Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. Medina
представено на 15 януари 2026 година(1)
Дело C‑801/24 P
NKO AO National Settlement Depository (NSD)
срещу
Съвет на Европейския съюз
„ Жалба — Обща външна политика и политика на сигурност — Ограничителни мерки във връзка с действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна — Замразяване на финансови средства — Включване и оставяне на наименованието на жалбоподателя в разглежданите списъци на лица, образувания и органи — Член 2, параграф 1, буква е) от Решение 2014/145/ОВППС — Определение на понятието „материална или финансова подкрепа на правителството на Руската федерация“ — Свобода на стопанската инициатива — Право на собственост — Пропорционалност “
I.      Въведение
1.        Настоящото заключение се отнася до жалба, подадена от NKO AO National Settlement Depository (NSD)(2), с която се иска отмяна на решение от 11 септември 2024 г., NSD/Съвет (T‑494/22, EU:T:2024:607)(3). С това решение Общият съд отхвърля жалбата, подадена от жалбоподателя на основание член 263 ДФЕС, срещу:
–        Решение (ОВППС) 2022/883 на Съвета от 3 юни 2022 година за изменение на Решение 2014/145/ОВППС относно ограничителни мерки във връзка с действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 153, 2022 г., стр. 92) и Регламент за изпълнение (ЕС) 2022/878 на Съвета от 3 юни 2022 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 269/2014 относно ограничителни мерки по отношение на действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 153, 2022 г., стр. 15)(4),
–        Решение (ОВППС) 2023/572 на Съвета от 13 март 2023 година за изменение на Решение 2014/145/ОВППС относно ограничителни мерки във връзка с действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 75 I, 2023 г., стр. 134) и Регламент за изпълнение (ЕС) 2023/571 на Съвета от 13 март 2023 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 269/2014 относно ограничителни мерки по отношение на действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 75 I, 2023 г., стр. 1),(5) и
–        Решение (ОВППС) 2023/1767 на Съвета от 13 септември 2023 година за изменение на Решение 2014/145/ОВППС относно ограничителни мерки във връзка с действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 226, 2023 г., стр. 104) и Регламент за изпълнение (ЕС) 2023/1765 на Съвета от 13 септември 2023 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 269/2014 относно ограничителни мерки по отношение на действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 226, 2023 г., стр. 3)(6),
в частите, в които тези актове включват наименованието на жалбоподателя в приложените към тях списъци. С тези актове Съветът на Европейския съюз замразява всички финансови средства и икономически ресурси на жалбоподателя на територията на държавите членки.
2.        Настоящото дело е част от поредица жалби, подадени пред Съда на Европейския съюз във връзка с ограничителните мерки, приети от Съвета през 2022 г. след нахлуването на въоръжените сили на Руската федерация в Украйна(7). То дава възможност на Съда да определи тълкуването на критерия за включване в списъка по член 2, параграф 1, буква е) от Решение 2014/145/ОВППС(8), изменено с Решение (ОВППС) 2022/329(9), и по
член 3, параграф 1, буква е) от Регламент (ЕС) № 269/2014(10), изменен с Регламент (ЕС) 2022/330(11). Този критерий, обикновено наричан „критерият по буква е)“, предвижда включването в списъците по-специално на юридически лица и образувания, които осигуряват материална или финансова подкрепа на правителството на Руската федерация. Освен това Съдът ще има възможност да изясни дали дружество, предоставящо финансови услуги, може да претендира за нарушение на общия принцип на пропорционалност поради последиците от ограничителната мярка на Съюза за неговите клиенти.
II.    Фактите и производството
А.      Обстоятелства по спора
3.        Обстоятелствата по спора са описани в точки 2—20 от обжалваното съдебно решение. За целите на настоящото заключение този контекст може да бъде обобщен с посочване на следните безспорни факти.
4.        Жалбоподателят е дружество, учредено по руското право, което е лицензиран депозитар, предоставящ услуги по архивиране и съхранение на ценни книжа като централен депозитар, както и финансови услуги, по-специално като небанкова кредитна институция, притежаваща лиценз за предоставяне на банкови услуги по сетълмент.
5.        На 17 март 2014 г. на основание член 29 ДЕС Съветът приема Решение 2014/145. Същия ден на основание член 215, параграф 2 ДФЕС Съветът приема Регламент № 269/2014. И двата акта се отнасят до ограничителни мерки във връзка с действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна.
6.        На 25 февруари 2022 г., предвид сериозната обстановка в Украйна, Съветът приема, от една страна, Решение (ОВППС) 2022/329 за изменение на Решение 2014/145 и от друга страна, Регламент (ЕС) 2022/330 за изменение на Регламент № 269/2014, по-специално за да измени критериите, в приложение на които на физически или юридически лица, образувания или органи може да бъдат наложени разглежданите ограничителни мерки.
7.        Член 2, параграфи 1 и 2 от Решение 2014/145 в редакцията му, изменена с Решение 2022/329(12), предвижда:
„1.      Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи, притежавани, държани или контролирани от:
[…]
е)      физически или юридически лица, образувания или органи, които осигуряват материална или финансова подкрепа на правителството на Руската федерация, отговорно за анексирането на Крим и дестабилизирането на Украйна, или които извличат ползи от него;
[…]
2.      Никакви финансови средства или икономически ресурси не могат да се предоставят пряко или непряко на разположение или в полза на физическите или юридическите лица, образуванията или органите, посочени в приложението“.
8.        В следващите параграфи на член 2 от измененото Решение 2014/145 са изложени подробните правила за замразяване на тези средства.
9.        Регламент № 269/2014 в редакцията му, изменена с Регламент 2022/330(13), изисква да бъдат приети мерки за замразяване на финансови средства, и установява подробни правила за това замразяване на финансови средства с формулировки, които по същество са идентични с използваните в измененото Решение 2014/145. Член 3, параграф 1, буква е) от този регламент по същество възпроизвежда член 2, параграф 1, буква е) от това решение.
10.      На 3 юни 2022 г., предвид продължаването на военната агресия на Руската федерация срещу Украйна, Съветът приема първоначалните актове. Наименованието на жалбоподателя е добавено в списъка, приложен към измененото Решение 2014/145, и към списъка в приложение I към изменения Регламент № 269/2014(14) на следните основания:
„[Жалбоподателят] е руска небанкова финансова институция и централен депозитар на ценни книжа на Русия. Тя е най-големият депозитар на ценни книжа в Русия по пазарна стойност на акции и дългови ценни книжа, държани на отговорно пазене, и единственият, който има достъп до международната финансова система.
[Жалбоподателят е признат] от правителството и Централната банка на Русия за финансова институция от системно значение за Русия. Играе съществена роля за функционирането на финансовата система на Русия и за връзката на страната с международната финансова система, като по този начин пряко и косвено дава възможност на руското правителство да участва в нейните дейности, политики и ресурси.
[Жалбоподателят е притежаван] почти изцяло от Московската борса, чиято мисия е да предостави всеобхватен достъп до руските финансови пазари. Московската борса на свой ред, чрез ролята си и акционерите си, е до голяма степен под контрола на руското правителство. Следователно [жалбоподателят] е образувание или орган, който осигурява материална или финансова подкрепа на правителството на Руската федерация, отговорно за анексирането на Крим и дестабилизирането на Украйна“.
