62017CC0299
GENERALINIO ADVOKATO
G. HOGAN IŠVADA,
pateikta 2018 m. gruodžio 13 d. (
1
)
Byla C‑299/17
VG Media Gesellschaft zur Verwertung der Urheber- und Leistungsschutzrechte von Medienunternehmen mbH
prieš
Google LLC, Google Inc. teisių perėmėją
(Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisės aktų derinimas – Direktyva 98/34/EB – Informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka – Valstybių narių pareiga pranešti Europos Komisijai apie visus techninių reglamentų projektus – Taisyklių, laikytinų techniniais reglamentais, apie kuriuos nebuvo pranešta Komisijai, netaikytinumas – Nacionalinė taisyklė, pagal kurią komerciniams paieškos sistemų operatoriams ir komerciniams turinio rengimo paslaugų teikėjams draudžiama padaryti spaudos gaminius viešai prieinamus ir kuri nėra konkrečiai skirta šiame punkte apibrėžtoms paslaugoms – Techninis reglamentas – Taisyklė, kuri nėra konkrečiai skirta informacinės visuomenės paslaugoms“
1.
Ar tuomet, kai valstybė narė priima naujas autorių teises reglamentuojančio teisės akto nuostatas, kuriose numato, kad komerciniai paieškos sistemų operatoriai neturi teisės be atitinkamo leidimo pateikti tam tikrų leidėjų pateikiamo teksto, vaizdų ir vaizdo įrašų turinio ištraukų (
2
), apie šią taisyklę būtina pranešti Europos Komisijai pagal 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos apie techninius standartus, ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką (
3
), iš dalies pakeistos 2006 m. lapkričio 20 d. Tarybos direktyva 2006/96/EB, dėl Bulgarijos ir Rumunijos stojimo adaptuojančia kai kurias direktyvas laisvo prekių judėjimo srityje (
4
) (toliau – Direktyva 98/34), 8 straipsnio 1 dalies reikalavimus?
2.
Iš esmės toks klausimas keliamas šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą. Neginčijama, kad apie nagrinėjamą Vokietijos įstatymą Komisijai nebuvo pranešta. Be to, aišku ir tai, kad jeigu pagal Direktyvos 98/34 nuostatas apie jį buvo būtina pranešti, nacionalinis teismas privalo atsisakyti taikyti nagrinėjamą nacionalinės teisės aktą net ir byloje tarp privačių asmenų iki tokio pranešimo pateikimo (
5
). Taigi pagrindinis klausimas yra tas, ar Direktyvos 98/34 nuostatos taikomos šioms naujoms Vokietijos autorių teisių įstatymo nuostatoms.
3.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas, Vokietija) nagrinėjant bylą tarp VG Media Gesellschaft zur Verwertung der Urheber- und Leistungsschutzrechte von Medienunternehmen mbH (toliau – VG Media), kolektyvinio teisių administravimo organizacijos, pagal Vokietijos teisę įgaliotos administruoti autorių ir gretutines teises, be kita ko, leidėjų vardu, ir Google LLC (toliau – Google), kuri valdo paieškos sistemą „Google paieška“ naudodama domenus www.google.de ir www.google.com, taip pat Google News paslaugą, kuri Vokietijoje prieinama atskirai per news.google.de arba news.google.com.
4.
VG Media savo narių vardu pareiškė Google ieškinį dėl žalos atlyginimo, nes ši bendrovė nuo 2013 m. rugpjūčio 1 d. savo pačios paslaugoms teikti ėmė naudoti teksto ištraukas, vaizdus ir vaizdo įrašus iš VG Media narių sukurto spaudos ir žiniasklaidos turinio, nemokėdama jokio mokesčio.
5.
2013 m. rugpjūčio 1 d. Vokietijos Federacinė Respublika nustatė gretutinę leidėjų teisę pagal Urheberrechtsgesetz (Autorių ir gretutinių teisių įstatymas, toliau – UrhG) 87f ir 87h straipsnius. Kadangi apie nagrinėjamą įstatymo projektą nebuvo pranešta Komisijai pagal Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalį ir, kaip jau pažymėjau, kadangi sankcija už šios nuostatos nesilaikymą yra nacionalinės teisės aktų nuostatų netaikytinumas, nes, nepateikus pranešimo, jomis negalima remtis prieš asmenis, Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas) pateikė du klausimus Teisingumo Teismui, siekdamas nustatyti, ar pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 5 punktą nagrinėjamos UrhG nuostatos yra „paslaugų taisyklė“, taigi ir bendro pobūdžio reikalavimas, susijęs su informacinės visuomenės paslaugų verslo steigimu ir vertimusi juo (
6
), o ne „taisyklės, kurios nėra konkrečiai skirtos“ šioms paslaugoms (
7
).
