62023TO0477
RETTENS KENDELSE (Tredje Udvidede Afdeling)
11. juni 2025 (
*1
)
»Annullationssøgsmål – økonomisk og monetær politik – bankunion – den fælles afviklingsmekanisme for kreditinstitutter og visse investeringsselskaber (SRM) – forordning (EU) nr. 806/2014 – direktiv 2014/59/EU – fælles afgørelse om fastsættelse af niveauet for minimumskravet til kapitalgrundlaget og nedskrivningsegnede forpligtelser – Rettens kompetence – ikke umiddelbart berørt – afvisning«
I sag T-477/23,
DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Frankfurt am Main (Tyskland), ved avocats H. Berger, M. Weber og D. Schoo,
sagsøger,
mod
Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) ved H. Ehlers, M. Fernández Rupérez, A. Lapresta Bienz og J. Rius Riu, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Tredje Udvidede Afdeling),
sammensat af H. Kanninen, som fungerende afdelingsformand, og dommerne P. Škvařilová-Pelzl, I. Nõmm, G. Steinfatt (refererende dommer) og D. Kukovec,
justitssekretær: V. Di Bucci,
på grundlag af den skriftlige forhandling og navnlig:
–
stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 31. juli 2023,
–
formalitetsindsigelse fremsat af Afviklingsinstansen ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 30. oktober 2023,
–
sagsøgerens bemærkninger til formalitetsindsigelsen indleveret til Rettens Justitskontor den 18. december 2023,
–
de anmodninger om intervention, der er fremsat af Europa-Parlamentet, Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen, indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 19. oktober, 15. november og 15. november 2023,
afsagt følgende
Kendelse
1
Sagsøgeren, DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, har med sit søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF principalt nedlagt påstand om annullation af fælles afgørelse RC/JD/2022/22 af 6. april 2023 (herefter »den anfægtede afgørelse«) om fastlæggelse af minimumskrav til kapitalgrundlag og nedskrivningsrelevante passiver (herefter »MREL-kravet«) for sig selv og fem datterselskaber, og, subsidiært, at det fastslås, at denne afgørelse retligt set er en nullitet.
Sagens baggrund
2
Sagsøgeren er det selskab, der står i spidsen for DZ Bank Gruppe-koncernen, som er finanskoncern for kooperative banker i Tyskland. Selskabet er i Tyskland klassificeret som en »top-tier« bank, idet koncernens samlede aktiver pr. 31. december 2022 udgjorde 627 mia. EUR. Inden for bankunionen har sagsøgeren datterselskaber i Tyskland og Luxembourg. Datterselskabet Fundamenta Lakáskassza Zrt. er beliggende uden for bankunionen, nærmere bestemt i Ungarn.
3
I 2017 oprettede Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) et afviklingskollegium for sagsøgeren og dennes datterselskaber i henhold til artikel 88 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (EUT 2014, L 173, s. 190), som ændret, hvortil navnlig hører dels Afviklingsinstansen som formand for dette afviklingskollegium og som koncernafviklingsmyndighed, dels Magyar Nemzeti Bank (den ungarske nationalbank) som afviklingsmyndighed for det ungarske datterselskab.
4
Den 8. december 2022 godkendte Afviklingsinstansen på sit udvidede eksekutivmøde foreløbigt et udkast til den anfægtede afgørelse, som skulle behandles af afviklingskollegiet. Den 15. december 2022 indledte Afviklingsinstansen proceduren for høring af sagsøgeren om udkastet. Sagsøgeren fremsatte sine bemærkninger ved skrivelse af 10. januar 2023. Den 8. februar 2023 blev udkastet til den anfægtede afgørelse behandlet af afviklingskollegiet, som konkluderede, at udkastet ikke skulle ændres efter høringsproceduren. Den 24. marts 2023 sendte Afviklingsinstansen i sin egenskab af koncernafviklingsmyndighed afviklingskollegiet den endelige udgave af udkastet til den anfægtede afgørelse. Den 28. marts 2023 blev der opnået enighed i afviklingskollegiet, som derefter blev fremsendt til intern godkendelse i henholdsvis Afviklingsinstansen og den ungarske nationalbank.
5
Den 5. april 2023 noterede Afviklingsinstansen på sit udvidede eksekutivmøde sig den fælles beslutningstagning, der er beskrevet ovenfor, og godkendte på dette grundlag den konsensus, der er afspejlet i den anfægtede afgørelse.
6
På det samme udvidede eksekutivmøde vedtog Afviklingsinstansen afgørelse SRB/EES/2022/215, som fastsætter MREL-kravet for de enheder i koncernen, som ledes af sagsøgeren, og som henhører under Afviklingsinstansens kompetence, dvs. for sagsøgeren og dennes datterselskaber Bausparkasse Schwäbisch Hall AG, DZ HYP AG og Team Bank AG, der har hjemsted i Tyskland, og datterselskabet DZ Privatbank SA, der har hjemsted i Luxembourg. Afgørelse SRB/EES/2022/215 pålægger de nationale afviklingsmyndigheder at gennemføre det nævnte MREL-krav (afgørelsens artikel 4) og at kontrollere, at det opretholdes (afgørelsens artikel 6).
7
Den 6. april 2023 blev den anfægtede afgørelse underskrevet af Afviklingsinstansens formand. Efter underskrivelsen indeholder dokumentet en bemærkning om, at repræsentanterne for de relevante myndigheder har givet deres skriftlige samtykke til den fælles afgørelse om MREL-kravet. Bilag I til den anfægtede afgørelse indeholder en skriftlig aftale dateret den 6. april 2023 og underskrevet af formanden for den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, hvoraf det fremgår, at sidstnævnte er enig i den fælles afgørelse, der blev foreslået og fremsendt af Afviklingsinstansen den 24. marts 2023.
