61999CC0195_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. Den foreliggende sag drejer sig om en prøvelse af dom afsagt den 11. marts 1999 af Retten i Første Instans (Anden Udvidede Afdeling) i sagen Krupp Hoesch mod Kommissionen (2) (herefter »den appellerede dom«).
2. Vedrørende forhistorien angående forbindelserne mellem jern- og stålindustrien og Kommissionen i årene 1970-1990, navnlig vedrørende bestemmelserne om den åbenbare krisetilstand, og vedrørende Kommissionens beslutning nr. 2448/88/EKSF af 19. juli 1988 om indførelse af en overvågningsordning for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien (3) henvises til den appellerede dom. Overvågningsordningen på grundlg af den nævnte beslutning udløb den 30. juni 1990 og blev erstattet med et informationssystem på individuel og frivillig basis (4) .
3. Den 16. februar 1994 vedtog Kommissionen over for sytten europæiske stålvirksomheder og en af deres faglige organisationer beslutning 94/215/EKSF [...] om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 vedrørende aftaler og forskellige former for samordnet praksis mellem europæiske producenter af stålbjælker (5) (herefter »beslutningen«). Adressaterne for beslutningen havde ifølge Kommissionen handlet i strid med konkurrencereglerne i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, idet de på en måde, der begrænsede konkurrencen, havde indført informationsudvekslingsordninger samt foretaget fastsættelse af priser og opdeling af markeder. Kommissionen pålagde fjorten af disse virksomheder bøder. Med hensyn til Krupp Hoesch Stahl AG (herefter »appellanten«) fastsatte Kommissionen en bøde på 13 000 ECU.
4. En række af de berørte virksomheder, heriblandt appellanten, samt den faglige organisation, anfægtede beslutningen ved et søgsmål ved Retten. Konklusionen herpå blev, at Retten nedsatte bøden til 9 000 EUR og i øvrigt frifandt Kommissionen.
5. Appellanten har ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 25. maj 1999 iværksat appel af denne dom.
II – Påstande og appelanbringender
6. Appellanten har under appellen nedlagt følgende påstande:
1) Den appellerede dom ophæves, for så vidt som den fastsætter den bøde, der er pålagt sagsøgeren, til et beløb på 9 000 EUR (punkt 1 i domskonklusionen), frifinder Kommissionen (punkt 2 i domskonklusionen) og dømmer sagsøgeren til at bære sine egne omkostninger og betale halvdelen af Kommissionens omkostninger (punkt 3 i domskonklusionen).
2) Beslutningens artikel 1, 3 og 4 annulleres.
3) Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne ved førsteinstansen og appelinstansen.
7. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
8. Appellanten gør ifølge appelskriftet følgende appelanbringender
gældende:
Første appelanbringende
»Dommen tager ikke hensyn til formforskrifterne i Kommissionens forretningsorden fra 1993 vedrørende bekræftelse af Kommissionens beslutninger, og det antages derfor fejlagtigt i dommen, at der foreligger en gyldigt bekræftet beslutning.«
Andet appelanbringende
»Dommen er i flere henseender i strid med EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1. Retten antager fejlagtigt, at overvågningen af ordrer og leverancer udgjorde en selvstændig tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, uden at Retten er i stand til at begrunde, hvorfor dette forhold var konkurrenceretsstridigt. Rækkevidden af begrebet »normal konkurrence« i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, er af Retten bedømt fejlagtigt, og den har følgelig foretaget en urigtig bedømmelse af spørgsmålet, om de former for adfærd, der blev lagt virksomhederne til last, var i strid med konkurrencereglerne. Derudover har Retten ikke taget højde for den retlige betydning af den omstændighed, at sagsøgeren kun deltog i informationsudvekslingsordningen som sådan.«
Tredje appelanbringende
»Konstateringen i dommen af, at appellanten havde indgået en prisaftale før den 18. april 1989, uden at dennes indhold eller indgåelsestidspunkt er underbygget, er endelig i strid med appellantens ret til kontradiktion, med EKSF-traktatens artikel 15, med bestemthedsprincippet samt med appellantens ret til en rimelig retsbeskyttelse.«
Fjerde appelanbringende
»Dommen er i strid med EKSF-traktatens artikel 65, stk. 5, og med det culpa-princip, som denne bestemmelse bygger på, idet den uden grundlag antager, at appellanten indså, at forholdet var ulovligt.«
Femte appelanbringende
»Retten tilsidesætter EKSF-traktatens artikel 15, idet den ikke tager hensyn til kravene om en rimelig begrundelse for bødeudmålingen. Den begår en retlig fejl ved at anse denne begrundelsesmangel for afhjulpet under sagen for Retten.«
Sjette appelanbringende
»Retten har som følge af en urimelig lang sagsbehandlingstid på næsten fem år tilsidesat sagsøgerens ret til rettergang inden en rimelig frist.«
Sammenfatning af appelanbringenderne og deres led efter retlige tyngdepunkter
9. Det fremgår af det anførte vedrørende de enkelte appelanbringender og deres led, at appellanten gør gældende, at der foreligger en række overtrædelser af EKSF-traktaten. Sammenfattet efter retlige tyngdepunkter er det appellantens opfattelse, at Retten i den appellerede dom har overtrådt fællesskabsretten, idet den
– retligt fejlagtigt anså beslutningen for formelt lovlig, selv om beslutningen ikke var blevet vedtaget forskriftsmæssigt ( første
appelanbringende)
– overskred sin prøvelseskompetence
i medfør af EKSF-traktatens artikel 33, stk. 1 ( andet
appelanbringende)
– retligt fejlagtigt anså beslutningen for materielt lovlig, selv om der ikke forelå nogen tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, fordi deltagelsen i informationsudvekslingsordningen (6) ikke var en selvstændig overtrædelse af konkurrencereglerne ( andet
appelanbringende), fordi
informationsudvekslingsordningen og prisfastsættelserne ikke kunne have nogen negativ virkning for »den normale konkurrence« ( andet
appelanbringende), fordi
beslutningen indeholdt en urigtig bedømmelse af appellantens faktiske bidrag til informationsudvekslingsordningen ( andet
appelanbringende), og fordi
beslutningen ikke anførte tilstrækkelig dokumentation og begrundelse for appellantens ansvar som gerningsmand i forbindelse med en prisaftale for det tyske marked, hvilket også udgør en tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 15 ( tredje
appelanbringende),
– begik en retlig fejl ved bedømmelsen af bøden og dennes begrundelse
( fjerde
og femte
appelanbringende)
– i strid med artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (EMK) ikke sikrede retsbeskyttelse inden for en rimelig frist ( sjette
appelanbringende).
