61986CC0097_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
De foreliggende fire forenede sager er nye kapitler i sagaen om faellesskabsstoette, der udbetales til graeske producenter af tomatkoncentrater som led i den faelles markedsordning for produkter forarbejdet paa basis af frugt og groensager (( som paa det paagaeldende tidspunkt var underlagt reglerne i Raadets forordning nr . 516/77 ( EFT 1977 L 73, s . 1 ), som aendret )). Formaalet med stoetten var at sikre, at Faellesskabets produktion af tomatkoncentrater kunne konkurrere med import fra tredjelande, og samtidig sikre producenterne af de friske produkter et passende oekonomisk udbytte; stoetten blev beregnet paa grundlag af et "referenceprodukt" ( som paa det paagaeldende tidspunkt var 100 kg tomatkoncentrat - inklusive umiddelbar emballage - med et toerstofindhold paa mellem 28% og 30% og pakket i enheder paa 1,5 kg ) og herefter justeret ved hjaelp af koefficienter for at tage hensyn til forskelle i emballage og koncentration .
I henhold til artikel 103 i den graeske tiltraedelsesakt ( EFT 1979 L 291, s . 17 ) skulle niveauet for producentstoetten til graeske koncentratproducenter beregnes paa en anden maade end stoetten til producenter i andre medlemsstater . Der blev derfor fastsat to stoetteniveauer for produktionsaarene 1981/82, 1982/83 og 1983/84; koefficienterne for 1981/82 blev bibeholdt i de to foelgende aar og var de samme for Graekenland og for de andre medlemsstater . ( Stoettebestemmelserne fandtes i forordning nr . 1963/81 ( EFT 1981 L 192, s . 16 ) forordning nr . 1585/82 ( EFT 1982 L 178, s . 20 ), forordning nr . 1618/83 ( EFT 1983 L 1959, s . 52 ), og bestemmelserne om koefficienterne i forordning nr . 1962/81 ( EFT 1981 L 192, s . 13 ), forordning nr . 1602/82 ( EFT 1982 L 179, s . 16 ) og forordning nr . 1615/83 ( EFT 1983 L 159, s . 48 )).
Kommissionens forholdsregler blev foerste gang anfaegtet i sag 250/81 ( Greek Canners mod Kommissionen, Sml . 1982, s . 3535 ), hvori sagsoegerne nedlagde paastand om annullation af forordning nr . 1962/81, idet de gjorde gaeldende, at de fastsatte koefficienter ikke tog tilstraekkeligt hensyn til de smaa emballager, der saedvanligvis anvendes i Graekenland, og til de hoejere forarbejdningsomkostninger dér . Sagen blev afvist med den begrundelse, at forordningen, selv om den kunne ramme sagsoegerne, dog ikke beroerte dem umiddelbart og individuelt i Traktatens artikel 173' s forstand .
I sag 192/83 ( Graekenland mod Kommissionen, Sml . 1985, s . 2791, som jeg vil kalde "annullationssoegsmaalet fra 1983 "), anfaegtede Graekenland dernaest forordning nr . 1618/83 ( producentstoetten ) og forordning nr . 1615/83 ( koefficienterne ), som kun vedroerte produktionsaaret 1983/84 . I dommen statuerede Domstolen, at Kommissionen havde "begaaet en teknisk fejl ved ogsaa at anvende den ordning med ensartede koefficienter for alle producenterne, som gjaldt foer Den Hellenske Republiks tilstraedelse, i en stoetteordning, som behandler de graeske producenter og producenterne i de oevrige medlemsstater forskelligt" ( praemis 33 ).
Domstolen fandt, at dette foerte til "en uberettiget nedsaettelse af det stoettebeloeb, der udbetales til alle graeske producenter, hvis produkt ikke svarer til" referenceproduktet . Skoent det ikke var hensigten, var resultatet heraf objektivt set en forskelsbehandling, som var i strid med EOEF-Traktatens artikel 40, stk . 3, andet og tredje afsnit, hvorefter alle producenter skal behandles ens, og som kunne modvirke formaalet med forordning nr . 516/77, som var at sikre, at priserne paa faellesskabsprodukterne var konkurrencedygtige i forhold til produkterne fra tredjelande .