8
Den 14. april 2023 fik den tyske afviklingsmyndighed, dvs. Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (BaFin, forbundsfinanstilsynet), meddelelse om Afviklingsinstansens afgørelse SRB/EES/2022/215 af 5. april 2023, som den derefter gennemførte ved en afgørelse af 26. maj 2023 rettet til sagsøgeren.
9
Ved skrivelse af 17. maj 2023 underrettede den luxembourgske afviklingsmyndighed, dvs. Commission de surveillance du secteur financier (CSSF) (finanstilsynet) datterselskabet DZ Privatbank om gennemførelsen af det MREL-krav, der var fastsat ved afgørelse SRB/EES/2022/215, og gav datterselskabet meddelelse om den nævnte afgørelse.
10
Ved e-mail af 22. maj 2023 fremsendte Afviklingsinstansen i sin egenskab af koncernafviklingsmyndighed den anfægtede afgørelse til sagsøgeren i dennes egenskab af koncernens moderselskab i EU, ledsaget af den fælles afgørelse om koncernafviklingsplanen og et resumé af denne plan.
11
Den 3. juli 2023 påklagede sagsøgeren den anfægtede afgørelse til Afviklingsinstansens klagenævn i medfør af artikel 85, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15. juli 2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 225, s. 1), som ændret.
12
Den 5. juli 2023 indgav sagsøgeren ligeledes en klage over afgørelse SRB/EES/2022/215 til Afviklingsinstansens klagenævn i henhold til de samme bestemmelser.
13
Klagerne blev afvist ved afgørelse truffet af Afviklingsinstansens klagenævn den 15. december 2023 i de forenede sager 2/23 og 3/23. Klagenævnet fandt, at sagsøgerens påklage af den anfægtede afgørelse kunne antages til realitetsbehandling, men var ubegrundet, og at påklagen af afgørelse SRB/EES/2022/215 måtte afvises.
14
Den 26. februar 2024 anlagde sagsøgeren sag ved Rettens Justitskontor, registreret under sagsnr. T-116/24, til prøvelse af afgørelsen fra Afviklingsinstansens klagenævn.
Parternes påstande
15
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Principalt annulleres den anfægtede afgørelse.
–
Subsidiært fastslås det, at den anfægtede afgørelse er en nullitet.
–
Afviklingsinstansen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
16
Afviklingsinstansen har nedlagt følgende påstande:
–
Principalt afvisning.
–
Subsidiært udsættes sagen, indtil der er truffet en afgørelse i sag T-71/22.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
17
I medfør af artikel 130, stk. 1, i Rettens procesreglement kan Retten, såfremt sagsøgte anmoder herom, tage stilling til, om sagen bør afvises, uden at indlede behandlingen af sagens realitet.
18
Retten finder i det foreliggende tilfælde, at sagen er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne, og at Retten i medfør af denne artikel kan træffe afgørelse uden at fortsætte sagens behandling.
19
Afviklingsinstansen har støttet sin indsigelse mod Rettens kompetence og sin formalitetsindsigelse på fire grunde.
20
Afviklingsinstansen har for det første gjort gældende, at en »fælles afgørelse« ikke udgør en retsakt, der kan tilskrives den. Den har i denne henseende anført, at Unionens retsinstanser har bekræftet, at retsakter udstedt af andre enheder end Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer ikke er omfattet af deres kompetence i henhold til artikel 263 TEUF, og har således gjort gældende, at Retten ikke har kompetence til at træffe afgørelse i den foreliggende sag.
21
For det andet er en fælles afgørelse kun en forberedende retsakt til en anden afgørelse. For det tredje er den ikke rettet til sagsøgeren og berører ikke denne umiddelbart og individuelt, hvorfor sagsøgeren ikke har søgsmålskompetence. For det fjerde er Afviklingsinstansen af den opfattelse, at søgsmålet skal afvises på grund af betingelsen om den forudgående administrative procedure.
22
Sagsøgeren har bestridt Afviklingsinstansens argumentation og har anført, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling.
23
Hvad i første række angår ophavsmanden til den anfægtede afgørelse blev denne afgørelse truffet af Afviklingsinstansen som koncernafviklingsmyndighed. Afviklingsinstansen fastsatte MREL-kravet under udøvelsen af sin kompetence i henhold til artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 i form af en fælles afgørelse.
24
For det første vedtager afviklingskollegiet ikke selv retsakter, men udgør blot den ramme, inden for hvilken afviklingsmyndighederne kan udføre fælles opgaver. Den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, vedtog helt enkelt den anfægtede afgørelse som sin egen.
25
For det andet har sagsøgeren med henvisning til det ræsonnement, som Afviklingsinstansens klagenævn fulgte i sin afgørelse af 15. december 2023, gjort gældende, at den fælles afgørelse udgør en samling individuelle afgørelser med samme indhold, og at den er godkendt af hver af de involverede afviklingsmyndigheder. Ifølge sagsøgeren skal der sondres mellem to situationer. I tilfælde af uenighed vedtager hver enkelt afviklingsmyndighed under udøvelsen af sine beføjelser sin egen afgørelse om MREL-kravet (den situation, der er beskrevet i artikel 45h, stk. 4 og 6, i direktiv 2014/59). I tilfælde af en fælles afgørelse træffer hver afviklingsmyndighed imidlertid en individuel afgørelse, der svarer til den fælles afgørelse, der tidligere er truffet (den situation, der er beskrevet i artikel 45h, stk. 2 og 4, i direktiv 2014/59).
26
For det tredje fører den omstændighed, at de pågældende afviklingsmyndigheder er enige om den samme tekst til afgørelsen, ikke til, at en fælles afgørelse kun udgør en aftale inden for rammerne af det interne forhold mellem myndighederne. En aftale mellem afviklingskollegiets medlemmer er blot en forudsætning for en fælles afgørelse, men kan ikke sidestilles hermed.
