62022CC0242
GENERALINIO ADVOKATO
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA IŠVADA,
pateikta 2022 m. liepos 14 d. (
1
)
Byla C-242/22 (PPU)
TL,
dalyvaujant
Ministério Público
(Tribunal da Relação de Évora (Evoros apeliacinis teismas, Portugalija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyvos 2010/64/ES ir 2012/13/ES – Taikymo sritis – Teisė į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas ir informaciją baudžiamajame procese – Esminio dokumento sąvoka – Asmens tapatybės ir gyvenamosios vietos deklaravimas proceso kalba, kurios įtariamasis ar kaltinamasis nesupranta – Vertimo žodžiu ir raštu nebuvimas – Bausmės vykdymo atidėjimo sąlygų nesilaikymas dėl to, kad asmens nėra deklaruotoje gyvenamojoje vietoje – Įsiteisėjusi nutartis, kuria panaikinamas bausmės vykdymo atidėjimas – Galimybė panaikinti – Res judicata galia“
1.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su direktyvų 2010/64/ES (
2
) ir 2012/13/ES (
3
) taikymu baudžiamojoje byloje, kurioje Portugalijos teismas trejų metų laisvės atėmimo bausme nuteisė Moldovos pilietybę turintį asmenį (toliau – TL), suprantantį tik savo šalies oficialiąją kalbą – rumunų.
2.
Pačiame apkaltinamajame nuosprendyje teismas sutiko atidėti bausmės vykdymą tam tikromis sąlygomis. Viena iš tokių sąlygų buvo TL buvimas gyvenamojoje vietoje, kurią jis nurodė pateikdamas „asmens tapatybės ir gyvenamosios vietos deklaraciją“ (toliau – DIR). Kadangi toje gyvenamojoje vietoje jis nebuvo rastas, bausmės vykdymo atidėjimas panaikintas ir TL buvo grąžintas į kalėjimą atlikti bausmės.
3.
Tribunal da Relação de Évora (Evoros apeliacinis teismas, Portugalija), atsižvelgdamas į tai, kad DIR ir kiti procesiniai formalumai buvo įvykdyti nedalyvaujant vertėjui žodžiu ir neišvertus tam tikrų dokumentų į rumunų kalbą, pateikė Teisingumo Teismui klausimą dėl dviejų pirma minėtų direktyvų aiškinimo, susijusio su nesilaikant jų nuostatų atliktų veiksmų negaliojimu.
I. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
1. Direktyva 2010/64
4.
1 straipsnyje „Dalykas ir taikymo sritis“ nustatyta:
„1.   Šia direktyva nustatomos taisyklės, susijusios su teise į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas baudžiamajame procese ir Europos arešto orderio vykdymo procese.
2.   1 dalyje nurodyta teisė taikoma asmenims nuo tada, kai valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos, atsiųsdamos oficialų pranešimą ar kitaip praneša jiems, kad jie įtariami arba kaltinami padarę nusikalstamą veiką, iki proceso pabaigos, tai yra iki galutinio klausimo, ar jie padarė nusikalstamą veiką, išsprendimo, įskaitant, jei taikoma, bausmės paskyrimą ir su bet kokiu apeliaciniu skundu susijusio sprendimo priėmimą.
<…>“
5.
2 straipsnyje „Teisė į vertimo žodžiu paslaugas“ numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamiesiems ar kaltinamiesiems, kurie nekalba atitinkamo baudžiamojo proceso kalba arba jos nesupranta, būtų nedelsiant verčiama žodžiu baudžiamojo proceso metu ikiteisminio tyrimo ir teisminėse institucijose, įskaitant per policijos apklausą, visus teismo posėdžius ir visus būtinus tarpinius posėdžius.
<…>“
6.
3 straipsnyje „Teisė gauti esminių dokumentų vertimą raštu“ nurodyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamiesiems arba kaltinamiesiems, kurie nesupranta atitinkamo baudžiamojo proceso kalbos, per protingą laikotarpį būtų raštu išversti visi esminiai dokumentai, siekiant užtikrinti, kad jie galėtų pasinaudoti teise į gynybą, ir apsaugoti [užtikrinti] teisingą procesą.
2.   Esminiams dokumentams priskiriami visi sprendimai, kuriais asmeniui atimama laisvė, visi kaltinimai arba kaltinamieji aktai ir visi teismo sprendimai.
3.   Kompetentingos valdžios institucijos kiekvienu atskiru atveju nusprendžia, ar bet kuris kitas dokumentas yra esminis. Įtariamieji arba kaltinamieji arba jų gynėjas gali tuo tikslu pateikti motyvuotą prašymą.
<…>“
2. Direktyva 2012/13
7.
Direktyvos 2 straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma nuo momento, kai valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos praneša asmenims, kad jie įtariami arba kaltinami padarę nusikalstamą veiką, iki proceso pabaigos, t. y. iki bus galutinai išspręstas klausimas, ar įtariamasis arba kaltinamasis įvykdė nusikalstamą veiką, įskaitant, jei taikoma, nuteisimą ir sprendimo dėl apeliacinio skundo priėmimą.
<…>“
8.
3 straipsnyje „Teisė į informaciją apie teises“ numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamiesiems arba kaltinamiesiems nedelsiant būtų pateikta informacija bent apie šias pagal nacionalinę teisę taikomas procesines teises, kad tomis teisėmis būtų galima veiksmingai pasinaudoti:
<…>
d) teisę į vertimą žodžiu ir raštu;
<…>“
9.
8 straipsnyje „Peržiūra ir teisių gynimo priemonės“ nurodyta:
„<…>
2.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamasis arba kaltinamasis, arba jo advokatas turėtų teisę nacionalinėje teisėje nustatyta tvarka užginčyti tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nepateikė informacijos ar atsisakė ją pateikti pagal šią direktyvą.“
B.
Portugalijos teisė. Código de processo penal (
4
)
10.
Pagal 57 straipsnį „Įtariamojo statusas“„įtariamuoju“ laikomas bet kuris asmuo, kuriam baudžiamojoje byloje pareikštas kaltinimas arba dėl kurio pateiktas prašymas atlikti ikiteisminį tyrimą.
11.
61 straipsnio „Procesinės teisės ir pareigos“ 1 dalies h punkte „įtariamajam“ pripažįstama teisė į tai, kad bet kurioje proceso stadijoje teisminė institucija arba kriminalinės policijos įstaiga, į kurias jis privalo atvykti, informuotų apie jam suteikiamas teises, išskyrus įstatyme numatytas išimtis.
12.
92 straipsnyje „Proceso kalba ir vertėjo žodžiu paskyrimas“ numatyta, kad procesiniai veiksmai tiek raštu, tiek žodžiu atliekami portugalų kalba, tačiau jeigu procese turi dalyvauti asmuo, kuris nemoka portugalų kalbos arba ja nekalba, jam skiriamas vertėjas žodžiu.
13.
113 straipsnio „Bendrosios taisyklės dėl pranešimų“ 10 dalyje numatyta, kad „įtariamajam“ skirti pranešimai gali būti teikiami jo advokatui arba gynėjui. Išimtys taikomos pranešimams, susijusiems su kaltinamuoju aktu, sprendimu dėl ikiteisminio tyrimo, taip pat bylos nagrinėjimo bei nuosprendžio priėmimo datos nustatymu, ir pranešimams dėl prievartos priemonių, apie kurias taip pat turi būti pranešta advokatui, taikymo.
14.
119 straipsnyje „Galutinis negaliojimas“ nurodyti šeši galutinio negaliojimo atvejai, kurie turi būti vertinami ex officio bet kuriame proceso etape (
5
).
15.