6.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat prašo išaiškinti sąvoką „techninis reglamentas“ pagal šios direktyvos 1 straipsnio 11 punktą. Prieš nagrinėjant šiuos klausimus, pirma reikėtų nurodyti taikytiną teisę.
I. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
7.
Direktyvos 98/34 1 straipsnio 2, 5, ir 11 punktuose numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos turi šią reikšmę:
<…>
2.   „Paslauga“ yra bet kuri informacinės visuomenės paslauga, t. y. paprastai už atlyginimą per atstumą, elektroninėmis priemonėmis ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu teikiama paslauga.
<…>
5.   „Paslaugų taisyklė“ – tai bendro pobūdžio reikalavimas, susijęs su paslaugų verslo steigimu ir vertimusi juo, kaip nurodyta 2 punkte, ypač nuostatos, susijusios su paslaugos teikėju, paslaugomis ir paslaugų gavėju, išskyrus bet kokias taisykles, kurios nėra konkrečiai skirtos minėtame punkte nurodytoms paslaugoms.
<…>
Šiame apibrėžime:
–
taisyklė yra laikoma konkrečiai skirta informacinės visuomenės paslaugoms, jeigu, atsižvelgiant į jos priežasčių išdėstymą [motyvacinę dalį] ir galiojančią dalį [dispoziciją], visa taisykle arba jos atskiromis nuostatomis siekiama aiškiai ir tikslingai reglamentuoti tokias paslaugas,
–
taisyklė nelaikoma konkrečiai skirta informacinės visuomenės paslaugoms, jei ji turi tokioms paslaugoms tik numanomą ar atsitiktinį poveikį;
<…>
11.   „Techninis reglamentas“– techninės specifikacijos ir kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės, įskaitant atitinkamas administracines nuostatas, kurių būtina laikytis de jure ir de facto parduodant, teikiant paslaugą, steigiant paslaugų verslą arba naudojant valstybėje narėje ar didžiojoje jos dalyje, taip pat valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai, išskyrus nurodytus 10 straipsnyje, draudžiantys gaminį gaminti, įvežti, parduoti ar naudoti, arba draudžiantys teikti paslaugą arba ja naudotis, arba steigti paslaugų teikėjo verslą“.
8.
Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Laikydamosi 10 straipsnio nuostatų, valstybės narės nedelsdamos pateikia Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą, išskyrus tuos atvejus, kai jis tik perima visą tarptautinio ar Europos standarto tekstą, kuomet užtenka pateikti informaciją apie atitinkamą standartą; jos taip pat pateikia Komisijai pagrindimą, kodėl būtina priimti tokį techninį reglamentą, jei priežastys nėra aiškios iš projekto.“
B.
Nacionalinė teisė
9.
UrhG 87f straipsnyje „Laikraščių ir žurnalų leidėjai“ numatyta:
„1.   Spaudos gaminio gamintojas (leidėjas) turi išimtinę teisę spaudos gaminį arba jo dalis komerciniais tikslais padaryti viešai prieinamus, nebent tai būtų atskiri žodžiai arba labai trumpos teksto ištraukos. Jei spaudos gaminys pagamintas įmonėje, gamintoju laikomas įmonės savininkas.
2.   Spaudos gaminys – tai redakcinis ir techninis žurnalistinių reportažų rengimas, kai bet kurioje laikmenoje vienu pavadinimu periodiškai skelbiamas šių reportažų rinkinys, kurį, įvertinus visas aplinkybes, galima laikyti iš esmės įprastu leidyklai ir kurio didžioji dalis nėra skirta savireklamai. Žurnalistiniai reportažai konkrečiai yra straipsniai ir iliustracijos, skirti informacijai skleisti, nuomonei formuoti arba pramogai.“
10.