27
I anden række har den anfægtede afgørelse for det første bindende retsvirkninger i forhold udadtil, for så vidt som en fælles afgørelse fra et afviklingskollegium udgør en endelig afgørelse og ikke blot en intern forberedende retsakt fra myndigheden og er bindende for de berørte institutter. Allerede i den anfægtede afgørelse fastsatte Afviklingsinstansen endeligt MREL-kravet i forhold til sagsøgeren under udøvelsen af de beføjelser, som den er tillagt ved artikel 12 i forordning nr. 806/2014, idet den fælles afgørelse er bindende for Afviklingsinstansen i henhold til artikel 45h, stk. 7, i direktiv 2014/59 for så vidt angår fastsættelsen af MREL-kravet.
28
Argumentet om, at det var nødvendigt at gennemføre den anfægtede afgørelse ved en afgørelse truffet af Afviklingsinstansen og BaFin om fastsættelse af MREL-kravet, er uden betydning, for så vidt som den fælles afgørelse i det foreliggende tilfælde allerede indeholder den endelige afgørelse, som – idet den ikke rummede nogen skønsmargen – var bindende for Afviklingsinstansen og BaFin i deres senere retsakter.
29
For det andet berører den anfægtede afgørelse sagsøgeren, i det mindste umiddelbart og individuelt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, for så vidt som en fælles afgørelse er rettet til de pågældende institutter, og disse er umiddelbart og individuelt berørt af den nævnte fælles afgørelse, uanset om de er adressater herfor.
30
For det tredje har sagsøgeren i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF søgsmålskompetence og den fornødne søgsmålsinteresse. Den ønskede annullation af den anfægtede afgørelse kan som sådan have retsvirkninger, eftersom den fratager Afviklingsinstansens afgørelse om fastsættelse af MREL-kravet og dermed afgørelsen om MREL-kravet fra BaFin sit grundlag, hvilken sidstnævnte derefter ville være forpligtet til at annullere sin afgørelse efter sagsøgerens indsigelse.
31
Sagsøgeren var i øvrigt adressat for den anfægtede afgørelse, idet denne egenskab af adressat følger af den forpligtelse, der påhviler Afviklingsinstansen, og som udtrykkeligt er fastsat i artikel 45h, stk. 1, andet afsnit, litra a), i direktiv 2014/59 og artikel 92, stk. 1, i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2016/1075 af 23. marts 2016 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU for så vidt angår reguleringsmæssige tekniske standarder om indholdet af genopretningsplaner, afviklingsplaner og koncernafviklingsplaner, de minimumskriterier, som den kompetente myndighed skal vurdere i forbindelse med genopretningsplaner og koncerngenopretningsplaner, betingelserne for koncernintern finansiel støtte, kravene vedrørende uafhængige valuarer, den kontraktmæssige anerkendelse af nedskrivnings- og konverteringsbeføjelser, procedurerne og indholdet i forbindelse med underretningskrav og meddelelsen om suspension samt afviklingskollegiernes virkemåde i praksis (EUT 2016, L 184, s. 1), til at fremsende de fælles afgørelser til sagsøgeren, efter at de er vedtaget.
32
Sagsøgeren har endvidere bestridt Afviklingsinstansens argument om, at sagsøgeren ikke har nogen interesse i at opnå en annullation af den anfægtede afgørelse, for så vidt som en sådan annullation ikke ville give sagsøgeren nogen fordel, eftersom Afviklingsinstansen, henset til den anfægtede afgørelses fælles karakter, under ingen omstændigheder i sig selv er i stand til at erstatte denne retsakt, men alene ville kunne genoptage proceduren i afviklingskollegiet, inden for rammerne af hvilken Afviklingsinstansen ikke kan pålægge de øvrige medlemmer af nævnte afviklingskollegium et bestemt MREL-niveau. Sagsøgeren har i denne henseende gjort gældende, at fastlæggelsen af MREL-kravet ikke nødvendigvis kræver en fælles afgørelse. Hvis der ikke træffes en fælles afgørelse, fastsættes MREL-kravet ved særskilte afgørelser fra de pågældende afviklingsmyndigheder i overensstemmelse med artikel 45h, stk. 4-6, i direktiv 2014/59, således at Afviklingsinstansen kan vedtage en afgørelse, der tager hensyn til Rettens eventuelle krav.
33
I tredje række har sagsøgeren bestridt kravet om en forudgående procedure ved i det væsentlige at have påberåbt sig, at der ikke er sket nogen retlig afklaring af dette spørgsmål. Sagsøgeren har gjort gældende, at der består en direkte risiko for tilsidesættelse af sagsøgerens grundlæggende ret til en effektiv domstolsbeskyttelse, der er fastsat i artikel 47, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvis kravet om en forudgående procedure i overensstemmelse med artikel 263, stk. 5, TEUF, sammenholdt med artikel 85, stk. 3, første afsnit, og artikel 86, stk. 1, i forordning nr. 806/2014, var til hinder for, at det foreliggende søgsmål kunne antages til realitetsbehandling ved Retten.
Om den anfægtede afgørelses karakter og Rettens kompetence til at træffe afgørelse i den foreliggende sag
34
Ifølge Afviklingsinstansen viser både den procedure, der førte til dens vedtagelse, og dens indhold, at den anfægtede afgørelse ikke er en retsakt, der kan tilskrives Afviklingsinstansen. Til støtte for dette argument har sagsøgeren anført, at den anfægtede afgørelse som en fælles afgørelse ikke blev vedtaget alene af Afviklingsinstansen, men i fællesskab af denne og den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, inden for rammerne af afviklingskollegiet. Den anfægtede afgørelse tager således hensyn til den konsensus, som de nævnte myndigheder er nået frem til med henblik på i sidste ende at sikre en korrekt gennemførelse af den fastsatte afviklingsstrategi. Der er tale om en integreret aftale om de respektive MREL-niveauer, der er fastsat for alle koncernmedlemmer, hvorved afviklingsstrategien tager hensyn til de andre medlemmers MREL-krav og afhænger heraf.
