61990CJ0251_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved to kendelser af 26. januar 1990 og to kendelser af 12. november 1990, indgaaet til Domstolen henholdsvis den 20. august og den 15. november 1990, har Sheriff Court of Grampian, Highland and Islands at Elgin (Skotland) i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 7 og artikel 2 og 3 i Raadets forordning (EOEF) nr. 101/76 af 19. januar 1976 om etablering af en faelles strukturpolitik for fiskerisektoren (EFT L 20, s. 19).
2 Disse spoergsmaal er rejst i forbindelse med to straffesager, som Procurator Fiscal i Elgin har anlagt mod henholdsvis Kenneth Gordon Wood som skipper paa det britiske fiskerfartoej "Scarlet Thread II" (sag C-251/90) og James Cowie som skipper paa det britiske fiskerfartoej "Crystal River" (sag C-252/90), der begge er britiske statsborgere og bosat i Buckie, Banffshire.
3 Begge tiltales for henholdsvis mellem den 7. og den 9. april 1989 og den 31. marts 1989 med deres fartoejer at have overskredet den fjerde vestlige laengdegrad, der danner graensen mellem ICES-omraade IV (Nordsoeen) og ICES-omraade VI (farvandet vest for Skotland) uden forudgaaende radiomelding til det skotske Ministerium for Land- og Skovbrug, hvilket var i strid med en i deres licenser herfor gaeldende betingelse.
4 Det fremgaar af sagen, at denne betingelse siden marts 1989 er blevet indsat i licenser til alle britiske fiskerfartoejer, der fisker visse arter, der er undergivet fangstkvoter i overensstemmelse med den gaeldende faellesskabsret. Den goer det muligt for de britiske myndigheder at udoeve en mere effektiv kontrol med fangstkvoteordningen ved at forhindre, at fisk, der fanges i et af de to omraader, henfoeres til den britiske kvote for det andet omraade. Tilsidesaettelse af denne betingelse er en forseelse, der straffes med boede.
5 Under sagerne har de tiltalte gjort gaeldende, dels at betingelsen er diskriminerende og derfor strider mod EOEF-traktatens artikel 7 og artikel 2 i ovennaevnte forordning nr. 101/76, idet den alene finder anvendelse paa fartoejer registreret i Det Forenede Kongerige, men ikke paa fartoejer fra de oevrige medlemsstater, der fisker de samme arter i de samme omraader, og dels, at betingelsen ligeledes strider mod artikel 3 i forordning nr. 101/76, fordi den blev vedtaget uden underretning til de oevrige medlemsstater og Kommissionen, skoent den medfoerte en aendring i den hidtil gaeldende fiskeriordning.
6 Dette er baggrunden for, at Sheriff Court of Grampian, Highland and Islands at Elgin den 26. januar 1990 har forelagt Domstolen nedenstaaende praejudicielle spoergsmaal, der er enslydende i begge sager:
"1) Naar en medlemsstat med hensyn til fisk, hvis fangst er omfattet af faellesskabsordningen for samlede tilladte fangstmaengder, forbyder fartoejer registreret i denne medlemsstat at fiske, medmindre de har en licens, er da enten
a) EOEF-traktatens artikel 7
eller
b) artikel 2 i Raadets forordning nr. 101/76 af 19. januar 1976 (EFT L 20, s. 19)
til hinder for, at denne medlemsstats myndigheder ° under de beskrevne omstaendigheder ° i betingelserne for udstedelsen af saadanne licenser indsaetter en betingelse om, at skipperen paa fiskerfartoejet over radioen skal melde til myndighederne, at han har til hensigt at sejle fra et ICES-omraade til et andet ICES-omraade?
2) Naar en medlemsstat har til hensigt at indfoere en licensbetingelse som den i det foregaaende spoergsmaal beskrevne, skal denne medlemsstat da i henhold til artikel 3 i Raadets forordning nr. 101/76 underrette de andre medlemsstater og Kommissionen herom?"
