvarivati neko od prava navedenih u točki 34. pobijane presude. Naprotiv, u odgovoru na argument koji su pred njim istaknuli ESB i Komisija, a koji se temeljio na činjenici da prava na koja su sporne odluke navodno utjecale nisu pripadala svakom dioničaru predmetnog društva osobno, nego njegovoj glavnoj skupštini dioničara, Opći sud je u točkama 44. i 45. pobijane presude istaknuo da se tim argumentom zanemaruje, u najmanju ruku, pravo glasa koje svakom dioničaru omogućuje osobno sudjelovanje u izboru članova koji su pozvani sudjelovati u upravljačkim i nadzornim tijelima društva Banca Carige, koje predstavlja pravo koje mora biti predmet sudske zaštite i koje se više nije moglo ostvariti nakon što je to društvo stavljeno pod privremenu upravu.
69
Iz obrazloženja pobijane presude, kako je sažeto u prethodnoj točki ove presude, proizlazi da je Opći sud doista uzeo u obzir činjenicu da određene odluke navedene u točki 34. pobijane presude, na temelju mjerodavnih odredbi talijanskog prava odnosno statuta banke, mogu kolektivno donijeti samo glavna skupština društva Banca Carige ili njegovi dioničari koji imaju u vlasništvu određeni udio u njegovu temeljnom kapitalu. Međutim, Opći sud je u biti pravilno zaključio da se na temelju te okolnosti ne može smatrati da se sporne odluke ne odnose izravno na određenog dioničara, poput F. Corneli.
70
Naposljetku, uzimanje u obzir presude Europskog suda za ljudska prava od 7. srpnja 2020., Albert i dr. protiv Mađarske (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414), na koju se poziva ESB, ne može dovesti u pitanje utvrđenje da se sporne odluke izravno odnose na F. Corneli.
71
Naime, kako bi utvrdio da se podnositelji zahtjeva u predmetu u kojem je donesena ta presuda, koji su bili dioničari dviju mađarskih štednih banaka, ne mogu pozivati na svojstvo „žrtve” u smislu članka 34. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu4. studenoga 1950., Europski sud za ljudska prava svoj je zaključak donio na temelju razlikovanja, koje je utvrdio u svojoj sudskoj praksi, između mjera koje utječu na interese društva i mjera kojima se povređuju prava povezana sa svojstvom dioničara tog društva.
72
Presudivši da je zakonodavstvo o kojem je bila riječ u tom predmetu bilo obuhvaćeno prvom kategorijom mjera, taj je sud primijenio opće načelo koje proizlazi iz njegove sudske prakse i koje je navedeno u točki 124. navedene presude, a prema kojem se dioničari društva ne mogu u gore navedenom smislu pozivati na svojstvo „žrtve” akata ili mjera koje utječu na njihovo društvo. ESLJP je u točki 151. te presude u tom pogledu u biti istaknuo, među ostalim, da učinak tog zakonodavstva nije bilo onemogućiti, čak ni privremeno, dioničarima dviju dotičnih banaka da ostvare prava kojima su raspolagali u vlastitom svojstvu.
73
Ta razmatranja, koja se odnose na kriterije koji omogućuju pozivanje na svojstvo „žrtve” u smislu članka 34. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, nisu relevantna za ocjenu odnose li se u ovom slučaju sporne odluke izravno na F. Corneli.
74
Kao drugo, što se tiče pitanja jesu li se sporne odluke odnosile osobno na F. Corneli, kao što je to Opći sud naveo u točki 56. pobijane presude, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da osobe koje nisu adresati odluke mogu tvrditi da se ona osobno odnosi na njih u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a samo ako ih ta odluka pogađa zbog određenih karakteristika koje su im svojstvene ili zbog činjenične situacije koja ih razlikuje od ostalih osoba i time ih izdvaja pojedinačno na istovrstan način poput adresata odluke (vidjeti presude od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, str. 223. i od 4. listopada 2024., Komisija i Vijeće/Front Polisario, C‑779/21 P i C‑799/21 P, EU:C:2024:835, t. 107. i navedenu sudsku praksu).
75
Točno je da mogućnost da se, s više ili manje točnosti, odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači kako treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu (presuda od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 157. i navedena sudska praksa).
76
Međutim, kada akt utječe na skupinu osoba koje su bile određene ili odredive na dan donošenja tog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima te skupine, treba smatrati da se navedeni akt osobno odnosi na te osobe (presuda od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 158. i navedena sudska praksa).
77
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 56. do 59. pobijane presude, Opći sud je smatrao da se sporne odluke osobno odnose na F. Corneli jer su u odnosu na nju bila ispunjena dva uvjeta u njezinu svojstvu dioničarke društva Banca Carige. S jedne strane, bila je dio skupine čiji su članovi bili određeni ili odredivi u trenutku donošenja spornih odluka i, s druge strane, to je određivanje bilo moguće na temelju kriterija koji su svojstveni članovima te skupine, odnosno činjenice da su imali u vlasništvu dionice u kapitalu te banke i da su zbog učinka tih odluka bili spriječeni ostvarivati određena prava povezana s tim dionicama.
78
Što se tiče tog drugog uvjeta, Opći sud je u točki 61. pobijane presude istaknuo da je F. Corneli prije donošenja spornih odluka imala stečena prava povezana sa svojim dionicama, koja su bila povrijeđena tijekom razdoblja u kojem su sporne odluke bile primjenjive. Konkretno, Opći sud je u točki 62. te presude uputio na odgodu obavljanja funkcija glavne skupštine društva Banca Carige koja je, kao prvi učinak odluke o stavljanju pod privremenu upravu, dioničarima te banke uskratila mogućnost da iznesu svoje stajalište u pogledu prijedloga koji se na njih ipak odnose.
