61996CJ0404_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-404/96 P,
Glencore Grain Ltd, tidligere Richco Commodities Ltd, Hamilton (Bermuda), ved advokaterne M.M. Slotboom, P.V.F. Bos og J.G.A. van Zuuren, Rotterdam, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat M. Loesch, 11, rue Goethe,
appellant,
angaaende appel af dom afsagt den 24. september 1996 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Tredje Afdeling) i sag T-509/93, Richco mod Kommissionen (Sml. II, s. 1181), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af dommen, den anden part i appelsagen:
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved B.J. Drijber og N. Khan, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
har
DOMSTOLEN
sammensat af praesidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformaendene C. Gulmann, H. Ragnemalm, M. Wathelet (refererende dommer) og R. Schintgen samt dommerne G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida, P.J.G. Kapteyn, J.L. Murray, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann, L. Sevón og K.M. Ioannou,
generaladvokat: A. La Pergola
justitssekretaer: ekspeditionssekretaer D. Louterman-Hubeau,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 8. oktober 1997,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 16. december 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 23. december 1996 har Glencore Grain Ltd, tidligere Richco Commodities Ltd (herefter »appellanten«), i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom afsagt den 24. september 1996 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans i sag T-509/93, Richco mod Kommissionen (Sml. II, s. 1181, herefter »dommen« eller »den appellerede dom«), hvorved Retten afviste sagen, for saa vidt angik paastanden om annullation af Kommissionens beslutning af 12. juli 1993 rettet til State Export-Import Bank of Ukraine.
De relevante retsforskrifter
2 Raadet vedtog den 16. december 1991 afgoerelse 91/658/EOEF om ydelse af et mellemfristet laan til Sovjetunionen og dens republikker (EFT L 362, s. 89).
3 I afgoerelsens artikel 1, stk. 1, bestemmes foelgende:
»Faellesskabet yder Sovjetunionen og dens republikker et mellemfristet laan paa 1 250 mio. ECU i hovedstol i tre successive rater med en loebetid paa hoejst tre aar til import af landbrugsprodukter og levnedsmidler samt laegemiddelforsyninger ...«
4 Med henblik herpaa bestemmes foelgende i artikel 2 i afgoerelse 91/658:
»... Kommissionen [bemyndiges] til paa Faellesskabets vegne at laane de noedvendige midler, som stilles til raadighed for Sovjetunionen og dens republikker i form af et laan.«
5 Artikel 3 har foelgende ordlyd:
»Det i artikel 2 naevnte laan forvaltes af Kommissionen.«
6 Endvidere fremgaar foelgende af artikel 4:
»1. Kommissionen bemyndiges til i samraad med myndighederne i Sovjetunionen og dens republikker ... at fastlaegge de oekonomiske og finansielle betingelser i forbindelse med laangivningen samt reglerne for overdragelsen af midlerne og om de noedvendige garantier for laanets tilbagebetaling.
...
3. Importen af varerne, som finansieres ved hjaelp af laanet, sker til verdensmarkedspriserne. Der skal sikres fri konkurrence ved indkoeb og levering af varerne, som skal opfylde de internationalt anerkendte kvalitetsnormer.«
7 Den 9. juli 1992 vedtog Kommissionen forordning (EOEF) nr. 1897/92 om gennemfoerelsesbestemmelser for mellemfristet laan til Sovjetunionen og dens republikker, som fastsat ved afgoerelse 91/658 (EFT L 191, s. 22).
8 I forordningens artikel 2 bestemmes foelgende:
»Laanene ydes paa grundlag af aftaler, der indgaas mellem republikkerne og Kommissionen, og som skal omfatte kravene i artikel 3 til 7 som betingelse for, at laanene kan komme til udbetaling.«
9 Artikel 4 i forordning nr. 1897/92 har foelgende ordlyd:
»1. Laanene anvendes kun til finansiering af indkoeb og levering i henhold til kontrakter, som er blevet anerkendt af Kommissionen som vaerende i overensstemmelse med afgoerelse 91/658/EOEF og med bestemmelserne i de aftaler, der omhandles i artikel 2.
2. Kontrakterne forelaegges Kommissionen til anerkendelse af republikkerne eller de af dem udpegede finansielle institutioner.«
10 I artikel 5 opstilles betingelserne for anerkendelse i henhold til artikel 4. Blandt disse betingelser er foelgende to punkter:
»1) Kontrakten skal vaere indgaaet efter en procedure, der sikrer fri konkurrence ...
