62024CC0150
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. MEDINA
представено на 4 септември 2025 година (
1
)
Дело C‑150/24 [Aroja] (
i
)
A
срещу
Rikoskomisario B
(Преюдициално запитване, отправено от Korkein oikeus (Върховен съд, Финландия)
„Преюдициални запитване — Убежище и имиграция — Директива 2008/115/ЕО — Връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни — Задържане с цел извеждане — Член 15, параграфи 5 и 6 — Удължаване на задържането над първоначалния максимален срок, определен съгласно член 15, параграф 5 — Удължаване на първоначалния максимален срок на задържане — Изчисляване на вече изтеклия срок на задържане — Сумиране на предходни периоди на задържане — Обстоятелства, които трябва да се вземат предвид — Член 15, параграф 3, второ изречение — Преразглеждане на решението за удължаване на срока на задържане — Съдебен контрол — Национална правна уредба, която поставя започването на такъв съдебен контрол в зависимост от искане, подадено от задържаното лице — Срок и ефективност на съдебния контрол — Липса на своевременен съдебен контрол — Освобождаване на задържания гражданин на трета страна“
1.
С трите си въпроса Korkein oikeus (Върховен съд, Финландия) иска от Съда разяснения относно тълкуването на член 15 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (
2
), и по-специално по отношение на изчисляването на максималния срок на задържане на граждани на трети страни и на процедурните гаранции, приложими при удължаване на срока на задържане.
2.
Това преюдициално запитване е отправено в рамките на производство между А, гражданин на трета страна, пребиваващ незаконно във Финландия, и Rikoskomisario B (комисар на криминалната полиция B) относно законността на третия период, през който въпросният гражданин на трета страна е задържан с цел извеждане в страната му на произход.
3.
Делото се характеризира с факта, че спрямо засегнатия гражданин на трета страна са осъществени четири периода на задържане във Финландия с цел извеждането му в неговата страна на произход — Мароко. По-конкретно, той е задържан от 10 септември 2022 г. до 23 ноември 2022 г., от 5 декември 2022 г. до 15 март 2023 г. (наричан по-нататък „вторият период на задържане“), от 11 септември 2023 г. до 18 януари 2024 г. (наричан по-нататък „третият период на задържане“) и от 7 февруари 2024 г. до 13 март 2024 г. Въпросът, поставен пред Korkein oikeus (Върховен съд), който е запитващата юрисдикция, се отнася до законността на третия период на задържане, който вече е приключил, и законността на полицейското решение от 11 септември 2023 г. (
3
).
4.
Настоящото дело подчертава предизвикателството, пред което е изправен Съдът, да намери баланс между две противоречащи си цели: да гарантира хуманно отношение и индивидуални права на мигрантите, като същевременно осигури ефективното им извеждане. Напрежението между тези цели остава нерешено и по своята същност трудно за преодоляване (
4
).
I. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Директива 2008/115
5.
Съображения 2, 4, 9, 13 и 16 и член 15 от Директива 2008/115 са от значение за настоящото дело.
6.
Член 15 от Директива 2008/115 е озаглавен „Задържане“ и предвижда:
„1.   Освен ако в конкретния случай не могат да се приложат ефективно други достатъчни, но по-леки принудителни мерки, държавите членки могат да задържат гражданин на трета страна, по отношение на когото са образувани процедури за връщане, само за да се подготви връщането и/или да се извърши процеса на извеждане, и по-специално когато:
а)
е налице опасност от укриване; или
б)
засегнатият гражданин на трета страна избягва или възпрепятства подготовката на връщането или процеса по извеждането.
Всяко едно задържане е за възможно най-кратък срок и продължава единствено по време на процедурите по извеждане и при надлежно изпълнение на тези процедури.
2.   Задържането се постановява от административните или съдебните власти.
Задържането се постановява в писмен вид и включва фактическите и правните основания.
Когато е постановено задържане от административни органи, държавите членки:
а)
или осигуряват бърз съдебен контрол на законността на задържането, който се осъществява във възможно най-кратък срок след началото на задържането;
б)
или предоставят на съответния гражданин на трета страна правото да започне производство, при което решението за законността на задържането подлежи на бърз съдебен контрол, при който съдът се произнася във възможно най-кратък срок след започването на съответното производство. В такъв случай държавите членки уведомяват незабавно засегнатия гражданин на трета страна относно възможността да започнат подобно производство.
Засегнатият гражданин на трета страна се освобождава незабавно, в случай че задържането се окаже незаконно.
3.   Във всеки един случай задържането се преразглежда през разумни интервали или по молба на засегнатия гражданин на трета страна, или служебно. В случай на продължителни срокове за задържане актовете по преразглеждане подлежат на съдебен контрол.
4.   Когато стане ясно, че вече не съществува разумна възможност за извеждане по правни или други съображения или че вече не съществуват посочените в параграф 1 условия, задържането престава да бъде оправдано и засегнатото лице се освобождава незабавно.
5.   Задържането продължава, докато съществуват посочените в параграф 1 условия и то е необходимо, за да се гарантира успешно извеждане. Всяка държава членка определя максимална продължителност за задържане, която не може да надвишава шест месеца.
6.   Държавите членки не могат да удължават посочения в параграф 5 срок освен за ограничен срок, който не надвишава допълнителни дванадесет месеца в съответствие с националното законодателство, в случаите когато, независимо от положените от тях разумни усилия, е вероятно операцията по извеждането да продължи по-дълго поради:
а)
липса на съдействие от съответния гражданин на трета страна или;
б)
забавяне при получаването на необходимата документация от трети страни“.
2. Регламентът „Дъблин III“
7.
Член 17 от Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (
5
) (наричан по-нататък „Регламентът „Дъблин III“), е озаглавен „Дискреционни клаузи“ и предвижда в параграф 1:
„Чрез дерогация от член 3, параграф 1 всяка държава членка може да вземе решение да разгледа молба за международна закрила, която е подадена до нея от гражданин на трета държава или лице без гражданство, дори ако подобно разглеждане не попада в нейната компетентност съгласно критериите, предвидени в настоящия регламент.
Държавата членка, която е взела решение да разгледа молба за международна закрила съгласно настоящия параграф, става компетентна държава членка и изпълнява задълженията, свързвани с тази компетентност. […]
[…]“.
8.
Член 24, параграф 3 от Регламента „Дъблин III“ се отнася до отправянето на искане за обратно приемане от държава членка, на чиято територия засегнатото лице се намира без документ за пребиваване и в която не е подадена нова молба за международна закрила. В съответствие с тази разпоредба, „[а]ко искането за обратно приемане не е направено в определените в параграф 2 срокове, държавата членка, на чиято територия въпросното лице пребивава без документ за пребиваване, дава на лицето възможност да подаде нова молба“.
Б.
Финландското право
9.
Ulkomaalaislaki (301/2004) (Закон за чужденците (301/2004) от 30 април 2004 г., в редакцията, приложима към спора в главното производство (813/2015) (наричан по-нататък „Законът за чужденците“), предвижда в член 117а:
„Общи условия за приемане на обезпечителни мерки
Спрямо чужденец може да се наложи обезпечителна мярка на основание членове 118—122 от настоящия закон, ако това е необходимо:
(1)
за да се изяснят условията за влизане или пребиваване в страната; или
(2)
за да се подготви или гарантира изпълнението на решение за неговото извеждане или за да се упражни по друг начин контрол върху напускането на страната от чужденеца.
[…]
Освен ако по-долу не е предвидено друго, обезпечителната мярка остава в сила, докато не бъдат установени условията за влизане или престой в страната, докато не бъде изпълнено решението за напускане на страната или докато делото не бъде приключено по друг начин. Обезпечителната мярка обаче трябва да бъде отменена, след като вече не е необходима, за да се гарантира вземането на решението за извеждане или изпълнението му“.
10.
Член 121 от Закона за чужденците предвижда:
„Условия за задържане
Ако обезпечителните мерки, посочени в членове 118—120, не са достатъчни, чужденецът може да бъде задържан след преценка на индивидуалните обстоятелства, когато:
1)
с оглед на личното или друго положение на чужденеца има разумни основания да се предполага, че е налице опасност чужденецът да се отклони от изпълнението на наложената мярка, да се укрие или съществено да възпрепятства по какъвто и да е друг начин вземането на засягащо го решение или изпълнението на решение за извеждане;
2)
задържането е необходимо, за да бъде установена самоличността на чужденеца;
3)
чужденецът е извършил или е заподозрян в извършването на престъпление и задържането е необходимо, за да се гарантира подготовката или изпълнението на решението за извеждане;
4)
по време на задържането си чужденецът подава нова молба за международна закрила главно с цел да забави или затрудни изпълнението на решение за извеждане;
[…]“.
11.
В член 123 от Закона за чужденците се определят административните органи, компетентни да вземат решение относно задържането. В член 124, параграфи 1 и 2 от същия закон се установява задължението на компетентния административен орган да уведоми незабавно käräjäoikeus [(първоинстанционен съд)] за задържането, и задължението на този съд да разгледа делото за задържане в срок от четири дни след задържането. Съгласно член 126, параграф 1 от Закона за чужденците käräjäoikeus [(първоинстанционен съд)] разпорежда незабавното освобождаване на задържания чужденец, ако не са налице условията за задържането му.
12.
Член 127 от Закона за чужденците е озаглавен „Освобождаване на задържаното лице“ и гласи:
„Органът, който разглежда делото, трябва да разпореди освобождаване на задържано лице, когато условията за задържане вече не са налице. Задържаното лице трябва да бъде освободено не по-късно от шест месеца след вземане на решението за задържане. Срокът на задържане обаче може да бъде удължен до не повече от 12 месеца, когато задържаното лице не сътрудничи за изпълнението на връщането или ако необходимите документи за връщане не са получени от третата страна и поради тези причини изпълнението на извеждането се забавя.