10. Den følgende undersøgelse er tilrettelagt efter denne sammenfatning. De af appellanten fremførte appelanbringender, de led og argumenter, der indgår heri, samt Kommissionens argumentation henføres under disse enkelte punkter.
11. Appelanbringenderne i denne sag svarer indholdsmæssigt delvis til de appelanbringender eller led af appelanbringender, som er fremført i sag C-194/99 P, Thyssen Stahl mod Kommissionen (7) . Jeg fremsætter i dag også forslag til afgørelse i den nævnte sag. I det omfang argumentationen er indholdsmæssigt overensstemmende, henviser jeg i nærværende forslag til afgørelse til de bedømmelser, jeg har foretaget i forslaget til afgørelse i sag C-194/99 P.
III – Undersøgelse af sagen
A – Appelanbringendet om, at der foreligger en retlig fejl ved bedømmelsen af beslutningens formelle lovlighed (første appelanbringende)
12. Det første
appelanbringende indeholder to led. I forbindelse med det første led kritiserer appellanten Rettens antagelse om, at der forelå det fornødne quorum, da Kommissionen vedtog beslutningen. Med det andet led gør appellanten gældende, at det blev overset, at formforskrifterne for bekræftelsen af beslutningen var blevet tilsidesat.
1. Spørgsmålet om quorum, da Kommissionen traf afgørelse om beslutningen
Parternes argumenter
13. Appellanten gør gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 70 fejlfortolkede referatet af mødet i kommissærkollegiet den 16. februar 1994, hvor beslutningen blev vedtaget, og dermed har tilsidesat artikel 5 og 6 i Kommissionens forretningsorden af 17. februar 1993 (8) . Retten lagde nemlig til grund, at det quorum af kommissionsmedlemmer, der kræves, var opfyldt, hvorimod det fremgår af ordlyden af referatets s. 40, at der ikke havde været det antal kommissionsmedlemmer til stede, der kræves med henblik på drøftelsen.
14. Denne fortolkning tager ikke hensyn til rækkevidden af kollegialprincippet, således som Domstolen har formuleret dette i dom af 15. juni 1994 i sagen Kommissionen mod BASF m.fl. (9) .
15. Ifølge Kommissionen
må dette appelanbringende afvises, da man hermed anfægter fastlæggelsen af faktiske omstændigheder og vurderingen af bevismidler, som henhører under Rettens enekompetence.
16. Subsidiært anfører Kommissionen, at appelanbringendet også er ugrundet. Referatet angiver på s. 40, hvilke kabinetschefer og kabinetsmedarbejdere, der »i kommissionsmedlemmernes fravær« havde deltaget i mødet. Dette rejser dog ikke tvivl om dokumentationsfunktionen og bevisværdien af mødedeltagerlisten på referatets s. 2, hvori det anføres, hvilke kommissionsmedlemmer der var til stede ved drøftelsen af punkt XXV, og hvilke der var fraværende.
Bedømmelse
17. Da klagepunkterne i det væsentlige svarer til de anbringender, som appellanten Thyssen Stahl har fremført i sag C-194/99 P, henviser jeg vedrørende begrundelsen for, at dette led af det første
appelanbringende må af vises, til punkt 52 ff. i forslaget til afgørelse, som jeg i dag fremsætter i den ovennævnte sag. Denne begrundelse gælder tilsvarende.
18. Det første led af det første
appelanbringende, hvormed appellanten gør gældende, at det ikke blev taget i betragtning, at det fornødne quorum med henblik på drøftelsen ikke havde foreligget, må følgelig afvises .
2. Spørgsmålet, om Kommissionens vedtagelse af beslutningen blev forskriftsmæssigt bekræftet, og om der var indholdsmæssig overensstemmelse mellem den meddelte og den vedtagne version af beslutningen
Parternes argumenter
19. Appellanten kritiserer den appellerede doms præmis 83-87, hvori sagsøgerens klagepunkt om, at beslutningen i version K(94) 321 endelig udg. – som var blevet meddelt virksomheden – ikke var blevet bekræftet i overensstemmelse med artikel 16 i forretningsordenen fra 1993, blev afvist af Retten som ubegrundet. Retten fastslog hverken, at den version, der blev meddelt appellanten, var identisk med versionerne K(94) 321/2 og 321/3, eller at den havde været vedlagt referatet som foreskrevet.
20. Retten antog, at beslutningen var blevet forskriftsmæssigt bekræftet, og henholdt sig herved i præmis 85 til gyldighedsformodningen for fællesskabsretsakter. Herved misforstod den formålet med denne formodning, for i tilfælde af en tilsidesættelse af formforskrifter i forbindelse med vedtagelsen af en beslutning kan gyldighedsformodningen ikke være til hinder for en annullation.
