61985CC0030_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Under en tvist mellem J.*W . Teuling-Worms og Bedrijfsvereniging voor de Chemische Industrie, har Raad van Beroep, Amsterdam, anmodet Domstolen om en fortolkning af EOEF-traktatens artikel 5, sammenholdt med Raadets direktiv 79/7 af 19 . december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring ( EFT 1979 L 6, s . 24 ) og med Raadets direktiv 76/207 af 9 . februar 1976 om gennemfoerelse af samme princip for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar ( EFT 1976 L*39, s.*40 ).
Retten naerer tvivl om, hvorvidt den nederlandske ordning med hensyn til ydelser ved uarbejdsdygtighed er i overensstemmelse med faellesskabsretten . Paa grundlag af denne ordning fastsaettes ydelsen under hensyn til : a ) den ydelsesberettigedes civilstand og de indtaegter, der direkte eller indirekte oppebaeres af aegtefaellen; b ) om der er forsoergerpligt over for boern . Raad van Beroep har isaer anmodet Domstolen om at fastslaa raekkevidden af det forbud mod forskelsbehandling paa grundlag af koen, der er fastsat i de to direktiver, og om at udtale sig om et interessant principielt spoergsmaal : direktivers virkninger, naar den frist, der er givet medlemsstaterne til at efterkomme direktiverne, endnu ikke er udloebet .
2 . For bedre at forstaa den sag, hvori de praejudicielle spoergsmaal er rejst, er det noedvendigt at gengive de meget indviklede regler, som i Nederlandene gaelder for ydelser ved uarbejdsdygtighed . Der er fire retskilder : 1 ) "Wet op de Arbeidsongeschiktheidsverzekering" af 18 . februar 1966, dvs . lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed ( herefter benaevnt "WAO "), som har vaeret i kraft siden den 1 . juli 1967 ( Stbl . 84 ); 2 ) "Algemene Arbeidsongeschiktheidswet" af 11 . december 1975 eller den almindelige lov om uarbejdsdygtighed ( herefter benaevnt "AAW "), som har vaeret i kraft siden den 1 . oktober 1976 ( Stbl . 674 ); 3 ) "Wet invoering gelijke uitkeringsrechten voor mannen en vrouwen" af 20 . december 1979, eller lov om ligestilling af maend og kvinder med hensyn til ydelser, som blev tillagt tilbagevirkende gyldighed fra den 1 . oktober 1978 ( Stbl . 708 ); 4 ) "Wet Afschaffing minimumdagloon WAO" af 29 . december 1982, som har ophaevet reglen i WAO om minimumsdagloennen ( Stbl . 737 ). De fire love griber paa forskellig maade ind i hinanden, og en undersoegelse af den ordning, de udgoer, vanskeliggoeres af, at der fortsat udstedes nye love og indfoeres overgangsforanstaltninger .
Men jeg vil gaa systematisk til vaerks og foerst og fremmest se paa WAO . Denne lov indeholder regler om obligatorisk forsikring af arbejdstagere mod loentab, der skyldes uarbejdsdygtighed i perioder paa over et aar . Ydelserne beregnes, uden hensyn til den paagaeldendes personlige situation, paa grundlag af graden af uarbejdsdygtighed og den sidst oppebaarne loen foer forsikringsbegivenhedens indtraeden . For dog at undgaa, at ydelsesberettigede, der kun fik en ubetydelig loen, faar tildelt en ydelse, der er lavere end den, de indtil da modtog i henhold til "Invaliditeitswet" ( lov om invaliditet ), bestemte artikel 14, stk . 3, at grundlaget for beregningen af ydelsen skulle vaere minimumsdagloennen, som fastsaettes og med mellemrum aendres af raadet for social sikring . Ved lov af 25 . juni 1975 ( Stbl . 377 ) blev den naevnte loen tilkoblet den lovbestemte mindsteloen i henhold til artikel 8, stk . 1, i lov af 27 . november 1968 ( Stbl . 657 ). Fra den dato blev WAO-ydelsen altsaa lig med den lovbestemte mindsteloen uanset modtagerens forhold ( koen, civilstand, evt . forsoergerpligter, indtaegter ).