35
Retten har kompetence til at træffe afgørelse i sager, der i henhold til artikel 263 TEUF er anlagt til prøvelse af retsakter udstedt af Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer (kendelse af 6.10.2020, Sharpston mod Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, T-550/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:475, præmis 33).
36
Det følger ligeledes af fast retspraksis, at annullationssøgsmål kan anlægges til prøvelse af enhver bestemmelse udstedt af Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer, uanset dens art eller form, på den betingelse, at den tilsigter at skabe retsvirkninger (jf. i denne retning dom af 30.6.1993, Parlamentet mod Rådet og Kommissionen, C-181/91 og C-248/91, EU:C:1993:271, præmis 13, af 13.7.2004, Kommissionen mod Rådet, C-27/04, EU:C:2004:436, præmis 44, og af 28.4.2015, Kommissionen mod Rådet, C-28/12, EU:C:2015:282, præmis 14).
Om retsvirkningerne af den fælles afgørelse
37
I den anfægtede afgørelse, der har titlen »fælles afgørelse«, anføres det, at »Afviklingsinstansen og [den ungarske nationalbank] som afviklingsmyndigheder, der handler inden for rammerne af afviklingskollegiet, er nået frem til en fælles afgørelse ved at nå til enighed om« de MREL-krav, som sagsøgeren og dennes fem datterselskaber i henhold til den anfægtede afgørelses artikel 2-4 skal overholde. Disse MREL-krav er specificeret i den anfægtede afgørelses afsnit I-III. Endvidere er den anfægtede afgørelse underskrevet af Afviklingsinstansens formand på Afviklingsinstansens vegne med anførelsen »[t]he representatives of the relevant resolution authorities have agreed to this joint decision on MREL by means of a written agreement« (repræsentanterne for de relevante myndigheder nåede skriftligt til enighed om denne fælles afgørelse om MREL-kravet). Samtykket fra den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, underskrevet af dens direktør, er vedlagt den anfægtede afgørelse.
38
Den anfægtede afgørelse vedrører således fastsættelsen af MREL-kravene for sagsøgeren og dennes fem datterselskaber, hvoraf det ene er beliggende uden for bankunionen.
39
Kompetencen til at fastsætte MREL-kravet for koncernen bestående af sagsøgeren og dennes datterselskaber i Tyskland og Luxembourg ligger hos Afviklingsinstansen (artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 806/2014), som er afviklingsmyndighed for denne »grænseoverskridende koncern« [jf. artikel 7, stk. 2, litra b), i forordning nr. 806/2014, sammenholdt med samme forordnings artikel 3, stk. 1, nr. 24)].
40
Da en »grænseoverskridende koncern« imidlertid kun omfatter enheder i de medlemsstater, der deltager i bankunionen [artikel 3, stk. 1, nr. 24), i forordning nr. 806/2014], har Afviklingsinstansen ikke kompetence til at fastsætte MREL-kravet for hele koncernen, for så vidt som sagsøgerens ungarske datterselskab er etableret i en stat, der ikke deltager i bankunionen.
41
Afviklingsmyndigheden for det ungarske datterselskab Fundamanta Lakáskassza er den ungarske nationalbank (11. betragtning til den anfægtede afgørelse, sammenholdt med bilaget til den anfægtede afgørelse).
42
Sagsøgerens koncern som helhed, herunder det ungarske datterselskab, udgør en »grænseoverskridende koncern« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, nr. 27), i direktiv 2014/59, der har etableret koncernenheder i mere end én medlemsstat.
43
Det følger af artikel 88, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2014/59, at for grænseoverskridende koncerner opretter koncernafviklingsmyndighederne afviklingskollegier, der fastsætter rammer, der gør det muligt for dem at fastsætte de MREL-krav, der pålægges koncerner på konsolideret niveau og på datterselskabsniveau [jf. artikel 88, stk. 1, andet afsnit, litra i), i direktiv 2014/59]. I den foreliggende sag fremgår det af sjette betragtning til den anfægtede afgørelse, at Afviklingsinstansen i 2017 oprettede et afviklingskollegium for sagsøgeren og dennes fem datterselskaber, hvis medlemmer bl.a. er Afviklingsinstansen og den ungarske nationalbank, i overensstemmelse med artikel 88, stk. 2, litra a) og b), i direktiv 2014/59.
44
I et sådant afviklingskollegium drøfter de pågældende afviklingsmyndigheder forslag til MREL-krav, der finder anvendelse på konsolideret niveau, moderselskabsniveau og individuelt datterselskabsniveau, og drøfter udkastet til de nævnte MREL-krav (artikel 89 i delegeret forordning 2016/1075). Afviklingskollegiet ledes af koncernafviklingsmyndigheden (artikel 88, stk. 5, i direktiv 2014/59).
45
Hvis en koncern omfatter enheder, der er etableret i medlemsstater, der deltager i bankunionen, og i medlemsstater, der ikke deltager heri, repræsenterer Afviklingsinstansen de nationale afviklingsmyndigheder i de deltagende medlemsstater med henblik på samråd og samarbejde med ikke-deltagende medlemsstater (artikel 32, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 og tiende betragtning til den anfægtede afgørelse). De tyske og luxembourgske afviklingsmyndigheder deltog således kun i afviklingskollegiet som observatører (sjette og niende betragtning til den anfægtede afgørelse).
46
Med henblik på i afviklingskollegiet at fastsætte niveauet for de MREL-krav, der finder anvendelse på afviklingskoncernens konsoliderede niveau og på individuelt grundlag for datterselskaberne, henviser artikel 88, stk. 1, andet afsnit, litra i), i direktiv 2014/59 bl.a. til samme direktivs artikel 45h, som fastsætter to alternative procedurer for at nå frem til en koordineret fastsættelse af de nævnte MREL-krav.
