61993CO0428_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 1. juli 1993 indgaaet til Domstolens Justitskontor den 25. oktober s.aa. har den tilsynsfoerende dommer ved Tribunal de commerce de Romans i sagen konkursboet Monin Automobiles ° Maison du deux roues (herefter benaevnt "Monin") i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Medfoerer udviklingen af en faelles politik vedroerende indfoersel af motorkoeretoejer med oprindelse i Asien, at enhver 'faellesskabsinteresse' i at retsforfoelge en medlemsstat bortfalder, selv om medlemsstaten ved at indfoere ulovlige hindringer for parallelindfoersel af visse asiatiske bilmaerker, der er bragt i fri omsaetning i andre medlemsstater, har bevirket, at de virksomheder, som har lidt under disse hindringer, er gaaet konkurs?
Kan EF-retten lovliggoere en ellers retsstridig handlemaade fra en medlemsstat, som navnlig bestaar dels i et krav om, at biler skal synes to gange, saaledes at indregistrering af biler af maerker, der ikke er omfattet af den saakaldte selvbegraensningsaftale, forsinkes paa urimelig maade, dels i ulovlig retsforfoelgning af personer, der koeber saadanne biler, etc. ..., alene af hensyn til aftalen 'EOEF-Japan' ?
2) Naar en medlemsstat for at beskytte sin regulering af markedet for biler med oprindelse i Asien tilrettelaegger dette marked paa en konkurrenceforvridende maade ved at fremme en aftale i strid med artikel 85, indebaerer dette da ikke, at medlemsstaten paadrager sig ansvar ° uafhaengigt af traktatbrudsproceduren i artikel 169 ° bl.a. over for de virksomheder, som paa grund af medlemsstatens retsstridige handlemaade maa erklaere sig konkurs, naar henses til, at myndigheder og nationale domstole har pligt til at beskytte privates rettigheder ifoelge traktaten?
3) Kan hindringer for indfoersel af japanske eller koreanske biler med oprindelse i medlemsstater, hvor de er bragt i fri omsaetning, vaere begrundet med, at der paa den paagaeldende medlemsstats marked eksisterer en selvbegraensningsordning, hvorved fem virksomheder har forpligtet sig til ikke at overskride en samlet kvote, som de fordeler mellem sig uden indbyrdes konkurrence og paa betingelse af, at markedet forbeholdes dem, naar ordningens formaal og virkning er fuldstaendigt at udelukke parallelindfoersel fra andre medlemsstater og at forhindre udoevelse af virksomhed som handelsrepraesentant?
4) Kan de nationale retter tillaegge importoeren skylden for forsinkelse med indregistrering af biler, der skal fremvises enkeltvis paa grund af manglende tildeling af typegodkendelse, hvilket alene skyldes administrative betingelser og forhindringer, uden at dette maa anses for yderligere hindringer for de frie varebevaegelser og gaeldende direktivbestemmelser paa bilomraadet i det omfang, de indfoerte forhindringer og finansielle konsekvenser virker afskraekkende paa forbrugere, der oensker at indfoere saadanne biler, der er bragt i fri omsaetning i en anden medlemsstat, og som derved fratages muligheden for at udnytte det faelles marked, idet de mod deres vilje tvinges til at vaelge andre bilmaerker?
5) Kan en medlemsstats regulering af indfoerslen af biler med oprindelse i asiatiske lande, som bestaar i indfoerelse af en kvote, forbeholdt fem udvalgte virksomheder, der har accepteret dette og har fordel heraf, ophaeve overtraedelser af artikel 85?
Eller rettere sagt: Kan virksomheder, der nyder fordel af en saakaldt selvbegraensningsordning, henvise til, at ordningen er godkendt af den medlemsstat, paa hvis omraade deres aftale gaelder, hvorfor aftalen maa vaere gyldig, selv om ordningen bl.a. indebaerer, at de bliver eneraadende paa det paagaeldende marked, som de fordeler mellem sig uden konkurrence, og at parallelindfoersel forbydes?
6) Foelger det af proportionalitetsprincippet og princippet om frie varebevaegelser, at de formaliteter om enkeltvis fremvisning og indregistrering af biler, som kraeves opfyldt i indfoerselsstaten, skal begraenses til et minimum, naar bilerne er typegodkendt i en anden medlemsstat?"
2 De forelagte spoergsmaal er delvis de samme, som blev forelagt Domstolen af den samme tilsynsfoerende dommer i en sag, hvor Domstolen afsagde kendelse den 26. april 1993 (sag C-386/92, Monin Automobiles, Sml. I, s. 2049). Ved denne kendelse afviste Domstolen at realitetsbehandle anmodningen om praejudiciel afgoerelse med den begrundelse, at forelaeggelseskendelsen kun indeholdt de praejudicielle spoergsmaal, men ingen oplysninger om baggrunden herfor.
