62005CC0427
GENERALINIO ADVOKATO
JÁN MAZÁK IŠVADA,
pateikta 2007 m. gegužės 8 d. (
1
)
Byla C-427/05
Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
prieš
Porto Antico di Genova SpA
„Struktūriniai fondai — Reglamentas (EEB) Nr. 4253/88 — 21 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa — Draudimas atskaityti — Apmokestinamųjų pajamų apskaičiavimas — Gautų Bendrijos subsidijų įskaičiavimas“
I — Įžanga
1.
2005 m. lapkričio 19 d. Nutartimi Commissione tributaria regionale di Genova (Italija) kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą ir pateikė du klausimus dėl 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4253/88, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimo tarpusavyje ir su Europos investicijų banko operacijomis bei kitais esamais finansiniais instrumentais (
2
), iš dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2082/93 (
3
) (toliau – Reglamentas Nr. 4253/88 arba Reglamentas), 21 straipsnio 3 dalies išaiškinimo.
2.
Tie klausimai buvo iškelti nagrinėjant bylą tarp Agenzia della Entrate – Ufficio di Genova (Genujos pajamų agentūra, toliau – Pajamų agentūra) ir Porto Antico di Genova SpA (toliau – Porto Antico) dėl Porto Antico pateikto prašymo grąžinti mokestį, kurio suma buvo apskaičiuota remiantis, be kita ko, iš Bendrijos fondų ir Ligūrijos regioninių fondų gautomis subsidijomis. Remdamasis tomis aplinkybėmis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama kaip draudžianti nacionalinės mokesčių teisės aktus, pagal kuriuos nustatant apmokestinamąsias pajamas įskaičiuojamos iš Bendrijos struktūrinių fondų gautos sumos.
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisė
3.
Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnis (
4
) yra priskirtas VI skyriui „Finansinės nuostatos“ ir pavadintas „Mokėjimai“. 21 straipsnio 3 dalies antrojoje pastraipoje nurodyta:
„Mokėjimai galutiniams paramos gavėjams turi būti atliekami be atskaitymų ar išskaičiavimų, kurie gali sumažinti finansinės paramos, į kurią jie turi teisę, sumą.“
B — Bylai reikšminga nacionalinė teisė
4.
Bylai reikšmingos nacionalinės nuostatos dėl pajamų mokesčio apskaičiavimo įtvirtintos 1986 m. gruodžio 22 d. Respublikos prezidento dekrete Nr. 917 (toliau – Prezidento dekretas Nr. 917) (
5
). Bylos aplinkybių metu, t. y. 2000 m., galiojusi Prezidento dekreto Nr. 917 55 straipsnio 3 dalies redakcija suformuluota taip:
„<…> išimtinėmis pajamomis laikomos:
<…>
b)
pajamos pinigais ar natūra, gautos kaip subsidija ar dotacija, išskyrus 53 straipsnio 1 dalies e ir f punktuose numatytas subsidijas ir subsidijas, skirtas nudėvimam turtui įsigyti, neatsižvelgiant į naudojamo finansavimo rūšį. Šios pajamos įskaičiuojamos į mokestiniais metais, per kuriuos jos buvo užpajamuotos kasoje, ar tiesioginiu būdu mokestiniais metais, per kuriuos jos buvo užpajamuotos kasoje, ir daugiausia ketverius metus po to gautas pajamas. <…>“
III — Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
5.
Iš nutarties, kuria prašoma priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad Porto Antico į savo už 2000 mokestinius metus tinkamai pateiktą pelno deklaraciją įtraukė iš Europos regioninės plėtros fondo (ERPF) ir Ligūrijos regioninių fondų gautas subsidijas kaip lėšas pajamų mokesčiams IRPEG (Imposta sul Reddito delle Persone Giuridiche — juridinių asmenų pelno mokestis) ir IRAP (Imposta Regionale sulle Attivita Produttive — regioninis verslo mokestis) už 2000 metus apskaičiuoti. Remiantis šia deklaracija buvo apskaičiuotos Porto Antico apmokestinamosios pajamos, ir tuo pagrindu ji sumokėjo mokesčius.