47
Den anbefalede procedure er udarbejdelsen af en fælles afgørelse i overensstemmelse med artikel 45h, stk. 1, i direktiv 2014/59, hvorefter koncernafviklingsmyndigheden og de afviklingsmyndigheder, der er ansvarlige for en afviklingskoncerns datterselskaber, gør alt, hvad der står i deres magt, for at nå frem til en fælles afgørelse om niveauet for det krav, der finder anvendelse på konsolideret afviklingskoncernniveau, og niveauet for det krav, der finder anvendelse på individuelt grundlag på hvert enkelt datterselskab. Den fælles afgørelse er bindende for de pågældende afviklingsmyndigheder (artikel 45h, stk. 7, i direktiv 2014/59).
48
Foreligger der ikke nogen fælles afgørelse inden for fire måneder, fastsætter de kompetente myndigheder for det konsoliderede MREL-krav på koncernniveau på den ene side og MREL-kravet på individuel basis på den anden side MREL-kravene under behørig hensyntagen til de synspunkter og forbehold, som de øvrige respektive myndigheder og den pågældende afviklingsenhed har fremsat (artikel 45h, stk. 3, i direktiv 2014/59). For dette alternativ fastsætter artikel 45h, stk. 4-6, særlige regler.
49
Idet Afviklingsinstansen og den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, nåede frem til en fælles afgørelse, koordinerede de med henblik på, at hver af de involverede myndigheder inden for rammerne af deres egen kompetence efterfølgende skulle fastsætte MREL-kravene. Ved den anfægtede afgørelse gav Afviklingsinstansen og den ungarske afviklingsmyndighed i deres egenskab af afviklingsmyndigheder og medlemmer af afviklingskollegiet således udtryk for deres tilslutning til de MREL-krav, som Afviklingsinstansen i sin egenskab af afviklingskollegiets formand havde godkendt i den anfægtede afgørelses afsnit I-III, for sagsøgeren og alle dennes datterselskaber.
50
Den anfægtede afgørelse har retsvirkninger, for så vidt som de »pågældende« afviklingsmyndigheder (jf. præmis 78 nedenfor) i henhold til artikel 45h, stk. 7, i direktiv 2014/59 indgår gensidigt bindende forpligtelser, idet de forpligter sig til at overholde det MREL-krav, der skal fastsættes under udøvelsen af respektive kompetencer.
51
Afviklingsinstansen skal i sin egenskab af afviklingsmyndighed med beføjelse til at fastsætte MREL-kravet for afviklingsenheden og de datterselskaber, der er etableret i medlemsstater, der deltager i bankunionen, holde sig til de MREL-krav, der er fastsat i den anfægtede afgørelses afsnit I og II. Det samme gælder for den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, som er forpligtet til at overholde det MREL-krav, der er fastsat i afsnit III.
52
Det følger heraf, at Afviklingsinstansen ved at forberede og underskrive den anfægtede afgørelse, således som det er anført i præmis 3-7 ovenfor, deltog i vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, der har retsvirkninger.
Om den fælles afgørelses »hybride« karakter
53
Hvad angår Afviklingsinstansens argument om, at den anfægtede afgørelse som en fælles afgørelse ikke blev vedtaget af Afviklingsinstansen alene, men i fællesskab med den ungarske afviklingsmyndighed inden for rammerne af afviklingskollegiet, opstår spørgsmålet om, i hvilket omfang den anfægtede afgørelse kan anses for en retsakt, der er underlagt Unionens retsinstansers prøvelse.
54
Den anfægtede afgørelse udspringer, således som Afviklingsinstansen med rette har anført, af en konsensus, og det fremgår af syvende betragtning hertil, at den blev vedtaget i fællesskab af på den ene side Afviklingsinstansen som koncernafviklingsmyndighed og på den anden side afviklingsmyndigheden i den stat, der ikke deltager i bankunionen.
55
For det første kunne der således ikke være blevet truffet en fælles afgørelse uden Afviklingsinstansens samtykke. For det andet fremgår det af den anfægtede afgørelses artikel 5 og i overensstemmelse med artikel 91, stk. 3, i delegeret forordning 2016/1075, at den ungarske afviklingsmyndigheds, dvs. den ungarske nationalbank, samtykke ligeledes er absolut nødvendigt for vedtagelsen af den fælles afgørelse.
56
Den anfægtede afgørelses »hybride« karakter, der følger af den omstændighed, at den er vedtaget af Afviklingsinstansen og den ungarske nationalbank, indebærer imidlertid ikke, at den ikke hidrører fra Afviklingsinstansen.
57
Dette fremgår således af det dokument, der indeholder den anfægtede afgørelse, både af indledningen (»as agreed by the Single Resolution Board [...] and Magyar Nemzeti Bank«) og ved Afviklingsinstansens formands underskrift på Afviklingsinstansens vegne, at Afviklingsinstansen er en af ophavsmændene til den fælles afgørelse. Det fremgår i øvrigt af første punktum i 10. betragtning til den anfægtede afgørelse, at Afviklingsinstansen handlede i sin egenskab af koncernafviklingsmyndighed. Ifølge 12. betragtning til denne afgørelse er den fælles afgørelse baseret på artikel 45h i direktiv 2014/59, som fastsætter, at koncernafviklingsmyndigheden og de afviklingsmyndigheder, der er ansvarlige for datterselskaberne, gør alt, hvad der står i deres magt, for at nå frem til en fælles afgørelse. Ved at træffe den anfægtede afgørelse sammen med den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, har Afviklingsinstansen således handlet på grundlag af en kompetence, som den er tillagt i henhold til EU-retten. Afviklingsinstansen kunne kun træffe den anfægtede afgørelse sammen med afviklingsmyndigheden i den ikke-deltagende medlemsstat på grund af de beslutningsbeføjelser, som den var blevet tillagt af EU-lovgiver.