Jeg vil herefter gaa over til AAW . Loven har til formaal at beskytte mod den samme risiko og foreskriver ligeledes en obligatorisk forsikring; den gaelder imidlertid kun for personer med bopael i Nederlandene - undtagen gifte kvinder, jfr . den tekst, der var i kraft indtil den 31 . december 1977 - og der anvendes et andet grundlag for beregning af ydelsen end i henhold til WAO . Her gaar man nemlig ud fra en minimumslevefod og tager den ydelsesberettigedes personlige og familiemaessige forhold i betragtning . Forholdet mellem de to love er ikke helt overskueligt : ganske kort vil jeg sige, at hovedydelsen tilkendes i henhold til AAW, og at der hertil for loenmodtageres vedkommende kommer en tillaegsydelse i henhold til WAO, naar den uarbejdsdygtiges sidste loen overstiger det grundlag for beregningen, der er fastsat i den anden lov ( WAO, artikel 46, litra a )). Det maa dog erindres, at aendringerne i de to love fandt sted paa forskellige tidspunkter - ved love af 30 . december 1983 ( Stbl . 698 ), 28 . juni 1984 ( Stbl . 271 ) og 19 . december 1984 ( Stbl . 633 ) - og at retsvirkningerne heraf indtraadte paa forskellige tidspunkter, for AAW' s vedkommende mellem 1979 og 1984 og for WAO' s vedkommende mellem 1982 og 1986 .
Den tredje lov er lov om ligestilling af maend og kvinder med hensyn til ydelser . Den er taenkt som det foerste skridt til gennemfoerelse af direktiv 79/7; da den imidlertid har indfoert dybtgaaende aendringer i reglerne om tilkendelse og beregning af AAW-pensioner, har den foert til en ordning, som for talrige forsikrede er mindre fordelagtig end den tidligere . Naermere bestemt tager reglerne ikke hensyn til den ydelsesberettigedes koen ved tilkendelsen af ydelserne, men stiller strengere krav for opnaaelsen heraf og nedsaetter beloebet til 70% af den lovbestemte mindsteloen, idet den bestemmer, at beloebet kun kan forhoejes for personer, der har forsoergerpligt .
Navnlig er der ved aendringen af artikel 10 i AAW indfoert tre forskellige niveauer for beregningen af ydelserne : a ) det "almindelige" grundbeloeb, der gaelder for alle ydelsesberettigede, der er fyldt 20 aar; b ) det "mellemste" grundbeloeb, der gaelder for dem, der har forsoergerpligt, og hvis familieindkomst andrager mellem 15 og 30% af et vist maksimum; c ) det "hoeje" grundbeloeb, som ifoelge stk . 4 i den nye artikel 10 i AAW tilkommer to grupper af personer : 1 ) en gift person, naar summen af indtaegter af eller i forbindelse med hans eget eller aegtefaellens arbejde paa den dag, hvor retten til ydelsen opstaar, udgoer under 15% af det naevnte maksimumsbeloeb; 2 ) en ugift person, som har et barn eller plejebarn, som er under 18 aar, og som hoerer til den paagaeldendes husstand eller i vaesentligt omfang forsoerges af ham, saafremt hans indtaegter af eller i forbindelse med hans arbejde paa den dag, hvor retten til uarbejdsdygtighedsydelse opstaar, ikke overstiger 15% af det samme maksimumsbeloeb .