6.
Manydama, kad suklydo įskaičiuodama minėtas subsidijas į apmokestinamąsias pajamas, Porto Antico nesėkmingai mėgino iš Amministrazione Finanziaria susigrąžinti sumokėtą 336989000 Italijos lirų (LIT) permoką. Porto Antico šį reikalavimą grindė Reglamento 21 straipsnio 3 dalimi.
7.
Porto Antico apskundė Amministrazione Finanziaria sprendimą, kuriuo atmetamas reikalavimas grąžinti permoką, Commissione Tributaria Provinciale di Genova. 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimu tas teismas patenkino apeliacinį skundą.
8.
Pajamų agentūra apskundė tą sprendimą prašymą priimti prejudicinį spendimą pateikusiam teismui, remdamasi tuo, kad gauta finansinė parama negali būti neapmokestinama pagal Reglamento 21 straipsnį.
9.
Tokiomis aplinkybėmis Commissione tributaria regionale di Genova nusprendė, kad, norint išspręsti bylą, būtina atsakyti į tą klausimą, nes bet koks pripažinimas, jog nacionalinės mokesčių teisės nuostatos neatitinka Reglamento Nr. 4253/88, reikštų Pajamų agentūros apeliacinio skundo atmetimą, ir todėl pateikė Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar 1986 m. gruodžio 22 d. Prezidento dekreto Nr. 917 55 straipsnis (2000 m. galiojusi redakcija), pagal kurį nustatant apmokestinamąsias pajamas įskaičiuojamos EEB subsidijos, suderinamas su Reglamento Nr. 2082/93 21 straipsnio 3 dalimi, kurioje nustatyta, kad „mokėjimai galutiniams paramos gavėjams turi būti atliekami be atskaitymų ar išskaičiavimų, kurie gali sumažinti finansinės paramos, į kurią jie turi teisę, sumą“?
2.
Jei būtų nustatyta, kad minėta nuostata nesuderinama su Reglamentu, ar šis nesuderinamumas būtų taikytinas tik Bendrijos institucijų išmokamoms lėšoms, ar ir BPD (Bendrajame programavimo dokumente) numatytoms lėšoms, kurias išmoka nacionalinės institucijos?“
IV — Teisinė analizė
A — Pirmasis prejudicinis klausimas
10.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama kaip draudžianti nacionalinius mokesčių teisės aktus, pagal kuriuos iš Bendrijos struktūrinių fondų gautos sumos turi būti įskaičiuojamos nustatant apmokestinamąsias pajamas.
1. Pagrindiniai šalių argumentai
11.
Šioje byloje rašytines pastabas pateikė Italijos, Prancūzijos, Airijos, Nyderlandų, Jungtinės Karalystės ir Švedijos vyriausybės, taip pat Komisija ir Porto Antico. Airija, Komisija ir Porto Antico taip pat buvo atstovaujamos 2007 m. vasario 15 d. vykusiame posėdyje.
12.
Visos šalys, išskyrus Porto Antico, sutinka, kad Reglamento 21 straipsnio 3 dalis nedraudžia tokių nacionalinės teisės aktų, koks yra Prezidento dekretas Nr. 917, kuriuose nustatyta, kad iš struktūrinių fondų gautos sumos įskaičiuojamos nustatant apmokestinamąsias pajamas, ir siūlo neigiamai atsakyti į pirmąjį prejudicinį klausimą.
13.
Vyriausybės ir Komisija iš esmės teigia, kad Reglamento 21 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas visų „atskaitymų ar išskaičiavimų“ draudimas, apibrėžiantis tik mokėjimo būdą, susijęs su lėšų išmokėjimo momentu ir yra skirtas užtikrinti, kad paramos gavėjas gautų visą finansinės paramos sumą, neprivalėdamas mokėti, pavyzdžiui, tvarkymo, paskirstymo ir administravimo mokesčių. Tačiau šis draudimas netaikomas tokiems mokesčiams, kokie yra nagrinėjamieji šioje byloje, kuriais paprastai apmokestinama vėliau, galutiniam paramos gavėjui jau gavus visą finansinės paramos sumą.