Domstolen erklaerede derfor forordning nr . 1615/83 ugyldig, for saa vidt som de fastsatte koefficienter medfoerte en forskelsbehandling af Graekenland i forhold til de oevrige medlemsstater, "der skyldes anvendelsen af mindre emballager end den standardemballage, der er angivet" for referenceproduktet ( praemis 35 og dommens konklusion ). Domstolen statuerede endvidere, at "det paahviler Kommissionen i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 176 at fastsaette nye koefficienter for Graekenland eller en anden form for kompensation, der tager hensyn til, at stoetteordningen er forskellig for Graekenland og de oevrige medlemsstater" ( praemis 36 ).
I nogle andre sager, der blev anlagt samtidig ( de forenede sager 194-206/83 "Asteris m.fl . mod Kommissionen", Sml . 1985, s . 2815, som jeg vil kalde "erstatningssoegsmaalene "), nedlagde sagsoegerne, som var graeske tomatkoncentratproducenter, paastand om erstatning for det tab, de haevdede at have lidt paa grund af den maade, hvorpaa koefficienterne var blevet fastsat for produktionsaarene 1981/1982 og 1982/1983 henholdsvis ved forordning nr . 1962/81 og forordning nr . 1602/82 ( se dommens praemis 18 ). Domstolen henviste til, at den i annullationssoegsmaalet fra 1983, hvori der blev afsagt dom samme dag, fastslog, at de tilsvarende koefficienter, der for produktionsaaret 1983/84 var blevet fastsat ved forordning nr . 1615/83, var ulovlige, og udtalte, at "af samme grunde boer denne afgoerelse ogsaa gaelde for Kommissionens forordninger nr . 1962/81 og nr . 1602/82 om fastsaettelse af koeffienterne for henholdsvis produktionsaarene 1981/1982 og 1982/1983" ( praemis 19 ). Imidlertid fandt Domstolen, at Kommissionens "tekniske fejl" ved fastsaettelsen af koefficienterne ikke kunne betragtes som en kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel eller en aabenbar og grov overskridelse fra Kommissionens side af graenserne for udoevelsen af dens befoejelser, selv om den objektivt set medfoerte en forskelsbehandling af de graeske producenter ( som den i annullationssoegsmaalet fra 1983 ansaa for at vaere i strid med princippet i artikel 40, stk . 3 ). Som foelge heraf statuerede Domstolen, at Faellesskabet ikke havde paadraget sig ansvar i henhold til artikel 215, stk . 2 .
Foer afsigelsen af disse domme havde Kommissionen udstedt forordning nr . 1709/84 ( EFT 1984 L 162, s . 8 ), hvorved koefficienterne fastsattes for produktionsaarene 1984/1985, 1985/1986 og 1986/1987 . Med udgangen af det sidstnaevnte produktionsaar udloeb den overgangsperiode, der var fastsat i artikel 103 i den graeske tiltraedelsesakt . I forordningens artikel 4 og bilag V fastsaettes koefficienterne for producentstoetten for tomatkoncentrater, uden at der sondres mellem Graekenland og de oevrige medlemsstater .
Efter dommen i annullationssoegsmaalet fra 1983 udstedte Kommissionen den 20 . februar 1986 forordning nr . 381/86 ( EFT L 44, s . 16 ) "om supplerende producentstoette for visse stoerrelser emballager med tomatkoncentrat fremstillet af graeske tomater i produktionsaaret 1983/84 ". I betragtningerne anfoeres det, at den forskelsbehandling, der fandt sted ifoelge Domstolens dom, boer elimineres . Kommissionen har derimod ikke taget skridt til at foroege det stoettebeloeb, der er blevet udbetalt, eller som skal udbetales, for produktionsaarene foer eller efter 1983/1984 . Den har navnlig ikke aendret forordning nr . 1709/84 vedroerende produktionsaarene 1984/1985, 1985/1986 og 1986/1987, og forskelsbehandlingen bestaar stadig .
De femten virksomheder, som er sagsoegere i de forenede sager 97 og 193/86 ( herefter benaevnt "producenterne ") repraesenterer, efter det for Domstolen oplyste, 99% af den graeske produktion af tomatkoncentrater . Producenterne og Graekenland har anfoert, at Kommissionen ifoelge Domstolens domme skal rette disse forhold . Kommissionen har indroemmet, at den kunne og stadig kan tage skridt til at supplere stoetten for de forudgaaende og efterfoelgende aar . Den indtager imidlertid det standpunkt, at den ifoelge Domstolens domme kun var forpligtet til at traeffe foranstaltninger for produktionsaaret 1983/1984, hvilket den gjorde ved forordning nr . 381/86 . Med hensyn til de andre aar traf den i overensstemmelse med sin politik beslutning om ikke at aendre ordningen .