2) Kontrakten skal vaere indgaaet paa de gunstigste vilkaar for saa vidt angaar den pris, der normalt opnaas paa de internationale markeder.«
11 Den 13. juli 1992 undertegnede Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Ukraine, som indtraadt i USSR's retsstilling, i overensstemmelse med forordning nr. 1897/92 et »Memorandum of Understanding« (herefter »rammeaftalen«), som skulle danne aftalegrundlaget for Det Europaeiske Faellesskabs ydelse af det i afgoerelse 91/658 omhandlede laan til Ukraine. Det bestemtes heri, at Faellesskabet som laangiver skulle yde Ukraine som laantager et mellemfristet laan paa 130 mio. ECU i hovedstol med en loebetid paa hoejst tre aar gennem Ukraines finansielle institution, State Export-Import Bank of Ukraine (herefter »SEIB«).
12 I rammeaftalens punkt 6 bestemmes foelgende:
»Laaneprovenuet, eksklusive de af EOEF afholdte gebyrer og omkostninger, udbetales til laantager og anvendes i overensstemmelse med bestemmelserne i laaneaftalen udelukkende til daekning af uigenkaldelige remburser, som laantager i forbindelse med leveringskontrakter har udstedt under anvendelse af den internationale standardformular. Der kan kun udbetales midler af laanet til laantager, naar disse kontrakter og remburser er blevet godkendt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber som vaerende i overensstemmelse med Raadets afgoerelse af 16. december 1991 og naervaerende rammeaftale.«
13 Rammeaftalens punkt 7 indeholder betingelserne for, at en kontrakt kan anses for at opfylde kravene. Bl.a. var det bestemt, at de ukrainske organisationer ved udvaelgelsen af leverandoererne i Faellesskabet skulle indhente mindst tre tilbud fra indbyrdes uafhaengige virksomheder.
14 Den 13. juli 1992 undertegnede Kommissionen og SEIB endvidere den i forordning nr. 1897/92 og rammeaftalen omhandlede laaneaftale (herefter »laaneaftalen«). I denne aftale bestemmes proceduren for udbetaling af laanet naermere. Ved aftalen oprettes en laanefacilitet, der kan benyttes i en bestemt periode (20.8.1992-20.4.1993), og hvorefter der kan udbetales godkendte beloeb til betaling af leverancer.
Sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne for Retten
15 I dommen lagde Retten foelgende omstaendigheder til grund:
»7 Efter en uformel licitation i maj 1993, der var ivaerksat med henblik paa indkoeb af hvede, modtog den organisation, der handlede paa Ukraines vegne, Ukrimpex, syv tilbud, herunder et fra sagsoegeren. Ukrimpex accepterede dette tilbud, som var det eneste, hvor der blev garanteret levering af hveden inden den 15. juni 1993, selv om det ikke prismaessigt var det laveste bud. Ved kontrakten, der blev indgaaet den 26. maj 1993, forpligtede sagsoegeren sig til at levere 40 424 tons hvede til 137,47 ECU pr. ton, cif og free out - ukrainsk havn i Sortehavet med garanti om indlastning senest den 15. juni 1993.
8 Da SEIB havde givet Kommissionen meddelelse om kontrakten og anmodet om godkendelse, og den ukrainske vicepremierminister, Demianov, personligt havde henvendt sig og presset paa, for at kontrakten blev godkendt hurtigst muligt, meddelte Kommissionen i skrivelse af 10. juni 1993 rettet til vicepremierministeren, at den ikke kunne godkende den kontrakt, SEIB havde forelagt for Kommissionen. Efter Kommissionens opfattelse fremboed kontrakten ikke de bedste koebsvilkaar, saerligt med hensyn til prisen, der oversteg, hvad der blev anset for acceptabelt. I samme skrivelse erklaerede Kommissionen sig under hensyn til den alvorlige foedevaresituation rede til at aabne faellesskabslagrene, saa der straks kunne leveres 50 000 tons hvede til Ukraine til en pris, der ville vaere indtil 30 USD lavere pr. ton end den af sagsoegeren tilbudte pris. Denne leverance blev udbudt i en ny licitation, som sagsoegeren vandt.
9 Den 11. juni 1993 gav Ukrimpex sagsoegeren meddelelse om Kommissionens afslag og anmodede sagsoegeren om at udsaette transporten af varen. Som svar herpaa meddelte sagsoegeren, at sagsoegeren allerede havde chartret et skib. Derfor blev der leveret naesten 40 000 tons korn.
