61992TJ0084_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder
1 Sagsoegerne, Finn Nielsen og Pia Moeller, tiltraadte tjenesten i De Europaeiske Faellesskabers OEkonomiske og Sociale Udvalg (herefter benaevnt "OESU") den 1. juli 1973 som dansksprogede oversaettere. P. Moeller blev forfremmet til loenklasse LA5 som ledende oversaetter den 1. maj 1978, og F. Nielsen blev forfremmet til samme loenklasse som ledende oversaetter den 1. juli 1982.
2 Ved afgoerelse nr. 2117/74 af 29. juli 1974, som aendret ved afgoerelse nr. 1515/81 A af 15. juni 1981 og nr. 2903/81 A af 13. december 1981, oprettede OESU et paritetisk forfremmelsesudvalg (herefter benaevnt "udvalget"), som har faaet til opgave at "udtale sig inden for rammerne af proceduren for forudgaaende hoering vedroerende forfremmelser inden for stillingsgrupper med to loenklasser og aarligt at udarbejde en liste over tjenestemaend, som fortjener forfremmelse til naeste hoejere stillingsgruppe". I henhold til naevnte afgoerelse udpegede OESU' s formand den 16. maj 1991 de seks medlemmer af udvalget for forfremmelsesaaret 1991, i loebet af hvilket to stillinger i loenklasse LA4 ville skulle besaettes ved forfremmelse, mens en tredje LA4-stilling ville blive ledig fra 1. januar 1992 som foelge af en tjenestemands overgang til invalidepension.
3 Paa et moede den 2. december 1991 fastslog udvalget, at der for 1991 var to ledige LA4-stillinger, og at én LA4-stilling ville blive ledig den 1. januar 1992. Herefter stemte et flertal i udvalget for to ansoegere, mens en tredje ansoeger fik tre stemmer, en fjerde to stemmer og en femte én stemme. Samme dag afgav udvalget en udtalelse, hvori den indstillede de to ansoegere, der havde faaet flertallet af stemmerne, til forfremmelse til loenklasse LA4.
4 Den 3. december 1991 tilstillede chefen for den danske oversaettelsesafdeling, T.A. Feilberg, chefen for afdelingen "Ansaettelse og Personaleledelse" et notat med foelgende ordlyd: "Jeg bekraefter herved den erklaering, jeg i gaar afgav over for forfremmelsesudvalget vedroerende fortjenesterne hos de tre LA5-tjenestemaend, der kan forfremmes til LA4 i den danske oversaettelsesafdeling, nemlig Pia Moeller, Finn Nielsen og F. Jeg bekraefter saaledes, at tjenestens interesse og mine overvejelser om de tre ansoegeres kvalifikationer og fortjenester har faaet mig til at foreslaa forfremmelse af F., idet jeg betragter ham som den mest egnede af de tre, jf. ogsaa deres bedoemmelser".
5 Den 6. december 1991 tilstillede direktoeren for personale og budget generalsekretaeren en skrivelse, hvortil var foejet udvalgets indstilling, listen over tjenestemaend med den kraevede anciennitet, tabellen med de gennemsnitlige ventetider for en forfremmelse, en oversigt med forslag til ikrafttraedelsesdatoer for de enkelte forfremmelser og udkastene til forfremmelsesafgoerelserne. Direktoeren foreslog endvidere at forfremme F. til den LA4-stilling, der ville blive ledig paa grund af en tjenestemands overgang til invalidepension. Herved bekraeftede direktoeren forslaget af 3. december 1991 fra chefen for den danske oversaettelsesafdeling.
6 Den 12. december 1991 tilstillede direktoeren for personale og budget generalsekretaeren listen over tjenestemaend, som kunne komme i betragtning ved en forfremmelse, idet han anfoerte, at han havde vedlagt de paagaeldendes personlige aktmapper, deres bedoemmelser og udvalgets indstilling.
7 Ved afgoerelse af 16. december 1991 forfremmede ansaettelsesmyndigheden de to af udvalget foreslaaede tjenestemaend samt F., ledende oversaetter i den danske afdeling, som var blevet forfremmet til loenklasse LA5 den 1. maj 1988, til loenklasse LA4.
8 Listen over tjenestemaend, der blev forfremmet inden for stillingsgrupper i forfremmelsesaaret 1991, blev opslaaet den 18. december 1991, og sagsoegerne fik kendskab til den samme dag.
9 Den 8. januar 1992 meddelte udvalgets formand samt fire af dets medlemmer generalsekretaeren, at de traadte ud af udvalget med den begrundelse, at ansaettelsesmyndigheden ikke havde fulgt udvalgets indstilling og ikke havde givet nogen begrundelse for sine afvigende afgoerelser.
