61992CC0135_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Den sag, De i dag skal tage stilling til, frembyder det, saa vidt jeg ved, hidtil usete traek, at den angaar et annullationssoegsmaal anlagt af en statsborger i en tredjestat til proevelse af en skrivelse fra Kommissionen rettet til Kongeriget Sveriges repraesentant ved De Europaeiske Faellesskaber. Denne saeregenhed forklarer i sig selv de to formalitetsindsigelser, som Kommissionen har fremfoert.
2. Foer jeg behandler dem, vil jeg sammenfatte den saavel faktiske som retlige sammenhaeng, som denne tvist indgaar i, idet jeg i oevrigt henviser til retsmoederapporten (1).
3. I henhold til en aftale af 21. marts 1977 er Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Sveriges regering enedes om at give hinandens fiskerfartoejer gensidige rettigheder i deres eksklusive fiskerizoner (artikel 1), som dog er begraenset af aarligt fastsatte fangstkvoter (artikel 2), og i fornoedent omfang er betinget af udstedelse af fiskerilicenser (artikel 3).
4. Hver part skal sikre, at dens fiskerfartoejer overholder bestemmelserne i aftalen (artikel 5, stk. 1), idet den kan traeffe de noedvendige foranstaltninger over for den anden parts fiskerfartoejer for at sikre overholdelse af disse bestemmelser (artikel 5, stk. 2).
5. Der er indfoert en procedure for konsultation og eventuelt voldgift for at bilaegge tvister, der maatte opstaa med hensyn til fortolkningen eller anvendelsen af aftalen (artikel 7).
6. Denne er blevet godkendt ved Raadets forordning af 27. juni 1980, som den er bilag til (2).
7. Raadet har ved forordning af 20. december 1990 (3) fastsat de betingelser, som de svenske fiskerfartoejer, der udoevede deres virksomhed i Faellesskabets havomraader, skulle opfylde, idet manglende opfyldelse heraf medfoerte inddragelse af fiskerilicensen for en periode paa hoejst tolv maaneder.
8. Den 10. december 1991 blev det svenske fiskerfartoej "Lavoen", som ejes af det svenske selskab Fiskano AB (herefter benaevnt "Fiskano"), inspiceret af de nederlandske myndigheder (Algemene Inspectie Dienst), hvorved det viste sig, at det ikke figurerede paa listen over fartoejer, der havde en fiskerilicens. Disse myndigheder underrettede Kommissionen, som bekraeftede denne omstaendighed.
9. Kommissionen skrev dernaest den 19. februar 1992 til Sveriges ambassadoer ved De Europaeiske Faellesskaber og underrettede ham om, at da Lavoen "har gjort sig skyldig i ulovligt fiskeri, ... vil det ikke laengere blive taget i betragtning ved udstedelse af en ny fiskerilicens" (4) i en periode paa tolv maaneder regnet fra den 15. december 1991 i henhold til artikel 3, stk. 7 og 8, i den naevnte forordning.
10. Kopi af denne skrivelse blev sendt af de svenske myndigheder til Fiskano, som den 30. marts 1992 sendte en klage til Kommissionen, som blev afvist ved skrivelse af 5. maj 1992.
11. Naervaerende soegsmaal er anlagt til proevelse af skrivelsen af 19. februar 1992.
12. Som jeg tidligere har naevnt, har Kommissionen efter min opfattelse fremfoert to formalitetsindsigelser, som den ikke har adskilt fra hinanden. Den ene vedroerer arten af den anfaegtede akt, den anden det dobbelte krav om, at sagsoegeren skal vaere umiddelbart og individuelt beroert.
13. Foer jeg behandler det foerste anbringende, vil jeg med hensyn til det formelle kriterium henvise til, at Domstolen i sin praksis aldrig har haeftet sig ved den betegnelse, som gives den paagaeldende akt af den institution, som den hidroerer fra, men tvaertimod har undersoegt den for at fastslaa dens virkelige art.