14.
Tų šalių teigimu, tokia išvada kyla iš Reglamento teksto, dalyko ir tikslo. Remdamosi Teisingumo Teismo praktika (
6
), jos taip pat iš esmės teigia, kad Reglamentas draudžia tik tuos mokesčius, kurie tiesiogiai ir neatsiejamai susiję su išmokėtomis sumomis, o šioje byloje taip nėra. Kai kurios šalys taip pat grindžia savo nuomonę šiuo metu galiojančiu 1999 m. birželio 21 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1260/1999, nustatančiu bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų (
7
), kuriuo panaikintas Reglamentas Nr. 4253/88, ir kuriame, inter alia, numatyta, kad „iš šių sumų neatskaitomi jokie mokesčiai ar koks nors konkretus mokestis, kuris sumažintų šias sumas“. (Išskirta mano)
15.
Porto Antico, priešingai, pabrėžia, kad dėl tokių mokesčių, kokie nagrinėjami šioje byloje, nustatymo sumažėja pagalbos suma ir kad praktiniam Reglamento poveikiui iškiltų pavojus, jei valstybė narė galėtų nustatyti tokius mokesčius. Ji pažymi, kad valstybės narės, nustatydamos tokius mokesčius, gali sužlugdyti Bendrijos išmokant lėšas siekiamus socialinius ir ekonominius tikslus ir net nukreipti finansinės pagalbos dalį į savo biudžetą. Be to, Porto Antico teigimu, kyla pavojus, kad įvairioms valstybėms narėms nustačius tiesioginius mokesčius, bus pažeistas lygybės principas, nes, nesant tiesioginių mokesčių derinimo Bendrijoje, įvairių valstybių narių mokesčių sistemos skiriasi.
2. Vertinimas
16.
Visų pirma reikėtų pažymėti, kad pati Reglamento 21 straipsnio 3 dalies formuluotė neatmeta tos nuostatos taikymo galimybės ir tokių mokesčių, kokie nagrinėjamieji šioje byloje, nustatymo.
17.
Kaip teisingai pažymėjo Komisija, sąvokos „atskaitymai ar išskaičiavimai“ iš esmės tinka apibūdinti ir finansinės paramos sumažinimą apmokestinant. Tačiau šioje byloje gali turėti reikšmės tik sąvoka „atskaitymas“, nes ginčijama mokesčio suma buvo išskaičiuota ne išmokant paramą, o vėliau, kaip Porto Antico nustatytas pelno mokestis.
18.
Reikėtų pridurti, kad Reglamento konstatuojamosiose dalyse nieko nepasakyta apie tai, ar bet kokio atskaitymo draudimas taip pat apima atskaitymus nustatant tiesioginius mokesčius.
19.
Be to, negalima teigti, kad Reglamento 21 straipsnio 3 dalis draustų tokią nacionalinę mokesčių teisės nuostatą, kokia yra nagrinėjamoji šioje byloje, vien dėl to, kad tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai. Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad, pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, pastarosios turi ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (
8
). Visų pirma nagrinėjama priemonė neturi pažeisti ar susilpninti Reglamento nustatyto mechanizmo (
9
), o pats Reglamentas turi būti aiškinamas pagal jo tekstą, kontekstą ir tikslą (
10
).
20.
Teisingumo Teismas sprendime Komisija prieš Portugaliją (
11
) nagrinėdamas Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Orientavimo skyriaus kaip pagalbą išmokėtas sumas, jau turėjo galimybę apibrėžti Reglamento 21 straipsnio 3 dalies antrosios pastraipos, draudžiančios apmokestinti pagalbos gavėjams skirtas subsidijas, reikšmę ir taikymo sritį. Prieš tai Teisingumo Teismas taip pat sprendė klausimą dėl panašių nuostatų, susijusių su EŽŪOGF Garantijų skyriumi ir reikalavusių, kad pagalbos gavėjui būtų išmokėta visa pagalba (
12
).