[…]“.
13.
Член 128 от същия закон гласи следното:
„Когато не е разпоредено освобождаване на задържания чужденец, käräjäoikeus [(първоинстанционен съд)], в чийто съдебен район е мястото на задържане на задържаното лице, по негово искане преразглежда делото относно задържането […]. Делото трябва да бъде разгледано незабавно и не по-късно от четири дни от подаване на искането. Не е необходимо обаче да се преразглежда дело относно задържане, преди да изтече двуседмичен срок от решението на käräjäoikeus [първоинстанционен съд], с което се разпорежда продължаване на задържането на заинтересованото лице в съответното място на задържане. За изчисляването на сроковете, посочени в настоящия параграф, не се прилага член 5 от Laki säädettyjen määräaikain laskemisesta [(Закон за изчисляване на сроковете), [(150/1930)].
По искане на задържаното лице käräjäoikeus [(първоинстанционен съд)] трябва да преразгледа делото дори преди срока по параграф 1, когато има основание за това поради обстоятелства, възникнали след предходно разглеждане. Органът, който разглежда делото, незабавно уведомява задържаното лице и неговия представител за всякакви съществени промени в обстоятелствата, които водят до преразглеждане, освен ако не е взето решение за освобождаване на задържаното лице съгласно член 127, параграф 1.
[…]“.
II. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
14.
А, марокански гражданин, пристига незаконно във Финландия на 10 септември 2022 г. Към този момент той има забрана да влиза в Шенгенското пространство, наложена му от Кралство Нидерландия, след като се е укрил в хода на започнатата там от него процедура за предоставяне на убежище. Преди да пристигне във Финландия, засегнатият гражданин на трета страна подава молба за убежище и в Швеция и Швейцария.
15.
В деня на пристигането си той е задържан във Финландия на основание член 121, параграф 1, точки 1—3 от Закона за чужденците, който транспонира член 15, параграф 1 от Директива 2008/115. Този период на задържане приключва на 23 ноември 2022 г.
16.
С решение от 25 октомври 2022 г., Maahanmuuttovirasto (Служба по въпросите на имиграцията, Финландия, наричана по-нататък „Службата по имиграцията“) разпорежда засегнатият гражданин на трета страна да бъде върнат в Мароко.
17.
На 29 октомври 2022 г. засегнатият гражданин на трета страна подава молба за убежище във Финландия. На 24 ноември 2022 г. Службата по имиграцията отхвърля молбата като очевидно неоснователна, разпорежда връщането му в Мароко и му налага забрана за влизане за срок от две години.
18.
На 5 декември 2022 г. гражданинът на трета страна е задържан за втори път, като срокът на задържането му изтича на 15 март 2023 г.
19.
С разпореждане от 5 януари 2023 г. Turun hallinto-oikeus (Административен съд Турку, Финландия) отхвърля молбата на засегнатия гражданин на трета страна за забрана за изпълнение на решението за извеждането му.
20.
На 11 септември 2023 г. гражданинът на трета страна е задържан за трети път. Съгласно решението на комисар на криминалната полиция B от 11 септември 2023 г., с което е разпоредено третото задържане, към тази дата и с оглед на предходните периоди на задържане гражданинът на трета страна вече е бил задържан за общ срок от пет месеца и 23 дни; въпреки това условията за превишаване на първоначалния максимален срок от шест месеца са налице, тъй като изпълнението на решението за връщане е било забавено поради липса на съдействие от страна на засегнатия гражданин на трета страна при изпълнението на връщането и поради факта, че необходимите за това връщане документи не са били получени от Кралство Мароко. След това полицейската служба сезира Helsingin käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Хелзинки, Финландия) с искане да се произнесе по условията на задържане, и му изпраща и решението си от 11 септември 2023 г. Според информацията, съдържаща се в него, засегнатият гражданин на трета страна също е уведомен за това решение. На 15 септември 2023 г. този съд провежда съдебно заседание.
21.
Третият период на задържане е разгледан отново на 7 декември 2023 г. от Etelä-Karjalan käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Южна Карелия, Финландия), който служебно провежда съдебно заседание, когато става ясно, че първоначалният максимален срок на задържане от шест месеца може да е бил превишен. В решението си, постановено на същата дата, съдът приема на първо място, че сроковете на отделните периоди на задържане трябва да се сумират, тъй като целта на тези задържания е била да се гарантира изпълнението на едно и също решение за връщане. Второ, той приема, че са изпълнени условията за превишаване на срока от шест месеца, както и всички други материалноправни условия за продължаване на задържането. Трето, съдът приема, че не е необходимо гражданинът на трета страна да бъде освободен само защото служебно заседание по делото е проведено едва след като общият срок на задържането е превишил шест месеца. Поради това той постановява задържането на гражданина на трета страна да продължи.
22.
На същия ден засегнатият гражданин на трета страна обжалва това решение пред Itä-Suomen hovioikeus (Апелативен съд Източна Финландия, Финландия), като въззивната жалба е отхвърлена с решение от 19 декември 2023 г. по-специално на основание, че съгласно член 128 от Закона за чужденците, за да бъде преразгледано дело за задържане от käräjäoikeus (първоинстанционен съд), задържаното лице трябва да подаде молба и че засегнатият гражданин на трета страна не е поискал такова преразглеждане, въпреки че в решението си от 11 септември 2023 г. полицейската служба е посочила какви условия са приложими при превишаването на срока от шест месеца. Itä-Suomen hovioikeus (Апелативен съд Източна Финландия) следователно постановява, че засегнатият гражданин на трета страна не следва да бъде освободен само защото käräjäoikeus (първоинстанционен съд) не се е произнесъл служебно по посочените условия преди изтичането на максималния срок от шест месеца.
23.
Засегнатият гражданин на трета страна обжалва пред Korkein oikeus (Върховен съд), оспорвайки законността на задържането единствено на основание, че въпросът за превишаването на максималния срок от шест месеца не е бил разгледан в съответствие с процедурата. Комисар на криминалната полиция B твърди, че жалбата следва да бъде отхвърлена. Комисарят на криминалната полиция твърди, че предвид настъпилите промени по делото започналият на 11 септември 2023 г. трети период на задържане е нов, поради което в конкретния случай първоначалният максимален срок от шест месеца дори не е превишен и не е следвало засегнатият гражданин на трета страна да бъде освободен на основанията, които е изтъкнал, тъй като при всички положения основанията за задържане са налице.
24.
Третият период на задържане продължава до 18 януари 2024 г., когато гражданинът на трета страна се укрива в Дания.
25.
На 7 февруари 2024 г. гражданинът на трета страна е задържан за четвърти път, след като е върнат от Дания във Финландия на основание на Регламента „Дъблин III“. Той е освободен на 13 март 2024 г. с решение на комисар на криминалната полиция.
26.
В самото начало запитващата юрисдикция посочва, че спорът, който разглежда, се отнася единствено до законността на третия период на задържане. След това тя посочва, че периодите на задържане на засегнатия гражданин на трета страна се основават изцяло на необходимостта да се гарантира подготовката за извеждане или изпълнението на решението за това извеждане в съответствие с член 121, параграф 1, точки 1 и 3 от Закона за чужденците, както и на необходимостта да се установи самоличността му в съответствие с точка 2 от посочения параграф. Запитващата юрисдикция добавя, че за периодите на задържане между датата на подаване на молбата за убежище — 29 октомври 2022 г., и датата, на която е постановено определението на Hallinto-oikeus (Административен съд Турку) относно изпълнението на решението за извеждане — 5 януари 2023 г., задържането е основано и на необходимостта да се гарантира разглеждане на молбата за убежище в съответствие с член 121, параграф 1 от Закона за чужденците.
27.
Запитващата юрисдикция посочва, че сред доказателствата, на които се позовава полицията, за да обоснове задържането на гражданина на трета страна, са фактът, че в хода на процедурата по предоставяне на убежище той се е укривал в различни държави членки, сред които Финландия, отрицателната му позиция по отношение на връщането му в Мароко, извършените престъпления по време на престоя му във Финландия, декларацията с невярно съдържание относно датата на раждане и самоличността му при пристигането му във Финландия и неизпълнението на задължението да се явява пред органите през лятото на 2023 г. като алтернатива на задържането. Тази юрисдикция посочва, че някои от тези основания са установени едва след края на втория период на задържане и следователно представляват нови основания за третия период на задържане, започнал на 11 септември 2023 г. Според нея обаче на 15 септември 2023 г. в съдебното заседание пред Helsingin käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Хелзинки) условията за превишаване на максималния срок от шест месеца не са разгледани предвид представените доказателства, нито са посочени в решението на този първоинстанционен съд.
28.
В този контекст запитващата юрисдикция, първо, търси насоки за това как да изчисли максималните срокове на задържане съгласно член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115. Второ, тази юрисдикция пита дали член 15, параграф 3, второ изречение от Директива 2008/115 допуска национална правна уредба, която изисква съдебният контрол относно удължаването на първоначалния максимален срок на задържане от шест месеца да бъде иницииран по искане на задържания гражданин на трета страна. Тя също така има съмнения относно момента на провеждане на такава проверка, и по-специално дали тя трябва да се проведе преди изтичането на шестмесечния срок, или може да се проведе, след като срокът на задържане вече е бил удължен. Накрая, ако се установи, че шестмесечният срок е незаконно превишен без надлежен съдебен контрол, запитващата юрисдикция иска разяснение относно последиците съгласно правото на Съюза, и по-специално дали националният съд трябва да освободи незабавно гражданина на трета страна, въпреки че материалноправните условия за задържане все още са налице. Запитващата юрисдикция посочва, че настоящият случай се отнася до нарушение на разпоредба с директен ефект, което потенциално ограничава съдебната преценка в случаи на процесуални нередности.
29.