10 Den 17. marts 1992 indbragte sagsoegerne hver for sig en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") over afgoerelse nr. 451/91 A af 16. december 1991, hvorved F. var blevet forfremmet til LA4, hvilket indebar en stiltiende afvisning af deres respektive ansoegninger.
11 Ved skrivelser af 1. juli 1992 afviste OESU' s formand klagerne med foelgende ord:
"Vi har noeje gennemgaaet Deres klage af 17. marts 1992 over afgoerelse nr. 451/91 A af 16. december 1991 om forfremmelse af F. til loenklasse LA4.
Efter denne gennemgang bemaerkes foelgende:
I henhold til vedtaegtens artikel 45, stk. 1, har ansaettelsesmyndigheden truffet et valg blandt de tjenestemaend, der har en minimumsanciennitet i deres loenklasse, efter sammenligning af fortjenesterne hos de tjenestemaend, som kunne komme i betragtning, og de afgivne udtalelser om dem.
Jeg vil i den forbindelse henlede opmaerksomheden paa, at ansaettelsesmyndigheden raader over et vidt skoen, naar den skal vurdere de fortjenester og bedoemmelser, der skal indgaa i forfremmelsesovervejelserne. Dette skoen er i oevrigt udtrykkeligt anerkendt efter EF-Domstolens retspraksis.
I den foreliggende sag kan jeg forsikre Dem om, at ansaettelsesmyndigheden noeje har overholdt de i vedtaegtens artikel 45 fastsatte regler.
Det paritetiske forfremmelsesudvalg blev udtrykkeligt hoert, foer den omtvistede afgoerelse og de to oevrige afgoerelser om forfremmelse inden for stillingsgruppe LA5/4 blev vedtaget.
Selv om De har den kraevede anciennitet i loenklassen, taler resultatet af sammenligningen mellem alle de paagaeldende tjenestemaends kvalifikationer, fortjenester og sprogkundskaber ifoelge bedoemmelserne klart til fordel for den forfremmede person. En detaljeret redegoerelse for det trufne valg eller de elementer, der indgaar i den vanskelige vurdering af bedoemmelserne, vil muligvis kunne skade de forbigaaede tjenestemaend, og jeg kan derfor ikke indvie Dem i disse forhold.
Endvidere bekraefter indstillingen fra det paritetiske forfremmelsesudvalg og fra chefen for den danske oversaettelsesafdeling, som ikke har foreslaaet, at De forfremmes, ansaettelsesmyndighedens valg af F."
Retsforhandlinger
12 Det er baggrunden for sagsoegernes soegsmaal, der blev registreret paa Rettens Justitskontor den 1. oktober 1992.
13 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Femte Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Den har opfordret parterne til at efterkomme foelgende anmodning:
"1) OESU opfordres til at fremlaegge bedoemmelserne for perioden 1. september 1988 ° 31. august 1990 for sagsoegerne, Pia Moeller og Finn Nielsen, samt for F. ...
2) Parterne opfordres til at bekraefte, at det var F., der fik tre stemmer under afstemningen i forbindelse med moedet den 2. december 1991 i det paritetiske forfremmelsesudvalg."
14 Parterne afgav deres indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 22. juni 1993.
Parternes paastande
15 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:
1) Afgoerelse nr. 451/91 A af 16. december 1991 om at forfremme F. til loenklasse LA4 samt afgoerelserne om at afslaa sagsoegernes ansoegning til denne stilling annulleres.
2) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
16 OESU har nedlagt foelgende paastande:
1) Frifindelse.
2) Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler.
Parternes anbringender og argumenter
17 Sagsoegerne har paaberaabt sig to anbringender til stoette for sagen. Det foerste gaar ud paa, at vedtaegtens artikel 45 er tilsidesat, idet ansaettelsesmyndigheden ved forfremmelsen af F. hverken hoerte udvalget eller har sammenlignet samtlige ansoegeres fortjenester.
Det andet anbringende gaar ud paa, at vedtaegtens artikel 26 er tilsidesat, idet sagsoegerne ikke er blevet gjort bekendt med visse udtalelser og mundtlige erklaeringer om deres fortjenester, og disse udtalelser og erklaeringer ikke er blevet indsat i deres personlige aktmappe.
