62024CJ0209
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
12. marts 2026 (
*1
)
»Appel – personalesag – midlertidigt ansat – artikel 266 TEUF – afgørelse vedtaget til opfyldelse af en dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret om annullation af en afgørelse om ikke at forlænge en kontrakt for en tidsubegrænset periode og om betaling af erstatning for den forvoldte skade – annullations- og erstatningssøgsmål – urigtig gengivelse af oplysningerne i sagsakterne – artikel 151, stk. 1, i Domstolens procesreglement – anmodning om, at et dokument udtages af sagsakterne – fortrolighed i kommunikationen mellem advokater – rækkevidde«
I sag C-209/24 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 17. marts 2024,
VP, München (Tyskland), ved Rechtsanwälte J. Menze og H. Tettenborn,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (Cedefop) ved avocats T. Bontinck og A. Guillerme,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún (refererende dommer), og dommerne J. Passer, E. Regan, D. Gratsias og B. Smulders,
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 12. juni 2025,
afsagt følgende
Dom
1
VP har med sin appel nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 7. februar 2024, VP mod Cedefop (T-563/22, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2024:72), hvorved Retten frifandt Cedefop i VP’s søgsmål med påstand om dels annullation af afgørelsen truffet af den administrerende direktør for Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (Cedefop) den 17. december 2021 (herefter »den omtvistede afgørelse«) og af afgørelsen truffet af Cedefops klageudvalg den 17. juni 2022 (herefter »afgørelsen om afslag på klagen«), dels betaling af 100000 EUR i erstatning for den ikkeøkonomiske skade, som hun har lidt. VP har desuden nedlagt påstand om, at Cedefop tilpligtes at betale hende en erstatning på 5000000 EUR for den ikkeøkonomiske skade, som hun har lidt.
Tvistens baggrund
2
Tvistens baggrund, der er beskrevet af Retten i den appellerede doms præmis 2-15, kan sammenfattes som følger.
3
Appellanten blev ansat af Cedefop den 16. november 2007 som midlertidigt ansat i en stilling som juridisk rådgiver. Hendes kontrakt blev forlænget til den 15. november 2017.
4
Den 10. marts 2017 indgav appellanten på grundlag af artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), der gælder for midlertidigt ansatte i medfør af artikel 46 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union, en ansøgning til Cedefops administrerende direktør om forlængelse af hendes kontrakt (herefter »ansøgningen om kontraktforlængelse«).
5
Ved afgørelse af 12. maj 2017 afslog Cedefops administrerende direktør denne ansøgning og meddelte appellanten, at hendes kontrakt ikke ville blive forlænget.
6
Ved afgørelse af 1. december 2017 afslog Cedefops klageudvalg (herefter »klageudvalget«) den klage, som appellanten havde indgivet over afgørelsen af 12. maj 2017.
7
Ved dom af 16. december 2020, VP mod Cedefop (T-187/18, herefter »annullationsdommen«, EU:T:2020:613), annullerede Retten afgørelsen af 12. maj 2017 (domskonklusionens punkt 1) og afgørelsen af 1. december 2017 (domskonklusionens punkt 2) (herefter samlet »de annullerede afgørelser«). Retten tilpligtede desuden Cedefop at betale 30000 EUR i erstatning for den økonomiske skade, som appellanten havde lidt (domskonklusionens punkt 3), og 10000 EUR i erstatning for den ikkeøkonomiske skade, hun havde lidt (domskonklusionens punkt 4). Retten frifandt i øvrigt Cedefop (domskonklusionens punkt 5) og pålagde Cedefop at betale sagsomkostningerne (domskonklusionens punkt 6).
8
Det fremgår af annullationsdommens præmisser, at Retten fandt, at afgørelsen af 12. maj 2017 var behæftet med et åbenbart urigtigt skøn, idet foranstaltningen heri blev begrundet med den påtænkte nedlæggelse af Cedefops juridiske tjeneste. Retten fandt endvidere, at det ikke kunne udelukkes, at denne afgørelse var begrundet i et andet forhold, nemlig at Cedefops administrerende direktør havde mistet tilliden til appellanten. Retten fastslog, at den nævnte afgørelse, for så vidt som den var baseret på dette tab af tillid, var blevet vedtaget i strid med retten til at blive hørt, retten til forsvar og vedtægtens artikel 26.
9
Den 8. januar 2021 opfordrede appellanten Cedefop til at opfylde annullationsdommen i overensstemmelse med artikel 266 TEUF (herefter »anmodningen om opfyldelse af annullationsdommen«). Hun anmodede i denne forbindelse Cedefop om at forlænge hendes kontrakt på ubestemt tid fra den 16. november 2017.
10
Ved skrivelse af 2. marts 2021 svarede Cedefops administrerende direktør appellanten, at opfyldelsen af annullationsdommen alene indebar betaling af 40000 EUR i erstatning for den økonomiske og ikkeøkonomiske skade, der var påført appellanten, samt sagsomkostninger, eftersom der blev ydet kompensation for virkningerne af den af Retten fastslåede ulovlighed med udbetalingen af denne erstatning.
11
Den 28. april 2021 indgav appellanten en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over denne afgørelse af 2. marts 2021. Hun gjorde igen gældende, at Cedefop ikke havde opfyldt punkt 1 og 2 i annullationsdommens konklusion.
12
Den 29. juli 2021 sendte formanden for klageudvalget en skrivelse til appellanten, hvori han oplyste, at udvalget på sit møde den 16. juli 2021 havde besluttet at tage hendes klage af 28. april 2021 til følge og »annullere« den nævnte afgørelse af 2. marts 2021, for så vidt som appellanten ikke havde haft lejlighed til at fremsætte bemærkninger hertil.
13
Den 7. september 2021 sendte Cedefops administrerende direktør en skrivelse til appellanten, hvori han meddelte hende, at han, idet han på ny traf afgørelse efter den afgørelse fra klageudvalget, der er nævnt i den foregående præmis, ikke agtede at vedtage de supplerende foranstaltninger, som hun havde anmodet om, bl.a. i anmodningen om opfyldelse af annullationsdommen, eftersom denne dom efter hans opfattelse allerede var blevet opfyldt fuldt ud. Med henblik på at overholde appellantens ret til at blive hørt opfordrede han hende til at fremsætte sine bemærkninger til den påtænkte afgørelse.