11.      Действието на мерките, приети срещу жалбоподателя в първоначалните актове, които се прилагат до 15 март 2023 г., е продължено, първо, до 15 септември 2023 г. с актовете от март 2023 г. за оставяне в списъците и след това до 15 март 2024 г. с актовете от септември 2023 г. за оставяне в списъците, без да се променят основанията за включването му в спорните списъци.
Б.      Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
12.      С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 12 август 2022г., жалбоподателят иска спорните актове да бъдат отменени.
13.      В подкрепа на жалбата си за отмяна жалбоподателят излага четири основания, първото — нарушение на задължението за мотивиране, второто — явна грешка в преценката, третото — непропорционално нарушаване на основните права, и четвъртото — непълнота на доказателствата.
14.      С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля жалбата на жалбоподателя изцяло и го осъжда да понесе направените от него съдебни разноски и да заплати тези на Съвета.
15.      На първо място, по отношение на основанието, изведено от нарушение на задължението за мотивиране, Общият съд приема, че както в първоначалните актове, така и в актовете от март 2023 г. и от септември 2023 г. за оставяне в списъците се уточнява контекстът, в рамките на съответните им съображения и правните основания за приемането им. Освен това изложението на фактическите обстоятелства, предоставено от Съвета на жалбоподателя, съдържа достатъчно ясни и точни мотиви, които да позволят на жалбоподателя да разбере причините, поради които наименованието му е включено и впоследствие оставено в спорните списъци, а на Общия съд — да осъществи контрола си. По отношение на довода на жалбоподателя, че Съветът не е изложил съображенията, поради които разглежданите ограничителни мерки включват замразяване на активите на неговите клиенти, Общият съд постановява, че задължението за мотивиране не обхваща задължението да се посочат всички последици от приемането на спорните актове за други лица, както и не задължава Съвета да определи всички лица, които може косвено да бъдат засегнати от взетите спрямо жалбоподателя ограничителни мерки.
16.      На второ място, по отношение на основанията за явна грешка в преценката и непълнота на доказателствата, които Общият съд разглежда заедно, последният приема, че жалбоподателят не е доказал, че Съветът е допуснал грешка в преценката, като е констатирал, че той е финансова институция от системно значение, която има съществена роля за функционирането на финансовата система на Русия. Освен това Съветът не е допуснал грешка в преценката си, като е установил, че жалбоподателят е позволил на руското правителство да осъществява дейностите и политиките си и да мобилизира своите ресурси. Като се имат предвид значението на финансовите услуги, предоставяни от жалбоподателя както на посоченото правителство, така и на Централната банка на Руската федерация, и по-общият му принос за доброто функциониране на финансовата система на Русия, Съветът е имал основание да приеме, че жалбоподателят е оказвал на правителството на Руската федерация значителна материална или финансова подкрепа, от количествена и качествена гледна точка, като му е позволил да мобилизира финансовите си ресурси с цел продължаване на действията си за дестабилизиране на Украйна. В отговор на конкретните доводи, представени от жалбоподателя, Общият съд отбелязва освен това, че критерият, предвиден в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, не налага да се доказва, че правителството на Руската федерация е осъществявало контрол върху лицето, образуванието или органа, което или който му предоставя подкрепа. Тази разпоредба не изисква и доказване на съществуването на връзка, надхвърляща материалната или финансовата подкрепа, предвидена в критерия за включване в списъка, а именно връзка между жалбоподателя и руското правителство.
17.      На трето място, по отношение на основанието за непропорционално нарушаване на основните права, Общият съд разглежда, първо, аргументацията, с която жалбоподателят твърди, че ограничителните мерки, приети срещу него, са довели до замразяване на финансови средства или икономически ресурси, принадлежащи на неговите клиенти, в резултат на което тези мерки нарушават правото им на собственост. Във връзка с това Общият съд отбелязва, че жалбоподателят не може да се позовава в подкрепа на жалбата си за отмяна на право на собственост, което не притежава, тъй като съгласно неговата съдебна практика по принцип на нарушаването на субективно право може да се позовава само лицето, чието право се твърди, че е нарушено, а не трети лица. Клиентите на жалбоподателя разполагат със способи за правна защита пред национални съдилища, пред които те могат по-специално да се позоват на нарушаването на тяхното право на собственост, закрепено в член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз(15). Освен това, що се отнася до довода на жалбоподателя, че дерогацията, предвидена в измененото Решение 2014/145 и в изменения Регламент № 269/2014, не е позволила на клиентите му да издействат освобождаването на техните финансови средства или икономически ресурси, поради бездействието на националните органи или поради прекалено ограничителни условия, наложени от посочените органи, Общият съд отбеляза, че с този довод жалбоподателят в действителност оспорва законосъобразността на мерките, приети от националните органи в рамките на прилагането на тази дерогация, за което компетентни са само националните съдилища. По отношение на клиентите на жалбоподателя, на които не е наложена никаква ограничителна мярка и чиито финансови средства или икономически ресурси са били замразени поради ограничителните мерки, приети по отношение на жалбоподателя, националните органи е следвало да се уверят, че намесата в правото на собственост e в съответствие с Хартата.
18.      Второ, по отношение на доводите, с които жалбоподателят твърди, че ограничителните мерки, приети по отношение на него, нарушават неговите основни права, а именно свободата му на стопанска инициатива и правото му на собственост, Общият съд отхвърли твърденията на жалбоподателя, след като извършва преценка на условията, предвидени в член 52 от Хартата. По-специално, Общият съд стига до извода, че намесата на спорните актове в правата на жалбоподателя не може да се счита за непропорционална.  Освен това в отговор на други конкретни доводи на жалбоподателя Общият съд отбелязва, че към момента на приемане на спорните актове дерогациите, предвидени в измененото Решение 2014/145 и в изменения Регламент № 269/2014, са позволявали на националните органи да разрешат освобождаване на финансови средства или на икономически ресурси на жалбоподателя, за да му дадат възможност да извърши плащане под формата на връщане на ценните книжа на клиентите си, държани от него по замразените му сметки в депозитари на ценни книжа, установени в Съюза.
III. Искания и производството пред Съда
19.      С жалбата си, подадена в Съда на 20 ноември 2024 г., жалбоподателят иска от Съда:
–        да отмени обжалваното съдебно решение,
–        да отмени спорните актове,
–        да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
20.      В отговора си, подаден на 3 февруари 2025 г., Съветът, подкрепен от Европейската комисия, моли Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати разноските.
IV.    Анализ
21.      В подкрепа на жалбата си жалбоподателят се позовава на три основания, като твърди, че са допуснати три грешки при прилагане на правото по отношение, първо, на задължението на Съвета да мотивира решенията си, второ, на тълкуването на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 и трето, на преценката на принципа на пропорционалност.
22.      Съдът поиска да бъдат разгледани конкретните доводи относно тълкуването на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, които по същество се отнасят до второто основание за обжалване. Освен това Съдът поиска да бъдат анализирани доводите на жалбоподателя относно принципа на пропорционалност, изложени в третото основание. Следователно моят анализ ще се съсредоточи върху тези основни въпроси.
А.      Второто основание за обжалване
23.      С второто основание за обжалване жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при тълкуването на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145.
24.      Това основание за обжалване се състои от две части, като в първата се твърди, че Общият съд е тълкувал погрешно израза „които осигуряват материална или финансова подкрепа на правителството на Руската федерация“, съдържащ се в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, а във втората — че Общият съд е приложил неподходящ стандарт на доказване.