Sagerne 97 og 99/86
Producenterne og Graekenland har nedlagt samme paastande i de foerste to af de sager, der nu foreligger for Domstolen ( henholdsvis sag 97 og sag 99/86 ), nemlig at forordning nr . 381/86 annulleres, og at der gives Kommissionen paalaeg om at opfylde dommene i annullationssoegsmaalet fra 1983 og erstatningssoegsmaalene og at yde supplerende stoette for produktionsaarene 1981/1982, 1982/1983, 1984/1985 og 1985/1986 ( og for producenternes vedkommende for 1986/1987 ) for at bringe forskelsbehandlingen af de graeske producenter til ophoer . I replikken har den graeske regering kun nedlagt paastand om annullation af forordning nr . 381/86, men jeg opfatter dette som en sammenfatning og ikke en begraensning af paastandene i staevningen . Jeg mener ogsaa, at det klart fremgaar af den graeske regerings procesdokumenter som helhed, at den ogsaa oensker et paalaeg for produktionsaaret 1986/1987, eftersom der henvises til dette aar i de argumenter, som baade gaelder for dette og de tidligere aar . Kommissionen har ikke taget stilling til disse to spoergsmaal .
Skoent det anerkendes, at den af Graekenland anlagte sag kan antages til realitetsbehandling, har Kommissionen gjort gaeldende, at den af producenterne anlagte sag ikke kan, eftersom forordning nr . 381/86 er en rent generel retsakt og derfor ikke beroerer sagsoegerne umiddelbart og individuelt, jfr . Domstolens afgoerelse med hensyn til den forudgaaende forordning nr . 1962/81 i Greek Canners-sagen . Den omstaendighed, at den anfaegtede forordning, som har virkning for den sektor, inden for hvilken producenterne driver deres virksomhed, blev vedtaget efter, at Domstolen havde afsagt dom, er ifoelge Kommissionen irrelevant .
Producenterne har derimod anfoert, at henvisningen i praemis 36 i dommen i annullationssoegsmaalet fra 1983 til Kommissionens forpligtelser i henhold til artikel 176 sammenholdt med afgoerelsen i erstatningssoegsmaalene er tilstraekkelig til at goere forordning nr . 381/86 til en beslutning, der beroerer sagsoegerne umiddelbart og individuelt, paa trods af dens ydre form .
I de forenede sager 16 og 17/62, ( Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes mod Raadet, Sml . 1954-1964, s . 359 ), udtalte Domstolen, at spoergsmaalet om, hvorvidt en anfaegtet retsakt var en forordning eller en beslutning, maatte behandles under hensyntagen til dens genstand og indhold, og ikke til dens officielle betegnelse . Kriteriet for sondringen "skal soeges i, om den paagaeldende retsakt er 'almengyldig' eller ikke ". En forordning, der i det vaesentlige er af normativ karakter, "er anvendelig ikke blot paa et begraenset antal angivne eller paa anden maade identificerbare adressater, men paa abstrakt afgraensede personkredse i deres helhed" ... "hvis en retsakt under disse omstaendigheder af forfatteren er betegnet som en forordning og indeholder bestemmelser, som efter deres karakter ikke blot umiddelbart, men ogsaa individuelt beroerer bestemte fysiske eller juridiske personer, maa det erkendes, at i hvert fald disse bestemmelser - uafhaengigt af spoergsmaalet, om denne retsakt som helhed betragtet med rette kan betegnes som en forordning - ikke har forordningskarakter og derfor kan anfaegtes af disse personer efter artikel 173, stk . 2 ." ( s . 362 ).
Der var ingen tvivl om, at forordning nr . 1962/81, som var gaeldende i hele Faellesskabet, var af normativ karakter . Derfor blev Greek Canners-sagen afvist . Ved foerste oejekast kunne man mene, at forordning nr . 381/86, som behandler et lignende spoergsmaal, falder ind under samme kategori, og at producenternes soegsmaal maa afvises paa grundlag af Domstolens tidligere afgoerelser, hvori det er antaget, at bestemmelserne i artikel 173 om den soegsmaalsret, der tilkendes andre sagsoegere end medlemsstaterne, maa fortolkes temmelig restriktivt .