14
Som svar på denne skrivelse fremsatte appellanten sine bemærkninger den 15. oktober 2021.
15
Ved den omtvistede afgørelse, der blev vedtaget den 17. december 2021, meddelte Cedefops administrerende direktør appellanten, at eftersom dette agentur havde udbetalt alle de beløb, som Retten havde pålagt det at betale i annullationsdommen, var der ikke anledning til at træffe yderligere foranstaltninger til opfyldelse af denne dom.
16
Den 3. marts 2022 indgav appellanten en klage over denne afgørelse, som blev afslået ved afgørelsen om afslag på klagen.
Sagen for Retten og den appellerede dom
17
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 2. september 2022 nedlagde appellanten påstand om annullation af den omtvistede afgørelse og af afgørelsen om afslag på klagen, om erstatning for den ikkeøkonomiske skade, som hun havde lidt på grund af disse afgørelser, og om, at Cedefop blev tilpligtet at betale sagsomkostningerne.
18
Appellanten fremsatte til støtte for sine annullationspåstande fem anbringender, hvoraf det første vedrørte klageudvalgets manglende kompetence, det andet tilsidesættelse af artikel 266 TEUF og et åbenbart urigtigt skøn, det tredje tilsidesættelse af omsorgspligten, det fjerde tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, af ligebehandlingsprincippet og af princippet om ikkediskrimination og det femte magtfordrejning.
19
Under retsmødet for Retten frafaldt appellanten det første anbringende.
20
Ved den appellerede dom forkastede Retten de fire andre anbringender som ugrundede.
21
Hvad navnlig angår det andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 266 TEUF og et åbenbart urigtigt skøn fastslog Retten i den appellerede doms præmis 38 – efter at den i præmis 34 havde anført, at Cedefop med henblik på opfyldelsen af annullationsdommen havde pligt til at foretage en fornyet behandling af ansøgningen om kontraktforlængelse og til at træffe en ny afgørelse som erstatning for de annullerede afgørelser – at Cedefop havde opfyldt denne forpligtelse, eftersom det, således som det fremgik af begrundelsen for afgørelsen om afslag på klagen, på tidspunktet for behandlingen af appellantens klage havde undersøgt, om denne ansøgning skulle imødekommes, og efter denne undersøgelse havde fundet, at der på grund af forhold vedrørende Cedefops interne organisation ikke var grundlag for at genansætte appellanten.
22
I den appellerede doms præmis 43 og 44 fastslog Retten dels, at appellanten ikke havde bestridt rigtigheden af forklaringen vedrørende udviklingen af Cedefops interne organisation, dels at denne forklaring i sig selv var tilstrækkelig til at begrunde afgørelsen om ikke at forlænge appellantens kontrakt.
Parternes påstande i appelsagen
23
I appelskriftet har VP nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Cedefop tilpligtes at betale erstatning for den ikkeøkonomiske skade, som hun har lidt, og som efter ret og billighed er opgjort til 5000000 EUR.
–
Cedefop tilpligtes af betale sagsomkostningerne i både appelsagen og sagen for Retten.
24
Cedefop har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
VP tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Anmodningen om udtagelse af et dokument af sagsakterne
Parternes argumentation
25
Cedefop har i sit svarskrift på grundlag af artikel 151 i Domstolens procesreglement anmodet om, at korrespondancen i bilag C.1 til appelskriftet (herefter »bilag C.1«) udtages af sagsakterne.
26
Ifølge Cedefop er dette bilag C.1, idet det indeholder en e-mail, der er sendt den 2. april 2021 og affattet på samme måde som en skrivelse sendt af Cedefops advokat på en ikke angivet dato til appellantens tidligere advokat vedrørende muligheden for at indlede drøftelser mellem parterne med henblik på at bilægge tvisten i mindelighed (herefter »skrivelsen fra Cedefops advokat«), i sin helhed omfattet af beskyttelsen af fortroligheden i korrespondancen mellem advokater i henhold til de belgiske fagetiske regler, som den belgiske lovgiver har gjort bindende. Den beskyttelse af fortroligheden i kommunikationen mellem advokater og klienter, der er anerkendt i Domstolens og Rettens praksis, omfatter korrespondance mellem advokater, når beskyttelsen af fortroligheden af denne korrespondance er anerkendt i national ret.
27
Appellanten har gjort gældende, at denne anmodning skal afvises fra realitetsbehandling, fordi den ikke er blevet fremsat i et særskilt dokument, i strid med procesreglementets artikel 151.
28
Der er i øvrigt ikke grundlag for anmodningen, eftersom den retspraksis, som Cedefop har henvist til, for det første ikke er relevant til støtte for den hævdede »tavshedspligt mellem advokater«, og de betingelser, der er fastsat i denne retspraksis, under alle omstændigheder ikke er opfyldt. For det andet udgør bilag C.1 et væsentligt bevis i den foreliggende appel.
Domstolens bemærkninger
29
I første række bemærkes, at som det fremgår af procesreglementets artikel 151, stk. 1, er det kun, når en part anmoder Domstolen om at tage stilling til en formalitetsindsigelse eller et andet processuelt spørgsmål uden at indlede behandlingen af sagens realitet, at parten skal fremsætte anmodningen i et særskilt dokument. Det følger heraf, at Cedefop kun skulle have fremsat sin anmodning om udtagelse af bilag C.1 af sagsakterne i et særskilt dokument, hvis dette agentur havde anmodet Domstolen om at træffe afgørelse herom uden at indlede behandlingen af sagens realitet, hvilket ikke var tilfældet. Appellantens formalitetsindsigelse vedrørende den nævnte anmodning skal derfor forkastes.
30
I anden række bemærkes, at princippet om processuel ligestilling, der følger af selve begrebet en retfærdig rettergang, som bl.a. er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), indebærer en forpligtelse til at give begge parter rimelig mulighed for at fremlægge deres sag, herunder deres beviser, under betingelser, der ikke stiller den pågældende i en situation, der er til dennes ugunst i forhold til modparten (dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 128 og den deri nævnte retspraksis).
