62024CJ0489
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (десети състав)
5 март 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Политика във връзка с убежището — Директива 2013/32/EС — Член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) — Процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила — Възможност за удължаване на шестмесечния срок за произнасяне в случай на голям брой едновременно подадени молби за международна закрила — Последователни решения за удължаване — Условия и граници — Член 4, параграф 1 — Задължение на държавите членки да следят за това решаващият орган да разполага с подходящи средства за изпълнението на своите задачи“
По дело C‑489/24 [Safita] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия) с акт от 10 юли 2024 г., постъпил в Съда на 11 юли 2024 г., в рамките на производство по дело
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
срещу
X,
СЪДЪТ (десети състав),
състоящ се от: J. Passer (докладчик), председател на състава, E. Regan и D. Gratsias, съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: A. Lamote, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 9 юли 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за X, от V. M. Oliana, advocate, и S. Rafi, experte,
–
за нидерландското правителство, от M. K. Bulterman и A. Hanje, в качеството на представители,
–
за унгарското правителство, от Zs. Biró-Tóth и M. Z. Fehér, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от A. Azema, A. Baeckelmans, F. Blanc и M. Debieuvre, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 60) във връзка с член 4, параграф 1 от тази директива.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (държавен секретар по въпросите на правосъдието и сигурността, Нидерландия) и X, сирийски гражданин, относно непроизнасянето от този орган в законоустановения шестмесечен срок по молбата на посочения гражданин да му бъде издадено разрешение за временно пребиваване като бежанец.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 3 и 18 от Директива 2013/32 гласят:
„(3)
Европейският съвет по време на специалното си заседание в Тампере на 15 и 16 октомври 1999 г. се договори да работи за установяването на Обща европейска система за убежище, която се основава на пълното и цялостно прилагане на [Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на] 28 юли 1951 г. [(Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 150, № 2545 (1954)], изменена с Нюйоркския протокол от 31 януари 1967 г. („Женевската конвенция“), като по този начин се утвърждава принципът на забрана за връщане, както и че никой няма да бъде върнат обратно, където има опасност от преследване.
[…]
(18)
В интерес едновременно и на държавите членки, и на търсещите международна закрила е по молбите за международна закрила да бъде вземано решение възможно най-бързо, без това да засяга точността и пълнотата на тяхното разглеждане“.
4
Член 4 („Компетентни органи“) от тази директива предвижда в параграф 1:
„Държавите членки определят по всички процедури решаващ орган, който да отговаря за извършването на съответното разглеждане на молбите, в съответствие с разпоредбите на настоящата директива. Държавите членки следят за това този орган да разполага с подходящи средства, включително с достатъчно на брой компетентни служители, за изпълнението на своите задачи в съответствие с настоящата директива“.
5
Съгласно член 31 („Процедура по разглеждане“) от цитираната директива:
„1.   В процедурата по разглеждане държавите членки обработват молбите за международна закрила в съответствие с основните принципи и гаранции по глава II.
2.   Държавите членки гарантират, че процедурата по разглеждане приключва възможно най-скоро, без да се засягат точността и пълнотата на разглеждането.
3.   Държавите членки гарантират, че процедурата по разглеждане приключва в срок от шест месеца от подаването на молбата.
В случаите, при които молбата подлежи на процедурата, предвидена в Регламент (ЕС) № 604/2013 [на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (OВ L 180, 2013 г., стр. 31)], шестмесечният срок започва да тече от момента, когато държавата членка, отговаряща за разглеждането ѝ, се определя в съответствие с посочения регламент, кандидатът е на територията на тази държава членка и е поет от компетентния орган.
Държавите членки могат да удължат шестмесечния срок, установен в настоящия параграф, за допълнителен период, който не надвишава девет месеца, когато:
[…]
б)
голям брой граждани на трети страни или лица без гражданство едновременно подадат молба за международна закрила, което на практика в голяма степен затруднява приключването на процедурата в срок от шест месеца;
[…]
По изключение при надлежно обосновани обстоятелства държавите членки могат да надвишат сроковете, предвидени в настоящия параграф, с най-много три месеца, когато това е необходимо, за да се осигури точно и пълно разглеждане на молбата за международна закрила.
[…]
5.   При всички случаи държавите членки приключват процедурата по разглеждане в максимален срок от 21 месеца от подаването на молбата.
6.   Ако не може да се вземе решение в срок от шест месеца, държавите членки гарантират, че кандидатът:
а)
е информиран за забавянето; и
б)
е получил, ако е отправил искане, информация относно причините за забавянето и срока, в който се очаква решение по неговата молба.