10 Ved skrivelse af 12. juli 1993 rettet til SEIB og underskrevet af kommissionsmedlem R. Steichen, meddelte Kommissionen officielt SEIB, at den afslog at godkende den kontrakt, der var blevet forelagt for den. Kommissionsmedlemmet anfoerte herom foelgende: 'Kommissionen kan kun anerkende leveringskontrakter, hvis de opfylder samtlige betingelser i Raadets afgoerelse 91/658, i Kommissionens forordning nr. 1897/92 og i rammeaftalen. Endvidere bestemmes det i punkt 5.1, litra b), i laaneaftalen, der blev indgaaet med Ukraine den 13. juli 1992, at Kommissionen har et "frit skoen" ved udstedelsen af bekraeftelser.' Han fortsatte: 'Kommissionen er naaet til den konklusion, at den kontrakt, der blev fremsendt med SEIB's anmodning om godkendelse af 31. maj ikke opfyldte samtlige betingelser, og at Kommissionen derfor ikke kan anvende sin skoensmaessige befoejelse til at udstede en bekraeftelse'. Han anfoerte som begrundelse for afslaget, at den i kontrakten aftalte pris laa langt over det niveau, som Kommissionen kunne acceptere, og at prisen var en af de betingelser for laangivningen, der var opstillet i afgoerelse 91/658 (artikel 4, stk. 3) og i forordning nr. 1897/92 (artikel 5, stk. 2). Han konkluderede: 'Selv om jeg har forstaaelse for de akutte behov i Ukraine, kan Kommissionen herefter under hensyn til samtlige sagens omstaendigheder ikke anerkende, at den forelagte kontrakt skulle vaere indgaaet paa de gunstigste vilkaar ...'
...
11 Sagsoegeren har herefter ved staevning indgivet til Rettens Justitskontor den 10. september 1993 anlagt naervaerende sag.
12 Ved dokument indgivet til Justitskontoret den 30. november 1993 har Kommissionen rejst formalitetsindsigelse.«
16 Det fremgaar af dommen, at appellanten for Retten nedlagde foelgende paastande:
»- Kommissionens beslutning eller retsakt af 12. juli 1993 rettet til SEIB annulleres.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger« (dommens praemis 15).
17 Kommissionen rejste formalitetsindsigelse og nedlagde deri foelgende paastande:
»- Sagen afvises.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger« (dommens praemis 16).
Den appellerede dom
Indsigelsen om, at der ikke foreligger en retsakt, der kan goeres til genstand for retlig proevelse
18 Retten udtalte med foelgende begrundelse, at den ikke kunne tage formalitetsindsigelsen til foelge, for saa vidt som den stoettedes paa, at der ikke forelaa en retsakt, der kunne goeres til genstand for retlig proevelse i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 1:
»25 Ifoelge fast retspraksis kan der anlaegges annullationssoegsmaal til proevelse af enhver af institutionerne vedtagen bestemmelse, som tilsigter at have retsvirkninger, uanset dens karakter eller form (Domstolens dom af 31.3.1971, sag 22/70, Kommissionen mod Raadet, Sml. 1971, s. 41, org. ref.: Rec. s. 263).
26 Det konstateres, at det fremgaar af laaneaftalen, som SEIB er part i, at naar Kommissionen udsteder en bekraeftelse, er SEIB, der er adressat for bekraeftelsen, berettiget til at indgive en udbetalingsanmodning. Modsat er SEIB ikke berettiget hertil, hvis Kommissionen afslaar at udstede en bekraeftelse.
27 Den retsakt, hvorved Kommissionen afslaar at anerkende en kontrakt som vaerende i overensstemmelse med betingelserne for faellesskabsfinansiering, findes derfor at have retsvirkninger i forhold til SEIB. Det er saaledes en retsakt, der kan goeres til genstand for retlig proevelse i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 1.«
Indsigelsen om, at sagsoegeren ikke er umiddelbart beroert af den retsakt, sagsoegeren har paastaaet annulleret
19 Retten fastslog med foelgende begrundelse, at sagsoegeren i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4, ikke var umiddelbart beroert af Kommissionens beslutning af 12. juli 1993, som var rettet til SEIB (herefter »den omtvistede beslutning«), og at sagen derfor maatte afvises for saa vidt angik paastanden om annullation af beslutningen:
»39 I medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, kan enhver fysisk eller juridisk person anlaegge sag til proevelse af beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt.