31
Desuden har Domstolen fastslået princippet om Unionens retsinstansernes frie bevisbedømmelse, hvoraf det bl.a. følger, at det for disse retsinstanser kun er muligt at anfægte antagelsen til realitetsbehandling af et beviselement, der er fremlagt rettidigt, ved at henvise til den omstændighed, at dette beviselement er modtaget eller fremlagt uretmæssigt (jf. i denne retning dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 129 og den deri nævnte retspraksis).
32
Når det er godtgjort, at et bevis er blevet opnået eller fremlagt uretmæssigt, kan Unionens retsinstanser kun antage dette bevis til realitetsbehandling, hvis det efter en afvejning af parternes interesser fremgår, at interesserne hos sagsøgeren, der har fremlagt disse beviser, navnlig under hensyn til, om disse beviser er relevante for vurderingen af, om det søgsmål, der er anlagt af denne sagsøger, er begrundet, skal veje tungere end modpartens interesser, der konkret og faktisk kan lide skade, såfremt disse beviser fortsat opretholdes i sagsakterne (jf. i denne retning dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 131).
33
I det foreliggende tilfælde fremgår det for det første af bilag C.1, at appellantens tidligere advokat den 30. marts 2021 havde meddelt appellanten og hendes nye advokat, at skrivelsen fra Cedefops advokat var fortrolig, og for det andet, at den nævnte tidligere advokat for appellanten først meddelte hende ordlyden af denne skrivelse, efter at hun den 1. april 2021 havde erklæret over for denne, at »som advokat og Deres klient kan jeg forsikre Dem om, at de afgivne oplysninger forbliver absolut fortrolige«.
34
Eftersom appellanten således selv havde anerkendt fortroligheden af indholdet af skrivelsen fra Cedefops advokat og formelt havde forpligtet sig til at overholde denne fortrolighed, vil fremlæggelse på appelstadiet i denne sag af den e-mail, der gengav denne skrivelses ordlyd, blive behæftet med en uregelmæssighed.
35
Henset til at Retten ikke støttede sig på denne skrivelse eller på den e-mail, der gengav ordlyden heraf, med henblik på at begrunde sin afgørelse, og at det pågældende dokument ikke synes at indtage en central plads i appellantens argumentation, kan hendes interesse i, at dette dokument bevares i sagsakterne, ikke gå forud for Cedefops interesse i, at den nævnte skrivelses fortrolighed respekteres.
36
Henset til den omstændighed, at de øvrige oplysninger i bilag C.1 er knyttet til den kontekst, hvori e-mailen af 2. april 2021 blev sendt til appellanten, skal Cedefops anmodning tages til følge og bilag C.1 udtages af sagsakterne.
Om appellen
37
Til støtte for appellen har appellanten fremsat ni anbringender.
38
Det første anbringende vedrører en urigtig gengivelse af oplysningerne i sagsakterne. Det andet anbringende vedrører tilsidesættelse af forpligtelsen til af egen drift at efterprøve klageudvalgets kompetence til at vedtage en afgørelse vedrørende opfyldelse af annullationsdommen. Det tredje anbringende vedrører den manglende konstatering af, at klageudvalget savnede kompetence. Det fjerde anbringende vedrører en tilsidesættelse af princippet om »en domstol oprettet ved lov«, der er anerkendt i chartrets artikel 47. Det femte anbringende vedrører manglende kompetence til at ophæve annullationsdommen. Det sjette anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 266 TEUF. Det syvende anbringende vedrører tilsidesættelse af dom af 25. oktober 2013, Kommissionen mod Moschonaki (T-476/11 P, EU:T:2013:557), og af 16. oktober 2019, ZV mod Kommissionen (T-684/18, EU:T:2019:748). Det ottende anbringende vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten. Det niende anbringende vedrører en tilsidesættelse af retten til at blive hørt, der er fastsat i chartrets artikel 47.
39
I appelskriftet har appellanten ligeledes nedlagt påstand om, at Cedefop tilpligtes at betale erstatning for den ikkeøkonomiske skade, som hun hævder at have lidt som følge af dette agenturs vedholdende nægtelse af at opfylde annullationsdommen, og som efter ret og billighed er opgjort til 5 mio. EUR.
Formaliteten vedrørende erstatningspåstanden
40
I henhold til procesreglementets artikel 169, stk. 1, skal »[p]åstandene i appelskriftet [...] gå ud på, at Rettens afgørelse, således som den fremgår af denne afgørelses konklusion, ophæves helt eller delvist«. Desuden bestemmer procesreglementets artikel 170, stk. 1, at påstandene i appelskriftet skal gå ud på, at der, såfremt appellen tages til følge, helt eller delvis gives medhold i de i første instans nedlagte påstande, idet nye påstande ikke kan nedlægges.
41
I den foreliggende sag tager appellantens anden påstand i appelskriftet sigte på, at Cedefop tilpligtes at betale erstatning for den ikkeøkonomiske skade, som hun hævder at have lidt som følge af dette agenturs vedholdende nægtelse af at opfylde annullationsdommen, og som efter ret og billighed er opgjort til 5 mio. EUR.
42
For Retten nedlagde appellanten imidlertid påstand om, at Cedefop blev tilpligtet at betale hende en erstatning for denne skade, som hun på daværende tidspunkt efter ret og billighed opgjorde til 100000 EUR.
43
Det følger heraf, at appellantens anden påstand i appelsagen udgør en ny påstand, for så vidt som hun med denne påstand ønsker at opnå en erstatning, der overstiger det beløb på 100000 EUR, som hun krævede betalt i samme anledning i første instans. Denne påstand skal derfor afvises fra realitetsbehandling på dette punkt, uden at dette berører Domstolens mulighed for, hvis appellen tages til følge, at gøre brug af den fulde prøvelsesret, som vedtægtens artikel 91, stk. 1, tillægger Unionens retsinstanser i tvister, der angår pengebeløb.