21. Derudover havde Kommissionen ikke været i stand til at fremlægge mødereferatet med formandens og generalsekretærens originale underskrifter, og referatet udviste ikke datoen for dets underskrivelse.
22. Ifølge Kommissionen
må dette appelanbringende afvises. Med anbringendet om, at den meddelte version af beslutningen ikke var vedlagt referatet, bestrider appellanten, at der var identitet mellem den meddelte version på den ene side og versionerne K(94) 321/2 og K(94) 321/3 på den anden side, selv om konstateringen af denne identitet var et led i fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder.
Bedømmelse
23. Da klagepunkterne i det væsentlige svarer til de anbringender, som appellanten Thyssen Stahl har fremført i sag C-194/99 P, henviser jeg vedrørende begrundelsen for, at det andet led af det første
appelanbringende må afvises, til punkt 63 ff. i forslaget til afgørelse, som jeg i dag fremsætter i den nævnte sag. Denne begrundelse gælder tilsvarende.
24. Det andet led af det første
appelanbringende, hvorefter det ifølge appellanten blev overset, at Kommissionens beslutning ikke var blevet bekræftet forskriftsmæssigt, skal derfor ligeledes afvises .
25. Det første
appelanbringende skal følgelig i det hele afvises .
B – Appelanbringendet om, at Retten har overskredet sin kompetence (andet appelanbringende)
26. Appellanten har ganske vist ikke i beskrivelsen af det andet
appelanbringende, men derimod i begrundelsen for det første led af dette anbringende, påberåbt sig en overtrædelse af EKSF-traktatens artikel 33.
Parternes argumenter
27. Ifølge appellanten
har Retten tilsidesat denne bestemmelse, ifølge hvilken den kun har kompetence til at efterprøve beslutninger, der vedrører virksomheder. Idet Retten i den appellerede doms præmis 122 har anset informationsudvekslingsordningen for en selvstændig overtrædelse, har den fortolket Kommissionens beslutning på en måde, der ikke er i overensstemmelse med beslutningens indhold, når Kommissionens udtrykkelige forklaringer lægges til grund. Dermed overskred Retten sin kompetence efter EKSF-traktatens artikel 33 til at efterprøve den anfægtede beslutning, da den i forbindelse med et annullationssøgsmål ikke har adgang til at give en kommissionsbeslutning et andet indhold.
28. Kommissionen
anser for så vidt appelanbringendet for udelukket fra realitetsbehandling. Om deltagelsen i informationsudvekslingsordningen i Kommissionens beslutning er blevet betegnet som en selvstændig overtrædelse eller snarere som led i mere omfattende overtrædelser, er ikke noget retsspørgsmål, men angår spørgsmålet om Rettens bedømmelse af en faktisk omstændighed. Denne bedømmelse kan dog ikke prøves af Domstolen.
29. Subsidiært har Kommissionen anført, at appelanbringendet for så vidt er ubegrundet. Rettens opgave var at efterprøve Kommissionens beslutning og ikke forklaringerne fra Kommissionens repræsentanter under sagen for Retten. Det fremgår af beslutningens betragtning 266-271, 300 og 314 såvel som af dens artikel 1, at deltagelsen i informationsudvekslingsordningen er nævnt særskilt ved siden af andre overtrædelser.
Bedømmelse
30. Da klagepunkterne i det væsentlige svarer til de anbringender, som appellanten Thyssen Stahl har fremført i sag C-194/99 P, henviser jeg vedrørende begrundelsen for, at dette led af det andet
appelanbringende må forkastes som ugrundet, til punkt 89 ff. i forslaget til afgørelse, som jeg i dag fremsætter i den ovennævnte sag. Denne begrundelse gælder tilsvarende.
31. Det første led af det andet
appelanbringende, hvorefter Retten ulovligt er gået ud over sin kompetence i henhold til EKSF-traktatens artikel 33, skal følgelig forkastes som ugrundet .
C – Appelanbringenderne om, at der foreligger en retlig fejl ved bedømmelsen af beslutningens materielle lovlighed
32. Appellanten gør denne traktatovertrædelse gældende med det andet, tredje og fjerde led af virksomhedens andet
appelanbringende samt i forbindelse med det tredje
appelanbringende.
1. Spørgsmålet, om deltagelsen i informationsudvekslingsordningen udgør en selvstændig overtrædelse af konkurrencereglerne ( andet
appelanbringende)
33. Dette spørgsmål rejses med det andet led af det andet
appelanbringende.
Parternes argumenter
34. Appellanten
kritiserer først den appellerede doms præmis 122. Som følge af dommens antagelse på det nævnte sted om, at deltagelsen i informationsudvekslingsordningen udgjorde en selvstændig overtrædelse, foreligger der ifølge appellanten en retlig fejl, fordi Retten ikke begrundede og ikke beviste, at informationsudvekslingsordningen som en selvstændig overtrædelse havde den påståede konkurrencebegrænsende virkning.
35. Hvis en informationsudvekslingsordning skal udgøre en selvstændig overtrædelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, må det kræves, at informationsudvekslingsordningens konkurrencebegrænsende virkning følger af denne ordning selv og efter omstændighederne af markedets almindelige struktur, og ikke af en kombination af informationsudvekslingsordningen med et angiveligt priskartel, som må holdes adskilt herfra.
36. Rettens vurdering (den appellerede doms præmis 135 og 142), hvorefter informationsudvekslingsordningerne havde begrænset de deltagende producenters beslutningsfrihed, er retlig fejlagtig. Den støttes med urette på Rettens praksis i de såkaldte »traktor-sager« (10), der ikke kan underbygge den. Den ved en sådan udveksling tilvejebragte gennemsigtighed på et konkurrencepræget marked er nemlig i princippet fremmende for konkurrencen. Kun hvis det drejer sig om et marked, der ikke er præget af konkurrence, og hvis struktur navnlig er udtryk for et snævert oligopol, er det muligt, at de deltagende virksomheders beslutningsfrihed begrænses.