21.
Sprendime Komisija prieš Portugaliją Teisingumo Teismas išaiškino, kad iš minėtos teismo praktikos dėl Garantijų skyriui taikomų reglamentų nuostatų kylantys principai taip pat taikomi EŽŪOGF Garantijų skyriaus paramai, išmokėtai pagal Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnį. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas nurodė Garantijų ir Orientavimo skyriams bendrą ypatybę – tai, kad jie abu finansuojami iš Bendrijos biudžeto ir todėl gali skirti finansinę paramą subsidijų forma veiklai pagal atitinkamą savo kompetencijos sritį. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad „tokiai paramai, kurios finansavimo šaltinis yra tas pats, yra taikomos tos pačios mokėjimo taisyklės, pavyzdžiui, numatančios, kad gavėjo gauta suma turi atitikti jam skirtą sumą“ (
13
).
22.
Nors ši byla susijusi su kito struktūrinio fondo, būtent ERPF, finansine parama, nėra nieko, kas leistų manyti, kad Reglamento 21 straipsnio 3 dalies reikalavimas, jog turi būti išmokėta visa pagalba, šioje byloje neturėtų būti aiškinamas taip pat, kaip minėtoje teismo praktikoje.
23.
Remiantis ta teismo praktika, draudimas atskaityti neturėtų būti aiškinamas tik formaliai, kaip taikomas tik iš tiesų atliktiems sumokant sumas atskaitymams. Todėl draudimas atskaityti turi būti taikomas visiems mokesčiams, tiesiogiai ir neatskiriamai susijusiems su išmokėtomis sumomis (
14
).
24.
Todėl pagrindinis klausimas yra ne tas, kuriuo etapu ar kokiu būdu techniškai iš atliktų mokėjimų daromi atskaitymai, o tas, ar atskaitymas konkrečiai susijęs su finansinės pagalbos išmokėjimu. Siekiant pavaizduoti tą reikalavimą, reikėtų priminti tuos atskaitymus, kuriuos Teisingumo Teismas pripažino draudžiamais pagal Bendrijos teisę.
25.
Taigi sprendime Kellinghusen ir Ketelsen Teisingumo Teismas pripažino, kad reikalavimas, jog turi būti išmokėta visa pagalbos suma, draudžia valstybėms narėms, be kita ko, reikalauti mokėti administracinius mokesčius, renkamus už atitinkamos kompensacinės pagalbos paraiškų tvarkymą, dėl kurių sumažėtų pagalbos suma (
15
).
26.
Sprendime Švedija prieš Komisiją Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad nagrinėjamas draudimas taikomas už žemėlapių išdavimą renkamam mokesčiui, tiesiogiai susijusiam su kompensacinės pagalbos išmokėjimu, nes paraiška negalėjo būti pateikta be žemėlapio, kurį išduodavo nacionalinės valdžios institucijos (
16
).
27.
Galiausiai sprendime Komisija prieš Portugaliją taikyti mokesčiai, kurie buvo skirti atlyginti už IFADAP (nacionalinės įstaigos, atliekančios valdymo funkcijas, susijusias su EŽŪOGF Orientavimo skyriaus finansine parama) suteiktas paslaugas, buvo tiesiogiai ir neatskiriamai susiję su išmokėtomis sumomis, nes jie buvo mokėtini dėl paramos prašymo pateikimo ir atitiko iš EŽŪOGF Orientavimo skyriaus skirtos paramos finansuojamo projekto procentinę dalį (
17
).
28.
