62024CJ0151
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
5. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2011/98/EU – Prava radnika iz trećih zemalja koji su nositelji jedinstvene dozvole – Članak 12. – Pravo na jednako postupanje – Državljanin treće zemlje – Dozvola za boravak zbog obiteljskih razloga – Socijalna sigurnost – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Koordinacija sustavâ socijalne sigurnosti – Članak 3. – Pojam ‚grane socijalne sigurnosti’ – Članak 70. – Posebna nedoprinosna novčana davanja – Socijalni doplatak za starije osobe koje se nalaze u oskudici – Uvjeti za dodjelu – Isključenje državljana trećih zemalja koji nemaju boravišnu dozvolu Unije za osobe s dugotrajnim boravkom”
U predmetu C‑151/24 [Luevi] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte costituzionale (Ustavni sud, Italija), odlukom od 27. veljače 2024., koju je Sud zaprimio 27. veljače 2024., u postupku
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
protiv
V. M.,
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, T. von Danwitz, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca prvog vijeća, I. Ziemele (izvjestiteljica), A. Kumin i S. Gervasoni, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: C. Di Bella, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 7. svibnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), P. Ciacci, M. Massa, C. Pulli i M. Sferrazza, avvocati,
–
za V. M., A. Guariso i R. Randellini, avvocati,
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino i G. Palmieri, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Gentili, avvocato dello Stato,
–
za Europsku komisiju, J. Hottiaux, B.-R. Killmann i E. Montaguti, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. srpnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o jedinstvenom postupku obrade zahtjeva za izdavanje jedinstvene dozvole za boravak i rad državljanima trećih zemalja na državnom području države članice te o zajedničkom skupu prava za radnike iz trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici (SL 2011., L 343, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 303.).
2
Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između osobe V. M., albanske državljanke koja boravi u Italiji, i Istituta nazionale della previdenza sociale (INPS) (Državni zavod za socijalnu sigurnost (INPS), Italija), u vezi s INPS‑ovim odbijanjem da joj dodijeli novčano davanje predviđeno za osobe starije od 65 godina (od 1. siječnja 2019. za osobe starije od 67 godina) koje se nalaze u teškoj ekonomskoj situaciji.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2011/98
3
U uvodnim izjavama 2., 19., 20., 24. i 26. Direktive 2011/98 navedeno je:
„(2)
Europsko vijeće je na posebnom sastanku u Tampereu 15. i 16. listopada potvrdilo potrebu za usklađivanjem nacionalnog prava kojim se uređuju uvjeti za prihvat i boravak državljana trećih zemalja. U tom je kontekstu posebno izjavilo da Europska unija treba osigurati pravično postupanje s državljanima trećih zemalja koji zakonito borave na državnom području država članica te da bi odlučnija politika integracije trebala biti usmjerena na davanje državljanima trećih zemalja prava i obveza usporedivih s pravima i obvezama građana Unije. [...]
[...]
(19)
U nedostatku horizontalnog zakonodavstva Unije, prava državljana trećih zemalja razlikuju se ovisno o državi članici u kojoj rade i o njihovom državljanstvu. S ciljem daljnjeg razvoja usklađene imigracijske politike i smanjenja razlike u pravima između građana Unije i državljana trećih zemalja koji zakonito rade u državi članici i nadopunjavanja postojeće imigracijske pravne stečevine, treba utvrditi skup prava kako bi se posebno odredila područja u kojima se osigurava jednaki tretman između državljana države članice i državljana trećih zemalja koji još uvijek nisu dobili stalni boravak. Svrha je takvih odredbi utvrditi najmanje uvjete unutar Unije kojima se potvrđuje da takvi državljani trećih zemalja doprinose gospodarstvu Unije svojim radom i plaćanjem poreza i koji služe kao zaštitni mehanizam za smanjenje nepoštene konkurencije između vlastitih državljana države članice i državljana trećih zemalja koja proizlazi iz mogućeg iskorištavanja potonjih. U ovoj Direktivi treba definirati radnika iz treće zemlje, ne dovodeći u pitanje tumačenje koncepta radnog odnosa u ostalim odredbama prava Unije, kao državljanina treće zemlje koji je primljen na državno područje države članice koji zakonito boravi i kojem je u kontekstu plaćenog odnosa odobreno ondje raditi u skladu s nacionalnim pravom ili praksom.
(20)
Svi državljani trećih zemalja koji zakonito borave i rade u državama članicama trebaju uživati najmanje zajednički skup prava na temelju jednakog tretmana kao i državljani njihove države članice domaćina, bez obzira na početnu svrhu ili temelj primitka. Pravo na jednaki tretman u područjima navedenim u ovoj Direktivi ne treba dati samo onim državljanima trećih zemalja koji su primljeni u državu članicu na rad, nego i onima koji su primljeni u druge svrhe i koji su dobili pristup tržištu rada te države članice u skladu s odredbama Unije ili nacionalnog prava, uključujući članove obitelji radnika iz treće zemlje koji su primljeni u državu članicu u skladu s Direktivom Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji [(SL 2003., L 251, str. 12.)] [...]
[...]
(24)
Radnici iz trećih zemalja trebaju uživati jednaki tretman u pogledu socijalne sigurnosti. Grane socijalne sigurnosti definirane su u Uredbi (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti [(SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160. i ispravak SL 2020., L 415, str. 88.)]. Odredbe ove Direktive o jednakom tretmanu koje se odnose na socijalnu sigurnost trebaju se primjenjivati i na radnike koji su primljeni u državu članicu izravno iz treće zemlje. Međutim, ova Direktiva ne smije davati radnicima iz trećih zemalja više prava od onih koja su već predviđena postojećim pravom Unije u području socijalne sigurnosti za državljane trećih zemalja u prekograničnim slučajevima. Nadalje, ova Direktiva ne smije davati prava u odnosu na situacije koje izlaze iz područja primjene prava Unije, kao što su one koje se odnose na članove obitelji koji borave u trećoj zemlji. Ova Direktiva treba dati prava samo u odnosu na članove obitelji koji se pridruže radnicima iz trećih zemalja kako bi boravili u državi članici na temelju spajanja obitelji ili članove obitelji koji već zakonito borave u toj državi članici.