14. I sin dom i sagen Fédération charbonnière de Belgique mod Den Hoeje Myndighed (5) har Domstolen saaledes antaget, at en skrivelse maatte betegnes som en afgoerelse, naar
"Den Hoeje Myndighed saaledes paa utvetydig maade har fastlagt den holdning, som den nu har besluttet at indtage i tilfaelde, hvor de under punkt 2, d), i skrivelsen angivne betingelser er opfyldt" (6).
15. Jeg vil desuden naevne, stadig indledningsvis, at den omstaendighed, at en international aftale ligger til grund for skrivelsen, ikke indebaerer, at den er unddraget Domstolens vurdering og proevelse.
16. Saaledes har Domstolen i Haegeman-dommen (7) fremhaevet, at en aftale indgaaet af Raadet var:
"... en retsakt fra en af Faellesskabets institutioner ..." (8)
saaledes at
"... aftalens bestemmelser ... fra dens ikrafttraeden [udgoer] en integreret del af faellesskabsretten" (9),
som derfor var omfattet af Domstolens kompetence med hensyn til dens fortolkning.
17. Domstolen har desuden i sin udtalelse nr. 1/75 (10) udtalt, at:
"Da spoergsmaalet om, hvorvidt en bestemt aftales indgaaelse henhoerer under Faellesskabets kompetence, og om, hvorvidt denne kompetence i givet fald er blevet udoevet i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, principielt er et spoergsmaal, der kan forelaegges Domstolen enten direkte i medfoer af traktatens artikel 169 eller artikel 173 eller praejudicielt, maa det foelgelig ogsaa anerkendes, at saadanne spoergsmaal kan indbringes for Domstolen ved en forudgaaende forelaeggelse i medfoer af artikel 228" (11).
18. Det er paa baggrund af disse betragtninger, at man maa undersoege den af Kommissionen haevdede opfattelse, hvorefter den omtvistede skrivelse ikke kan vaere genstand for et soegsmaal anlagt af sagsoegeren, for saa vidt den, som rettet til en tredjestat, indgaar som et led i relationerne mellem to folkeretssubjekter og foelgelig ikke kan beroere sagsoegeren umiddelbart og individuelt. Da der saaledes er tale om et mellemstatsligt forhold, kan skrivelsen ikke betegnes som "beslutning", da den blot er et forslag om sanktion, som udgik fra Kommissionen, men hvis vurdering udelukkende afhang af de svenske myndigheder.
19. Gendrivelsen af denne argumentation er baseret paa fortolkningen af de relevante bestemmelser i aftalen samt de forordninger, der var gaeldende ved konstateringen af overtraedelsen.
20. Mens aftalen, som Kommissionen med rette har bemaerket, i artikel 5, stk. 1, bestemmer, at hver part skal sikre, at dens fiskerfartoejer overholder bestemmelserne i denne aftale og andre relevante bestemmelser, staar det dog fast, at hverken Faellesskabet eller Kongeriget Sverige har haft til hensigt at give afkald paa deres respektive befoejelser med hensyn til den anden parts fartoejers overholdelse af de gaeldende bestemmelser.
21. Artikel 5, stk. 2, bestemmer nemlig, at:
"Hver part kan ° i overensstemmelse med folkeretten ° for det omraade, der er undergivet dens fiskerijurisdiktion, traeffe saadanne foranstaltninger, som skoennes noedvendige for at sikre, at den anden parts fiskerfartoejer overholder bestemmelserne i denne aftale."
22. Naar et fartoej ikke overholder saadanne forpligtelser, kan den ene og/eller den anden part paalaegge det en sanktion uden for saa vidt at goere indgreb i den anden parts suveraenitet.