1.      Първата част от второто основание за обжалване
25.      В първата част от второто основание за обжалване жалбоподателят твърди, че Общият съд тълкува член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 разширително, неясно и погрешно. Във връзка с това той излага два основни довода.
26.      На първо място, жалбоподателят твърди, че критерият, съдържащ се в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, следва да се тълкува стриктно в смисъл, че се отнася само до форми на подкрепа, състоящи се в пряко доставяне на стоки или прехвърляне на финансови средства на руското правителство чрез финансовите ресурси на съответното лице или образувание. Във връзка с това жалбоподателят твърди, че понятието „материална или финансова подкрепа“ в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 следва да се тълкува по начин, който е в съответствие с тълкуването на понятието „финансова помощ“ в член 4, параграф 3, буква б) от Регламент (ЕС) № 833/2014(16), което съгласно този регламент се определя като всяко действие, чрез което съответно лице или образувание отпуска или поема ангажимент да отпусне свои собствени средства или икономически ресурси.
27.      На второ място, жалбоподателят твърди, че като централен депозитар на ценни книжа, той просто предоставя техническите средства, необходими за организирането на емитирането на държавни облигации. Не можело да се счита, че неговата задача попада в обхвата на понятието „финансова подкрепа“ по смисъла на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145. Жалбоподателят подчертава, че в обжалваното съдебно решение изобщо не се твърди, че той предоставя пряка финансова подкрепа на руското правителство, а именно под формата на приходи, прехвърлени на държавата.
28.      Съветът и Комисията оспорват тези доводи.
29.      Както става ясно от точка 7 от настоящото заключение, член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 предвижда замразяване на всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи, притежавани, държани или контролирани от „физически или юридически лица, образувания или органи, които осигуряват материална или финансова подкрепа на правителството на Руската федерация, отговорно за анексирането на Крим и дестабилизирането на Украйна, или които извличат ползи от него“.
30.      Освен това в точка 57 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочва, че критерият за материалната или финансовата подкрепа на руското правителство, предвиден в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, не изисква засегнатите лица или образувания да осигуряват подкрепа, която пряко или косвено е свързана с анексирането на Крим или с дестабилизирането на Украйна. Позовавайки се на решение на Съда от 7 април 2016 г., Central Bank of Iran/Съвет (C‑266/15 P, EU:C:2016:208)(17), Общият съд постановява освен това, че материалната или финансовата подкрепа по смисъла на този критерий трябва да се разглежда като всяка помощ, която чрез количественото или качественото си значение може да осигури на посоченото правителство ресурси или материални или финансови средства, позволяващи му да продължава дейностите за дестабилизиране на Украйна.
31.      Съгласно установената съдебна практика, за целите на тълкуването на определена разпоредба от правото на Съюза, трябва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ, както и целите на правната уредба, от която тя е част. Това важи по-специално, когато в текста на разпоредбата от правото на Съюза не се съдържа изрично позоваване на правото на държавите членки за целите на определяне на нейното значение и обхват, какъвто е случаят с член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145(18).
32.      Що се отнася до буквалното тълкуване, отбелязвам, че член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 не съдържа определение на понятието „подкрепа“. Следователно съгласно установената практика на Съда смисълът и обхватът на това понятие трябва да се определят с оглед на общия контекст, в който се използва, и в съответствие с обичайното му значение в общоупотребимия език(19).
33.      В това отношение изразът „които осигуряват […] подкрепа“, както е използван в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, насочва към глагола „подкрепям“ [(на английски език „support“)]. Значението на този глагол може да се определи по няколко начина. Първо, той може да се определи като „укрепвам позицията на [нещо] чрез нечия помощ“. Второ, той може да се определи като „да се предоставят ресурси с цел поддържане на [нещо]“(20). Подобни значения на глагола „подкрепям“ могат да бъдат намерени и в текста на другите езици на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145(21). Освен това, тъй като изразът
„които осигуряват […] подкрепа“ се уточнява с допълнението „материална или финансова“, този израз може да се тълкува като отнасящ се или до укрепването на позиция чрез материална или финансова помощ, или до предоставянето на материални или финансови ресурси.
34.      Важно е да се отбележи, че първото значение на глагола „подкрепям“, изглежда, потвърждава тълкуването на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, предложено от Съвета и Комисията, което е в съответствие с тълкуването на Общия съд в обжалваното съдебно решение. По същество и двете институции твърдят, че изразът „които осигуряват материална или финансова подкрепа на правителството на Руската федерация“ се отнася до лица или образувания, които улесняват, от качествена или количествена гледна точка, военните действия на руското правителство срещу Украйна, без да се изисква доказателство за пряко прехвърляне на ресурси към това правителство. За разлика от това второто значение на глагола „подкрепям“ изглежда по-близко до тълкуването, застъпвано от жалбоподателя, според което критерият за включване в списъка, съдържащ се в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, следва да се ограничи до лица или образувания, които предоставят пряка финансова подкрепа или материални ресурси на руското правителство в подкрепа на неговите действия срещу Украйна.
35.      От това следва, че от гледна точка на буквалното тълкуване формулировката на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 сама по себе си не е решаваща при преценката дали трябва да се приеме тълкуването, предложено от Съвета и Комисията, или, алтернативно, тълкуването, предложено от жалбоподателя. Отговорът на този въпрос трябва да се търси в правния контекст, в който се вписва член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, и като се имат предвид основните му цели.
36.      По отношение на контекстуалното тълкуване бих искала да посоча, подобно на заключението, което представих по дело Мазепин/Съвет (C‑35/24 P, EU:C:2025:412)(22), че критерият за включване в списъка, предвиден в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, е въведен за първи път с Решение 2022/329(23). Последното решение е прието на 25 февруари 2022 г., т.е. ден след като президентът на Руската федерация обявява военна операция в Украйна и руските въоръжени сили започват атака срещу тази страна(24). Както правилно отбелязва Съветът, това решение разширява обхвата на индивидуалните ограничителни мерки, приети срещу Руската федерация, като увеличава броя на лицата и образуванията, срещу които са насочени, по-специално чрез въвеждането на нови критерии за включване в списъка(25).
37.      Освен това е важно да се отбележи, че преди да бъде изменен с Решение 2022/329, член 2, параграф 1 от Решение 2014/145 съдържа критерий за включване в списъка, който позволява да се включат юридически лица, способни да предоставят пряка материална или финансова подкрепа за действията на руското правителство, свързани с анексирането на Крим или дестабилизирането на Украйна. По-конкретно, това е член 2, параграф 1, буква б) от Решение 2014/145, който се отнася до „юридически лица, образувания или органи, които подкрепят материално или финансово действия, подкопаващи или заплашващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна“. Този критерий е запазен в измененото Решение 2014/145, което ми подсказва, че тълкуването на член 2, параграф 1, буква е) от него като изискващо доказателство за наличие на подкрепа под формата на пряко финансиране или доставка на стоки на правителството на Руската федерация, както по същество твърди жалбоподателят, би било просто излишно и несъвместимо от контекстуална гледна точка, тъй като би лишило от смисъл измененията, въведени в Решение 2014/145
с Решение 2022/329.