При тези обстоятелства Korkein oikeus (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
а)
Следва ли член 15, параграфи 5 и 6 от [Директива 2008/115] да се тълкува в смисъл, че при изчисляване на посочените в този член максимални срокове на задържане трябва да се вземат предвид всички предходни периоди на задържане? Ако такова задължение не е налице във всички случаи, кои аспекти следва да бъдат взети предвид, за да се определи дали при изчисляването на максималните срокове трябва да се отчете продължителността на предходния период на задържане?
б)
Как по-конкретно следва да се прецени ситуацията при обстоятелства като тези в главното производство, при които, от една страна, главното правно основание за задържане, а именно да се гарантира извеждането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, по същество остава същото, но от друга страна, в подкрепа на новото задържане са изтъкнати отчасти нови фактически и правни основания, между периодите на задържане заинтересованото лице е отишло в друга държава членка, откъдето е върнато във Финландия, и освен това между края на предходния период на задържане и новото задържане са изминали няколко месеца?
2.
а)
Допуска ли член 15, параграф 3, второ изречение от [Директива 2008/115] национална правна уредба, съгласно която съдебният контрол относно превишаването на максималния срок от шест месеца започва само ако задържаното лице го поиска?
б)
Трябва ли съдебният контрол, посочен в член 15, параграф 3, второ изречение от [Директива 2008/115], на който подлежи решението на административен орган да превиши първоначалния максимален срок на задържане от шест месеца, да бъде осъществен преди достигане на този максимален срок, а при отрицателен отговор, трябва ли този контрол във всички случаи да бъде осъществен незабавно след решението на административния орган?
3.
Поражда ли липсата на съдебен контрол по член 15, параграф 3, второ изречение от [Директива 2008/115] в контекста на превишаване на посочения в член 15, параграф 5 максимален срок на задържане от шест месеца задължение за освобождаване на задържаното лице, дори ако към момента на осъществяване на този закъснял съдебен контрол се установи, че са налице всички материалноправни условия за задържането и че при тези обстоятелства делото е надлежно разгледано от процесуална гледна точка? В случай че в такава ситуация не е налице задължение за автоматично освобождаване, кои аспекти следва да се вземат предвид от гледна точка на правото на Съюза, за да се определят последиците от закъснял съдебен контрол, в частност при обстоятелства като тези в главното производство?“.
30.
Писмени становища до Съда представят правителствата на Финландия, Чешката република и Нидерландия, както и Европейската комисия. Жалбоподателят в главното производство, комисарят на криминалната полиция B, правителството на Финландия и Комисията представят устни становища в съдебното заседание, проведено на 30 април 2025 г.
III. Анализ
А.
Първият въпрос
31.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се определи дали са достигнати максималните срокове на задържане, трябва да се сумират всички предходни периоди, през които засегнатото лице е било задържано съгласно член 15 с оглед на изпълнението на едно и също решение за връщане. При отрицателен отговор тази юрисдикция пита дали, за да се определи дали предходните периоди на задържане трябва да бъдат взети предвид, е от значение, че в подкрепа на нов период на задържане са изтъкнати нови правни и фактически основания, че засегнатото лице е отишло в друга държава членка, откъдето е върнато във Финландия, и че между края на предходния период на задържане и новото задържане са изминали няколко месеца.
32.
По-конкретно, запитващата юрисдикция поставя въпроса дали отделните периоди на задържане, прекъснати от периоди на свобода, следва да се сумират автоматично, или някои предходни периоди могат да бъдат изключени. Според тази юрисдикция, въпреки че съществуващата съдебна практика, и по-специално решение от 30 ноември 2009 г., Кадзоев (
6
), сочи към единен подход, Съдът не се е произнесъл окончателно по този въпрос (
7
).
1. Трябва ли всички периоди на задържане по член 15 от Директива 2008/115 за едно и също решение за връщане да се сумират без изключение?
33.
Съгласно член 15, параграф 1 от Директива 2008/115 ако няма други достатъчни, но по-леки принудителни мерки, които могат да се приложат ефективно, задържането на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на територията на държава членка, може да бъде оправдано само за да се подготви връщането на този гражданин и/или да се извърши процесът на неговото извеждане, и по-специално когато е налице опасност от укриване или когато посоченият гражданин избягва или възпрепятства подготовката на връщането или процеса по извеждането (
8
).
34.
Освен това от член 15, параграф 1, последна алинея и параграф 4 от Директива 2008/115 се установява, че задържането на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой, трябва да бъде възможно най-кратко и да продължава единствено по време на процедурите по извеждане и при надлежно изпълнение на тези процедури (
9
), като е предвидено, че когато стане ясно, че вече не съществува разумна възможност за връщане или че вече не съществуват условията, които са обосновали задържането, задържането престава да бъде оправдано и засегнатото лице трябва да бъде освободено незабавно (
10
).
35.
Освен това член 15, параграфи 5 и 6 от същата директива предвижда, че всяка държава членка определя максимална продължителност за задържане, която не може да надвишава шест месеца и която не може да бъде удължавана освен за ограничен срок, който в никакъв случай не може да надвишава допълнителни 12 месеца, и то само когато, независимо от положените от националните органи разумни усилия, е вероятно операцията по извеждането да продължи по-дълго или поради липса на съдействие от съответния гражданин на трета страна, или поради забавяне при получаването на необходимата документация от трети страни (
11
). Така член 15, параграфи 1 и 6 от Директива 2008/115 определя различни основания за задържане и за удължаване на неговия срок. Съгласно параграф 1 задържането може да бъде разпоредено, когато е налице опасност от укриване или когато лицето избягва или възпрепятства процеса по извеждането. Ако извеждането не може да бъде извършено в срок от шест месеца, параграф 6 позволява удължаване на срока на задържане — до общо 18 месеца — в случаите на липса на съдействие от страна на засегнатото лице или забавяне при получаването на документация от трети страни. В решение Кадзоев Съдът подчертава, че член 15, параграф 6 от Директива 2008/115 не разрешава в никакъв случай да се надвишават определените в тази разпоредба максимални срокове (
12
).
36.
По-специално, в член 15, параграф 2, последно изречение от Директива 2008/115 се посочва, че „[з]асегнатият гражданин на трета страна се освобождава незабавно, в случай че задържането се окаже незаконно“. Незабавното освобождаване на засегнатото лице се изисква и от член 15, параграф 4 от същата директива, когато задържането вече не е оправдано, т.е. „[к]огато стане ясно, че вече не съществува разумна възможност за извеждане по правни или други съображения или че вече не съществуват посочените в параграф 1 условия“. Следователно задържаното лице при всяко положение трябва да бъде освободено незабавно веднага след изтичане на максималния срок за задържане от 18 месеца или на националния срок (в настоящия случай той е 12 месеца във Финландия) (
13
).
37.
Съответно Съдът е постановил, че член 15, параграф 1 и параграфи 4—6 от Директива 2008/115 не допуска правна уредба на държава членка, която, от една страна, не предвижда задържането на гражданин на трета страна в незаконен престой автоматично да се счита за неправомерно след изтичането на максималния срок от 18 месеца, и от друга страна, не гарантира, че това задържане продължава единствено по време на процедурите по извеждане и при надлежно изпълнение на тези процедури (
14
).
38.
Това тълкуване произтича пряко от факта, че — както Съдът пояснява в решение El Dridi (
15
) — максималният срок, предвиден в член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115, цели да ограничи лишаването от свобода на гражданите на трети страни, срещу които е предприето принудително извеждане. Всъщност, тъй като задържането на такова лице, по-специално съгласно Директива 2008/115 във връзка с процедура за връщане вследствие на незаконно пребиваване, засяга сериозно основното право на свобода, закрепено в член 6 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) (
16
), правомощията, предоставени на компетентните национални органи да задържат граждани на трети страни, са строго ограничени от разпоредбите на глава IV от Директива 2008/115, така че да се гарантират, от една страна, спазването на принципа на пропорционалност по отношение на използваните средства и преследваните цели и от друга страна, зачитането на основните права на гражданите на трети страни.
39.
Така от установената практика на Съда, и по-специално от решение Politsei- ja Piirivalveamet (
17
), следва, че мярка за задържане по член 15 от Директива 2008/115 може да бъде наложена само когато поведението на засегнатото лице може да застраши изпълнението на решението за връщане, и че тази мярка трябва да има за единствена цел да гарантира ефективността на процедурата по връщане (
18
) при стриктно спазване на принципа на пропорционалност (
19
). Следователно, когато е постановено с цел извеждане, задържането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна не преследва никаква наказателна цел (
20
). Освен това, както подчертава засегнатият гражданин на трета страна, поради сериозния характер на това засягане то е обвързано със спазването на стриктни гаранции, включително предвидимост и защита от произвол (
21
).
40.
В заключение, принципът на пропорционалност, заложен в правото на Съюза, принципът на задържането като крайна мярка и забраната на произволно лишаване от свобода подчертават извънредния характер на задържането съгласно член 15 от Директива 2008/115. Макар че тези принципи сами по себе си не определят изрично конкретен метод за изчисляване на периодите на задържане, тяхното съвместно действие — когато се разглеждат заедно с изискването задържането да служи единствено за гарантиране на ефективността на процедурата по връщане — предполага, че методът на изчисляване трябва да отразява и спазва тези основни гаранции. Единствено кумулативният подход гарантира, че общият период на лишаване от свобода остава строго ограничен до необходимото и пропорционалното в конкретния случай. Всеки алтернативен подход, който не отчита предходни периоди на задържане, създава опасност от заобикаляне на сроковете, наложени от член 15, параграфи 5 и 6 от посочената директива, като по този начин подкопава трите горепосочени принципа. На практика, ако последователните периоди на задържане, свързани с една и съща процедура по връщане, не се сумират, това би позволило на държавите членки да заобикалят максималния срок от 18 месеца, като продължават задържането съгласно същото решение за връщане. Такава практика би довела до неограничено във времето задържане, което е несъвместимо с горепосочените принципи. Следователно периодите на задържане, свързани с една и съща процедура по връщане, трябва по принцип да се сумират, за да се спазят строгите срокове, определени в Директива 2008/115.