23. Det drejer sig derimod om overholdelsen af territorialhoejhedens grundsaetning, som er almindeligt fastslaaet i folkeretten, og som i dette tilfaelde gaelder for den eksklusive fiskerizone, et begreb, som er anerkendt i foelgende vendinger af den faste domstol for mellemfolkelig retspleje i den kendte Lotus-dom af 7. september 1927 (12):
"... den foerste og vigtigste restriktion, som folkeretten paalaegger en stat, er, at den ° medmindre der findes en modsat regel, der tillader det ° ikke kan udoeve sin jurisdiktionskompetence under nogen form paa en anden stats territorium" (13).
24. Imidlertid har ingen af parterne haft til hensigt at afgive sin egen kompetence inden for sine territorialgraenser.
25. Det er netop denne opfattelse, som genfindes i forordning (EOEF) nr. 3929/90, hvis artikel 3, stk. 8, bemyndiger Kommissionen til paa Faellesskabets vegne at naegte at udstede en licens til svenske fartoejer, som ikke overholder forordningen, uden at foregribe den i artikel 4, andet afsnit, fastsatte mulighed for at
"... meddele Sverige navn paa og beskrivelse af de svenske fartoejer, som ikke vil faa tilladelse til at fiske i Faellesskabets fiskerizone de(n) foelgende maaned(er) som foelge af en overtraedelse af Faellesskabets regler".
26. Saaledes bemyndiger forordningen, i oevrigt i overensstemmelse med aftalen, Kommissionen til enten at inddrage eller naegte at udstede en fiskerilicens til et fartoej, som har tilsidesat en af bestemmelserne, eller til blot at foreslaa Sverige denne sanktion.
27. Imidlertid, tilkommer det ikke eventuelt Sverige inden for aftalens rammer at bestride "beslutningen", naar der er fastsat en procedure for konsultation og voldgift "i tilfaelde af en tvist om fortolkningen eller anvendelsen af denne aftale" (14)?
28. Kommissionen har erkendt, at denne bestemmelse ikke har til formaal at "finde anvendelse paa den daglige administration af aftalen" (15).
29. Jeg deler denne opfattelse.
30. Jeg vil herved henvise til Domstolens dom i sagen Adams mod Kommissionen (16), som blev afsagt i en sag, hvor sagsoegeren, som i Schweiz var blevet domfaeldt for at have videregivet fortrolige oplysninger til Kommissionen om selskabet Hoffmann-La Roche' s overtraedelse af konkurrencereglerne, gjorde gaeldende, at Kommissionen ikke havde indbragt en sag for Den Blandede Komité nedsat i henhold til frihandelsoverenskomsten mellem Faellesskabet og Schweiz.
31. Domstolen udtalte,
"... at beslutningen om at forelaegge en sag for Den Blandede Komité alene kan traeffes ud fra hensyn til Faellesskabets almindelige interesser paa grundlag af en i det vaesentlige politisk vurdering, som individer ikke kan anfaegte retligt" (17).
32. Paa samme maade har proceduren i henhold til artikel 7 ikke til formaal at opfange foelgerne af en individuel beslutning, men udelukkende at regulere eventuelle konflikter, som kan opstaa direkte mellem parterne, bl.a. vedroerende bevaring af fiskeressourcerne (fangstmetoder) eller vedroerende beskyttede zoner.
33. Da Faellesskabet er bemyndiget til at forbyde, at Lavoen kommer i betragtning med hensyn til udstedelse af en licens, maa det derfor undersoeges, dels om skrivelsen i dette tilfaelde er en beslutning som omhandlet i artikel 173, stk. 2, og dels om den, skoent den er rettet til Kongeriget Sverige, beroerte sagsoegeren umiddelbart og individuelt.
34. Saavel i sine skriftlige indlaeg som under den mundtlige forhandling har Kommissionen haevdet, at skrivelsen ikke kunne fortolkes saaledes, at den forbyder udstedelse af en licens, men kun som et forslag om naegtelse af en saadan licens, saaledes at den ikke kan anses
"... for en akt, der udgaar fra det kompetente organ, som er bestemt til at have retsvirkninger, og som udgoer det sidste trin i det naevnte organs interne procedure, hvorved dette traeffer endelig afgoerelse i en form, der goer det muligt at identificere dens art" (18).