38.      Въпреки това жалбоподателят твърди, че с оглед запазване на контекстуалната последователност понятието „материална или финансова подкрепа“ в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 следва да бъде определено по същия начин като понятието „финансова помощ“ в член 4, параграф 3, буква б) от Регламент № 833/2014. Съгласно определението на това понятие в член 1, буква о) от същия регламент финансовата помощ изисква отпускане или поемане на ангажимент за отпускане на собствени средства или икономически ресурси от съответното лице или образувание.
39.      Както обаче по същество посочва Комисията, член 4, параграф 3, буква б) от Регламент № 833/2014, от една страна, и член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, от друга страна, имат напълно различен материален обхват. По-конкретно, първата от тези разпоредби се отнася изрично до технологиите, изброени в приложение II към Регламент № 833/2014, за които предоставянето на финансиране или финансова помощ на лица, образувания или органи в Русия, макар да не е изрично забранено(26), изисква предварително разрешение от определения компетентен орган. За разлика от това, както вече беше обяснено, втората от тези разпоредби определя един от критериите за включване в списъка, който води до замразяване на финансовите средства или икономическите ресурси на съответното лице или образувание. Доколкото очевидно няма съществена връзка между член 4, параграф 3, буква б) от Регламент № 833/2014 и критериите за включване в списъка, предвидени в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, не считам, че може да бъде установен общ за двете разпоредби елемент, който да е от значение за целите на тълкуването. По същата причина, противно на твърдението на жалбоподателя, тълкуването на словосъчетанието „финансова помощ“, предоставено от Съда в решението му от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), е без значение.
40.      От това следва, че контекстуалният анализ на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 подкрепя тълкуването, застъпено от Съвета и Комисията, както е описано в точка 34 по-горе, което по същество съвпада с тълкуването, изложено от Общия съд в обжалваното съдебно решение.
41.      Що се отнася до телеологичното тълкуване, в заключението ми по дело Мазепин/Съвет също посочих, че критериите, съдържащи се в член 2, параграф 1 от измененото Решение 2014/145, са част от правна уредба, която въвежда безпрецедентен набор от ограничителни мерки, целящи, както правилно отбелязва Общият съд в точка 56 от обжалваното съдебно решение, да се окаже максимален натиск върху руските власти и икономиката на Руската федерация. Крайната цел на тази правна уредба е да отслаби финансовите възможности на руското правителство и по този начин да се преустанови военната агресия, извършвана от това правителство в Украйна(27). Въпросът, на който трябва да се отговори, е дали тази цел от първостепенно значение може да се счита за по-ефективно постигната, като се следва тълкуването на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, предложено от Съвета и Комисията, от една страна, или това, предложено от жалбоподателя, от друга страна. С оглед на това следва да се има предвид, че съгласно установената практика на Съда предимство трябва да се отдаде на тълкуването, което гарантира полезното действие на съответната разпоредба(28).
42.      Според мен е очевидно, че ако член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 се тълкува като включващ само подкрепа под формата на пряко финансиране или пряко предоставяне на материални ресурси на руското правителство, както твърди жалбоподателят, освен че е несъвместимо от контекстуална гледна точка, както вече беше обяснено(29), това би ограничило в голяма степен полезното действие на критерия, съдържащ се в тази разпоредба, тъй като не би позволило да се упражни максимален натиск върху руските власти с цел да се сложи край на действията и политиките им в Украйна. В крайна сметка това тълкуване, вместо да намали финансовата способност на правителството на Руската федерация, би запазило в най-добрия случай същата финансова способност, която това правителство е имало преди приемането на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145.
43.      Обратно, ако член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 бъде тълкуван като отнасящ се до всякаква подкрепа, която по своето количествено или качествено значение е в състояние да предостави на руското правителство ресурси или средства, позволяващи му да продължи действията си за дестабилизиране на Украйна, независимо от пряката или непряката връзка на тази подкрепа с целените действия, това тълкуване би било в пряко съответствие с целите на правната уредба, част от която е измененото Решение 2014/145, и следователно тези цели биха могли разумно да бъдат постигнати по-ефективно.
44.      Жалбоподателят оспорва предходния извод, като посочва, че това тълкуване, което произтича по същество от решение Central Bank of Iran, е прието от Съда по отношение на различен режим на индивидуални ограничителни мерки, и по-точно по отношение на критерий за включване в списък, който е формулиран по различен начин в сравнение с този в член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145. Въпреки разликите между формулировката на критерия, разгледан в решение Central Bank of Iran(30), и критерия, който е предмет на настоящото дело, двата критерия следва да бъдат разгледани от една и съща тълкувателна гледна точка. В крайна сметка, както отбелязах в заключението ми по дело Тимченко/Съвет (C‑702/23 P, EU:C:2025:273)(31), мотивите, на които се основава практиката на Съда(32), са да се увеличат възможностите за прекратяване на дейностите, които са обект на въпросните ограничителни мерки, по-специално чрез ограничаване на материални и финансови средства, които са на разположение за тази цел, независимо от пряката или непряката връзка на съответното юридическо лице с тези дейности.
45.      С оглед на гореизложените съображения стигам до заключението, че нито контекстуалното тълкуване на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145, нито телеологичното тълкуване на тази разпоредба изискват, както твърди жалбоподателят, да се установи наличието на материална и финансова подкрепа, състояща се в пряко доставяне на стоки или прехвърляне на финансови средства от съответното лице или образувание в полза на правителството на Руската федерация. Напротив, тази разпоредба изисква само това лице или образувание да е в състояние да улесни действията, извършвани от руското правителство в Украйна, от количествена или качествена гледна точка.
46.      От това следва, че доколкото в точка 57 от обжалваното съдебно решение Общият съд е основал своята преценка за законосъобразността на спорните актове на това тълкуване, не може да се приеме, че този съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
47.      Що се отнася до прилагането на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 по отношение на жалбоподателя, е важно да се посочи, че централните депозитари на ценни книжа имат централна роля в капиталовия пазар и финансовата система на всяка държава, тъй като управляват инфраструктурата, която позволява сетълмента на ценни книжа като акции или облигации на финансовите пазари(33). Следователно Общият съд правилно е постановил в точка 88 от обжалваното съдебно решение, че централните депозитари на ценни книжа като жалбоподателя са образувания от системно значение, които са от съществено значение по-специално за ефективното прилагане на паричната политика, за доверието в програма за управление на публичния дълг, за управлението на обезпеченията, както и за сигурността и ефективността на пазарите на ценни книжа. Освен това, като засяга дейността на тези централни депозитари на ценни книжа, член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 вероятно ще ограничи финансовите средства, които правителството на Руската федерация получава от емитирането на държавни облигации, като по този начин ще увеличи цената за военните му действия и ще ограничи способността му да подкопава териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна(34).
48.      Следователно според мен Общият съд с основание приема в
точка 106 от обжалваното съдебно решение, без да допусне грешка при прилагане на правото, че като се имат предвид значението на финансовите услуги, предоставяни от жалбоподателя както на руското правителство, така и на Централната банка на Руската федерация, и по-общият му принос за доброто функциониране на финансовата система на Русия, от количествена и качествена гледна точка жалбоподателят е осигурявал значителна материална или финансова подкрепа на правителството на Руската федерация по смисъла на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145. Противно на доводите на жалбоподателя, до това заключение може да се стигне, без да се разглежда дали руското правителство е притежавало пряко или непряко акции в жалбоподателя, тъй като съгласно предложеното тълкуване на член 2, параграф 1, буква е) от измененото Решение 2014/145 това просто не е елемент от фактическия състав, който трябва да се изпълни, за да се приложи критерият, съдържащ се в тази разпоредба.