2. Значението на фактическите обстоятелства при изчисляването на периодите на задържане
а) Прекъсвания между периодите на задържане
41.
Запитващата юрисдикция посочва, че в настоящия случай, преди третия период на задържане, засегнатият гражданин на трета страна е бил на свобода за почти шест месеца, през които не е спазил наложената му по-лека принудителна мярка — а именно задължението да се явява редовно — като е напуснал Финландия, отивайки в Швеция, и впоследствие е бил върнат във Финландия от тази държава членка.
42.
В съдебното заседание комисар на криминалната полиция B изтъква, че ако е изтекло известно време от последния арест, ако са изтъкнати други правни доводи или са възникнали нови факти и ако успешното връщане на лицето може да се счита за вероятно, следва да е възможно да се започне нов период на задържане, независимо от предходното задържане. Всяко друго тълкуване би могло да доведе до ситуация, при която би станало невъзможно да се приложат мерки за връщане през целия живот на засегнатото лице. Това би противоречало на ефективното преследване на целите на Директива 2008/115.
43.
Следователно възниква въпросът дали дълго прекъсване, съпроводено с незаконно напускане от съответния гражданин на трета страна на държавата членка, издала решението за връщане, представлява основание за нулиране на изчислението.
44.
В това отношение, както вече посочих, съгласно член 15, параграф 1 от Директива 2008/115 всяко едно задържане трябва да е за възможно най-кратък срок и да продължава единствено по време на процедурите по извеждане и при надлежно изпълнение на тези процедури. Съгласно член 15, параграф 4 от същата директива задържането вече не е оправдано и засегнатото лице трябва да бъде незабавно освободено, когато стане ясно, че вече не съществува разумна възможност за извеждане по правни или други съображения или че вече не съществуват посочените в параграф 1 условия (
22
). Освен това от решение Кадзоев следва, че член 15, параграф 6 от Директива 2008/115 в никакъв случай не позволява да се надвишава максималният срок на задържане, определен в него (
23
). Съдебната практика, произтичаща от това решение, потвърждава, че член 15 от посочената директива изисква всички периоди на задържане, свързани с процедура по връщане, да се сумират при преценката дали максималният срок е спазен (
24
). Логиката, която стои в основата на това, както се заключава от съдебната практика, е, че тези мерки за задържане са част от единен процес на връщане и трябва да се разглеждат като едно цяло за целите на изчисляване на допустимата продължителност. Следователно, когато задържането е свързано с една и съща процедура по връщане, обхваната от Директива 2008/115, започването на изчисляването на разрешения срок на задържане от нула след прекъсване би противоречало на кумулативния характер на срока, установен в тази разпоредба.
45.
Такова тълкуване се подкрепя от решение John срещу Гърция (
25
), в което Европейският съд по правата на човека приема, че продължителното задържане на жалбоподателя, дори след официално освобождаване и повторно задържане, представлява произволно лишаване от свобода в нарушение на член 5, параграф 1 от ЕКПЧ. В това решение съдът констатира, че новата заповед за експулсиране повтаря същите основания като предходната и не представя никакви нови основания за повторно задържане (
26
). С други думи, вторият период на задържане не е бил действително отделен, тъй като се е основавал на същите основания за експулсиране и е липсвала нова обосновка, и е бил изпълнен по начин, който е създавал само привидна законност.
46.
Според мен от това следва, че изчисляването на сроковете на задържане не може да бъде „започнато отначало“ по време на изпълнението на решение за връщане в рамките на една-единствена процедура за извеждане, когато основната цел и процедурният контекст остават непроменени. Ако решението за връщане остава в сила, прекъсването на задържането — независимо от неговата продължителност — не оправдава започването отначало на изчисляването на срока на задържане от нула.
47.
Ситуацията би била различна, ако задържането се основава на ново решение за връщане или извеждане, което е прието на изцяло нови основания независимо от първоначалното решение за връщане и което подлежи на съдебен контрол. В такъв случай задържането би могло да се третира като част от отделна процедура по извеждане. В противен случай задържането трябва да се разглежда като част от същата процедура по извеждане, а продължителността на задържането трябва да се отчита за максималния срок съгласно член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115. Например, когато процедурата по връщане е била действително и окончателно прекратена и гражданин на трета страна влезе нелегално в държавата членка много години по-късно, това повторно влизане може да доведе до нов набор от правни и фактически обстоятелства, като незаконно пребиваване на лицето на територията без разрешение за пребиваване или правно основание за престой. Такива обстоятелства могат да оправдаят приемането на ново решение за връщане съгласно член 6 от Директива 2008/115, като по този начин се започне нова процедура по връщане. Всяка мярка за задържане, основана на това ново решение, би се отнасяла до отделна и различна процедура по връщане, а не би била продължение на предходната процедура. Такъв сценарий обаче предполага действително прекратяване на първата процедура след продължителен период на отсъствие на лицето и следователно бездействие от страна на властите, което обикновено се измерва в години, а не в месеци. В противен случай процедурата по връщане не може да се счита за окончателно прекратена. С други думи, за да бъде започната нова процедура, трябва да е налице нещо много повече от процедурно забавяне или временни пречки.
48.
Следователно фактът, че гражданинът на трета страна може да е напуснал временно територията на държавата членка, отговорна за връщането, или да не е спазил по-леки принудителни мерки, не прекъсва продължителността на процедурата по връщане, освен ако не бъде доказано, че процедурата е била действително и окончателно прекратена от компетентните органи.
49.
В настоящия случай финландското правителство заявява в съдебното заседание, че няма официално решение, с което да се обявява прекратяване на процедурата по връщане. Вместо това делото остава висящо, докато съответният гражданин на трета страна не бъде изведен от страната, като компетентните органи активно продължават да работят по връщането му. Следователно при липса на действително и окончателно прекратяване на процедурата по връщане и предвид непрекъснатите усилия на органите за извеждане на съответния гражданин на трета страна, мерките за задържане трябва да се разглеждат като свързани с една-единствена, продължаваща процедура по връщане. От това следва, че максималният срок на задържане съгласно член 15 от Директива 2008/115 не може да бъде нулиран при повторно задържане, тъй като основната цел и процесуалният контекст на процедурата по извеждане остават непроменени. Фактът, че засегнатият гражданин на трета страна може временно да е напуснал територията на държавата членка, отговорна за връщането — законно или незаконно, или да не е спазил по-леки принудителни мерки, не прекъсва продължителността на процедурата по връщане, освен ако не бъде доказано, че процедурата е била действително и окончателно прекратена от компетентните органи.
б) Действия, препятстващи връщането
50.
Както вече посочих (
27
), фактът, че гражданинът на трета страна може временно да е напуснал територията на държавата членка, отговорна за връщането, или да не е спазил по-леки принудителни мерки, не прекъсва продължителността на процедурата по връщане, освен ако не бъде доказано, че процедурата е била действително и окончателно прекратена от компетентните органи.
51.
Макар че неразрешените придвижвания или неспазването на приетите мерки могат да оправдаят повторно задържане въз основа на нова преценка съгласно член 15, параграф 1 от Директива 2008/115, те не оправдават нулиране на срока на задържане. Ново изчисление се налага само ако процедурата по връщане е била действително и окончателно прекратена и впоследствие е била възобновена, например чрез ново решение за връщане (
28
). Това трябва да бъде ясно установено, за да се спази принципът на ограничено и пропорционално задържане, изискван от тази директива и съдебната практика, като се избягва произвол при задържането (
29
) и по този начин — произволно удължаване на срока на задържане.
52.
Следователно, както вече посочих, когато е имало дълго прекъсване в изпълнението на решението за връщане, ключовият фактор за преценката дали може да бъде прието ново решение за връщане, е дали процедурата по връщане е била действително и окончателно прекратена (
30
). При липса на такива обстоятелства всички предходни периоди на задържане продължават да се вземат предвид за максималния срок, разрешен съгласно Директива 2008/115.
53.
Освен това, макар че действията, извършени от съответния гражданин на трета страна по време на процедурата по връщане, трябва да се вземат предвид, по-специално като индикатор за потенциална опасност от укриване съгласно член 15, параграф 1 от Директива 2008/115, само по себе си такова поведение не може да оправдае нито първоначалното задържане, нито удължаването му съгласно член 15, параграф 6 от същата директива. В това отношение задържането с цел връщане трябва да остане строго ограничено до целта да се улесни връщането или извеждането, и трябва да бъде пропорционално и ограничено във времето (
31
).
54.
Важно е да се отбележи, че когато извеждането вече не е реалистично осъществимо, например поради продължително бездействие от страна на третата държава, продължителното задържане на лицето става незаконно, независимо от поведението на лицето във връзка с изпълнението на решението за връщане. В такива случаи поведението на това лице, дори и да се изразява в липса на съдействие, не може да отмени изискването задържането да бъде строго свързано с реалистична възможност за извеждане.
55.
Във връзка с това Съдът изслуша правни становища в заседанието относно това дали могат да се предприемат мерки след неуспешното приключване на процедурата по връщане, което е предмет на решение JZ (
32
), прилагащо решение Achughbabian (
33
), в което Съдът по същество постановява, че Директива 2008/115 позволява на държавите членки да налагат наказателни санкции, включително лишаване от свобода, след приключване на процедурата по връщане и неуспешно извеждане, включително когато е налице възпрепятстване от страна на засегнатото лице (
34
). Следва обаче да подчертая, че решение JZ (
35
) не противоречи на становището, че последователните периоди на задържане, свързани с една и съща процедура по връщане, следва да се сумират съгласно член 15 от Директива 2008/115, а по-скоро се отнася до различен правен контекст: то се отнася до ситуацията след приключване на процедурата по връщане без успех, т.е. лицето не е напуснало територията въпреки приключването на процеса по връщане и изтичането на максималния срок на задържане. По време на изпълнението на решението за връщане, докато тази директива все още е приложима, принципът на сумиране на периодите на задържане следва да остане приложим.