79
Ti razlozi pobijane presude predstavljaju pravilnu primjenu sudske prakse Suda navedene u točkama 74. do 76. ove presude i stoga ne sadržavaju pogrešku koja se tiče prava. Argumenti kojima se ESB i Komisija protive tim razlozima ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.
80
Prvo, iako je točno da je Opći sud u točki 58. pobijane presude spomenuo činjenicu da je odluka o stavljanju pod privremenu upravu donesena 1. siječnja, odnosno na dan kada se, s obzirom na to da su kreditne institucije bile zatvorene, nije moglo trgovati udjelima dioničara u kapitalu društva Banca Carige, on nije svoj zaključak da se sporne odluke osobno odnose na F. Corneli utemeljio samo na toj okolnosti, kao što to potvrđuje činjenica da je smatrao da se i odluka o produljenju osobno odnosi i na F. Corneli, a ta odluka nije bila donesena na neradni dan, kao što je to taj sud istaknuo u istoj točki pobijane presude.
81
Drugim riječima, točku 58. pobijane presude ne može se tumačiti na način da je Opći sud zaključak prema kojem se odluka o stavljanju pod privremenu upravu osobno odnosila konkretno na F. Corneli obrazložio time što je ta odluka bila donesena na neradni dan. Tu točku valja razumjeti na način da se njome samo dodatno želi istaknuti okolnost da su dioničari društva Banca Carige, na koje se ta odluka osobno odnosila, tim lakše bili odredivi zbog činjenice da su toga dana burze bile zatvorene.
82
Isto tako, točku 63. pobijane presude ne može se tumačiti na način da je Opći sud na temelju razmatranja prema kojem se F. Corneli nalazila među dioničarima društva Banca Carige koji su na glavnoj skupštini od 22. prosinca 2018. glasali negativno odlučio da se sporne odluke osobno odnose na nju, tim više što je u toj točki 63. pojasnio da se takvim glasanjem „zahtijevala samo odgoda”. Opći sud je tim razmatranjima zapravo želio naglasiti važnost koju je za F. Corneli predstavljalo pravo sudjelovanja na glavnoj skupštini društva Banca Carige, koje ona nije mogla ostvarivati dok su sporne odluke bile na snazi.
83
Drugo, suprotno onomu što tvrde ESB i Komisija, u ovom se slučaju primjenjuje sudska praksa Suda navedena u točki 76. ove presude, koja se odnosi na skupine osoba koje su određene ili odredive prema kriterijima koji su svojstveni članovima predmetne skupine. Okolnost na koju se pozivaju ESB i Komisija, da je društvo Banca Carige imalo oko 35000 dioničara na koje su se sporne odluke osobno odnosile, u tom pogledu nije relevantna. Primjena te sudske prakse ovisi samo o mogućnosti određivanja osoba na koje akt utječe prema kriterijima koji su svojstveni tim osobama, a ne o većem ili manjem broju osoba koje su određene.
84
Sudska praksa Suda navedena u točki 75. ove presude, na koju se pozivaju ESB i Komisija, ne odnosi se na slučaj kao što je onaj o kojem je riječ u ovim predmetima. Naime, ta se sudska praksa odnosi na situacije u kojima se primjena mjere provodi na temelju pravne ili činjenične situacije definirane predmetnim aktom, tako da se po definiciji odnosi na akte opće primjene, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 66. svojeg mišljenja, a ne na pojedinačne akte, poput spornih odluka.
85
Treće, što se tiče prigovora usmjerenih protiv točaka 74. i 75. pobijane presude, dovoljno je istaknuti da, kao što to proizlazi iz točaka 77. do 79. ove presude, razlozi navedeni u točkama 56. do 62. pobijane presude u dovoljnoj mjeri dokazuju da se sporne odluke osobno odnose na F. Corneli. U tim okolnostima ti prigovori, čak i da su osnovani, ne mogu dovesti do ukidanja pobijane presude i treba ih odbiti kao bespredmetne jer su usmjereni protiv njezina dodatnog obrazloženja (vidjeti u tom smislu presudu od 29. ožujka 2011., Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, t. 211. i navedenu sudsku praksu).
86
Treće, što se tiče pravnog interesa F. Corneli, valja podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi, svaka tužba za poništenje koju je na temelju članka 263. UFEU‑a podnijela fizička ili pravna osoba mora se temeljiti na njezinu pravnom interesu. Pretpostavka za postojanje takvog pravnog interesa je da poništenje pobijanog akta može samo po sebi priskrbiti korist toj osobi (presuda od 13. srpnja 2023., D & A Pharma/EMA, C‑136/22 P, EU:C:2023:572, t. 43. i navedena sudska praksa).
87
U ovom je slučaju Opći sud u točki 81. pobijane presude utvrdio da se F. Corneli, kako bi dokazala pravni interes za pobijanje spornih odluka, pozvala na utjecaj tih odluka na prava koja je osobno uživala kao dioničarka društva Banca Carige, osobito na pravo sazivanja glavne skupštine kako bi predložila podnošenje tužbe ili pak pravo dodavanja odgovarajuće točke na dnevni red takve skupštine.
88
Opći sud je iz toga u točki 82. pobijane presude zaključio da se ne može smatrati da bi, u slučaju poništenja spornih odluka, njihov učinak na položaj dioničara bio jednak učinku na položaj društva Banca Carige pa je, slijedom toga, u ovom slučaju ispunjen zahtjev da dioničar ima različit pravni interes od pravnog interesa društva u kojem ima dionice.
89
Tim se razlozima pobijane presude u dovoljnoj mjeri opravdava postojanje pravnog interesa koji je potreban za opravdanje podnošenja tužbe F. Corneli na temelju članka 263. UFEU‑a radi poništenja spornih odluka sve dok su one bile na snazi.