49.      С оглед на изложеното и тъй като съгласно посоченото от мен в точки 46 и 48 от настоящото заключение Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото при тълкуването на член 2, параграф 1, буква е) от Решение 2014/145 и при преценката, че жалбоподателят може да попада в обхвата на понятието „материална или финансова подкрепа“, произтичащо от тази разпоредба, първата част от второто основание за обжалване следва да бъде отхвърлена.
2.      Втората част от второто основание за обжалване
50.      С втората част от второто основание за обжалване жалбоподателят оспорва стандарта на доказване, приложен от Общия съд, за да прецени дали изложените в спорните актове мотиви са обосновани. Жалбоподателят твърди, че при липса на изрична правна разпоредба — каквато не е налице в настоящия случай — от Съвета не може да се изисква само да представи „съвкупност от достатъчно конкретни, точни и съгласувани улики“.
51.      Комисията счита, че тази част от второто основание за обжалване е недопустима, тъй като не е ясно каква е грешката при прилагане на правото, която жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал. По същество както Съветът, така и Комисията твърдят, че Общият съд е приложил правилно постоянната практика на Съда относно стандарта на доказване, приложим в областта на ограничителните мерки.
52.      В началото, що се отнася до допустимостта, е важно да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда, за да бъде допустимо по същество, основанието за обжалване или част от него трябва да отговаря на две условия(35). Първо, необходимо е пороците на съдебното решение, чиято отмяна жалбоподателят иска, да бъдат прецизно посочени. Второ, е задължително правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя основание за обжалване или част от него, да бъдат посочени по достатъчно ясен и точен начин. Ако някое от тези две условия не бъде изпълнено, Съдът няма да може да упражни правомощията си за съдебен контрол и следователно въпросното основание за обжалване или съответната част от него ще трябва да бъдат отхвърлени като недопустими(36).
53.      От писменото становище на жалбоподателя в настоящия случай обаче е видно, че с втората част от второто основание за обжалване жалбоподателят оспорва точка 50 от обжалваното съдебно решение. Поради това жалбата отговаря на условието за допустимост, което изисква точно посочване на пороците на решението, чиято отмяна жалбоподателят иска. По отношение на посочването на правните доводи, изтъкнати в подкрепа на основанието за обжалване, в писменото становище на жалбоподателя се уточнява също, че жалбоподателят не е съгласен със стандарта на доказване, приложен от Общия съд в настоящия случай. Доводът на жалбоподателя е, че този стандарт следва да бъде приет само ако е изрично предвиден в закона. Въпреки кратката си формулировка доводите на жалбоподателя са достатъчно ясни и точни, за да позволят да се разберат техният обхват и същност.
54.      Следователно втората част от второто основание за обжалване отговаря на двете условия, установени в постоянната практика на Съда, което позволява на Съда да осъществи съдебен контрол. Следователно твърдението на Комисията, че тази част следва да бъде обявена за недопустима, трябва да бъде отхвърлено.
55.      Що се отнася до основателността, в точка 50 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочва стандарта на доказване, който Съветът е трябвало да спази, за да установи, че ограничителните мерки, приети и впоследствие запазени спрямо жалбоподателя, се основават на достатъчно солидна фактическа база(37). Според Общия съд Съветът изпълнява възложената му тежест на доказване, ако представи пред съда на Съюза съвкупност от достатъчно конкретни, точни и съгласувани улики, които дават възможност да се установи наличието на достатъчна връзка между образуванието, на което е наложена мярка за замразяване на финансови средства, и критерия за включване в списъка, приложен към това образувание.
56.      Понятието „стандарт на доказване“ се отнася до количеството и вида на доказателствата, необходими за доказване на даден факт. В областта на ограничителните мерки включването на дадено лице в списъка може да бъде доказано чрез преки доказателства, т.е. доказателства, които сами по себе си могат да докажат фактическото твърдение, направено от Съвета в мотивите(38), или, както често се случва, чрез косвени доказателства, като презумпции или т.нар. съвкупност от улики(39). В последния случай преценката на Общия съд не се основава на отделна преценка на индивидуалните елементи от доказателствата, представени от Съвета. Вместо това тази преценка се основава на преглед на доказателствата като цяло, като се признава, че макар отделните елементи да нямат достатъчно тежест, за да установят достатъчно солидна фактическа база за мотивите, които трябва да бъдат доказани, кумулативният ефект от цялата съвкупност от доказателства все пак може да изпълни изисквания стандарт на доказване.
57.      В настоящия случай стандартът на доказване, установен от Общия съд в обжалваното съдебно решение, се основава, както е видно и от посоченото в точка 50 от него, на неговата постоянна съдебна практика. Общият съд последователно прилага този стандарт на доказване(40), откакто Съдът на Европейския съюз го формулира за първи път в своето решение от 21 април 2015 г., Anbouba/Съвет (C‑605/13 P, EU:C:2015:248)(41). В това решение Съдът, заседаващ в голям състав, постановява, че включването в списъците на лицата, за които са наложени ограничителни мерки, може да се счита за основателно, когато е извършено въз основа на съвкупност от улики относно например положението, функциите и връзките на това лице в контекста на режима, към който принадлежи(42). Впоследствие Съдът прилага същия стандарт на доказване в своята практика(43), включително съвсем наскоро по отношение на ограничителните мерки, приети с оглед на положението в Украйна(44).
58.      Следователно не може да се счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като този съд с основание е приложил стандарт на доказване, основан на съвкупност от улики, за да прецени дали мотивите, изложени от Съвета по отношение на жалбоподателя, се основават на достатъчно солидна фактическа база. Въпреки липсата на изрична разпоредба в правото на Съюза е достатъчно да се посочи, че този стандарт се основава на постоянната практика на Съда. От своя страна жалбоподателят не предоставя изчерпателно обяснение в писменото си становище относно конкретната норма или общия правен принцип, които според него са нарушени от тази обстоятелство.
59.      Втората част от второто основание за обжалване следва да бъде отхвърлена, както и следователно това основание за обжалване в своята цялост.
Б.      Третото основание за обжалване
60.      С третото основание за обжалване жалбоподателят по същество твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при анализа на принципа на пропорционалност.
61.      Това основание се състои от две части. Първата част критикува липсата на анализ на основанието, с което се твърди нарушение на основните права на жалбоподателя от гледна точка на правото на собственост на клиентите на жалбоподателя; втората част поставя под въпрос констатацията на Общия съд, че спорните актове са в съответствие с принципа на пропорционалност.
1.      Първата част от третото основание за обжалване
62.      В първата част от третото основание за обжалване жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е счел, че за преценката на твърдяното от жалбоподателя нарушение на основни права не е необходимо да се вземат предвид последиците от спорните актове за основното право на собственост на клиентите на жалбоподателя. Според него спазването на принципа на пропорционалност не е следвало да бъде анализирано от Общия съд като упражняване на обикновено субективно право, а като проверка на спазването на основен принцип, което включва отчитане на последиците от дадена мярка в нейната цялост. Жалбоподателят подчертава, че основното му задължение на пазарите на Европейския съюз е да изпълнява ролята на централен депозитар и в това си качество — на номинален притежател на ценни книжа, принадлежащи на руски юридически и физически лица. Налагането на санкции на жалбоподателя било равносилно на налагане на санкции на неговите ползватели, а именно на посредниците и крайните клиенти на руските финансови институции.