7 De tiltalte har senere erfaret og henledt den nationale rets opmaerksomhed paa, at Det Forenede Kongerige ved skrivelse af 21. december 1989 havde underrettet Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber om den paagaeldende betingelse, og at Kommissionen ikke i sit svar rejste nogen indvending mod, at Det Forenede Kongerige havde anvendt den siden marts 1989. Som foelge heraf har den nationale ret den 12. november 1990 forelagt Domstolen yderligere et praejudicielt spoergsmaal, der lyder saaledes i begge sager:
"Naar der skal gives Kommissionen eller baade Kommissionen og medlemsstaterne meddelelse om indsaettelsen af den paagaeldende bestemmelse i licensen, medfoerer da undladelse af denne meddelelse, at betingelsen bliver ugyldig, og i bekraeftende fald kan denne ugyldighed da afhjaelpes efterfoelgende ved en yderligere meddelelse, der afgives for sent af medlemsstaten?"
8 Ved kendelse af 20. september 1990 har Domstolen besluttet at forene de to sager med henblik paa den skriftlige og mundtlige forhandling samt domsafsigelsen.
9 Hvad naermere angaar hovedsagernes faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Det foerste spoergsmaal
10 Med dette spoergsmaal oensker den nationale ret i det vaesentlige at faa oplyst, hvorvidt EOEF-traktatens artikel 7 eller artikel 2 i Raadets forordning nr. 101/76 skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for, at en medlemsstat, der betinger adgangen til sine fangstkvoter af opnaaelse af en licens, heri paalaegger skipperen paa fiskerfartoejer, der sejler under denne stats flag, at afgive radiomelding om, at han har til hensigt at sejle fra et ICES-omraade til et andet, selv om denne betingelse ikke finder anvendelse paa fartoejer, der sejler under andre medlemsstaters flag, og som fisker de samme arter i de samme omraader.
11 Med henblik paa besvarelsen af dette spoergsmaal skal der redegoeres for bestemmelserne i den faellesskabslovgivning, der vedroerer udoevelsen af fiskeri.
12 Det bemaerkes herved, at der ved ovennaevnte forordning nr. 101/76 blev indfoert en ordning om etablering af en faelles strukturpolitik for fiskerisektoren i medlemsstaterne, og at forordningens artikel 2, stk. 1, knaesaetter princippet om, at alle fiskerfartoejer, der foerer en medlemsstats flag og er registreret inden for Faellesskabets omraade, har lige adgang til fangstpladserne og til fiskeri i det soeterritorium, der henhoerer under enhver anden medlemsstats hoejhedsomraade eller jurisdiktion.
13 En undtagelse fra dette princip blev dog indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 170/83 af 25. januar 1983 om en faellesskabsordning for bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne (EFT L 24, s. 1), der bl.a. indeholder et system med nationale fangstkvoter (jf. artikel 3 og 4 i forordning nr. 170/83 og domme af 14.12.1989, sag C-3/87, Agegate, Sml. s. 4459, praemis 16, og sag C-216/87, Jaderow, Sml. s. 4509, praemis 17 og 24). I medfoer af denne ordning maa alene fartoejer, der foerer en medlemsstats flag, udnytte denne medlemsstats fangstkvoter.
14 Ifoelge artikel 5, stk. 2, i ovennaevnte forordning nr. 170/83 kan medlemsstaterne i henhold til de gaeldende faellesskabsbestemmelser fastsaette de naermere regler for udnyttelsen af de kvoter, der er tildelt dem.
15 Inden for rammerne af den kompetence, der saaledes blev tillagt medlemsstaterne, kan disse underlaegge deres fartoejers adgang til deres fangstkvoter en licensordning, som angivet i artikel 11a i Raadets forordning (EOEF) nr. 2241/87 af 23. juli 1987 om fastsaettelse af visse foranstaltninger til kontrol af fiskeri (EFT L 207, s. 1), der blev indsat i forordningen ved artikel 1, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 3483/88 af 7. november 1988 (EFT L 306, s. 2), jf. ligeledes dom af 27. marts 1990 (sag C-9/89, Spanien mod Raadet, Sml. I, s. 1383, praemis 16). De kan indsaette visse betingelser i disse licenser, saafremt disse betingelser ikke udelukkende reguleres ved faellesskabsbestemmelser, og saafremt betingelserne er egnede til og noedvendige for at virkeliggoere formaalet med kvoterne (jf. ovennaevnte dom af 14.12.1989, Jaderow, praemis 19 og 25).
