62021CJ0158_RES
Дело C‑158/21
Наказателно производство
срещу
Lluís Puig Gordi и др.
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunal Supremo)
Решение на Съда (голям състав) от 31 януари 2023 година
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Европейска заповед за арест — Рамково решение 2002/584/ПВР — Процедури за предаване между държавите членки — Условия за изпълнение — Компетентност на издаващия съдебен орган — Член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на достъп до съд, предварително създаден със закон — Възможност да се издаде нова европейска заповед за арест срещу същото лице“
Преюдициални въпроси — Бързо преюдициално производство — Условия — Обстоятелства, които са основание за бързо разглеждане — Липса — Спиране на висящото производство пред запитващата юрисдикция до произнасянето на Съда — Лица, срещу които се води наказателното дело по главното производство и които понастоящем не са задържани
(член 23а от Статута на Съда на Европейския съюз; член 105, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда)
(вж. т. 26—30)
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки — Преюдициални въпроси — Допустимост — Въпроси, поставени от издаващия съдебният орган, относно задълженията на изпълняващия европейска заповед за арест съдебен орган — Допустими въпроси
(член 267 ДФЕС; Рамково решение 2002/584 на Съвета, изменено с Рамково решение 2009/299)
(вж. т. 53 и 54)
Преюдициални въпроси — Допустимост — Условия — Въпроси, свързани с действителността или с предмета на спора — Въпроси за тълкуване на разпоредби от правото на Съюза, които нямат директен ефект — Липса на последици
(член 267 ДФЕС)
(вж. т. 59)
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки — Възможност да бъде отказано изпълнението на европейската заповед за арест — Отказ на основание, което произтича единствено от правото на изпълняващата държава членка — Недопустимост — Национална разпоредба, която предвижда отказ на изпълнение в случай на нарушаване на основно право, закрепено в правото на Съюза — Възможност за изпълняващия съдебен орган да приложи такава разпоредба — Условие
(членове 4 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз; членове 1, 3, 4, 4а, член 6, параграф 1 и член 8 от Рамково решение 2002/584 на Съвета, изменено с Рамково решение 2009/299)
(вж. т. 69—76 и 79; т. 1 от диспозитива)
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки — Възможност да бъде отказано изпълнението на европейската заповед за арест — Отказ на изпълнение, основан на проверката от изпълняващия съдебен орган на компетентността на издаващия съдебен орган да издаде такава заповед — Недопустимост
(съображение 6, член 1, параграфи 1 и 2 и член 6, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 на Съвета, изменено с Рамково решение 2009/299)
(вж. т. 84—89; т. 2 от диспозитива)
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки — Предаване на осъдените или заподозрени лица на издаващите съдебни органи — Задължение за спазване на основните права и основните правни принципи — Право на достъп до независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон — Отказ на изпълнение с мотива, че съществува опасност за предаденото лице да бъде съдено от съд, който няма компетентност за тази цел — Недопустимост — Изключение — Условия — Системни или общи недостатъци на съдебната система на издаващата държава членка или недостатъци, засягащи съдебната защита на обективно определима група лица, към която принадлежи съответното лице — Явна липса на компетентност на съда, който трябва да се произнесе по производството срещу въпросното лице
(член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 на Съвета, изменено с Рамково решение 2009/299)
(вж. т. 97, 98, 101—103, 105–111, 114, 115, 119 и 120; т. 3 от диспозитива)
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки — Предаване на осъдените или заподозрени лица на издаващите съдебни органи — Задължение за спазване на основните права и основните правни принципи — Право на достъп до независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон — Отказ на изпълнение с мотива, че съществува опасност за предаденото лице да бъде съдено от съд, който няма компетентност за тази цел — Отказ, мотивиран с наличието на доклад на работната група по произволното задържане, който не се отнася пряко до положението на това лице — Недопустимост — Преценка от изпълняващия съдебен орган на системни или общи недостатъци на съдебната система на издаващата държава членка — Преценка от същия орган на недостатъци, засягащи съдебната защита на обективно определима група лица, към която принадлежи съответното лице — Доклад, който може да бъде взет предвид при тези преценки
(член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 на Съвета, изменено с Рамково решение 2009/299)
(вж. т. 122—126; т. 4 от диспозитива)