Vi kommer derefter til den fjerde lov, som i denne sag er af saerlig betydning . For at nedsaette de sociale udgifter og som led i en almindelig revision af ordningen besluttede den nederlandske lovgiver i begyndelsen af 80' erne at ophaeve artikel 14, stk . 3, i WAO, som bestemte, at ydelsen skulle knyttes til den lovbestemte mindsteloen . Grundlaget for beregningen skulle i henhold til den nye lov af 29 . december 1982 vaere den uarbejdsdygtiges dagloen paa det tidspunkt, hvor uarbejdsdygtigheden indtraeder, dvs . et beloeb, der saedvanligvis er lavere end den lovbestemte mindsteloen . Kun den, der opfylder de i bestemmelsen - den naevnte artikel 10, stk . 4 - fastsatte betingelser for at opnaa det "hoeje" grundbeloeb, er fortsat tilkoblet ordningen med den lovbestemte mindsteloen .
For at de ydelsesberettigede skulle undgaa en pludselig indtaegtsnedgang og de sociale sikringsorganer kunne beregne pensionerne paa ny, blev der truffet overgangsforanstaltninger, saaledes at ophaevelsen af reglen foerst fik virkning fra den 1 . januar 1984 . Ved en af disse foranstaltninger udfyldtes ogsaa en lakune i loven af 29 . december 1982 . Som ovenfor naevnt var formaalet med denne lov, at de uarbejdsdygtige gradvis skulle overgaa fra WAO-pensionen til den som regel lavere pension, som var en foelge af de aendringer i AAW, som skete ved lov af 20 . december 1979; denne overgang omfattede imidlertid ikke de ydelsesberettigede i henhold til WAO, som ikke opfyldte betingelserne for adgang til AAW-ordningen, og navnlig ikke gifte kvinder, der var blevet uarbejdsdygtige i perioden forud for den 1 . oktober 1978 . Ved lov af 30 . december 1983 blev der derfor indfoert en ny artikel 97 i AAW, hvorefter de omhandlede ydelser ogsaa skulle gives til kvinder, der modtog pension i henhold til WAO - beregnet paa grundlag af minimumsdagloennen - og hvis uarbejdsdygtighed var indtraadt foer denne dato . Fra den 1 . januar 1984 har gifte kvinder altsaa faaet adgang til ydelser i henhold til AAW; dette indebar dog, at den ydelse, de oppebaerer, er blevet mindre end den, de modtog i henhold til WAO .
3 . Efter at jeg i rimeligt omfang har belyst den ordning, hvis forenelighed med faellesskabsretten den forelaeggende ret er i tvivl om, vil jeg give et resumé af de faktiske omstaendigheder i sagen . Fru J.*W . Teuling-Worms, som er foedt i 1928, arbejdede i forskellige virksomheder, fra hun var 27 aar gammel, til den 13 . september 1971, hvor hun blev uarbejdsdygtig . Den 12 . september i det foelgende aar opnaaede hun pension i henhold til WAO, som i foerste omgang blev beregnet paa grundlag af den sidst oppebaarne loen og fra 1975 blev lig med den lovbestemte mindsteloen, uden at hendes civilstand eller oekonomiske forhold havde indflydelse herpaa . Men da AAW var traadt i kraft ( den 1 . oktober 1976 ) - den udelukkede som naevnt gifte kvinder fra ydelserne (( artikel 89, stk . 3, sammenholdt med artikel 9, stk . 1, litra a )*)) - kunne AAW ikke finde anvendelse over for fru Teuling-Worms, ligesom hun, da hendes uarbejdsdygtighed var indtraadt foer den 1 . oktober 1978, ikke kunne komme ind under loven om ligestilling af 20 . december 1979, hvorved den naevnte forskelsbehandling blev ophaevet .
Ved skrivelse af 18 . juni 1984 meddelte Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Chemische Industrie, at som foelge af de aendringer, der var indfoert i den sociale sikringsordning ved lov af 29 . december 1982 skulle hendes pension fra den 1 . januar 1984 ikke laengere beregnes paa grundlag af den lovbestemte mindsteloen, men paa grundlag af den sidst udbetalte loen . Den heraf foelgende nedsaettelse af ydelsen skulle dog ske trinvis .