Foerste anbringende om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45
Parternes argumenter
18 Sagsoegerne foreholder for det foerste ansaettelsesmyndigheden, at den ikke har hoert udvalget, foer den traf afgoerelse om at forfremme F. Sagsoegerne har ° med henvisning til at ansaettelsesmyndigheden ifoelge artikel 5 i afgoerelse nr. 2903/81 A skal traeffe afgoerelse om forfremmelse efter at have gjort sig bekendt med listen over de tjenestemaend, som efter udvalgets mening har gjort sig mest fortjent til forfremmelse ° gjort gaeldende, at naar en institution hos sig selv nedsaetter et raadgivende udvalg, der ikke er foreskrevet i vedtaegten, og som ved besaettelsen af forskellige stillinger skal hoeres om ansoegernes kvalifikationer og egnethed i forhold til de kvalifikationer, der kraeves, oensker den hermed som ansaettelsesmyndighed at raade over et bedre grundlag for at foretage den sammenligning af ansoegernes fortjenester, der kraeves ifoelge vedtaegtens artikel 45 (dom af 30.1.1992, sag T-25/90, Schoenherr mod OESU, Sml. II, s. 63).
19 I den foreliggende sag havde udvalget imidlertid ikke faaet underretning om, at der blev en tredje LA4-stilling ledig i den danske oversaettelsesafdeling, og det kunne derfor ikke udtale sig om ansoegernes kvalifikationer og egnethed i forhold til de kvalifikationer, der kraevedes til denne stilling.
20 Imidlertid har sagsoegerne i replikken frafaldet dette argument, idet de har erkendt, at det fremgaar af de af sagsoegte fremlagte bilag, at udvalget har behandlet muligheden af at indstille en tredje tjenestemand til forfremmelse til loenklasse LA4.
21 Sagsoegerne har for det andet lagt ansaettelsesmyndigheden til last, at den har forfremmet F. uden at give udvalget de oplysninger, der var noedvendige, for at den kunne afgive en objektiv udtalelse. Sagsoegerne goer gaeldende, at selv om udvalget har behandlet den paagaeldendes ansoegning, har det efter eget udsagn ikke raadet over de noedvendige oplysninger for at kunne afgive en objektiv udtalelse herom.
22 Herved goer sagsoegerne gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden ikke kan have haft den klare opfattelse, at F. er bedre kvalificeret, naar der i udvalget, som har gennemgaaet alle ansoegernes akter og hoert deres umiddelbare overordnede, ikke har vaeret et flertal til fordel for F.
23 Sagsoegerne har for det tredje paapeget, at det fremgaar af skrivelserne af 1. juli 1992 om afvisning af deres klager ° hvilke skrivelser i oevrigt er utilstraekkeligt begrundede ° at ansaettelsesmyndigheden alene har baseret sin afgoerelse om at forfremme F. paa sammenligningen af bedoemmelserne. Men udvalget mente ikke, at der paa grundlag af disse bedoemmelser kunne foretages et objektivt valg mellem ansoegerne, og derfor fremhaever sagsoegerne, at ansaettelsesmyndigheden i det mindste burde have givet de noejagtige grunde til, at den besluttede ikke at tage hensyn til udvalgets udtalelse.
24 Sagsoegerne har dog paa replikstadiet gjort gaeldende, at det fremgaar af skrivelsen af 6. december 1991 fra direktoeren for personale og budget til generalsekretaeren, at administrationen ikke sendte de naevnte bedoemmelser til ansaettelsesmyndigheden, hvorfor denne ikke har kunnet sammenligne ansoegernes fortjenester og de afgivne udtalelser om dem i henhold til vedtaegtens artikel 45.
25 Ifoelge sagsoegerne har ansaettelsesmyndigheden begraenset sig til at stadfaeste det valg, der var foretaget af administrationen, som allerede havde udarbejdet en oversigt med forslag til, hvornaar hver forfremmelse skulle traede i kraft, og udkast til de forskellige forfremmelsesafgoerelser, jf. skrivelsen af 6. december 1991 fra Direktoratet for Administration og Finanser til generalsekretaeren.
26 Ifoelge sagsoegerne kan det udledes heraf, at ansaettelsesmyndigheden saaledes ikke har foretaget den sammenligning af fortjenesterne, der kraeves i henhold til vedtaegtens artikel 45, eller at den har taget hensyn til oplysninger, den ikke har forelagt udvalget, som derfor har vaeret ude af stand til at afgive en gyldig udtalelse.
27 Sagsoegte finder, at sagsoegernes anbringende om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45 er behaeftet med faktiske og retlige fejl. Ifoelge sagsoegte fremgaar det klart af referatet af udvalgets moede den 2. december 1991, at udvalget blev underrettet om, at der i den danske oversaettelsesafdeling ville blive en LA4-stilling ledig pr. 1. januar 1992 som foelge af, at en medarbejder havde faaet tildelt invalidepension.