63.      Съветът възразява срещу допустимостта на настоящата част от третото основание за обжалване. Той твърди, че с настоящата част жалбоподателят поставя под съмнение дали спорните актове са в съответствие с общия принцип на пропорционалност, а не анализа, направен от Общия съд на този принцип при преценката на нарушението на основните права на жалбоподателя. Това представлявало ново правно основание, което не е било формулирано в първоинстанционното производство. По същество както Съветът, така и Комисията изразяват несъгласие с доводите, представени от жалбоподателя.
64.      На първо място, по отношение на допустимостта на първата част от третото основание за обжалване бих припомнила, че съгласно постоянната практика на Съда да се позволи на страна да изтъква за първи път пред Съда основание и доводи, които не е изтъкнала пред Общия съд, би означавало да се позволи Съдът, чиято компетентност при обжалване на съдебни актове на Общия съд е ограничена, да бъде сезиран със спор с по-широк предмет от този, по който се е произнесъл Общият съд. Компетентността на Съда при обжалване на съдебни актове на Общия съд е ограничена до преценката на правното решение по основанията и доводите, разисквани пред първата инстанция(45). Това обаче не изключва възможността жалбоподателят да изтъкне основания, произтичащи от самото обжалвано съдебно решение и насочени към оспорване на неговата обоснованост(46).
65.      В настоящия случай от обжалваното съдебно решение(47) следва, че пред Общия съд жалбоподателят е повдигнал основание, с което твърди непропорционално нарушение на основни права. В това основание жалбоподателят е изложил доводи, с които твърди, че ограничителните мерки, приети по отношение на него, са довели до замразяване на финансови средства или икономически ресурси, принадлежащи на негови клиенти, в резултат на което тези мерки са нарушили и тяхното право на собственост. От своя страна Общият съд разглежда тази аргументация и в точка 129 от обжалваното съдебно решение стига до заключението, че жалбоподателят не може да се позовава в подкрепа на жалбата си за отмяна на право на собственост, което не притежава. Съгласно съдебната практика по принцип на нарушаването на субективно право може да се позовава само лицето, чието право се твърди, че е нарушено, а не трети лица. Общият съд пояснява освен това, че клиентите на жалбоподателя разполагат със способи за защита пред национални съдилища, пред които те могат по-специално да се позоват на нарушаването на тяхното право на собственост, закрепено в член 17 от Хартата.
66.      От това следва, че доводите, представени от жалбоподателя в първата част от третото основание за обжалване, са свързани с преценката, направена от Общия съд в обжалваното съдебно решение по-специално в контекста на изтъкнатото в първоинстанционното производство основание за нарушение на основни права. Следователно, без да се засяга отговорът, който Съдът ще даде в настоящия случай, въпросната първа част не представлява нов набор от доводи, които биха променили предмета на спора пред него. Ето защо предлагам тя да бъде обявена за допустима въпреки възражението на Съвета.
67.      На второ място, що се отнася до основателността, жалбоподателят оспорва релевантността на цитираната в обжалваното съдебно решение съдебна практика, съгласно която, както бе споменато по-горе, жалбоподателят не може да се позовава в подкрепа на жалбата си за отмяна на нарушение на субективно право на трето лице. Според него тази съдебна практика не е установена в контекста на ограничителните мерки или в контекста на спазването на принципа на пропорционалност.
68.      Отбелязвам, че в точка 129 от обжалваното съдебно решение в подкрепа на своята аргументация Общият съд цитира две решения, постановени от същия съд в областта, от една страна, на икономическата и паричната политика и от друга страна, на антидъмпинга(48). Въпреки че нито едно от тези решения не попада в обхвата на ограничителните мерки, те са в съответствие с практиката на Съда, която по същество постановява, че самите страни, които са носители на субективното право, трябва да го упражняват ефективно(49), без оглед на характера на производството, на което са обект(50). Следователно Общият съд не е допуснал грешка, като е постановил, че нарушението на субективно право може да бъде предявено единствено от лицето, чието право е било нарушено, а не от трети лица(51).
69.      Освен това е важно да се отбележи, както Общият съд обяснява в точка 152 от обжалваното съдебно решение, че към момента на приемане на първоначалните актове Решение 2014/145 и Регламент № 269/2014 са предвиждали процедура за дерогация, която е давала възможност на клиентите на жалбоподателя да поискат пред компетентните национални органи освобождаването на финансовите средства, замразени вследствие на включването на жалбоподателя в списъка(52). Както е видно и от точки 156 и 159 от обжалваното съдебно решение, впоследствие в измененото Решение 2014/145 и в изменения Регламент № 269/2014 тази процедура за дерогация е допълнително изменена с цел да се улесни връщането на клиентите на жалбоподателя на ценните книжа, които той е държал в замразените си сметки при депозитари, установени в Европейския съюз(53).
70.      От това следва, че измененото Решение 2014/145 и измененият Регламент № 269/2014 създават рамка, която разграничава правното положение на жалбоподателя като централен депозитар на ценни книжа, от една страна, и неговите клиенти, от друга. За клиентите, на които не са наложени ограничителни мерки и чиито финансови средства или икономически ресурси са били замразени поради ограничителните мерки, приети по отношение на жалбоподателя, националните органи са били длъжни да приемат решение за освобождаване на тези финансови средства или ресурси. Съответно Общият съд правилно приема, че тъй като тази процедура е свързана с прилагането на правото на Съюза, тези органи са били длъжни да спазват Хартата по силата на член 51, параграф 1 от нея. Съдът също така правилно подчертава, че в контекста на всеки спор, възникнал в резултат на прилагането на тези дерогации, клиентите на жалбоподателя са разполагали със способи за защита пред национални съдилища, пред които те са могли по-специално да се позоват на нарушаването на тяхното право на собственост, закрепено в член 17 от Хартата(54). В рамките на тези производства би могло да се отправи преюдициално запитване до Съда относно въпроса дали дерогациите, предвидени в Регламент № 269/2014, са съвместими с правото на Съюза(55).
71.      Следователно Общият съд не може да бъде критикуван за това, че е приел, че за преценката на твърдяното от жалбоподателя нарушение на основните права не е необходимо да се вземат предвид последиците от спорните актове за основното право на собственост на клиентите на жалбоподателя.
72.      Според мен първата част от третото основание за обжалване следва да бъде отхвърлена.
2.      Втората част от третото основание за обжалване
73.      Във втората част от третото основание за обжалване жалбоподателят по същество оспорва направения от Общия съд анализ на условията, предвидени в член 52, параграф 1 от Хартата, във връзка със свободата му на стопанска инициатива и правото му на собственост.
74.      Съветът и Комисията оспорват тези доводи.