[...]
(26)
Pravo Unije ne ograničava ovlast država članica da organiziranju svoje sustave socijalne sigurnosti. U nedostatku usklađenosti na razini Unije, svaka država članica treba utvrditi uvjete na temelju kojih se odobravaju povlastice iz socijalne sigurnosti, kao i iznos takvih povlastica te razdoblje na koje se odobravaju. Međutim, prilikom korištenja takve ovlasti, države članice trebaju postupati u skladu s pravom Unije.”
4
Člankom 1. Direktive 2011/98, naslovljenim „Predmet”, propisuje se:
„1.   Ovom Direktivom utvrđuje se:
[...]
(b)
zajednički skup prava radnika iz trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici, bez obzira na svrhu zbog koje su na početku primljeni na državno područje te države članice, na temelju jednakog tretmana s državljanima te države članice.
[...]”
5
U skladu s člankom 2. te direktive, naslovljenim „Definicije”:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
‚državljanin treće zemlje’ znači osoba koja nije građanin Unije u smislu članka 20. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije;
(b)
‚radnik iz treće zemlje’ znači državljanin treće zemlje koji je primljen na državno područje države članice i koji zakonito boravi te mu je odobren rad u kontekstu plaćenog odnosa u toj državi članici u skladu s nacionalnim pravom ili praksom;
(c)
‚jedinstvena dozvola’ znači boravišna dozvola koju su izdala tijela države članice kojom se državljaninu treće zemlje omogućuje zakonit boravak na njezinom državnom području za potrebe rada;
[...]”
6
Člankom 3. stavkom 1. navedene direktive, naslovljenim „Područje primjene”, propisuje se :
„Ova se Direktiva primjenjuje na:
(a)
državljane trećih zemalja koji podnose zahtjev za boravak u trećoj zemlji članici za potrebe rada;
(b)
državljane trećih zemalja koji su primljeni u državu članicu za potrebe koje se ne odnose na rad u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom, kojima je dopušten rad i koji imaju boravišnu dozvolu u skladu s Uredbom [Vijeća (EZ) br. 1030/2002 od 13. lipnja 2002. o utvrđivanju jedinstvenog obrasca boravišnih dozvola za državljane trećih zemalja (SL 2002., L 157, str. 1.)]; i
(c)
državljane trećih zemalja koji su primljeni u državu članicu za potrebe rada u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom.”
7
Članak 12. iste direktive, naslovljen „Pravo na jednaki tretman”, glasi kako slijedi:
„1.   Radnici iz trećih zemalja iz članka 3. stavka 1. točaka (b) i (c) uživaju jednaki tretman kao i državljani države članice u kojoj borave u pogledu:
[...]
(e)
grana socijalne sigurnosti kako je definirano Uredbom [br. 883/2004];
[...]
2.   Države članice mogu ograničiti jednaki tretman:
[...]
(b)
ograničavanjem prava dodijeljenih radnicima iz trećih zemalja na temelju točke (e) stavka 1., no ne ograničavaju takva prava radnicima iz trećih zemalja koji su u radnom odnosu ili koji su bili zaposleni najmanje šest mjeseci i koji su prijavljeni kao nezaposleni.
Osim toga, države članice mogu odlučiti da se točka (e) stavka 1. u pogledu obiteljskih naknada ne primjenjuje na državljane trećih zemalja kojima je odobren rad na državnom području države članice na razdoblje koje ne prelazi šest mjeseci, na državljane trećih zemalja koji su primljeni u svrhu studiranja ili na državljane trećih zemalja kojima je odobren rad na temelju vize;
[...]
3.   Pravo na jednaki tretman utvrđen u stavku 1. ne dovodi u pitanje pravo države članice da povuče ili odbije obnoviti boravišnu dozvolu izdanu na temelju Direktive, boravišnu dozvolu izdanu u svrhu koja se ne odnosi na posao ili bilo koje drugo odobrenje za rad u državi članici.
[...]”
Uredba br. 883/2004,
8
U uvodnoj izjavi 1. Uredbe br. 883/2004, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL 2009., L 284, str. 43.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004), navodi se:
„Pravila koordinacije nacionalnih sustava socijalne sigurnosti obuhvaćena su u okviru slobodnog kretanja osoba i trebala bi doprinijeti poboljšanju njihova životnog standarda i uvjeta zapošljavanja.”
9
U članku 3. te uredbe određuje se:
„1.   Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
(a)
davanja za slučaj bolesti;
(b)
davanja za majčinstvo i istovjetna davanja za očinstvo;
(c)
invalidska davanja;
(d)
davanja za slučaj starosti;
(e)
davanja za nadživjele osobe;
(f)
davanja za ozljede na radu i profesionalne bolesti;
(g)
posmrtnu pripomoć;
(h)
davanja za nezaposlenost;
(i)
predmirovinska davanja;
(j)
obiteljska davanja.
[...]
3.   Ova se Uredba također primjenjuje na posebna nedoprinosna novčana davanja predviđena člankom 70.
[...]
5.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
(a)
socijalnu i medicinsku pomoć;
[...]”