Herefter anlagde Teuling-Worms sag ved Raad van Beroep, Amsterdam . Hun gjorde blandt andet gaeldende, at der ved loven af 29 . december 1982 var indfoert en differentieret ordning med hensyn til ydelserne, hvorved hun var beroevet muligheden for fortsat at modtage en pension svarende til den lovbestemte mindsteloens nettobeloeb; ordningen, som i det vaesentlige er baseret paa en forsoergerpligt, udgoer en indirekte forskelsbehandling af kvinder og er derfor uforenelig med faellesskabsreglerne og isaer med princippet om ligebehandling i artikel 4, stk . 1, i direktiv 79/7 .
Ved kendelse af 4 . februar 1985 udsatte Raad van Beroep sagen og forelagde i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 Domstolen fire praejudicielle spoergsmaal, som jeg vil gengive med enkelte formelle aendringer :
"1 . Er bestemmelser om ret til ydelse ved uarbejdsdygtighed, hvorefter ydelsens stoerrelse blandt andet bestemmes af civilstanden og aegtefaellens indtaegter af eller i forbindelse med arbejde, eller af, om der er forsoergerpligt over for et barn, i overensstemmelse med artikel 4, stk . 1, i Raadets direktiv 79/7 af 19 . december 1978?
2 . a)*Er lov af 29 . december 1982 ( Stbl . 737 ), hvorved den for alle WAO-forsikrede gaeldende garanti, at ( netto-)ydelsen mindst er lig med den lovbestemte ( netto-)mindsteloen, er forringet - undtagen for dem, der opfylder betingelserne i AAW' s artikel 10, stk . 4 - forenelig med den i spoergsmaal 1 ) omtalte bestemmelse?
2 . b)*Skal der ved besvarelsen af det foregaaende spoergsmaal, naar henses til den i direktivets artikel 8 naevnte frist, samt til direktivets artikel 5 og artikel 5 i EOEF-traktaten, laegges vaegt paa den omstaendighed, at den naevnte lov er fra den 29 . december 1982 og for en dels vedkommende traadte i kraft den 1 . januar 1983, mens det er bestemt, at ordningens faktiske foelger skal ivaerksaettes trinvis fra og med tidspunkter, der ligger saavel foer som efter udloebet af den foernaevnte frist?
3 . Er ogsaa bestemmelserne i Raadets direktiv 76/207 af 9 . februar 1976 af betydning for besvarelsen af de foregaaende spoergsmaal?
4 . Saafremt spoergsmaal 1 . og/eller spoergsmaal 2 . a ) besvares benaegtende, betyder den omstaendighed, at de dér naevnte bestemmelser er tilsidesat, at de beroerte personer i saa fald kan paaberaabe sig faellesskabsbestemmelserne direkte ved de nationale domstole?"
4 . Som bekendt er formaalet med direktiv 79/7 af 19 . december 1978 gradvis at udvide princippet om ligebehandling af maend og kvinder ( EOEF-traktatens artikel 119 ) til ogsaa at omfatte den sociale sikringssektor . Ifoelge direktivets artikel 4, stk . 1, indebaerer dette princip, "at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte, under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling, isaer for saa vidt angaar : anvendelsesomraadet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse, bidragspligt og beregning af bidrag, beregningen af ydelserne, herunder aegtefaelle - eller forsoergertillaeg, og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten til ydelserne ".
Medlemsstaterne havde en frist paa seks aar til at efterkomme direktivet . Denne frist loeb fra meddelelsen af direktivet og udloeb den 22 . december 1984 ( artikel 8 ). I henhold til artikel 5 skulle de desuden "(( traeffe )) de noedvendige foranstaltninger til ophaevelse af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er i modstrid med princippet om ligebehandling ".
5 . Den forelaeggende ret oensker for det foerste oplyst, om en ordning med hensyn til ydelser ved uarbejdsdygtighed, hvorefter ydelsens stoerrelse fastsaettes dels under hensyn til civilstanden og de indtaegter, der direkte eller indirekte oppebaeres af den ydelsesberettigedes aegtefaelle, dels under hensyn til, om der er forsoergerpligt over for boern, udgoer en indirekte forskelsbehandling og derfor er i strid med princippet i direktivets artikel 4, stk . 1 .