90
Upućivanje u točki 81. pobijane presude na pravo „sazivanja glavne skupštine” ili „dodavanja odgovarajuće točke” na dnevni red takve skupštine ne znači, suprotno onomu što tvrde ESB i Komisija, da je Opći sud priznao F. Corneli prava koja nisu bila predviđena statutom društva Banca Carige ili mjerodavnim odredbama talijanskog prava. To upućivanje treba tumačiti u vezi s obrazloženjem pobijane presude u skladu s kojim su se sporne odluke odnosile izravno na F. Corneli. Ako se navedeno upućivanje sagleda u tom kontekstu, ono se može shvatiti samo na način da je Opći sud pravilno smatrao da je F. Corneli imala pravni interes za pokretanje postupka protiv spornih odluka, s obzirom na to da bi u slučaju poništenja tih odluka prestalo i stavljanje društva Banca Carige pod privremenu upravu, a F. Corneli bi povratila svoje pravo na udruživanje s drugim dioničarima te banke kako bi, među ostalim, mogla sazvati glavnu skupštinu ili dodati točku na dnevni red te skupštine.
91
Što se tiče točke 82. pobijane presude, ona predstavlja logički nastavak i potvrdu njezine točke 81., kao što o tome svjedoči činjenica da ona počinje izrazom „stoga”.
92
Kao četvrto, valja razmotriti Komisijin argument prema kojem je Opći sud propustio ispitati po službenoj dužnosti je li pravni interes F. Corneli nastavio postojati nakon završetka razdoblja privremene uprave društva Banca Carige.
93
U tom pogledu valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da tužiteljev pravni interes mora s obzirom na predmet tužbe postojati u stadiju njezina podnošenja jer je u protivnome ona nedopuštena te mora nastaviti postojati, kao i predmet tužbe, do proglašenja sudske odluke pod prijetnjom obustave postupka, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (presude od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 42. i od 21. prosinca 2016., Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, t. 26.).
94
Stranka u načelu zadržava svoj pravni interes za podnošenje tužbe za poništenje sve dok to poništenje može biti osnova za moguću tužbu radi naknade štete. Mogućnost podnošenja tužbe za naknadu štete dovoljna je osnova za takav pravni interes, pod uvjetom da on nije hipotetski (presuda od 7. studenoga 2018., BPC Lux 2 i dr./Komisija, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, t. 42. i 43. i navedena sudska praksa).
95
Pravni interes može proizići iz bilo kojeg postupka pred nacionalnim sudovima u kojem moguće poništenje pobijanog akta pred sudom Unije može tužitelju pribaviti prednost (vidjeti presudu od 7. studenoga 2018., BPC Lux 2 i dr./Komisija, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
96
Na tužitelju je da dokaže svoj pravni interes, koji je ključna i primarna pretpostavka pokretanja svakog sudskog postupka. Konkretno, kako bi tužba za poništenje akta koju je podnijela fizička ili pravna osoba bila dopuštena, tužitelj mora na relevantan način opravdati interes koji ima za poništenje tog akta (presuda od 7. studenoga 2018., BPC Lux 2 i dr./Komisija, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, t. 34. i navedena sudska praksa).
97
U ovom slučaju iz točaka 1. i 17. pobijane presude proizlazi da su sporne odluke prestale proizvoditi učinke 30. rujna 2019.
98
Točno je da, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 94. i 95. ove presude, ta okolnost ne znači nužno da su pravni interes F. Corneli, a time i predmet spora pred Općim sudom, prestali tijekom postupka. Međutim, prije odlučivanja o meritumu predmeta koji se pred njim vodio, Opći sud je bio dužan provjeriti, po potrebi i po službenoj dužnosti, je li to bio slučaj. Propustivši to učiniti, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava.
99
Međutim, ta pogreška koja se tiče prava ne može sama po sebi dovesti do ukidanja pobijane presude.
100
Naime, kao što to proizlazi iz točaka 94. do 96. ove presude, F. Corneli i dalje bi zadržala svoj interes za poništenje spornih odluka ako bi takvo poništenje moglo biti osnova za moguću tužbu za naknadu štete.
101
Doista, u odgovoru na pisano pitanje koje joj je postavio Sud, F. Corneli je u biti potvrdila da smatra da je pretrpjela štetu zbog odluka koje su donijeli privremeni upravitelji društva Banca Carige, koje je imenovao ESB, te da je riječ o šteti u pogledu koje je namjeravala tražiti naknadu. Prema mišljenju F. Corneli, te su odluke dovele do razvodnjavanja njezina vlastitog udjela u kapitalu društva Banca Carige i, u konačnici, do obvezne prodaje dionica koje je imala u vlasništvu nakon što je društvo BPR Banca SpA, koje je steklo većinski udio u kapitalu društva Banca Carige, objavilo obveznu javnu ponudu za preuzimanje društva.
102
Iz odgovora F. Corneli također proizlazi da ona namjerava podnijeti tužbu za naknadu štete protiv ESB‑a pred Općim sudom, a protiv drugih fizičkih ili pravnih osoba pred nadležnim nacionalnim sudovima, koje su, slijedom spornih odluka, bile uključene u privremenu upravu društva Banca Carige, a zatim u njegovu prodaju.
103
U tom pogledu valja istaknuti da je ESB u svojem odgovoru na pisano pitanje koje je postavio Sud potvrdio da su privremeni upravitelji društva Banca Carige tijekom svojeg mandata stvarno donijeli niz važnih odluka, među ostalim, 9. kolovoza 2019. potpisan je uz nekoliko sudionika obvezujući okvirni sporazum o dokapitalizaciji društva Banca Carige, koji je 20. rujna 2019. odobrila izvanredna glavna skupština dioničara tog društva, koju su sazvali navedeni privremeni upravitelji.