UrhG 87g straipsnyje „Galimybė perleisti teisę, jos galiojimas ir apribojimai“ numatyta:
„1.   Laikraščių ir žurnalų leidėjų teisė pagal 87f straipsnio 1 dalies pirmą sakinį gali būti perleidžiama. 31 ir 33 straipsniai taikomi mutatis mutandis.
2.   Ši teisė išnyksta praėjus vieniems metams nuo spaudos gaminio paskelbimo.
3.   Laikraščių ir žurnalų leidėjo teise negali būti remiamasi autoriaus arba gretutinės teisės turėtojo, kurio kūrinys arba dalykas, saugomas pagal šį įstatymą, yra spaudos gaminyje, nenaudai.
4.   Spaudos gaminius arba jų dalis padaryti viešai prieinamus leidžiama, jei tai atlieka ne komerciniai paieškos sistemų teikėjai arba komerciniai atitinkamo turinio rengimo paslaugų teikėjai. Be to, 1 dalies 6 skirsnio nuostatos taikomos mutatis mutandis.“
11.
UrhG 87h straipsnyje „Autoriaus teisė į pajamų dalį“ numatyta:
„Autorius turi teisę į teisingą užmokesčio dalį.“
II. Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
12.
VG Media su teisių turėtojais sudaro „teisių administravimo sutartį dėl televizijos, radijo ir leidėjų“, pagal kurią teisių turėtojai suteikia šiai organizacijai išimtinę teisę administruoti teises ir reikalavimus (
8
) į jų pagamintus spaudos gaminius, kaip nurodyta UrhG 87f straipsnio 2 dalyje.
13.
Kaip minėta, Google naudodama domenus www.google.de ir www.google.com valdo gerai žinomą interneto svetainių paieškos sistemą (Google paieška). Įvedus paieškos žodį ir aktyvinus paieškos funkciją pasirodo, be kita ko, trumpas tekstas arba teksto ištrauka su miniatiūra, siekiant naudotojui suteikti galimybę įvertinti rodomos interneto svetainės reikšmingumą konkrečiam informacijos poreikiui. Tai – įvairių su paieškos žodžiu susijusių žodžių iš rodomos interneto svetainės derinys. Paieškos sistemoje taip pat yra meniu, kuriame naudotojas gali naudotis kitomis specializuotomis paieškos paslaugomis – Google vaizdų paieška, Google vaizdo įrašų paieška ir Google naujienų paieška (meniu funkcija „News“). Be to, Google naudodama domeną news.google.de arba news.google.com Vokietijoje teikia atskirai aktyvinamą paslaugą Google News – žurnalo forma pateikia naujienas iš kai kurių naujienų šaltinių. Tokiais atvejais vadinamąją trumpą teksto ištrauką sudaro glaustas svetainės apibūdinimas, dažnai naudojant įžanginius sakinius. Google teikdama paslaugas AdWord ir AdSense savo ir trečiųjų asmenų interneto svetainėse už atlygį skelbia trečiųjų asmenų reklaminius skelbimus.
14.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjamame ieškinyje VG Media nesutinka su tuo, kad Google savo pačios paslaugoms teikti naudotų teksto ištraukas ir vaizdus iš šios organizacijos narių sukurto turinio, nemokėdama jokio mokesčio. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, kadangi VG Media ieškinys yra bent iš dalies pagrįstas, jo nagrinėjamos bylos baigtis priklauso nuo to, kiek UrhG 87f–87g straipsniai yra taikytini, nes apie juos nebuvo pranešta Komisijai pagal Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalį.
15.
Minėtas teismas visų pirma laikosi nuomonės, kad bylos baigtis priklauso nuo to, ar UrhG 87g straipsnio 4 dalis (aiškinama kartu su UrhG 87f straipsnio 1 dalimi) pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 5 punktą yra bendro pobūdžio reikalavimas, susijęs su informacinės visuomenės paslaugos teikimu, o ne taisyklės, kurios nėra konkrečiai skirtos tokioms paslaugoms.
16.