Det er indlysende, hvad der har faaet Raad van Beroep til at forelaegge Domstolen dette spoergsmaal . De regler, der skal anvendes, foreskriver - som vi har set - en forhoejelse af ydelserne for personer, der har forsoergerpligt, og enhver ved, at den slags ordninger ender med overvejende at vaere til fordel for maend, ogsaa selv om de er opbygget paa en saadan maade, at der er absolut lighed mellem maend og kvinder . I praksis er alle maend, som ikke er kommet til skade, er syge eller arbejdsloese nemlig erhvervsaktive; derimod er der stadig et stort antal kvinder, som noedtvungent eller af egen fri vilje er hjemmearbejdende og netop derfor ikke kan bevise, at de har forsoergerpligter over for aegtefaelle eller boern . Det er derfor oftere manden, der har fordel af en forhoejelse, der forudsaetter forsoergerpligt, og kvinden vil som foelge heraf som regel indirekte blive forskelsbehandlet .
Begrebet indirekte forskelsbehandling under henvisning til aegteskabelig eller familiemaessig stilling er ikke defineret i faellesskabsdirektiverne om ligebehandling, og forarbejderne til disse retsakter indeholder heller ingen holdepunkter for fortolkningen af begrebet . Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber har dog i slutningen af 1981 bidraget til en uddybning af begrebet . Som svar paa skriftlig forespoergsel nr . 2295/80 fra Lizin fastslog kommissaeren for sociale anliggender, Richard, nemlig, at indirekte diskriminering maa fortolkes som gaeldende "usynlig eller skjult diskriminering", der "for arbejdstagere af et bestemt koen rent faktisk kan foelge af, at der ved fastsaettelsen af de rettigheder, som falder ind under de to direktivers anvendelsesomraade, tages hensyn til den aegteskabelige eller familiemaessige stilling" ( EFT 1981 C*129, s.*22 ). Indirekte forskelsbehandling er saaledes ikke formelt begrundet i koen, men "resultatet" heraf er i praksis ikke forskelligt fra det, som de former for forskelsbehandling, der udtrykkelig sker paa grundlag af koen, foerer til .
I dommen af 31 . marts 1981 i sag 96/80, ( Jenkins mod Kingsgate, Sml . s.*911 ), havde Domstolen lejlighed til at behandle en sag om indirekte forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere . En britisk statsborger, som arbejdede paa deltid, havde gjort gaeldende, at hendes arbejdsgiver betalte hende en lavere timeloen end den, der blev udbetalt til en mandlig kollega, som arbejdede paa fuld tid, og som udfoerte samme arbejde . Sagen blev indbragt for Employment Appeal Tribunal, som forelagde Domstolen en praejudiciel anmodning vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 119; Domstolen svarede, at "en loenforskel mellem fuldtidsbeskaeftigede og deltidsbeskaeftigede kun er en ... forbudt forskelsbehandling, saafremt den i virkeligheden alene er et indirekte middel til at nedsaette deltidsbeskaeftigede arbejdstageres loenniveau paa grund af den omstaendighed, at denne gruppe af arbejdstagere udelukkende eller overvejende bestaar af kvinder" ( praemis 15 ).
