62022CJ0240_RES
Sag C-240/22 P
Europa-Kommissionen
mod
Intel Corporation Inc.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 24. oktober 2024
»Appel – konkurrence – misbrug af dominerende stilling – markedet for mikroprocessorer – afgørelse, som fastslår en overtrædelse af artikel 102 TEUF og EØS-aftalens artikel 54 – loyalitetsrabatter – kvalificering som misbrug – strategi, som har til formål at udelukke de konkurrenter, der er mindst lige så effektive som den dominerende virksomhed«
Appel – anbringender – tilsidesættelse af forbuddet mod at træffe afgørelse ultra petita – søgsmål med påstand om annullation af en kommissionsafgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrencereglerne – foreligger ikke – Rettens undersøgelse af argumenter, der angiveligt ikke er fremført i stævningen – uddybning af et allerede fremført anbringende, som har en nær tilknytning hertil – lovlighed
(Statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement, art. 76 og art. 84, stk. 1)
(jf. præmis 96-106)
Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse – domstolsprøvelse – legalitetskontrol – omfang – ændring af begrundelsen i den anfægtede akt – udelukket
(Art. 102 TEUF og 263 TEUF)
(jf. præmis 138, 158, 163, 166, 293, 316 og 317)
Dominerende stilling – misbrug – begreb – objektivt begreb, som omfatter den adfærd, der kan påvirke markedsstrukturen, og som hindrer opretholdelsen eller udviklingen af konkurrencen – forpligtelser, der påhviler den dominerende virksomhed – udøvelse af konkurrence alene baseret på opnåede resultater – bedømmelseskriterier
(Art. 102 TEUF; EØS-aftalen, art. 54)
(jf. præmis 175-180)
Dominerende stilling – misbrug – eksklusivitets- eller loyalitetsrabatter – evne til at begrænse konkurrencen og til at have afskærmende virkninger – undersøgelse vedrørende en lige så effektiv konkurrent – bedømmelseskriterier
(Art. 102 TEUF; EØS-aftalen, art. 54)
(jf. præmis 181, 182, 201 og 203)
Dominerende stilling – misbrug – eksklusivitets- eller loyalitetsrabatter – evne til at begrænse konkurrencen og til at have afskærmende virkninger – undersøgelse vedrørende en lige så effektiv konkurrent – bevismæssige forpligtelser for en dominerende virksomhed, som anfægter rigtigheden af beregningerne foretaget i forbindelse med denne undersøgelse
(Art. 102 TEUF; EØS-aftalen, art. 54)
(jf. præmis 204-208)
Dominerende stilling – misbrug – eksklusivitets- eller loyalitetsrabatter – evne til at begrænse konkurrencen og til at have afskærmende virkninger – Kommissionens bevisbyrde – undersøgelse vedrørende en lige så effektiv konkurrent – domstolsprøvelse – omfang – kompliceret økonomisk overvejelse – efterprøvelse af den materielle rigtighed af beviserne samt deres troværdighed og sammenhæng – efterprøvelse af, om de relevante forhold er udtømmende
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 267-271)
Dominerende stilling – misbrug – eksklusivitets- eller loyalitetsrabatter – evne til at begrænse konkurrencen og til at have afskærmende virkninger – undersøgelse vedrørende en lige så effektiv konkurrent – domstolsprøvelse – hensyntagen til retlige og faktiske omstændigheder, der ikke er blevet bestridt under den administrative procedure – lovlighed
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 273-279)
Dominerende stilling – misbrug – eksklusivitets- eller loyalitetsrabatter – evne til at begrænse konkurrencen og til at have afskærmende virkninger – undersøgelse vedrørende en lige så effektiv konkurrent – rabatter indrømmet i form af en ydelse i naturalier – fastsættelse af rabatternes værdi – kriterier
(Art. 102 TEUF; EØS-aftalen, art. 54)
(jf. præmis 309-315)
Dominerende stilling – misbrug – eksklusivitets- eller loyalitetsrabatter – evne til at begrænse konkurrencen og til at have afskærmende virkninger – undersøgelse vedrørende en lige så effektiv konkurrent – utilstrækkelige elementer fremlagt til støtte for denne undersøgelse – Rettens pligt til at undersøge andre elementer, der kan påvise nævnte udelukkelsesevne – foreligger ikke