Šiomis aplinkybėmis Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar nacionalinė nuostata, pagal kurią tik komerciniams paieškos sistemų operatoriams ir komerciniams turinio rengimo paslaugų teikėjams, bet ne kitiems – taip pat komerciniams – naudotojams draudžiama padaryti viešai prieinamus spaudos gaminius arba jų dalis (išskyrus atskirus žodžius ir labai trumpas teksto ištraukas), pagal [Direktyvos 98/34] 1 straipsnio 2 ir 5 punktus yra taisyklė, kuri nėra konkrečiai skirta minėtame punkte nurodytoms paslaugoms?
Jei taip nėra:
2.
Ar nacionalinė nuostata, pagal kurią tik komerciniams paieškos sistemų operatoriams ir komerciniams turinio rengimo paslaugų teikėjams, bet ne kitiems – taip pat komerciniams – naudotojams draudžiama padaryti viešai prieinamus spaudos gaminius arba jų dalis (išskyrus atskirus žodžius ir labai trumpas teksto ištraukas), yra techninis reglamentas, kaip jis suprantamas pagal [Direktyvos 98/34] 1 straipsnio 11 punktą, t. y. privaloma taisyklė, susijusi su paslaugos teikimu?“
III. Analizė
17.
Į abu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus galima be jokių abejonių atsakyti kartu, todėl šioje išvadoje siūlau būtent tokią išeitį.
A.
Ar padaryti UrhG pakeitimai gali būti laikomi „techniniu reglamentu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 98/34
18.
Pirmasis klausimas, kurį reikia išnagrinėti, yra tas, ar tokia nuostata kaip nagrinėjamieji UrhG pakeitimai gali būti „techninis reglamentas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 98/34.
19.
Aišku, kad „techninio reglamento“ sąvoka apima keturias priemonių kategorijas: i) „techninę specifikaciją“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 3 punktą; ii) „kitus reikalavimus“, kaip apibrėžta šios direktyvos 1 straipsnio 4 punkte; iii) „paslaugų taisyklę“, apibrėžtą minėtos direktyvos 1 straipsnio 5 punkte, ir iv) „valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, draudžiančius gaminį gaminti, įvežti, parduoti ar naudoti arba draudžiančius teikti paslaugą ar ja naudotis, arba steigti paslaugų teikėjo verslą“, kaip tai suprantama pagal tos pačios direktyvos 1 straipsnio 11 punktą (
9
).
20.
Žinoma, pirmiausia reikėtų pažymėti, jog pagal suformuotą jurisprudenciją nacionalinės nuostatos, kuriose tik numatytos įmonių steigimo arba jų paslaugų teikimo sąlygos, kaip antai nuostatos, pagal kurias tam tikrai profesinei veiklai vykdyti reikalaujama išankstinis leidimas, nėra techniniai reglamentai, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punktą (
10
).
21.
Antra, yra aišku, kad priemonės, kuriose tik pakartojamos arba pakeičiamos esamos techninės priemonės, apie kurias jau buvo pranešta Komisijai, taip pat nepatenka į šios sąvokos apibrėžtį (
11
).
22.
Vis dėlto reikėtų pažymėti, kad svarbiausios šių nuostatų dalys tiek, kiek tai susiję su šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą, yra UrhG 87g straipsnio 4 dalyje, nes grynasis šios priemonės poveikis yra leisti visuomenei turėti prieigą prie spaudos gaminių nepažeidžiant autorių teisių (
12
), išskyrus atvejus, kai tai daro komerciniai paieškų sistemų operatoriai arba komerciniai šių gaminių turinio rengimo paslaugų teikėjai (
13
). Tai yra labai svarbi naujojo įstatymo nuostata, nes būtent ja iš tikrųjų suvaržomas arba ribojamas šių paslaugų teikimas, kai jas teikia interneto paieškos sistemų operatoriai (pavyzdžiui, Google), numatant, kad šios paslaugos yra autorių teisių pažeidimas, o paslaugų teikėjui gali būti taikomas draudimas (įpareigojimas) arba pareiškiamas piniginis reikalavimas (
14
). Kaip Landgericht
Berlin (Berlyno apygardos teismas) pažymėjo prašyme priimti prejudicinį sprendimą, dėl šio pakeitimo:
„<…> spaudos gaminio arba jo dalių padarymas viešai prieinamų neleistinas tik tuomet, kai tai atlieka komercinis paieškos sistemų teikėjas arba komercinis atitinkamo turinio rengimo paslaugų teikėjas, tačiau leistinas, kai tai atlieka kiti naudotojai, įskaitant kitus komercinius naudotojus. Įstatymu uždraudimo teisė gretutinių teisių turėtojams suteikiama tik komercinių paieškos sistemų teikėjų arba komercinių atitinkamo turinio rengimo paslaugų teikėjų atžvilgiu, o dėl kūrinių arba jų dalių padarymo viešų, kai tai atlieka kiti, taip pat komerciniai, naudotojai, toks draudimas negalimas.“
23.