75.      Както посочих в точка 18 от настоящото заключение, в точки 134—146 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля твърдението на жалбоподателя, че ограничителните мерки, приети по отношение на него, нарушават непропорционално неговите основни права, а именно свободата му на стопанска инициатива и правото му на собственост. По-специално, Общият съд приема, че намесата на ограничителните мерки, приети по отношение на жалбоподателя, не може да се счита за непропорционална, тъй като:
–        те са били подходящи с оглед на цели от общ интерес, също толкова основни за международната общност, както запазването на мира и на международната сигурност,
–        жалбоподателят не посочва никаква алтернативна и представляваща по-малка степен на принуда мярка, нито доказва, че Съветът е можел да обмисли приемането на представляващи по-малка степен на принуда мерки, също толкова подходящи като тези, предвидени в спорните актове,
–        претеглянето на засегнатите интереси показва, че неудобствата от ограничителните мерки за жалбоподателя не са несъразмерни, като се има предвид първостепенното значение на опазването на мира и на международната сигурност,
–        последиците от ограничителните мерки се ограничават до територията на Съюза, така че те засягат най-много част от собствените средства или икономическите ресурси, принадлежащи на жалбоподателя,
–        разглежданите ограничителни мерки не лишават жалбоподателя от правото да получава съгласно член 2, параграф 6, буква a) от Решение 2014/145 и член 7, параграф 2, буква a) от Регламент № 269/2014 лихви или други доходи по замразените си сметки, по които са депозирани посочените средства и ресурси, при условие че всички тези лихви и други доходи също са замразени, и
–        тези мерки предвиждат възможността да се разреши използването на замразени средства или икономически ресурси за задоволяване на основните нужди на юридическите лица, образуванията или органите, включени в спорните списъци.
76.      По отношение, първо, на довода на жалбоподателя, че разглежданите ограничителни мерки не са временни, а постоянни, тъй като са в сила от повече от две години, достатъчно е да се отбележи, че съгласно член 6 от измененото Решение 2014/145 спорните актове се прилагат по отношение на жалбоподателя за ограничен период от време. Тези мерки също така подлежат на постоянен преглед. Освен това, макар жалбоподателят да критикува Общия съд за това, че е направил своята преценка въз основа на „теоретични съждения, а не въз основа на конкретна ефективност“, този довод не е подкрепен с конкретни мотиви, както посочва Съветът.
77.      Второ, доколкото жалбоподателят твърди, че Общият съд не е взел предвид последиците за неговите клиенти в своя анализ на пропорционалността на спорните актове, вече отбелязах, че този съд всъщност се е позовал на дерогациите, предвидени в измененото Решение 2014/145, които позволяват на националните органи към момента на приемането на първоначалните актове, налагащи ограничителни мерки на жалбоподателя, да разрешат освобождаването на финансовите средства или икономическите ресурси на жалбоподателя, за да му позволят да извърши плащане под формата на връщане на ценните книжа/облигациите на своите клиенти, които той държи в замразените си сметки при депозитари на ценни книжа, установени в Европейския съюз. Освен това, макар жалбоподателят да твърди, че неговите клиенти „нямат нищо общо с конфликта в Украйна“, достатъчно е да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика ограничителните мерки по дефиниция могат да причинят вреда на лица, които по никакъв начин не са отговорни за положението, довела до приемането на тези мерки(56).
78.      Трето, по отношение на довода на жалбоподателя, че с включването му в спорните актове Съветът всъщност е имал намерение да замрази активите на всички руски инвеститори, без да ги изброява поотделно и с необходимата степен на идентификация, отбелязвам, че това е отделен довод, изтъкнат за първи път на етапа на обжалване. Съгласно постоянната съдебна практика, цитирана в точка 64 от настоящото заключение, този довод следва да бъде отхвърлен като недопустим.
79.      Въз основа на гореизложеното считам, че Общият съд не е допуснал никаква грешка при прилагане на правото при преценката дали спорните актове са в съответствие с принципа на пропорционалност.
80.      Втората част от третото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлена, както и третото основание за обжалване в своята цялост.
V.      Заключение
81.      Въз основа на анализа, изложен в настоящото заключение, предлагам на Съда да отхвърли жалбата по отношение на второто и третото основание.
82.      Не вземам становище по останалите основания за обжалване, представени от жалбоподателя, нито по въпроса коя страна следва да бъде осъдена да заплати разноските съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Наричано по-нататък „жалбоподателят“.
3      Наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“.
4      Наричани по-нататък заедно „първоначалните актове“.
5      Наричани по-нататък заедно „актовете от март 2023 г. за оставяне в списъците“.
6      Наричани по-нататък заедно „актовете от септември 2023 г. за оставяне в списъците“ и заедно с първоначалните актове и актовете от март 2023 г. за оставяне в списъците наричани по-нататък „спорните актове“.
7      Вж. и решения от 13 март 2025 г., Шувалов/Съвет (C‑271/24 P, EU:C:2025:180), от 1 август 2025 г., Тимченко/Съвет (C‑702/23 P, EU:C:2025:605), и Тимченко/Съвет (C‑703/23 P, EU:C:2025:608), и от 16 октомври 2025 г., Тимченко/Съвет (C‑805/24 P, EU:C:2025:792).
8      Решение на Съвета от 17 март 2014 година относно ограничителни мерки във връзка с действия, подкопаващи или застрашаващи, териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 78, 2014 г., стр. 16).
9      Решение на Съвета от 25 февруари 2022 година за изменение на Решение 2014/145 (ОВ L 50, 2022 г., стр. 1).
10      Регламент на Съвета от 17 март 2014 година относно ограничителни мерки във връзка с действия, подкопаващи или застрашаващи, териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 78, 2014 г., стр. 6).
11      Регламент на Съвета от 25 февруари 2022 г. за изменение на Регламент № 269/2014 (ОВ L 51, 2022 г., стр. 1).
12      Наричано по-нататък „измененото Решение 2014/145“.
13      Наричан по-нататък „измененият Регламент № 269/2014“.
14      Наричани по-нататък „спорните списъци“.
15      Наричана по-нататък „Хартата“.
16      Регламент на Съвета от 31 юли 2014 година относно ограничителни мерки с оглед на действията на Русия, дестабилизиращи положението в Украйна (OВ L 229, 2014 г., стр. 1).
17      Наричано по-нататък „Решение Central Bank of Iran“. Вж. по-специално точки 44 и 45 от това решение.
18      Решение от 1 август 2025 г., Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, т. 25 и цитираната съдебна практика).
19      Вж. по-специално решение от 8 май 2025 г., Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, т. 34 и цитираната съдебна практика).
20      Вж. по-специално определението [на глагола „support“] в речника „Oxford English Dictionary“; достъпно на: https://www.oed.com/dictionary/support_v?tl=true.
21      Вж. например определенията на френския глагол „soutenir“ в речника „Le Robert“, достъпен на: https://dictionnaire.lerobert.com/definition/soutenir; на немския глагол „unterstützen“ в речника „Duden“, достъпен на: https://www.duden.de/rechtschreibung/unterstuetzen_unterstuetzt; на италианския глагол „supportare“ в речника „Treccani“, достъпен на: https://www.treccani.it/vocabolario/supportare/; и на испанския глагол „apoyar“ в речника „Real Academia Española“, достъпен на: https://dle.rae.es/apoyar.
22      Наричано по-нататък „заключението ми по дело Мазепин/Съвет“, по-специално точки 42—44. Делото все още е висящо пред Съда.
23      Вж. и моите заключения по дела Пумпянский/Съвет (C‑696/23 P, EU:C:2025:409, т. 39—41), Худавердян/Съвет (C‑704/23 P, EU:C:2025:410, т. 43—45), Рашников/Съвет (C‑711/23 P, EU:C:2025:411, т. 45—47), и Хан/Съвет (C‑111/24 P, EU:C:2025:413, т. 41—43). Тези дела все още са висящи пред Съда.