37. Retten har imidlertid retlig fejlagtigt og uden enhver begrundelse formodet, at stålbjælkemarkedet har en snæver oligopolistisk struktur, mens den i dommens præmis 134 fastslog, at de ti største virksomheder kun havde to tredjedele af markedsandelene. En sådan markedsstruktur er udtryk for en stærk konkurrence mellem de mange konkurrenter og udelukker under alle omstændigheder en formodning om en simpel oligopolistisk struktur.
38. Kommissionen
har anført, at dette appelanbringende, hvis begrundelse er holdt i helt almindelige vendinger, må afvises, for så vidt som det ikke præciseres, hvilken del af dommen appellanten anfægter, og hvilket retligt argument virksomheden støtter sig på.
39. For så vidt som Rettens konstatering af, at stålbjælkemarkedet har en oligopolistisk struktur, anfægtes, må appelanbringendet afvises, da det vedrører Rettens bedømmelse af faktiske omstændigheder. I øvrigt betegnede appellanten selv under sagen for Retten stålbjælkemarkedet som et oligopolistisk marked.
40. Endelig er den fremførte kritik med henvisning til retspraksis i traktor-sagerne ubegrundet. Kun såfremt der foreligger en opdeling på udbudssiden, kan en informationsudvekslingsordning være uden virkninger på konkurrencen. En sådan situation kan der ikke være tale om på stålbjælkemarkedet, hvor to tredjedele af det registrerede forbrug blev dækket af ti af de virksomheder, der deltog i informationsudvekslingsordningen.
41. På dette punkt gav Retten i den appellerede doms præmis 124-137 en udførlig begrundelse for, at informationsudvekslingsordningen var i strid med konkurrencereglerne.
42. Vedrørende anbringendet om, at markedsstrukturerne er forskellige, har Kommissionen anført, at selv om det fremgår af en sammenligning af stålbjælkemarkedets struktur med traktormarkedets struktur i Det Forenede Kongerige, at traktormarkedet har en højere grad af koncentration, bliver den lavere koncentration på stålbjælkemarkedet imidlertid udlignet af, at produkterne er mere homogene, således at konkurrencen på grundlag af produkternes egenskaber er begrænset.
Bedømmelse
43. Da klagepunkterne i det væsentlige svarer til de anbringender, som appellanten Thyssen Stahl har fremført i sag C-194/99 P, henviser jeg vedrørende begrundelsen for, at det andet led af det andet
appelanbringende delvis skal afvises og i det væsentlige skal forkastes som ugrundet, til punkt 109 ff. i forslaget til afgørelse, som jeg i dag fremsætter i den ovennævnte sag. Denne begrundelse gælder tilsvarende.
44. Det andet led af det andet
appelanbringende, hvormed det kritiseres, at det er overset, at informationsudvekslingsordningen ikke er en selvstændig tilsidesættelse af konkurrencereglerne, skal derfor delvis afvises
og i det væsentlige forkastes som ugrundet .
2. Spørgsmålet om informationsudvekslingsordningens skadelige virkning for den »normale konkurrence« i EKSF-traktatens artikel 65’s forstand ( andet
appelanbringende)
45. Dette spørgsmål rejses som tredje led af det andet
appelanbringende.
Parternes argumenter
46. Ifølge appellanten
har Retten især i den appellerede doms præmis 147 og 149 tilsidesat EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, idet den på grundlag af en urigtig fortolkning af det i bestemmelsen indeholdte begreb »normal konkurrence« antager, at denne blev begrænset som følge af informationsudvekslingsordningen. Dermed overser Retten, at den »normale konkurrence« i denne bestemmelses forstand fra den 1. juli 1988 til den 20. juni 1990 var præget af en af Kommissionen indført overvågningsordning, inden for hvis rammer det påhvilede virksomhederne at forsyne Kommissionen med fælles prognoser vedrørende parametrene på markedet, hvorfor de måtte drøfte deres individuelle data indbyrdes.
47. GD III’s adfærd påvirkede den »normale konkurrence«, for så vidt som generaldirektoratet havde truffet foranstaltninger i henhold til EKSF-traktaten, hvorved den konkurrencemæssige udgangssituation var blevet ændret.
48. Retten begik en retlig fejl, idet den overså, at de pågældende former for adfærd var nødvendige med henblik på samarbejdet med Kommissionen, og idet den ikke havde draget de nødvendige retlige konsekvenser heraf.
49. Kommissionen
er af den opfattelse, at spørgsmålet, om udvekslingen af oplysninger om ordrer og leverancer var nødvendig med henblik på samarbejdet med Kommissionen, ikke er et retsspørgsmål, men et spørgsmål om det faktiske. Følgelig må appelanbringendet afvises.
50. Subsidiært har den anført, at det ikke kan udledes af den appellerede dom, at det var nødvendigt at udveksle individuelle oplysninger om ordrer og leverancer med henblik på samarbejdet med Kommissionen. I den appellerede doms præmis 168-175 bemærkede Retten, at virksomhederne havde holdt det hemmeligt for Kommissionen, at de omtvistede informationsudvekslingsordninger fandtes. Når appellanten påstår, at den informationsudvekslingsordning, som virksomhederne kritiseres for, var nødvendig med henblik på samarbejdet med Kommissionen, anfægter den Rettens fastlæggelse og bedømmelse af faktiske omstændigheder.