16 Spoergsmaalet om, hvorvidt disse betingelser kan fastsaettes for kontrollen med det fiskeri, der drives paa bestande, som er undergivet fangstkvoter, maa vurderes ud fra ovennaevnte forordning nr. 2241/87, der fastlaegger kontrolforanstaltningerne med fiskeriet og medlemsstaternes pligter i forbindelse hermed. Ifoelge forordningens artikel 15, stk. 1, finder forordningen anvendelse "med forbehold af nationale kontrolbestemmelser, som er mere vidtgaaende end forordningens mindstekrav, under forudsaetning af, at de er i overensstemmelse med faellesskabsretten og den faelles fiskeripolitik". Denne bestemmelse omfatter de supplerende kontrolforanstaltninger, som en medlemsstat kan se sig foranlediget til at fastsaette med henblik paa bevarelse af sine kvoter.
17 Disse foranstaltninger, der indgaar i de generelle foranstaltninger, som en medlemsstat kan fastsaette i medfoer af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 170/83, vedroerer alene fartoejer, der foerer denne stats flag. Artikel 15 i ovennaevnte forordning nr. 2241/87, der saerlig angaar nationale kontrolforanstaltninger, forpligter ikke medlemsstaterne til at udstraekke anvendelsen af disse foranstaltninger til at gaelde fartoejer fra de oevrige medlemsstater.
18 Paa baggrund af det ovenfor anfoerte maa det antages, at faellesskabsreglerne om bevarelse af fiskeressourcerne ikke er til hinder for indfoerelse af en betingelse som den af den nationale ret omtalte, idet denne har til formaal at sikre kontrollen med fiskeriet inden for kvoterne og lette forebyggelsen af svig paa omraadet uden at staa i misforhold til det forfulgte maal. En saadan betingelse kan derfor ikke anses for at stride imod artikel 2, stk. 1, i Raadets forordning nr. 101/76, fordi den alene finder anvendelse paa fartoejer, der foerer den medlemsstats flag, der har fastsat den.
19 Hvad angaar traktatens artikel 7, der forbyder al forskelsbehandling, der udoeves paa grundlag af nationalitet, bemaerkes, at den her omhandlede betingelse alene vedroerer fartoejer, der foerer den medlemsstats flag, der har fastsat denne betingelse, men ikke fartoejer, der foerer andre medlemsstaters flag, og som fisker de samme arter i de samme ICES-omraader. Da sidstnaevnte fartoejers fangster fragaar i kvoterne for den medlemsstat, hvis flag de foerer, er de underlagt de af denne fastsatte kontrolforanstaltninger. Efter Domstolens praksis angaar traktatens artikel 7 ikke de eventuelle former for forskelsbehandling og fordrejninger, der kan ramme personer og virksomheder, der er underlagt faellesskabsreglerne, fordi en medlemsstat anvender strengere foranstaltninger end dem, som er truffet paa samme omraade af andre medlemsstater (jf. i denne henseende dom af 3.7.1979, forenede sager 185/78-204/78, Van Dam, Sml. s. 2345, praemis 10).
20 Det foerste spoergsmaal maa derfor besvares saaledes, at EOEF-traktatens artikel 7 og artikel 2, stk. 1, i Raadets forordning nr. 101/76 skal fortolkes saaledes, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat, der betinger adgangen til sine fangstkvoter af udstedelse af licens, i denne indsaetter en betingelse om, at skipperen paa et fiskerfartoej, der foerer denne medlemsstats flag, over radioen skal melde, at han har til hensigt at sejle fra et ICES-omraade til et andet, selv om denne bestemmelse ikke finder anvendelse paa fartoejer, der foerer andre medlemsstaters flag, og som fisker de samme arter i de samme omraader.
Det andet spoergsmaal
21 Dette spoergsmaal angaar artikel 3 i forordning nr. 101/76, der fastsaetter en almindelig pligt for medlemsstaterne til at underrette de andre medlemsstater og Kommissionen om alle de af dem paataenkte aendringer i deres fiskeriordning.
22 For saa vidt saerlig angaar nationale kontrolforanstaltninger, som gaar videre end de mindstekrav, der er fastsat i forordning nr. 2241/87, bemaerkes dog, at disse foranstaltninger i medfoer af artikel 15, stk. 2, i denne forordning "skal meddeles Kommissionen i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 101/76 ...".