28 Sagsoegte har i denne forbindelse gjort gaeldende, at det ikke lykkedes for udvalget at samle flertal for en ansoeger til den tredje LA4-stilling, og at ansaettelsesmyndigheden paa grund af denne ubeslutsomhed i udvalget, som i oevrigt ikke havde forbeholdt sig sin udtalelse om besaettelsen af denne stilling, traf sin afgoerelse bl.a. paa grundlag af notatet fra chefen for den danske oversaettelsesafdeling, hvori han foreslog at forfremme F. Sagsoegte udledte heraf, at ansaettelsesmyndigheden i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 45 faktisk har truffet afgoerelsen om at forfremme F. paa grundlag af dennes fortjenester og bedoemmelser efter at have sammenlignet fortjenesterne hos de tjenestemaend, der havde den kraevede anciennitet.
29 Sagsoegte bemaerker endvidere, at udvalget alene har kompetence til at afgive indstillinger, og at ansaettelsesmyndigheden, naar udvalget ikke afgiver en saadan, er kompetent til selv at vaelge de tjenestemaend, der skal forfremmes.
30 Sagsoegte har paa duplikstadiet afvist sagsoegernes synspunkt, som er kommet til udtryk i replikken, ifoelge hvilken den omstaendighed, at bedoemmelserne ikke omtales i ovennaevnte skrivelse af 6. december 1991, viser, at ansaettelsesmyndigheden ikke har haft naevnte bedoemmelser til raadighed, da den traf den omtvistede forfremmelsesafgoerelse.
31 Sagsoegte goer gaeldende, at det tvaertimod fremgaar af svaret paa klagen, notatet af 12. december 1991 fra direktoeren for personale og budget til generalsekretaeren, skrivelsen af 3. december 1991 fra chefen for den danske oversaettelsesafdeling til ansaettelsesmyndigheden og af referatet af udvalgets moede den 2. december 1991, at ansoegernes bedoemmelser var indsat i deres personlige aktmappe, og at ansaettelsesmyndigheden saaledes har haft dem til sin raadighed, da den traf sin afgoerelse.
Rettens bemaerkninger
32 Det skal for det foerste fastslaas, at udvalget, som var blevet underrettet om, at der i 1991 og fra 1. januar 1992 ville vaere tre stillinger, som kunne besaettes ved forfremmelse i stillingsgruppen LA5/4, alligevel paa sit moede den 2. december 1991 noejedes med at forelaegge ansaettelsesmyndigheden navnene paa to tjenestemaend, som udvalget foreslog forfremmet.
33 Det fremgaar endvidere af referatet af dette moede, at de to tjenestemaend, der var foreslaaet af udvalget, hver havde opnaaet det absolutte flertal, som kraevedes ifoelge artikel 7 i afgoerelse nr. 2903/81 A for at blive optaget paa listen over de tjenestemaend, der efter udvalgets mening havde gjort sig mest fortjent til forfremmelse, mens tre tjenestemaend ved samme afstemning ikke opnaaede det kraevede flertal, idet de fik henholdsvis tre, to og én stemme. Det fremgaar af den skrivelse, sagsoegte den 27. maj 1993 indgav til Rettens Justitskontor, og som sagsoegerne ikke har bestridt, at det var F., der fik tre stemmer ved udvalgets afstemning.
34 Det fremgaar tillige af referatet af moedet den 2. december 1991, at udvalget i henhold til artikel 4 i afgoerelse nr. 2903/81 A havde afgivet udtalelse og opstillet listen over de tjenestemaend, som efter udvalgets mening havde gjort sig mest fortjent til forfremmelse, "efter at have laest bedoemmelserne" vedroerende samtlige de tjenestemaend, der havde den til forfremmelse noedvendige anciennitet. Udvalget havde derefter stemt om navnene paa denne liste. Referatet viser endvidere, at udvalget indledte sine droeftelser "efter at have hoert cheferne for sprogafdelingerne".
35 Foerst paa replikstadiet har sagsoegerne, efter at have anfoert i staevningen, at "afgoerelsen om at udnaevne F. alene byggede paa sammenligningen mellem bedoemmelserne", gjort gaeldende, at disse bedoemmelser ikke fysisk var til ansaettelsesmyndighedens raadighed paa tidspunktet for vedtagelsen af den anfaegtede forfremmelsesafgoerelse. Sagsoegernes advokat har under retsmoedet tilbudt at bevise denne paastand, idet han har gjort gaeldende, at sagsoegernes bedoemmelser ikke var blevet taget ud af deres personlige aktmappe.