3 I forelaeggelseskendelsen i naervaerende sag har den tilsynsfoerende dommer foerst beskrevet selskabet Monin' s situation. Selskabet er specialiseret i salg af asiatiske biler af maerker, som ikke er akkrediteret inden for rammerne af den saakaldte selvbegraensningsordning, hvorved indfoerslen til Frankrig af biler af japansk oprindelse blev begraenset til hoejst 3% af de aarlige indregistreringer. Hermed blev Monin tvunget til at goere brug af parallelindfoersler. De biler, som blev indfoert fra andre medlemsstater, blev i kraft af deres indregistrering betragtet som brugte koeretoejer, som skulle fremvises enkeltvis. De administrative myndigheder i Frankrig var imidlertid laenge om at foretage ekspeditionen i forbindelse hermed, hvorfor de bilejere, som ikke havde vaeret i stand til at faa indregistreret deres koeretoejer inden den lovmaessige frist paa to maaneder, blev retsforfulgt af politimyndighederne. Paa grund af de mange krav fra selskabets kunder om ophaevelse af koebekontrakterne, tilbagebetaling af koebesummen samt om erstatning, blev Monin noedt til at indstille sin virksomhed. Disse vanskeligheder er baggrunden for, at der blev indledt en judiciel procedure om genopretning, som blev afsluttet ved dom afsagt af Tribunal de commerce de Romans den 7. marts 1990.
4 Den tilsynsfoerende dommer ved den nationale ret har i forelaeggelseskendelsen anfoert, at hans instans er en ret i traktatens forstand, for hvem der er indbragt en tvist om EF-rettens anvendelse. Tvisten vedroerer et mellemvaerende mellem Monin og selskabets kreditorer. Monin har gjort gaeldende, at den tilsynsfoerende dommer ikke kan traeffe bestemmelse om selskabets likvidation, "... medmindre det foerst er afgjort, om betalingsstandsningen skyldes de franske myndigheders og de fem privilegerede importoerers traktatstridige handlemaade efter saavel traktatens artikel 85 som artikel 30, hvorved selskabet muligvis vil kunne opnaa erstatning fra staten og/eller deltagerne i kartellet". Heroverfor har kreditorerne gjort gaeldende, at selskabet "i forvejen er blevet holdt kunstigt i live i tilstraekkelig lang tid, og at man boer skride til en likvidation uden at vente laengere". Den tilsynsfoerende dommer anfoerer, at han som foelge heraf er forpligtet til at afgoere tvisten ved en retsafgoerelse.
5 Endelig anfoerer den nationale ret i forelaeggelseskendelsen, at der er en retlig forbindelse mellem de praejudicielle spoergsmaal og den forelagte tvist, da den fortolkning, den anmoder om, skal saette den i stand til at vurdere relevansen af de argumenter, som Monin har fremfoert for at sikre selskabets kunstige overlevelse, indtil likvidationsproceduren er endeligt afsluttet. Hermed vil den nationale ret blive i stand til at afgoere, om de anbringender, som er fremfoert under henvisning til EF-retten, blot er gjort gaeldende for at forhale sagen. Svaret paa de forelagte spoergsmaal kan vaere til nytte for den administrative ret, for hvem sagen er indbragt, men har dog ogsaa en vis interesse for anvendelsen af de procesregler vedroerende kollektive gaeldsordninger, som den forelaeggende ret skal iagttage. Hvis den tilsynsfoerende dommer ved den nationale ret ikke opnaar en fortolkning af de omhandlede EF-forskrifter og beslutter at likvidere selskabet, vil hans afgoerelse herom indebaere, at de igangvaerende procedurer bringes endeligt til afslutning, hvorved selskabet Monin, efter at vaere blevet likvideret, ikke laengere vil have nogen retlig eksistens og dermed ikke vil kunne paaberaabe sig, at traktaten er blevet tilsidesat eller opnaa erstatning for det lidte tab.
6 I sit skriftlige indlaeg ved Domstolen har den franske regering for det foerste rejst det spoergsmaal, om den tilsynsfoerende dommer i den foreliggende sag boer anses for en ret i EOEF-traktatens artikel 177' s forstand. Da beslutningen om selskabets likvidation blev truffet ved den endelige dom af 4. april 1990 fra Tribunal de commerce de Romans, indskraenker den tilsynsfoerende dommers befoejelse paa nuvaerende stadium af sagen sig til at indsamle og centralisere oplysninger, idet kun den tilsynsfoerende dommer er kompetent til at traeffe afgoerelsen om procedurens afslutning.