Bedømmelse
51. Da klagepunkterne i det væsentlige svarer til de anbringender, som appellanten Thyssen Stahl har fremført i sag C-194/99 P, henviser jeg vedrørende begrundelsen for, at det tredje led af det andet
appelanbringende skal forkastes som ugrundet, til punkt 135 ff. i forslaget til afgørelse, som jeg i dag fremsætter i den ovennævnte sag.
52. Det tredje led af det andet
appelanbringende, hvorefter det med urette er antaget, at informationsudvekslingsordningen havde en skadelig virkning for den »normale konkurrence« i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand, skal følgelig forkastes som ugrundet .
3. Spørgsmålet om bedømmelsen af appellantens medvirken i informationsudvekslingsordningen ( andet
appelanbringende)
53. Dette spørgsmål rejses med det fjerde led af det andet
appelanbringende.
Parternes argumenter
54. Appellanten
kritiserer den appellerede doms præmis 143, hvori Retten konkluderede, at appellantens deltagelse i informationsudvekslingsordningen var i strid med konkurrencereglerne, selv om virksomheden ikke på grundlag af de udvekslede oplysninger kunne have draget nogen som helst konklusioner med hensyn til tallene for de U-profiler, som virksomheden fremstiller, da oplysningerne udelukkende vedrørte de samlede tonnager for I-, T- og U-profiler.
55. En tilsidesættelse af konkurrencereglerne kunne således i det højeste foreligge som følge af en deltagelse i de drøftelser, der var baseret på informationsudvekslingsordningen, men som appellanten ikke havde deltaget i, således som Retten udtrykkeligt fastslår i den appellerede doms præmis 104.
56. Retten kunne ikke lægge appellanten til last, at de af virksomheden fremlagte oplysninger dog i det mindste gjorde det lettere for de øvrige virksomheder at få et overblik over situationen på markedet. Dette er en »henvisning til tredjemands adfærd«, der ikke kan begrunde, at appellanten antages at have begået noget, der er ulovligt ifølge konkurrencereglerne. I så fald ville der nemlig være tale om at ansvar for »anstiftelse eller medvirken«, der går ud over EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1. Da der ikke findes bestemmelser i fællesskabsretten, hvorved ansvaret for at begå de forhold, der sanktioneres i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, udvides til også at omfatte anstiftelse eller medvirken, har Retten tilsidesat princippet om »nullum crimen sine lege«, der som en almindelig retsgrundsætning også gælder i sager vedrørende administrativt pålagte straffe, og som kan udledes af EMK’s artikel 7.
57. Ifølge Kommissionen
må dette anbringende afvises, fordi det er Rettens fastlæggelse og bedømmelse af faktiske omstændigheder, der hermed anfægtes.
58. Subsidiært er anbringendet ugrundet. Den omstændighed, at appellanten ikke deltog i møderne og drøftelserne, ophæver ikke den konkurrencebegrænsende karakter af deltagelsen i informationsudvekslingsordningen. Med sin deltagelse i informationsudvekslingsordningen gjorde appellanten det muligt for de andre virksomheder at kontrollere, i hvilket omfang virksomheden selv overholdt de sædvanlige leveringsmønstre. Når alt kommer til alt, bliver der også begået en selvstændig overtrædelse af konkurrencereglerne af den, der fremlægger oplysninger, der normalt behandles fortroligt, og dermed reducerer den usikkerhed, som andre virksomheder ellers ville befinde sig i. Appellanten forklarer heller ikke, hvorfor virksomheden – hvilket er ubestridt – deltog i informationsudvekslingsordningen, selv om de oplysninger, den modtog, angiveligt var uanvendelige.
Bedømmelse
59. Appellantens argumentation indeholder to forskellige klagepunkter: For det første finder virksomheden, at det ikke var korrekt, at Retten anså dens deltagelse i informationsudvekslingsordningen for en adfærd som gerningsmand. For det andet kritiserer den, at Retten ikke betragtede virksomhedens deltagelse som et gerningsmandsforhold, men blot som – således som appellanten betegner det – »medvirken« til andre deltageres gerningsmandsadfærd og som sådan henførte det under gerningsindholdet i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1.
60. Jeg må først afvise Kommissionens opfattelse, hvorefter der er tale om en kritik af fastlæggelsen af faktum eller bedømmelsen heraf, der ikke kan realitetsbehandles. Appellanten anfægter nemlig ikke Rettens konstateringer vedrørende virksomhedens mulige fordele ved at deltage i informationsudvekslingsordningen.
61. Vedrørende spørgsmålet, om appellanten har status som gerningsmand, skal jeg bemærke, at Retten i præmis 148 under henvisning til sine afgørelser i traktor-sagerne (11) allerede har anset deltagelsen i informationsudvekslingsordningen for i sig selv at være en selvstændig tilsidesættelse af konkurrencebestemmelserne. Den appellerede doms præmis 140 indeholder endvidere den bemærkning, at »det konkurrenceretsstridige forhold ved den påtalte udveksling ... [består] i selve arten af de formidlede oplysninger«. Den omstændighed, at appellanten ikke deltog i de drøftelser, der fandt sted på basis af udvekslingen, foranledigede endelig Retten til at nedsætte den del af bøden, der vedrørte deltagelsen i informationsudvekslingsordningen (12) .
62. Dermed gav Retten reelt udtryk for, at den omstændighed, at virksomheden forsynede den omtvistede informationsudvekslingsordning med sine egne data, i sig selv betragtet allerede realiserer gerningsindholdet, og at det derfor ikke har betydning, om virksomheden, der meddelte disse oplysninger, også havde gavn af, hvad der kom ud af informationsudvekslingsordningen.
63. Denne retsopfattelse kan ikke kritiseres, da den harmonerer med den begrundelse, Domstolen har anført for at anse deltagelsen i bestemte informationsudvekslingsordninger for en selvstændig, konkurrenceretsstridig handling, der er uafhængig af de på sådanne ordninger hvilende klassiske overtrædelser (som f.eks. prisaftaler eller markedsopdelinger). I dommene i traktor-sagerne (13) fastslog Domstolen således, at sådanne ordninger er i strid med konkurrencereglerne, fordi man herved ophæver den usikkerhedsrisiko, der er karakteristisk for konkurrencen i dennes ideelle form (14) . Det følger logisk heraf, at gerningsmand er den, der ved at deltage i en sådan informationsudvekslingsordning bryder med idealforestillingen om »erhvervsdrivende, der ikke har oplysninger om konkurrenternes forretningshemmeligheder«. Derfor foreligger der ikke alene en tilsidesættelse af konkurrenceretten, fordi en virksomhed ophæver sin egen manglende viden i så henseende, men fordi der i en sådan ordning indgår data, der er til gavn for andre.
64. Den appellerede doms præmis 140 og 143 giver herefter ikke grundlag for den af appellanten dragne slutning om, at Retten heri har skabt en ny konkurrenceretlig kategori (ansvar efter konkurrencereglerne pålægges medvirkende personer, der ikke selv har del i gerningsindholdet (15) ) og har anvendt den på det konkrete tilfælde.
65. Følgelig er det ikke nødvendigt at behandle spørgsmålet, om en sådan »ny« kategori ville være omfattet af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 5. Det er ligeledes overflødigt at behandle spørgsmålet, om den ny indførelse af en sådan kategori ville være i strid med EMK’s artikel 7, fordi den ikke kunne forudses (16) .
66. Det fjerde led af det andet
appelanbringende, hvormed bedømmelsen af appellantens medvirken i informationsudvekslingsordningen kritiseres, skal følgelig forkastes som ugrundet .
4. Spørgsmålet om appellantens medvirken som gerningsmand i en prisaftale for det tyske marked ( tredje
appelanbringende)
Parternes argumenter
67. Appellanten
henviser til den appellerede doms præmis 162, hvori Retten i forbindelse med det i den appellerede doms præmis 160 citerede notat om, at »de øvrige leverandører – frem for alle Hoesch – skal først overholde de aftalte priser«, udtaler:»I nærværende sammenhæng er den nævnte bemærkning et tilstrækkeligt retligt bevis for, at TradeARBED og Hoesch på et tidspunkt før den 18. april 1989 indgik en prisaftale.«
68. Ifølge appellanten har Retten på grundlag af et simpelt notat i sagsakterne anset det for bevist, at der forelå en overtrædelse af konkurrencereglerne uden at fastslå indholdet af eller datoen for denne aftale.
69. Dermed har Retten tilsidesat appellantens ret til kontradiktion, EKSF-traktatens artikel 15, bestemthedsgrundsætningen samt virksomhedens krav på en rimelig retsbeskyttelse.
70. Ifølge Kommissionen
må dette argument afvises, fordi appellanten dermed anfægter bedømmelsen af fastslåede kendsgerninger, uden at gøre gældende, at Rettens fastlæggelse af faktum er urigtig, eller at beviserne er blevet urigtigt gengivet.
Bedømmelse
71. Med det tredje
appelanbringende anfægter appellanten tydeligvis Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder (17) i forbindelse med det notat, der citeres i den appellerede doms præmis 160. Dette spørgsmål kan – med forbehold for et anbringende om, at de faktiske omstændigheder er forkert gengivet – ikke gøres til genstand for en appelsag.
72. Det tredje
appelanbringende, hvori det kritiseres, at appellanten er blevet bedømt som gerningsmand i forbindelse med en prisaftale for det tyske marked, skal følgelig afvises .
D – Appelanbringenderne vedrørende bøden
1. Anbringendet om, at der ikke blev taget tilstrækkeligt hensyn til culpa-princippet ( fjerde
appelanbringende)
Parternes argumenter
73. Appellanten
kritiserer Retten for at have tilsidesat EKSF-traktatens artikel 65, stk. 5, og culpaprincippet, idet den overvurderede appellantens skyldgrad. Den tog navnlig ikke hensyn til virkningen af Kommissionens adfærd, hvorved der blev skabt en vis uklarhed vedrørende rækkevidden af begrebet den normale konkurrence i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand, og det blev i dommens præmis 149 fejlagtigt lagt til grund, at appellanten havde været fuldt ud vidende om, at virksomhedens adfærd var ulovlig. Følgelig undlod Retten med urette at tage det i betragtning som en formildende omstændighed ved bødeberegningen, at virksomheden faktisk kun i begrænset omfang var vidende om forholdets ulovlighed.
74. Kommissionen
har anført, at Retten i den appellerede doms præmis 101-103 har forklaret, at appellanten selv deltog i informationsudvekslingsordningen. I øvrigt var det ikke de oplysninger, der blev meddelt Kommissionen (sammenfattede statistikker), som blev udvekslet mellem virksomhederne, men derimod individualiserede data vedrørende ordrer og leverancer, som Kommissionen ikke havde haft noget kendskab til, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 168. Det må afvises, at Kommissionen skulle have givet anledning til uklarhed.
Bedømmelse
75. Da klagepunkterne i det væsentlige svarer til de anbringender, som appellanten Thyssen Stahl har fremført i sag C-194/99 P, henviser jeg vedrørende begrundelsen for, at det fjerde
appelanbringende må forkastes som ugrundet, til punkt 171 ff. i forslaget til afgørelse, som jeg i dag fremsætter i den ovennævnte sag. Denne begrundelse gælder tilsvarende.
76. Det fjerde
appelanbringende, hvorefter der ikke er taget tilstrækkeligt hensyn til culpaprincippet, skal følgelig forkastes som ugrundet.
2. Spørgsmålet, om der foreligger begrundelsesmangler med henblik på bødens størrelse ( femte
appelanbringende)
Parternes argumenter
77. Appellanten
gør gældende, at Retten ikke har taget hensyn til kravene om, at der skal gives en tilstrækkelig begrundelse for fastsættelsen af bødebeløbet, og dermed har tilsidesat EKSF-traktatens artikel 15.
78. Retten anser i dommens præmis 196 beslutningen for at være tilstrækkeligt begrundet, selv om det følger af Domstolens praksis, at begrundelsen for bødeberegningen i en beslutning fra Kommissionen skal gøre det muligt for parterne at fastslå, hvilke kriterier der konkret er blevet anvendt i deres situation ved bødeberegningen, og på hvilken måde. Dette er ikke tilfældet her.
79. I øvrigt modsiger Retten sig selv, når den i den appellerede doms præmis 198 og 199 indtager det standpunkt, at det skal være muligt for virksomhederne, også uden at måtte anlægge retssag, at få klarhed over, hvorledes bøden er beregnet, hvorimod den i præmis 200 og 201 udtaler, at oplysningerne vedrørende bødeberegningen ikke er en del af begrundelsen.
80. Kommissionen
bemærker, at Retten især i den appellerede doms præmis 197 efterprøvede begrundelsen for bødebeløbets størrelse. Rettens bemærkninger indeholder efter dens opfattelse ingen modsigelse. Således betegnede Retten det i præmis 198 som »ønskeligt«, at det i beslutningen fremlægges, hvorledes bøden er beregnet, men den betegnede det ikke som påbudt. Den kunne således finde, at Kommissionen havde opfyldt sin begrundelsespligt, eftersom alle kriterier for bedømmelsen af bødens størrelse var angivet i beslutningen.
Bedømmelse
81. Jeg er indledningsvis enig med Kommissionen i, at de af appellanten kritiserede præmisser i den appellerede dom ikke er selvmodsigende.
82. I den appellerede doms præmis 198 ff. bemærkede Retten, at en fremlæggelse af matematiske formler, for så vidt som Kommissionen anvender sådanne, er »ønskelig«. Det er derfor ikke en modsigelse i forhold hertil, når det i den appellerede doms præmis 200 antages, at en sådan fremlæggelse ikke allerede skal ske i beslutningen, men i givet fald først kan ske under sagen for Retten.
83. Da klagepunkterne derudover i det væsentlige svarer til de anbringender, som appellanten Thyssen Stahl har fremført i sag C-194/99 P, henviser jeg vedrørende begrundelsen for, at det femte
appelanbringende skal forkastes som ugrundet, til punkt 217 ff. i forslaget til afgørelse, som jeg i dag fremsætter i den ovennævnte sag. Denne begrundelse gælder tilsvarende.
84. Det femte
appelanbringende, hvorefter der foreligger en manglende begrundelse for bødens størrelse, skal følgelig forkastes som ugrundet .
E – Appelanbringendet om, at sagsbehandlingstiden for Retten er en overtrædelse af EMK (sjette appelanbringende)
Parternes argumenter
85. Appellanten finder, at Retten som følge af en urimelig lang sagsbehandlingstid på næsten fem år har tilsidesat virksomhedens ret til rettergang inden en rimelig frist. I dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen (18) fandt Domstolen, at en sagsbehandlingstid på fem år og seks måneder ikke var rimelig.
86. Der skal tages hensyn til sagsbehandlingens samlede varighed. I den foreliggende sag skal Domstolen tage stilling til begivenheder, der allerede ligger mere end ti år tilbage og på tidspunktet for den endelige dom vil ligge snart halvandet årti tilbage. En afgørelse efter en sådan sagsbehandlingstid vil ikke længere berøre virksomheden i den skikkelse, hvori den var indblandet i overtrædelserne, og heller ikke de personer, der faktisk begik dem, men svarer nærmest til en retsnægtelse.
87. Kommissionen
har først henvist til, at appellanten på grundlag af EMK’s artikel 6, stk. 1, kun kan kritisere varigheden af sagens behandling for Retten, men ikke varigheden af den administrative procedure. Sagsbehandlingen i den foreliggende retssag er dog ikke urimeligt lang sammenlignet med behandlingen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen. Om en sagsbehandlingstid er rimelig, skal bedømmes under hensyn til omstændighederne i den enkelte sag, navnlig under hensyn til den betydning, som retstvisten har for parterne, sagens komplicerede karakter samt sagsøgerens og de kompetente myndigheders adfærd.
88. I nærværende sag pålagde Kommissionen appellanten en bøde på 13 000 ECU, sagens komplicerede karakter fremgår af omfanget af Kommissionens beslutning og af det forhold, at der – således som det fremgår af den appellerede doms præmis 20-25 – blev anlagt 11 sager på fire forskellige sprog samt indleveret 65 ringbind med næsten 11 000 nummererede aktstykker. Behandlingen af de begæringer, som appellanten indgav fra begyndelsen af 1995 om aktindsigt i Kommissionens interne dokumenter, havde derudover gjort det nødvendigt for Retten at træffe foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse. Disse omstændigheder taget i betragtning kan sagsbehandlingstiden ved Retten ikke siges at have været urimeligt lang.
Bedømmelse
89. Da klagepunkterne i det væsentlige svarer til de anbringender, som appellanten Thyssen Stahl har fremført i sag C-194/99 P, henviser jeg vedrørende begrundelsen for, at det sjette
appelanbringende skal forkastes som ugrundet, til punkt 230 ff. i forslaget til afgørelse, som jeg i dag fremsætter i den ovennævnte sag. Denne begrundelse gælder tilsvarende.