(Art. 102 TEUF og 263 TEUF)
(jf. præmis 328-343)
Resumé
Med dommen forkastede Domstolen den appel, som Europa-Kommissionen havde iværksat til prøvelse af Rettens dom af 26. januar 2022 (
1
), hvorved Retten delvist havde annulleret Kommissionens afgørelse, i henhold til hvilken Intel var blevet pålagt en bøde for at have misbrugt sin dominerende stilling på verdensmarkedet for mikroprocessorer ved at gennemføre en samlet strategi, der havde til formål at udelukke denne virksomheds væsentligste konkurrent fra markedet. Herved traf Domstolen endelig afgørelse i den tvist mellem Intel og Kommissionen herom, der havde verseret siden 2009, idet den i det foreliggende tilfælde godkendte den analyse, som Retten havde anlagt for at fastslå, at der ikke var ført tilstrækkeligt bevis for de omtvistede eksklusivitetsrabatters udelukkelsesevne, og for dermed at annullere konstateringen af en overtrædelse i denne henseende. Domstolen præciserede i denne forbindelse omfanget af den legalitetskontrol, der påhviler Retten, når denne skal tage stilling til en sådan analyse af de potentielle konkurrencebegrænsende virkninger af en sådan praksis og til gennemførelsen af as efficient competitor-testen (herefter »AEC-testen«).
Ved beslutning af 13. maj 2009 (
2
) havde Kommissionen pålagt Intel, der er en producent af mikroprocessorer, en bøde på 1,06 mia. EUR for at have misbrugt sin dominerende stilling på verdensmarkedet for processorer (Central Processing Units) (
3
) med x86-arkitektur (
4
) (herefter »x86-CPU’er«) fra oktober 2002 til december 2007 ved at gennemføre en strategi, der havde til formål at udelukke denne virksomheds væsentligste konkurrent fra markedet.
I denne beslutning tilregnede Kommissionen Intel to typer ulovlig adfærd, som denne virksomhed havde udvist over for sine handelspartnere, nemlig ikke-skjulte begrænsninger og betingede rabatter. Hvad nærmere bestemt angår de sidstnævnte indrømmede Intel fire strategiske producenter af originalt udstyr (Dell, Hewlett-Packard (HP), NEC og Lenovo) rabatter på den betingelse, at de købte alle eller næsten alle deres x86-CPU’er af Intel. På samme måde havde Intel ydet en europæisk forhandler af mikroelektronisk udstyr (MSH) betalinger på betingelse af, at denne udelukkende solgte computere udstyret med x86-CPU’er fremstillet af Intel. Disse rabatter og betalinger (herefter »de omtvistede rabatter«) sikrede de fire producenters og Media-Saturns loyalitet og forringede således mærkbart Intels konkurrenters muligheder for at konkurrere på grundlag af deres x86-CPU’er.
Ved dom af 12. juni 2014 (
5
) frifandt Retten i det hele Kommissionen i annullationssøgsmålet anlagt af Intel til prøvelse af den omtvistede beslutning. I forbindelse med en appel iværksat af Intel ophævede Domstolen den oprindelige dom ved dom af 6. september 2017 (
6
) og hjemviste sagen til Retten. I dommen i appelsagen fastslog Domstolen, at Retten ligesom Kommissionen havde støttet sig på forudsætningen om, at de loyalitetsrabatter, som en dominerende virksomhed indrømmer, efter deres art kan begrænse konkurrencen, således at det ikke var nødvendigt med en undersøgelse af samtlige omstændigheder i denne sag og navnlig en AEC-test. Eftersom Kommissionen alligevel havde foretaget en sådan test, og testen havde haft reel betydning ved vurderingen af disse rabatters evne til at udelukke en konkurrent, der var lige så effektiv som Intel, fastslog Domstolen herefter, at Retten skulle have undersøgt alle Intels argumenter vedrørende Kommissionens gennemførelse af denne test og ikke alene betydningen af virksomhedens dominerende stilling på det relevante marked, de omtvistede rabatters markedsdækning samt betingelserne og reglerne for tildeling af disse rabatter, disses varighed og størrelse, men ligeledes den eventuelle eksistens af en strategi, der havde til formål at udelukke de konkurrenter, der var mindst lige så effektive som denne virksomhed.