Pagal 120 straipsnio „Negaliojimo pripažinimas“ 1 dalį suinteresuotieji asmenys negaliojimą gali prašyti pripažinti kitais atvejais nei nurodyti 119 straipsnyje. Straipsnio 2 dalyje yra nustatyti konkretūs atvejai, kuriais pripažįstamas negaliojimas, apimantys ir „vertėjo žodžiu nepaskyrimą, kai pagal įstatymą tai yra privaloma“ (c punktas).
16.
120 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad negaliojančiu galima prašyti pripažinti:
–
veiksmą, kuriame dalyvauja suinteresuotasis asmuo, – kol veiksmas dar neužbaigtas (a punktas),
–
tyrimą ar ikiteisminį tyrimą, – kol baigiasi teisminiai ginčai dėl tyrimo arba, jeigu neatliekamas ikiteisminis tyrimas, – per penkias dienas nuo pranešimo apie nutartį baigti tyrimą (c punktas).
17.
196 straipsnyje „Tapatybės ir gyvenamosios vietos deklaracija“ nurodyta, kad teisminė institucija arba kriminalinės policijos įstaiga iš kiekvieno įtariamojo reikalauja pateikti DIR. Pateikdamas deklaraciją toks asmuo turi nurodyti savo gyvenamąją vietą, darbo vietą arba kitą pasirinktą buvimo vietą.
18.
Pagal 196 straipsnio 3 dalį DIR turi būti nurodyta, kad „įtariamasis“ informuotas apie:
–
pareigą atvykti į kompetentingą instituciją arba būti jos žinioje, jeigu to reikalaujama pagal įstatymus arba jeigu kviečiama atvykti tinkamu šaukimu,
–
pareigą nekeisti gyvenamosios vietos arba neišvykti iš jos ilgiau kaip penkioms dienoms nepranešus apie naują gyvenamąją arba buvimo vietą,
–
tai, kad vėlesni pranešimai bus siunčiami paprastu paštu į nurodytą buvimo vietą, išskyrus atvejus, kai įtariamasis, pateikdamas prašymą, įteiktą arba išsiųstą registruotu paštu teismo, kuriame tuo metu nagrinėjama byla, kanceliarijai, praneša kitą buvimo vietą,
–
tai, kad tuo atveju, jeigu nesilaikoma ankstesnių punktų nuostatų, jo advokatas turi teisę atstovauti jam vykdant visus procesinius veiksmus, kuriuose įtariamasis turi teisę arba privalo dalyvauti, o byla gali būti nagrinėjama teisme jam nedalyvaujant pagal 333 straipsnį.
19.
495 straipsnyje „Bausmės vykdymo atidėjimo sąlygų nesilaikymas“ reglamentuojamos procedūros, kurias taikant gali būti panaikintas bausmės vykdymo atidėjimas.
II. Faktinės aplinkybės, byla ir prejudicinis klausimas
20.
2019 m. liepos 10 d. buvo priimta nutartis dėl „įtariamojo“ statuso suteikimo TL, kuris nesupranta portugalų kalbos ir ja nekalba.
21.
Ši nutartis buvo „parengta portugalų kalba ir išversta į oficialiąją Moldovos kalbą – rumunų, kaip nurodyta toje nutartyje, kurią [TL] pasirašė“ (
6
).
22.
Tą pačią dieną DIR buvo nagrinėjamas nedalyvaujant rumunų kalbos vertėjui žodžiu ir neišvertus dokumento į rumunų kalbą.
23.
DIR dokumentuose nurodyta, kad TL buvo informuotas apie pareigą atvykti į institucijas ir pranešti apie gyvenamosios vietos pasikeitimą, taip pat apie šių pareigų nesilaikymo pasekmes.
24.
TL asmeniškai dalyvavo teismo posėdyje, kuriame buvo nagrinėjamas jo elgesys ir kuriame jis buvo išklausytas, taip pat ginamas advokato. Be to, šiame posėdyje dalyvavo vertėjas žodžiu, „paskirtas versti posėdžio eigą“.
25.
2019 m. liepos 11 d. nuosprendžiu, kuris įsiteisėjo 2019 m. rugsėjo 26 d., Tribunal judicial da comarca de Beja (Bežos pirmosios instancijos teismas) nuteisė TL trejų metų laisvės atėmimo bausme, tačiau bausmės vykdymą atidėjo.
26.
Direção-Geral de Reinserção e Serviços Prisionais (Reintegracijos ir kalėjimų tarnybų generalinis direktoratas, Portugalija) kelis kartus nesėkmingai bandė surasti TL DIR nurodytoje buvimo vietoje.
27.
2021 m. sausio 7 d. nuosprendį priėmęs teismas priėmė nutartį, kurioje TL kviečiamas atvykti į teismą patikrinti, ar laikomasi bausmės vykdymo atidėjimo sąlygų. 2021 m. sausio 12 d. šaukimas į teismą buvo išsiųstas registruotu paštu DIR nurodytu adresu. 2021 m. balandžio 6 d. šaukimas dar kartą išsiųstas tuo pačiu būdu.
28.
TL šaukime nurodytą dieną į teismą neatvyko.
29.
2021 m. birželio 9 d.Tribunal judicial da comarca de Beja (Bežos pirmosios instancijos teismas) priėmė nutartį, kuria panaikino TL bausmės atidėjimą ir nurodė jį sulaikyti.
30.
Nutartis dėl panaikinimo, parašyta portugalų kalba ir neišversta į rumunų kalbą, 2021 m. birželio 25 d. buvo įteikta DIR nurodytu adresu ir TL advokatui. Per nustatytą terminą nutartis nebuvo apskųsta, todėl 2021 m. rugsėjo 20 d. įsiteisėjo.
31.
2021 m. rugsėjo 30 d. TL buvo sulaikytas, kad atliktų bausmę. Nuo tos dienos iš jo atimta laisvė.
32.
2021 m. spalio 11 d. TL paskyrė naują advokatą, kad jam teiktų pagalbą, o 2021 m. lapkričio 18 d. pareiškė ieškinį, kuriame prašė pripažinti negaliojančia nutartį dėl „įtariamojo“ statuso suteikimo, DIR, nutartį, kurioje jam nurodyta atvykti į teismą, kad būtų paaiškintos bausmės vykdymo atidėjimo sąlygų nesilaikymo aplinkybės, bandymus pateikti pranešimą, taip pat nutartį dėl bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimo.
33.
Grįsdamas prašymą pripažinti negaliojančiais šiuos teisės aktus TL teigė, kad jis negavo pranešimų, nes persikėlė į kitą gyvenamąją vietą. Jis apie tai nepranešė dėl to, kad nežinojo apie pareigą tai padaryti, taip pat nežinojo su nepranešimu susijusių pasekmių, nes DIR nebuvo išverstas į rumunų kalbą.
34.
Prokuratūra nesutiko su reikalavimu pripažinti teisės aktus negaliojančiais ir nurodė, kad dėl minimų trūkumų gali būti susidaręs nebent CPP 120 straipsnyje numatytas santykinio negaliojimo atvejis, tačiau TL advokatui buvo pranešta apie teisės aktus ir jis per nustatytą terminą jų neapskundė.
35.
2021 m. lapkričio 20 d. nutartimi nuosprendį priėmęs teismas atmetė prašymą pripažinti teisės aktus negaliojančiais, motyvuodamas tuo, kad (
7
):
–
tokie trūkumai, kaip vertėjo žodžiu nebuvimas ir nepateiktas DIR ir nutarties, kuria panaikintas TL bausmės vykdymo atidėjimas, vertimas raštu, yra santykiniam negaliojimui būdingi trūkumai ir jais galima remtis tik pasinaudojus teisės aktuose nustatytomis teisių gynimo priemonėmis. Jeigu šių priemonių taikymo terminai praėjo ir jomis nebuvo pasinaudota, laikoma, kad pagal teisės aktus terminai yra suėję,
–
TL asmeniškai dalyvavo procese, buvo išklausytas ir jį gynė advokatas. Buvo paisoma jo teisės pateikti savo poziciją dėl bet kokio sprendimo, galinčio turėti poveikį jam asmeniškai, ir advokatas galėjo pasinaudoti tokia teise. Advokatas gavo visus pranešimus apie per procesą atliktus procesinius veiksmus, visų pirma apie nuosprendį, nutartį paskirti teismo posėdį siekiant įvertinti, ar laikomasi bausmės vykdymo atidėjimo sąlygų, ir nutartį panaikinti bausmės vykdymo atidėjimą,
–
visos nutartys, apie kurias pranešta, įgijo res judicata galią, nes nebuvo apskųstos, todėl bet kokie procedūriniai trūkumai turi būti laikomi ištaisytais.