104
U tim okolnostima valja smatrati, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točkama 77. i 78. svojeg mišljenja, da se, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 94. ove presude, pravni interes F. Corneli za pokretanje postupka protiv spornih odluka ne može smatrati isključivo hipotetskim, čak ni nakon što je razdoblje privremene uprave društva Banca Carige proteklo i nakon što je F. Corneli prodala svoje dionice.
105
Stoga, iako su učinci spornih odluka i privremena uprava društva Banca Carige bili okončani tijekom postupka pred Općim sudom, interes F. Corneli za poništenje tih odluka ipak nije prestao.
106
S obzirom na sva prethodna razmatranja, prve žalbene razloge ESB‑a i Komisije treba odbiti kao neosnovane.
Drugi žalbeni razlog Komisije
Argumentacija stranaka
107
Svojim drugim žalbenim razlogom Komisija, koju podupiru ESB i Talijanska Republika, ističe da je F. Corneli prvi put u svojoj replici pred Općim sudom tvrdila da, u skladu s člankom 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, ESB nije mogao naložiti stavljanje bankovne institucije pod privremenu upravu u slučaju znatnog pogoršanja njezine situacije. Naime, u točki 67. tužbe u prvostupanjskom postupku F. Corneli tvrdila je upravo suprotno, tumačeći članak 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu na isti način kao i ESB.
108
Komisija smatra da pravilno tumačenje članka 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu nije zahtijevalo poznavanje cjelokupnog teksta odluke o stavljanju pod privremenu upravu, kojoj je F. Corneli imala pristup tek nakon podnošenja tužbe. Komisija stoga smatra da je F. Corneli prvi put u svojoj replici pred Općim sudom istaknula novi razlog koji se nije temeljio na pravnim i činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Time što nije odbacio kao nedopušten taj novi tužbeni razlog, Opći sud je povrijedio članak 84. stavak 1. svojeg Poslovnika.
109
F. Corneli tvrdi da taj žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
110
Iz članka 84. stavaka 1. i 2. Poslovnika Općeg suda proizlazi da treba proglasiti nedopuštenima razloge koji se prvi put ističu u stadiju podnošenja replike, a ne temelje se na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Međutim, razlog ili argument koji predstavlja proširenje razloga koji je ranije naveden u tužbi kojom se pokreće postupak ne može se proglasiti nedopuštenim zbog nepravodobnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2024., Kočner/Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
111
U ovom slučaju, a što Komisija nije osporila u svojoj žalbi, iz tužbe u prvostupanjskom postupku proizlazi da je F. Corneli u prilog svojoj tužbi navela, među ostalim, tužbeni razlog koji se temelji na tome da je ESB povrijedio članak 70. stavak 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu.
112
Točno je, kao što to tvrdi Komisija, da je F. Corneli prvi put u svojoj replici u prvostupanjskom postupku navela da se potonjom odredbom ne dopušta stavljanje banke pod privremenu upravu u slučaju znatnog pogoršanja njezine situacije.
113
Međutim, F. Corneli ne može se prigovoriti to što je u fazi replike istaknula novi tužbeni razlog, s obzirom na to da je navedeni argument predstavljao proširenje, u smislu sudske prakse navedene u točki 110. ove presude, tužbenog razloga kojim se navodilo postojanje povrede članka 70. stavka 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu i koji je bio naveden u njezinoj tužbi. Naime, iako je ona u svojoj tužbi tvrdila, među ostalim, da nije dokazano nikakvo osobito znatno pogoršanje situacije društva Banca Carige, u svojoj je replici pojasnila da se tom odredbom ne dopušta stavljanje banke pod privremenu upravu u slučaju takve situacije. Doista, na taj je način F. Corneli samo dopunila svoju argumentaciju kojom je nastojala dokazati da je, kao što je to već navela u toj tužbi, ESB povredom navedene odredbe donio odluku o stavljanju pod privremenu upravu.
114
Prema tome, nije relevantno pitanje je li F. Corneli mogla učinkovito istaknuti navedeni argument bez pristupa cjelovitom tekstu odluke o stavljanju pod privremenu upravu, s obzirom na to da je taj dokument dobila tek nakon podnošenja tužbe.
115
Iz toga slijedi da se Općem sudu ne može prigovoriti povreda članka 84. stavka 1. njegova Poslovnika time što nije po službenoj dužnosti odbacio zbog nepravodobnosti kao nedopušten argument F. Corneli naveden u točki 112. ove presude. Slijedom toga, drugi žalbeni razlog Komisije valja odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog ESB‑a te treći i četvrti žalbeni razlog Komisije
Argumentacija stranaka
116
ESB svojim drugim žalbenim razlogom i Komisija svojim trećim žalbenim razlogom ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je ESB donošenjem spornih odluka povrijedio članak 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu.
117
Kao prvo, Komisija ističe da dio rečenice iz članka 70. stavka 1. tog zakona koji glasi „u slučaju povrede ili nepravilnosti iz članka 69.octiesdecies stavka 1. točke (b) [jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu]”, valja tumačiti na način da ne obuhvaća samo „ozbiljne povrede zakona, drugih propisa ili statuta institucije” i „ozbiljn[e] upravn[e] nepravilnosti” nego i „osobito znatn[o] pogoršanj[e] situacije banke ili bankarske grupe”, što je također obuhvaćeno člankom 69.octiesdecies stavkom 1. točkom (b) tog zakona.
118
Kao drugo, ESB i Komisija tvrde da kontekstualno i sustavno tumačenje predmetnih odredbi također ide u prilog tomu da upućivanje u članku 70. stavku 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu na članak 69.octiesdecies stavak 1. točku (b) tog zakon obuhvaća i slučaj osobito znatnog pogoršanja situacije dotične banke. Naime, postoji logički slijed između „smjene” u smislu prve od tih odredbi i „raspuštanja” upravnih ili nadzornih tijela banke u smislu druge odredbe. Stoga bi bilo nerazumno smatrati da je u slučaju osobito znatnog pogoršanja situacije banke talijanski zakonodavac namjeravao odobriti samo prvu, a ne drugu mjeru.