Jeg skal tilfoeje, at Kommissionen har taget udgangspunkt heri, da den senere skulle definere begrebet . Den har udtalt, at "forestillingen om, at en saadan foranstaltning rammer personer af et bestemt koen, spiller en afgoerende rolle, saadan som forholdene er, hvad enten denne foranstaltning rammer eksklusivt eller kun fortrinsvis ." Denne "statistiske" forestilling - dvs . den blotte overvaegt af kvinder i den gruppe, der er udsat for forskelsbehandling - kan endog vise sig at vaere af afgoerende betydning; dens betydning formindskes dog, hvis der foreligger andre elementer, der objektivt kan begrunde foranstaltningen, da det er indlysende, at det opnaaede resultat i saa fald afspejler hensigten . Der er altsaa en formodning om indirekte forskelsbehandling, "hvis en foranstaltning, der tilsyneladende er neutral, rent faktisk og i overvejende grad rammer arbejdstagere af et bestemt koen, uden at det er noedvendigt at paavise en hensigt . Derimod skal initiativtageren til den foranstaltning ... fremlaegge elementer, der kan godtgoere, at der har vaeret tale om rent objektive motiver, der ligger fjernt fra enhver tanke om forskelsbehandling" (( Foreloebig rapport om gennemfoerelse af direktiv 79/7, KOM(83 ) 793 endelig udgave af 6.1.1984, s.*7 )).
Herefter forekommer det mig indlysende, at det spoergsmaal, der er rejst af den forelaeggende ret, forudsaetter, at det undersoeges : a ) om retsvirkningerne af den omtvistede ordning er ugunstigere for kvinder end for maend; b ) om der kan anfoeres objektive grunde til ordningen .
Med hensyn til det foerste punkt er svaret klart bekraeftende . Den 16 . juni 1983 henvendte to medlemmer af "Emancipatieraad", ( det nederlandske ligestillingsraad ), sig til Kommissionen og klagede over, at den aendring, der var sket i den nederlandske ordning med hensyn til ydelser ved uarbejdsdygtighed ved loven af 29 . december 1982, medfoerte en forskelsbehandling af kvinder . Kommissionen anmodede herefter Nederlandenes regering om at fremlaegge koensrelaterede oplysninger om retsvirkningerne af den naevnte reform for personer, der modtog ydelser i henhold til WAO . Oplysningerne viste, at de gennemfoerte forhoejelser, som udelukkende var til fordel for pensionsmodtagere med forsoergerpligt, havde vaeret til naesten dobbelt saa stor ulempe for kvinder som for maend .
Spoergsmaalet under b ) maa imidlertid ogsaa besvares bekraeftende . I den naevnte "Foreloebige rapport", hvor Kommissionen udtrykkeligt behandlede spoergsmaalet om forhoejelserne til aegtefaeller med forsoergerpligt, ansaa den dem for berettigede i tilfaelde, hvor ydelserne er lig med den lovbestemte mindsteloen, eftersom de skal kompensere de byrder, som paahviler familier, og som selvfoelgelig er stoerre end for enlige . Efter min opfattelse er dette netop tilfaeldet her . Den omtvistede ordning medfoerer ganske vist forskelsbehandling, men den er rimelig og velbegrundet . Formaalet med ordningen er nemlig at beskytte en interesse, som med rette prioriteres hoejt ( beskyttelse af personer, som har forsoergerbyrder, og for hvem den omstaendighed, at ydelsen er knyttet til den sidste loen, bevirker, at ydelsen bliver mindre end det sociale minimum ); i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet ligger den undtagelse, som faktisk goeres fra ligebehandlingsprincippet, endvidere inden for det strengt noedvendige .
6 . Med spoergsmaalet under 2 . a ) oensker Raad van Beroep oplyst, om artikel 4 i direktiv 79/7 forbyder medlemsstaterne at aendre ordningen med hensyn til ydelser ved invaliditet ved at nedsaette den ydelse, der tilkommer de forsikrede, som ikke opfylder visse betingelser .
Svaret foelger for mig at se af de konklusioner, jeg netop er naaet til . Hvis en ordning som den nederlandske maa anses for objektivt begrundet og derfor ikke er i strid med princippet om ligebehandling, er den omstaendighed, at den ydelse, som nogle personer tidligere modtog, er blevet mindre, irrelevant .