36.
TL apskundė šią nutartį apeliacine tvarka Tribunal da Relação de Évora (Evoros apeliacinis teismas), o šis Teisingumo Teismui pateikė tokį prejudicinį klausimą:
„Ar [Direktyvos 2010/64] 1–3 straipsniai ir Europos Parlamento ir Tarybos [direktyvos 2012/13] 3 straipsnis, siejami arba nesiejami su EŽTK [Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos] 6 straipsniu, gali būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias vertėjo žodžiu nepaskyrimas ir esminių procesinių dokumentų neišvertimas kaltinamajam, nesuprantančiam proceso kalbos, pripažįstami sąlyginiu negaliojimo pagrindu, kuriuo reikia remtis ginčijant atliktus procesinius veiksmus, nes priešingu atveju, pasibaigus skundo terminui, laikoma, kad pažeidimai nebuvo padaryti?“
III. Procesas Teisingumo Teisme
37.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teisme užregistruotas 2022 m. balandžio 6 d.
38.
2022 m. gegužės 12 d. Teisingumo Teismas patenkino prašymą perduoti bylą nagrinėti skubos tvarka.
39.
Rašytines pastabas pateikė TL, Portugalijos vyriausybė ir Europos Komisija. 2022 m. birželio 27 d. vykusiame teismo posėdyje dalyvavo tik Portugalijos vyriausybės ir Komisijos atstovai.
IV. Vertinimas
A.
Pirminės pastabos. Ginčo dalyko nustatymas
40.
Nors TL prašė pripažinti negaliojančiais ir kitus baudžiamojo proceso aktus (
8
), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daugiausia dėmesio skyrė trims iš jų: a) DIR; b) nutarčiai, kurioje nurodyta įteikti TL šaukimą į teismą, kad būtų paaiškintos bausmės vykdymo atidėjimo sąlygų nesilaikymo aplinkybės, ir c) nutarčiai, kuria panaikinamas bausmės vykdymo atidėjimas (
9
).
41.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą grindžiamas šiomis prielaidomis:
–
ginčui taikomos atitinkamos direktyvų 2010/64 ir 2012/13 nuostatos, net jei šios direktyvos nebuvo perkeltos į nacionalinę teisę (
10
),
–
nuostatos, kuriomis remiamasi, „veikia tiesiogiai vertikaliai“, kaip aiškios, tikslios ir besąlygiškos teisės normos, suteikiančios atitinkamų teisių privatiems asmenims,
–
40 punkte nurodyti trys teisės aktai gali patekti į baudžiamojo proceso „esminių dokumentų“ sąvoką,
–
tai, kad nebuvo vertėjo žodžiu ir su šiais aktais susiję dokumentai neišversti į rumunų kalbą, yra santykinio (ne absoliutaus) negaliojimo atvejis, nurodytas CPP 120 straipsnyje,
–
kyla abejonių, ar, kaip nusprendė pirmosios instancijos teismas, negaliojimą dėl neužtikrinto vertimo žodžiu ir raštu galima laikyti „įsiteisėjusiu“ dėl to, kad laiku neapskųsti atitinkami procesiniai aktai.
B.
Direktyvų 2010/64 ir 2012/13 taikymas
1. Bendrosios pastabos
42.
Direktyvos 2010/64 2 straipsnyje reglamentuojama teisė į vertimą žodžiu (taip pat žodinių pareiškimų vertimą), o 3 straipsnyje įtvirtinta teisė į tam tikrų esminių dokumentų vertimą raštu (
11
).
43.
Pagal Direktyvos 2012/13 3 straipsnio 1 dalies d punktą įtariamieji arba kaltinamieji turi būti nedelsiant informuojami apie abi teises (teisę į vertimą žodžiu ir į esminių dokumentų vertimą raštu).
44.
Ir Direktyvos 2010/64 1 straipsnio 2 dalyje, ir Direktyvos 2012/13 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta laikotarpio, kuriuo šios direktyvos turi būti taikomos baudžiamajam procesui, pradžia ir pabaiga:
–
pradžia yra tada, kai valstybės narės kompetentingos institucijos atsiųsdamos oficialų pranešimą ar kitaip praneša asmeniui, kad jis įtariamas arba kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką,
–
pabaiga yra tada, kai „[baigiasi] proces[as], tai yra [išsprendžiamas] galutin[is] klausim[as], ar [asmuo] padarė nusikalstamą veiką, įskaitant, jei taikoma, bausmės paskyrimą ir su bet kokiu apeliaciniu skundu susijusio sprendimo priėmimą“.
45.
Nagrinėjamu atveju svarbu atsižvelgti į direktyvų 2010/64 ir 2012/13 taikymo laikotarpio pabaigą, t. y. proceso pabaigą, suprantamą taip, kaip nurodyta pirma. Taigi šios dvi direktyvos netaikomos stadijoms po nuosprendžio, kuriuo išspręstas ginčas dėl nusikalstamos veikos padarymo (žinoma, išskyrus nuosprendžio apskundimo atvejus), paskelbimo.
46.
Dėl to direktyvos 2010/64 ir 2012/13 netaikomos „baudžiamojo teismo galutinio sprendimo nuteisti asmenį už padarytą nusikalstamą veiką vykdymo stadij[ai]“, net jeigu ši stadija yra baudžiamojo proceso dalis kitais tikslais (
12
). Taip yra net ir tada, kai šioje stadijoje priimamos priemonės, susijusios su nuteistojo laisvės apribojimu, kaip antai nagrinėjamoje byloje nustatyta priemonė arba bet kuri priemonė, priimta atliekant bausmę įkalinimo įstaigoje (pavyzdžiui, leidimo išeiti už laisvės atėmimo įstaigos ribų panaikinimas, bausmės atlikimo atvirose kolonijose panaikinimas ir kitos panašios priemonės).
47.
Teisingumo Teismas turėjo progą apibrėžti šių dviejų direktyvų taikymo ribas:
–
Direktyvos 2010/64 1 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši direktyva netaikoma procedūrai, kuri „pagal jos apibrėžtį [iš esmės] vyksta jau
išsprendus klausimą, ar įtariamasis ar kaltinamasis padarė nusikalstamą veiką ir, jei reikia, paskyrus bausmę“ (
13
),
–
remiantis Direktyvos 2012/13 1 straipsniu ir 2 straipsnio 1 dalimi „[d]arytina išvada, kad procedūra, kuria nesiekiama nustatyti asmens baudžiamosios atsakomybės, nepatenka į Direktyvos 2012/13 taikymo sritį“ (
14
).
48.
Stadijos, einančios po nuosprendžio priėmimo, į direktyvos taikymo sritį neįtrauktos ne dėl to, kad pamiršta tai padaryti, o dėl to, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas sąmoningai priėmė sprendimą joms netaikyti minėtose direktyvose pripažintų teisių.
49.
Taigi, kiek tai susiję su bausmės, paskirtos nuosprendyje pripažinus asmenį kaltu, vykdymu, direktyvose 2010/64 ir 2012/13 nuteistiesiems nesuteikiamos tokios pačios teisės kaip įtariamiesiems ar kaltinamiesiems.
50.