Realiteten
Det første anbringende
– Parternes argumentation
44
Med det første anbringende, der er rettet mod den appellerede doms præmis 22, 37 og 38, har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Retten ved at fastslå, at afgørelsen om afslag på klagen udgjorde en afgørelse i forbindelse med gennemførelsen af annullationsdommen og konkret en afgørelse vedtaget til erstatning af de annullerede afgørelser, gengav oplysningerne i sagsakterne urigtigt, navnlig afgørelsen om afslag på klagen.
45
Appellanten har anført, at Retten for at nå frem til denne konklusion støttede sig på den omstændighed, at klageudvalget i afgørelsen om afslag på klagen henviste til betragtninger vedrørende Cedefops interne funktion. Ifølge appellanten er den eneste henvisning i denne afgørelse til Cedefops interne organisation imidlertid på side 16 i den nævnte afgørelse. Appellanten har bestridt, at denne henvisning kan føre til den antagelse, at klageudvalget således vedtog en afgørelse til erstatning af de annullerede afgørelser.
46
Desuden indeholder sagsakterne i den foreliggende sag ikke noget dokument, hvoraf det fremgår, at Cedefop havde til hensigt at træffe eller faktisk traf en afgørelse til erstatning af de annullerede afgørelser. Det er tværtimod kun Cedefops vedholdende nægtelse af at træffe en sådan afgørelse, der fremgår af sagsakterne.
47
Cedefop har anført, at Retten med føje bemærkede, at klageudvalget i afgørelsen om afslag på klagen anførte for det første, at Retten i annullationsdommen ikke havde taget stilling til spørgsmålet om Cedefops interne organisation eller genetableringen af den juridiske tjeneste, for det andet, at drøftelserne om genoprettelsen af stillingen som intern juridisk rådgiver, der havde fundet sted i 2021, ikke var knyttet til appellantens særlige tilfælde, og for det tredje, at proceduren for ansættelse af en intern juridisk rådgiver var nært knyttet til resultatet af proceduren for ansættelse en ny HR-direktør.
48
På grundlag af samtlige disse faktiske oplysninger, der fremgår af side 16-17 i afgørelsen om afslag på klagen, konkluderede klageudvalget udtrykkeligt, at »Cedefop agt[ede] at omorganisere den måde, hvorpå den juridiske funktion blev varetaget i agenturet, med henblik på at begrænse risiciene, uden at det var hensigten at genansætte personer eller genindføre tidligere måder at tilrettelægge arbejdet på«.
49
Klageudvalget havde følgelig klart meddelt appellanten, at det principalt var af den opfattelse, at Cedefop ikke nødvendigvis var forpligtet til at foretage en fornyet behandling af ansøgningen om kontraktforlængelse, idet dette agentur fuldt ud havde opfyldt annullationsdommen ved at betale en økonomisk kompensation for hele den skade, der var lidt på grund af de annullerede afgørelser, og at det ikke desto mindre subsidiært havde behandlet denne ansøgning og forkastet den af de grunde, der er anført i nærværende doms præmis 47 og 48.
50
Appellanten har i replikken fremhævet, at Cedefop – i strid med hvad dette agentur gentagne gange gjorde gældende i de sager, der gav anledning til kendelse af 20. maj 2022, VP mod Cedefop (T-534/21, EU:T:2022:327), og den appellerede dom – for første gang under appelsagen har gjort gældende, at der blev vedtaget en afgørelse som erstatning for de annullerede afgørelser, uden at fremlægge beviser til støtte herfor.
51
Cedefop har i duplikken gjort gældende, at Retten ikke foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, idet den blot henviste til de klare formuleringer i afgørelsen om afslag på klagen uden at forsøge at fortolke dem.
– Domstolens bemærkninger
52
Det følger af fast retspraksis, at der foreligger en urigtig gengivelse af beviserne, når Retten åbenbart har overskredet grænserne for en rimelig bedømmelse af disse beviser. Denne urigtige gengivelse skal fremgå åbenlyst af sagens akter, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne. Det er i denne henseende ikke tilstrækkeligt at godtgøre, at et dokument kan være genstand for en anden fortolkning end den, som Retten lagde til grund (dom af 5.3.2024, Kočner mod Europol, C-755/21 P, EU:C:2024:202, præmis 96 og den deri nævnte retspraksis).
53
Ved efterprøvelsen af rigtigheden af dette anbringende bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 34 på grundlag af den retspraksis, der er nævnt i dommens præmis 31-33, konkluderede, at Cedefop med henblik på opfyldelse af annullationsdommen havde pligt til at foretage en fornyet behandling af ansøgningen om kontraktforlængelse og til at træffe en afgørelse til erstatning af de annullerede afgørelser.
54
I denne henseende fandt Retten i den appellerede doms præmis 35-38 – idet den støttede sig på de elementer i begrundelsen for afgørelsen om afslag på klagen, der er sammenfattet i dommens præmis 37 – at Cedefop havde overholdt denne forpligtelse, eftersom klageudvalget i denne afgørelse for det første havde bekræftet den konklusion, som Cedefops administrerende direktør var nået frem til ved vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, nemlig at annullationsdommen efter betalingen af de erstatningsbeløb, som dette agentur var blevet tilpligtet at betale ved denne dom, var fuldt ud opfyldt, således at Cedefop ikke skulle vedtage nogen anden yderligere foranstaltning til opfyldelse af denne dom, men for det andet også havde foretaget en fornyet behandling af ansøgningen om kontraktforlængelse og afslået denne med henvisning til betragtninger knyttet til Cedefops interne organisation, således at der herved blev vedtaget en afgørelse til erstatning af de annullerede afgørelser. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 43, var sidstnævnte afgørelse ifølge Retten navnlig baseret på den betragtning, at Cedefop ønskede at ændre sin interne organisation og omorganisere den måde, hvorpå den juridiske funktion blev varetaget i Cedefop.
