62018TJ0292_RES
Sag T-292/18
Republikken Portugal
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Femte Afdeling) af 30. januar 2020
»EGFL og ELFUL – udgifter udelukket fra EU-finansiering – udgifter afholdt af Portugal – artikel 32 og 33 i forordning (EF) nr. 1290/2005 – artikel 54 i forordning (EU) nr. 1306/2013 – begrebet »national domstol«
Landbrug – fælles landbrugspolitik – EGFL’s og ELFUL’s finansiering – regnskabsafslutning – beløb, der skal tilbagebetales af medlemsstaten – medlemsstatens manglende inddrivelse inden for de fastsatte frister af skyldige beløb på grund af uregelmæssigheder eller forsømmelser – forskellige frister afhængig af, om inddrivelsen er genstand for søgsmål ved de nationale domstole – begrebet »national domstol« – en administrativ tjenestes inddrivelse gennem inddrivelse af skatter og afgifter – tjeneste, som kun udøver funktioner af administrativ karakter og ikke opfylder kravet om uafhængighed – ikke omfattet
(Art. 267 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1306/2013, art. 54, stk. 2; Rådets forordning nr. 1290/2005, art. 32, stk. 5, og art. 33, stk. 8)
(jf. præmis 33-37, 47-49, 55 og 56)
Landbrug – fælles landbrugspolitik – EGFL’s og ELFUL’s finansiering – regnskabsafslutning – principper – medlemsstaternes pligt til at udvise omhu
[Art. 4, stk. 3, TEU; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1306/2013, art. 58, stk. 1; Rådets forordning nr. 1290/2005, art. 9, stk. 1, litra a)]
(jf. præmis 59-67)
Resumé
I dommen i sagen Portugal mod Kommissionen (T-292/18), der blev afsagt den 30. januar 2020, frifandt Retten Kommissionen i et søgsmål, hvorunder der var nedlagt påstand om delvis annullation af Europa-Kommissionens (
1
)gennemførelsesafgørelse (EU) 2018/304 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som denne medlemsstat har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) eller Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) for et beløb på 1052101,05 EUR.
Artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005 (
2
) fastsætter, at hvis inddrivelsen af beløb, der er udbetalt med urette på grund af uregelmæssigheder eller forsømmelser, ikke har fundet sted inden for en frist på fire år efter datoen for den første administrative eller retslige konstatering eller på otte år, hvis inddrivelsen er genstand for søgsmål ved de nationale domstole, bæres de finansielle konsekvenser af den manglende inddrivelse af den pågældende medlemsstat med 50% og af EU-budgettet med 50% (regel om fordeling af det finansielle ansvar som følge af manglende inddrivelse, herefter »50/50-reglen«) (
3
).
Den anfægtede afgørelse er en følge af Kommissionens konstatering i forbindelse med dens kontrolopgave vedrørende nationale procedurer for inddrivelse af uberettigede betalinger, der indledes på grund af uregelmæssigheder, af de portugisiske myndigheders ukorrekte kategorisering af visse udgifter afholdt inden for rammerne af EGFL eller ELFUL, og som skulle inddrives. Kommissionen var af den opfattelse, at gælden til det portugisiske betalingsorgan, inddrivelsen af hvilken de portugisiske skatte- og afgiftsmyndigheder gjorde til genstand for en inddrivelsesprocedure, med urette var blevet kategoriseret som gæld, hvis inddrivelse »var genstand for søgsmål ved de nationale domstole« som omhandlet i den nævnte bestemmelse. Ifølge Kommissionen skulle 50/50-reglen derfor allerede anvendes på denne gæld ved manglende inddrivelse efter fire år og ikke udelukkende efter otte år som hævdet af de portugisiske myndigheder.
Idet Den Portugisiske Republik påstand var uenig i denne fortolkning nedlagde denne medlemsstat påstand om annullation af den anfægtede afgørelse og gjorde gældende, at tvangsinddrivelse af beløb, som skyldes i forbindelse med administrative forhold, i Portugal gennemføres i form af proceduren for inddrivelse af skatter og afgifter, der efter deres art skulle betragtes som retslige procedurer. Ifølge denne medlemsstat skulle 50/50-reglen derfor kun anvendes ved manglende inddrivelse efter otte år.