Šioje byloje situacija visiškai kitokia. Kaip per žodinę proceso dalį patvirtino Porto Antico atstovas, aptariamai bendrovei gavus finansinę pagalbą ir įgijus galimybę ją naudoti savo komercinei veiklai, ta pagalba tampa bendrovės aktyvų dalimi ir, kaip kitos bendrovės pajamos ir išlaidos, įskaičiuojama į pelno mokesčio apmokestinamąją vertę. Todėl kaip finansinė pagalba gautos sumos apmokestinamos pagal bendrą pelno mokestį reglamentuojančių Italijos teisės aktų sistemą ir nustatytus mokesčių tarifus.
29.
Todėl negalima teigti, kad nagrinėjamo mokesčio taikymas reikštų tiesiogiai ir neatskiriamai susijusį su išmokėtomis sumomis atskaitymą, kaip nustatyta minėtoje teismo praktikoje, net jei, kaip įrodinėja Porto Antico, galima nustatyti mokesčio sumą, susidarančią dėl gautos finansinės pagalbos. Visų pirma šiuo atžvilgiu reikėtų pažymėti, kad nagrinėjamos finansinės pagalbos išmokėjimo sąlyga nebuvo ir iš tiesų net negalėjo būti ta, kad vėliau ji bus įskaičiuota nustatant apmokestinamąsias pajamas.
30.
Aišku, Porto Antico nėra visiškai neteisi dėl atskaitymų draudimo teigdama, kad net tiesioginiai mokesčiai, kokie nagrinėjami šioje byloje, galiausiai nulemia paramos gavėjo gautos pagalbos sumos, kuria jis gali disponuoti, sumažėjimą. Tačiau dar kartą pabrėžiu, kad Teisingumo Teismas apribojo Reglamento 21 straipsnio 3 dalies antrojoje pastraipoje nustatytą atskaitymų draudimą mokesčiais, tiesiogiai ir neatskiriamai susijusiais su išmokėtomis sumomis. Todėl sumažinimai, ne taip glaudžiai susiję su atitinkama Bendrijos pagalba, kaip antai šioje byloje atsiradę dėl pelno mokesčio, neužkerta kelio veiksmingai taikyti Reglamento ir todėl Bendrijos teisė jų nedraudžia.
31.
Iš tiesų, kaip nurodė kelios šalys, mažai tikėtina, jog teisės aktų leidėjas norėjo, kad Reglamento 21 straipsnyje, kuriame vis dėlto kalbama apie „mokėjimus“, įtvirtintas atskaitymų draudimas būtų toks platus.
32.
Toliau reikėtų pažymėti, kad taip gautą visą finansinę pagalbą, kaip to reikalaujama pagal Reglamento 21 straipsnio 3 dalies antrąją pastraipą, jos gavėjas turi panaudoti, vadovaudamasis atitinkamoje valstybėje narėje esančiomis ekonominėmis ir teisinėmis sąlygomis, kurios apima ne tik apmokestinimo lygį, bet ir kitus svarbius veiksnius, kaip antai turimos infrastruktūros sąnaudos ar bendras kainų lygis.
33.
Iš tiesų tai reiškia, kad galiausiai pagalbos „vertė“ vienose valstybėse narėse gali būti mažesnė nei kitose. Tačiau taip yra dėl vis dar išlikusių skirtumų tarp valstybių narių tose srityse, kurios pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę dar nėra suderintos, visų pirma tiesioginių mokesčių srityje.
34.
Tačiau, priešingai Porto Antico tvirtinimams, tokie skirtumai, kylantys tik dėl leistinų valstybių narių ekonominių ir teisinių sistemų, įskaitant apmokestinimo sistemas, skirtumų, negali būti laikomi prieštaraujančiais lygybės principui. Be to, reikėtų pridurti, kad nebuvo teigiama, jog Prezidento dekretas Nr. 917 diskriminuotų iš Bendrijos struktūrinių fondų gautos pagalbos atžvilgiu.
35.
Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta pirmiau, siūlau į pirmąjį prejudicinį klausimą atsakyti taip, kad Reglamento 21 straipsnio 3 dalis nedraudžia tokių nacionalinės teisės aktų nuostatų, koks yra Prezidento dekreto Nr. 917 55 straipsnis, pagal kurį iš Bendrijos struktūrinių fondų gautos sumos įskaičiuojamos nustatant apmokestinamąsias pajamas.