56.
В настоящия случай няма индикации, че третият период на задържане на гражданина на трета страна е независим от предходните два периода. Следователно периодът на задържане, наложен след общо пет месеца и 23 дни, не може да се счита за нов период, който „започва отначало“ задържането му, освен ако процедурата по извеждане е била законно и ефективно прекратена чрез реално и окончателно действие и е била започната нова процедура по връщане на ново правно основание и в светлината на нови обстоятелства, които значително надхвърлят процедурното забавяне или временните пречки. Да се постанови друго, би означавало да се подкопаят ограниченията и защитната цел на Директива 2008/115. Запитващата юрисдикция трябва да определи дали решението за връщане е останало в сила и изпълнимо след предходните периоди на задържане.
в) Липса на съдействие от третата страна
57.
Съгласно член 15, параграф 6 от Директива 2008/115 липсата на отговор или съдействие от третата страна, като например неиздаването на документи за пътуване, може да оправдае удължаване на задържането, при условие че държавата членка може да докаже, че е положила разумни усилия за осигуряване на връщането. Ако забавянето не се дължи единствено на бездействието на третата страна и държавата членка не е потърсила активно алтернативи, нито е продължила или засилила усилията си, тя може да не отговори на критерия за полагане на „разумни усилия“ и удълженото задържане може да стане незаконно. Този въпрос е тясно свързан с ефективността и дължимата грижа, изисквани съгласно член 15, параграфи 1 и 4 от посочената директива.
58.
Както вече споменах, когато няма разумна възможност за извеждане, задържането трябва да бъде за възможно най-кратък срок и да приключи след изтичане на сроковете, определени в член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115. Липсата на отговор от трета страна не е сама по себе си основание за продължаване на задържането без ограничение. Държавата членка трябва да докаже, че е продължила да действа усърдно и проактивно — например чрез многократни контакти, използване на консулски средства или споразумения за сътрудничество — за да осигури връщането на съответния гражданин на трета страна.
59.
Следователно в настоящия случай, макар че съгласно член 15, параграф 6 от Директива 2008/115 забавянето при получаването на документация от органите на трета страна може да обоснове удължаване на задържането след първоначалния шестмесечен срок, такова удължаване остава строго обвързано с условието, че компетентните финландски органи са положили всички разумни усилия, за да гарантират извеждането на гражданина на трета страна. Когато стане ясно, че въпросната трета страна не сътрудничи в разумен срок, или когато не съществува разумна възможност за извеждане, задържането трябва да бъде прекратено в съответствие с член 15, параграф 4 от Директива 2008/115 и принципа на пропорционалност (
36
).
60.
Накрая бих искала да отбележа, че в общата система на Директива 2008/115 (
37
), разгледана в светлината на принципа на пропорционалност, задържането не трябва да се прилага автоматично или превантивно, а трябва да бъде мярка, която се използва само в крайни случаи, когато не съществува алтернатива, която да гарантира ефективността на процедурата по връщане (
38
). Като се има предвид, че процесът на връщане може да включва забавяния, които не се дължат на засегнатия гражданин на трета страна, като например липса на сътрудничество от третата страна или дипломатически пречки, държавите членки трябва да преценят дали са по-подходящи по-леки принудителни мерки поне през периодите, когато процедурата за предоставяне на убежище все още е в ход или извеждането все още не е възможно. В противен случай съществува опасност ограничената продължителност на задържането да бъде изчерпана преждевременно, което може да подкопае ефективността на извеждането, когато то стане възможно.
61.
Във връзка с това по отношение на липсата на реалистична възможност за извеждане бих искала да отбележа, че Директива 2008/115 не разглежда положението на гражданите на трети страни, които не могат да бъдат върнати — тези, които не могат да бъдат експулсирани по практически причини, но на които държавите членки не предоставят никакъв правен статут (
39
). В резултат на това те остават в състояние на правно изключване (
40
). Тази празнина подкопава както ефективността на политиката за връщане, така и защитата на основните права на гражданите на трети страни. В такъв сценарий гражданите на трети страни са изложени на повторно задържане.
3. Валидност на задържането, когато условията за прилагане на Директива 2008/115 не са били изпълнени от самото начало, и преждевременно използване на процедурите за връщане
62.
По отношение на правното основание, използвано за задържането, в решение Кадзоев (
41
) Съдът постановява, че задържането с цел извеждане, уредено в Директива 2008/115, и задържането, постановено спрямо лице, търсещо убежище, в частност по силата на Директива 2013/33/ЕС (
42
), се обуславят от различни правни режими. Периодът, през който дадено лице е задържано въз основа на решение, прието съгласно разпоредбите на правото на Съюза в областта на международната закрила, не може да се счита за задържане с цел извеждане по смисъла на член 15 от Директива 2008/115.
63.
Въпреки това, както е видно от разясненията, изложени в акта за преюдициално запитване (
43
), в разглеждания в главното производство случай всички предходни периоди на задържане са били осъществени съгласно член 15 от Директива 2008/115 и с цел изпълнение на едно и също решение за връщане. В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че е изключила от преюдициалното си запитване въпроса за това как да се изчисли максималният срок на задържане, когато задържането се основава както на Директива 2008/115, така и на друго правно основание (едновременно или периодично) (
44
). С други думи, запитващата юрисдикция посочва, че е избрала да не пита Съда дали и как такова припокриване или смесени правни основания следва да повлияят на изчисляването на срока на задържане, тъй като задържането на засегнатия гражданин на трета страна се основава — поне предимно и през по-голямата част от времето — само на Директива 2008/115. От това следва, че според запитващата юрисдикция въпросът за смесените правни основания няма практическо значение за настоящия случай.
64.
Следователно, тъй като запитващата юрисдикция изрично е изключила този въпрос от преюдициалното си запитване, Съдът следва да го счете за ирелевантен или хипотетичен, особено като се има предвид, че задържането се е основавало предимно на Директива 2008/115.
65.
Въпреки това настоящият случай повдига отделен въпрос: дали прилагането на Директива 2008/115 е било валидно по отношение на периода на задържане от 10 септември до 29 октомври 2022 г., особено с оглед на процесуалните гаранции, установени в член 24, параграф 3 от Регламента „Дъблин III“.
66.
Съгласно член 24, параграф 3 от Регламента „Дъблин III“, когато гражданин на трета страна, на когото преди това е било отказано предоставянето на международна закрила в други държави членки, влиза в нова държава членка, без да подаде нова молба за убежище, и ако искането за обратно приемане не е направено в сроковете, определени в член 24, параграф 2 от него, последната държава членка (в случая — Република Финландия) трябва да даде на лицето възможност да подаде нова молба за международна закрила в държавата членка, на чиято територия пребивава незаконно (
45
). По тази причина засегнатото лице не може да бъде върнато в страната си на произход, докато такава възможност не му бъде действително предоставена.
67.
В настоящия случай по отношение на периода на задържане от 10 септември до 29 октомври 2022 г. запитващата юрисдикция посочва, че преди да пристигне във Финландия, засегнатият гражданин на трета страна е подал молба за убежище и в Нидерландия, Швеция и Швейцария. Исканията за обратно приемане, отправени от финландската Служба по имиграцията към другите държави членки, не са били успешни и Turun Hallinto-oikeus (Административен съд Турку) е постановил, че този орган е имал право да счита, че е компетентният орган за разглеждане на молбата за убежище на това лице съгласно член 17 от Регламента „Дъблин III“.
68.
Тъй като засегнатият гражданин на трета страна е имал право да подаде нова молба съгласно член 24, параграф 3 от Регламента „Дъблин III“, и не е могъл да бъде върнат в страната си на произход, преди да му бъде дадена такава възможност, възможно е задържането съгласно член 15 от Директива 2008/115 да не е трябвало да бъде разпоредено за периода от 10 септември до 29 октомври 2022 г., което следва да бъде установено от запитващата юрисдикция. Във връзка с това следва да припомня, че в решението си от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането) (
46
), Съдът е постановил, че съдебните органи, които осъществяват контрол върху задържането съгласно Директива 2008/115, трябва служебно да проверят дали са изпълнени условията за законно задържане, дори ако задържаното лице не ги оспорва.
69.
Въпреки това, ако задържането е било неправилно основано на разпоредбите на Директива 2008/115, съответният период (или съответните части от този период) трябва да се вземе предвид при изчисляването на максималния срок на задържане, посочен в член 15, параграфи 5 и 6 от тази директива. Всъщност максималният срок на задържане, определен в тези параграфи, отразява абсолютен времеви лимит на лишаването от свобода съгласно тази директива за целите на извеждането. Ако времето, прекарано в задържане, неправилно основано на разпоредбите на Директива 2008/115, бъде изключено от изчислението, държавите членки биха могли да заобиколят тези максимални срокове, като преквалифицират или преоценят правното основание ex post, което би подкопало полезното действие (effet utile) на член 15 от същата директива и би нарушило процесуалните гаранции за засегнатите граждани на трети страни. От това следва, че когато задържането не е било законно поради неправилно правно основание за него, например защото процедурата по връщане все още не е била висяща поради правото да се подаде нова молба за убежище, тогава този период трябва да бъде включен в оценката на общата продължителност, разрешена съгласно член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115.
4. Временно заключение
70.