35. Det maa imidlertid noedvendigvis konstateres, at selve skrivelsens ordlyd ikke overlader de svenske myndigheder noget skoen, men simpelthen underretter dem om, at udstedelsen af licens til Lavoen er suspenderet i tolv maaneder. Der er altsaa, som den udtrykkelige henvisning i selve skrivelsen i oevrigt viser, tale om en akt udstedt i henhold til artikel 3, stk. 7 og 8, og ikke om en meddelelse givet i henhold til artikel 4, stk. 2.
36. Den svenske regering synes i oevrigt at have opfattet denne skrivelse saaledes, idet den blot har sendt en kopi deraf til sagsoegeren.
37. Naar der er tale om en beslutning, kan sagsoegeren da anse sig for umiddelbart og individuelt beroert?
38. Ifoelge Kommissionen havde de svenske myndigheder, endog foer afsendelsen af den omtvistede skrivelse, allerede besluttet, at Lavoen ikke kunne faa en fiskerilicens for 1992, naar den ikke stod paa den aarlige grundliste, der blev tilsendt den 17. januar 1992, over fartoejer, der foerte svensk flag, og for hvilke myndighederne havde ansoegt om en licens for det naevnte aar.
39. Det er altsaa de svenske myndigheders naegtelse af at opfoere fartoejet paa den aarlige liste, som indeholder et klagepunkt mod sagsoegeren, og ikke Kommissionens beslutning, saaledes at sagsoegeren ikke er umiddelbart beroert af den akt, som paastaas annulleret.
40. Lad mig herved henvise til, at det ifoelge Domstolens praksis er en betingelse for, at et saadant soegsmaal kan admitteres, at sagsoegeren har interesse i at opnaa annullation af den anfaegtede akt (19).
41. Det tilkom foelgelig Kommissionen at paavise, at den aarlige liste er endelig, saaledes at den absolut er til hinder for, at et fartoej, som ikke er opfoert paa listen fra begyndelsen, senere kan faa udstedt en eller flere maanedlige licenser. Hvad Kommissionen har anfoert herom, bekraeftes hverken af aftalen eller af forordningen.
42. Desuden bestemmes det i beslutningsreferatet, som er underskrevet af Faellesskabet og den svenske delegation (20), og som skal regulere licenserne for 1991, at "ansoegningerne om aendringer af grundlisterne kan indgives naar som helst og behandles hurtigst muligt" (punkt 2, andet afsnit, sidste punktum). Jeg har i denne forbindelse ogsaa konstateret, at paa listen for december 1991 forekommer for foerste gang for zone IV fartoejet GG 229 "Bristol", som ikke figurerer paa listen for 1991 (21).
43. Endelig giver selve grundlistens titel ikke grundlag for at haevde, at den er uforanderlig, idet overskriften lyder saaledes:
"The base list of swedish vessels intending to fish in Community waters in 1992" (22),
mens den maanedlige liste omfatter en formel ansoegning om licens ("swedish vessels applying for permission ...") (23).
44. Heraf foelger, at den omtvistede skrivelse har kunnet indeholde et klagepunkt mod sagsoegeren, da den i hvert fald beroever denne muligheden for at blive opfoert paa listen.
45. Da de svenske myndigheder ikke har noget skoen med hensyn til den af Kommissionen trufne beslutning, var sagsoegeren umiddelbart beroert.
46. Med hensyn til begrebet "individuelt beroert" har Domstolen defineret det saaledes i Plaumann-dommen (24):
"... andre personer end beslutningsadressater vil kun kunne paastaa, at de beroeres individuelt, hvis denne beslutning rammer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som adressaten" (25).
47. Det er tilstraekkeligt at fastslaa, at beslutningen beroerer Lavoen med udelukkelse af alle andre fartoejer.
48. Jeg foreslaar foelgelig, at formalitetsindsigelsen ikke tages til foelge.
49. I replikken har sagsoegeren fremfoert en indsigelse om ulovlighed under henvisning til, at Raadet ikke har haft kompetence til at udstede forordning (EOEF) nr. 3929/90, for saa vidt den paalaegger en sanktion, og at det har tilsidesat traktaten ved at delegere kompetencen til at paalaegge denne sanktion til Kommissionen.