Til støtte for sit søgsmål med påstand om annullation af den anfægtede afgørelse fremsatte Den Portugisiske Republik et enkelt anbringende om tilsidesættelse af artikel 32 og 33 i forordning nr. 1290/2005 samt af artikel 54 i forordning nr. 1306/2013, for så vidt som Kommissionen med urette fastslog, at gælden til det portugisiske betalingsorgan, hvis inddrivelse skatte- og afgiftsmyndighederne gjorde til genstand for en inddrivelsesprocedure, ikke udgjorde gæld, hvis inddrivelse var genstand for søgsmål ved de nationale domstole som omhandlet i de nævnte artikler.
Retten bemærkede i forbindelse med frifindelsen af Kommissionen for det første, at begrebet »national domstol«, der er afgørende for fastlæggelsen af 50/50-reglens anvendelsesområde, ikke kan overlades til hver enkelt medlemsstats vurdering og skal i hele Unionen undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, som skal søges under hensyntagen til sammenhængen i de bestemmelser, hvori begrebet indgår, og formålet med forordning nr. 1290/2005 og 1306/2013.
Med henblik på at fortolke det i de ovenfor nævnte artikler indeholdte begreb »national domstol« henviste Retten udtrykkeligt til de af Domstolen fastslåede kriterier for at bedømme, om et organ, som forelægger en sag, er en »ret« i artikel 267 TEUF’s forstand.
Efter at have undersøgt den kompetente portugisiske skatte- og afgiftsmyndigheds karakteristika ud fra disse kriterier fastslog Retten, at en sådan tjeneste ikke kan kvalificeres som en »national domstol«. Tjenesten udøver således ikke nogen domstolsfunktion, men udelukkende funktioner af administrativ karakter og har hverken til opgave at afgøre en tvist eller at efterprøve lovligheden af et gældsbevis, der udstedes af det portugisiske betalingsorgan. En sådan tjeneste opfylder i øvrigt ikke kravet om uafhængighed.
Retten udledte heraf, at proceduren for inddrivelse af skatter og afgifter ved den kompetente tjeneste inden for skatte- og afgiftsmyndighederne i modsætning til, hvad den portugisiske regering havde gjort gældende, ikke kan kvalificeres som en inddrivelse, der indbringes for »de nationale domstole«, som omhandlet i de nævnte artikler i forordning nr. 1290/2005 og i forordning nr. 1306/2013 – i det mindste i de tilfælde, hvor der ikke foreligger nogen medvirken hos de administrative og fiskale domstole.
Den Portugisiske Republik burde derfor have afsluttet proceduren for inddrivelse af skatter og afgifter ved den kompetente tjeneste inden for skatte- og afgiftsmyndighederne inden for den ufravigelige frist på fire år i henhold til de nævnte artikler. Retten konkluderede derfor, at Kommissionen med rette kunne udelukke visse udgifter fra EU-finansiering med den begrundelse, at de var genstand for en procedure for inddrivelse af skatter og afgifter ved den kompetente tjeneste inden for skatte- og afgiftsmyndighederne i mere end fire år.
(
1
) – Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2018/304 af 27.2.2018 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT 2018, L 59, s. 3).
(
2
) – Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 af 21.6.2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EUT 2005, L 209, s. 1).
(
3
) – Artikel 32 i forordning nr. 1290/2005 indeholder særlige bestemmelser vedrørende EGFL. Samme forordnings artikel 33, stk. 8, indeholder en i det væsentlige tilsvarende bestemmelse for så vidt angår ELFUL. Disse bestemmelser er i det væsentlige blevet gengivet i artikel 54 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 af 17.12.2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik (EUT 2013, L 347, s. 549), som ophævede og erstattede forordning nr. 1290/2005.