40 Det skal saaledes i den foreliggende sag, for saa vidt som den anfaegtede retsakt er en skrivelse, som Kommissionen har rettet til SEIB den 12. juli 1993, afgoeres, om sagsoegeren er umiddelbart og individuelt beroert af retsakten.
41 Det konstateres indledningsvis, at Kommissionen ikke har bestridt, at sagsoegeren er individuelt beroert. Paa baggrund af sagens omstaendigheder finder Retten, at der kun skal tages stilling til, om sagsoegeren er umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning.
42 Det fastslaas i denne forbindelse, at der i faellesskabsretsakterne og i aftalerne mellem Faellesskabet, Ukraine og SEIB er foretaget en kompetencefordeling mellem Kommissionen og den institution, der er udpeget af Ukraine til at indkoebe hvede. Det paahviler denne institution, i dette tilfaelde Ukrimpex, efter licitation at vaelge medkontrahenten, forhandle kontraktvilkaarene og indgaa kontrakten. Der er kun tildelt Kommissionen den rolle at kontrollere, at betingelserne for faellesskabsfinansiering er opfyldt, og eventuelt godkende, at kontrakterne er i overensstemmelse med bestemmelserne om udbetaling af laanebeloeb i afgoerelse 91/658 og aftalerne med Ukraine og SEIB. Det tilkommer saaledes ikke Kommissionen at vurdere handelsaftalen i henhold til andre kriterier end disse.
43 Heraf foelger, at den virksomhed, som har faaet tildelt en kontrakt, kun har et retligt forhold til sin medkontrahent, Ukrimpex, der er udpeget af Ukraine til at indgaa kontrakter om hvedeindkoeb. Kommissionen har paa sin side kun et retligt forhold til laantageren og dennes finansielle institution, SEIB, idet SEIB meddeler Kommissionen handelsaftalerne med henblik paa at opnaa anerkendelse af, at de er i overensstemmelse med bestemmelserne, og er adressat for Kommissionens beslutning herom.
44 Kommissionens handlinger har saaledes ikke betydning for den retlige gyldighed af handelsaftalen mellem sagsoegeren og Ukrimpex og aendrer ikke aftalens vilkaar, herunder de af parterne aftalte priser. Kontrakten af 26. maj 1993 er saaledes fortsat gyldigt aftalt paa de vedtagne vilkaar uanset Kommissionens beslutning om ikke at godkende, at det vedtagne er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser.
45 Den omstaendighed, at Kommissionen har haft kontakt med sagsoegeren eller med Ukrimpex, kan ikke foere til en aendret bedoemmelse af de rettigheder og retlige forpligtelser, som for hver af de implicerede parter foelger af de gaeldende bestemmelser i retsakter og indgaaede aftaler. Det bemaerkes endvidere med hensyn til spoergsmaalet, om annullationssoegsmaalet kan antages til realitetsbehandling, at det ikke er godtgjort, at Kommissionen med den kontakt, som sagsoegeren har paaberaabt sig, har overskredet graenserne for den rolle, der tilkommer den, nemlig at anerkende eller ikke anerkende kontrakten. Det gaelder saa meget desto mere for den paastaaede kontakt mellem Kommissionen og sagsoegerens filialer vedroerende andre kontrakter end den i den foreliggende sag omhandlede.
46 Det maa endvidere fastslaas, at selv om SEIB, naar banken fra Kommissionen modtager en beslutning om, at kontrakten ikke er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser, ikke kan udstede en remburs, der kan vaere omfattet af Faellesskabets garanti, har beslutningen dog som anfoert ovenfor ingen betydning for hverken gyldigheden af kontrakten mellem sagsoegeren og Ukrimpex eller for kontraktens vilkaar. Det maa understreges, at en beslutning fra Kommissionen ikke erstatter en afgoerelse fra de nationale ukrainske myndigheder, idet Kommissionen i forbindelse med, at den traeffer beslutning om, hvorvidt der kan ydes faellesskabsfinansiering, kun har kompetence til at undersoege, om kontrakterne er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser.