Išskyrus susijusias 87f straipsnio 1 dalies nuostatas, kitos naujųjų UrhG 87f–87h straipsnių nuostatos man atrodo daugiausia papildomos arba pagalbinės, palyginti su šia pagrindine nuostata, ir jose nereglamentuoti jokie reikšmingi klausimai, susiję su atitiktimi direktyvai.
24.
Nemanau, kad UrhG 87f straipsnio 1 dalis ir 87g straipsnio 4 dalis gali būti laikomos tiesiog komercinės veiklos vykdymui taikomos sąlygos, kaip antai išankstinio leidimo reikalavimo, atitikmenimis. Kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, praktinis šio pakeitimo poveikis yra toks, kad paslaugos teikimui numatoma taikyti tam tikrą draudimą (įpareigojimą) arba piniginį reikalavimą laikraščių arba žurnalų leidėjo prašymu. Žinoma, paieškos sistemos operatorius gali pasinaudoti autorių teisių išimtimi, tačiau tik tuo atveju, jeigu publikaciją sudaro vos keli žodžiai arba labai trumpa ištrauka.
25.
Galima būtų pažymėti, kad Sprendime Berlington Hungary ir kt. (
15
) Teisingumo Teismas konstatavo, kad Vengrijos teisės aktai, pagal kuriuos tam tikrus azartinius lošimus gali organizuoti tik kazino, yra „techninis reglamentas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 98/48 1 straipsnio 11 punktą, tik jei nustatyta, kad jie gali daryti didelę įtaką gaminio esminėms savybėms arba prekybai juo. Vis dėlto Teisingumo Teismas papildomai nurodė, kad draudimas eksploatuoti lošimo automatus ne kazino gali daryti didelę įtaką prekybai šiais automatais, kurie yra prekės, patenkančios į SESV 34 straipsnio taikymo sritį, nes dėl jo sumažėja eksploatavimo vietų (
16
).
26.
Pritaikius tokius motyvus šiai bylai pagal analogiją, taip pat galima teigti, kad UrhG 87f straipsnio 1 dalies ir 87g straipsnio 4 dalies nuostatos galėtų daryti didelę įtaką šių interneto paslaugų esminėms savybėms arba prekybai jomis, numatant galimybę paieškos sistemų operatoriams taikyti draudimą (įpareigojimą) arba reikalavimą atlyginti žalą, jeigu interneto paieška suteikia skaitytojui prieigą prie daugiau nei kelių žodžių ar labai trumpos ištraukos iš nagrinėjamo spaudos gaminio. Stebina tai, kad kitiems visuomenės nariams, gaunantiems prieigą prie šio spaudos gaminio ar naudojantiems jį, panašaus draudimo ar galimos teisinės atsakomybės nenumatyta (įskaitant komercinius subjektus, kuriems UrhG 87g straipsnio 4 dalyje numatyta išimtis netaikoma). Akivaizdu, kad tokio pobūdžio naujas teisės aktas gali paveikti spaudos gaminių paslaugų teikimą ir todėl gali būti taikomas SESV 56 straipsnis.
27.
Šiomis aplinkybėmis laikausi nuomonės, kad UrhG 87f straipsnio 1 dalis ir 87g straipsnio 4 dalis yra techninis reglamentas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punktą.
28.
Žinoma, kaip 2018 m. spalio 24 d. teismo posėdyje pažymėjo kelių šalių atstovai, UrhG 87f–87h straipsniuose suteikiamą gretutinę teisę apima pagrindinė teisė į intelektinės nuosavybės apsaugą, įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 17 straipsnio 2 dalyje. Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos atrodo, kad UrhG, taip pat Sąjungos teisėje, visų pirma 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo (
17
), teisių turėtojams suteikiama nemažai teisinių teisių gynimo priemonių, pavyzdžiui, teisė pareikšti ieškinį dėl įpareigojimo (draudimo) ir dėl žalos atlyginimo, siekiant užtikrinti intelektinės nuosavybės teisių įgyvendinimą, taigi jomis siekiama užtikrinti, be kita ko, aukštą intelektinės nuosavybės teisių apsaugos lygį.