55
Det følger således af de præmisser i den appellerede dom, der er nævnt i den foregående præmis, at Cedefop ifølge Retten, efter anmodningen om opfyldelse af annullationsdommen, på den ene side afslog at efterkomme denne anmodning med den begrundelse, at Cedefop var af den opfattelse, at dommen allerede var opfyldt fuldt ud, og at der derfor ikke var anledning til at vedtage nogen anden yderligere foranstaltning til opfyldelse heraf, såsom en fornyet behandling af ansøgningen om kontraktforlængelse, og så meget desto mindre en faktisk forlængelse af kontrakten, og samtidig på den anden side ikke desto mindre i et vist omfang imødekom denne anmodning, for så vidt som det foretog en fornyet behandling af ansøgningen om kontraktforlængelse, men afslog denne med henvisning til betragtninger knyttet til Cedefops interne organisation. Herved vedtog dette agentur en afgørelse til erstatning af de annullerede afgørelser, idet denne afgørelse udgjorde en foranstaltning til opfyldelse af annullationsdommen.
56
Det bemærkes, at det på grundlag af en simpel læsning af afgørelsen om afslag på klagen kan fastslås, at som appellanten med rette har gjort gældende, kan betragtningerne i den appellerede doms præmis 37, der foranledigede Retten til at vurdere, at Cedefop havde vedtaget en afgørelse til erstatning af de annullerede afgørelser, kun være udledt af den del af begrundelsen for afgørelsen om afslag på klagen, der begynder i fjerde afsnit på side 16 i denne afgørelse og fortsætter til andet afsnit på side 17, hvorved dette udvalg begrundede, hvorfor det forkastede det anbringende om tilsidesættelse af artikel 266 TEUF, som appellanten havde fremsat i sin klage. Det er nemlig kun i denne del af begrundelsen for afgørelsen om afslag på klagen, der i alt indeholder fire afsnit (herefter »den omtvistede del af begrundelsen«), at der henvises til sådanne betragtninger.
57
Det fremgår nærmere bestemt af den omtvistede del af begrundelsen, at Retten, for i den appellerede doms præmis 37, 38 og 43 at fastslå, at Cedefop havde vedtaget en afgørelse til erstatning af de annullerede afgørelser på grundlag af betragtninger knyttet til dets interne organisation, nødvendigvis alene støttede sig på andet afsnit på side 17 i afgørelsen om afslag på klagen, der udgør det fjerde og sidste afsnit i den omtvistede del af begrundelsen. I dette afsnit anførte klageudvalget nemlig konkret følgende: »På grundlag af en indgående og gennemsigtig undersøgelse af den aktuelle situation udført i 2021 baseret på data fra 2020 agter Cedefop at omorganisere den måde, hvorpå den juridiske funktion varetages, med henblik på at begrænse de identificerede risici, uden at det er hensigten at genansætte personer eller genindføre tidligere måder at tilrettelægge arbejdet på«.
58
For det første er formuleringerne i andet afsnit på side 17 i afgørelsen om afslag på klagen imidlertid for upræcise til, at det heraf klart kan udledes, at klageudvalget herved foretog en fornyet behandling af appellantens ansøgning om kontraktforlængelse og forkastede denne, således at der blev vedtaget en afgørelse til erstatning af de annullerede afgørelser med henblik på, subsidiært, at opfylde annullationsdommen.
59
Det skal således for det andet efterprøves, om dette andet afsnit, læst i sin sammenhæng, med rimelighed kunne forstås på denne måde.
60
I denne henseende skal det indledningsvis præciseres, at den omtvistede del af begrundelsen i afgørelsen om afslag på klagen indledes med ordet »desuden« og er placeret umiddelbart efter de grunde, der er anført på side 14 og 15 i afgørelsen, vedrørende betalingen af de erstatningsbeløb, som Cedefop var blevet tilpligtet at betale ved annullationsdommen. Ifølge ordlyden af disse grunde konkluderede klageudvalget uden forbehold, at som det fremgik af den omtvistede afgørelse, var Cedefops opfyldelse af denne dom i fuld overensstemmelse med artikel 266 TEUF, uden at det var nødvendigt, at dette agentur vedtog en anden afgørelse.
61
Dernæst er der intet i ordlyden af de tre første afsnit i den omtvistede del af begrundelsen, der gør det muligt at fastslå, at klageudvalget på trods af denne konklusion ikke desto mindre subsidiært agtede at foretage en fornyet behandling af ansøgningen om kontraktforlængelse og at vedtage en afgørelse som erstatning for de annullerede afgørelser og dermed yderligere foranstaltninger til opfyldelse af annullationsdommen.
62
Det er nemlig tilstrækkeligt at bemærke, at klageudvalget i første afsnit af den omtvistede del af begrundelsen, der svarer til fjerde afsnit på side 16 i afgørelsen om afslag på klagen, for det første i det væsentlige blot anførte grundene til, at det fandt, at det ikke kunne udledes af annullationsdommen, at Cedefop havde pligt til at genansætte appellanten eller at forlænge hendes kontrakt. For det andet anførte klageudvalget i andet og tredje afsnit i den omtvistede del af begrundelsen, der svarer til henholdsvis femte afsnit på side 16 og første afsnit på side 17 i afgørelse om afslag på klagen, under henvisning til Cedefops eksekutivkomités konklusioner af 3. marts 2021 vedrørende genoprettelse af stillingen som juridisk rådgiver i dette agentur (herefter »eksekutivkomitéens afgørelse af 3. marts 2021«), i det væsentlige, at sidstnævnte afgørelse var »uden forbindelse« med appellantens særlige tilfælde og med annullationsdommen, som »er blevet opfyldt fuldt ud ved betalingen af erstatningsbeløbene og sagsomkostningerne«, og at der derfor »ikke er tale om modstrid mellem genoprettelse af stillingen og genansættelse af [appellanten] eller om at undgå, at hun genansættes«.