С оглед на изложеното по-горе считам, че член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се определи дали са достигнати максималните срокове на задържане, предвидени в тези разпоредби, трябва да се вземат предвид всички периоди, през които засегнатият гражданин на трета страна е бил предходно задържан съгласно член 15 от същата директива с цел изпълнение на същото решение за връщане. Ако решението за връщане остава в сила и процедурата по извеждане не е била действително и окончателно прекратена, прекъсването на задържането не оправдава започването на изчисляването на сроковете на задържане от нула. Това важи дори ако засегнатият гражданин на трета страна е бил на свобода между периодите на задържане или временно е напуснал територията, за да се отправи към друга държава членка. Освен това трябва да се прецени дали, като се вземат предвид член 17 и член 24, параграф 3 от Регламента „Дъблин III“, задържането по член 15 от Директива 2008/115 е било законно за периода от 10 септември до 29 октомври 2022 г.
Б.
Вторият въпрос
71.
С втория си въпрос, който се състои от две части, запитващата юрисдикция по същество пита i) дали член 15, параграф 3, второ изречение от Директива 2008/115 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която поставя започването на съдебен контрол за това дали е превишен първоначалният максимален срок на задържане, предвиден в параграф 5 от същия член, в зависимост от искането на задържаното лице, и ii) в кой момент трябва да се осъществи съдебният контрол, посочен във второто изречение, когато той се отнася до решението на компетентния административен орган да удължи задържането над първоначалния максимален срок.
72.
По искане на Съда ще се съсредоточа в анализа си върху втората част от втория въпрос (
47
), който повдига въпроса за съдебния контрол съгласно член 15, параграф 3, второ изречение от Директива 2008/115 относно удължаването на срока на задържане над шест месеца.
73.
Член 15, параграф 2 от Директива 2008/115 изисква законността на задържането да бъде предмет на съдебен контрол, проведен възможно най-бързо от началото на задържането. Когато задържането се удължава над шест месеца съгласно член 15, параграф 6 от Директива 2008/115, такова удължаване трябва да бъде подкрепено с конкретни причини, като например липса на съдействие от засегнатия гражданин на трета страна или забавяне при получаването на необходимата документация от трети страни.
74.
В практиката на Съда се приема, че първоначалното задържане и удължаването му са аналогични по своето естество, тъй като и двете водят до лишаване от свобода, за да се подготви връщането на съответния гражданин на трета страна и/или да се извърши процесът на извеждане (
48
). Следователно решението за удължаване на задържането трябва да подлежи на същите процесуални гаранции, които се прилагат за първоначалното задържане съгласно член 15, параграфи 2 и 3 от Директива 2008/115 (
49
). Те включват правото на съдебен контрол и пропорционалност, както и изискването задържането да е необходимо в конкретния случай.
75.
Въпреки това удължаването на задържането представлява продължение на сериозно засягане на правото на свобода на лицето (
50
) и тъй като удължава това засягане отвъд първоначалния период, оправдан съгласно член 15, параграф 5 от Директива 2008/115, то изисква нова съдебна преценка, за да се гарантира, че остава законно, необходимо и пропорционално с оглед на конкретните основания, изложени в член 15, параграф 6 от същата директива (
51
). Тези гаранции осигуряват действието на основните права, закрепени в членове 6 и 47 от Хартата, а именно правото на свобода и правото на ефективна правна защита (
52
).
76.
По-специално, съгласно член 15, параграф 2 от Директива 2008/115, който дава конкретен израз на правото на ефективна съдебна защита, гарантирано в член 47 от Хартата, когато задържането е разпоредено от административен орган, всяка държава членка трябва да осигури „бърз“ съдебен контрол на законността на това задържане, който да се извършва по служебен ред или по искане на заинтересованото лице (
53
). Тъй като първоначалното решение за задържане трябва да бъде предмет на съдебен контрол, всяко удължаване на задържането — което представлява още по-съществена намеса в основното право на свобода — неизбежно изисква също толкова строг, ако не и по-строг съдебен контрол. Неоправдано забавеният съдебен контрол не може да функционира като ефективна проверка на законността на продължаващото лишаване от свобода. Поради това такъв контрол следва да се извършва без неоправдано забавяне и възможно най-бързо (
54
).
77.
В това отношение, както вече припомних, всяка държава членка трябва да предвиди, когато задържането е разпоредено от административен орган, „бърз“ съдебен контрол върху законността му, било служебен, било по искане на съответното лице (
55
). Съответно в съответствие със схемата и целите на член 15 от Директива 2008/115 такъв съдебен контрол в контекста на удължаване на задържането над шест месеца следва по принцип да бъде иницииран преди изтичането на първоначалния срок, за да се гарантира ефективна защита на правото на свобода. Този подход спомага за гарантиране на ефективността на максималния срок, определен в член 15, параграф 5 от посочената директива, и за смислен контрол върху извънредните условия по параграф 6 от същия член.
78.
Следва обаче да се отбележи, че Директива 2008/115 не изисква изрично съдебният контрол върху удължаването на задържането да бъде иницииран преди изтичането на първоначалния шестмесечен срок. Второто изречение на член 15, параграф 3 изисква само спрямо такова задържане да се осъществява съдебен контрол, без да предписва конкретен срок или процесуална форма. В съответствие с принципа на процедурна автономия държавите членки запазват правото си да определят тези процедурни разпоредби. Така съдебен контрол, осъществен след изтичането на срока, може да бъде в съответствие с Директивата, при условие че се извършва своевременно и ефективно, като по този начин се осигуряват адекватни гаранции срещу произволно задържане. Въпреки това, предвид тежестта на всяко продължително лишаване от свобода, забавеният съдебен контрол трябва да се проведе с особена спешност, за да се гарантира спазването на правото на свобода (
56
).
79.
В настоящия случай запитващата юрисдикция посочва, че условията, обосноваващи удължаването на задържането, не са били разгледани в светлината на представените доказателства, нито са били посочени в решението, прието от Helsingin käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Хелзинки). По този начин запитващата юрисдикция изразява становището, че едва когато друг съдебен орган, Etelä-Karjalan käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Южна Карелия), впоследствие се е намесил по своя инициатива на 7 декември 2023 г., е бил действително извършен съдебният контрол, изискван съгласно член 15, параграф 3, второ изречение от Директива 2008/115. Следва да се отбележи, че засегнатият гражданин на трета страна е заявил по време на съдебното заседание, че шестмесечният срок е бил превишен с два месеца и 19 дни, преди да бъде извършена съдебна преценка на законността на удължаването на задържането му.
80.
При липса на правила на Съюза относно процесуалните изисквания, свързани със сроковете за съдебния контрол, изискван съгласно член 15, параграф 3, второ изречение от Директива 2008/115, държавите членки запазват компетентността си, в съответствие с принципа на процесуална автономия, да предвидят тези изисквания (
57
). Във връзка с това, предвид сериозността на засягането на основното право на свобода, закрепено в член 6 от Хартата, срок от два месеца и 19 дни, през който не е извършен надлежен съдебен контрол на задържането, е явно прекомерен. Такова забавяне рискува да подкопае ефективността на съдебната защита, изисквана съгласно член 15, параграф 3, второ изречение от Директива 2008/115, който изисква държавите членки да гарантират, че в случай на продължителни срокове за задържане преразглеждането на задържането, което трябва да се извършва през разумни интервали, подлежи на съдебен контрол (
58
).
81.
Въз основа на изложеното по-горе считам, че когато решението за удължаване на срока на задържане е взето от административен орган, съдебният контрол, изискван съгласно член 15, параграф 3, второ изречение от Директива 2008/115, следва по принцип да бъде започнат преди началото на удължения срок. Въпреки това, ако съдебният контрол се извършва след изтичането на първоначалния срок на задържане, предвид тежестта на засягането на основното право на свобода, този контрол трябва да се извърши бързо, в съответствие с изискването за своевременен съдебен контрол на законността на задържането, така както е предвидено в член 15, параграфи 2 и 3 от посочената директива.
В.
Трети въпрос
82.
На първо място, следва да се отбележи, че изглежда, че запитващата юрисдикция задава на Съда по-общ въпрос относно релевантните обстоятелство съгласно правото на Съюза, за да установи последиците от забавен съдебен контрол. По мое мнение обаче отговорът на такъв общ въпрос би надхвърлил необходимото на тази юрисдикция за разрешаване на спора в главното производство.
83.
Ето защо предлагам този въпрос да бъде преформулиран по начин, който да стесни обхвата му, така че да се определи дали член 15, параграф 3, второ изречение от Директива 2008/115 трябва да се тълкува в смисъл, че липсата на своевременен съдебен контрол върху административното решение за удължаване на задържането на задържаното лице над първоначалния максимален срок, предвиден в член 15, параграф 5, води до задължение за незабавно освобождаване на това лице дори ако към момента на извършване на закъснелия съдебен контрол са изпълнени всички материалноправни условия, оправдаващи задържането, както са определени в член 15 от тази директива. Ако това не е така, запитващата юрисдикция иска да установи кои аспекти са от значение, за да определи дали при такива обстоятелства задържаното лице следва да бъде незабавно освободено.
84.
Във връзка с това бих искала да отбележа, че в решение FMS и др. Съдът вече е постановил, че член 15 от Директива 2008/115 е безусловен и достатъчно точен и следователно има директен ефект (
59
). Освен това тази разпоредба трябва да се тълкува в светлината на член 47 от Хартата, който гарантира правото на ефективна съдебна защита (
60
). Във връзка с това Съдът е постановил, че държавите членки трябва да предвидят, когато задържането е разпоредено от административен орган, „бърз“ съдебен контрол върху законността му, било служебен, било по искане на съответното лице (
61
). Липсата на съдебен контрол или значително забавяне на такъв контрол подкопава същността на член 47 и по този начин нарушава правото на Съюза (
62
). Съответно, когато съдебният контрол не се извършва своевременно и ефективно, задържането става несъвместимо с член 15, параграфи 2 и 3 от Директива 2008/115 и член 47 от Хартата, независимо дали по-късно могат да бъдат изпълнени материалноправните основания за задържането.