58
I modsætning til sammensatte administrative procedurer, hvori de nationale afviklingsmyndigheder er inddraget, men hvor den endelige afgørelse træffes af Afviklingsinstansen, som f.eks. om fastsættelsen af de almindelige bidrag til Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) (jf. generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse Iccrea Banca, C-414/18, EU:C:2019:574, punkt 34 og 35), udgør den anfægtede afgørelse en egentlig aftale vedtaget på lige vilkår ved koordinering mellem den ungarske nationale myndighed, dvs. den ungarske nationalbank, og Afviklingsinstansen, der finder sted, inden der træffes afgørelse i medfør af deres respektive kompetencer.
59
Den administrative procedure, der er omhandlet i den foreliggende sag, adskiller sig fra den, der gav anledning til dom af 3. december 1992, Oleificio Borelli mod Kommissionen (C-97/91, EU:C:1992:491), og af 19. december 2018, Berlusconi og Fininvest (C-219/17, EU:C:2018:1023). De sager, der gav anledning til disse domme, indgår nemlig i et vertikalt forhold, for så vidt som den nationale myndigheds retsakt træffes først, og afgørelsen fra EU’s administrative myndighed træffes ved afslutningen af proceduren. Spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende EU-myndighed har en skønsmargen, falder netop inden for rammerne af dette vertikale forhold.
60
Den foreliggende sag indgår derimod i et rent horisontalt forhold, hvor to myndigheder, nemlig den nationale afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, og Afviklingsinstansen, der er tillagt deres egne beføjelser, vedtager en »fælles afgørelse«. Til forskel fra den vertikale situation ved sammensatte administrative procedurer med deltagelse af nationale og EU-myndigheder, hvor udøvelsen af beføjelsen til at træffe endelig afgørelse er en altafgørende faktor for at afgøre, om det er den nationale eller Unionens retsinstans, der har kompetence til at foretage domstolsprøvelsen (jf. generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse i Iccrea Banca, C-414/18, EU:C:2019:574, punkt 34), udøver medophavsmændene til den fælles afgørelse i den foreliggende situation ved vedtagelsen heraf hver deres respektive beføjelser, uafhængigt af hinanden. Under alle omstændigheder har Afviklingsinstansen ved vedtagelsen af en fælles afgørelse såsom den anfægtede afgørelse en vis skønsmargen og er ikke bundet af forslag fra en national myndighed.
61
Den omstændighed, at den anfægtede afgørelse er resultatet af en konsensus mellem Afviklingsinstansen og den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, kan ikke rejse tvivl om konklusionen om, at der er tale om en retsakt, der er underlagt Unionens retsinstansers prøvelse, for så vidt som Afviklingsinstansen ved fastsættelsen af MREL-kravet på grundlag af den procedure, der er fastsat i artikel 45h i direktiv 2014/59, skal anvende og overholde det nævnte direktivs artikel 45 ff.
62
I denne henseende er Afviklingsinstansens anvendelse af disse bestemmelser uafhængig af inddragelsen af den ungarske afviklingsmyndighed, som kan vælge ikke at acceptere den fælles afgørelse, som Afviklingsinstansen har foreslået.
63
I denne sammenhæng har det manglende samtykke fra den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, ikke forhindret Afviklingsinstansen i at fastsætte MREL-kravet, i det mindste for så vidt angår anvendelsen heraf i de medlemsstater, der deltager i bankunionen. I henhold til artikel 45h, stk. 3 og 4, i direktiv 2014/59 tilkommer det således Afviklingsinstansen, når der ikke foreligger en fælles afgørelse, at træffe en afgørelse om MREL-kravet.
64
Selv om inddragelsen af den ungarske afviklingsmyndighed er et nødvendigt skridt i proceduren for vedtagelse af den anfægtede afgørelse, kan overholdelsen af de EU-regler, der finder anvendelse i den foreliggende sag, henset til rækkevidden af de kompetencer, som Afviklingsinstansen udøver i denne forbindelse, således ikke udelukkes fra Unionens retsinstansers prøvelse.
65
Under disse omstændigheder har Retten kompetence til at undersøge lovligheden af den anfægtede afgørelse, således at indsigelsen mod Rettens kompetence skal forkastes.
Om formaliteten
66
Det fremgår af artikel 263, stk. 4, TEUF, at enhver fysisk eller juridisk person kan indbringe klage med henblik på prøvelse af retsakter, der er rettet til vedkommende, eller som berører denne umiddelbart og individuelt, samt af regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger.
67
Hvad i første række angår sagsøgerens egenskab af adressat må sagsøgerens argument om, at denne egenskab følger af Afviklingsinstansens forpligtelse i henhold til artikel 45h, stk. 1, andet afsnit, litra a), i direktiv 2014/59 og artikel 92, stk. 1, i delegeret forordning 2016/1075 til at fremsende fælles afgørelser efter deres vedtagelse, forkastes.
68
Det fremgår således af artikel 45h, stk. 1, andet afsnit, litra a), i direktiv 2014/59, at den fælles afgørelse skal »fremsendes til afviklingsenheden af dens afviklingsmyndighed«. Hvad angår de enheder i en afviklingskoncern, som ikke er en afviklingsenhed, fremsendes den fælles afgørelse i henhold til artikel 45h, stk. 1, andet afsnit, litra b), i direktiv 2014/59, af afviklingsmyndighederne for de pågældende enheder. Med hensyn til koncernens modervirksomhed i Unionen, som ikke selv er en afviklingsenhed i samme afviklingskoncern, fastsætter artikel 45h, stk. 1, andet afsnit, litra c), i direktiv 2014/59, at den fælles afgørelse fremsendes til denne af afviklingsenhedens afviklingsmyndighed.