Skoent spoergsmaalet ikke er helt let at tage stilling til, er dette synspunkt dog efter min opfattelse for forenklet .
For det foerste vedroerer forordning nr . 381/86 kun graeske forhold og et begraenset antal erhvervsdrivende, som forarbejdede graeske tomater til graeske koncentrater i produktionsaaret 1983/84 . De erhvervsdrivende, der stod for 99% af produktionen, er sagsoegere i denne sag .
Det var klart, at forordningen vedroerte disse erhvervsdrivende og kun dem, og der er ikke noget, der tyder paa, at nogen af sagsoegerne ikke drev virksomhed i 1983/84, eller at Kommissionen ikke kunne have skaffet sig en fuldstaendig liste over disse erhvervsdrivende, hvis den havde oensket det . Forordningen forekommer mig derfor snarere at have karakter af en beslutning, der beroerer og kun beroerer saadanne erhvervsdrivende, end en forordning af generel raekkevidde . Fordi de personer, "som bestemmelsen vedroerte, (( kunne )) identificeres" paa det tidspunkt, hvor "forordningen" blev udstedt, mener jeg, at de med rimelighed kan siges at have vaeret individuelt beroert ( sag 112/77, Toepfer mod Kommissionen, Sml . 1978 s . 1019 paa s . 1029 f .; de forenede sager 41-44/70, NV International Fruit Company m.fl . mod Kommissionen, Sml . 1971, s . 83; sag 11/82 Piraiki-Patraiki mod Kommissionen, Sml . 1985 s . 207; sidstnaevnte sag vedroerte erhvervsdrivende, som havde indgaaet kontrakter om levering af garn til franske koebere, foer der blev givet bemyndigelse til beskyttelsesforanstaltningerne ).
Der er ingen tvivl om, at de nationale myndigheder ikke kunne udoeve noget skoen ved gennemfoerelsen af retsakten . De erhvervsdrivende blev derfor efter min opfattelse umiddelbart beroert af den, og det maa antages, at den beroerte dem umiddelbart i den betydning, der er forudsat i EOEF-Traktatens artikel 173 ( NV International Fruit Company, jfr . ovenfor ). Selv om man maatte mene, at de nationale myndigheder teoretisk kunne udoeve et skoen, kan en saadan forholdsregel truffet af Faellesskabet beroere en privatperson umiddelbart ( Piraiki-Patraiki, jfr . ovenfor ).
Jeg finder derfor, at det maa antages, at producenterne har den status, der er noedvendig, for at de kan anfaegte denne forordning, som bevidst er vedtaget for at korrigere en teknisk fejl, naar fejlen har vaeret i deres disfavoer, og den er sket i generelle retsregler, som ikke i tilstraekkeligt omfang tog hensyn til deres specielle situation .
I henhold til Traktatens artikel 176 har den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidroerer, eller hvis undladelse er erklaeret stridende mod Traktaten "pligt til at gennemfoere de til dommens opfyldelse noedvendige foranstaltninger ". En part, der har faaet medhold i en sag for Domstolen, er berettiget til "at anlaegge soegsmaal ved Domstolen for at faa konstateret, om institutionen eventuelt ikke har overholdt de forpligtelser, som paahviler den i medfoer af gaeldende ret" ( sag 30/76, Koester mod Europa-Parlamentet, Sml . 1976, s . 1719, 1725 ).
I annullationssoegsmaalet fra 1983 opnaaede Graekenland, at forordningen for 1983/1984 blev annulleret . Der var ikke blevet nedlagt paastand om annullation af forordningerne for de tidligere aar, og disse forordninger blev ikke annulleret, selv om Domstolen i erstatningssoegsmaalene gjorde det klart, at ulovligheden ogsaa omfattede forordningerne for 1981/1982 og 1982/1983 . Der har fundet en korrektion sted for saa vidt angaar 1983/84 ( og der er ikke indgivet klage herover ), men det er aabenbart, at koefficienterne for aarene 1984-1987 i forordning nr . 1709/84 af 19 . juni 1984 ikke er i overensstemmelse med Domstolens dom af 19 . september 1985 i annullationssoegsmaalet fra 1983 .