50. Kommissionen har gjort gaeldende, at denne indsigelse maa afvises i henhold til procesreglementets artikel 42, stk. 2, som forbyder fremsaettelse af nye anbringender under sagens behandling, medmindre de "stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne".
51. Under den mundtlige forhandling har sagsoegeren paaberaabt sig den fejlagtige henvisning i den omtvistede skrivelse, som har forhindret sagsoegeren i fra begyndelsen at fremsaette indsigelsen, da sagen blev anlagt.
52. Denne argumentation kan ikke overbevise mig.
53. Ganske vist henvises der i den omtvistede skrivelse til forordning (EOEF) nr. 3939/90 og ikke til nr. 3929/90 som hjemmel for forbuddet mod at udstede en fiskerilicens.
54. Denne fejl i nummereringen kan dog ikke anses for at have forhindret sagsoegeren i fra begyndelsen at fremsaette indsigelsen om ulovlighed, saa meget mere som den korrekte henvisning til datoen og nummeret for offentliggoerelsen i De Europaeiske Faellesskabers Tidende var tilstraekkelig til at give en normalt opmaerksom erhvervsdrivende mulighed for at skaffe sig kendskab til indholdet af denne forordning.
55. Ydermere henvises der i denne skrivelse til den senere forordning nr. 3885/91 (EFT L 367 af 31.12.1991), som er praktisk talt identisk med den foregaaende, bortset fra dels anvendelsesaaret, dels de tildelte kvoter. Muligheden for at udstede et forbud i henhold til artikel 3, stk. 7 og 8, er forblevet uaendret i den nye forordning. Fiskano har i oevrigt henvist til sidstnaevnte forordning i staevningen uden at fremsaette nogen indsigelse om ulovlighed med hensyn til denne.
56. Foelgelig maa indsigelsen om ulovlighed afvises.
57. Jeg kommer nu til sagens realitet.
58. Sagsoegeren har paaberaabt sig, at Kommissionen har tilsidesat retten til kontradiktion og proportionalitetsprincippet, samt at den omtvistede beslutning savner begrundelse.
59. Men foer jeg gennemgaar disse anbringender, maa jeg henvise til, at hver af parterne inden for rammerne af aftalen har saerskilte befoejelser. Kongeriget Sverige udarbejder skoensmaessigt listen over fartoejer, for hvilke det ansoeger om udstedelse af licenser, der tillader dem at fiske i Faellesskabets havomraader; licenser som Kommissionen udsteder, uden i oevrigt at have nogen ret til kontrol med de foreslaaede skibe, naar Kommissionen ikke har udstedt et forbud over for disse paa grund af tilsidesaettelse af aftalen eller forordningerne.
60. Som Kommissionen med rette har anfoert, tilkommer det den ikke at kontrollere, hvordan Kongeriget Sverige fordeler disse licenser, hvilket hoerer under dets kompetence, saaledes at Kommissionen ikke skal kende de grunde, der har foranlediget denne stat til at ansoege om en maanedlig licens for det ene fartoej frem for det andet.
61. Det samme gaelder dog ikke med hensyn til beslutninger, der udgaar fra Kommissionen selv.
62. Det fremgaar nemlig af Domstolens praksis, at
"... enhver administrativ myndighed er forpligtet til at give den paagaeldende adgang til at goere sig bekendt med dens standpunkt, naar den traeffer en foranstaltning, som vil kunne kraenke individuelle interesser alvorligt" (26),
og at
"... retten til kontradiktion under en hvilken som helst procedure, der indledes over for nogen, og som kan foere til en retsakt, der indeholder et klagepunkt imod denne, udgoer et grundlaeggende faellesskabsretligt princip, der skal overholdes, selv hvor der ikke foreligger regler for den paagaeldende procedure" (27).