69
Det følger heraf, at artikel 45h, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2014/59 ikke bestemmer, at ophavsmanden til den fælles afgørelse underretter de berørte enheder herom, men pålægger forskellige afviklingsmyndigheder inden for rammerne af deres respektive kompetencer at »fremsende« denne afgørelse.
70
I den foreliggende sag var det således først ved e-mail af 22. maj 2023, at Afviklingsinstansen som koncernafviklingsmyndighed i overensstemmelse med artikel 45h, stk. 1, andet afsnit, litra c), i direktiv 2014/59 fremsendte den anfægtede afgørelse til sagsøgeren i dennes egenskab af koncernens moderselskab i Unionen, mens de nationale afviklingsmyndigheder allerede var blevet underrettet inden denne dato, idet BaFin var blevet underrettet den 14. april 2023, og CSSF under alle omstændigheder var blevet underrettet inden den 17. maj 2023.
71
Idet sagsøgeren ikke er adressat for den anfægtede afgørelse, skal sagsøgeren i anden række være umiddelbart berørt af denne afgørelse.
72
Det fremgår i denne henseende af fast retspraksis, at betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af den afgørelse, der er genstand for søgsmålet, som fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, kræver, at to kumulative kriterier er opfyldt, nemlig at den anfægtede foranstaltning for det første umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og for det andet at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler (dom af 13.10.2011, Deutsche Post og Tyskland mod Kommissionen, C-463/10 P og C-475/10 P, EU:C:2011:656, præmis 66, af 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og Kommissionen mod Ferracci, C-622/16 P – C-624/16 P, EU:C:2018:873, præmis 42, og af 28.10.2020, Associazione GranoSalus mod Kommissionen, C-313/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:869, præmis 51).
73
Afviklingsinstansen har i det væsentlige gjort gældende, at det ovennævnte første kriterium ikke er opfyldt, idet den anfægtede afgørelse ikke har umiddelbar indvirkning på sagsøgerens retsstilling.
74
Med henblik på behandlingen af det første kriterium, nemlig at den anfægtede afgørelse kan have umiddelbar indvirkning på sagsøgerens retsstilling, skal vægten lægges på den pågældende retsakts indhold, og disse virkninger skal vurderes ud fra objektive kriterier, såsom den nævnte retsakts indhold, i givet fald under hensyn til baggrunden for dens vedtagelse samt til den udstedende institutions beføjelser (jf. dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
75
Idet der er tale om en fælles afgørelse vedrørende en grænseoverskridende koncern (jf. præmis 42 ovenfor), skal der særligt tages hensyn til den ordning, der er indført af EU-lovgiver med henblik på at fastsætte MREL-kravet for hver enkelt koncernenhed i Unionen (jf. præmis 38-48 ovenfor).
76
I den foreliggende sag fastsætter både den anfægtede afgørelse og afgørelse SRB/EES/2022/215 MREL-kravene for enhederne i den koncern, som sagsøgeren indgår i.
77
Mens den anfægtede afgørelse repræsenterer den aftale, der er indgået inden for Unionen som helhed mellem Afviklingsinstansen og den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, i henhold til direktiv 2014/59, konkretiserer afgørelse SRB/EES/2022/215, der er vedtaget på grundlag af forordning nr. 806/2014, denne aftale alene inden for bankunionen.
78
For så vidt angår den anfægtede afgørelse er dens bindende virkning i henhold til artikel 45h, stk. 7, i direktiv 2014/59 således kun bindende for de »pågældende« afviklingsmyndigheder, dvs. de myndigheder, der gensidigt forpligter hinanden ved vedtagelsen af den fælles afgørelse. I den foreliggende sag er der tale om Afviklingsinstansen og den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank.
79
Vedtagelsen af den anfægtede afgørelse medfører således ikke i sig selv nogen anden retsvirkning inden for bankunionen end den forpligtelse, som Afviklingsinstansen har pålagt sig selv over for den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, til at anvende de MREL-krav, som Afviklingsinstansen har forhandlet med denne.
80
Hvad derimod angår afgørelse SRB/EES/2022/215 fastsætter Afviklingsinstansen i henhold til artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 de MREL-krav, som afviklingsenheder og afviklingskoncerner til enhver tid skal opfylde. Ifølge nævnte forordnings artikel 12, stk. 5, retter Afviklingsinstansen sin afgørelse om fastlæggelse til de nationale afviklingsmyndigheder, som gennemfører Afviklingsinstansens instrukser i overensstemmelse med forordningens artikel 29.
81
I den foreliggende sag traf Afviklingsinstansen med vedtagelsen af afgørelse SRB/EES/2022/215, som i anden betragtning hertil bl.a. henviser til artikel 12-12k og artikel 29 i forordning nr. 806/2014, en afgørelse i henhold til de ovennævnte artikler, hvorved den inden for bankunionen fastlagde MREL-kravene for den koncern, som sagsøgeren indgår i.
82
Det følger af det ovenstående, at den anfægtede afgørelse ikke umiddelbart har indvirkning på sagsøgerens retsstilling som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 72 ovenfor.
83
Denne konstatering ændres ikke af den konklusion, som Afviklingsinstansens klagenævn nåede frem til i sin afgørelse af 15. december 2023 i de forbundne sager 2/2023 og 3/2023, som sagsøgeren har henvist til. Ifølge klagenævnet påvirker den fælles afgørelse det sagsøgende kreditinstituts interesser, idet den væsentligt ændrer dets retsstilling (klagenævnets afgørelses punkt 46). Klagenævnet fandt, at den anfægtede afgørelse var den afgørelse, hvorved MREL-kravet blev endeligt fastsat (klagenævnets afgørelses punkt 48).