119
Kao treće, ESB i Komisija smatraju da je tumačenje članka 70. stavka 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu koje zastupaju potvrđeno poviješću nastanka te odredbe kao i pripadajućim pripremnim aktima. Usto, to tumačenje odgovara cilju koji želi postići talijanski zakonodavac kao i nužnosti poštovanja Ustava Talijanske Republike. Naime, članak 70. stavak 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu proizlazi iz izmjene uvedene Zakonodavnom uredbom od 16. studenoga 2015., koju je donijela talijanska vlada na temelju delegiranja koje joj je povjerio Talijanski parlament, kako bi se osigurao prijenos direktiva Unije. Iz ustaljene sudske prakse Cortea costituzionale (Ustavni sud, Italija) proizlazi da je ta vlada prilikom izvršavanja tog delegiranja dužna strogo poštovati cjelokupno pravo Unije. Osim toga, ESB i Komisija naglašavaju da je tumačenje članka 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu koje zastupaju također potvrđeno sudskom praksom talijanskih sudova.
120
Svojim četvrtim žalbenim razlogom Komisija ističe da je Opći sud povrijedio pravo Unije i, konkretnije, članak 288. treći stavak UFEU‑a time što je u točkama 105. do 107. pobijane presude isključio svaku mogućnost usklađenog tumačenja članka 70. stavka 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu s člankom 29. Direktive 2014/59. Komisija smatra da je upućivanje u točki 105. te presude na contra legem tumačenje nacionalnog prava „semantički upitno”, s obzirom na to da izraz contra legem nije primjenjiv kada je riječ o tumačenju dosega upućivanja u jednoj odredbi na drugu odredbu, kao što je to slučaj s člankom 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, koji upućuje na članak 69.octiesdecies stavak 1. točku (b) tog teksta.
121
Komisija tvrdi da za ocjenu je li tumačenje odredbe nacionalnog prava contra legem, valja uzeti u obzir ne samo doslovno tumačenje predmetne odredbe nego i druge kriterije tumačenja, kao i nacionalno pravo u cijelosti. Naime, Komisija smatra da nema nikakve dvojbe da se na temelju pravila tumačenja priznatih u talijanskom pravu članak 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu može usklađeno tumačiti s Direktivom 2014/59.
122
Talijanska Republika podupire tumačenje relevantnih odredbi talijanskog prava koje zagovaraju ESB i Komisija. Talijanska Republika smatra da se pojam „ozbiljni imovinski gubici” u smislu članka 70. stavka 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu odnosi na jednu od vrsta „osobito znatnog pogoršanja situacije banke”, u smislu članka 69.octiesdecies stavka 1. tog teksta, tako da se ESB u spornim odlukama mogao pozvati na drugi, općenitiji pojam, a ne na prvi pojam.
123
F. Corneli ističe da te žalbene razloge treba odbaciti kao nedopuštene jer ESB i Komisija prigovaraju Općem sudu da je navodno pogrešno primijenio talijansko pravo, a ne pravo Unije. Međutim, u stadiju žalbe nadzor Suda nad tumačenjem nacionalnog prava koje je primijenio Opći sud ograničen je na provjeru je li Opći sud iskrivio to pravo, što se u ovom slučaju ne tvrdi.
124
Što se tiče merituma, F. Corneli osporava tumačenje članka 70. stavka 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu koje zagovaraju ESB i Komisija. Ona smatra da u skladu s pravilima o tumačenju talijanskog prava prednost treba dati doslovnom tumačenju te odredbe. Dodaje da talijanska sudska praksa ne potvrđuje tumačenje koje zagovaraju ESB i Komisija.
125
F. Corneli usto smatra da je Direktiva 2014/59 pravilno prenesena u talijansko pravo. U skladu s načelom proporcionalnosti, tom se direktivom uspostavlja stupnjevanje mjera intervencije nadležnog tijela u upravljanje bankom te se predviđa smjena višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela bankovne institucije u situacijama koje su manje ozbiljne od onih u kojima je opravdano imenovanje jednog ili više privremenih upravitelja. Argumentacijom ESB‑a i Komisije zanemaruje se jasan tekst članka 29. stavka 1. navedene direktive, kojim se razlikuju situacije koje opravdavaju smjenu višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela bankovne institucije i situacije koje opravdavaju imenovanje jednog ili više privremenih upravitelja.
126
F. Corneli dodaje da se Direktivom 2014/59 provodi samo minimalno usklađivanje i napominje da Komisija, kojoj su priopćene odredbe talijanskog prava kojima se prenosi ta direktiva, nije pokrenula postupak zbog povrede obveze protiv Talijanske Republike, što bi bio slučaj da to prenošenje nije bilo pravilno provedeno. Čak i da je to bio slučaj, F. Corneli smatra da ta okolnost ne može opravdati tumačenje članka 70. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu protivno njegovu tekstu.
Ocjena Suda
127
ESB svojim drugim žalbenim razlogom, kao i Komisija svojim trećim i četvrtim žalbenim razlogom u biti ističu da je Opći sud u točkama 107. i 108. pobijane presude pogrešno smatrao da je ESB, kako bi u ovom slučaju primijenio članak 70. stavak 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, protumačio tu nacionalnu odredbu contra legem i, prema tome, povrijedio granicu obveze predviđene pravom Unije u pogledu usklađenog tumačenja navedene odredbe s člankom 29. stavkom 1. Direktive 2014/59.