Der er to principper, der maa tages i betragtning . Det foerste er, at Traktaten i artikel 173 opstiller en soegsmaalsfrist for sager, hvor gyldigheden af Kommissionens retsakter anfaegtes . Hvis de ikke anfaegtes i rette tid og derefter annulleres, betragtes de som gyldige . Det andet princip er, at Kommissionen skal tage skridt til at efterkomme Domstolens dom .
For saa vidt angaar det foerstnaevnte princip, er det aabenbart, at Graekenland ikke rettidigt anfaegtede gyldigheden af forordningerne for 1981/1982, 1982/1983 og forordning nr . 1709/84, der vedroerer de senere aar . Disse forordninger staar saaledes ved magt, medmindre de aendres af Kommissionen . Med hensyn til produktionsaar, som var afsluttet paa det tidspunkt, hvor dommen blev afsagt, mener jeg, at Kommissionen er berettiget til at paaberaabe sig soegsmaalsfristen . Ellers kunne fristbestemmelserne altid omgaas, saafremt en medlemsstat foerst anfaegtede forordninger, der hvert aar afloeses af nye forordninger, paa et sent tidspunkt, hvor den anfaegtede forordningen for et bestemt aar og derefter forsoegte at goere gaeldende, at der maatte ske en korrektion for de foregaaende aar . Reglen om, at allerede gennemfoerte retsakter boer staa ved magt, selv om det anerkendes, at de er blevet udstedt paa et fejlagtigt grundlag, er begrundet i retssikkerhedshensyn .
Jeg mener derfor ikke, at Domstolens dom forpligter Kommissionen til at ophaeve eller aendre forordningerne for produktionsaarene 1981/1982, 1982/1983 eller 1984/1985, som alle var afsluttet, da Domstolens dom blev afsagt, idet det sidste af produktionsaarene var afsluttet den 30 . juni 1985 .
Derimod var aarene 1985/1986 og 1986/1987 ikke afsluttet . Paa trods af argumenterne om, at Graekenland selv baerer skylden for, at det ikke har soegt at anfaegte gyldigheden af de relevante forordninger, herunder nr . 1709/84, i rette tid, mener jeg, at Kommissionen ifoelge Traktatens artikel 176 var forpligtet til at berigtige de forordninger, der vedroerte det loebende og de efterfoelgende produktionsaar . Selv om Domstolen ikke havde kompetence til at annullere denne forordning, idet Graekenland havde ladet fristen for at anlaegge sag udloebe, udgoer den omstaendighed, at Kommissionen ikke berigtigede forholdet, da den blev klar over, at den anvendte metode var behaeftet med fejl, et brud paa dens forpligtelser i henhold til Traktatens artikel 176 . Disse forpligtelser var ikke begraenset til aaret 1983/1984, for hvilket den relevante forordning blev annulleret . Graekenland anfaegtede forordning nr . 381/86 i rette tid og har efter min opfattelse krav paa, at forordning nr . 381/86 annulleres, for saa vidt som den ikke behandler aarene 1985/1986 og 1986/1987 som anvist af Domstolen .
Det kan ved foerste oejekast synes underligt, at der skal foretages korrektioner for 1983/1984, 1985/1986 og de foelgende aar, men ikke for 1984/1985 . Jeg finder dog ikke dette ulogisk, naar det anerkendes, at Graekenland kunne have anfaegtet forordningen for dette aar og undlod det .
Producenterne var ikke parter i sagen, der gav anledning til dommen om annullation af forordningen for 1983/1984 . Ikke desto mindre havde de efter min opfattelse, af samme grunde som Graekenland, ret til at forvente, at der ved forordning nr . 381/86 ikke blot ville blive foretaget korrektioner for dette aar, men ogsaa for det loebende og de kommende aar . Det er berettiget, at de anfoerer, at det i det mindste er overraskende, at Kommissionen vil laegge saa stor vaegt paa argumentet om soegsmaalsfristen og fortsaette paa det grundlag, der er erklaeret ulovligt, i de produktionsaar, der ikke er afsluttet . Det er ikke afgoerende, at sagsoegerne ikke fik medhold i erstatningssoegsmaalene . Artiklerne 173 og 215 er uafhaengige af hinanden og har forskellige formaal . Den omstaendighed, at Domstolen ikke gav dem medhold i erstatningssoegsmaalene er efter min opfattelse ikke til hinder for, at der gives producenterne medhold i den nu foreliggende sag . Jeg mener derfor, at de i sag 97/86 er berettiget til samme afgoerelse som Graekenland .