36 Det skal i denne forbindelse erindres, at det ifoelge artikel 48, stk. 2, i procesreglementet ikke er tilladt at fremsaette nye anbringender under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne (jf. Rettens domme af 10.7.1992, sag T-53/91, Mergen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2041, og forenede sager T-59/91 og T-79/91, Eppe mod Kommissionen, Sml. II, s. 2061). Ifoelge stk. 1 i samme artikel kan parterne i replikken og duplikken anfoere yderligere beviser til stoette for deres anbringender, idet de skal begrunde, hvorfor beviserne foerst paaberaabes paa dette tidspunkt.
37 Retten skal bemaerke, at ansaettelsesmyndigheden i skrivelserne af 1. juli 1992 til hver enkelt sagsoeger, hvorved disses klager blev afvist, anfoerte, at den havde truffet sit valg blandt de tjenestemaend, der havde en minimumsanciennitet inden for deres loenklasse, "efter at have sammenlignet de tjenestemaends fortjenester, som kunne forfremmes, samt bedoemmelserne om samme tjenestemaend". I skrivelserne underrettes sagsoegerne om, at "resultatet af sammenligningen mellem de kvalifikationer, fortjenester og sprogkundskaber, (der fremgaar) af bedoemmelserne for samtlige beroerte tjenestemaend, klart er til fordel for den forfremmede person".
38 Retten kan saaledes blot fastslaa, at sagsoegerne, som allerede ved afvisningen af deres klager kunne have bestridt, at ansaettelsesmyndigheden raadede over bedoemmelserne paa det tidspunkt, hvor den besluttede at forfremme F., ikke har paaberaabt sig nogen retlig eller faktisk omstaendighed, som er kommet frem under retsforhandlingerne, til stoette for deres anbringende om, at de naevnte bedoemmelser ikke forelaa. Der er saaledes tale om et nyt anbringende i den i procesreglementets artikel 48, stk. 2, anvendte betydning.
39 Ogsaa det tilbud, der under den mundtlige forhandling er blevet fremsat om at bevise, at ansaettelsesmyndigheden ikke havde bedoemmelserne til raadighed, maa betragtes som fremkommet for sent, idet sagsoegerne ikke har paaberaabt sig nogen omstaendighed, der har forhindret dem i at fremsaette dette bevistilbud under den skriftlige forhandling. Dette tilbud maa foelgelig ligeledes afvises i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 1.
40 Ifoelge artikel 5 i ovennaevnte afgoerelse nr. 2903/81 A traeffer ansaettelsesmyndigheden afgoerelse om forfremmelse efter at have gjort sig bekendt med det paritetiske forfremmelsesudvalgs liste.
41 Det fremgaar af Rettens praksis (ovennaevnte dom i sagen Schoenherr mod OESU), at forfremmelsesudvalgets liste skal vaere blandt de oplysninger, som danner grundlag for institutionens egen vurdering af ansoegerne, og at ansaettelsesmyndigheden har pligt til at tage hensyn til listen, ogsaa selv om den mener at maatte se bort fra den. Ifoelge samme dom har ansaettelsesmyndigheden ved ikke at naevne forfremmelsesudvalgets indstilling og ved ikke at godtgoere, at den har opfyldt sin pligt til at tage hensyn til denne indstilling, undladt at opfylde sin pligt til i hvert fald i forbindelse med afvisningen af klagen at begrunde en anfaegtet forfremmelsesafgoerelse, naar den nu har ment at maatte se bort fra forfremmelsesudvalgets indstillinger.
42 I lighed hermed er ansaettelsesmyndigheden, naar den som i den foreliggende sag beslutter at forfremme en tjenestemand, der ikke figurerer blandt de tjenestemaend, det paritetiske forfremmelsesudvalg har optaget paa sin liste, i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, forpligtet til at begrunde sin afvisning af en klage over en forfremmelse, saaledes at Faellesskabets retsinstanser faar mulighed for at udoeve deres kontrol af lovligheden af afgoerelsen om forfremmelse og give klageren oplysninger, der er tilstraekkelige til at fastslaa, om afgoerelsen er korrekt eller behaeftet med mangler, hvorefter dens lovlighed kan anfaegtes.