10
U skladu s člankom 7. navedene Uredbe:
„Ako ovom Uredbom nije drugačije predviđeno, novčana davanja koja se isplaćuju na temelju zakonodavstva jedne ili više država članica ili na temelju ove Uredbe ne podliježu nikakvom smanjenju, izmjeni, obustavi, ukidanju ili pljenidbi po računu zbog činjenice da korisnik ili članovi njegove obitelji koji borave u državi članici različitoj od one u kojoj se nalazi ustanova nadležna za pružanje davanja.”
11
Poglavlje 9. Glave III. iste uredbe, naslovljeno „Posebna nedoprinosna novčana davanja” sadržava članak 70. koji predviđa:
„1.   Ovaj se članak primjenjuje na posebna nedoprinosna novčana davanja koja su stečena na temelju zakonodavstva koje zbog svog osobnog opsega, ciljeva i/ili uvjeta za stjecanje prava ima značajke kako zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti navedenog u članku 3. stavku 1., tako i socijalne pomoći.
2.   U smislu ovog poglavlja, ‚posebna nedoprinosna novčana davanja’ znači ona koja:
(a)
su namijenjena:
i.
stjecanju dopunskog, zamjenskog ili pomoćnog osiguranja za slučaj rizika obuhvaćenih granama socijalne sigurnosti navedenih u članku 3. stavku 1., a koje određenim osobama jamči najniži prihod za osnovne životne troškove s obzirom na gospodarsku i socijalnu situaciju u određenoj državi članici; ili
ii.
samo za posebnu zaštitu invalidnih osoba, usko povezanu s navedenim socijalnim okruženjem osobe u određenoj državi članici,
i
(b)
ako se financiranje isključivo izvodi iz obveznog oporezivanja namijenjenog pokrivanju općih javnih troškova, a uvjeti za stjecanje i određivanje davanja ne ovise ni o kakvom doprinosu s obzirom na korisnika. Međutim, davanja koja se stječu kao dodatak doprinosnim davanjima ne smatraju se doprinosnim davanjima samo zbog tog razloga,
i
(c)
navedena su u Prilogu X.
3.   Članak 7. i druga poglavlja ove glave ne primjenjuju se na davanja navedena u stavku 2. ovog članka.
4.   Davanja na koja se odnosi stavak 2. stječu se isključivo u državi članici u kojoj osobe na koje se odnose borave, u skladu s njezinim zakonodavstvom. Takva davanja pruža i snosi ustanova mjesta boravišta.”
12
Kad je riječ o Italiji, prilog X. Uredbi br. 883/2004 u točki (g) spominje socijalni doplatak predviđen leggeom n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (Zakon br. 335 o reformi sustava obveznog i dopunskog mirovinskog osiguranja) od 8. kolovoza 1995. (GURI br. 190, od 16. kolovoza 1995., redovni dodatak br. 101, u daljnjem tekstu: Zakon br. 335/1995), kao posebno nedoprinosno novčano davanje.
Direktiva 2004/38/EZ
13
Članak 24. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavlja[n]ju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42., i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.) propisuje:
„1.   Podložno posebnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom zakonodavstvu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na području države članice domaćina imaju pravo na jednako postupanje kao prema državljanima te države članice unutar okvira Ugovora. Ovo pravo se proširuje i na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a imaju pravo boravišta ili stalnog boravišta.
2.   Odstupajući od stavka 1., država članica domaćin nije dužna odobriti pravo na socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca [boravka] odnosno tijekom dužeg razdoblja predviđenog člankom 14. stavkom 4. točkom (b), niti je, prije stjecanja prava stalnog [boravka], dužna dodijeliti pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova osobama koje nisu radnici, samozaposlene osobe, [osobe] koje zadržavaju taj status i [članovi] njihovih obitelji.”
Talijansko pravo
Zakon br. 335/1995
14
Člankom 3. stavkom 6. Zakona br. 335/1995 predviđa se da, umjesto socijalne mirovine i njezinih povećanja, talijanski državljani koji borave u Italiji i koji su navršili 65 godina (od 1. siječnja 2019., 67 godina) i koji ispunjavaju uvjete u pogledu dohotka predviđene tim stavkom 6., primaju socijalni doplatak. Ako osoba raspolaže vlastitim prihodima, doplatak se u načelu dodjeljuje po sniženoj stopi do zakonom propisanog godišnjeg neto iznosa. Daljnja povećanja prihoda iznad gornje granice dovode do obustave socijalnog doplatka.
Zakon br. 388/2000
15
Članak 80. leggea n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001) (Zakon br. 388 o odredbama o godišnjem i višegodišnjem državnom proračunu (Zakon o financijama iz 2001.)), od 23. prosinca 2000. (GURI br. 302 od 29. prosinca 2000., redovni dodatak GURI‑ju br. 219, u daljnjem tekstu: Zakon br. 388/2000) u stavku 19. određuje da se socijalni doplatak i novčana davanja koja predstavljaju subjektivna prava dodjeljuju, u uvjetima utvrđenima zakonom, talijanskim državljanima s boravištem u Italiji, s kojima se izjednačavaju državljani trećih zemalja koji imaju dozvolu boravka s dugotrajnim boravkom.
Uredba sa zakonskom snagom br. 112 od 25. lipnja 2008.
16
Članak 20. stavak 10. decreto leggea n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (Uredba sa zakonskom snagom br. 112, o hitnim odredbama za gospodarski razvoj, pojednostavnjenje, konkurentnost i stabilizaciju javnih financija i porezno izjednačavanje), od 25. lipnja 2008. (GURI br. 147 od 25. lipnja 2008. – redovni dodatak GURI‑ju br. 152), koja je s izmjenama pretvorena u zakon legge n. 133/2008 (Zakon br. 133/2008) navodi da podnositelj zahtjeva, ako je državljanin treće zemlje, mora, kako bi ostvario pravo na socijalnu naknadu navedenu u točki 14. ove presude, imati dozvolu boravka Unije za osobe s dugotrajnim boravkom i zakonito i neprekinuto boraviti na državnom području najmanje deset godina.