Sagerne 193 og 215/86
Sagsoegerne har gjort det klart, at disse to sager er subsidiaere i forhold til de foerste . De er ikke noedvendige, hvis sagsoegerne faar medhold i de foerste . Efter den konklusion, jeg er naaet til, er det ikke noedvendigt at overveje de to sager .
Hvis sagsoegerne derimod ikke faar medhold i de foerste to sager, maa deres krav i de to andre tages under overvejelse . Begge er anlagt i rette tid, og efter min opfattelse har parterne haft den noedvendige retlige interesse i at anlaegge sagerne . Efter min mening kan de derfor antages til realitetsbehandling .
Efter vedtagelsen af forordning nr . 381/86 opfordrede henholdsvis producenterne og Graekenland ved skrivelser af 10 . og 17 . april 1986 Kommissionen til at opfylde dommene i sagerne fra 1983 ved at fastsaette bestemmelser om supplerende stoette for produktionsaarene foer og efter 1983/1984 . Denne anmodning blev udtrykkeligt fremsat i henhold til Traktatens artikel 175 . Ved skrivelser af henholdsvis 11 . og 19 . juni 1986 svarede Kommissionen, at den mente at have efterkommet dommen i sag 192/83, og at den ikke var forpligtet til at tage yderligere skridt . Sagsoegerne i begge sager har nedlagt paastand om annullation af denne stillingtagen og af, hvad sagsoegerne opfatter som Kommissionens afvisning af at opfylde Domstolens dom . Sagsoegerne synes at have haft til hensigt for det foerste i medfoer af artikel 175 at stoette disse sager paa Kommissionens paastaaede undladelse af at tage stilling og for det andet i medfoer af artikel 173 paa, at Kommissionen naegtede at handle, hvilket i sig selv er en beslutning, der kan anfaegtes .
Efter min opfattelse kan sagen ikke henfoeres under artikel 175, fordi Kommissionen faktisk tog stilling . Den gjorde det klart, at den var af den opfattelse, at den ikke skulle foretage sig noget, og at den ikke ville handle . Jeg mener imidlertid, at denne afvisning er et spoergsmaal, som kan proeves i medfoer af artikel 173 som en undladelse af at vedtage en forordning for aarene bortset fra 1983/1984 - en undladelse, som beroerte producenterne umiddelbart og individuelt, og som de og Graekenland kan anfaegte . Af tilsvarende grunde som i de foerste to sager mener jeg, at afvisningen af at raade bod paa forholdene, for saa vidt angik 1985/1986 og 1986/1987, var en tilsidesaettelse af Kommissionens forpligtelse til at opfylde Domstolens dom, men at det med hensyn til de forudgaaende aar ikke var noedvendigt at tage spoergsmaalene op til fornyet droeftelse i henhold til Domstolens dom, da der ikke var blevet anlagt sag om annullation af forordningerne i rette tid, og da produktionsaarene var afsluttet .
Eftersom dette efter min opfattelse blot er en gentagelse af resultatet i de to foerste sager, ville jeg ikke traeffe nogen afgoerelse i de to andre . Hvis den foerste af producenternes sager ( sag 97/86 ) afvises, ville jeg antage den anden sag ( sag 193/86 ) til realitetsbehandling og give producenterne medhold i realiteten i denne sag . Jeg ville samtidig give Graekenland medhold i den foerste sag ( sag 99/86 ), som klart kan antages til realitetsbehandling, og ikke traeffe nogen afgoerelse i den anden sag ( sag 215/86 ). Hvis Kommissionen frifindes i den ene af eller begge de to foerste sager, mener jeg, at den ogsaa maa frifindes i de to andre, parallelle sager .
Som forholdene er, mener jeg imidlertid, at der boer gives sagsoegerne medhold i sagerne 97 og 99/86; forordning nr . 381/86 boer annulleres, for saa vidt som Kommissionen ikke har opfyldt Domstolens dom i annullationssoegsmaalet fra 1983, sammenholdt med dommen i erstatningssoegsmaalet, idet den ikke har fastsat koefficienter, som bringer forskelsbehandlingen af de graeske producenter til ophoer for produktionsaarene 1985/1986 og 1986/1987 .
Eftersom sagsoegerne delvis har vundet og delvis har tabt sagerne, ville jeg lade Kommissionen betale halvdelen af sagsoegernes sagsomkostninger .
(*) Oversat fra engelsk .