I den appellerede dom havde Retten for sin del gentaget konstateringerne i den oprindelige dom vedrørende de ikke-skjulte begrænsninger og deres ulovlige karakter i medfør af artikel 102 TEUF samt vurderingerne i denne dom af kvalificeringen af de omtvistede rabatter som »eksklusivitetsrabatter«.
Den havde i overensstemmelse med de retsspørgsmål, der var behandlet i dommen i appelsagen, imidlertid undersøgt Intels argumenter om Kommissionens gennemførelse af AEC-testen. Herved havde Retten identificeret fejl i Kommissionens anvendelse af denne test i forhold til de fire producenter af udstyr og MSH. Som led i undersøgelsen af de omtvistede rabatters markedsdækning og varigheden af anvendelsen heraf havde Retten ligeledes identificeret fejl, som begrundede, at den omtvistede beslutning blev delvist annulleret, for så vidt som de omtvistede rabatter heri var kvalificeret som praksis, der udgjorde en overtrædelse af artikel 102 TEUF, ligesom den bøde, som Intel var blevet pålagt, blev annulleret (
7
).
Kommissionen iværksatte appel til prøvelse af Rettens dom. Denne institution gjorde herved gældende, at Retten havde begået fejl ved undersøgelsen af AEC-testen, og at omfanget af Rettens prøvelse angiveligt var blevet tilsidesat med henblik på analysen af de omtvistede rabatters konkurrencebegrænsende evne.
Domstolens bemærkninger
Domstolen behandlede indledningsvist klagepunkterne fremført som led i de to første anbringender, som i det væsentlige vedrørte omfanget af den prøvelse, der påhviler Retten med henblik på analysen af de omtvistede rabatters konkurrencebegrænsende evne. Domstolen fastslog i denne henseende, at Retten ikke kunne foreholdes, at den ikke havde undersøgt, om de oplysninger i den omtvistede beslutning, der adskilte sig fra dem, som Kommissionen havde lagt til grund for at konstatere en overtrædelse af artikel 102 TEUF, gjorde det muligt at påvise de omtvistede rabatters evne til at skabe konkurrencebegrænsende udelukkelsesvirkninger, eftersom det ikke påhviler Retten at sætte sin egen begrundelse i stedet for den begrundelse, som er angivet af udstederen af den retsakt, hvis lovlighed den kontrollerer. Med hensyn til de oplysninger og sagsakter, som Retten kan tage hensyn til som led i sine vurderinger, bemærkede Domstolen endvidere, at Retten hverken kan støtte sig på oplysninger, som ikke var forelagt Kommissionen under den administrative procedure, eller på oplysninger, der ikke fremgik af den omtvistede beslutning. I det foreliggende tilfælde viste undersøgelsen af de kritiserede præmisser i den appellerede dom ikke nogen tilsidesættelse af de således anførte principper.
Vurderingen af den AEC-test, som Kommissionen havde gennemført
Domstolen foretog herefter en successiv undersøgelse af Kommissionens klagepunkter vedrørende Rettens undersøgelse af anvendelsen af AEC-testen i forhold til visse producenter af udstyr.
Med hensyn til Dell undersøgte Domstolen nærmere bestemt, om Retten havde begået en retlig fejl, således Kommissionen gjorde gældende, i analysen af de beviser, der gjorde det muligt at rejse tvivl om det resultat, som Kommissionen havde opnået af AEC-testen.
I det foreliggende tilfælde havde Kommissionen anvendt AEC-testen for at vurdere de omtvistede rabatters egnethed til at udelukke en konkurrent, der var lige så effektiv som Intel, men som ikke havde en dominerende stilling. I denne henseende bemærkede Domstolen, at den gennemførte AEC-test tilsigtede at fastlægge, til hvilken pris en konkurrent, der var lige så effektiv som Intel, og som ifaldt de samme omkostninger som denne virksomhed, skulle have tilbudt sine x86-CPU’er for at kompensere de strategiske producenter af udstyr og MSH for tabet af de omtvistede rabatter, med henblik på at afgøre, om denne konkurrent i et sådant tilfælde stadig kunne dække sine omkostninger.
Denne test er således støttet på en sammenligning af den del, som er åben for konkurrence (
8
), og den fornødne del (
9
) for hver producent af udstyr og MSH. I denne forbindelse bemærkede Domstolen, at Kommissionen havde støttet sig på hypoteser, som indebar en hensyntagen til mange taloplysninger.