Glavni postupak i prethodno pitanje
17
Osoba V. M. albanska je državljanka koja je ušla na talijansko državno područje u okviru spajanja obitelji tijekom 2006. godine. S obzirom na to da je imala dozvolu boravka izdanu zbog obiteljskih razloga u trajanju od dvije godine koja joj također omogućuje rad u Italiji, INPS joj je odbio isplatiti socijalni doplatak predviđen člankom 3. stavkom 6. Zakona br. 335/1995 uz obrazloženje da nije imala dozvolu boravka Unije za osobe s dugotrajnim boravkom, kao što je to predviđeno člankom 80. stavkom 19. Zakona br. 388/2000.
18
Nakon što je njezina žalba protiv te INPS‑ove odluke o odbijanju odbijena u prvostupanjskom postupku, osoba V. M. podnijela je žalbu Corteu d’appello di Firenze (Žalbeni sud u Firenci, Italija), koji je prihvatio njezinu žalbu.
19
INPS je pokrenuo postupak pred Corteom suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija). Budući da je potonji imao dvojbe u pogledu ustavnosti članka 80. stavka 19. Zakona br. 388/2000, rješenjem od 8. ožujka 2023. uputio je Corteu costituzionale (Ustavni sud, Italija), sudu koji je uputio zahtjev, pitanja o ustavnosti.
20
Sud koji je uputio zahtjev ističe da socijalni doplatak predviđen člankom 3. stavkom 6. Zakona br. 335/1995 ima obilježja posebnog nedoprinosnog novčanog davanja, odnosno:
–
riječ je o novčanom davanju koje se na zahtjev dodjeljuje osobama starijima od 65 godina (od 1. siječnja 2019., starijima od 67 godina) koje se nalaze u teškoj ekonomskoj situaciji s obzirom na to da nemaju dohotka ili ostvaruju dohodak niži od praga koji je zakonom utvrđen svake godine do najvišeg iznosa tog doplatka;
–
da je to davanje „isključivo pomoć”, s obzirom na to da je namijenjeno isključivo rješavanju stanja potrebe koje proizlazi iz oskudice u kojoj se nalaze osobe koje nemaju odgovarajuće gospodarske resurse i koje, zbog svoje starosti, imaju smanjenu radnu sposobnost te se dodjeljuje neovisno o tome je li korisnik bio radnik, i
–
da je financiranje navedene usluge osigurano obveznim poreznim doprinosima namijenjenima pokrivanju općih javnih troškova.
21
Osim toga, taj sud pojašnjava da se pravo na davanje dodjeljuje ne samo talijanskim državljanima koji borave na talijanskom državnom području, nego i, na temelju članka 80. stavka 19. Zakona br. 388/2000, državljanima trećih zemalja koji su nositelji dozvole boravka Unije za osobe s dugotrajnim boravkom.
22
Spomenuti sud navodi da je u svojoj presudi br. 50 od 15. ožujka 2019. presudio da je zakonodavčeva diskrecijska ovlast da novčano davanje dodijeli državljaninu treće zemlje u stanju oskudice samo ako on zbog svoje integracije u društvo zaslužuje primati istu pomoć kao što je ona koja se dodjeljuje talijanskom državljaninu. U tim je okolnostima zaključio da zahtjev predviđen člankom 80. stavkom 19. Zakona br. 388/2000, na temelju kojeg pravo na socijalni doplatak o kojem je riječ u glavnom postupku podliježe, kad je riječ o državljanima trećih zemalja, posjedovanju dozvole boravka Unije za osobe s dugotrajnim boravkom, nije ni diskriminatorno ni očito nerazumno.
23
S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev pita se je li zahtjev predviđen člankom 80. stavkom 19. Zakona br. 388/2000 protivan pravilu jednakog postupanja u području socijalne sigurnosti predviđenom u članku 12. stavku 1. točki (e) Direktive 2011/98.
24
U svrhu ispitivanja usklađenosti tog zahtjeva s Ustavom, taj sud navodi da je na njemu da utvrdi je li socijalni doplatak predviđen člankom 3. stavkom 6. Zakona br. 335/1995 jedno od davanja iz sustava socijalne sigurnosti u pogledu kojih državljani trećih zemalja koji su nositelji dozvole boravka – koja je izdana u svrhu zapošljavanja ili koja im barem omogućuje rad – imaju pravo na jednako postupanje na temelju članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98.
25
U tom pogledu navedeni sud ističe da je zakonodavac Unije, kako bi utvrdio područje primjene potonje odredbe, uputio na grane socijalne sigurnosti navedene u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004.
26
Sud koji je uputio zahtjev smatra da socijalni doplatak o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja posebno nedoprinosno novčano davanje u smislu članka 70. te uredbe, koje nije stricto sensu obuhvaćeno pojmom „grane socijalne sigurnosti” iz članka 3. stavka 1. navedene uredbe.
27
Međutim, kao prvo, članak 12. stavak 1. točka (e) Direktive 2011/98 definira davanja za čiju se dodjelu mora poštovati pravilo jednakog postupanja s obzirom na njihovu povezanost s jednom od tih grana, kako su definirane u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004.
28
Kao drugo, taj članak 12. stavak 1. točka (e) u vezi s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2011/98 primjenjuje se samo na državljane trećih zemalja koji rade ili su radili u Italiji.
29
Kao treće, iako članak 3. stavak 3. Uredbe br. 883/2004 čini tu uredbu primjenjivom na posebna nedoprinosna novčana davanja, iz toga se ne može zaključiti da bi takvo proširenje vrijedilo i za područje primjene članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98. Naime, posebna nedoprinosna novčana davanja pokrivaju rizike iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 samo kao dopunska, zamjenska ili pomoćna davanja, a ne izravno.