63
Endelig skal der tages hensyn til den omstændighed, at den omtvistede del af begrundelsen udgør klageudvalgets svar på et specifikt argument, som appellanten havde fremført for dette udvalg til støtte for sit anbringende om tilsidesættelse af artikel 266 TEUF. Med dette argument gjorde appellanten, idet hun fandt, at en korrekt opfyldelse af annullationsdommen krævede en forlængelse af hendes kontrakt fra den 16. november 2017, navnlig gældende, at med henblik på opfyldelse af dommen ville genansættelse af hende ved Cedefop ikke give vanskeligheder med hensyn til agenturets interne organisation, eftersom denne hvad angår stillingen som juridisk rådgiver ikke adskilte sig fra den, der var gældende på denne dato. I denne henseende gjorde appellanten gældende, at Cedefop med vedtagelsen af eksekutivkomitéens afgørelse af 3. marts 2021, der var sammenfaldende med indgivelsen af anmodningen om opfyldelse af annullationsdommen, havde besluttet at genoprette stillingen som intern juridisk rådgiver i agenturet. Appellanten gjorde i denne forbindelse gældende, at Cedefops administrerende direktørs afslag på at forlænge hendes kontrakt og på at genansætte hende, selv om stillingen som intern juridisk rådgiver var blevet genoprettet efter hendes anmodning om opfyldelse af annullationsdommen, og Cedefops interne organisation som følge af genoprettelsen af denne stilling ikke ville blive påvirket af hendes genansættelse, ikke var rationelt begrundet og viste, at afslaget alene var denne direktørs afgørelse ad personam, som således udgjorde magtfordrejning.
64
Set i lyset af det nævnte argument fra appellantens side fremgår det således helt utvetydigt af ordlyden af de tre første afsnit i den omtvistede del af begrundelsen, at klageudvalget med disse afsnit havde til hensigt at besvare samme argument ved at afvise enhver forbindelse mellem på den ene side eksekutivkomitéens afgørelse af 3. marts 2021 og på den anden side annullationsdommen og appellantens anmodning om opfyldelse heraf, i den forstand at denne afgørelse blev vedtaget med henblik på at opfylde den nævnte dom efter denne anmodning, og at den omtvistede afgørelse blev truffet af Cedefops administrerende direktør af personlige grunde og således udgjorde magtfordrejning.
65
Da de tre første afsnit i den omtvistede del af begrundelsen ikke indeholder oplysninger, der ville kunne give grundlag for, eventuelt blot implicit, at antage, at klageudvalget havde til hensigt at fravige sin konklusion om, at annullationsdommen var blevet opfyldt fuldt ud i overensstemmelse med artikel 266 TEUF ved udbetalingen af de erstatningsbeløb, der er nævnt i dommens konklusion, således at der ikke var anledning til at vedtage andre, yderligere foranstaltninger til opfyldelse heraf – en konklusion, som udvalget netop var nået frem til, og som det endda havde insisteret på i tredje afsnit i den omtvistede del af begrundelsen – kan andet afsnit på side 17 i afgørelsen om afslag på klagen følgelig ikke uden at fordreje rækkevidden heraf forstås således, at klageudvalget heri subsidiært behandlede ansøgningen om kontraktforlængelse på ny og vedtog en afgørelse til erstatning af de annullerede afgørelser.
66
Tværtimod kan dette andet punkt, læst i sin sammenhæng, kun med rimelighed forstås som en fortsættelse af argumentationen angående klageudvalgets svar på appellantens argument vedrørende eksekutivkomitéens afgørelse af 3. marts 2021. De betragtninger knyttet til Cedefops interne organisation, som klageudvalget lagde til grund, synes således at udgøre et forhold, som dette udvalg fremførte med henblik på at begrunde – ikke at appellantens kontrakt ikke blev forlænget efter en fornyet behandling af hendes ansøgning herom, således som Retten fandt i den appellerede doms præmis 38 – men at der ikke var nogen forbindelse mellem på den ene side eksekutivkomitéens afgørelse af 3. marts 2021 og på den anden side annullationsdommen og anmodningen om opfyldelse af denne dom.
67
For det tredje bekræfter den omstændighed, at disse betragtninger knyttet til Cedefops interne organisation ifølge formuleringerne i andet afsnit på side 17 i afgørelsen om afslag på klagen følger af en undersøgelse »af den aktuelle situation udført i 2021 baseret på data fra 2020«, at de ikke er knyttet til en fornyet behandling af ansøgningen om kontraktforlængelse, foretaget i forbindelse med opfyldelsen af annullationsdommen, eftersom en sådan fornyet behandling burde have været foretaget ved at tage udgangspunkt i den situation, der forelå på tidspunktet for vedtagelsen af de annullerede afgørelser (jf. i denne retning dom af 31.3.1971, Kommissionen mod Rådet, 22/70, EU:C:1971:32, præmis 60).
68
Henset til ovenstående betragtninger skal det fastslås, at Retten ved at fastslå, at afgørelsen om afslag på klagen udgjorde en afgørelse i forbindelse med gennemførelsen af annullationsdommen og konkret en afgørelse vedtaget til erstatning af de annullerede afgørelser, gengav oplysningerne i sagsakterne urigtigt, navnlig afgørelsen om afslag på klagen.
69
Da det første anbringende er velbegrundet, skal den appellerede dom ophæves, uden at det er nødvendigt at undersøge det andet til det niende anbringende.
Søgsmålet for Retten
70
Artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol bestemmer, at såfremt Domstolen giver appellanten medhold og ophæver den af Retten trufne afgørelse, kan den enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.
71
I den foreliggende sag finder Domstolen, da appellantens søgsmål for Retten var baseret på anbringender, der var genstand for en kontradiktorisk forhandling ved Retten, og hvis undersøgelse ikke nødvendiggør vedtagelse af supplerende foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse eller oplysning af sagen, at dette søgsmål er modent til påkendelse, og at der skal træffes endelig afgørelse herom (jf. analogt dom af 5.3.2021, Kočner mod Europol, C-755/21 P, EU:C:2024:202, præmis 112 og den deri nævnte retspraksis).