Domstolen præciserede det bevisniveau, der kræves, for at en dominerende virksomhed kan rejse tvivl om det af Kommissionen fastlagte resultat, og fremhævede, at det ikke er tilstrækkeligt, at denne virksomhed rejser tvivl om nøjagtigheden af en af de beregninger, der er foretaget inden for AEC-testen, men skal påvise, at en mangel eller fejl kan ændre testens resultat fra negativt til positivt, således at der kan opstå rimelig tvivl om grundlaget for det opnåede resultat.
I det foreliggende tilfælde fastslog Domstolen, at Retten som led i sin suveræne bedømmelse af de beviser, som Intel havde forelagt, havde fastslået, at alle de relevante oplysninger, som skulle tages i betragtning ved vurderingen af Dells del, som var åben for konkurrence, antydede, at denne del med stor sandsynlighed kunne være større end den sats på 7,1%, som var lagt til grund af Kommissionen, der havde valgt alene at støtte sig på en del af oplysningerne, hvorfor resultatet af AEC-testen kunne være ændret fra negativt til positivt, hvis der var blevet taget hensyn til alle disse oplysninger. Denne del, som var åben for konkurrence, var således endvidere tænkelig for Kommissionen selv, som imidlertid valgte alene at støtte sig på visse oplysninger.
Retten kunne dermed med føje fastslå, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at vurderingen af Dells del, der var åben for konkurrence, var begrundet.
Efter ligeledes at have forkastet klagepunkterne om retlige fejl og en tilsidesættelse af Kommissionens ret til forsvar som led i undersøgelsen af AEC-testen i forhold til HP undersøgte Domstolen klagepunkterne om undersøgelsen af AEC-testen i forhold til Lenovo hvad nærmere bestemt angår vurderingen af størrelsen af de rabatter, som denne producent af udstyr var blevet indrømmet.
I det foreliggende tilfælde var en del af de rabatter, som Intel havde indrømmet Lenovo, blevet ydet i form af to fordele i naturalier, nemlig en udvidelse af Intels standardgaranti på et år og et tilbud om en bedre udnyttelse af Intels distributionsplatform i Kina.
Som Retten havde præciseret, var omfanget og arten af de indrømmede omtvistede rabatter faktorer, der blev taget i betragtning ved beregningen af den fornødne del for at fastlægge resultatet af AEC-testen. Når disse rabatter selv delvist blev ydet i naturalier, skulle deres værdi følgelig vurderes.
I denne henseende bemærkede Domstolen, at den kompensation, som skulle tilbydes af en konkurrent, der var lige så effektiv som Intel, ikke nødvendigvis skulle ske i form af en kontantydelse af samme værdi som kompensationen i naturalier til den pågældende kunde, men kunne bestå i en ydelse i naturalier af tilsvarende art. Det var ligeledes uden betydning, at denne ydelse efter kundens subjektive opfattelse havde en værdi, der adskilte sig fra de omkostninger, som en konkurrent, der var lige så effektiv som Intel, skulle have afholdt for at indrømme denne kunde ydelsen.
Følgelig skulle en rabat, der blev indrømmet som en ydelse i naturalier, i overensstemmelse med grundlaget for AEC-testen vurderes under hensyntagen til en hypotetisk konkurrent, som havde en omkostningsstruktur, der svarede til Intels omkostningsstruktur. Domstolen tilføjede, at en justering af omkostningerne imidlertid kunne vise sig nødvendig for at tage hensyn til den omstændighed, at omkostningerne for en konkurrent, der var lige så effektiv, kunne påvirkes som følge af den omstændighed, at førstnævnte alene opfyldte kundernes del, som var åben for konkurrence, som var mindre betydelig end Intels del, som ikke var åben for konkurrence.
Følgelig havde Kommissionen, som ikke havde foretaget et ræsonnement under hensyntagen til, at en hypotetisk konkurrent ville kunne sælge x86-CPU’er til Lenovo, samtidig med at denne konkurrent tilbød virksomheden fordele i naturalier på samme vilkår som Intel, taget udgangspunkt i et postulat, der var i strid med det grundlag for AEC-testen, som var anført i den omtvistede beslutning. Retten havde således ikke sat sit eget skøn i stedet for Kommissionens, da den påviste en iboende uoverensstemmelse i AEC-testen.