128
Što se tiče dopuštenosti tih žalbenih razloga, valja podsjetiti na to da je nadležnost Suda koji odlučuje o žalbi protiv odluke Općeg suda definirana člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom UFEU‑a. U njemu se navodi da žalba mora biti isključivo o pitanjima prava te „[pod uvjetima i] u granicama utvrđenima Statutom”. U popisu razloga koji se u tom okviru mogu istaknuti, člankom 58. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije pojašnjava se da se žalba može temeljiti na povredi prava Unije od strane Općeg suda (presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 46.).
129
Doista, pitanje postavljeno navedenim žalbenim razlozima o tome je li Opći sud povrijedio pravo Unije time što je smatrao da je ESB prekoračio granice obveze usklađenog tumačenja nacionalnog prava, koju on ima na temelju tog prava, znači da se od Suda traži ocjena je li Opći sud povrijedio pravo Unije. Dakle, radi se o pitanju prava koje kao takvo podliježe nadzoru Suda kojem je podnesena žalba.
130
Stoga su, suprotno tvrdnjama F. Corneli, ti isti žalbeni razlozi dopušteni.
131
Što se tiče merituma, iz točke 2. pobijane presude proizlazi da je društvo Banca Carige bilo podvrgnuto izravnom bonitetnom nadzoru ESB‑a. ESB je sporne odluke usvojio, kao što je to potvrđeno točkom 111. pobijane presude, na temelju članka 4. stavka 3. Uredbe br. 1024/2013.
132
U skladu s člankom 4. stavkom 3. prvom rečenicom te uredbe, ESB u provođenju zadaća dodijeljenih mu navedenom uredbom, među kojima je i bonitetni nadzor određenih kreditnih institucija, primjenjuje relevantno pravo Unije, a kada se ono sastoji od direktiva, primjenjuje nacionalno pravo koje je prenijelo te direktive. U skladu s člankom 4. stavkom 3. drugom rečenicom te uredbe, kada se relevantno pravo Unije sastoji od uredaba i kada te uredbe izričito dopuštaju više različitih mogućnosti državama članicama, ESB primjenjuje i nacionalno pravo za provođenje tih mogućnosti.
133
Stoga iz zajedničkog tumačenja članka 4. stavka 3. Uredbe br. 1024/2013 proizlazi da se ESB‑ovom primjenom nacionalnog prava nastoji poštovati odabire koje je nacionalni zakonodavac izvršio u okviru uspostavljenom relevantnim odredbama prava Unije, neovisno o tome nalaze li se one u uredbama ili direktivama.
134
U tom pogledu valja podsjetiti na to da su prema ustaljenoj sudskoj praksi upravna i pravosudna tijela države članice, koja su u okviru svojih nadležnosti zadužena za primjenu odredbi prava Unije, obvezna osigurati puni učinak tih odredbi prilikom primjene svojeg nacionalnog prava na situaciju banke koja nije obuhvaćena izravnim bonitetnim nadzorom ESB‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 13. listopada 2022., HUMDA, C‑397/21, EU:C:2022:790, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
135
Konkretno, kada primjenjivo pravo Unije sadržava direktive, načelo usklađenog tumačenja podrazumijeva, kao što je na to Opći sud podsjetio u točki 103. pobijane presude, obvezu tumačenja nacionalnog prava u najvećoj mogućoj mjeri uzimajući u obzir tekst i svrhu tih direktiva radi postizanja rezultata koji se njima želi postići (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2019., T Danmark i Y Denmark, C‑116/16 i C‑117/16, EU:C:2019:135, t. 87. i navedenu sudsku praksu).
136
Isto tako, u slučaju kada ESB u skladu s člankom 4. stavkom 3. Uredbe br. 1024/2013 primjenjuje nacionalno pravo, kojim se prenosi direktiva, na banku koja podliježe njegovu izravnom bonitetnom nadzoru, poput društva Banca Carige, on je dužan odredbe tog propisa na temelju kojih postupa tumačiti usklađeno s tom direktivom.
137
Kao što je to Opći sud sâm istaknuo u točki 103. pobijane presude, kada se taj sud nađe u situaciji, kao u ovom slučaju, da primjenjuje nacionalno pravo, tada ima istu obvezu usklađenog tumačenja tog prava, uzimajući u obzir direktivu koju to pravo treba prenijeti.
138
Kao što je to Opći sud također naveo u točki 105. pobijane presude, obveza suda da uzme u obzir sadržaj direktive prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila nacionalnog prava ograničena je općim načelima prava, osobito načelima pravne sigurnosti i zabrane retroaktivnosti, te ne može služiti kao temelj contra legem tumačenja nacionalnog prava (vidjeti presude od 16. lipnja 2005., Pupino, C‑105/03, EU:C:2005:386, t. 44. i 47. i od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr., C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 222. i navedenu sudsku praksu).
139
Pojam „contra legem tumačenje” treba razumjeti s obzirom na razmatranja iznesena u točkama 132. do 138. ove presude te vodeći računa o nužnosti poštovanja nadređenosti prava Unije i zahtjeva njegove ujednačene primjene u kontekstu ESB‑ova izvršavanja nadležnosti koje su mu dodijeljene Uredbom br. 1024/2013.
140
Osim toga, valja pretpostaviti da je odnosna država članica, u slučaju kada su nacionalne odredbe posebno uvedene radi prenošenja direktive, imala namjeru u potpunosti izvršiti obveze koje proizlaze iz nje (vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr., C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 112. i navedenu sudsku praksu).
141
Slijedom toga, zabrana contra legem tumačenja nacionalnog prava, koja proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 138. ove presude, obuhvaća samo slučaj u kojem se nacionalno pravo ne može primijeniti na način koji dovodi do rezultata koji je u skladu s onim koji se želi postići predmetnom odredbom prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2019., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 76. i navedenu sudsku praksu).