Det andet anbringende i søgsmålet for Retten
Parternes argumentation
72
Appellanten gjorde med sit andet anbringende gældende, at det efter annullationsdommen tilkom Cedefop at foretage en fornyet behandling af ansøgningen om kontraktforlængelse og at vedtage en ny afgørelse som erstatning for de annullerede afgørelser. Efter appellantens opfattelse var den eneste foranstaltning, som Cedefop lovligt kunne træffe efter denne fornyede behandling, at forlænge hendes kontrakt. Appellanten har på grundlag heraf konkluderet, at Cedefop ved at undlade at vedtage en afgørelse om forlængelse af hendes kontrakt tilsidesatte artikel 266 TEUF og anlagde et åbenbart urigtigt skøn. Appellanten har præciseret, at den omstændighed, at Retten i annullationsdommen pålagde Cedefop at betale erstatning, ikke har betydning for den forpligtelse, der påhvilede Cedefop til at vedtage en sådan afgørelse med henblik på opfyldelsen af annullationsdommen.
73
Cedefop har i det væsentlige gjort gældende, at agenturet ved at vedtage den omtvistede afgørelse, der blev bekræftet ved afgørelsen om afslag på klagen, behørigt opfyldte sin forpligtelse i henhold til artikel 266 TEUF til at opfylde annullationsdommen. Den erstatning, der blev tilkendt for den fortabte mulighed, som appellanten havde lidt, afhjalp virkningerne af den konstaterede ulovlighed, således at ingen anden foranstaltning var nødvendig for at gennemføre annullationsdommen. Ifølge Cedefop er det andet anbringende derfor ugrundet.
Domstolens bemærkninger
74
I henhold til artikel 266 TEUF har den institution, det organ, det kontor eller det agentur, hvorfra en annulleret retsakt hidrører, pligt til at gennemføre de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af den dom, hvorved retsakten blev annulleret.
75
For at efterkomme denne dom og opfylde den fuldt ud skal den pågældende institution eller det pågældende organ, kontor eller agentur ikke blot tage hensyn til dens konklusion, men også til de præmisser, som danner det fornødne grundlag for denne i den forstand, at de er nødvendige, når det skal afgøres, hvad konklusionen helt præcist går ud på. Det er nemlig disse præmisser, som dels fastslår, nøjagtig hvilken bestemmelse der anses for ulovlig, dels angiver de nøjagtige grunde til den i konklusionen fastslåede ulovlighed, og som den pågældende institution skal tage hensyn til, når den udsteder en anden retsakt i stedet for den, der er blevet annulleret (jf. i denne retning dom af 12.12.2024, DD mod FRA, C-587/21 P, EU:C:2024:1017, præmis 22 og 23 og den deri nævnte retspraksis).
76
Hvad angår virkningerne af Unionens retsinstansers annullation af en retsakt bemærkes, at denne har virkning ex tunc og således bevirker, at den annullerede retsakt fjernes fra Unionens retsorden med tilbagevirkende kraft, således at denne retsakt anses for aldrig at have eksisteret (jf. i denne retning dom af 28.5.2013, Abdulrahim mod Rådet og Kommissionen, C-239/12 P, EU:C:2013:331, præmis 68).
77
Eftersom artikel 266 TEUF ikke præciserer arten af de foranstaltninger, som ophavsmanden til den annullerede retsakt skal træffe med henblik på at opfylde denne forpligtelse, påhviler det denne at identificere disse foranstaltninger, idet ophavsmanden ved valget heraf har en vid skønsbeføjelse, for så vidt som den er i overensstemmelse med konklusionen i den dom, hvorved retsakten blev annulleret, og med de præmisser, som udgør det nødvendige grundlag herfor (dom af 12.12.2024, DD mod FRA, C-587/21 P, EU:C:2024:1017, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
78
Nærmere bestemt skal den procedure, som skal erstatte en annulleret retsakt, genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte, idet annullation af en retsakt principielt ikke påvirker gyldigheden af de forberedende foranstaltninger, der er truffet forud for konstateringen af denne fejl (dom af 12.12.2024, DD mod FRA, C-587/21 P, EU:C:2024:1017, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
79
Med henblik på at sikre en korrekt opfyldelse af en annullationsdom og således overholde forpligtelsen i henhold til artikel 266 TEUF har den institution eller det organ, kontor eller agentur, hvorfra den annullerede retsakt hidrører, derfor pligt til at træffe de nødvendige foranstaltninger til at ophæve virkningerne af de fastslåede ulovlige forhold, hvilket – såfremt retsakten allerede er gennemført – indebærer, at den situation, der ville have foreligget, hvis den konstaterede ulovlighed ikke havde fundet sted, skal genoprettes.
80
Det følger af det ovenstående, at Cedefop med henblik på opfyldelsen af annullationsdommen havde pligt til at foretage en fornyet behandling af ansøgningen om kontraktforlængelse og til at vedtage en afgørelse som erstatning for de annullerede afgørelser ved i denne forbindelse at tage udgangspunkt i den situation, der forelå på tidspunktet for vedtagelsen af disse afgørelser og tage annullationsdommens præmisser i betragtning.
81
I modsætning til hvad Cedefop har gjort gældende, fritog den omstændighed, at Retten i annullationsdommen pålagde Cedefop at betale erstatning for den økonomiske skade, som appellanten havde lidt som følge af den fortabte mulighed for at få sin kontrakt forlænget, på ingen måde agenturet for at opfylde disse forpligtelser.
82
En fritagelse herfor fremgår nemlig ikke af nogen præmis i annullationsdommen, og den erstatning, som Retten pålagde Cedefop at betale, udgør en økonomisk kompensation til appellanten for fortabelsen af en mulighed, uden at dette berører de øvrige forpligtelser, der påhvilede dette agentur ved opfyldelsen af annullationsdommen, således som de er anført i den foreliggende doms præmis 80.
83
Hvis det antages, at Retten begik en retlig fejl ved at tilkende appellanten en erstatning for den fortabte mulighed for at få sin kontrakt forlænget, samtidig med at den annullerede afgørelsen om ikke at forlænge denne kontrakt, kunne en sådan fejl under alle omstændigheder kun være blevet gjort gældende i forbindelse med en appel til prøvelse af annullationsdommen. Da Cedefop ikke iværksatte en sådan appel, er denne dom blevet endelig.
84
Cedefop har derfor tilsidesat artikel 266 TEUF ved at nægte at vedtage andre foranstaltninger til opfyldelse af annullationsdommen end betaling af de erstatningsbeløb, der er omhandlet i denne dom.