47 Det bemaerkes endvidere for saa vidt angaar den af sagsoegeren paaberaabte umiddelbare anvendelighed af forordning nr. 1897/92, at opregningen i forordningens artikel 5 af de betingelser, som kontrakter skal opfylde for at kunne vaere omfattet af faellesskabsfinansieringen, ikke er udtoemmende, hvilket fremgaar af brugen i betingelsesbisaetningen af ordet 'notamment' ('bl.a.') i den franske udgave af forordningen. I forordningens artikel 4, stk. 1, henvises der tillige udtrykkeligt til bestemmelserne i de aftaler, der er indgaaet mellem Ukraine og Kommissionen. I laaneaftalen, som netop indeholder de naermere betingelser, hvorunder der kan ske faellesskabsfinansiering, tillaegges der i punkt 5.1 Kommissionen et frit skoen. Sagsoegerens argument kan derfor ikke tages til foelge.
48 Endelig skal det tilfoejes, at sagsoegeren ikke kan godtgoere at vaere umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning under henvisning til, at koebekontrakten indeholder en klausul om, at kontrakten kun skal gennemfoeres, og prisen kun betales under forbehold af, at Kommissionen anerkender, at betingelserne for udbetaling af faellesskabslaanet er opfyldt. Med en saadan klausul har aftaleparterne besluttet at skabe en sammenhaeng mellem den kontrakt, de indgaar, og en fremtidig og uvis begivenhed, saaledes at deres aftale kun faar bindende virkning ved begivenhedens indtraeden. Spoergsmaalet om, hvorvidt en sag i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, kan antages til realitetsbehandling, findes imidlertid ikke at kunne afhaenge af parternes vilje. Sagsoegerens argument kan derfor ikke tages til foelge.«
20 Retten afviste herefter sagen og tilpligtede sagsoegeren at betale sagens omkostninger.
Appelsagen
21 Til stoette for appellen har appellanten fremfoert to anbringender dels om, at traktatens artikel 173, stk. 4, er tilsidesat, dels om, at den appellerede doms begrundelse er selvmodsigende.
Det foerste anbringende
22 Det foerste anbringende falder i to led.
23 Som det foerste led har appellanten gjort gaeldende, at Retten har fraveget fast retspraksis ved Domstolen og ved Retten selv ved at fastslaa, at appellanten ikke var umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning.
24 Til stoette herfor har appellanten for det foerste gjort gaeldende, at Retten har anlagt en urigtig bedoemmelse ved at udtale, at den omtvistede beslutning ikke erstatter en afgoerelse fra de ukrainske myndigheder (dommens praemis 46). Appellanten har herved henvist til artikel 4 i forordning nr. 1897/92 samt til bestemmelserne i den leveringskontrakt, appellanten indgik med Ukrimpex, hvorefter der skulle ske betaling med faellesskabslaanet, hvilket kun kunne ske, hvis Kommissionen godkendte kontrakten. Begrundelsen herfor var de ukrainske myndigheders uhyre vanskelige finansielle situation, der betoed, at de ikke kunne opfylde deres betalingsforpligtelser uden faellesskabsfinansiering.
25 Ifoelge kontrakten paahviler det Ukrimpex »at indhente alle noedvendige tilladelser, herunder Kommissionens eller De Europaeiske Faellesskabers godkendelse«, og »betalingen af hver enkelt ladning varer sker i overensstemmelse med bestemmelserne i en EOEF-laaneaftale ...«
26 Med hensyn til opfyldelsen af deres forpligtelser over for appellanten var de ukrainske myndigheder saaledes - saavel faktisk som juridisk - fuldstaendig afhaengige af Kommissionens godkendelse til faellesskabsfinansiering. Da Kommissionen derfor i skrivelsen af 10. juni 1993 afslog at anerkende kontrakten, der var indgaaet den 26. maj 1993, traadte Kommissionens beslutning i stedet for beslutningen fra de ukrainske myndigheder om at betale den aftalte pris.
27 For det andet har appellanten gjort gaeldende, at Retten ikke har taget i betragtning, at naar der ikke kunne opnaas faellesskabsfinansiering, havde de ukrainske myndigheder ikke noget skoen med hensyn til overholdelsen af deres betalingsforpligtelser over for appellanten (jf. dom af 13.5.1971, forenede sager 41/70 til 44/70, International Fruit Company m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 83, org. ref.: Rec. s. 411, af 23.11.1971, sag 62/70, Bock mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 239, org. ref.: Rec. s. 897, og af 17.1.1985, sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207).
28 For det tredje har appellanten gjort gaeldende, at Retten ikke har fulgt Domstolens og Rettens praksis med hensyn til antagelse til realitetsbehandling af sager, der anlaegges af en »mulig stoettemodtager« til proevelse af kommissionsbeslutninger vedroerende statsstoette.