142
U ovom slučaju iz točaka 107. i 108. pobijane presude proizlazi da je Opći sud u biti smatrao da je ESB povrijedio ograničenje, utvrđeno pravom Unije, u pogledu usklađenog tumačenja članka 70. stavka 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu s člankom 29. stavkom 1. Direktive 2014/59, tumačeći predmetnu nacionalnu odredbu contra legem.
143
Stoga je na Sudu da ispita je li Opći sud zbog tih razloga povrijedio pravo Unije, kao što to ESB ističe svojim drugim žalbenim razlogom, a Komisija svojim trećim i četvrtim žalbenim razlogom.
144
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 28. Direktive 2014/59 predviđa obveza država članica da osiguraju da nadležna tijela mogu zahtijevati smjenu višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela bankovne institucije, u cijelosti ili pojedinih članova, među ostalim, ako se „znatno pogorša” financijska situacija te institucije.
145
Člankom 29. stavkom 1. te direktive određuje se da ako nadležno tijelo smatra da zamjena višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela kako je navedeno u njezinu članku 28. nije dostatna da ispravi situaciju, države članice osiguravaju da nadležna tijela mogu imenovati jednog ili više privremenih upravitelja institucije.
146
Stoga iz zajedničkog tumačenja tih dviju odredbi proizlazi da države članice moraju osigurati da u slučaju znatnog pogoršanja situacije bankovne institucije nadležno tijelo može, među ostalim, ovisno o toj situaciji, jedino zahtijevati razrješenje višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela, u cijelosti ili pojedinih članova, odnosno imenovati i jednog ili više privremenih upravitelja.
147
Iz članka 9. stavka 1. prvog i drugog podstavka te članka 9. stavka 2. Uredbe br. 1024/2013 proizlazi da se u provođenju zadaća koje su mu povjerene, među ostalim, člankom 4. stavcima 1. i 2. te uredbe ESB smatra „nadležnim tijelom” sa svim ovlastima koje takva tijela imaju na temelju relevantnih odredbi prava Unije i da te ovlasti izvršava u skladu s aktima iz članka 4. stavka 3. prvog podstavka navedene uredbe.
148
U tom pogledu, što se tiče argumenta F. Corneli koji se u biti temelji na nužnosti da se uz poštovanje načela proporcionalnosti predvidi „stupnjevanje” mjera intervencije nadležnog tijela u upravljanju bankovnom institucijom, valja utvrditi da se sustavom intervencijskih mjera predviđenim člancima 27. do 29. Direktive 2014/59 poštuje to načelo.
149
Konkretnije, kad je riječ o privremenoj upravnoj mjeri predviđenoj u članku 29. stavku 1. te direktive, iz te odredbe proizlazi da se ta mjera može donijeti tek nakon što se s obzirom na situaciju dotične banke ocijeni nedostatnom manje ograničavajuća mjera predviđena člankom 28. navedene direktive, odnosno zamjena višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela te banke.
150
Iz točaka 144. do 149. ove presude proizlazi da nacionalni zakonodavac prilikom prenošenja Direktive 2014/59 u svoj unutarnji pravni poredak mora predvidjeti mogućnost da nadležno tijelo uspostavi privremenu upravu bankovne institucije, osobito u slučaju znatnog pogoršanja situacije te institucije.
151
Stoga, u skladu s načelom usklađenog tumačenja i sudskom praksom Suda navedenom u točkama 134. i 135. ove presude, relevantne odredbe nacionalnog prava treba u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti na način da se postigne taj rezultat.
152
Točno je da se u ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 92. do 95. pobijane presude, člankom 69.octiesdecies stavkom 1. točkom (b) jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, koji se odnosi na „smjenu”, odnosno na razrješenje upravnih ili nadzornih tijela banke, s jedne strane, i člankom 70. stavkom 1. tog teksta, koji se odnosi na privremenu upravu banke, s druge strane, propisuju uvjeti primjene koji su izričajem djelomično drukčiji.
153
Konkretno, iako je osobito znatno pogoršanje situacije banke jedan od alternativnih uvjeta koji opravdavaju razrješenje upravnih ili nadzornih tijela banke, predviđenih u članku 69.octiesdecies stavku 1. točki (b) jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, ono se u tom izričaju ne nalazi među uvjetima za primjenu članka 70. stavka 1. tog teksta, koji se odnosi na privremenu upravu banke.
154
Međutim, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 107. i 108. pobijane presude, iz same te okolnosti ne može se zaključiti da bi usklađeno tumačenje članka 70. stavka 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu s člankom 29. Direktive 2014/59, na način da se ta odredba primjenjuje u slučaju znatnog pogoršanja situacije banke, ipak bilo contra legem u smislu sudske prakse Suda navedene u točkama 138. i 141. ove presude.
155
Naime, takvo tumačenje nije protivno navedenoj odredbi s obzirom na to da se, kao što je to sam Opći sud utvrdio u točki 93. pobijane presude, među alternativnim uvjetima koji opravdavaju primjenu te odredbe nalazi onaj koji se odnosi na činjenicu da se „očekuju ozbiljni imovinski gubici” banke.
156
Doista, pojam „znatno pogoršanje” situacije banke, koji je relevantan u okviru članka 29. Direktive 2014/59, i pojam očekivanja „ozbiljnih imovinskih gubitaka”, iz članka 70. stavka 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, pravni su pojmovi općenitog i bliskog izričaja.
157
Naime, pogoršanje situacije banke nužno podrazumijeva u bliskoj budućnosti mogućnost njezinih imovinskih gubitaka, koji se, ako je pogoršanje „znatno”, mogu kvalificirati kao „ozbiljni”. Obrnuto, ako se očekuje da će banka pretrpjeti ozbiljne imovinske gubitke, to može samo značiti da se situacija te banke pogoršava na način koji se može kvalificirati kao „znatan”.