84
Afviklingsinstansens klagenævn baserede sin vurdering af den anfægtede afgørelse på den antagelse, at der blot var tale om en samling af såkaldte »parallelle« individuelle afgørelser fra de forskellige afviklingsmyndigheder med samme indhold og individuelt godkendt af hver af de inddragede afviklingsmyndigheder. Den fælles afgørelse udgør ikke mere end en samling af de kompetente myndigheders afgørelser i et enkelt dokument, hvilke afgørelser allerede har virkning inden for disse myndigheders respektive jurisdiktioner, uanset om disse myndigheder alle har givet deres samtykke eller ej.
85
Denne antagelse tager imidlertid ikke hensyn til den gensidige forpligtelse, der følger af den fælles afgørelse i overensstemmelse med artikel 45h, stk. 7, i direktiv 2014/59.
86
Denne forklaring afkræftes i øvrigt af artikel 45h, stk. 3, i direktiv 2014/59, hvorefter det i mangel af en fælles afgørelse inden for den fastsatte frist nu påhviler enhedens afviklingsmyndigheder at overholde særlige regler (jf. præmis 48 ovenfor). Det følger heraf, at situationen er forskellig, alt efter om myndighederne alle har givet deres samtykke eller ej. Hvis ikke alle de pågældende myndigheder – dvs. de myndigheder, der er defineret gennem deres medlemskab af afviklingskollegiet, inden for rammerne af hvilket den fælles afgørelse blev udarbejdet og indgået – er enige, foreligger der ikke en fælles afgørelse. Hvad angår den ungarske afviklingsmyndighed, dvs. den ungarske nationalbank, var denne ufravigelige betingelse om enighed udtrykkeligt fastsat i den anfægtede afgørelses artikel 5, hvorefter den vedtages efter modtagelse af samtykke fra afviklingsmyndigheden i den ikke-deltagende medlemsstat.
87
Da den anfægtede afgørelse ikke umiddelbart har indvirkning på sagsøgerens retsstilling, skal den formalitetsindsigelse, som Afviklingsinstansen har fremsat på grundlag af sagsøgerens manglende søgsmålskompetence, tages til følge.
88
Afvisningen af søgsmålet fra realitetsbehandling følger imidlertid ikke, således som Afviklingsinstansen har anført i sin fjerde afvisningsgrund (jf. præmis 21 ovenfor), af fraværet af en forudgående klagesag ved Afviklingsinstansens klagenævn. Artikel 85, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 806/2014 bestemmer således, at enhver fysisk eller juridisk person, herunder afviklingsmyndigheder, kan påklage en af Afviklingsinstansen truffet afgørelse som omhandlet i samme forordnings artikel 10, stk. 10, artikel 11, artikel 12, stk. 1, artikel 38-41, artikel 65, stk. 3, artikel 71 og artikel 90, stk. 3, der retter sig til eller berører vedkommende umiddelbart og individuelt. Den fælles afgørelse om MREL-kravet er imidlertid af særlig karakter. Den er navnlig ikke en afgørelse truffet af Afviklingsinstansen som omhandlet i de nævnte artikler. I øvrigt er den anfægtede afgørelse ikke rettet til sagsøgeren, og den har ikke umiddelbar indvirkning på dennes retsstilling, hvorfor den ikke berører sagsøgeren umiddelbart (jf. præmis 80-83 ovenfor).
89
Det følger heraf, at sagsøgeren ikke kunne indgive en klage til Afviklingsinstansens klagenævn, hvorfor sagsøgeren ikke kan foreholdes at have anlagt sag direkte ved Unionens retsinstanser i overensstemmelse med artikel 263 TEUF.
90
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal sagen afvises.
Om anmodningen om udsættelse
91
Da Afviklingsinstansen har fået medhold i sine principale påstande, er det ufornødent at træffe afgørelse om dens subsidiære påstand under formalitetsindsigelsen om at udsætte sagen, indtil der er truffet en afgørelse i sagen BNP Paribas mod Afviklingsinstansen (sag T-71/22), som i øvrigt blev afsluttet ved kendelse om slettelse af 8. november 2024 (ikke trykt i Sml., EU:T:2024:834).
Om anmodningen om intervention
92
Det følger af procesreglementets artikel 144, stk. 3, at når sagsøgte har indgivet en formalitetsindsigelse eller en indsigelse mod Rettens kompetence som omhandlet i procesreglementets artikel 130, stk. 1, træffes der først afgørelse om anmodningen om intervention, når indsigelsen i forbindelse med sagens realitet afvises eller henskydes. I henhold til procesreglementets artikel 142, stk. 2, er interventionen accessorisk i forhold til hovedsagen og mister sin genstand, bl.a. såfremt sagen afvises.
93
Det er følgelig ufornødent at træffe afgørelse om de anmodninger om intervention, der er indgivet af Europa-Parlamentet, Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen.
Sagsomkostninger
94
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
95
Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og at betale de af Afviklingsinstansen afholdte omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom.
96
Procesreglementets artikel 144, stk. 10, bestemmer, at såfremt hovedsagen afsluttes, inden der er truffet afgørelse om en anmodning om intervention, bærer den, der anmoder om intervention, og hovedparterne de omkostninger, som de har haft i forbindelse med anmodningen om intervention.
97
Sagsøgeren, Afviklingsinstansen, Parlamentet, Rådet og Kommissionen bærer således hver deres egne omkostninger i forbindelse med anmodningerne om intervention til støtte for Afviklingsinstansens påstande.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Udvidede Afdeling):
1)
Sagen afvises.
2)
Det er ufornødent at træffe afgørelse om de anmodninger om intervention, der er indgivet af Europa-Parlamentet, Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen.
3)
DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, bærer sine egne omkostninger og betaler de af Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) afholdte omkostninger, bortset fra omkostningerne i forbindelse med anmodningerne om intervention.
4)
DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Afviklingsinstansen, Parlamentet, Rådet og Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger i forbindelse med anmodningerne om intervention.
Således bestemt i Luxembourg den 11. juni 2025.
V. Di Bucci
Justitssekretær
H. Kanninen
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: tysk.