Konsekvenserne af de konstaterede fejl i forbindelse med AEC-testen.
Endelig analyserede Domstolen Kommissionens klagepunkter om Rettens urigtige vurdering af de konsekvenser, der skulle drages af de fejl, der var konstateret i forbindelse med AEC-testen.
I denne forbindelse præciserede Domstolen omfanget af den prøvelse, som påhviler Retten som led i dennes undersøgelse af Kommissionens analyse af de omtvistede rabatters udelukkelsesevne.
Ifølge fast retspraksis skal de omstændigheder, som udgør overtrædelsen, fremgå af begrundelsen for den retsakt, hvorved overtrædelsen fastslås, idet Unionens retsinstanser, ikke kan ændre disse ved som led i den legalitetskontrol, der er fastsat i artikel 263 TEUF, at sætte deres egen begrundelse i stedet for den, udstederen af den omhandlede retsakt har angivet.
I det foreliggende tilfælde havde Retten, uden at Kommissionen i appelsagen anfægtede de særlige elementer i dens vurdering, fastslået, at Kommissionen havde begået fejl i AEC-testen, ikke havde foretaget en behørig undersøgelse af kriteriet om markedsdækning og ikke havde foretaget en korrekt analyse af varigheden af de omtvistede rabatter.
Henset til disse vurderinger påhvilede det ikke Retten med et ræsonnement uden de fejl, som den havde konstateret i den appellerede dom, at undersøge, om de omtvistede rabatter havde evne til at udelukke en konkurrent, der var lige så effektiv som Intel, ved med henblik på denne undersøgelse at støtte sig på andre elementer end dem, som Kommissionen havde støttet sig på for at påvise denne evne.
Navnlig var den blotte henvisning i den omtvistede beslutning til varigheden af Intels gennemførelse af de omtvistede rabatter og tidsplanen herfor på trods af de konklusioner, der kunne udledes af AEC-testen, ikke i sig selv tilstrækkelig til at underbygge de endelige konklusioner om de herved skabte udelukkelsesvirkninger. Retten skulle heller ikke tage hensyn til Intels væsentligste konkurrents faktiske evne til at forblive på markedet som følge af sine varers velfungerende innovative og tiltrækkende karakter, idet denne analyse ikke afhænger af AEC-testen.
(
1
) – Dom af 26.1.2022, Intel Corporation mod Kommissionen (T-286/09 RENV, EU:T:2022:19, herefter »den appellerede dom«).
(
2
) – Kommissionens beslutning K(2009) 3726 endelig af 13.5.2009 om en procedure i henhold til [artikel 102 TEUF] og EØS-aftalens artikel 54 (sag COMP/C-3/37 990 – Intel) (herefter »den omtvistede afgørelse«).
(
3
) – Processoren er en komponent med central betydning i enhver computer, såvel for systemets generelle ydelse som for dens samlede pris.
(
4
) – De mikroprocessorer, der anvendes i computere, kan inddeles i to typer, nemlig x86-mikroprocessorer og processorer baseret på en anden arkitektur. X86-arkitekturen er en standard, Intel har designet til sine cpu’er, og kan anvendes til afvikling af operativsystemerne Windows og Linux.
(
5
) – Dom af 12.6.2014, Intel mod Kommissionen (T 286/09, EU:T:2014:547, herefter »den oprindelige dom«).
(
6
) – Dom af 6.9.2017, Intel mod Kommissionen (C-413/14 P, EU:C:2017:632, herefter »dommen i appelsagen«).
(
7
) – Eftersom Retten fandt, at den ikke kunne fastlægge bødens størrelse alene med henvisning til de ikke-skjulte begrænsninger, annullerede den i det hele den artikel i den omtvistede beslutning, hvorved Intel var blevet pålagt en bøde på 1,06 mio. EUR for den konstaterede overtrædelse.
(
8
) – Dette udtryk betegner i det foreliggende tilfælde den nødvendigvis begrænsede del af markedet, for hvilken Intels kunder ville og kunne overføre deres indkøb til en anden leverandør, henset til bl.a. arten af Intels vare, omdømme og profil.
(
9
) – Dette udtryk betegner i det foreliggende tilfælde den andel af kundens behov, som en konkurrent, der er lige så effektiv som Intel, skal opnå for at kunne få adgang til markedet uden at lide tab.