Dėl to šios direktyvos netaikomos paskirtos bausmės vykdymo atidėjimo pakeitimams, kurie jau yra nuosprendžio vykdymo stadijos dalis (t. y. po nuosprendžio priėmimo). Tam, kad būtų panaikintas leidimas sustabdyti bausmės vykdymą, abiejose direktyvose nereikalaujama, kad nuteistajam būtų suteiktos teisės, kurias jose siekiama apsaugoti.
2. Pagrindinė byla
51.
Nagrinėjamoje byloje DIR buvo pateikta iki teismo proceso pradžios ir apkaltinamojo nuosprendžio priėmimo (toks pateikimas yra labiausiai ginčytinas veiksmas, nes tai bausmės vykdymo atidėjimo stadijos pradžia).
52.
DIR tikslas nėra „nustatyti baudžiamąją atsakomybę“, nes DIR – tai teisės aktas, iš kurio sužinoma apie „įtariamojo“ tapatybę ir gyvenamąją vietą, siekiant išsiųsti jam vėlesnius pranešimus. Taip pat nėra priežasties, dėl kurios DIR darytų įtaką sprendžiant, ar asmuo padarė jam inkriminuojamas nusikalstamas veikas.
53.
Vis dėlto DIR gali turėti reikšmingų pasekmių subjektams, privalantiems pateikti šią deklaraciją (
15
), kuri turi poveikį tiek vykdant kaltinamojo baudžiamąjį persekiojimą in absentia (jį galima vykdyti pagal CPP 196 straipsnio 3 dalies d punktą, jeigu nesilaikoma su DIR susijusių įpareigojimų), tiek panaikinant paskirtos bausmės vykdymo atidėjimą, kaip nagrinėjamu atveju (
16
).
54.
Nagrinėjamoje byloje TL bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimas yra neatsiejamai susijęs su DIR trūkumais: šį panaikinimą ir trūkumus reikia vertinti bendrai siekiant neiškreiptai suvokti baudžiamojo proceso įvykius (
17
).
55.
Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į DIR poveikį vėlesniam procesui, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui tikslinga atkreipti dėmesį į jos svarbą ir laikyti ją esminiu dokumentu. Vertimas raštu yra būtinas siekiant užtikrinti, kad įtariamieji ar kaltinamieji, kurie nekalba baudžiamojo proceso kalba ar jos nesupranta, galėtų visapusiškai pasinaudoti savo teise į gynybą ir būtų užtikrintas teisingas bylos nagrinėjimas (Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 ir 48 straipsniai).
56.
Taigi vertindamas DIR pagal nutartis, su kuriomis ji susijusi nagrinėjamoje byloje (visų pirma nutartį dėl bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimo ir paskesnę nutartį dėl įkalinimo), manau, kad TL turėjo gauti: a) vertėją žodžiu, kad galėtų suprasti per šį procesą nustatytus įpareigojimus ir jų nesilaikymo pasekmes; ir b) DIR vertimą raštu į jam suprantamą kalbą.
57.
Apskritai laikausi nuomonės, kad:
–
iš esmės Direktyvos 2010/64 1 straipsnio 2 dalis ir Direktyvos 2012/13 2 straipsnio 1 dalis netaikomos vykdant nuosprendį atliktiems procesiniams veiksmams, kuriais siekiama panaikinti sprendimą atidėti laisvės atėmimo bausmės vykdymą,
–
vis dėlto minėtos nuostatos taikomos, kai šie procesiniai veiksmai atlikti dėl to, kad nebuvo laikomasi DIR nustatyto įpareigojimo (iki nuosprendžio paskelbimo einančioje stadijoje), kurio pasekmių „įtariamasis“ negalėjo žinoti, nes nesuprato DIR vartojamos kalbos ir DIR turinys jam nebuvo išverstas.
C.
Dėl direktyvų 2010/64 ir 2012/13 tiesioginio veikimo
58.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laiko neginčytina, kad Direktyvos 2010/64 2 straipsnio 1 dalis ir 3 straipsnio 1 dalis, taip pat Direktyvos 2012/13 3 straipsnio 1 dalies d punktas veikia tiesiogiai.
59.
Pritariu tokiam vertinimui, nes šiose nuostatose pateikti besąlygiški ir tikslūs teiginiai, skirti valstybėms narėms, kurių institucijos, visų pirma teisminės, privalo užtikrinti, kad būtų paisoma tose nuostatose nurodytų teisių.
60.
Taigi šie straipsniai veikia tiesiogiai, todėl asmenys gali jais remtis nacionaliniuose teismuose.
61.
Direktyvos 2010/64 3 straipsnyje konkrečiai minimos trys esminių dokumentų rūšys (t. y. „visi sprendimai, kuriais asmeniui atimama laisvė, visi kaltinimai arba kaltinamieji aktai ir visi teismo sprendimai“ (2 dalis)) (
18
), tačiau kompetentingoms institucijoms paliekama galimybė „kiekvienu atskiru atveju nuspr[ęsti], ar bet kuris kitas dokumentas yra esminis“ (3 dalis) (
19
).
62.
Laikausi nuomonės, kad taip suformuluotas Direktyvos 2010/64 3 straipsnis taip pat yra besąlygiška ir tiksli nuostata, nors jame pateiktas esminių dokumentų sąrašas nėra baigtinis, o pagal teisminės institucijos vertinimą esminiais dokumentais gali būti laikomi ir kiti dokumentai, nenurodyti tame sąraše. Kiekvienas įtariamasis ar kaltinamasis turi teisę gauti visų šių dokumentų vertimą, neatsižvelgiant į tai, su kuria direktyvos 3 straipsnio dalimi jie susiję.
D.
Teisės į vertimą žodžiu, vertimą raštu ir informaciją apie šias dvi teises pažeidimas
63.
Kaip ir pirmosios instancijos teismas, teismas a quo sutinka, kad nagrinėjamu atveju buvo pažeistos TL teisės į esminių dokumentų vertimą žodžiu ir raštu, numatytos Direktyvoje 2010/64.
64.
Vis dėlto sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą galimam Direktyvoje 2012/13 įtvirtintos teisės į informaciją pažeidimui skiriama mažiau dėmesio, nors jis ir nurodytas expressis verbis.
65.
Šias dvi pažeidimų grupes nagrinėsiu atskirai.
1. Teisės į vertimą žodžiu ir raštu
66.
Kadangi pirmosios instancijos teismas ir apeliacinis teismas nustatė, kad šios teisės buvo pažeistos, šio klausimo išsamiau nekomentuosiu.
67.
Dėl vertimo raštu reikia pažymėti, kad baudžiamojo proceso „esminiai dokumentai“ įtariamiesiems ar kaltinamiesiems turi būti pateikiami kartu su vertimu į jiems suprantamą kalbą. Kadangi Direktyvoje 2010/64 „nėra jokios nuorodos į nacionalinės teisės sistemas, [ši sąvoka] laikytina autonomiška Sąjungos teisės sąvoka ir vienodai aiškintina jos teritorijoje“ (
20
).
68.
Jau minėjau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nekyla jokių kliūčių pripažinti, jog šioje byloje DIR yra esminis dokumentas.
69.
Dėl vertimo žodžiu pažymėtina, kad įtariamajam, nemokančiam arba nesuprantančiam teisės akto, kuriame jis įpareigojamas pateikti DIR, kalbos, turi būti paskirtas vertėjas žodžiu, kad jis galėtų suprasti teisės akto reikšmę.
70.
Iš tiesų nekyla didesnių aiškinimo problemų nustatant, kad pareiga paskirti vertėją žodžiu siekiant pateikti DIR kyla ne tik iš Direktyvos 2010/64, bet ir iš nacionalinės teisės normos (CPP 92 straipsnio). Vertimą žodžiu reglamentuojančios Portugalijos proceso teisės normos leidžia atliekant bet kurį procesinį veiksmą užtikrinti atitinkamą asmens, nemokančio portugalų kalbos, teisę su sąlyga, kad teismas a quo atliks patikrinimą (
21
). Kitas klausimas – ar taikant procesinę praktiką šios teisės, pripažintos pačiame nacionaliniame įstatyme, de facto yra laikomasi, ar ne.