29.
Vis dėlto iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos aišku, kad intelektinės nuosavybės teisės nėra absoliučios. Teisingumo Teismas yra pabrėžęs, kad šios išimtinės teisės, visų pirma galimybė imtis teisių gynimo priemonių, pavyzdžiui, įpareigojimų (draudimų), siekiant užtikrinti šių teisių apsaugą, gali riboti kitų asmenų pagrindines teises, pavyzdžiui, teisę užsiimti verslu, saugomą Chartijos 16 straipsnyje, ir teisę į informacijos laisvę, saugomą pagal Chartijos 11 straipsnį. Kai kalbama apie kelias pagal ES teisę saugomas pagrindines teises, turi būti užtikrinta teisinga šių teisių pusiausvyra (
18
). Bet kuriuo atveju visa tai nereiškia, kad teisės aktai, kuriuose numatytos intelektinės nuosavybės teisės, negali būti techninis reglamentas, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 98/34.
30.
Vis dėlto dabar reikia išsiaiškinti, ar taip pat yra įvykdyti Direktyvos 98/34 1 straipsnio 2 ir 5 punktų reikalavimai.
B.
Ar UrhG 87f straipsnio 1 dalis ir 87g straipsnio 4 dalis atitinka Direktyvos 98/34 1 straipsnio 2 punkto reikalavimus?
31.
Žinoma, Direktyvos 98/34 1 straipsnio 2 dalyje tikrai numatyta, kad sąvoka „techninis reglamentas“ taikoma reglamentams, susijusiems su tuo, kas vadinama informacinės visuomenės paslaugomis, t. y. paslaugomis, teikiamomis už atlyginimą (
19
) per atstumą elektroninėmis priemonėmis ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu. Vis dėlto šis reikalavimas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo byloje yra įvykdytas, būtent teikiant spaudos paslaugas, kurios yra teikiamos, be kita ko, naudojant interneto paieškos sistemas (
20
). Bet kuriuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo 2017 m. gegužės 8 d. nutartyje pateikti klausimus Teisingumo Teismui aiškiai nurodė, kad ši sąlyga yra įvykdyta.
C.
Ar UrhG 87f straipsnio 1 dalis ir 87g straipsnio 4 dalis yra konkrečiai skirtos informacinės visuomenės paslaugoms?
32.
Dar vienas Direktyvos 98/34 reikalavimas yra tas, kad nagrinėjama taisyklė turi būti „konkrečiai“ skirta informacinės visuomenės paslaugoms (
21
). Kaip yra aiškiai nurodyta Direktyvos 98/34 1 straipsnio 5 punkte, nacionalinė priemonė laikoma konkrečiai skirta tokioms paslaugoms, jeigu bent kai kurių atskirų jos nuostatų konkretus tikslas ir paskirtis yra „aiškiai ir tikslingai reglamentuoti tokias paslaugas“ (
22
).
33.
Vis dėlto nekyla abejonių, kad UrhG 87g straipsnio 4 dalis, aiškinama kartu su UrhG 87f straipsnio 1 dalimi, yra taikoma informacinės visuomenės paslaugoms ir kad nagrinėjama taisyklė iš tikrųjų yra konkrečiai skirta tokioms paslaugoms.
34.
Ispanijos vyriausybė savo pastabose nurodė, kad nagrinėjamų nacionalinių nuostatų tikslas yra apsaugoti laikraščių ir žurnalų leidėjų gretutines teises, o ne kaip nors reglamentuoti informacinės visuomenės paslaugas. Mano nuomone, tai, kad pagal nagrinėjamas nacionalinės teisės aktų nuostatas tokiems leidėjams suteikiamos intelektinės nuosavybės teisės, savaime neįrodo, kad tokiomis nuostatomis nesiekiama kokiu nors būdu arba bent kaip šalutinį klausimą reglamentuoti informacinės visuomenės paslaugas. Iš tiesų Komisija savo pastabose nurodė mananti, kad intelektinė nuosavybė patenka į Direktyvos 98/34 taikymo sritį. Iš Sprendimo Schwibbert (
23
) aišku, kad nacionalinės intelektinės nuosavybės teisės nuostatos gali būti „techninis reglamentas“, apie kurį reikia pranešti pagal Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalį.