63. Raekkevidden af et saa almindeligt princip, som bl.a. er fastslaaet i Hoffmann-La Roche-dommen (28), kan ikke variere alt efter arten af den beslutning, som forelaegges for Domstolen til proevelse, for saa vidt der er tale om en mindstestandard, som foelgelig ikke kan opdeles afhaengigt af den indledte procedures saerlige karakter.
64. Kommissionen har ikke bestridt, at den ikke har hoert sagsoegeren, foer den traf den anfaegtede beslutning, og har som begrundelse for denne "undladelse" henvist til den mellem Kongeriget Sverige og Faellesskabet indgaaede aftales internationale karakter.
65. Dette argument er allerede blevet behandlet under gennemgangen af formaliteten. Jeg vil derfor begraense mig til at gentage, at naar der er tale om en akt fra en faellesskabsinstitution, som har til formaal at have retsvirkninger over for sagsoegeren, skal alle garantier, herunder de processuelle, respekteres.
66. Dette har ikke vaeret tilfaeldet her, idet Fiskano ikke, foer den omtvistede beslutning blev truffet, har vaeret i stand til at udtale sig om de fremfoerte klagepunkter.
67. Imidlertid vil jeg ikke opfordre Domstolen til at annullere denne beslutning paa grundlag af dette klagepunkt, fordi:
"Betingelsen for, at en saadan tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet er annullationsgrund, er imidlertid, at en regelret gennemfoert procedure ville have medfoert et andet resultat." (29)
68. Uden at afkraeve Fiskano bevis for, at selskabet var i besiddelse af en licens ved konstateringen af overtraedelsen, kunne man have taget en attestation fra de kompetente svenske myndigheder i betragtning med hensyn til tildeling af en licens for den paagaeldende maaned.
69. Fiskano har ikke fremlagt et saadant dokument, men blot haevdet, at da selskabet havde haft tilladelse til at fiske i Faellesskabets havomraader i begyndelsen af 1990, havde Kommissionen en "ganske saerlig forpligtelse til omhyggeligt at indsamle alle oplysninger" (30).
70. Et saadant argument er ikke tilfredsstillende, naar sagsoegeren ikke redegoer for nogen grund, som, hvis den havde vaeret kendt, kunne have foranlediget Kommissionen til at traeffe en anden beslutning.
71. Jeg foreslaar derfor Domstolen at forkaste dette anbringende.
72. Med hensyn til proportionalitetsprincippet kraeves det ifoelge Domstolens praksis, at sanktionen for manglende overholdelse af en faellesskabsretlig forpligtelse ikke overskrider
"... graenserne for, hvad der er hensigtsmaessigt og noedvendigt for at naa det oenskede maal" (31).
73. Det maa derfor fastslaas, om den begaaede overtraedelse lovligt kunne sanktioneres med et forbud mod at opnaa en fiskerilicens i et aar.
74. Forordning (EOEF) nr. 3929/90 paalaegger de svenske fartoejer, som fisker i Faellesskabets havomraader, forskellige forpligtelser: at foere logbog (32), at fremsende visse oplysninger til Kommissionen (33), ... at vaere i besiddelse af en fiskerilicens (34).
75. Manglende overholdelse af en af disse forpligtelser medfoerer inddragelse eller forbud mod udstedelse af licens "i en periode paa op til tolv maaneder" (35).
76. Da den begaaede overtraedelse er den alvorligste i henhold til forordningens bestemmelser, har Kommissionen uden at tilsidesaette proportionalitetsprincippet i dette tilfaelde kunnet naegte sagsoegeren licens i den paagaeldende periode.