43 Men i de skrivelser af 1. juli 1992, hvorved sagsoegernes klager blev afvist, fremhaevede ansaettelsesmyndigheden klart, at den havde sammenlignet alle ansoegernes kvalifikationer, fortjenester og sprogkundskaber paa grundlag af bedoemmelserne for samtlige de tjenestemaend, der kunne komme i betragtning ved en forfremmelse.
44 Det maa tilfoejes, at en gennemgang af de analytiske vurderinger af de paagaeldendes bedoemmelser, som ifoelge skrivelsen af 12. december 1991 til generalsekretaeren er forelagt ansaettelsesmyndigheden, viser, at F. for bedoemmelsesperioden 1988-1990 har opnaaet karakteren "udmaerket" otte gange og "meget godt" seks gange, mens de to sagsoegeres bedoemmelser for samme periode viser syv gange "udmaerket" og syv gange "meget godt" for den ene og fem gange "udmaerket" og ni gange "meget godt" for den anden. Endvidere var den analytiske vurdering vedroerende F. ledsaget af en meget rosende kommentar, hvoraf det bl.a. fremgik, at "F. yderligere har forbedret sit hoeje kvalifikations- og erfaringsniveau", at han "har ydet en udmaerket indsats i det daglige arbejde i gruppen", og at han "samarbejder paa bedste maade med sine kolleger".
45 Heraf foelger, at ansaettelsesmyndigheden, som raader over et vidt skoen ved vurderingen af tjenestens interesser og af de fortjenester, der skal tages i betragtning ved afgoerelser om forfremmelse i henhold til vedtaegtens artikel 45 (jf. Rettens dom af 13.12.1990, sag T-20/89, Moritz mod Kommissionen, Sml. II, s. 769), i den foreliggende sag har holdt sig inden for rimelige graenser og ikke har begaaet en aabenbar fejl ved skoensudoevelsen, da den vedtog afgoerelsen om at forfremme F.
46 Foelgelig maa anbringendet om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45 forkastes.
Andet anbringende om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26
Parternes argumenter
47 Sagsoegerne har til stoette for deres anbringende om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26 anfoert, at Retten i sin dom af 5. december 1990 (sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735) har fastslaaet, at "mundtlige udtalelser (fra generaldirektoerens repraesentant), som er fremsat under en forfremmelsesprocedure og for et udvalg nedsat med henblik herpaa, anses for at vaere en bedoemmelsesrapport som omhandlet i vedtaegtens artikel 26. De skulle derfor straks have vaeret optegnet skriftligt og indsat i sagsoegerens personlige aktmappe, som det foreskrives i artikel 26".
48 Sagsoegerne anfoerer, at det fremgaar af de notater, der er udvekslet mellem udvalgets formand og ansaettelsesmyndigheden, at sidstnaevnte haevder at have truffet de anfaegtede afgoerelser "efter at have indhentet udtalelser fra forfremmelsesudvalget, lederne af administrationen, forskellige direktoerer og andre personer". Men ifoelge sagsoegerne er disse udtalelser om deres kvalifikationer, indsats og adfaerd i tjenesten ikke blevet bragt til deres kundskab eller indsat i deres personlige aktmappe, hvorfor deres ret til kontradiktion er blevet tilsidesat.
49 Paa replikstadiet har sagsoegerne, som erkender, at det i den foreliggende sag er notatet fra chefen for den danske oversaettelsesafdeling, der udgoer den eneste udtalelse, for det foerste gjort gaeldende, at dette notat ikke afspejler forfatterens erklaeringer over for udvalget, da det paa baggrund af udvalgets indstillinger synes umuligt, at notatets forfatter over for udvalget har erklaeret, at han betragter F. som den mest egnede ansoeger.
50 De goer for det andet gaeldende, at notatet fra chefen for den danske oversaettelsesafdeling i sig selv viser, at forfatteren har baseret sin udtalelse paa resultaterne af sammenligningen mellem ansoegernes kvalifikationer under ét, dvs. paa de tre ansoegeres fortjenester i en periode, der ligger efter de perioder, som har vaeret genstand for en bedoemmelse. De udleder heraf, at chefen for den danske oversaettelsesafdeling har vurderet deres fortjenester og kvalifikationer samt udarbejdet en bedoemmelse, som ifoelge vedtaegtens artikel 26 burde have vaeret indsat i deres personlige aktmappe, efter at de havde haft mulighed for at kommentere bedoemmelsen.