[…]“.
Нидерландското право
Законът за чужденците от 2000 г.
6
Член 42 от Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (Закон за цялостно преработване на Закона за чужденците (Закон за чужденците от 2000 г.) от 23 ноември 2000 г. (Stb. 2000, бр. 495) предвижда:
„1.   Решението по молба за издаване на разрешение за временно пребиваване съгласно член 28 или на разрешение за безсрочно пребиваване съгласно член 33 се приема в срок от шест месеца от получаването на молбата.
[…]
4.   Срокът, посочен в параграф 1, може да бъде удължен за максимален срок от девет месеца, когато:
[…]
b.
голям брой чужденци подават молба едновременно, което на практика в голяма степен затруднява приключването на процедурата в срок от шест месеца; […]
[…]“.
WBV 2022/22
7
На 21 септември 2022 г. държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността приема Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Решение за изменение на циркулярното писмо относно чужденците от 2000 г., наричано по-нататък „WBV 2022/22“), влязло в сила на 27 септември 2022 г.
8
WBV 2022/22 изменя Vreemdelingencirculaire 2000 (Циркулярно писмо относно чужденците от 2000 г.), по-специално за да удължи срока за разглеждане на молбите за убежище, предвиден в Закона за чужденците от 2000 г. Това циркулярно писмо вече предвижда следното:
„[…]
2.13 Решение
Срок за приемане на решение
Immigratie- en Naturalisatiedienst (Служба по имиграция и натурализация, Нидерландия) (наричана по-нататък „IND“) се произнася по молбата в срок от шест месеца от подаване на молбата за издаване или за удължаване на разрешение за временно пребиваване като бежанец. Този срок може да бъде удължен на основание член 42 от [Закона за чужденците от 2000 г.].
Считано от момента на влизане в сила на WBV 2022/22, IND се възползва от възможността, предвидена в член 42, параграф 4, буква b) от [Закона за чужденците от 2000 г.], да удължи деветмесечния срок във връзка с убежището. Това означава, че IND удължава с девет месеца законоустановения срок за произнасяне по всички молби за издаване на разрешение за временно пребиваване като бежанец, ако към момента на влизане в сила на WBV 2022/22 законоустановеният срок за произнасяне по дадена молба все още не е изтекъл. Удължаването на срока за произнасяне се прилага за молбите, подадени до 1 януари 2023 г.
[…]“.
WBV 2023/3
9
На 26 януари 2023 г. държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността приема Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Решение за изменение на циркулярното писмо от 2000 г. относно чужденците, наричано по-нататък „WBV 2023/3“), което отново изменя циркулярното писмо относно чужденците от 2000 г., по следния начин:
„[…]
2.13 Приемане на решение
[IND] се произнася по молбата в срок от шест месеца от подаване на молбата за издаване или за удължаване на разрешение за временно пребиваване като бежанец. Този срок може да бъде удължен на основание член 42 от [Закона за чужденците от 2000 г.].
[…]
След публикуването на WBV 2023/3 удължаването с девет месеца на срока за произнасяне се прилага и за молбите за убежище, подадени между 1 януари 2023 г. и 1 януари 2024 г.
[…]“.
WBV 2023/26
10
На 27 декември 2023 г. държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността приема Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Решение за изменение на циркулярното писмо относно чужденците от 2000 г., наричано по-нататък „WBV 2023/26“), с което отново изменя циркулярното писмо относно чужденците от 2000 г., по следния начин:
„[…]
2.13 Приемане на решение
[IND] се произнася по молбата в срок от шест месеца от подаване на молбата за издаване или за удължаване на разрешение за временно пребиваване като бежанец. Този срок може да бъде удължен на основание член 42 от [Закона за чужденците от 2000 г.].
[…]
След публикуването на WBV 2023/26 удължаването с девет месеца на срока за произнасяне се прилага и за молбите за убежище, подадени между 1 януари 2024 г. и 1 януари 2025 г.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
11
На 17 февруари 2023 г. Х подава молба за международна закрила в Нидерландия.
12
Тъй като не е взето решение в шестмесечния срок по член 42, параграф 1 от Закона за чужденците от 2000 г., на 23 август 2023 г. X отправя искане до държавния секретар по въпросите на правосъдието и сигурността да предприеме съответните действия.
13
След като държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността не реагира в следващите две седмици от това искане, X подава жалба до Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага, Нидерландия).