35.
Graikijos vyriausybės nuomone, pareiga pranešti apie gretutinę teisę, pavyzdžiui, teisę, pagal UrhG suteikiamą leidėjams, pagal Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalį yra formalumas, prieštaraujantis Berno konvencijos dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (1971 m. Paryžiaus aktas; toliau – Berno konvencija) 5 straipsnio 2 daliai, Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (toliau – TRIPS sutartis), 9 straipsniui ir Pasaulio intelektinės nuosavybės organizacijos (PINO) 1996 m. Autorių teisių sutarties 3 straipsniui.
36.
Mano nuomone, šie argumentai neįtikina. Nors valstybei narei nepranešus apie techninio reglamento projektą pagal Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalį jis gali tapti netaikytinas, išankstinio pranešimo pareiga nustatyta valstybėms narėms, o ne pavieniams teisių turėtojams, ir bet kokia analogija su draudimu nustatyti bet kokį formalumą naudojimuisi teisėmis ir jų įgyvendinimui man atrodo visiškai dirbtinė. Be to, nėra jokio išankstinio reikalavimo autorių teises reglamentuojančioms taisyklėms netaikyti Direktyvoje 98/34 nustatytų pranešimo įpareigojimų, priešingai konkrečiai, Direktyvos 98/34 1 straipsnio 5 punkte numatytai išimčiai, taikomai telekomunikacijų paslaugų ir finansinių paslaugų teikimo taisyklėms.
37.
Reikia pripažinti, kad šios bylai reikšmingos UrhG nuostatos taikomos ir internetinėms paslaugoms, kurias teikia paieškos sistemų operatoriai (pavyzdžiui, Google), ir atskiroms paslaugoms, kurias teikia kiti subjektai, padarantys spaudos gaminius prieinamus. Manau, pastaruoju atveju įmanoma, kad spaudos gaminių paslaugų teikėjas (kuris, pavyzdžiui, gali apibendrinti spaudos komentarą konkrečia tema, apie konkretų subjektą arba asmenį mainais už užmokestį) gali ir toliau tai daryti ne internetu. Iš tiesų 2018 m. spalio 24 d. vykusiame teismo posėdyje Vokietijos vyriausybės atstovas patvirtino, kad kiti subjektai retai teikia pastarosios rūšies paslaugas ir šis teisės aktų pakeitimas iš esmės nebuvo orientuotas į tai.
38.
Žinoma, teisės aktų taikymo sritis ir poveikis turi būti vertinami realistiškai, atsižvelgiant į esamas aplinkybes. Mano nuomone, yra aišku (
24
), kad pagrindinis šių teisės aktų pakeitimų tikslas ir paskirtis (
25
) buvo išspręsti interneto paieškos sistemų poveikio klausimą, atsižvelgiant į tai, kad žiniasklaidos turinys vis dažniau skaitomas ir prieinamas internete, ir numatyti specialią autorių teisių taisyklę, taikomą, kai šių paieškos sistemų operatoriai teikia internetines paslaugas, susijusias su spaudos gaminiais. Taigi net ir tuo atveju, jeigu vis dar yra komercinių paslaugų teikėjų, teikiančių šias paslaugas ne internetu, atrodo, kad Vokietijos teisės aktų leidėjui iš esmės rūpėjo ne jie. Nors galiausiai tai turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, kad tai bent jau netiesiogiai matyti iš jo pateikiamo UrhG aiškinimo.
39.
Taigi būtent šitaip atitinkamos UrhG nuostatos yra „konkrečiai“ skirtos informacinės visuomenės paslaugų teikimui taip, kaip to reikalaujama Direktyvos 98/34 1 straipsnio 5 punkte, nes iš tiesų šiuo Vokietijos autorių teisės pakeitimu siekiama „aiškiai ir tikslingai“ reglamentuoti šias paslaugas (
26
).
40.