51 Sagsoegte har for det foerste udtalt, at sagsoegerne har fortolket ovennaevnte dom i sagen Marcato mod Kommissionen forkert. Det er nemlig paa grund af saerlige omstaendigheder ° bl.a. den, at udvalgets afgoerelse om ikke at optage Marcato paa listen over de tjenestemaend, der havde gjort sig mest fortjent ° faktisk alene byggede paa de mundtlige udtalelser fra generaldirektoerens repraesentant, idet der ikke forelaa nogen bedoemmelse, at Retten har fastslaaet: "Under hensyn til den betydning, som de saaledes er blevet tillagt, maa disse mundtlige udtalelser, som er fremsat under en forfremmelsesprocedure og for et udvalg nedsat med henblik herpaa, anses for at vaere en bedoemmelsesrapport som omhandlet i vedtaegtens artikel 26" og: "De skulle derfor straks have vaeret optegnet skriftligt og indsat i sagsoegerens personlige aktmappe, som det foreskrives i artikel 26".
52 Sagsoegte fremhaever, at ansaettelsesmyndigheden i den foreliggende sag havde faaet forelagt bedoemmelserne for de tjenestemaend, der kunne komme i betragtning ved en forfremmelse, og at den eneste udtalelse, der er modtaget af ansaettelsesmyndigheden, er den meget koncise udtalelse i et notat af 3. december 1991 fra chefen for den danske oversaettelsesafdeling, som paa grundlag af de tre ansoegeres bedoemmelser, kvalifikationer og fortjenester betragter F. som klart den bedste ansoeger.
53 Sagsoegte finder saaledes ikke, at der findes en "vigtig udtalelse" om sagsoegernes adfaerd, som vedroerer dem personligt, og som burde have vaeret indsat i deres personlige aktmappe. For saa vidt angaar den vurdering, der maatte vaere foretaget efter sammenligningen mellem ansoegernes kvalifikationer, anser sagsoegte det for at vaere klart og i overensstemmelse med Domstolens praksis (dom af 30.10.1974, sag 188/73, Grassi mod Raadet, Sml. s. 1108), at en saadan vurdering ikke boer indsaettes i tjenestemandens personlige aktmappe, idet de betragtninger, der ligger til grund for den, kan faa skadevirkninger for den paagaeldende.
54 Med hensyn til ovennaevnte notat af 3. december 1991 fremhaever sagsoegte endvidere, at sagsoegernes paastand om, at dette notat "ikke synes at afspejle forfatterens udtalelser over for udvalget", savner ethvert grundlag. Ifoelge sagsoegte indeholder dette notat tvaertimod i sig selv en angivelse af, at notatet blot "bekraefter" den erklaering, notatets forfatter dagen i forvejen havde afgivet over for udvalget.
55 Sagsoegte tilbageviser ligeledes sagsoegernes argument om, at det paagaeldende notat burde have vaeret indsat i deres personlige aktmappe, idet notatet kan ligestilles med en bedoemmelsesrapport i henhold til vedtaegtens artikel 26. Sagsoegte har i denne forbindelse gjort gaeldende, at det fremgaar af Rettens praksis, at alene oplysninger vedroerende tjenestemandens adfaerd skal forelaegges ham og indsaettes i hans aktmappe (ovennaevnte dom i sagen Marcato mod Kommissionen).
56 Ifoelge sagsoegte indeholder notatet af 3. december 1991 ingen individuel vurdering af sagsoegernes adfaerd og arbejde, men udelukkende en sammenlignende vurdering af de forskellige ansoegeres respektive egnethed, hvilket i oevrigt bekraeftes af den henvisning til bedoemmelserne, der findes i notatet. I denne forbindelse har sagsoegte tilfoejet, at generaladvokat Darmon i sagen Bonino mod Kommissionen fastslog: "Ansaettelsesmyndigheden skal imidlertid ikke meddele indholdet og resultatet af den sammenlignende vurdering af de forskellige ansoegeres respektive egnethed, som den har foretaget med henblik paa at traeffe sin afgoerelse. Dette synspunkt er det centrale i den diskretion, den paa det punkt boer udvise, og det kunne, som jeg har understreget, medfoere skadevirkninger for de forbigaaede ansoegere, hvis de fik meddelelse herom" (forslag til afgoerelse i forbindelse med Domstolens dom af 12.2.1987, sag 233/85, Sml. s. 739, paa s. 748).
57 Endelig har sagsoegte gjort gaeldende, at selv om det antages, at notatet burde have vaeret indsat i sagsoegernes personlige aktmappe, har den kendsgerning, at dette ikke er sket, ikke beroert retten til kontradiktion, og at en hypotetisk tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26 i den foreliggende sag ikke kan berettige til at kraeve den anfaegtede afgoerelse annulleret.