85.
Освен това Съдът изрично е посочил, че когато задържането се окаже незаконосъобразно, засегнатото лице трябва да бъде освободено незабавно (
63
), и че националните юрисдикции трябва да разполагат с възможност да заместят със свое решение решението на административния орган, разпоредил задържането, и да наложат алтернативна мярка или да освободят засегнатото лице (
64
). Съдът е потвърдил, че съдилищата могат да разпоредят освобождаване директно, при липса на друг компетентен съд, когато задържането е в нарушение на правото на Съюза (
65
).
86.
Във връзка с това следва да се отбележи, че Съдът е направил разграничение между ситуации, в които задържането е незаконно в момента, и ситуации, в които то е било незаконно само за предходен период. Когато задържането няма законно основание към момента на съдебния контрол, лицето трябва по принцип да бъде незабавно освободено, както е потвърдено в решение FMS и др. (
66
). Въпреки това, когато задържането на дадено лице първоначално е било незаконно, но след това е станало обосновано на основание ново, независимо правно основание, както е обсъдено в решение Bouskoura (
67
), незабавното освобождаване не е задължително. Това решение се отнася конкретно до промяна в правния режим — от задържане съгласно Регламент „Дъблин III“ до задържане съгласно Директива 2008/115, което включва различни правни основания. В такива случаи гражданинът на трета страна може вместо това да има право на обезщетение за предходното незаконно лишаване от свобода (
68
). За разлика от това настоящият случай засяга последователни периоди на задържане, наложени съгласно един и същ правен режим, а именно член 15 от Директива 2008/115. В това отношение националните органи трябва да обосноват всеки нов период, по-специално всяко удължаване съгласно член 15, параграф 6 от тази директива.
87.
Считам, че принципите, изложени в практиката на Съда, цитирана в точки 84 и 85 от настоящото заключение, се прилагат по същия начин и за съдебния контрол върху решенията за удължаване на задържането съгласно член 15, параграф 6 от Директива 2008/115, което следва първоначално задържане, разпоредено съгласно мярка, приета на основание член 15, параграф 1 от същата директива, тъй като всяко лишаване от свобода съгласно член 15 от нея трябва да бъде съпроводено от ефективен и своевременен съдебен контрол.
88.
От това следва, че ако съдебният контрол е неоснователно забавен и удължаването на задържането над първоначалния шестмесечен срок съгласно член 15, параграф 6 от Директива 2008/115 се извършва без своевременен съдебен контрол, такова задържане трябва да се счита за незаконно. Процесуалната гаранция за бърз съдебен контрол, заложена в член 15, параграф 2 от същата директива, е съществено условие за законността на продължителното задържане. Последващото установяване, че са изпълнени материалноправните условия за задържане, не може да поправи нарушението със задна дата. Следователно, когато това процесуално изискване не е спазено, гражданинът на трета страна трябва да бъде незабавно освободен, независимо дали материалноправните условия за задържане са изпълнени към момента на осъществяване на закъснелия съдебен контрол.
IV. Заключение
89.
С оглед на изложеното по-горе предлагам на Съда да отговори на въпросите, поставени от Korkein oikeus (Върховен съд, Финландия), както следва:
„Член 15, параграфи 3, 5 и 6 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни, разгледан в светлината на членове 6 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
–
за да се определи дали са изтекли максималните срокове за задържане, предвидени в член 15, параграфи 5 и 6 от нея, трябва да се вземат предвид всички периоди, през които засегнатият гражданин на трета страна е бил предходно задържан съгласно тази разпоредба с цел изпълнение на едно и също решение за връщане. Ако решението за връщане остава в сила и процедурата по извеждане не е била действително и окончателно прекратена, прекъсването на задържането не оправдава започването на изчисляването на сроковете на задържане от нула. Това важи дори ако засегнатият гражданин на трета страна е бил на свобода между периодите на задържане или временно е напуснал територията, за да се отправи към друга държава членка,
–
съдебният контрол, изискван съгласно член 15, параграф 3, второ изречение от Директива 2008/115, когато първоначалният срок на задържане трябва да бъде удължен, следва да се извърши, по принцип, преди началото на удължения срок. Въпреки това, ако съдебният контрол се извършва след изтичането на първоначалния срок на задържане, предвид тежестта на засягането на основното право на свобода, този контрол трябва да се извърши бързо в съответствие с изискването за своевременен съдебен контрол върху законността на задържането, както е предвидено в член 15, параграфи 2 и 3 от посочената директива,
–
ако съдебният контрол е неоснователно забавен и удължаването на задържането над първоначалния шестмесечен срок по член 15, параграф 6 от Директива 2008/115 се извършва без навременен съдебен контрол, такова задържане трябва да се счита за незаконно. Процесуалната гаранция за бърз съдебен контрол, заложена в член 15, параграф 2 от посочената директива, е съществено условие за законността на продължителното задържане. Последващото установяване, че са изпълнени материалноправните условия за задържане, не може да поправи нарушението със задна дата. Следователно, когато това процесуално изискване не е спазено, гражданинът на трета страна трябва да бъде незабавно освободен, независимо дали материалноправните условия за задържане са изпълнени към момента на осъществяване на закъснелия съдебен контрол“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
i
)	Наименованието на настоящото дело е фиктивно. То не съответства на истинското име на никоя от страните по делото.
(
2
)	ОВ L 348, 2008 г., стр. 98.
(
3
)	По-конкретно, става ясно, че от запитващата юрисдикция се иска да се произнесе не по законността на полицейското решение от 11 септември 2023 г., с което засегнатият гражданин на трета страна е задържан за трети път, а по законността на продължаването на задържането му след изтичането на максималния срок от шест месеца, предвиден в член 15, параграф 5 от Директива 2008/115. Жалбата, подадена пред този съд, е насочена срещу решението на Itä-Suomen hovioikeus (Апелативен съд Източна Финландия), с което се отхвърля жалбата, подадена от гражданина на трета страна срещу решението на Etelä-Karjalan käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Южна Карелия, Финландия) от 7 декември 2023 г., в което се посочва по-специално, че само фактът, че изслушването е проведено служебно едва след като общият срок на задържане (евентуално) е надвишил шест месеца, не е достатъчен, за да обоснове освобождаването му.
(
4
)	Според S. Peers, макар и първоначално замислена като строг акт за задържане и извеждане на нелегални мигранти, Директива 2008/115 е претърпяла развитие чрез практиката на Съда, за да отрази по-балансиран подход (вж. Peers, S. Irregular migrants — Can humane treatment be balanced against efficient removal? — European Journal of Migration and Law, vol. 17, No. 4, 2015, 289—304).
(
5
)	ОВ L 180, 2013 г., стр. 31.
(
6
)	C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741 (наричано по-нататък „решение Кадзоев“).
(
7
)	В отговор на въпрос, зададен от Съда, запитващата юрисдикция уточнява, че по отношение на прилагането на член 127 от Закона за чужденците във връзка с Директива 2008/115 не е ясно дали отделните периоди на задържане следва да се сумират, или да се разглеждат поотделно при изчисляване на максималната продължителност на периода на задържане. Поради липсата на установена национална съдебна практика решенията за освобождаване на задържани лица понастоящем зависят от това как полицията или съдилищата тълкуват закона във всеки отделен случай.
(
8
)	Вж. в този смисъл решение от 14 май 2020 г., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU и C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, т. 268, наричано по-нататък „решение FMS и др.“). Директива 2008/115 се стреми да постигне съответствие с практиката на Европейския съд по правата на човека (ЕСПЧ), съгласно която задържането на дадено лице в контекста на процедура по експулсиране или екстрадиция не е обвързано с условието, че тази мярка трябва да е „необходима, например за да се предотврати укриването на лицето“ (вж. по-специално ЕСПЧ, 15 ноември 1996 г., Chahal срещу Обединеното кралство (CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, §§ 112 и 113), 10 юли 2014 г., Rakhimov срещу Русия (CE:ECHR:2014:0710JUD005055213, §§ 119 и 120), и 27 ноември 2014 г., Khomullo срещу Украйна (CE:ECHR:2014:1127JUD004759310, § 52).
(
9
)	Решение от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 40, наричано по-нататък „решение El Dridi“).
(
10
)	Вж. в този смисъл решение FMS и др., точка 278.
(
11
)	Вж. по-специално решение от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 58), в което Съдът постановява, че решението за продължаване на задържането съгласно член 15, параграф 6 от Директива 2008/115 трябва да се взема в съответствие с националното законодателство и срокът му в никакъв случай не може да надвишава допълнителни 12 месеца.
(
12
)	Вж. точка 69 от посоченото решение, в което се препраща към точки 37, 54 и 61 от същото решение. Вж. и точка 15.4 от Наръчника на Комисията за връщането (приложение към Препоръка (ЕС) 2017/2338 на Комисията от 16 ноември 2017 година за създаване на общ Наръчник за връщането, който компетентните органи на държавите членки да използват при изпълнението на задачи, свързани с връщането (ОВ L 339, 2017 г., стр. 83).
(
13
)	Вж. по-специално решение FMS и др., точки 279 и 280 и цитираната съдебна практика.
(
14
)	Пак там, точка 280.
(
15
)	В решение El Dridi, точка 43, Съдът добавя, че Директива 2008/115 цели също да отчете както практиката на Европейския съд по правата на човека, съгласно която принципът на пропорционалност изисква задържането на лицето, срещу което се води производство по експулсиране или екстрадиция, да е с разумна продължителност, т.е. да не надхвърля необходимия за постигане на преследваната цел срок (вж. по-специално ЕСПЧ, Решение от 29 януари 2008 г. по дело Saadi с/у Обединено кралство (CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, §§ 72—74), така и осмата от „20 насоки относно принудителното връщане“, приети на 4 май 2005 г. от Комитета на министрите на Съвета на Европа, споменати в съображение 3 от Директива 2008/115. Съгласно посочения принцип всякакъв вид задържане, което предшества извеждането, трябва да е възможно най-кратко. За коментар на решение El Dridi вж. Raffaelli, R. Criminalizing irregular immigration and the Returns Directive — An analysis of the El Dridi case. — European Journal of Migration and Law, vol. 13, No. 4, 2011, 467—489, и Mitsilegas, V. The Criminalisation of Migration in Europe — Challenges for Human Rights and the Rule of Law. Cham: Springer, 2015, 57—76.