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки — Предаване на осъдените или заподозрени лица на издаващите съдебни органи — Задължение за спазване на основните права и основните правни принципи — Право на достъп до независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон — Отказ на изпълнение с мотива, че съществува опасност за предаденото лице да бъде съдено от съд, който няма компетентност за тази цел — Липса на предварително искане за допълнителна информация до издаващия съдебен орган — Недопустимост
(член 4, параграф 3, първа алинея ДЕС; член 8, параграф 1 и член 15, параграф 2 от Рамково решение 2002/584 на Съвета, изменено с Рамково решение 2009/299)
(вж. т. 131—136; т. 5 от диспозитива)
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки — Предаване на осъдените или заподозрени лица на издаващите съдебни органи — Отказ да бъде изпълнена първа европейска заповед за арест за издирвано лице — Издаване на няколко последователни европейски заповеди за арест срещу същото това лице — Допустимост — Условия
(член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 на Съвета, изменено с Рамково решение 2009/299)
(вж. т. 140—146; т. 6 от диспозитива)
Резюме
След приемането на законите относно независимостта на автономна област Каталония (Испания) и относно провеждането на референдум за тази цел е образувано наказателно производство срещу няколко лица пред запитващата юрисдикция —Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания). Така през есента на 2019 г. тази юрисдикция издава няколко европейски заповеди за арест (ЕЗА). Производствата за изпълнение на ЕЗА, издадени срещу г‑н Puigdemont Casamajó и г‑н Comín Oliveres, са спрени след избирането им за членове на Европейския парламент. Що се отнася до ЕЗА, издадена срещу г‑н Puig Gordi, Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Първоинстанционен нидерландскоезичен съд Брюксел, Белгия) с определение от август 2020 г. отказва нейното изпълнение с мотива, че според него запитващата юрисдикция не е компетентна да издаде тази ЕЗА. С решение от януари 2021 г. Cour d’appel de Bruxelles (Апелативен съд Брюксел, Белгия) отхвърля подадения срещу това определение протест.
В този контекст запитващата юрисдикция поставя на Съда редица въпроси, които по същество целят да се определи дали изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни ЕЗА, като твърди, че издаващият съдебен орган не е компетентен да издаде тази заповед или да разгледа делото срещу издирваното лице, и дали Рамковото решение относно ЕЗА (
1
) допуска издаването на нова ЕЗА, след като изпълнението на първата ЕЗА е отказано.
В решението си Съдът, заседаващ в голям състав, уточнява по-специално условията, които позволяват на изпълняващия съдебен орган да откаже да изпълни ЕЗА поради опасността в случай на предаване на издирваното лице да бъде нарушено основното му право на справедлив съдебен процес (
2
), свързана с такава липса на компетентност.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът посочва, че изпълняващ съдебен орган няма възможност да откаже изпълнението на ЕЗА, позовавайки се на основание за отказ, което произтича не от Рамково решение 2009/299, а единствено от правото на издаващата държава членка. В това отношение Съдът отбелязва, че всички основания, възприети в неговата практика като задължаващи или позволяващи да не се изпълни ЕЗА, произтичат от Рамково решение 2002/584. Впрочем да се приеме, че държава членка може да добавя към посочените основания други основания, изведени от националното право, позволяващи да не се изпълни ЕЗА, би било пречка за доброто функциониране на въведената с това рамково решение опростена процедура за предаване на лицата. Съдът обаче добавя, че държава членка все пак има право по изключение да се позове на основание за неизпълнение, изведено от задължението да се гарантира спазването на основните права, признати от правото на Съюза на засегнатото лице (
3
), при спазване на стриктните условия, установени в практиката на Съда в това отношение.
На второ място, Съдът постановява, че изпълняващият съдебен орган не може да проверява дали ЕЗА е издадена от компетентен за тази цел съдебен орган и да откаже изпълнението на тази ЕЗА, когато счита, че това не е така (
4
). В това отношение член 6, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 предвижда, че издаващият съдебен орган е съдебният орган на държавата членка, издала EЗА, компетентен да я издаде съгласно правото на тази държава. Макар изпълняващият съдебен орган да е длъжен, преди да изпълни ЕЗА, да се увери, че тя наистина е била издадена от съдебен орган, той за сметка на това не може да проверява дали въпросният орган е компетентен да издаде такава заповед с оглед на нормите на правото на издаващата държава членка. Всъщност в рамките на признатата ѝ процесуална автономия всяка държава членка трябва да определи съдебните органи, компетентни да издават ЕЗА, като след това тези съдебни органи трябва сами да преценят компетентността си за тази цел с оглед на правото на издаващата държава членка.