23 Denne artikel i forordning nr. 101/76 bestemmer, at medlemsstaterne skal give de andre medlemsstater og Kommissionen meddelelse om alle [de "eksisterende"] bestemmelser, der vedroerer fiskeriet i det soeterritorium, der henhoerer under deres hoejhedsomraade eller jurisdiktion, men ikke om bestemmelser, der "paataenkes", saaledes som det kraeves ifoelge bestemmelserne i samme forordnings artikel 3.
24 Det maa derfor antages, at de nationale foranstaltninger skal meddeles Kommissionen, men ikke noedvendigvis, foerend de fastsaettes.
25 Som foelge heraf maa det andet spoergsmaal besvares med, at medlemsstaterne i medfoer af artikel 15 i forordning nr. 2241/87 er forpligtet til at give Kommissionen meddelelse om en betingelse som den ovenfor beskrevne, der indsaettes i licenser, som udstedes til fartoejer, der foerer deres flag, og som tillader fiskeri inden for deres kvoter.
Tillaegsspoergsmaalet
26 Dette spoergsmaal bestaar af to dele. Den foerste vedroerer oplysning om, hvorvidt manglende meddelelse om en national kontrolforanstaltning, som f.eks. den ovenfor beskrevne, paavirker dennes gyldighed, selv om den eventuelt er materielt forenelig med faellesskabsretten. I den anden del oensker den nationale ret oplyst, om det ved et bekraeftende svar paa den foerste del er muligt at afhjaelpe ugyldigheden af den paagaeldende foranstaltning ved senere meddelelse til Kommissionen.
27 For saa vidt angaar den foerste del af spoergsmaalet bemaerkes, at artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 2241/87 overhovedet ikke omtaler foelgerne af manglende meddelelse vedroerende en national kontrolforanstaltning.
28 Da fastsaettelsen af en saadan national kontrolforanstaltning imidlertid ikke er betinget af, at den paa forhaand er meddelt Kommissionen, maa det antages, at den paagaeldende pligt kun er foreskrevet af rent vejledende aarsager. Som foelge heraf paavirker en saadan manglende meddelelse ikke gyldigheden af en foranstaltning, der opfylder de kriterier, der er naevnt i artikel 15, stk. 1.
29 Denne fortolkning stoettes af, at der ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3094/86 af 7. oktober 1986 om fastlaeggelse af tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne (EFT L 288, s. 1) derimod er indfoert en mere detaljeret meddelelsesprocedure vedroerende nationale tekniske foranstaltninger, og at Kommissionen i medfoer af forordningens artikel 14, stk. 2, kan kraeve foranstaltninger, der meddeles den, udskudt eller hindre, at de ivaerksaettes.
30 Den foerste del af tillaegsspoergsmaalet maa derfor besvares med, at manglende meddelelse om en national kontrolforanstaltning, som den ovenfor beskrevne betingelser, ikke paavirker denne gyldighed ifoelge faellesskabsretten.
31 Efter besvarelsen af spoergsmaalets foerste del er det overfloedigt at besvare den anden del.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
32 De udgifter, der er afholdt af Det Forenede Kongerige og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Sheriff Court of Grampian, Highland and Islands at Elgin (Skotland), ved kendelser af 26. januar 1990 og 12. november 1990, for ret:
1) EOEF-traktatens artikel 7 og artikel 2, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 101/76 skal fortolkes saaledes, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat, der betinger adgangen til sine fiskerikvoter af udstedelse af en licens, i denne indsaetter en betingelse om, at skipperen paa fiskerfartoejet over radioen skal melde til myndighederne, at han har til hensigt at sejle fra et ICES-omraade til et andet, selv om denne betingelse ikke gaelder fartoejer, der foerer andre medlemsstaters flag, og som fisker de samme arter i de samme omraader.
2) I medfoer af artikel 15 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2241/87 af 23. juli 1987 om fastsaettelse af visse foranstaltninger til kontrol af fiskeri er medlemsstaterne forpligtet til at give Kommissionen meddelelse om en betingelse som den ovenfor beskrevne, der indsaettes i licenser, som udstedes til fartoejer, der foerer deres flag, og som tillader fiskeri inden for deres kvoter.
3) Manglende meddelelse om en national kontrolforanstaltning, som den ovenfor beskrevne betingelse, paavirker ikke dennes gyldighed ifoelge faellesskabsretten.