30
Kao četvrto, pozivajući se na presude od 11. studenoga 2014., DanoC‑333/13 (EU:C:2014:2358) i od 15. rujna 2015., Alimanovic, C‑67/14 (EU:C:2015:597), sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da se, prema mišljenju Suda, pravilu o jednakom postupanju ne protivi to da tijela države članice domaćina odbiju dodijeliti posebna nedoprinosna novčana davanja državljanima drugih država članica koji nemaju svojstvo radnika. Međutim, države članice ne mogu biti obvezne na državljane trećih zemalja primjenjivati manje stroga pravila od onih koja se primjenjuju na građane Unije.
31
U tim je okolnostima Corte costituzionale (Ustavni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 12. stavak 1. točku (e) Direktive [2011/98], kao konkretan izraz zaštite prava na pristup pravima iz socijalne sigurnosti koja se priznaje člankom 34. stavcima 1. i 2. [Povelje Europske unije o temeljnim pravima], tumačiti na način da je njegovim područjem primjene obuhvaćeno davanje kao što je socijalni doplatak iz članka 3. stavka 6. Zakona br. 335 od 8. kolovoza 1995., te protivi li se stoga pravu Unije nacionalni propis kojim se na strance koji imaju jedinstvenu dozvolu iz te direktive ne proširuje pravo na navedeno davanje, koje se već priznaje strancima pod uvjetom da imaju dozvolu boravka Unije za osobe s dugotrajnim boravkom?”
O prethodnom pitanju
32
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 1. točku (e) Direktive 2011/98, u vezi s člankom 34. stavcima 1. i 2. Povelje, tumačiti na način da se primjenjuje na posebno nedoprinosno novčano davanje u smislu članka 70. Uredbe br. 883/2004 i protivi li mu se stoga nacionalni propis koji uvjetuje dodjelu državljanima trećih zemalja iz članka 3. stavka 1. točaka (b) i (c) te direktive, takvog davanja u obliku socijalnog doplatka za osobe starije od 65 godina (od 1. siječnja 2019. starije od 67 godina) koje se nalaze u teškoj ekonomskoj situaciji i zbog svoje dobi imaju ograničenu sposobnost za rad, posjedovanjem dozvole boravka Unije za osobe s dugotrajnim boravkom.
33
U skladu s člankom 12. stavkom 1. točkom (e) Direktive 2011/98, radnici iz trećih zemalja iz članka 3. stavka 1. točaka (b) i (c) te direktive uživaju jednak tretman kao i državljani države članice u kojoj borave u pogledu grana socijalne sigurnosti, kako su definirane Uredbom br. 883/2004. Te odredbe treba tumačiti s obzirom na članak 34. stavke 1. i 2. Povelje, koji se odnose na davanja iz sustava socijalne sigurnosti.
34
Budući da je, na temelju članka 80. stavka 19. Zakona br. 388/2000, dodjela socijalnog doplatka iz članka 3. stavka 6. Zakona br. 335/1995 uvjetovana samo boravištem u pogledu talijanskih državljana, dok se tim člankom 80. stavkom 19. dodjela tog doplatka državljanima trećih zemalja uvjetuje time da oni imaju dozvolu boravka Unije za osobe s dugotrajnim boravkom, valja utvrditi primjenjuje li se pravilo o jednakom postupanju predviđeno člankom 12. stavkom 1. točkom (e) spomenute direktive na osobu kao što je tuženik u glavnom postupku, kao i na davanje u obliku navedenog doplatka, na način da se na njegovu dodjelu ne može primijeniti takav uvjet dugotrajnog boravka.
Osobno područje primjene Direktive 2011/98
35
U skladu sa sudskom praksom, članak 12. stavak 1. Direktive 2011/98 primjenjuje se i na državljane trećih zemalja koji su primljeni u državu članicu za potrebe rada u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom i na državljane trećih zemalja koji su primljeni u državu članicu za potrebe koje se ne odnose na rad u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom, a kojima je dopušten rad i koji imaju dozvolu boravka u skladu s Uredbom br. 1030/2002 (presuda od 2. rujna 2021., INPS (Doplatak za rođenje djeteta i rodiljna naknada za nositelje jedinstvene dozvole), C‑350/20, EU:C:2021:659, t. 48.).
36
Stoga tekst te odredbe ni na koji način ne zahtijeva da je dotični državljanin treće zemlje stvarno radio u državi članici domaćinu kako bi ostvario pravo na jednako postupanje predviđeno tom odredbom.
37
Taj je zaključak potkrijepljen, s jedne strane, uvodnom izjavom 2. Direktive 2011/98, u skladu s kojom je njezin cilj „osigurati pravično postupanje s državljanima trećih zemalja koji zakonito borave na državnom području država članica”, pri čemu se ipak ne navodi da bi oni tamo trebali obavljati ili da su stvarno obavljali posao.
38
S druge strane, u uvodnoj izjavi 20. te direktive pojašnjava se da se jednaki tretman tih državljana trećih zemalja kao prema državljanima države članice domaćina mora osigurati bez obzira na početnu svrhu ili temelj primitka na državno područje te države članice. Među korisnicima tog jednakog postupanja, u toj se uvodnoj izjavi navode članovi obitelji radnika iz treće zemlje kojima je u državi članici odobren prihvat na temelju prava na spajanje obitelji i kojima je dopušten rad u toj državi članici.
39
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da osoba V. M. boravi u Italiji na temelju spajanja obitelji i da je nositelj dozvole boravka izdane zbog obiteljskih razloga u trajanju od dvije godine, koja joj također omogućuje da radi u toj državi članici.