7 . Spoergsmaalene under 2b ) og 4 ) rejser imidlertid to problemer, som vedroerer grundlaeggende principper i faellesskabsretten . Domstolen skal her tage stilling til : a ) hvilke befoejelser medlemsstaterne har i loebet af den frist, der er fastsat til gennemfoerelse af direktivet, og om nationale bestemmelser, der klart er i strid med direktivets bestemmelser, kan proeves ved de nationale domstole, indtil fristen udloeber; b ) om lighedsprincippet har direkte virkning inden for den sociale sikringssektor, og om private for retten kan paaberaabe sig de subjektive rettigheder, der foelger af direktivet, mens den naevnte frist loeber .
Med hensyn til det foerste problem er jeg enig i de bemaerkninger, Kommissionen har fremsat i sit skriftlige indlaeg . Kommissionen gentager og udvikler en tese, der paa autoritativ maade er forsvaret i teorien, og hvorefter meddelelsen af et direktiv - ogsaa naar dette ikke indeholder en udtrykkelig "standstill"-klausul - virker "blokerende" i den forstand, at det forbyder medlemsstaterne at vedtage regler, der er i strid med direktivets bestemmelser . Som bekendt er det saerlige formaal med et direktiv at harmonisere ordningerne i medlemsstaterne, idet de eksisterende lovgivningsmaessige og administrative forskelle formindskes . Det er saaledes klart, at den blotte omstaendighed, at det er udstedt, forpligter de naevnte lande til at afholde sig fra at indfoere nye foranstaltninger, hvorved disse forskelle forstaerkes .
Dette kan heller ikke antages at vaere i strid med dommen af 5 . april 1979 i sag 148/78, ( Ratti, Sml . s.*1629 ). I praemis 44 udtalte Domstolen ganske vist, at saa laenge fristen for gennemfoerelse af direktivet ikke er udloebet, "er medlemsstaterne frit stillede paa omraadet ". Som for enhver anden frihed er der dog ogsaa graenser for denne frihed, i foerste raekke graenser, der er logisk begrundede . Saaledes er der ikke tvivl om, at denne frihed indebaerer en befoejelse til at opretholde forskellige regler eller former for praksis; men som jeg sagde for lidt siden, er det ogsaa givet, at den ikke indebaerer en befoejelse til at forstaerke de forskelle, som direktivet tilsigter at afskaffe . Det maa blandt andet tages i betragtning, at de foranstaltninger, der er truffet, mens fristen loeber, noedvendigvis maa bedoemmes som foranstaltninger, der skal omsaette direktivets regler til national ret, og saadanne foranstaltninger maa i det mindste ikke vaere i strid med direktivet .
Hertil kommer, at ogsaa traktaten taler for den loesning, jeg foreslaar . Dennes artikel 5, stk . 2, paalaegger medlemsstaterne ikke at traeffe foranstaltninger, der er egnede til "at bringe virkeliggoerelsen af (( dens )) maalsaetning i fare ". Manglende opfyldelse af denne generelle forpligtelse, manglende samarbejde og solidaritet er saaledes den foerste beskyldning, Kommissionen maa rette mod lande, som den i medfoer af artikel 169 kritiserer for ikke at have taget hensyn til "blokeringseffekten" og dermed for at have tilsidesat det forbud mod tilbageskridt, som meddelelsen af direktivet medfoerte . Domstolen har i oevrigt ofte henvist til artikel 5, stk . 2, naar den har fastlagt graenserne for medlemsstaternes befoejelser med hensyn til andre faellesskabsretsakter end direktiver, der ligesom disse stifter rettigheder og forpligtelser, der er undergivet frister, (( jfr . senest dommene af 14 . februar 1978, ( sag 61/77, Kommissionen mod Irland, Sml . s.*417 ), 4 . oktober 1979, ( sag 141/78, Den franske Republik mod Det forenede Kongerige, Sml . s.*2923 ), 10 . juli 1980, ( sag 32/79, Kommissionen mod Det forenede Kongerige, Sml . s.*2403 ), 5 . maj 1981, ( sag 804/79, Kommissionen mod Det forenede Kongerige, Sml . s.*1045 )*)).