77. Hvad endelig angaar den omtvistede skrivelses begrundelse, er det tilstraekkeligt at anfoere, at Kommissionen ved at udtale, at
"... det naevnte fartoej ikke var i besiddelse af en licens, der tillod det at fiske i Faellesskabets havomraader i den naevnte periode, og at det foelgelig havde gjort sig skyldigt i ulovligt fiskeri",
tilstraekkeligt har begrundet sin beslutning, som i oevrigt goer det
"... muligt for Domstolen at udoeve en legalitetskontrol samt [indeholder] de oplysninger, der er noedvendige, for at den beroerte kan vide, om beslutningen hviler paa fornoedent grundlag" (36).
78. Da dette sidste anbringende maa forkastes, kan der ikke gives Fiskano medhold i dets paastand.
79. Jeg forslaar derfor, at:
° Den sag, Fiskano har anlagt til proevelse af Kommissionens beslutning af 19. februar 1992, admitteres.
° Det i replikken fremfoerte anbringende om, at Raadets forordning (EOEF) nr. 3929/90 af 20. december 1990 om fastsaettelse for 1991 af visse foranstaltninger til bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne, som finder anvendelse paa fartoejer, der foerer svensk flag, er ulovlig, afvises.
° Sagsoegte frifindes.
° Selskabet Fiskano doemmes til at betale samtlige sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) ° I ° Cadre juridique .
(2) ° Raadets forordning (EOEF) nr. 2209/80 af 27.6.1980 om indgaaelse af en fiskeriaftale mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Sveriges regering (EFT L 226, s. 1).
(3) ° Forordning (EOEF) nr. 3929/90 om fastsaettelse for 1991 af visse foranstaltninger til bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne, som finder anvendelse paa fartoejer, der foerer svensk flag (EFT L 378, s. 48).
(4) ° Bilag 1 til staevningen.
(5) ° Dom af 16.7.1956, sag 8/55, Sml. 1954-1964, s. 29, org. ref.: Rec. s. 199.
(6) ° Rec. s. 225.
(7) ° Dom af 30.4.1974, sag 181/73, Sml. s. 449.
(8) ° Praemis 4.
(9) ° Praemis 5.
(10) ° Af 11.11.1975, Sml. s. 1355.
(11) ° Sml. s. 1361.
(12) ° Permanent Court of International Justice, Serie A, nr. 10.
(13) ° S. 18.
(14) ° Artikel 7, stk. 2.
(15) ° Dansk oversaettelse af duplikken, s. 6.
(16) ° Dom af 7.11.1985, sag 53/84, Sml. s. 3595.
(17) ° Praemis 15, min understregning.
(18) ° Dom af 16.6.1966, sag 54/65, Compagnie des Forges de Châtillon mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1965-1968, s. 197, org. ref.: Rec. s. 265, navnlig s. 280.
(19) ° Se herved dommen af 29.6.1978, sag 77/77, BP mod Kommissionen, Sml. s. 1513, praemis 13.
(20) ° Bilag til duplikken.
(21) ° Bilag 1 og 2 til svarskriftet.
(22) ° Bilag 6 til svarskriftet, min understregning.
(23) ° Bilag 8 til svarskriftet, min understregning.
(24) ° Dom af 15.7.1963, sag 25/62, Sml. 1954-1964, s. 411, org. ref.: Rec. s. 197.
(25) ° S. 414.
(26) ° Dom af 27.10.1977, sag 121/76, Moli mod Kommissionen, Sml. s. 1971, praemis 20.
(27) ° Dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 959, praemis 46.
(28) ° Dom af 13.2.1979, sag 85/76, Sml. s. 461, praemis 14.
(29) ° Den ovennaevnte dom i sag C-142/87, praemis 48.
(30) ° Replikken, s. 7.
(31) ° Dom af 20.2.1979, sag 122/78, Buitoni mod Forma, Sml. s. 677, praemis 16.
(32) ° Artikel 2, stk. 2.
(33) ° Artikel 2, stk. 3.
(34) ° Artikel 3, stk. 1.
(35) ° Artikel 3, stk. 8.
(36) ° Dom af 13.3.1985, forenede sager 296/82 og 318/82, Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, Sml. s. 809, praemis 19.