40
Stoga je osoba koja se nalazi u situaciji poput one tuženice u glavnom postupku obuhvaćena osobnim područjem primjene članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98.
Materijalno područje primjene članka 12. stavka 1. točke (e) Uredbe 2011/98
41
Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, koje se sastoji od utvrđivanja je li socijalno davanje poput socijalnog doplatka o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćeno materijalnim područjem primjene članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98, tu odredbu valja tumačiti uzimajući u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2024., Lindenapotheke, C‑21/23, EU:C:2024:846, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
42
Iz teksta članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98 proizlazi da se područje primjene te odredbe određuje upućivanjem na „grane socijalne sigurnosti, kako su definirane u Uredbi [br. 883/2004]”.
43
U tom pogledu, iz sudske prakse proizlazi da, u skladu s uvodnom izjavom 24. te direktive, kako bi se moglo ostvariti pravo na jednako postupanje predviđeno tom odredbom, davanje u pitanju mora biti obuhvaćeno jednom od grana socijalne sigurnosti nabrojenih u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004 (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2021., INPS (Doplatci za rođenje djeteta i majčinstvo za nositelje jedinstvene dozvole), C‑350/20, EU:C:2021:659, t. 51.).
44
Članak 3. te uredbe, naslovljen „Materijalno područje primjene”, u stavku 1. pojašnjava da se navedena uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na grane socijalne sigurnosti koje se odnose na davanja za slučaj bolesti, davanja za majčinstvo i istovjetna davanja za očinstvo, invalidska davanja, davanja za slučaj starosti, davanja za nadživjele osobe, davanja za ozljede na radu i profesionalne bolesti, posmrtnu pripomoć, davanja za nezaposlenost, predmirovinska davanja i obiteljska davanja.
45
Člankom 3. stavkom 3. Uredbe br. 883/2004 predviđa se da se ta uredba „također” primjenjuje na posebna nedoprinosna novčana davanja predviđena člankom 70. te uredbe.
46
U tim okolnostima valja utvrditi je li socijalni doplatak o kojem je riječ u glavnom postupku davanje obuhvaćeno jednom od grana socijalne sigurnosti navedenih u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004 ili je riječ o posebnom nedoprinosnom novčanom davanju u smislu članka 70. te uredbe.
47
Kao prvo, Sud je presudio da se davanje može smatrati „davanjem iz sustava socijalne sigurnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 ako je, s jedne strane, dodijeljeno korisnicima na temelju zakonom definirane situacije, a ne na temelju pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, te ako se, s druge strane, odnosi na jedan od rizika izričito navedenih u toj odredbi (presuda od 28. listopada 2021., ASGI i dr., C‑462/20, EU:C:2021:894, t. 25. i navedena sudska praksa).
48
Kad je riječ, osobito, o davanjima za slučaj starosti iz članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004, ona su u biti karakterizirana činjenicom da se njima žele osigurati sredstva za osobne životne potrebe osobama koje su, kada su dosegnule određenu dob, napustile svoj posao i nisu više primorane staviti se na raspolaganje upravi za zapošljavanje (presuda od 16. rujna 2015., Komisija/Slovačka, C‑361/13, EU:C:2015:601, t. 55. i navedena sudska praksa).
49
Osim toga, Sud je odlučio da se osobito može smatrati „davanjem za slučaj starosti” u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004, isplaćenim kao dodatni doplatak, doplatak koji se isplaćuje isključivo korisnicima osobne mirovine i/ili mirovine za nadživjele osobe, čiji su izvori financiranja isti kao oni predviđeni za financiranje starosne i obiteljske mirovine i koji prati starosnu mirovinu te kojim se korisnicima omogućava da zadovolje svoje potrebe jamčenjem financijskog dodatka koji im eventualno omogućava odlazak na odmor (presuda od 16. rujna 2015., Komisija/Slovačka, C‑361/13, EU:C:2015:601, t. 56. i navedena sudska praksa).
50
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se socijalni doplatak predviđen člankom 3. stavkom 6. Zakona br. 335/1995 ne isplaćuje isključivo korisnicima starosne mirovine, nego mu je cilj odgovoriti na stanje potrebe koje proizlazi iz oskudice u kojoj se nalaze osobe koje nemaju odgovarajuće gospodarske izvore kojima se zbog njihove dobi smanjuje radna sposobnost. Slijedom toga, takav socijalni doplatak ne predstavlja davanje iz sustava socijalne sigurnosti u smislu sudske prakse navedene u točki 47. ove presude. U tom pogledu valja pojasniti da takav doplatak nije obuhvaćen ni područjem primjene stavaka 1. i 2. članka 34. Povelje, koji se odnose na davanja iz sustava socijalne sigurnosti.
51
Štoviše, iz strukture Uredbe br. 883/2004 proizlazi da se pojam „davanja iz sustava socijalne sigurnosti” i pojam „posebnog nedoprinosnog novčanog davanja” međusobno isključuju i da se davanje koje ispunjava uvjete za davanje iz sustava socijalne sigurnosti ne može analizirati kao posebno nedoprinosno novčano davanje i obratno (vidjeti po analogiji presudu od 21. veljače 2006., Hosse, C‑286/03, EU:C:2006:125, t. 36.).
52
Kao drugo, na temelju članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004, „posebno nedoprinosno novčano davanje” kvalificira se kao davanje koje je prije svega namijenjeno dopunskom, zamjenskom ili pomoćnom pokrivanju rizika koji pripadaju granama socijalne sigurnosti iz članka 3. stavka 1. te uredbe i koje dotičnim osobama jamči minimalni prihod za osnovne životne potrebe s obzirom na gospodarsku i socijalnu situaciju u dotičnoj državi članici. Kako bi bilo obuhvaćeno kvalifikacijom kao „posebno nedoprinosno novčano davanje”, razmatrano davanje zatim se mora financirati isključivo obveznim poreznim doprinosima namijenjenima pokrivanju općih javnih troškova, a uvjeti za stjecanje i određivanje davanja ne ovise ni o kakvom doprinosu s obzirom na korisnika. Osim toga, ako se davanje isplaćuje kao dodatak doprinosu, ne smatraju se doprinosnim davanjima samo zbog tog razloga. Naposljetku, predmetno davanje mora biti upisano u Prilogu X. predmetnoj uredbi.