На трето място, Съдът посочва, че изпълняващият съдебен орган, който трябва да реши дали да предаде лице, за което е издадена ЕЗА, не може да откаже да изпълни последната с мотива, че съществува опасност, след като бъде предадено на издаващата държава членка, това лице да бъде съдено от съд, който няма компетентност за тази цел, освен ако:
- от една страна, този съдебен орган разполага с обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни, свидетелстващи за наличието на системни или общи недостатъци във функционирането на съдебната система на издаващата държава членка или на недостатъци, засягащи съдебната защита на обективно определима група лица, към която би принадлежало засегнатото лице, с оглед на изискването за създаден със закон съд, което предполага засегнатите правни субекти по принцип да са лишени в тази държава членка от ефективно правно средство за защита, позволяващо контрол върху компетентността на наказателния съд, който трябва да разгледа делото срещу тях, и
- от друга страна, посоченият съдебен орган констатира, че при конкретните обстоятелства по разглежданото дело съществуват сериозни и потвърдени основания да се приеме, че в частност предвид данните, предоставени от лицето, за което е издадена тази ЕЗА, съдът, който ще трябва да се произнесе по производството срещу това лице, явно няма компетентност за тази цел.
В частност Съдът припомня, че компетентността на юрисдикция да разгледа дадено дело е част от изискването по член 47 от Хартата за „съд, създаден със закон“. Следователно, когато лице, срещу което е издадена ЕЗА, твърди, че след предаването му ще бъде изложено на нарушение на правото му на ефективни правни средства за защита пред безпристрастен съд поради липса на компетентност на съда, който трябва да разгледа производството срещу него, изпълняващият съдебен орган следва да прецени основателността на това твърдение в рамките на тази двуетапна проверка. Когато изпълняващият съдебен орган счете, че данните, с които разполага, не доказват наличието на горепосочените недостатъци, този орган не може да откаже да изпълни ЕЗА на посоченото основание. Всъщност, когато в издаващата държава членка са налице правни средства, позволяващи да се осъществи контрол върху компетентността на съда, който трябва да се произнесе срещу това лице (под формата на проверка от този съд на собствената му компетентност или на обжалване пред друг съд), опасността същото това лице да бъде съдено от съд на тази държава членка, който няма компетентност за тази цел, по принцип може да бъде преодоляна чрез упражняването от посоченото лице на тези правни средства за защита. При липсата на доказателства, годни да докажат наличието на горепосочените недостатъци, изпълняващият съдебен орган не може да приеме по презумпция липсата на такива правни средства за защита, а напротив, този орган е длъжен в съответствие с принципа на взаимно доверие да основе анализа си на съществуването и ефективността на посочените правни средства за защита.
На четвърто и последно място, Съдът счита, че могат да бъдат издадени няколко последователни ЕЗА срещу издирвано лице, с цел да се осъществи предаването му от държава членка, след като тази държава членка е отказала да изпълни първа ЕЗА, отнасяща се до това лице, стига изпълнението на нова ЕЗА да не води до нарушаване на основните права и правни принципи, закрепени в член 6 ДЕС (
5
), и издаването на последната ЕЗА да има пропорционален характер. Всъщност издаването на нова ЕЗА може да се окаже необходимо в частност след отпадане на обстоятелствата, които са попречили на изпълнението на предходната ЕЗА. При преценката на пропорционалния характер на издаването на нова ЕЗА обаче издаващият съдебен орган трябва да вземе предвид естеството и тежестта на правонарушението, за което е преследвано издирваното лице, последиците за това лице от по-рано издадените срещу него ЕЗА или пък перспективите за изпълнение на евентуална нова ЕЗА.
(
1
)	Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3 и поправка в OB L 205, 2019 г., стр. 34), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (ОВ L 81, 2009 г., стр. 24) (наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“).
(
2
)	Това право е закрепено в член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
(
3
)	Член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584.
(
4
)	Съдът се произнася на основание член 1, параграфи 1 и 2 и член 6, параграф 1 от Рамково решение 2002/584.
(
5
)	Това задължение е предвидено в член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584.