90. Det sjette
appelanbringende, hvormed varigheden af sagsbehandlingen ved Retten kritiseres, skal følgelig forkastes som ugrundet .
IV – Forslag til afgørelse
91. Af de ovenfor anførte grunde foreslår jeg følgelig Domstolen
– at forkaste appellen
– at pålægge appellanten at betale sagens omkostninger.
(1) .
(2)  –	Sag T-147/94, Sml. II, s. 603.
(3)  –	EFT L 212, s. 1.
(4)  –	Jf. præmis 33 i dom af 11.3.1999, sag T-141/94, Thyssen Stahl mod Kommissionen, Sml. II, s. 347.
(5)  –	EFT L 116, s. 1.
(6)  –	Appellanten taler om »ordre- og leveranceovervågning« i ental, men refererer tydeligvis såvel til overvågningen af ordrer og leverancer inden for stålbjælkeudvalget som til informationsudvekslingen inden for Walzstahl-Vereinigung. Da den omstændighed, at der forelå to informationsudvekslingsordninger, der supplerede hinanden (jf. præmis 371 i dom af 11.3.1999 i sag T-141/94, nævnt i fodnote 4), for appellantens vedkommende hverken ses at have betydning for beslutningen eller for den appellerede dom, lige så lidt som for den argumentation, som appellanten har fremført, vil der i det følgende under ét blive henvist til informationsudvekslingsordningen.
(7)  –	Dom af 2.10.2003, Sml. I, s. 10821, på s. 10826.
(8)  –	EFT L 230, s. 15.
(9)  –	Sag C-137/92, Sml. I, s. 2555.
(10)  –	Bl.a. dom af 27.10.1994, sag T-34/92, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. II, s. 905.
(11)  –	Rettens domme af 27.10.1994 i sag T-34/92, nævnt i fodnote 10, og sag T-35/92, Deere mod Kommissionen, Sml. II, s. 957.
(12)  –	Præmis 205 ff. i den appellerede dom.
(13)  –	Domme af 28.5.1998 i de pågældende appelsager, sag C-8/95 P, New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. I, s. 3175, og sag C-7/95 P, Deere mod Kommissionen, Sml. I, s. 3111.
(14)  –	Jf. nærmere herom punkt 118 ff. i mit forslag til afgørelse i sag C-194/99 P, Thyssen Stahl mod Kommissionen (nævnt ovenfor i fodnote 7), som jeg også fremsætter i dag.
(15)  –	Efter min mening er der heller ikke aktuelt noget påtrængende behov for i de fællesskabsretlige konkurrenceregler at opstille en formel sondring mellem virksomhed som medgerningsmand
og virksomhed som medvirkende : Domstolen anerkender, at konkurrencereglerne anvendes forholdsvis vidt, f.eks. ved antagelsen om en enkelt overtrædelse i form af en sammenhæng mellem successive faser af aktiv handling og passiv deltagelse (dom af 8.7.1999 i »polypropylen-sagerne«, bl.a. sag C-235/92 P, Montecatini mod Kommissionen, Sml. I, s. 4539). Dermed antages der efter omstændighederne formentlig også at foreligge et medgerningsmandsforhold i situationer, hvor forholdet efter de almindelige strafferetlige regler i mange medlemsstater vil blive bedømt som adfærd som medvirkende, der straffes mildere. Inden for fællesskabsretten følges altså en anden teoretisk retning, der imidlertid fører til det samme resultat: Der gives videre rammer for at antage, at der foreligger (med)gerningsmandsvirksomhed, og Kommissionen kan i forbindelse med bødeudmålingen tage hensyn til, at der foreligger forskellige former for deltagelse i en overtrædelse af konkurrencereglerne ved bedømmelsen af den faktiske medvirkens »grovhed« og nedsætte bøden. Dette er formentlig også Rettens opfattelse i den appellerede doms præmis 144, hvor det siges, »at sagsøgerens særlige situation som producent af U-profiler med en lille andel af Fællesskabets marked for stålbjælker ganske vist efter omstændighederne kan have indflydelse på, hvorledes grovheden af den overtrædelse, der lægges virksomheden til last, skal bedømmes, men den ændrer intet ved bedømmelsen af, hvorvidt denne overtrædelse er begået, og hvilken karakter den har«.
(16)  –	Jf. f.eks. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom i sagen S.W. mod Det Forenede Kongerige af 22.11.1995, serie A, nr. 335-B, § 36, hvori det vedrørende en sag angående en ændring af den nationale retspraksis (i 1990 blev voldtægt inden for ægteskab fastslået at være strafbart, selv om det siden 1736 var blevet anset for straffrit) udtales: »However clearly drafted a legal provision may be, in any system of law, including criminal law, there is an inevitable element of judicial interpretation. There will always be a need for elucidation of doubtful points and for adaptation to changing circumstances. Indeed, [...] the progressive development of the criminal law through judicial law-making is a well entrenched and necessary part of legal tradition. Article 7 of the Convention cannot be read as outlawing the gradual clarification of the rules of criminal liability through judicial interpretation from case to case, provided that the resultant development is consistent with the essence of the offence and could reasonably be foreseen.«
(17)  –	Vedrørende afgrænsningen mellem fastlæggelse af faktiske omstændigheder, bedømmelsen af faktiske omstændigheder og retsspørgsmål i forbindelse med fortolkningen af dokumenter henvises også til punkt 54 ff. i mit forslag til afgørelse i sag C-194/99 P (nævnt i fodnote 7), som jeg også fremsætter i dag.
(18)  –	Dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Sml. I, s. 8417.