(
16
)	Вж. решения от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането), C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 72 и цитираната съдебна практика, и от 4 октомври 2024 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, C‑387/24 PPU, EU:C:2024:868, точка 41 (наричано по-нататък „решение Bouskoura“). Тъй като задържането засяга сериозно правото на свобода на гражданин на трета страна, закрепено в член 6 от Хартата, то е обвързано със спазването на стриктни гаранции, включително предвидимост и защита от произвол (вж. в този смисъл решение от 15 март 2017 г., Al Chodor, C‑528/15, EU:C:2017:213, т. 40).
(
17
)	Решение от 6 октомври 2022 г., Politsei- ja Piirivalveamet (Задържане — Опасност от извършване на престъпление) (C‑241/21, EU:C:2022:753, т. 30—33, 38 и 40—43).
(
18
)	Вж. в този смисъл решение FMS и др., точки 268 и 269.
(
19
)	За обсъждане на съдебната практика на Съда относно Директива 2008/115 вж. Molnár, T. The place and role of international human rights law in the EU Return Directive and in the related CJEU case-law — Approaches worlds apart? — In: Carrera, S., et al. (Eds.). EU External Migration Policies in an Era of Global Mobilities: Intersecting Policy Universes. Leiden: Brill Nijhoff, 2018, 105—124.
(
20
)	Вж. в този смисъл решение от 10 март 2022 г., Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, т. 38).
(
21
)	Вж. в този смисъл решение от 15 март 2017 г., Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, т. 40). Вж. и решение на ЕСПЧ от 19 февруари 2009 г., A. и др. срещу Обединено кралство (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505, § 164).
(
22
)	Понятието „разумна възможност“ е тълкувано по-специално в решение Кадзоев (т. 64—66), в което Съдът постановява, че не съществува разумна възможност за извеждане, когато изглежда малко вероятно засегнатото лице да бъде прието от трета страна предвид посочените срокове. Вж. и решение FMS и др., точка 278.
(
23
)	Вж. точка 35 по-горе.
(
24
)	Вж. точки 37—40 по-горе.
(
25
)	10 май 2007 г., CE:ECHR:2007:0510JUD000019905.
(
26
)	Пак там, §§ 33 и 34.
(
27
)	Вж. точки 44—47 по-горе.
(
28
)	Вж. точки 46 и 47 по-горе.
(
29
)	Вж. точка 39 по-горе.
(
30
)	Вж. точка 46 по-горе.
(
31
)	Вж. по-специално решение Кадзоев, точка 37, и решение от 6 октомври 2022 г., Politsei- ja Piirivalveamet (Задържане — Опасност от извършване на престъпление) (C‑241/21, EU:C:2022:753, т. 40—42).
(
32
)	Решение от 17 септември 2020 г., JZ (Наказание лишаване от свобода в случай на забрана за влизане), C‑806/18, EU:C:2020:724, т. 27—29 и цитираната съдебна практика).
(
33
)	Решение от 6 декември 2011 г., Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, т. 46, 48 и 50).
(
34
)	Решение от 17 септември 2020 г., JZ (Лишаване от свобода в случай на забрана за влизане), C‑806/18, EU:C:2020:724, т. 27—29 и цитираната съдебна практика).
(
35
)	Пак там.
(
36
)	Вж. решение Кадзоев, точки 63—67. В точка 65 от това решение Съдът пряко свързва пропорционалността с наличието на разумна възможност за извеждане, като постановява, че задържането на лице с оглед извеждане не трябва да се удължава над строго необходимия срок за осигуряване на успешното извеждане. Ако стане ясно, че вече не съществува разумна възможност за извеждане, задържането престава да бъде оправдано и засегнатото лице трябва да бъде освободено незабавно.
(
37
)	Вж. член 15, параграфи 1 и 4 от Директива 2008/115.
(
38
)	Вж. член 8, параграф 4 от Директива 2008/115, съгласно който: „Когато държава членка използва - като крайно средство - принудителни мерки, за да изведе гражданин на трета страна, който се противопоставя на извеждането, тези мерки трябва да са пропорционални и да не превишават разумната употреба на сила. Те се изпълняват съгласно националното законодателство в съответствие с основните права и като се зачита надлежно достойнството и физическата неприкосновеност на засегнатия гражданин на трета страна“. Вж. и Peers, S., бележка под линия 4, цит.съч., стр. 289—304.
(
39
)	Majcher, I., T. Strik. Legislating without evidence — The recast of the EU Return Directive. — European Journal of Migration and Law, vol. 23, No. 2, 2021, 103—126.
(
40
)	Пак там.
(
41
)	Точка 45. Вж. и решение Bouskoura, точка 46.
(
42
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила (ОВ L 180, стр. 96). Директива 2013/33 заменя Директива 2003/9/ЕО на Съвета от 27 януари 2003 година за определяне на минимални стандарти относно приемането на лица, търсещи убежище (ОВ L 31, 2003 г., стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 48).
(
43
)	От точка 22 от акта за преюдициално запитване е видно, че разпоредбата относно шестмесечния максимален срок на задържане, установена в член 127, параграф 1 от Закона за чужденците, която съответства на член 15, параграф 5 от Директива 2008/115, се прилага за всяко задържане на чужденец, независимо дали правното основание за задържането е предвидено в правото на Съюза, или в националното право. В точка 23 от акта за преюдициално запитване се посочва, че „от материалите по делото е видно, че задържането на [гражданина на трета страна] се основава без изключение или почти винаги, поне основно, на [системата на Директива 2008/115]“.
(
44
)	Задържането с цел извеждане съгласно Директива 2008/115 и задържането на лица, търсещи международна закрила, се обуславят от различни правни режими. Вж. точка 60 по-горе.
(
45
)	По отношение на разликата в режимите на задържане съгласно Директива 2008/115 и Регламента „Дъблин III“ вж. решение Bouskoura, точки 46—50.
(
46
)	C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858 (параграфи 83, 84, 88 и 92).
(
47
)	От установената практика на Съда, и по-специално от решения от 10 септември 2013 г., G. и R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533), и от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320), следва, че съдебният контрол, изискван от член 15, параграф 3, второ изречение от Директива 2008/115, трябва да се извършва служебно, без задържаното лице да е длъжно да подаде искане за това. Това тълкуване гарантира ефективната защита на основното право на свобода и сигурност, закрепено в член 6 от Хартата.
(
48
)	Вж. решения от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 44), и от 10 март 2022 г., Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, т. 59).
(
49
)	Вж. в този смисъл решение от 10 март 2022 г., Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, т. 59 и цитираната съдебна практика).
(
50
)	Вж. бележка под линия 17 по-горе.
(
51
)	Вж. в този смисъл решение от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 44), в което Съдът по същество е постановил, че всяко удължаване на задържането съгласно член 15, параграф 6 изисква нова, индивидуална преценка и не може да бъде автоматично (т. 44—46). Освен това запитващата юрисдикция трябва да прецени условията, които оправдават удължаването, а не само да се основава на заключенията на административния орган (т. 60).
(
52
)	Съдът е постановил, че същественото съдържание на правото на ефективна съдебна защита, гарантирано в член 47 от Хартата, би се накърнило, ако никой съд не може да провери дали решението за задържане, постановено съгласно Директива 2008/115, е в съответствие с правата и свободите, гарантирани от правото на Съюза на граждани на трети страни, пребиваващи незаконно на територията на държава членка (вж. в този смисъл решение FMS и др., т. 290).
(
53
)	Вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането) (C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 83 и цитираната съдебна практика).
(
54
)	Вж. член 15, параграф 2 от Директива 2008/115, който изрично изисква задържането да бъде предмет на съдебен контрол „във възможно най-кратък срок след началото на задържането“ и удължаването му да бъде преразгледано от съдебен орган. От системната логика на тази директива следва, че тъй като задържането трябва да бъде необходимо, пропорционално и ограничено във времето, преразглеждането на продължителното задържане съгласно член 15, параграф 3, второ изречение от тази директива трябва да подлежи на същите съдебни гаранции като първоначалното задържане, включително бързина.
(
55
)	Решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането) (C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 83).
(
56
)	Това тълкуване се подкрепя допълнително от член 15, параграф 4 от Директива 2008/115, който предвижда, че задържането трябва да бъде прекратено незабавно, когато вече не съществуват условията, посочени в член 15, параграф 1 от Директива 2008/115. Би било несъвместимо с тази разпоредба, ако удължаването се налага автоматично или със закъснение.
(
57
)	Вж. решение от 8 май 2014 г., N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, т. 41).
(
58
)	Вж. решение FMS и др., точка 276.
(
59
)	Вж. в този смисъл решение FMS и др., точка 288 и цитираната съдебна практика.
(
60
)	Пак там, точка 289.
(
61
)	Решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането) (C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 83).
(
62
)	Пак там, точки 81 и 83.
(
63
)	Вж. в този смисъл решение FMS и др., точка 292.
(
64
)	Пак там, точка 293, в която има позоваване на решението от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 62). Вж. и решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането) (C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 79), и решение Bouskoura, точка 44.
(
65
)	Вж. решение FMS и др., точка 294.
(
66
)	Пак там, точка 278.
(
67
)	Вж. решение Bouskoura, точки 58—61.
(
68
)	Пак там.