2. Teisė į informaciją
71.
Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas skiria mažiau dėmesio kaltinamajam ar įtariamajam suprantama kalba pateikiamai informacijai apie teises į vertimą žodžiu ir raštu, reikia išnagrinėti šios teisės taikymą nagrinėjamoje byloje.
72.
Teisė į informaciją yra tiesiogiai susijusi su Direktyvoje 2010/64 pateiktomis teisės normomis (
22
). Šia direktyva „siekiama užtikrinti įtariamojo ar kaltinamojo teisę į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas baudžiamajame procese, kad būtų apsaugota tų asmenų teisė į teisingą procesą“ (
23
).
73.
Teisė būti informuotam apie teises į vertimą žodžiu ir raštu bet kuriam įtariamajam ar kaltinamajam suteikiama Direktyvos 2012/13 3 straipsnio 1 dalies d punkte.
74.
Manau, kad jeigu tinkamai taikomas CPP 61 straipsnio 1 dalies h punktas, Portugalijos baudžiamojo proceso teisė leidžia užtikrinti, kad teisės į informaciją būtų paisoma. Galimos problemos vėlgi susijusios ne su pačia teisės norma, o su jos taikymo praktika.
75.
Kadangi CPP 61 straipsnio 1 dalies h punkte pripažįstama, jog „įtariamasis“ turi teisę į tai, kad teisminė institucija arba kriminalinės policijos įstaiga, į kurias jis privalo atvykti, informuotų apie jam suteiktas teises, pagal Direktyvą 2012/13 atitinkantį šio punkto aiškinimą tos institucijos turi informuoti asmenį apie tai, kad jam bus užtikrintas vertimas žodžiu ir raštu pagal Direktyvos 2010/64 nuostatas.
76.
Iš visos informacijos matyti, kad nagrinėjamoje byloje šios teisės į informaciją nebuvo paisoma nuo tada, kai DIR pateikta nedalyvaujant rumunų kalbos vertėjui žodžiu, nors tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Taigi nedalyvaujant šiam vertėjui TL negalėjo žinoti apie savo teises, nurodytas tame teismo akte.
E.
Negaliojimas, susijęs su direktyvomis 2010/64 ir 2012/13 suteiktų teisių pažeidimu
77.
Direktyvose 2010/64 ir 2012/13 nėra jokios teisės normos, pagal kurią jomis suteiktų teisių pažeidimas turėtų lemti absoliutų baudžiamojo proceso veiksmų, kuriais buvo padarytas šis pažeidimas, negaliojimą kaip neišvengiamą pasekmę.
78.
Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad, „jei nėra konkrečią sritį reglamentuojančių Sąjungos nuostatų, pagal procesinės autonomijos principą kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje turi būti reglamentuotos ieškinių ir skundų, skirtų teisės subjektų iš Sąjungos teisės kildinamoms teisėms užtikrinti, procesinės taisyklės su sąlyga, kad jos nėra mažiau palankios nei taisyklės, reglamentuojančios panašias situacijas, kurioms taikoma vidaus teisė (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jų netampa praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti Sąjungos teisės suteiktomis teisėmis (veiksmingumo principas)“ (
24
).
79.
Taigi nagrinėjamu atveju svarbu tai, kad nacionalinės teisės normos kaltinamiesiems ir įtariamiesiems užtikrintų galimybę imtis teisinių veiksmų dėl direktyvose 2010/64 ir 2012/13 įtvirtintų teisių pažeidimo, siekiant užtikrinti šių teisių viršenybę.
80.
Kaip nurodyta sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, taikant CPP nustatoma, kad pažeidus šias teises atitinkami procesiniai veiksmai yra (santykinai) negaliojantys, ir nukentėję asmenys turi prašyti pripažinti tokį negaliojimą.
81.
Konkrečiai kalbant, pagal CPP 120 straipsnio 2 dalies c punktą santykinis negaliojimas yra numatyta sankcija už vertėjo nepaskyrimą, jeigu teisės akte (šiuo atveju direktyvoje) nustatyta pareiga jį paskirti. Kaip nurodžiau nagrinėdamas kitą CPP nuostatą (
25
), tokia pati sankcija turėtų būti taikoma už esminio procesinio dokumento neišvertimą raštu.
82.
Apskritai manau, kad CPP 119 ir 120 straipsniuose nustatyta baudžiamojo proceso tvarka neprieštarauja Sąjungos teisei. Remdamosi procesinės autonomijos principu valstybės narės gali nustatyti, kad „galutinis negaliojimas“ laikomas atsirandančiu tik tada, kai yra tam tikrų trūkumų, ir leisti „pripažinti negaliojimą“, nulemtą kitų trūkumų, jeigu laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
83.
Dėl šių dviejų principų reikia pažymėti, kad:
–
CPP 119 ir 120 straipsniai taikomi neatsižvelgiant į tai, ar procesinio akto trūkumų atsirado dėl nacionalinės, ar dėl Sąjungos teisės normos pažeidimo, todėl lygiavertiškumo principas negali būti pažeistas,
–
paprastai nėra jokių kliūčių nustatyti, jog tam, kad aktas būtų pripažintas negaliojančiu, suinteresuotasis asmuo turi jį užginčyti. Vis dėlto esminis reikalavimas, kad toks užginčijimas būtų įmanomas (t. y. kad būtų laikomasi veiksmingumo principo), yra užtikrinti, kad suinteresuotasis asmuo gana tiksliai žinotų to akto turinį tiek, kiek dėl šio turinio gali būti pažeisti jo interesai.
84.
Jeigu kaltinamasis ar įtariamasis negali suprasti minėto procesinio akto prasmės ir jo pasekmių, nes nemoka baudžiamojo proceso kalbos, galimybės veiksmingai užginčyti aktą, kad būtų konstatuotas jo (santykinis) negaliojimas, nėra realios.
85.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, matyti, kad paprastai veiksmingumo principo neatitinka tokia nacionalinės teisės norma (nagrinėjamu atveju CPP 120 straipsnis), kurioje yra numatytas negaliojančio akto užginčijimo terminas, kai šio akto turinio asmuo, kuriam jis skirtas, negali suprasti, nes nepateiktas vertimas žodžiu ir raštu į jam suprantamą kalbą.
86.
Tokiu atveju, siekiant užtikrinti pagal Direktyvą 2010/64 saugomos teisės į vertimą raštu ir žodžiu ir Direktyvoje 2012/13 garantuojamos teisės į informaciją veiksmingumą, santykinai negaliojančio akto užginčijimo terminas turi būti skaičiuojamas nuo to momento, kai suinteresuotasis asmuo visiškai susipažįsta su jo turiniu jam suprantama kalba (
26
).
87.
Priešingu atveju būtų pažeistas Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnis, kuriuo remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir Chartijos 47 ir 48 straipsniai, kuriuose įtvirtinta teisė į teisingą bylos nagrinėjimą ir kaltinamojo teisės į gynybą paisymas (
27
).
F.
Negaliojimas ir advokato dalyvavimas
88.
Nors iš teismo a quo klausimo formuluotės matyti, kad prašoma tik nuspręsti dėl nacionalinės teisės normos, pagal kurią pripažįstamas santykinis esminių procesinių aktų negaliojimas, kai jie nėra išaiškinti ir išversti, galimos neatitikties direktyvoms 2010/64 ir 2012/13, byloje ir teismo posėdyje paaiškėjo kitų veiksnių, kurie gali būti svarbūs siekiant pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą.
89.
Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pirmasis veiksnys yra tas, kad TL turėjo advokatą, kuriam buvo pranešta apie pagrindines nutartis (įskaitant nutartį dėl bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimo) ir kuris jų neapskundė (
28
).
90.
Žinoma, TL advokatas per atitinkamą terminą galėjo užginčyti bet kurią iš šių nutarčių remdamasis tuo, kad jos yra negaliojančios, nes ginamasis negalėjo žinoti apie įsipareigojimus, kuriuos prisiėmė pildydamas DIR, būtent dėl to, kad nebuvo vertėjo žodžiu ir nepateiktas dokumentų vertimas raštu.
91.
Advokato dalyvavimas visų pirma numatytas Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalyje: įtariamasis arba kaltinamasis, arba jo advokatas turi „teisę nacionalinėje teisėje nustatyta tvarka užginčyti tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nepateikė informacijos“ apie jo teisę į vertimą žodžiu ir raštu.
92.
Taigi pagal nacionalines taisykles teisė užginčyti suteikiama ne tik įtariamajam ar kaltinamajam, bet ir jo advokatui. Nors šias taisykles turi aiškinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš visos informacijos matyti, kad jos atitinka tą Direktyvos 2012/13 nuostatą.
93.
Antrasis veiksnys, susijęs su ankstesniuoju, yra tas, kad dėl TL advokato pasyvumo nebuvo apskųsti ginamajam sunkių pasekmių turintys procesiniai aktai (visų pirma nutartis dėl bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimo), nors jie akivaizdžiai buvo negaliojantys (
29
).
94.
Šiuo klausimu turiu priminti, jog, be advokato dalyvavimo, teisminė institucija turi užtikrinti, kad įtariamasis arba kaltinamasis (nagrinėjamu atveju „įtariamasis“) gautų tinkamą informaciją apie savo teisę į vertimą žodžiu ir raštu. Teisė gauti tokią informaciją tiesiogiai kyla iš Direktyvos 2012/13 3 straipsnio, yra įtvirtinta CPP 61 straipsnyje ir suteikiama kaltinamajam ar įtariamajam kaip suinteresuotajam asmeniui, t. y. neatsižvelgiant į tai, ar dalyvauja advokatas.
95.
Taigi advokato dalyvavimas neatleidžia teisminių ar prireikus policijos institucijų nuo pareigos informuoti suinteresuotąjį asmenį apie jo teisę į esminių baudžiamojo proceso dokumentų vertimą raštu ir žodinių pareiškimų vertimą žodžiu į jam suprantamą kalbą (
30
).
G.
Res judicata galia
96.
Jeigu Portugalijos baudžiamojo proceso sistemoje nenumatyti mechanizmai, taikomi siekiant peržiūrėti (
31
)res judicata galią įgijusius teisės aktus, kurių santykinis negaliojimas yra patvirtintas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar dar galima persvarstyti negaliojantį sprendimą, kaip antai nagrinėjamą šioje byloje, siekiant užtikrinti, kad susidariusi padėtis atitiktų Sąjungos teisę (
32
).
97.
Nesiekdamas nacionalinio teismo vertinimo pakeisti savuoju svarstau, ar laisvės atėmimo bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimas iš tikrųjų turi res judicata požymių, ar, priešingai, gali būti pakeistas taikant lygtinio bausmės vykdymo atidėjimo principus.
98.
Apskritai šie principai grindžiami siekiu apriboti laisvės atėmimo bausmę, skiriamą už tam tikrus nusikaltimus, jeigu yra pagrįsta tikimybė, kad nuteistasis ateityje pasitaisys, ir daroma prielaida, kad jis nedarys naujų nusikalstamų veikų. Be to, teismai paprastai turi plačią diskreciją atsižvelgiant į besikeičiančias aplinkybes vertinti, ar reikia atidėti bausmės vykdymą tam tikru momentu, ir nebūtinai yra saistomi ankstesnių sprendimų, priimtų atsižvelgiant į tuo metu susiklosčiusias aplinkybes.
99.
Šiuo požiūriu manau, kad tam pačiam teismui, kuris, neišklausęs suinteresuotojo asmens, panaikino bausmės vykdymo atidėjimą, nekiltų sunkumų suinteresuotojo asmens prašymu, išklausius jo motyvus dėl DIR nevykdymo, vėliau nuspręsti vėl atidėti laisvės atėmimo bausmės vykdymą.
100.
Bausmės vykdymą atidėjęs teismas, atsižvelgdamas į visus aspektus, galėtų tai daryti vadovaudamasis taisyklėmis, kuriose pagal Direktyvą (ES) 2016/343 (
33
) reglamentuojamas baudžiamojo proceso atnaujinimas, kai nuosprendis dėl nuteistojo buvo priimtas in absentia (
34
).
101.
Žinoma, kiek tai susiję su teise dalyvauti nagrinėjant bylą, Direktyva 2016/343 netaikoma bausmės vykdymo atidėjimui (iš esmės bausmės vykdymas atidedamas po teismo proceso). Vis dėlto manau, kad jeigu, kaip šiuo atveju, ginčijamas su laisvės atėmimu susijęs procesinis sprendimas ir suinteresuotasis asmuo ne dėl savo kaltės nebuvo informuotas apie teisę būti išklausytam prieš priimant šį sprendimą (
35
), Direktyvoje 2016/343 pateiktas taisykles pagal analogiją galima taikyti nagrinėjamoje byloje.
102.
Taikant šias taisykles asmuo, kuris į posėdį dėl bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimo neatvyko dėl nuo jo nepriklausančių priežasčių (nes nemokėjo proceso kalbos, negavo vertimo raštu ir žodžiu, nežinojo su DIR susijusių pareigų), turi būti informuotas apie jam nedalyvaujant atliktus veiksmus, pasibaigus šiai procedūrai ir nustačius jo buvimo vietą. Gavęs informaciją jis gali nuspręsti, kad nesirems savo nedalyvavimu teismo posėdyje, siekdamas užginčyti šių veiksmų teisėtumą, arba kad nori dalyvauti atliekant tuos veiksmus, todėl prašo juos pakartoti (
36
).
103.
Manau, kad iš šių pastabų matyti, jog apsauga, kuri siekiant teisinio saugumo suteikiama užtikrinant res judicata galios nepakeičiamumą, netaikoma tokiems teismo sprendimams kaip nagrinėjamoje byloje, t. y. sprendimams, priimtiems nedalyvaujant suinteresuotajam asmeniui, kai asmuo ne dėl savo kaltės nežinojo apie pareigą nekeisti gyvenamosios vietos ir dėl šios pareigos nesilaikymo iš jo buvo atimta laisvė.
104.
Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, neatsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, teigtų, kad ginčijami teismo sprendimai turi res judicata galią, reikėtų nustatyti, kokiu mastu ši galia kelia neįveikiamų kliūčių taikyti Sąjungos teisės normas, kurių pažeidimą pripažįsta pats teismas a quo.
105.
Laikausi nuomonės, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje res judicata galios, kaip taikomos Sąjungos teisės viršenybės apribojimo, vertinimas dar nėra pakankamai išplėtotas, siekiant išsklaidyti visas šios institucijos keliamas abejones dėl Sąjungos teisei prieštaraujančių nacionalinių teismų sprendimų (
37
).
106.
Vertinant iš pirmo žvilgsnio akivaizdu, kad Teisingumo Teismas yra pripažinęs, jog res judicata galios reikšmė, susijusi su teisinio saugumo principu, gali būti svarbesnė už kitus argumentus dėl Sąjungos taisyklių pažeidimo, todėl įsiteisėję teismo sprendimai tampa neginčijami dėl to, kad nebuvo apskųsti per teisės aktuose nustatytą terminą (
38
).
107.
Vis dėlto priėmus Sprendimą Lucchini (
39
) Teisingumo Teismas aiškiau nustatė absoliučios res judicata galios viršenybės išimtis, šiame kontekste išplėsdamas reikšmę, kurią turi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai, reglamentuojantys Sąjungos teisės ir valstybių narių taisyklių, priimtų naudojantis procesine autonomija, sąveiką (
40
).