14
С решение от 12 декември 2023 г. тази юрисдикция обявява жалбата за недопустима в частта ѝ, която се отнася до липсата на своевременно взето решение, като приема, че приложимият към тази молба шестмесечен срок за произнасяне е бил редовно удължен с девет месеца след приемането на WBV 2023/3. Тази юрисдикция обаче счита, че срокът на това удължаване е ограничен до девет месеца след влизането в сила на WBV 2022/22. Оттук според нея следва, че WBV 2023/3 и залегналото там удължаване на срока не се прилагат към молбите за убежище, подадени след 26 юни 2023 г.
15
Държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността обжалва това решение пред запитващата юрисдикция, Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия). X подава насрещна жалба срещу посоченото решение.
16
Пред запитващата юрисдикция държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността твърди, че Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага) неправилно е приел, първо, че WBV 2023/3 противоречи на член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32, що се отнася до подадените след 26 юни 2023 г. молби за убежище, т.е. девет месеца след влизането в сила на WBV 2022/22, и второ, че последователните удължавания трябва да бъдат ограничени във времето с оглед на член 4, параграф 1 от Директива 2013/32. Държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността смята, че може да се възползва от възможността да удължи срока за произнасяне с девет месеца, дори ако по-рано вече е направил това, стига притокът на кандидати за убежище да е такъв, че този удължен срок да е необходим за надлежното и пълно обработване на молбите за убежище. Той се позовава на увеличаване на броя на молбите за убежище през 2023 г. в сравнение с 2022 г. и твърди, че все още отчита забавяния при обработването на молбите за убежище, независимо от приетите мерки за намаляване на срока за обработване на тези молби и за увеличаване на броя на постановените решения.
17
В подкрепа на насрещната си жалба X поддържа, че Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага) неправилно е приел, че член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32 може да се приложи към положението, в което държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността твърди, че се намирал. Всъщност постепенното увеличаване на броя на молбите за убежище не попадало в приложното поле на тази разпоредба. Ето защо удължаването на срока за произнасяне въз основа както на WBV 2022/22, така и на WBV 2023/3 било незаконосъобразно.
18
Запитващата юрисдикция счита, че макар преюдициалното запитване, с което по-рано е сезирала Съда и по което е постановено решение от 8 май 2025 г., Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326), да се отнася до тълкуването на същите разпоредби от правото на Съюза, е необходимо да се поставят допълнителни въпроси на Съда, за да се установи дали държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността има право чрез WBV 2023/3 отново да удължи срока за произнасяне по молбите за убежище.
19
По-конкретно, запитващата юрисдикция иска да се установи дали, и при положителен отговор, при какви условия, държава членка може няколко пъти последователно да се възползва от предвидената в член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32 възможност да удължи срока за произнасяне по молбите за убежище, предвид по-специално на задължението ѝ по член 4, параграф 1 от тази директива да следи за това органът, на който е възложено да разглежда молбите за убежище, да разполага с подходящи средства, включително с достатъчно на брой компетентни служители, за изпълнението на своите задачи. В тази насока тя отбелязва, че обстоятелствата, довели до удължаването на срока за произнасяне въз основа на WBV 2022/22 и WBV 2023/3, вероятно няма да се променят в близко бъдеще, и уточнява, че държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността междувременно е приел трето решение за удължаване на срока, като е издал WBV 2023/26.
20
При тези обстоятелства Raad van State (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Може ли решаващият орган да приложи няколко пъти последователно член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива [2013/32]?
2)
При положителен отговор на първия въпрос:
а)
При какви условия решаващият орган може да приложи член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива [2013/32] няколко пъти последователно и ограничена ли е общата продължителност на периода, за който решаващият орган може да приложи тази разпоредба няколко пъти последователно?
б)
При отговора на въпроса дали решаващият орган е имал право да удължи срока за произнасяне, след предходно решение за удължаване на този срок, до каква степен съдът може или трябва да вземе предвид увеличаването на броя на молбите за убежище, включително в сравнение с периода преди предходното решение за удължаване на срока, както и усилията, положени от решаващия орган за подобряване на недостигащия капацитет за произнасяне, за да се гарантира — в светлината на член 4, параграф 1 от Директива [2013/32] — точно и пълно разглеждане на молбите за убежище?“.
По преюдициалните въпроси
21
С двата си въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32 във връзка с член 4, параграф 1 от тази директива трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка може няколко пъти последователно да реши да удължи с максимум девет месеца срока, приложим към процедурата по разглеждане на подадените до нея молби за международна закрила, и при положителен отговор, при какви условия.