53
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev smatra da je socijalni doplatak o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćen pojmom „posebno nedoprinosno novčano davanje” u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004. Naime, tim se doplatkom nastoji osigurati podmirivanje osnovnih životnih potreba osoba koje to ne mogu učiniti i da se radi o nedoprinosnom davanju koje se ne financira iz poreza. Budući da je spomenuti doplatak usto naveden u Prilogu X. toj uredbi, on stoga ispunjava uvjete predviđene tim člankom 70. stavkom 2.
54
Osim toga, važno je dodati da je takav doplatak također obuhvaćen pojmom „socijalna pomoć” u smislu članka 70. stavka 1. navedene uredbe koji se odnosi na sve programe pomoći javnih tijela, bilo na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini, na koje ima pravo osoba koja ne raspolaže dostatnim sredstvima za podmirivanje svojih osnovnih potreba kao ni potreba svoje obitelji i za koju iz tog razloga postoji opasnost da će tijekom svojeg boravka u državi članici domaćinu postati teret javnim financijama te države, što bi moglo imati posljedice na opću razinu pomoći koje ta država može dodijeliti (vidjeti po analogiji presudu od 15. rujna 2015., Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
55
U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev mogao ispravno kvalificirati socijalni doplatak o kojem je riječ u članku 3. stavku 6. Zakona br. 335/1995 kao „posebno nedoprinosno novčano davanje” u smislu članka 70. Uredbe br. 883/2004.
56
Budući da članak 3. stavak 3. Uredbe br. 883/2004 predviđa da se ona „također” primjenjuje na tu vrstu davanja, valja ispitati jesu li ona ipak obuhvaćena područjem primjene članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98, koji se odnosi isključivo na „grane socijalne sigurnosti”.
57
Kao prvo, u skladu s člankom 12. stavkom 1. točkom (e) Direktive 2011/98, ta odredba konkretno upućuje – kad je riječ o definiranju njezina područja primjene - na „grane socijalne sigurnosti, kako su definirane” u Uredbi br. 883/2004.
58
Međutim, iako se na temelju teksta članka 3. stavka 3. te uredbe ona „također” primjenjuje na posebna nedoprinosna novčana davanja, valja utvrditi da ta odredba određuje isključivo područje primjene navedene uredbe, ne dovodeći u pitanje definiciju iz Direktive 2011/98, kako proizlazi iz samog teksta njezina članka 12. stavka 1. točke (e).
59
Kao drugo, što se tiče sustavnog tumačenja članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98, valja naglasiti da se na davanja iz sustava socijalne sigurnosti i posebna nedoprinosna novčana davanja primjenjuju različiti sustavi na temelju odredbi Uredbe br. 883/2004.
60
Najprije, što se tiče uvjeta boravišta za dodjelu tih davanja, dok članak 7. te uredbe predviđa mogućnost izvoza davanja iz sustava socijalne sigurnosti, s obzirom na to da ih pod određenim uvjetima mora pružati država članica, uključujući i kada njihov korisnik nema boravište na njezinu državnom području, članak 70. stavak 4. navedene uredbe pojašnjava da se posebna nedoprinosna novčana davanja dodjeljuju isključivo u državi članici u kojoj dotična osoba boravi i u skladu s njezinim zakonodavstvom.
61
Takva razlika u sustavu temelji se, nadalje, na različitim obilježjima tih dviju vrsta davanja.
62
Stoga, s jedne strane, dok financiranje davanja iz sustava socijalne sigurnosti ovisi o doprinosima koje uplaćuju radnici i poslodavci, posebna nedoprinosna novčana davanja financiraju se isključivo obveznim poreznim doprinosima namijenjenima pokrivanju općih javnih troškova.
63
S druge strane, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 47. ove presude, Sud je u više navrata presudio da se pojedino davanje može smatrati davanjem u sustavu socijalne sigurnosti ako se ono korisnicima priznaje mimo bilo kakve pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, na temelju okolnosti koje su zakonom određene, te ako se odnosi na jedan od rizika izričito navedenih u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004.
64
Naprotiv, posebna nedoprinosna novčana davanja dodjeljuju se neovisno o svakom razdoblju rada koji su obavili njihovi korisnici, u skladu sa zakonodavstvom države članice u kojoj borave, kako to predviđa članak 70. stavak 4. te uredbe.
65
Kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točkama 55. i 56. svojeg mišljenja, ograničavajući osobno područje primjene prava na jednako postupanje iz članka 12. stavka 1. Direktive 2011/98, zakonodavac Unije izričito je odlučio ne proširiti to pravo na davanja koja se ne mogu kvalificirati kao davanja iz sustava „socijalne sigurnosti” u smislu članka 3. Uredbe br. 883/2004. Različita obilježja tih dviju vrsta davanja, iznesena u točkama 62. do 64. ove presude, opravdavaju da, iako davanja iz sustava socijalne sigurnosti ulaze u područje primjene članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98, to nije slučaj s posebnim nedoprinosnim novčanim davanjima.
66
Države članice stoga nisu dužne, kad je riječ o tim posebnim davanjima, poštovati pravilo jednakog postupanja predviđeno potonjom odredbom i stoga mogu odlučiti uvjetovati dodjelu takvih davanja državljanima trećih zemalja ispunjavanjem kriterija različitog od onoga koji se primjenjuje na njihove državljane, kao što je kriterij integracije, čije se poštovanje potvrđuje posjedovanjem dozvole boravka Unije za osobe s dugotrajnim boravkom.