158
Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 107. i 108. pobijane presude u biti smatrao da članak 70. stavak 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu ne može služiti kao temelj u talijanskom pravu za donošenje mjere stavljanja pod privremenu upravu banke suočene sa znatnim pogoršanjem svoje situacije a da se pritom ne povrijedi zabrana contra legem tumačenja nacionalnog prava u smislu sudske prakse navedene u točkama 138. i 141. ove presude.
159
Slijedom toga, valja prihvatiti žalbe i ukinuti pobijanu presudu a da pritom ne treba ispitati ni druge prigovore koje je ESB iznio u prilog svojem drugom žalbenom razlogu ni one koje je Komisija istaknula u prilog svojem trećem i četvrtom žalbenom razlogu, kao ni njezin peti žalbeni razlog.
Tužba pred Općim sudom
160
U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, Sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.
161
U ovom slučaju stanje postupka dopušta odlučivanje o sporu u pogledu, s jedne strane, prigovora nedopuštenosti tužbe u prvostupanjskom postupku koji je istaknuo ESB, koji podupire Komisija, i, s druge strane, četvrtog tužbenog razloga u dijelu u kojem se temelji na pogrešci koja se tiče prava prilikom određivanja pravne osnove za donošenje spornih odluka.
162
Što se tiče, kao prvo, prigovora nedopuštenosti tužbe u prvostupanjskom postupku koji je istaknuo ESB, a koji se temelji na tome da se sporne odluke ne odnose izravno i osobno na F. Corneli i da nema pravni interes koji se zahtijeva za njihovo poništenje, valja smatrati, zbog istih razloga koje je Opći sud naveo u točkama 33. do 83. pobijane presude, kao i zbog razloga navedenih u točkama 62. do 105. ove presude, kojima je Sud odbio kao neosnovane prve žalbene razloge ESB‑a i Komisije, da se sporne odluke doista izravno i osobno odnose na F. Corneli u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a i da ona ima pravni interes za vođenje postupka protiv tih odluka. Prema tome, prigovor nezakonitosti treba odbiti.
163
Kao drugo, četvrtim tužbenim razlogom F. Corneli navodi, među ostalim, da je ESB počinio pogrešku koja se tiče prava time što je pobijane odluke temeljio na članku 70. stavku 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, iako se ta odredba ne odnosi na situaciju koja je temelj za opravdanje stavljanja društva Banca Carige pod privremenu upravu, odnosno na „znatno pogoršanje” situacije te banke.
164
U tom pogledu, iz točaka 144. do 158. ove presude proizlazi da članak 70. stavak 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu treba usklađeno tumačiti s člankom 29. stavkom 1. Direktive 2014/59.
165
S jedne strane, točno je da se „znatno pogoršanje” situacije banke ne nalazi u tom izričaju među alternativnim uvjetima koji se u članku 70. stavku 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu navode kao uvjeti koji mogu opravdati provedbu te odredbe.
166
Međutim, kao što je to istaknuto u točkama 157. i 158. ove presude, pojam „znatno pogoršanje” situacije banke blizak je uvjetu za primjenu članka 70. stavka 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu, koji se odnosi na to da se „očekuju ozbiljni imovinski gubici”.
167
S druge strane, valja uzeti u obzir činjenicu da je članak 70. stavak 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu dio skupa odredbi kojima se omogućuje oporavak banaka u poteškoćama.
168
Osim toga, nesporno je da članak 70. stavak 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu proizlazi iz izmjene talijanskog zakonodavstva na temelju zakonodavne uredbe donesene s izričitim ciljem prenošenja Direktive 2014/59 u talijansko pravo.
169
U tim okolnostima valja smatrati da članak 70. stavak 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu treba tumačiti na način da je uvjet koji se odnosi na činjenicu da se može očekivati da će predmetna banka pretrpjeti ozbiljne imovinske gubitke ispunjen u slučaju znatnog pogoršanja njezine situacije i da stoga opravdava stavljanje te banke pod privremenu upravu.
170
Iz toga slijedi da ESB nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je donošenje spornih odluka temeljio na članku 70. stavku 1. jedinstvenog teksta zakonâ o bankarstvu i da stoga treba odbiti kao neosnovan četvrti tužbeni razlog u prvostupanjskom postupku jer se temelji na tvrdnji o postojanju pogreške koja se tiče prava prilikom određivanja pravne osnove za donošenje spornih odluka.
171
U preostalom dijelu stanje postupka ne dopušta donošenje odluke, s obzirom na to da Opći sud nije ispitao ostale razloge i argumente na koje se F. Corneli pozvala u prilog svojoj tužbi.
172
Stoga, predmet valja vratiti Općem sudu na odlučivanje o tim tužbenim razlozima.
Troškovi
173
Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno odlučivanje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.
Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 12. listopada 2022., Corneli/ESB (T‑502/19, EU:T:2022:627).
2.
Dopušta se tužba Francesce Corneli za poništenje odluke Europske središnje banke (ESB) ECB‑SSM-2019-ITCAR-11 od 1. siječnja 2019. o stavljanju društva Banca Carige SpA pod privremenu upravu kao i odluke ESB‑a ECB‑SSM-2019-ITCAR-13 od 29. ožujka 2019. o produljenju mjere stavljanja pod privremenu upravu do 30. rujna 2019.
3.
Odbija se četvrti tužbeni razlog u prvostupanjskom postupku, koji se temeljio na pogrešci koja se tiče prava prilikom određivanja pravne osnove upotrijebljene za donošenje spornih odluka. Predmet se vraća Općem sudu Europske unije radi odlučivanja o drugim razlozima i argumentima istaknutima u potporu toj tužbi.
4.
O troškovima će se odlučiti naknadno.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski