62023CJ0537_RES
Sag C-537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
mod
Agora SARL
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig))
Domstolens dom (Første Afdeling) af 27. februar 2025
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civil- og handelsretlige område – forordning (EU) nr. 1215/2012 – artikel 25, stk. 1 – værnetingsaftale – bedømmelse af gyldigheden af værnetingsaftalen – unøjagtig og ubalanceret karakter – lovvalg – begrebet »materielt ugyldig««
Retligt samarbejde på det civilretlige område – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 1215/2012 – aftale om værneting – værnetingsaftale – bedømmelse af værnetingsaftalens gyldighed – klagepunkter vedrørende den unøjagtige og ubalancerede karakter – bedømmelseskriterier – selvstændige kriterier, der kan udledes af denne forordnings artikel 25 – lovlighed – kriterier vedrørende grundene til, at en værnetingsaftale er »materielt ugyldig« – ikke tilladt
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1215/2012, art. 25, stk. 1)
(jf. præmis 32-54 og domskonkl. 1)
Retligt samarbejde på det civilretlige område – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 1215/2012 – aftale om værneting – værnetingsaftale, som giver flere rettigheder til én part end til den anden – gyldighed – betingelser
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1215/2012, art. 25, stk. 1 og 4)
(jf. præmis 56-68 og domskonkl. 2)
Resumé
I forbindelse med en anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) fortolkede Domstolen artikel 25, stk. 1 og 4, i forordning nr. 1215/2012 (
1
) og præciserede de kriterier, på grundlag af hvilke gyldigheden af en værnetingsaftale skal bedømmes, såfremt der er fremsat klagepunkter vedrørende denne værnetingsaftales unøjagtige og ubalancerede karakter, og gyldighedsbetingelserne for en sådan værnetingsaftale, i medfør af hvilken den ene af parterne heri kun kan anlægge sag ved den ene ret, som udpeges heri, hvorimod den anden part kan anlægge sag ved enhver anden kompetent ret.
Agora SARL, et fransk selskab, havde med henblik på udførelsen af et bygge- og anlægsarbejde bestilt af fysiske personer indgået en kontrakt om levering af facadebeklædning med Società Italiana Lastre SpA (SIL), et italiensk selskab. Denne kontrakt indeholdt en værnetingsaftale (herefter »den pågældende værnetingsaftale«), som fastsatte, at retten i Brescia (Italien) skulle anses for at have kompetence ved enhver tvist, der måtte opstå i forbindelse med kontrakten, eller som har et særligt retsforhold til denne kontrakt. SIL forbeholdt sig retten til at indklage køberen »ved en anden kompetent ret i Italien eller i udlandet«.
Idet bygherrerne konstaterede mangler i forbindelse med udførelsen af det pågældende bygge- og anlægsarbejde, indklagede de Agora og SIL for tribunal de grande instance de Rennes (retten i første instans i Rennes, Frankrig) i en sag med påstand om ansvar og erstatning. Agora fremsatte krav om opfyldelse af en garantiforpligtelse over for SIL, som på grundlag af den pågældende værnetingsaftale gjorde indsigelse mod dette krav om opfyldelse af en garantiforpligtelse, idet SIL fremsatte indsigelse om den franske rets manglende internationale kompetence. Da førsteinstansen ikke gav SIL medhold i denne indsigelse, hvilket blev stadfæstet i kæremålet, iværksatte SIL kassationsanke til prøvelse af heraf ved Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig), som var den forelæggende ret.
Da den forelæggende ret rejste tvivl om to spørgsmål vedrørende værnetingsaftalens gyldighed, besluttede den at forelægge Domstolen en række præjudicielle spørgsmål. Det første vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt i forbindelse med bedømmelsen af gyldigheden af en værnetingsaftale indsigelser om den angivelige unøjagtige og ubalancerede karakter af denne værnetingsaftale skulle behandles i forhold til kriterierne vedrørende grundene til, at denne værnetingsaftale er »materielt ugyldig«, der er defineret i medlemsstaternes lovgivning i overensstemmelse med Bruxelles Ia-forordningens artikel 25, stk. 1, eller på grundlag af de selvstændige kriterier, der kan udledes af denne artikel. I dette sidstnævnte tilfælde ønskede den forelæggende ret oplyst, om værnetingsaftalen i den foreliggende sag var gyldig i lyset af nævnte artikel.
Domstolens bemærkninger
Hvad angik det første spørgsmål om de kriterier, i forhold til hvilke klagepunkterne vedrørende en værnetingsaftales angivelige unøjagtige eller ubalancerede karakter skal behandles, bemærkede Domstolen indledningsvis, at Bruxelles Ia-forordningen ikke definerer begrebet »materielt ugyldig« og foretager heller ikke en henvisning til medlemsstaternes lovgivning for en definition af dette begreb. En selvstændig og ensartet fortolkning af dette begreb skal følgelig ske efter ordlydens normale mening i sædvanlig sprogbrug under hensyntagen til ikke alene den sammenhæng, hvori den indgår, men ligeledes til det med den pågældende lovgivning forfulgte mål.
Domstolen fremhævede i denne henseende for det første, at ifølge dets sædvanlige betydning i almindelig sprogbrug anvendes udtrykket »materielt« i domme og i processkrifter for at bekendtgøre, at efter at have behandlet spørgsmålene om kompetence behandler retten spørgsmål vedrørende selve sagens genstand, dvs. spørgsmål vedrørende de faktiske og retlige omstændigheder, som retten skal afgøre efter parternes påstande. For så vidt som Bruxelles Ia-forordningens artikel 25, stk. 1, første punktum, fastsætter, at de retter, som parterne har aftalt skal være kompetente, »medmindre« værnetingsaftalen er »materielt ugyldig« efter loven i den medlemsstat, hvis retter er udpeget, begrænser denne bestemmelse sig til at præcisere, hvilken national lovgivning der finder anvendelse med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt en sådan værnetingsaftale, til trods for at samtlige gyldighedsbetingelser i denne artikel er opfyldt, er ugyldig af andre grunde i henhold til denne nationale lovgivning.
Hvad for det andet angik den sammenhæng, som bestemmelserne indgår i, fastsætter Bruxelles Ia-forordningens artikel 25, stk. 1, første og tredje punktum, ud over henvisningen til begrebet »materielt ugyldig« de materielle gyldighedsbetingelser og formkrav for værnetingsaftaler. Dette begreb omfatter de almindelige grunde til en aftales ugyldighed, nemlig bl.a. mangler ved viljeserklæringen såsom fejl, bedrageri, vold og manglende retsevne, som er grunde, der til forskel fra gyldighedsbetingelserne for værnetingsaftaler ikke er reguleret af denne forordning, men af lovgivningen i den medlemsstat, hvis retter er udpeget.
For det tredje var denne fortolkning i overensstemmelse med de mål, der forfølges med Bruxelles Ia-forordningen, navnlig hensynet til retssikkerheden, som kræver, at den nationale ret, som har fået en sag forelagt, uden vanskeligheder kan tage stilling til, om den er kompetent, uden at skulle undersøge sagen i realiteten.
For det fjerde stemte den nævnte fortolkning overens med tilblivelsen af Bruxelles Ia-forordningens artikel 25, stk. 1.
Hvad i det foreliggende sag dernæst angik bedømmelsen af, om en værnetingsaftale er af tilstrækkelig præcis karakter, bemærkede Domstolen, at i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 25, stk. 1, kræver gyldigheden af en sådan værnetingsaftale, at værnetingsaftalen tilstrækkeligt præcist skal angive de objektive forhold, som parterne har aftalt med henblik på at udpege den eller de retter, som de vil indbringe allerede opståede eller fremtidige tvister for. Kravet om præcision bidrager endvidere nødvendigvis til målene om forudsigelighed, gennemsigtighed og retssikkerhed, som er omhandlet i denne forordning. Dette krav om præcision skal derfor behandles i forhold til de selvstændige kriterier, der kan udledes af denne bestemmelse, således som fortolket af Domstolen.
Hvad endelig angik en værnetingsaftales angivelige ubalancerede karakter er en sådan aftale om værneting i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 25, stk. 4, ugyldig, bl.a. såfremt den ikke opfylder de gyldighedsbetingelser, der er opstillet i denne forordnings artikel 15, 19 eller 23. Det følger af disse sidstnævnte bestemmelser, at en værnetingaftale, som giver den svage part i en forsikringsaftale, forbrugeraftale eller arbejdsaftale ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der principielt har kompetence i medfør af bestemmelserne i afdeling 3-5 under kapitel II i nævnte forordning, forbliver gyldig. I medfør af denne artikel 25, stk. 4, er en sådan værnetingsaftale derimod ugyldig, når den fastsætter en fravigelse af kompetence til fordel for forsikringsgiver, forbrugerens medkontrahent eller arbejdsgiver. Spørgsmålet om en værnetingsaftales angivelige ubalancerede karakter skal følgelig behandles i forhold til de selvstændige kriterier, der kan udledes af nævnte artikel 25 således som fortolket af Domstolen.
Domstolen udledte heraf, at i forbindelse med bedømmelsen af gyldigheden af en værnetingsaftale skal indsigelser om den angivelige unøjagtige og ubalancerede karakter af denne værnetingsaftale ikke behandles i forhold til kriterierne vedrørende grundene til, at denne værnetingsaftale er »materielt ugyldig«, således som defineret i medlemsstaternes lovgivning, men på grundlag af de selvstændige kriterier, der kan udledes af Bruxelles Ia-forordningens artikel 25, stk. 1.
Med hensyn til det andet spørgsmål vedrørende gyldigheden af en værnetingsaftale, i medfør af hvilken den ene af parterne heri kun kan anlægge sag ved den ene ret, som udpeges heri, hvorimod den anden part, ud over ved denne ret, kan anlægge sag ved enhver anden kompetent ret, præciserede Domstolen for det første, at Bruxelles Ia-forordningens artikel 25, stk. 1, første punktum, ikke kan fortolkes således, at parterne nødvendigvis skal udpege retterne i én og samme medlemsstat. At pålægge en sådan begrænsning ville således stride mod parternes aftalefrihed.
Den kompetence, der er tillagt værneting i henhold til bestemmelserne i kapitel II i Bruxelles Ia-forordningen, bekræfter endvidere, at parterne i visse situationer kan anlægge sag ved retterne i flere medlemsstater, herunder sagsøgtes bopælsværneting, men også opfyldelsesstedet for den pågældende kontaktlige forpligtelse, det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, eller en anden sagsøgts bopæl.
De retter i medlemsstaterne eller i stater, der er parter i konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (
2
), der var udpeget i den foreliggende sag, var for det andet dels en bestemt ret, dels de øvrige retter, der har kompetence i medfør af bestemmelserne i kapitel II, afdeling 1 og 2, i Bruxelles Ia-forordningen samt denne konventions afsnit II, afdeling 1 og 2. En værnetingsaftale, som tilstrækkeligt præcist udpeger disse retter, opfylder det krav om præcision, der følger af denne forordnings artikel 25, stk. 1, samt målene om forudsigelighed, gennemsigtighed og retssikkerhed, der er anført i 15. og 16. betragtning til forordningen. Der er således reelt tale om en henvisning til de almindelige kompetenceregler, der er fastsat i samme forordning og i nævnte konvention.
Såfremt den pågældende værnetingsaftale, for så vidt som den omhandler »en anden kompetent ret [...] i udlandet«, skulle fortolkes således, at den ligeledes udpeger én eller flere retter i én eller flere stater, der hverken er EU-medlemsstater eller parter i Lugano II-konventionen, ville den være i strid med Bruxelles Ia-forordningen med den begrundelse, at den ville være i strid med disse mål.
Hvad for det tredje angik gyldigheden af en værnetingsaftale, som giver flere rettigheder til én part end til den anden, kan den ubalancerede karakter af en sådan værnetingsaftale ikke rejse tvivl om gyldigheden heraf på grundlag af de krav, der er opstillet i Bruxelles Ia-forordningens artikel 25, undtagen i de tilfælde, der udtrykkeligt er forbudt ved denne forordning. Denne artikel er således baseret på princippet om parternes frie vilje, som EU-lovgiver har prioriteret. Endvidere giver forordningens artikel 15, 19 og 23, som denne artikel 25, stk. 4, henviser til, udtrykkeligt mulighed for at indgå ubalancerede værnetingsaftaler til fordel for den svage part i en forsikringsaftale, forbrugeraftale eller arbejdsaftale. En sådan værnetingsaftales ubalance betyder således ikke, at den af denne grund er ulovlig, hvis parterne frit har indgået denne.
Domstolen udledte heraf, at under disse omstændigheder er en værnetingsaftale som den, der var omhandlet i den foreliggende sag, gyldig i det omfang, den for det første udpeger retterne i én eller flere stater, der enten er EU-medlemsstater eller er parter i Lugano II-konventionen, for det andet tilstrækkeligt præcist angiver de objektive forhold for at sætte den ret, som sagen er indbragt for, i stand til at afgøre, om den har kompetence til at påkende sagen, og for det tredje ikke er i strid med Bruxelles Ia-forordningens artikel 15, 19 og 23 og ikke fraviger en enekompetence i henhold til forordningens artikel 24.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1, herefter »Bruxelles Ia-forordningen«).
(
2
) – Konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, der blev undertegnet den 30.10.2007 (herefter »Lugano II-konventionen«), og hvis indgåelse blev godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2009/430/EF af 27.11.2008 (EUT 2009, L 147, s. 1).