85
Følgelig skal det andet anbringende i søgsmålet tiltrædes og såvel den omtvistede afgørelse som afgørelsen om afslag på klagen annulleres.
Erstatningspåstanden
Parternes argumentation
86
Appellanten har gjort gældende, at Cedefops vedholdende nægtelse af at gennemføre annullationsdommen udgør en åbenbar tilsidesættelse af EU-retten og et brud på den tillid, som Unionens retssystem skal indgyde i forhold til enhver borger. Hvad endvidere angår appellantens personlige situation har den vedvarende usikkerhed siden 2017 om spørgsmålet vedrørende forlængelse af hendes kontrakt medført en situation med utryghed og psykologisk pres med hensyn til hendes professionelle fremtid, hvilket har påført hende stress og angst. Annullationen kan således ikke udgøre en tilstrækkelig erstatning for den ikkeøkonomiske skade, som hun har lidt som følge af den manglende opfyldelse af annullationsdommen. På denne baggrund har hun nedlagt påstand om, at Cedefop tilpligtes at betale en erstatning på 100000 EUR.
87
Ifølge Cedefop skal appellantens erstatningspåstand forkastes. For det første er den ikkeøkonomiske skade i forbindelse med den manglende forlængelse af hendes kontrakt nemlig allerede blevet erstattet, eftersom Retten i annullationsdommen pålagde Cedefop at betale 10000 EUR til dækning heraf, og dette beløb har det allerede betalt. For det andet har appellanten ikke præciseret, hvilke forhold der udgør den ikkeøkonomiske skade.
Domstolens bemærkninger
88
I første række bemærkes, at appellanten med sin erstatningspåstand søger at opnå erstatning for den ikkeøkonomiske skade, som Cedefop har påført hende ved ikke at sikre en korrekt opfyldelse af annullationsdommen. Denne påstand er derfor knyttet til ulovligheden af den omtvistede afgørelse og af afgørelsen om afslag på klagen.
89
Den ikkeøkonomiske skade, som appellanten har gjort gældende i forbindelse med den foreliggende sag, er således forskellig fra den skade, hun påstod erstattet i forbindelse med den sag, der gav anledning til annullationsdommen, der var støttet på de annullerede afgørelsers ulovlighed.
90
I modsætning til hvad Cedefop har gjort gældende, tager den foreliggende erstatningspåstand derfor ikke sigte på at opnå erstatning for en skade, der allerede er blevet erstattet.
91
I anden række bemærkes, at et EU-agenturs ansvar uden for kontraktforhold forudsætter, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, som det pågældende agentur lægges til last, er retsstridig, at der faktisk er lidt en skade, og at der er en årsagsforbindelse mellem denne adfærd og den hævdede skade (jf. i denne retning dom af 4.6.2020, Schokker mod EASA, C-310/19 P, EU:C:2020:435, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
92
Først og fremmest bemærkes, at eftersom den omtvistede afgørelse og afgørelsen om afslag på klagen er blevet annulleret på grund af Cedefops tilsidesættelse af sin forpligtelse i henhold til artikel 266 TEUF til at opfylde annullationsdommen, er den første betingelse for, at Cedefop kan ifalde ansvar, nemlig at den adfærd, som foreholdes agenturet, er retsstridig, således opfyldt.
93
Dernæst skal det hvad angår betingelsen om, at der faktisk er lidt en skade, bemærkes, at en EU-institutions, et EU-organs, -kontors eller -agenturs nægtelse af at fuldbyrde en afgørelse, der er truffet af en af Unionens retsinstanser, udgør et indgreb i den tillid, som enhver borger bør have til Unionens retssystem, bl.a. baseret på respekt for de afgørelser, der træffes af Unionens retsinstanser. Uafhængigt af enhver økonomisk skade, der kan følge af den manglende opfyldelse af en dom, medfører nægtelse af at træffe de nødvendige foranstaltninger til korrekt opfyldelse af denne dom således i sig selv en ikkeøkonomisk skade for den part, som har fået medhold ved dommen.
94
Cedefops adfærd har i øvrigt ubestrideligt og varigt skabt usikkerhed for appellanten med hensyn til spørgsmålet om forlængelse af hendes kontrakt, og denne situation udgør en ikkeøkonomisk skade.
95
Det må således lægges til grund, at det er godtgjort, at der faktisk er lidt en skade.
96
Hvad endelig angår årsagsforbindelsen er det tilstrækkeligt at fastslå, at den ikkeøkonomiske skade, som appellanten har lidt, er direkte forårsaget af Cedefops nægtelse af at vedtage andre foranstaltninger til opfyldelse af annullationsdommen end udbetaling af de erstatningsbeløb, der er omhandlet i samme dom, og at den pågældende skade ikke ville være indtrådt, hvis Cedefop havde opfyldt dommen korrekt.
97
Heraf følger, at det ligeledes er godtgjort, at der er en årsagsforbindelse mellem Cedefops retsstridige adfærd og skaden.
98
I betragtning af de særlige omstændigheder i den foreliggende sag skal det fastslås, at tildeling af et beløb på 15000 EUR til appellanten udgør en passende erstatning for denne skade.
Sagsomkostninger
99
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
100
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
101
Da appellanten i den foreliggende sag har nedlagt påstand om, at Cedefop tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da Cedefop har tabt både appelsagen og sagen i første instans, bør det pålægges dette agentur at bære sine egne omkostninger og betale samtlige de omkostninger, som appellanten har afholdt i disse to sager.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):
1)
Dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 7. februar 2024, VP mod Cedefop (T-563/22, EU:T:2024:72), ophæves.
2)
Afgørelsen truffet af den administrerende direktør for Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (Cedefop) den 17. december 2021 og afgørelsen truffet af Cedefops klageudvalg den 17. juni 2022 annulleres.
3)
Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (Cedefop) betaler et beløb på 15000 EUR i erstatning for det ikkeøkonomiske tab, som er forvoldt VP.
4)
Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (Cedefop) bærer sine egne omkostninger og betaler samtlige de omkostninger, som VP har afholdt i forbindelse med både sagen i første instans og appelsagen.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.