Rettens bemaerkninger
58 Det skal bemaerkes, at tjenestemandens personlige aktmappe ifoelge vedtaegtens artikel 26 skal omfatte samtlige dokumenter, der vedroerer hans tjenesteforhold samt enhver bedoemmelse af hans kvalifikationer, indsats eller adfaerd, samt tjenestemandens bemaerkninger til disse dokumenter.
59 Ifoelge Domstolens og Rettens praksis er formaalet med vedtaegtens artikel 26 at sikre tjenestemaendenes ret til kontradiktion ved at forhindre, at afgoerelser fra ansaettelsesmyndigheden vedroerende deres tjenesteretlige stilling og karriere traeffes paa grundlag af omstaendigheder ved deres adfaerd, der ikke er omtalt i deres akter. Det foelger af de naevnte bestemmelser, at en afgoerelse, der traeffes paa grundlag af saadanne omstaendigheder, er i strid med vedtaegtens garantier og maa annulleres paa grund af, at den fulgte procedure har vaeret retsstridig (jf. ovennaevnte domme i sagerne Bonino mod Kommissionen og Marcato mod Kommissionen samt Domstolens dom af 28.6.1972, sag 88/71, Brasseur mod Parlamentet, Sml. 1972, s. 131, org. ref.: Rec. s. 499, og af 3.2.1971, sag 21/70, Rittweger mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 1, org. ref.: Rec. s. 7).
60 For saa vidt angaar for det foerste sagsoegernes paastand om, at notatet af 3. december 1991 fra chefen for den danske oversaettelsesafdeling til ansaettelsesmyndigheden ikke afspejler hans erklaeringer over for udvalget, fastslaar Retten, at sagsoegerne ikke har fremlagt det mindste bevis paa, at det paagaeldende notat er andet end en ren og skaer bekraeftelse over for udvalget af de grunde, der ligger bag forfatterens afgoerelse om at foreslaa udvalget en forfremmelse af F.
61 Retten fastslaar endvidere, at sagsoegernes personlige aktmapper i den foreliggende sag ikke indeholder notatet fra chefen for den danske oversaettelsesafdeling.
62 Retten finder imidlertid ikke, at notatet af 3. december 1991 paa nogen maade indeholder en beskrivelse af omstaendighederne ved sagsoegernes adfaerd, hvorfor det ikke kan betegnes som en bedoemmelsesrapport i henhold til vedtaegtens artikel 26. Notatet er snarere resultatet af den sammenlignende vurdering af de forskellige ansoegeres respektive faerdigheder, som chefen for den danske oversaettelsesafdeling har foretaget med henblik paa at traeffe sin afgoerelse. Det er udtryk for et synspunkt, som kan medfoere skadevirkninger for de forbigaaede ansoegere og derfor ikke boer meddeles disse (jf. ovennaevnte domme i sagerne Grassi mod Raadet og Bonino mod Kommissionen; jf. ligeledes Domstolens dom af 16.12.1987, sag 111/86, Delauche mod Kommissionen, Sml. s. 5345, og af 22.6.1989, sag 104/88, Brus mod Kommissionen, Sml. s. 1873).
63 Det skal endvidere bemaerkes, at ovennaevnte dom i sagen Marcato mod Kommissionen, som sagsoegerne har paaberaabt sig, er afsagt i en sag med en anden baggrund end den foreliggende. Forfremmelsesudvalgets liste og ansaettelsesmyndighedens efterfoelgende naegtelse af at optage Marcato paa listen over tjenestemaend byggede nemlig alene paa udtalelser om hans adfaerd, som generaldirektoerens repraesentant havde fremsat over for forfremmelsesudvalget, idet der ikke forelaa nogen bedoemmelse.
64 Men i den foreliggende sag lagde ansaettelsesmyndigheden bedoemmelserne for samtlige de tjenestemaend, der kunne komme i betragtning ved en forfremmelse, til grund og ikke alene indholdet af notatet af 3. december 1991, hvori chefen for den danske oversaettelsesafdeling blot over for ansaettelsesmyndigheden bekraeftede de grunde, der havde faaet ham til at foreslaa udvalget en forfremmelse af F. Han henviste bl.a. til en sammenligning af bedoemmelserne for de tre ansoegere, der ikke havde opnaaet det kraevede flertal for at blive optaget paa listen, nemlig de to sagsoegere og F.
65 Heraf foelger, at anbringendet om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26 ikke kan tages til foelge.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
66 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I henhold til samme reglements artikel 88 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Det OEkonomiske og Sociale Udvalg frifindes.
2) Hver part baerer sine egne omkostninger.