22
В съответствие с член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32 държавите членки могат да удължат срока за разглеждане на молбите за международна закрила най-много с девет месеца, когато голям брой граждани на трети страни или лица без гражданство едновременно подадат молба за международна закрила, което на практика в голяма степен затруднява приключването на процедурите по разглеждане в шестмесечния срок, посочен в член 31, параграф 3, първа алинея от тази директива.
23
Съответно възможността на държавите членки да удължат шестмесечния срок за разглеждане на молбите за международна закрила на основание на тази разпоредба, зависи от наличието на три тясно свързани помежду си и кумулативни условия, а именно, първо, такива молби да са подадени „едновременно“, второ, тези молби да са подадени от „голям брой“ граждани на трети страни или лица без гражданство и трето, това „на практика в голяма степен да затруднява приключването на процедурата от органите на държавата членка в срок от шест месеца“. Тези взаимозависими условия трябва да се тълкуват заедно (решение от 8 май 2025 г., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, т. 33).
24
Съдът нееднократно е постановявал, че съгласно член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32 предвиденият за разглеждане на молбите за международна закрила шестмесечен срок, посочен в член 31, параграф 3, първа алинея от тази директива, може да бъде удължен с девет месеца от дадена държава членка в случай на значително нарастване в рамките на кратък период на броя на тези молби в сравнение с обичайната и предвидима тенденция в тази държава членка, като това изключва случаите, които се характеризират с постепенно увеличение на броя на посочените молби през дълъг период от време (вж. в този смисъл решение от 8 май 2025 г., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, т. 49).
25
По отношение на въпроса дали и при какви условия член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32 позволява на държава членка няколко пъти последователно да реши да удължи срока на процедурата по разглеждане, е уместно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза следва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. решения от 17 ноември 1983 г., Merck_292/82, EU:C:1983:335, т. 12, и от 11 декември 2025 г., GKV-Spitzenverband, C‑743/23, EU:C:2025:954, т. 41)
26
В тази насока следва да се констатира, че самият текст на член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32 не позволява да се определи дали държава членка може няколко пъти последователно да реши да удължи срока, приложим към процедурата по разглеждане, ако са изпълнени изброените в точка 23 от настоящото решение три условия.
27
Досежно контекста на тази разпоредба следва да се отбележи, че съгласно член 31, параграф 2 от Директива 2013/32 държавите членки трябва да гарантират, че процедурата по разглеждане приключва възможно най-скоро, без да се засягат точността и пълнотата на разглеждането. В допълнение, от член 31, параграф 3, първа алинея от тази директива следва, че държавите членки гарантират, че процедурата по разглеждане приключва в срок от шест месеца от подаването на молбата. Също така в член 31, параграф 3, четвърта алинея от цитираната директива се уточнява, че по изключение при надлежно обосновани обстоятелства държавите членки могат да надвишат предвидените срокове с най-много три месеца, когато това е необходимо, за да се осигури точно и пълно разглеждане на молбата за международна закрила. При всички случаи от член 31, параграф 5 от същата директива следва, че държавите членки приключват процедурата по разглеждане в максимален срок от 21 месеца от подаването на молбата.
28
Следва да се отчита и член 4, параграф 1 от Директива 2013/32, съгласно който държавите членки следят за това органът, който те определят за извършването на съответно разглеждане на молбите за международна закрила, да разполага с подходящи средства, включително с достатъчно на брой компетентни служители, за изпълнението на своите задачи в съответствие с тази директива (вж. в този смисъл решение от 8 май 2025 г., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, т. 40).
29
Що се отнася до целта, преследвана с Директива 2013/32, от съображения 3 и 18 от тази директива следва, че с нея трябва да се създаде обща европейска система за убежище, в която по молбите за международна закрила да бъде вземано решение възможно най-бързо след точно и пълно разглеждане на тези молби, без да се засяга възможността за удължаване в съответствие с член 31, параграф 3, трета алинея от тази директива на шестмесечния срок, предвиден в член 31, параграф 3, първа алинея от нея с оглед на особени случаи, които оправдават по-дълъг срок за разглеждане, за да може да се гарантира такова точно и пълно разглеждане (вж. в този смисъл решение от 8 май 2025 г., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, т. 43 и 44).
30
Ето защо както от контекста на член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32, така и от преследваната с тази директива цел следва, че нищо не дава основание предварително да се изключи възможността държава членка няколко пъти последователно да реши да удължи срока на процедурата за разглеждане на молбите за международна закрила, подадени до нея, стига да са изпълнени трите условия, изброени в точка 23 от настоящото решение, и процедурата по разглеждане на дадена конкретна молба за международна закрила да приключи в максимален срок от 21 месеца от подаването на молбата.