29 Appellanten har i denne forbindelse anfoert, at ligesom en medlemsstat, der paataenker at yde stoette, kan aftale med en mulig stoettemodtager kun at yde stoetten, hvis Kommissionen godkender den anmeldte stoette, havde de ukrainske myndigheder ved kontrakt paataget sig at betale appellanten den nye hoejere pris, hvis Kommissionen godkendte denne pris til faellesskabsfinansiering. Appellanten, der under Kommissionens godkendelsesprocedure var i fast kontakt med Kommissionen, indtog en stilling, der svarede til en mulig stoettemodtagers. Retten har begaaet en fejl ved ikke at tillaegge dette betydning i dommens praemis 45.
30 Som det andet led har appellanten gjort gaeldende, at Retten anlagde en urigtig vurdering ved at fastslaa, at klausulen om forbeholdet med hensyn til gennemfoerelsen af kontrakten og betalingen af prisen ikke bevirkede, at appellanten var umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning (dommens praemis 48). Tvaertimod bestod det direkte grundlag for forbeholdet i, at kontrakten mellem appellanten og Ukrimpex skulle godkendes af Kommissionen for at kunne finansieres af Faellesskabet, og at gennemfoerelsen af kontrakten derfor var faktisk og retligt afhaengig af godkendelsen.
31 Kommissionen har bestridt, at appelsagen kan antages til realitetsbehandling, og har til stoette herfor anfoert, at appellantens argumentation saa godt som udelukkende er en gengivelse af argumenter, appellanten allerede har fremfoert for Retten. Efter fast retspraksis kan de krav til begrundelse af appellen, som fremgaar af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen og af artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, ikke anses for opfyldt, naar appelskriftet blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremfoert for Retten.
32 Med hensyn til realiteten har Kommissionen henvist til, at appellanten har paaberaabt sig, at koebekontrakten med Ukrimpex indeholder en forbeholdsklausul. Kommissionen har anfoert, at naar der ses bort fra de forskellige fortolkninger, der kan anlaegges af klausulen, kan et afslag fra Kommissionen paa at godkende en faellesskabsfinansiering ikke bevirke, at de oekonomiske forpligtelser, der foelger af koebekontrakten, ikke skal opfyldes.
33 Kommissionen har endvidere anfoert, at der ikke kan vaere tale om at lade en borgers adgang til at anlaegge sag til proevelse af en retsakt fra en faellesskabsinstitution afhaenge af privatretlige aftaler, der er indgaaet mellem borgeren og en tredjemand, eller endog af en af parternes eller begge parters handlinger i forbindelse med gennemfoerelsen af kontrakten.
34 Kommissionen har endvidere anfoert, at de ukrainske myndigheder ikke havde faaet paalagt en offentligretlig opgave i forbindelse med gennemfoerelsen af en faellesskabspolitik. Deres beslutning om at indgaa koebekontrakten og derefter om at naegte at opfylde den havde intet at goere med gennemfoerelsen af en faellesskabsretsakt, men havde kun privatretlige virkninger i forholdet mellem Ukrimpex og appellanten. Dette er en vaesentlig forskel i forhold til den situation, der forelaa i sagen International Fruit Company m.fl. mod Kommissionen. I den paagaeldende sag var den nationale institution, som den anfaegtede kommissionsbeslutning var rettet til, og som skulle gennemfoere den, kun et mellemled mellem Kommissionen og ansoegerne og havde intet selvstaendigt skoen.
35 Med hensyn til den af appellanten paaberaabte retspraksis paa statsstoetteomraadet har Kommissionen endelig anfoert, at naar den erklaerer en stoette til en virksomhed for uforenelig med faellesmarkedet, er virksomheden altid umiddelbart beroert af beslutningen uafhaengigt af, hvad medlemsstaten maatte have bestemt i kontrakten med virksomheden.
36 For saa vidt angaar Kommissionens formalitetsindsigelse maa det konstateres, at appelskriftet noeje angiver, hvilke forhold der anfaegtes i den appellerede dom, samt de retlige argumenter, der saerlig stoetter annullationspaastanden (jf. bl.a. kendelse af 26.4.1993, sag C-244/92 P, Kupka-Floridi mod OESU, Sml. I, s. 2041, praemis 9). Den omstaendighed, at disse argumenter ligeledes er blevet fremfoert i foerste instans, er derfor ikke tilstraekkelig grund til at afvise dem.