108.
Neseniai priimtuose Teisingumo Teismo sprendimuose (
41
) buvo išplėsta nacionalinių teismų sprendimų, turinčių res judicata galią, nepakeičiamumo išimčių taikymo sritis, nurodant būtent veiksmingumo principą, kad būtų išvengta Sąjungos teisės normų netaikymo (
42
).
109.
Dėl veiksmingumo principo pažymėtina, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje reikalaujama nacionalinės teisės normas analizuoti atsižvelgiant į jų vaidmenį visoje procedūroje. „[P]rireikus reikia atsižvelgti į atitinkamos valstybės narės teismų sistemą pagrindžiančius principus, pavyzdžiui, teisės į gynybą apsaugos, teisinio saugumo ir sklandžios proceso eigos principus“ (
43
).
110.
Taigi tokiomis aplinkybėmis, kaip susiklosčiusios nagrinėjamoje byloje, kai Sąjungos teisės pažeidimas apima Chartijos 47 straipsnio ir 48 straipsnio 2 dalies – nuostatų, kuriose įtvirtinta teisė į teisingą bylos nagrinėjimą ir kaltinamojo teisės į gynybą paisymas, – pažeidimą, nacionalinis teismas turi užtikrinti, kad šios teisės neprarastų prasmės, ir pagal nacionalinės teisės sistemą rasti procesinį sprendimą, leidžiantį jas įgyvendinti.
111.
Per teismo posėdį Portugalijos vyriausybė pabrėžė, kad tokį sprendimą galima rasti remiantis pačiu CPP: pagal jį nuosprendį priėmęs teismas gali persvarstyti bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimą, net jei jis nebuvo laiku apskųstas.
V. Išvada
112.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui pateikti Tribunal da Relação de Évora (Evoros apeliacinis teismas, Portugalija) tokį atsakymą:
2010 m. spalio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/64/ES dėl teisės į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas baudžiamajame procese ir 2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2012/13/ES dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese:
–
netaikomos procesiniams veiksmams, kurių imamasi po to, kai galutinai išsprendžiamas klausimas, ar įtariamasis arba kaltinamasis įvykdė nusikalstamą veiką, dėl kurios jis teisiamas,
–
vis dėlto taikomos procesiniams veiksmams, atliktiems iki minėto galutinio sprendimo priėmimo, taip pat iš jų kylančioms pasekmėms vėlesniems veiksmams, kai atliekant pirminius veiksmus buvo pažeistos atitinkamos teisės,
–
nedraudžia nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos vertėjo žodžiu nepaskyrimas ir esminių procesinių aktų neišvertimas, kai kaltinamasis ar įtariamasis nesupranta proceso kalbos, pripažįstami sąlyginiu negaliojimo pagrindu ir tuos aktus galima ginčyti, jeigu: a) pagrįstas terminas ginčyti negaliojantį aktą pradedamas skaičiuoti nuo tada, kai asmuo jam suprantama kalba buvo informuotas apie tai, kad turi teisę į vertimą žodžiu ir raštu; ir b) laikomasi Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio ir 48 straipsnio 2 dalies, t. y. nuostatų, kuriose įtvirtinta teisė į teisingą bylos nagrinėjimą ir kaltinamojo teisės į gynybą paisymas.
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	2010 m. spalio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl teisės į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas baudžiamajame procese (OL L 280, 2010, p. 1).
(
3
)	2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese (OL L 142, 2012, p. 1).
(
4
)	Baudžiamojo proceso kodeksas, DL, Nr. 78/87, 1987 m. vasario 17 d. (toliau – CPP).
(
5
)	Be kitose teisės nuostatose nurodytų atvejų, tai yra tokie atvejai: a) trūksta teisėjų ar prisiekusiųjų, kurie turi sudaryti teismą, arba pažeistos teisės aktuose nustatytos taisyklės dėl atitinkamos teismo sudėties nustatymo būdo; b) prokuratūra nepradeda proceso pagal 48 straipsnį, taip pat nedalyvauja veiksmuose, kuriuose privalo dalyvauti; c) kaltinamasis ar jo gynėjas neatvyksta į teismą tais atvejais, kai įstatyme reikalaujama atitinkamo jų atvykimo; d) neatliktas tyrimas ar ikiteisminis tyrimas tais atvejais, kai įstatyme nustatyta, kad toks tyrimas privalomas; e) nesilaikyta jurisdikcijos taisyklių, nepažeidžiant 32 straipsnio 2 dalies nuostatų; f) speciali proceso forma naudojama įstatyme nenumatytais atvejais.
(
6
)	Sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą II.III punktas. Toje pačioje dalyje toliau nurodyta, kad nebuvo paskirtas vertėjas žodžiu, kuris padėtų „įtariamajam“ suprasti tą nutartį ar teikiant DIR.
(
7
)	Sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą I.II punktas.
(
8
)	Konkrečiai kalbant, nutartį dėl „įtariamojo“ statuso suteikimo ir šaukimus į teismą (žr. šios išvados 32 punktą).
(
9
)	Pirmosios instancijos teismas buvo nusprendęs taip pat: jis nurodė, kad TL prašė pripažinti negaliojančiais DIR, pranešimą portugalų kalba, pateiktą pagal CPP 495 straipsnio 2 dalį, ir nutartį dėl bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimo.
(
10
)	Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šios dvi direktyvos oficialiai nebuvo perkeltos į Portugalijos teisę iki numatytos jų perkėlimo datos. Komisija pranešė (rašytinių pastabų 3 išnaša), kad 2021 m. ji pradėjo atitinkamas pažeidimo nagrinėjimo procedūras prieš Portugaliją dėl netinkamo abiejų direktyvų perkėlimo į nacionalinę teisę. Per teismo posėdį Portugalijos vyriausybė teigė, kad taikomos CPP taisyklės praktiškai atitinka direktyvų 2010/64 ir 2012/13 turinį.
(
11
)	2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686) 30 punktas.
(
12
)	Grįsdama priešingą argumentą Komisija remiasi 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimo OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūra), C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 54 ir 55 punktais dėl arešto orderių. Šio sprendimo 54 punkte nurodyta, kad „[p]lačiai suprantama sąvoka „procesas“ gali apimti visą baudžiamąjį procesą, t. y. ikiteisminę stadiją, patį baudžiamosios bylos nagrinėjimą ir baudžiamojo teismo galutinio sprendimo nuteisti asmenį už padarytą nusikalstamą veiką vykdymo stadiją“.
(
13
)	2016 m. birželio 9 d. Sprendimo Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423) 37 punktas. Kursyvu išskirta mano.
(
14
)	2021 m. gruodžio 16 d. Sprendimo AB ir kt. (Amnestijos atšaukimas) (C‑203/20, EU:C:2021:1016) 70 punktas.
(
15
)	CPP DIR priskiriama prie „prievartos priemonių“.
(
16
)	Priėmus apkaltinamąjį nuosprendį DIR galioja tol, kol atliekama bausmė.
(
17
)	Panašų procesinių veiksmų ryšį galima matyti 2017 m. spalio 12 d. Sprendimo Sleutjes, C‑278/16, EU:C:2017:757, 30 ir 31 punktuose.
(
18
)	Remdamasis šios išvados 44–50 punktais manau, kad sprendimas, „kur[iuo] iš asmens atimama laisvė“, šiomis aplinkybėmis turi būti suprantamas kaip bet koks sprendimas, priimtas iki nuosprendžio priėmimo, o ne sprendimas, priimtas vykdant nuosprendį. Priešingu atveju būtų peržengtos Direktyvos 2010/64 taikymo srities ribos.