De andre principielle spoergsmaal, den forelaeggende ret har rejst, forekommer mindre problematiske . De vedroerer : a ) den direkte virkning af artikel 4 i direktiv 79/7; b ) privates mulighed for allerede i den periode, der er fastsat til gennemfoerelsen, at paaberaabe sig de subjektive rettigheder, direktivet giver dem, naar de modsaetter sig anvendelsen af nationale bestemmelser, som ikke er i overensstemmelse med direktivet, og som er i strid med princippet om ligebehandling .
Med hensyn til det foerste punkt skal jeg henvise til det forslag til afgoerelse, som jeg fremsatte den 9 . juli 1986 i sag 71/85, Nederlandene mod Federatie Nederlandse Vakbeweging ( dom af 4 . december 1986, Sml . s.*3855, 3864 ); jeg gik da ind for, at bestemmelsen har direkte virkning, idet jeg navnlig understregede, at modargumentet om, at medlemsstaterne har et skoen med hensyn til, hvorledes de vil gennemfoere princippet om ligebehandling i den sociale sikringssektor, ikke er begrundet . Med hensyn til det andet problem kan jeg kun endnu en gang henvise til Ratti-dommen og til dommen af 19 . januar 1982 i sag 8/81, ( Becker, Sml . s.*53 ). I begge afgoerelser statuerede Domstolen, at den direkte virkning foerst kan paaberaabes efter udloebet af den frist, inden for hvilken direktivet skal gennemfoeres; i modsat fald ville der ikke blive taget hensyn til den forskel, der i henhold til traktatens artikel 189 er mellem direktiver og forordninger .
8 . Formaalet med det tredje spoergsmaal er at faa fastslaaet, om direktiv 76/207 vedroerende ligebehandling i arbejdsforhold har indflydelse paa den omtvistede ordning . Svaret er bekraeftende, for saa vidt som det maa slaas fast, at ordningen fremfor alt haemmer kvindernes adgang til arbejdsmarkedet; den saaledes fastslaaede indflydelse har imidlertid ingen vaegt, naar ordningen af de grunde, der er anfoert under nr . 5, maa anses for objektivt begrundet og derfor ikke er diskriminerende .
9 . Paa baggrund af ovennaevnte bemaerkninger skal jeg foreslaa, at de spoergsmaal, der er forelagt af Raad van Beroep, Amsterdam, ved kendelse af 4 . februar 1985 i sagen mellem J.*W . Teuling-Worms og Bedrijfsvereniging voor de Chemische Industrie, besvares saaledes :
1 ) Begrebet "indirekte forskelsbehandling" i artikel 4, stk . 1, i Raadets direktiv 79/7 af 19 . december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring skal fortolkes saaledes, at det omfatter en foranstaltning, som er en del af en social sikringsordning, som bygger paa et tilsyneladende neutralt kriterium for en sondring, men som isaer vedroerer kvinder og er til maerkbart stoerre ulempe for dem end for maend, medmindre kriteriet er begrundet i objektive hensyn, der retfaerdiggoer forskelsbehandlingen .
2 ) I henhold til direktiv 79/7, sammenholdt med EOEF-traktatens artikel 5, har medlemsstaterne i den periode, der er fastsat til gennemfoerelsen af direktivet, pligt til ikke at traeffe foranstaltninger, som forvaerrer retstilstanden paa tidspunktet for meddelelsen, og hvorved det resultat, der soeges opnaaet ved direktivet, bringes i fare . Private kan dog foerst paaberaabe sig de bestemmelser, der har direkte virkning, efter udloebet af den frist, inden for hvilken direktivet skal gennemfoeres .
3 ) Begrebet "indirekte forskelsbehandling" i artikel 2 i Raadets direktiv 76/207 af 9 . februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkaar skal fortolkes saaledes, at det omfatter en foranstaltning, der navnlig kan haemme kvinders adgang til arbejdsmarkedet, medmindre den er begrundet i hensyn, der retfaerdiggoer forskelsbehandlingen .
(*) Oversat fra italiensk .