31
Както бе припомнено в точка 24 от настоящото решение, тълкуване на член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32, което позволява на държава членка да удължи този срок в случай на постепенно увеличение на броя на тези молби през дълъг период от време, обаче би застрашило постигането на целта, преследвана с тази директива.
32
Освен това, ако броят на молбите за международна закрила остава постоянно висок за дълъг период от време, съответната държава членка следва да предостави на решаващия орган подходящи и достатъчни средства, за да може той да обработи молбите за международна закрила в съответствие с Директива 2013/32, при спазване на задължението по член 4, параграф 1 от нея (вж. в този смисъл решение от 8 май 2025 г., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, т. 55).
33
Ето защо, въпреки че държава членка може няколко пъти последователно да реши да удължи срока, приложим към процедурата по разглеждане на подадените до нея молби за международна закрила, все пак общата продължителност на тези последователни удължавания не може да надвишава времето, необходимо на тази държава членка, за да изпълни задължението си по член 4, параграф 1 от Директива 2013/32 и да предостави повече средства на разположение на решаващия орган, за да бъде той отново в състояние да разглежда молбите за международна закрила в шестмесечния срок, предвиден в член 31, параграф 3, първа алинея от тази директива. Това необходимо време трябва да се преценява с оглед на времето, което изискват наемането и обучението на служители, компетентни да обработват точно и пълно получените молби за международна закрила (вж. в този смисъл решение от 8 май 2025 г., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, т. 48).
34
Така, след като е продължила веднъж срока, приложим към процедурата по разглеждане на основание член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32, съответната държава членка може да използва същата възможност, за да удължи пак този срок с цел по-специално да отчете увеличаването, дори и незначително, на броя на молбите за убежище спрямо периода, обхванат от предходното решение за продължаване, само ако е в състояние да докаже, като мотивира надлежно решението си в тази насока с конкретни доказателства, че въпреки усилията, които е положила за справяне с едновременния приток на молби за международна закрила, не е разполагала с достатъчно време, за да снабди решаващия орган с подходящи и достатъчни средства, по-специално чрез набиране и обучение на компетентен персонал, за да може той да обработи точно и пълно молбите за международна закрила в шестмесечния срок, предвиден в член 31, параграф 3, първа алинея от тази директива.
35
Освен това съгласно член 31, параграф 6 от Директива 2013/32 съответните кандидати за международна закрила трябва, от една страна, да бъдат информирани от решаващия орган, че държавата членка, на която той е подчинен, е решила да удължи срока на процедурата за разглеждане на молбите им, и от друга страна, ако са отправили искане, да получат цялата информация относно причините за това удължаване и срока, в който се очаква решение по техните молби.
36
С оглед на изложеното дотук на поставените въпроси следва да се отговори, че член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32 във връзка с член 4, параграф 1 от тази директива трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка може няколко пъти последователно да реши да удължи срока, приложим към процедурата по разглеждане на подадените до нея молби за международна закрила, при условие че тази държава членка е в състояние да докаже, от една страна, че въпреки усилията, които е положила за справяне с едновременния приток на молби за международна закрила, не е разполагала с достатъчно време, за да изпълни задължението си да предостави на решаващия орган подходящи и достатъчни средства, за да може той да обработи точно и пълно тези молби, и от друга страна, че общата продължителност на последователните удължавания не надхвърля нито времето, което е необходимо на тази държава членка, за да изпълни това задължение, нито максималния срок от 21 месеца, считано от подаването на конкретна молба за международна закрила.
По съдебните разноски
37
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:
Член 31, параграф 3, трета алинея, буква б) от Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила във връзка с член 4, параграф 1 от тази директива
трябва да се тълкува в смисъл, че
държава членка може няколко пъти последователно да реши да удължи срока, приложим към процедурата по разглеждане на подадените до нея молби за международна закрила, при условие че тази държава членка е в състояние да докаже, от една страна, че въпреки усилията, които е положила за справяне с едновременния приток на молби за международна закрила, не е разполагала с достатъчно време, за да изпълни задължението си да предостави на решаващия орган подходящи и достатъчни средства, за да може той да обработи точно и пълно тези молби, и от друга страна, че общата продължителност на последователните удължавания не надхвърля нито времето, което е необходимо на тази държава членка, за да изпълни това задължение, нито максималния срок от 21 месеца, считано от подаването на конкретна молба за международна закрила.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.