37 Formalitetsindsigelsen kan herefter ikke tages til foelge.
38 Det bemaerkes, at i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, kan enhver fysisk eller juridisk person anlaegge sag til proevelse af beslutninger, der retter sig til ham, samt af beslutninger, som, skoent de er udfaerdiget i form af en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt.
39 I den foreliggende sag er den omtvistede beslutning formelt rettet til SEIB.
40 Retten har kun taget stilling til spoergsmaalet, om appellanten var umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning, da Kommissionen ikke havde bestridt, at appellanten var individuelt beroert.
41 Det fremgaar af Domstolens praksis, at for at en sagsoeger kan anses for at vaere umiddelbart beroert, skal den anfaegtede faellesskabsforanstaltning umiddelbart have indvirkning paa den paagaeldendes retsstilling, og foranstaltningen maa ikke overlade et skoen til adressaterne, der skal gennemfoere den, men gennemfoerelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfoer af faellesskabsretsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler (jf. bl.a. dommen i sagen International Fruit Company m.fl. mod Kommissionen, praemis 23-29, dom af 6.3.1979, sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, Sml. s. 777, praemis 25 og 26, domme af 29.3.1979, sag 113/77, NTN Toyo Bearing Company m.fl. mod Raadet, Sml. s. 1185, praemis 11 og 12, sag 118/77, ISO mod Raadet, Sml. s. 1277, praemis 26, sag 119/77, Nippon Seiko m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1303, praemis 14, sag 120/77, Koyo Seiko m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1337, praemis 25, sag 121/77, Nachi Fujikoshi m.fl. mod Raadet, Sml. s. 1363, praemis 11, dom af 11.7.1985, forenede sager 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 og 10/84, Salerno m.fl. mod Kommissionen og Raadet, Sml. s. 2523, praemis 31, af 17.3.1987, sag 333/85, Mannesmann-Roehrenwerke og Benteler mod Raadet, Sml. s. 1381, praemis 14, af 14.1.1988, sag 55/86, Arposol mod Raadet, Sml. s. 13, praemis 11, 12 og 13, af 26.4.1988, sag 207/86, Apesco mod Kommissionen, Sml. s. 2151, praemis 12, og af 26.6.1990, sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477, praemis 9).
42 Det samme gaelder, naar adressaterne kun har en rent teoretisk mulighed for at undlade at efterkomme faellesskabsretsakter, og der ikke er nogen tvivl om, at de vil give retsakten virkninger efter dens indhold (jf. ovennaevnte domme i sagen Bock mod Kommissionen, praemis 6, 7 og 8, og i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, praemis 8, 9 og 10, samt dom af 31.3.1998, forenede sager C-68/94 og C-30/95, Frankrig m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1375, praemis 51).
43 I den foreliggende sag skulle Retten derfor have efterproevet, om den omtvistede beslutning i sig selv havde indvirkning paa appellantens retsstilling, naar det blev taget i betragtning, at de kompetente ukrainske myndigheder ikke havde noget skoen med hensyn til, om kontrakten skulle gennemfoeres paa de af parterne aftalte vilkaar, som Kommissionen havde gjort indsigelse imod, selv om de derved maatte give afkald paa faellesskabsfinansiering.
44 Retten fastslog blot, at Kommissionen »i forbindelse med, at den traeffer beslutning om, hvorvidt der kan ydes faellesskabsfinansiering, kun har kompetence til at undersoege, om kontrakterne er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser«, og at dens beslutning ikke havde betydning for »den retlige gyldighed af handelsaftalen mellem sagsoegeren og Ukrimpex« og ikke aendrede »aftalens vilkaar, herunder de af parterne aftalte priser«, og at »kontrakten af 26. maj 1993 ... saaledes fortsat (var) gyldigt aftalt paa de vedtagne vilkaar« (praemis 44 og 46). Retten udtalte endvidere, at den omstaendighed, at handelsaftalen indeholdt »en klausul om, at kontrakten kun skal gennemfoeres, og prisen kun betales under forbehold af, at Kommissionen anerkender, at betingelserne for udbetaling af faellesskabslaanet er opfyldt«, var et udslag af parternes egen vilje, som spoergsmaalet om, hvorvidt en sag i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, kan antages til realitetsbehandling, ikke fandtes at kunne afhaenge af (praemis 48).