67
Naposljetku, takvo tumačenje jamči dosljednost između različitih statusa priznatih državljanima trećih zemalja, kako proizlaze iz prava Unije, ovisno o njihovoj razini integracije u državi članici domaćinu.
68
Naime, status osobe s dugotrajnim boravkom predviđen Direktivom Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravkom (SL 2004., L 16, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 41. i ispravak SL 2021., L 3, str. 41.), odgovara najvišoj razini integracije državljana trećih zemalja i opravdava da im se zajamči jednako postupanje kao prema državljanima države članice domaćina, osobito u pogledu socijalnog osiguranja, socijalne pomoći i socijalne zaštite (presuda od 29. srpnja 2024., CU i ND (Socijalna pomoć – Neizravna diskriminacija), C‑112/22 i C‑223/22, EU:C:2024:636, t. 46.).
69
Kako bi se na odgovarajući način uzeli u obzir kriterij trajanja boravka i posljedice koje iz toga proizlaze u pogledu razine integracije državljana trećih zemalja, članku 12. stavku 1. točki (e) Direktive 2011/98 ne može se protiviti to da države članice dodjelu posebnog nedoprinosnog novčanog davanja, koje, kao što je to istaknuto u točki 54. ove presude, također ima prirodu socijalne pomoći, podvrgavaju uvjetu trajanja boravka.
70
Kao treće, tumačenje izneseno u točki 66. ove presude u skladu je s ciljevima koji se žele ostvariti Direktivom 2011/98.
71
S jedne strane, valja podsjetiti na to da se, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 19. te direktive, njome nastoje stvoriti jednaki minimalni uvjeti u cijeloj Uniji, pojašnjavajući područja u kojima se mora osigurati jednako postupanje prema državljanima države članice i državljanima trećih zemalja.
72
Kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 68. svojeg mišljenja, zakonodavac Unije izričito je i iscrpno pojasnio područja u kojima se trebalo primjenjivati pravilo jednakog postupanja iz članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98.
73
S druge strane, u skladu s drugom uvodnom izjavom te direktive, „Europska unija treba osigurati pravično postupanje s državljanima trećih zemalja koji zakonito borave na državnom području država članica te [...] bi odlučnija politika integracije trebala biti usmjerena na davanje državljanima trećih zemalja prava i obveza usporedivih s pravima i obvezama građana Unije”.
74
S obzirom na cilj približavanja prava i obveza državljana trećih zemalja pravima i obvezama građana Unije, valja istaknuti da, kad je riječ o potonjima, članak 24. stavak 2. Direktive 2004/38 dopušta državama članicama da pravo na socijalnu pomoć uvjetuju time da ti građani imaju pravo na stalni boravak na njezinu državnom području, stečeno nakon neprekinutog razdoblja boravka od pet godina na tom državnom području.
75
Naime, što se tiče pristupa toj vrsti davanja, građanin Unije može zahtijevati pravo na jednako postupanje kao i državljani države članice domaćina samo ako je njegov boravak na području te države članice u skladu s uvjetima Direktive 2004/38 (presuda od 15. srpnja 2021., The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, t. 75. i navedena sudska praksa).
76
U tim bi okolnostima primjena pravila o jednakom postupanju iz članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98, koja bi dovela do odbacivanja zahtjeva koji se odnosi na trajanje boravka državljana trećih zemalja predviđenog propisom države članice u svrhu dodjele posebnog nedoprinosnog novčanog davanja koje također ima obilježje davanja socijalne pomoći, imala za posljedicu to da se tim državljanima prizna povoljnije postupanje od onog koje se dodjeljuje građanima Unije.
77
Stoga bi takva posljedica prekoračila cilj naveden u drugoj uvodnoj izjavi Direktive 2011/98, koji se sastoji od priznavanja državljanima trećih zemalja prava i obveza usporedivih s onima građana Unije.
78
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja dogovoriti da članak 12. stavak 1. točku (e) Direktive 2011/98 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na posebno nedoprinosno novčano davanje u smislu članka 70. Uredbe br. 883/2004 i, stoga, mu se ne protivi nacionalni propis koji uvjetuje dodjelu državljanima trećih zemalja iz članka 3. stavka 1. točaka (b) i (c) te direktive, takvog davanja u obliku socijalnog doplatka za osobe starije od 65 godina (od 1. siječnja 2019. starije od 67 godina) koje se nalaze u teškoj ekonomskoj situaciji i zbog svoje dobi imaju ograničenu sposobnost za rad, uvjetom posjedovanja dozvole boravka Unije za osobe s dugotrajnim boravkom.
Troškovi
79
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
Članak 12. stavak 1. točku (e) Direktive 2011/98/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o jedinstvenom postupku obrade zahtjeva za izdavanje jedinstvene dozvole za boravak i rad državljanima trećih zemalja na državnom području države članice te o zajedničkom skupu prava za radnike iz trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici
treba tumačiti na način da se:
ne primjenjuje na posebno nedoprinosno novčano davanje u smislu članka 70. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. i, stoga, mu se ne protivi nacionalni propis koji uvjetuje dodjelu državljanima trećih zemalja iz članka 3. stavka 1. točaka (b) i (c) te direktive, takvog davanja u obliku socijalnog doplatka za osobe starije od 65 godina (od 1. siječnja 2019. starije od 67 godina) koje se nalaze u teškoj ekonomskoj situaciji i zbog svoje dobi imaju ograničenu sposobnost za rad, uvjetom posjedovanja dozvole boravka Unije za osobe s dugotrajnim boravkom.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.