7 For det andet bestrider den franske regering, at der i denne sag foreligger en retstvist i traktatens artikel 177' s forstand, dels fordi der ikke under hovedsagen foreligger noget procesdokument, hvorved der nedlaegges en praecis paastand, dels fordi den tilsynsfoerende dommer ikke efter artikel 177 kan forelaegge Domstolen spoergsmaal, medmindre dette er noedvendigt for, at han kan afsige dom i en for ham verserende retstvist.
8 Kommissionen har for det foerste gjort gaeldende, at den tilsynsfoerende dommer har to forskellige former for befoejelser som led i sin proceskontrollerende funktion, som dels er af doemmende, dels af judiciel-administrativ karakter. Der er ingen holdepunkter i forelaeggelseskendelsen for, at den tilsynsfoerende dommer i den foreliggende sag skal traeffe afgoerelse som led i sine doemmende befoejelser.
9 For det andet anfoerer Kommissionen, at det er en betingelse for at realitetsbehandle en praejudiciel forelaeggelse, dels at der verserer en tvist for den nationale ret, dels at afgoerelsen af fortolkningsproblemet er noedvendig for at afgoere retstvisten. Kommissionen bestrider, at der i denne sag foreligger en egentlig retstvist som beskrevet af den tilsynsfoerende dommer i forelaeggelseskendelsen. Kendelsen indeholder nemlig ingen oplysninger til identificering af de kreditorer, som omtales, deres krav eller de af dem fremfoerte argumenter.
10 For det tredje finder Kommissionen, at man staar over for en egentlig procedurefordrejning. Det er fastslaaet i Domstolens praksis, at en anmodning om en praejudiciel afgoerelse maa afvises, naar det viser sig, at den fortolkning, der er anmodet om, aabenbart savner enhver forbindelse med hovedsagens genstand eller ikke objektivt er noedvendig for loesningen af tvisten (jf. kendelse af 26.1.1990, sag C-286/88, Falciola, Sml. I, s. 191).
11 Endelig har Kommissionen anfoert, at forholdene i hovedsagen under alle omstaendigheder ikke er tilstraekkeligt praeciseret i kendelsen paa trods af, at Domstolen ved sin kendelse af 26. april 1993 afviste at realitetsbehandle den tidligere forelagte sag. Dette krav om praecision kan ikke anses for opfyldt med den beskrivelse, som den forelaeggende ret har foretaget, idet den har gengivet de faktiske og retlige omstaendigheder i retstvister, som ikke er indbragt for den.
12 De forelagte spoergsmaal vedroerer fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 30, 85 og 169 samt af proportionalitetsprincippet og princippet om frie varebevaegelser.
13 Herved bemaerkes indledningsvis, at den tilsynsfoerende dommer vel anfoerer, at der er en retlig forbindelse mellem de forelagte praejudicielle spoergsmaal og den verserende sag, men det maa dog konstateres, at det ikke paahviler denne at anvende de naevnte retsregler under likvidationsproceduren.
14 Den tilsynsfoerende dommers interesse i en besvarelse af de forelagte spoergsmaal vedroerer nemlig spoergsmaalet om, hvilke udsigter Monin har til at faa medhold i en erstatningssag mod den franske forvaltning og i en sag ved Konkurrenceraadet. Ingen af disse sager verserer imidlertid for den tilsynsfoerende dommer og kan i oevrigt ikke indbringes for denne instans.
15 Herefter kan de praejudicielle spoergsmaal, som er forelagt Domstolen, ikke antages at vedroere en fortolkning af EF-retten, der fremstaar som objektivt noedvendig for den afgoerelse, den tilsynsfoerende dommer skal traeffe.
16 Foelgelig maa det i overensstemmelse med Domstolens faste praksis fastslaas (jf. dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, og foernaevnte kendelse i Falciola-sagen), at Domstolen aabenbart ikke er kompetent til at besvare de spoergsmaal, som er forelagt af den tilsynsfoerende dommer ved Tribunal de commerce de Romans.
17 Herefter maa det i medfoer af procesreglementets artikel 92 fastslaas, at Domstolen ikke har kompetence til at behandle sagen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
18 De udgifter, der er afholdt af den franske regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling udgoer et led i den sag, der verserer for den tilsynsfoerende dommer ved den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN
Domstolen er ikke kompetent til at besvare de spoergsmaal, som er forelagt af den tilsynsfoerende dommer ved Tribunal de commerce de Romans.
Saaledes bestemt i Luxembourg, den 16. maj 1994.