24      Вж. съображение 9 от Решение 2022/329.
25      Вж. съображение 11 от Решение 2022/329.
26      Вж. член 4, параграфи 1 и 2 от Регламент № 833/2014, който забранява по-специално предоставянето на определени стоки, технологии и услуги на физически или юридически лица, образувания или органи в Русия или за използване в Русия.
27      Вж. в този смисъл решения от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 123), и от 25 юни 2020 г., VTB Bank/Съвет (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, т. 59).
28      Решение от 19 ноември 2009 г., Sturgeon и др. (C‑402/07 и C‑432/07, EU:C:2009:716, т. 47 и цитираната съдебна практика).
29      Вж. точка 37 от настоящото заключение.
30      Вж. Решение на Съвета от 26 юли 2010 година относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Обща позиция
2007/140/ОВППС (ОВ L 195, 2010 г., стр. 39), изменено с Решение 2012/635/ОВППС на Съвета от 15 октомври 2012 година (ОВ L 282, 2012 г., стр. 58), с което се установява критерий за включване в списъка, приложим за „други лица, образувания или структури, които предоставят подкрепа, например материална, логистична или финансова подкрепа, на правителството на Иран, и лица и образувания, свързани с тях“. Вж. и член 23, параграф 2, буква г) от Регламент (ЕС) № 267/2012 на Съвета от 23 март 2012 година относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Регламент (ЕС) № 961/2010 (ОВ L 88, 2012 г., стр. 1).
31      Вж. по-специално точка 52 от посоченото заключение.
32      Вж. и решение от 1 март 2016 г., National Iranian Oil Company/Съвет (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, т. 79—83).
33      Относно системното значение на централните депозитари на ценни книжа от гледна точка на правото на Съюза вж. съображения 2, 4, 6, 35, 48 и 69, както и членове 19 и 22 от Регламент (ЕС) № 909/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 23 юли 2014 година за подобряване на сетълмента на ценни книжа в Европейския съюз и за централните депозитари на ценни книжа, както и за изменение на директиви 98/26/ЕО и 2014/65/ЕС и Регламент (ЕС) № 236/2012 (ОВ L 257, 2014 г., стр. 1). Вж. и Европейска комисия, „Central securities depositories (CSDs)“, достъпно на: https://finance.ec.europa.eu/capital-markets-union-and-financial-markets/financial-markets/post-trade-services/central-securities-depositories-csds_en.
34      Вж. по аналогия заключението ми по дело Мазепин/Съвет, точка 47.
35      Вж. член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС, член 58, първи параграф от Устава на Съда на Европейския съюз и член 168, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда.
36      Вж. по-специално решения от 13 март 2025 г., Шувалов/Съвет (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, т. 33 и цитираната съдебна практика), и от 26 юни 2025 г., EVH и др./Комисия (C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P и C‑470/23 P, EU:C:2025:478, т. 43 и цитираната съдебна практика).
37      Вж. обжалваното съдебно решение, точка 49. Вж. във връзка с това и решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 119).
38      Вж. във връзка с това решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 124).
39      Вж. Filpo, F. Evidence standards in the judicial review of restrictive measures. — ERA Forum, No. 20, 2020, pp. 620, 621.
40      Вж. например по отношение на най-новата му практика решения от 15 май 2024 г., Anbouba/Съвет (T‑471/22, EU:T:2024:315, т. 54), от 12 юни 2024 г., Shammout/Съвет (T‑649/22, EU:T:2024:376, т. 64), от 18 декември 2024 г., Mironovich Shor/Съвет (T‑489/23, EU:T:2024:912, т. 139), и от 18 декември 2024 г., Tauber/Съвет (T‑493/23, EU:T:2024:913, т. 133).
41      Наричано по-нататък „решение Anbouba“.
42      Вж. по-специално решение Anbouba, точки 52 и 54. Вж. и заключението на генерален адвокат Bot по дело Anbouba/Съвет (C‑605/13 P и C‑630/13 P, EU:C:2015:2, т. 208).
43      Вж. решения от 28 юли 2016 г., Tomana и др./Съвет и Комисия (C‑330/15 P, EU:C:2016:601, т. 82), и от 21 септември 2016 г., Комисия/Испания (C‑139/15 P, EU:C:2016:707, т. 60 и 61).
44      Решение от 1 август 2025 г., Тимченко/Съвет (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, т. 39).
45      Вж. по-специално решение от 17 октомври 2024 г., PT Pelita Agung Agrindustri и PT Permata Hijau Palm Oleo/Комисия (C‑112/23 P, EU:C:2024:899, т. 67 и цитираната съдебна практика).
46      Вж. по-специално решение от 10 април 2014 г., Комисия/Siemens Österreich и др. и Siemens Transmission & Distribution и др./Комисия (C‑231/11 P—C‑233/11 P, EU:C:2014:256, т. 102 и цитираната съдебна практика).
47      Вж. точки 13 и 17 от настоящото заключение.
48      Вж. съответно решения от 19 септември 2019 г., Zhejiang Jndia Pipeline Industry/Комисия (T‑228/17, EU:T:2019:619), и от 22 юни 2022 г., Anglo Austrian AAB и Belegging-Maatschappij „Far-East“/ЕЦБ (T‑797/19, EU:T:2022:389, т. 285).
49      Вж. по-специално решения от 10 септември 2015 г., Fliesen-Zentrum Deutschland (C‑687/13, EU:C:2015:573, т. 73), и от 21 септември 2023 г.,
China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products и др./Комисия (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, т. 223 и цитираната съдебна практика).
50      Решение от 9 септември 2021 г., Adler Real Estate и др. (C‑546/18, EU:C:2021:711, т. 59). Вярно е, че последната съдебна практика е постановена във връзка с правото на защита, а не по отношение на други основни права, като свободата на стопанска инициатива или правото на собственост, които са предмет на настоящото дело. Въпреки това практиката на Съда изрично се позовава в широк смисъл на права „от съществен характер“, което според мен означава, че тази съдебна практика е напълно приложима към дело, свързано с твърдяно нарушение на основно право, както в настоящия случай.
51      Както правилно посочва Съветът, подходът, възприет от Съда и от Общия съд в тяхната практика, се подкрепя по аналогия и от подхода на Европейския съд по правата на човека по член 34 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., по-специално по отношение на упражняването на правата на акционерите от дружество. Според този съд по принцип акционерите на дружества не могат да се считат за „жертви“ по смисъла на член 34 от Конвенцията на актове и мерки, засягащи техните дружества.
52      Вж. по-специално член 2, параграф 5 от Решение 2014/145 и член 6, параграф 1 от Регламент № 269/2014.
53      Вж. по-специално член 2, параграфи 19 и 25 от измененото Решение 2014/145 и член 6б, параграфи 5 и 5а от изменения Регламент № 269/2014.
54      Вж. по-специално точки 131—133, 155 и 158 от обжалваното съдебно решение.
55      Вж. във връзка с това решение от 23 април 1986 г., Les Verts/Парламент (294/83, EU:C:1986:166, т. 23).
56      Вж. в този смисъл решения от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 149), и от 25 юни 2020 г., VTB Bank/Съвет (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, т. 81).