B — Antrasis prejudicinis klausimas
36.
Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, antrojo klausimo nebūtina nagrinėti, nes antrasis klausimas iškiltų tik tuomet, jei būtų nustatytas nesuderinamumas.
V — Išvada
37.
Todėl siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į jam pateiktus prejudicinius klausimus:
1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4253/88, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimo tarpusavyje ir su Europos investicijų banko operacijomis bei kitais esamais finansiniais instrumentais, 21 straipsnio 3 dalis, kurioje nustatyta, kad „mokėjimai galutiniams paramos gavėjams turi būti atliekami be atskaitymų ar išskaičiavimų, kurie gali sumažinti finansinės paramos, į kurią jie turi teisę, sumą“, nedraudžia tokių nacionalinės teisės aktų nuostatų, koks yra 1986 m. gruodžio 22 d. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 917 55 straipsnis (2000 m. galiojusi redakcija), pagal kurį nustatant apmokestinamąsias pajamas įskaičiuojamos iš Bendrijos struktūrinių fondų gautos sumos.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	OL L 374, p. 1.
(
3
)	Tarybos reglamentas, iš dalies keičiantis Reglamentą (EEB) Nr. 4253/88, nustatantis Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimo tarpusavyje ir su Europos investicijų banko operacijomis bei kitais esamais finansiniais instrumentais (OL L 193, p. 20).
(
4
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kai kurios šalys savo klausimuose nurodo Reglamento Nr. 2082/93 21 straipsnio 3 dalį. Tačiau kadangi tai yra tik pakeitimų reglamentas, tikslumo sumetimais toliau vartosiu „iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio 3 dalis“.
(
5
)	Taip pat „Testo unico delle imposte sui redditi“ (Pelno mokesčio įstatymas), 1986 m. gruodžio 31 d. GURI Nr. 302, įprastas priedas.
(
6
)	Visų pirma žr. 1998 m. gegužės 19 d. Sprendimą Jensen ir Korn- og Foderstofkompagniet (C-132/95, Rink. p. I-2975); 1998 m. spalio 22 d. Sprendimą Kellinghusen ir Ketelsen (C-36/97 ir C-37/97, Rink. p. I-6337); 2004 m. spalio 7 d. Sprendimą Švedija prieš Komisiją (C-312/02, Rink. p. I-9247) ir 2006 m. spalio 5 d. Sprendimą Komisija prieš Portugaliją (C-84/04, Rink. p. I-9843).
(
7
)	OL L 161, p. 1.
(
8
)	Šiuo klausimu visų pirma žr. 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Manninen (C-319/02, Rink. p. I-7477, 19 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
9
)	Šiuo klausimu žr. 1981 m. kovo 10 d. Sprendimą Irish Creamery Milk Suppliers Association ir kt. (36/80 ir 71/80, Rink. p. 735, 15 punktas).
(
10
)	Šiuo klausimu žr., be kitų, 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Merck (292/82, Rink. p. 3781, 12 punktas).
(
11
)	Minėtame šios išvados 6 išnašoje (29 ir 30 punktai).
(
12
)	Žr. 6 išnašoje minėtus sprendimus Jensen ir Korn- og Foderstofkompagniet; Kellinghusen ir Ketelsen ir Švedija prieš Komisiją.
(
13
)	Dėl šio motyvavimo žr. 6 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 31 ir 32 punktus.
(
14
)	Žr. šios išvados 6 išnašoje minėtų sprendimų Švedija prieš Komisiją 22 punktą ir Komisija prieš Portugaliją 35 punktą.
(
15
)	Žr. šios išvados 6 išnašoje minėto sprendimo Kellinghusen ir Ketelsen 21 punktą.
(
16
)	Žr. šios išvados 6 išnašoje minėto sprendimo Švedija prieš Komisiją 24 ir 25 punktus.
(
17
)	Žr. šios išvados 6 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 36 punktą.