(
19
)	2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686) 50 punkte numatyta: „[P]rašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas, be kita ko, į baudžiamojo įsakymo priėmimo procedūros pagrindinėje byloje ypatumus <…> ir į jo nagrinėjamos bylos ypatumus, turi nuspręsti, ar raštu pateiktas prieštaravimas dėl baudžiamojo įsakymo turi būti pripažintinas esminiu dokumentu, kurio vertimas būtinas.“
(
20
)	2014 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Deckmyn ir Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132) 15 punktas.
(
21
)	CPP 92 straipsnyje minimas tik vertimas žodžiu, o ne vertimas raštu. Kaip per teismo posėdį nurodė Portugalijos vyriausybė, neturėtų kilti pernelyg didelių sunkumų ištaisyti šį su Direktyva 2010/64 susijusį trūkumą, taikant ES teisę atitinkančio aiškinimo principą taip, kad šiame straipsnyje nustatyta taisyklė pagal analogiją būtų taikoma ir esminių bylos dokumentų vertimui. Vis dėlto CPP 92 straipsnio aiškinimas yra išimtinė Portugalijos teismų kompetencija.
(
22
)	Direktyvos 2012/13 25 konstatuojamoji dalis.
(
23
)	Direktyvos 2010/64 14 konstatuojamoji dalis. Direktyvos 2012/13 3 straipsnio 1 dalyje pateiktame procesinių teisių sąraše, kuris yra kumuliatyvus, teisės į vertimą žodžiu ir raštu taikomos kaip esminės priemonės: be jų informacija apie kitas teises gali tapti neveiksminga.
(
24
)	Principai priminti 2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos) (C‑746/18, EU:C:2021:152) 41–44 punktuose ir patvirtinti 2022 m. balandžio 5 d. Sprendimo Commissioner of An Garda Síochána ir kt. (C‑140/20, EU:C:2022:258) 127 punkte. Abu sprendimai susiję su tam tikrų įrodymų, gautų per baudžiamuosius procesus pažeidžiant Sąjungos teisės normas, priimtinumu. Šią jurisprudenciją galima mutatis mutandis taikyti ir kitiems baudžiamajam procesui taikomų Sąjungos nuostatų pažeidimams.
(
25
)	Žr. šios išvados 21 išnašą. Komisija laikosi tos pačios nuomonės (jos rašytinių pastabų 31 punktas) ir nurodo, kad „prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, regis, remiasi principu, jog ši nuostata [CPP 120 straipsnio 2 dalies c punktas] pagal analogiją gali būti taikoma, kai nepateiktas vertimas raštu“.
(
26
)	Teismo posėdyje Portugalijos vyriausybė nurodė ne tik tai, kad tai leidžiama CPP, bet ir tai, kad teismas, nustatęs tokį pažeidimą, koks buvo padarytas nagrinėjamu atveju, turi imtis atitinkamų priemonių nustatytiems trūkumams pašalinti.
(
27
)	Direktyvos 2010/64 5 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „[š]ia direktyva užtikrinama pagarba toms teisėms, taigi ji turėtų būti atitinkamai įgyvendinama“.
(
28
)	Vis dėlto per teismo posėdį ir Komisija, ir Portugalijos vyriausybė teigė, kad pateikiant DIR advokatas net nedalyvavo. Teismas a quo turės tai patikrinti.
(
29
)	Europos Žmogaus Teisių Teismas yra pripažinęs, kad pagal EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punktą kaltinamasis turi teisę į tai, kad jam būtų suteikta praktinė ir veiksminga, o ne teorinė ar iliuzinė teisinė pagalba. Negalima kalbėti apie veiksmingą teisinę pagalbą, jeigu paskirtas advokatas vengia vykdyti savo pareigas. Žr. 2011 m. liepos 26 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimo Huseyn ir kiti prieš Azerbaidžaną (CE:ECHR:2011:0726JUD003548505) 180 punktą.
(
30
)	Per teismo posėdį Portugalijos vyriausybė pabrėžė, kad advokato dalyvavimas nereiškia, jog nebėra CPP 63 straipsnio 1 dalyje nustatytos būtinybės apie tam tikrus procesinius aktus įtariamajam ar kaltinamajam pranešti asmeniškai jam suprantamu būdu.
(
31
)	Tokia peržiūra laikoma ypatinga priemone, kurią taikant pagal kai kurias teisės sistemas galima ginčyti įsiteisėjusius procesinius aktus remiantis nustatytais pagrindais.
(
32
)	Portugalijos vyriausybė per teismo posėdį nurodė, kad nors apeliacinis skundas nebuvo pateiktas laiku, nuosprendį priėmęs teismas turi tokius įgaliojimus.
(
33
)	2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo (OL L 65, 2016, p. 1).
(
34
)	Žr. 2022 m. gegužės 19 d. Sprendimą Spetsializirana prokuratura (Besislapstančio kaltinamojo bylos nagrinėjimas), C‑569/20, EU:C:2022:401, dėl Direktyvos 2016/343 taikymo už akių nuteistiems asmenims.
(
35
)	CPP 495 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad priimant sprendimą dėl bausmės vykdymo atidėjimo sąlygų laikymosi būtų išklausytas nuteistasis.
(
36
)	Tokia situacija nagrinėta byloje, kurioje priimtas 2020 m. vasario 13 d. Sprendimas Spetsializirana prokuratura (Teismo posėdis kaltinamajam nedalyvaujant) (C‑688/18, EU:C:2020:94, 49 punktas).
(
37
)	Žr. Turmo, A., „National res iudicata in the European Union: revisiting the tension between the temptation of effectiveness and the acknowledgement of domestic procedural law“, Common Market Law Review, 2021, t. 58, Nr. 2, p. 361–390.
(
38
)	Teisingumo Teismas priminė, kad „res judicata galios principas svarbus tiek Sąjungos, tiek nacionalinės teisės sistemose. Iš tiesų, tiek siekiant užtikrinti teisės ir teisinių santykių stabilumą, tiek gerą teisingumo vykdymą, svarbu, kad teismo sprendimai, kurie įsiteisėja <…> pasibaigus numatytiems naudojimosi jomis terminams, nebegalėtų būti ginčijami“. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662) 28 punktas.
(
39
)	2007 m. liepos 18 d. sprendimo (C‑119/05, EU:C:2007:434) 63 punkte nustatyta, kad Sąjungos teisė „draudžia taikyti nacionalinės teisės nuostatą, kaip antai Italijos civilinio kodekso 2909 straipsnį, kurioje įtvirtintas res judicata galios principas, jeigu jos taikymas trukdytų susigrąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę suteiktą valstybės pagalbą, kurios nesuderinamumas su bendrąja rinka pripažintas galutiniu tapusiu Europos Komisijos sprendimu“.
(
40
)	2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067) 54 punkte numatyta, kad, „nesant šią sritį reglamentuojančių Sąjungos teisės aktų, taisyklės, kuriomis įgyvendinamas res judicata galios principas, nustatomos valstybių narių teisės sistemose vadovaujantis jų procesinės autonomijos principu, tačiau paisant lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų“.
(
41
)	2020 m. balandžio 2 d. Sprendimo CRPNPAC ir Vueling Airlines (C‑370/17 ir C‑37/18, EU:C:2020:260) 95 ir 96 punktai, 2022 m. gegužės 17 d. Sprendimas MA (C‑600/19, EU:C:2022:394), Sprendimas SPV Project 1503 ir kt. (C‑693/19.
EU:C:2022:395), sprendimai Impuls Leasing România (C‑725/19: EU:C:2022:396) ir Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397).
(
42
)	Dėl lygiavertiškumo principo problemų paprastai nekyla: res judicata galios principas galioja neatsižvelgiant į tai, ar taikoma nacionalinė, ar Sąjungos teisė, todėl lygiavertiškumo principo pažeisti negalima.
(
43
)	2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662) 36 ir 37 punktai. Kursyvu išskirta mano.