45 En raekke objektive, relevante og samstemmende oplysninger, som Retten har lagt til grund, viser imidlertid, at appellanten var umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning.
46 Det fremgaar af dommen, at SEIB i sin egenskab af Ukraines finansielle institution - i overensstemmelse med laaneaftalen mellem SEIB og Kommissionen - deltog i gennemfoerelsen af faellesskabsfinansieringen af importen til Ukraine af landbrugsprodukter og levnedsmidler samt laegemiddelforsyninger i henhold til afgoerelse 91/658.
47 Det fremgaar endvidere, at gennemfoerelsen af den paagaeldende leveringskontrakt var underlagt en klausul om, at Kommissionen skulle anerkende, at kontrakten var i overensstemmelse med betingelserne for udbetaling af faellesskabslaanet, og om, at der ikke kunne ske nogen betaling, hvis den i kontrakten anfoerte bank ikke modtog et bindende tilsagn om garanti for betaling fra Kommissionen.
48 Dette bekraeftes ogsaa af den socialoekonomiske kontekst, i hvilken leveringskontrakten blev indgaaet, idet der, som det fremgaar af tredje og fjerde betragtning til afgoerelse 91/658, var tale om en kritisk oekonomisk og finansiel situation for modtagerrepublikken og en forvaerring i dens foedevare- og laegemiddelsituation. Under disse omstaendigheder var det berettiget at antage, at leveringskontrakten kun blev indgaaet i henhold til de forpligtelser, Faellesskabet som laangiver paatog sig over for SEIB, saa snart det var anerkendt, at handelsaftalerne var i overensstemmelse med bestemmelserne i faellesskabsretten.
49 Selv om parterne oenskede klausulen indfoejet i kontrakten, afspejlede den, som generaladvokaten har paapeget i punkt 69 i sit forslag til afgoerelse, at leveringskontrakten objektivt og oekonomisk var afhaengig af laaneaftalen mellem Faellesskabet og den paagaeldende republik, idet der kun kunne ske betaling af kornleverancerne med de finansielle ressourcer, Faellesskabet havde stillet til raadighed for koeberne i form af uigenkaldelige remburser.
50 Den mulighed, Ukrimpex havde for at opfylde leveringskontrakterne paa de prisvilkaar, Kommissionen havde gjort indsigelse imod, og dermed give afkald paa faellesskabsfinansiering, var paa baggrund af de faktiske omstaendigheder, Retten har lagt til grund, ikke tilstraekkelig til, at appellanten ikke kunne anses for at vaere umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning.
51 Det fremgaar saaledes, at den omtvistede beslutning, hvorved Kommissionen under udoevelse af sine egne befoejelser afslog at godkende leveringskontrakten mellem Ukrimpex og appellanten, fratog appellanten enhver faktisk mulighed for at opfylde den kontrakt, appellanten havde faaet tildelt, paa de aftalte vilkaar.
52 Selv om den omtvistede beslutning var rettet til SEIB i dennes egenskab af Ukraines finansielle institution, findes den herefter umiddelbart at have paavirket appellantens retsstilling.
53 Det foelger heraf, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedoemmelse ved at fastslaa, at appellanten paa baggrund af de faktiske omstaendigheder, Retten har lagt til grund, ikke var umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning i traktatens artikel 173, stk. 4's forstand.
54 Appellanten skal derfor gives medhold i appellen, i det omfang den vedroerer afvisningen af sagen, for saa vidt angaar annullationspaastanden.
Det andet anbringende
55 Det er herefter ufornoedent at tage stilling til det andet anbringende.
Hjemvisning af sagen til Retten
56 I henhold til artikel 54, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen ophaever Domstolen den af Retten trufne afgoerelse, naar Domstolen giver appellanten medhold. Domstolen kan i denne forbindelse enten selv traeffe endelig afgoerelse, hvis sagen er moden til paakendelse, eller hjemvise den til Retten til afgoerelse.
57 Sagen findes ikke at vaere moden til paakendelse, hvorfor den hjemvises til Retten til afgoerelse i realiteten.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Den af Retten i Foerste Instans afsagte dom af 24. september 1996 i sag T-509/93, Richco mod Kommissionen, ophaeves, for saa vidt angaar afvisningen af den af Glencore Grain Ltd, tidligere Richco Commodities Ltd, nedlagte annullationspaastand.
2) Sagen hjemvises til Retten i Foerste Instans til afgoerelse i realiteten.
3) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.