Manau, tokią išvadą patvirtina Teisingumo Teismo sprendimas Falbert ir kt. (
27
) Toje byloje atsakovai buvo Danijos laikraščio redaktoriai, susiruošę tame laikraštyje ir jo interneto svetainėje skelbti lažybų bendrovių reklaminius skelbimus, kuriuose siūlomos lošimų ir lažybų paslaugos Danijoje, nors šios bendrovės neturėjo licencijos. Paaiškėjo, kad Danijos teisėje nebuvo daroma aiškaus skirtumo tarp ne internetu ir internetu teikiamų paslaugų. Vis dėlto Teisingumo Teismas nelaikė šios aplinkybės lemiama atsakant į klausimą, ar teisės aktas buvo konkrečiai skirtas informacinės visuomenės paslaugoms. Direktyvos 98/34 1 straipsnio 5 punkte nebuvo reikalaujama, kad visos nagrinėjamos taisyklės tikslas ir paskirtis būtų informacinės visuomenės paslaugų reglamentavimas, nes „pakanka, kad tik tam tikromis šios taisyklės nuostatomis būtų siekiama šio tikslo arba paskirties“ (
28
). Tą patį galima pasakyti ir šioje byloje.
41.
Žinoma, sutinku, kad, kaip per posėdį pabrėžė kelių šalių atstovai, nagrinėjamas teisės aktas buvo priimtas siekiant stiprinti leidėjų intelektinės nuosavybės teises ir kartu skatinti žiniasklaidos įvairovę ir spaudos laisvę. Plačiai išplitus internetui ir prieigai prie asmeninių kompiuterių bei išmaniųjų telefonų, per pusę kartos iki tol nusistovėjusi vartotojų praktika, susijusi su žiniasklaidos produktų vartojimu, jau nekalbant apie realų laikraščių pirkimą, kardinaliai pasikeitė.
42.
Taigi kiekvienos valstybės narės teisės aktų leidėjai iš esmės turėjo teisę reaguoti į šiuos kintančius vartotojų įpročius. Laisva ir aktyvi spauda yra svarbus demokratijos šaltinis, o demokratija, kaip pripažįstama ESS 2 straipsnyje, yra Sąjungos ir jos valstybių narių kertinis akmuo. Gana nerealu tikėtis aukštos kokybės ir įvairios žurnalistikos, kuri laikytųsi aukščiausių žiniasklaidos etikos standartų ir gerbtų tiesą, jeigu laikraščiai ir kitos žiniasklaidos priemonės neturėtų tvaraus pajamų srauto. Būtų neprotinga ir naivu nepripažinti, kad per pastaruosius 20 metų tradicinį komercinį laikraščių modelį visoje Sąjungoje – prekybą ir reklamą – pakeitė vartotojų įprotis skaityti laikraščius internete, o šį įprotį savo ruožtu palengvino galingų paieškos sistemų, kaip antai atsakovės eksploatuojamos paieškos sistemos, atsiradimas.
43.
Vis dėlto visa tai nereiškia, kad valstybė narė turi teisę apeiti Direktyvoje 98/34 nustatytus pranešimo reikalavimus. Be to, tai, kad direktyvoje reikalaujama pranešti apie tokį teisės akto pasiūlymą, savaime nereiškia, kad teisės akto projektas neišvengiamai turi trūkumų arba ginčytinas vidaus rinkos požiūriu. Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalimi veikiau siekiama, kad Komisija (ir atitinkamai kitos valstybės narės) sužinotų apie pasiūlymą ir iš anksto apsvarstytų galimą jo poveikį vidaus rinkos veikimui. Iš esmės būtent todėl Teisingumo Teismas nuo Sprendimo CIA Security International (
29
) priėmimo taip dažnai konstatuoja, kad, jeigu nesilaikoma pranešimo reikalavimo, nacionaliniai teismai atitinkamose bylose turi laikyti netaikytinomis atitinkamas nacionalinės teisės akto nuostatas, priimtas pažeidžiant šį įpareigojimą.
44.
Taigi apibendrindamas laikausi nuomonės, kad dėl pirmiau nurodytų priežasčių UrhG 87f straipsnio 1 dalies ir 87g straipsnio 4 dalies nuostatos yra techninis reglamentas, konkrečiai skirtas tam tikrai informacinės visuomenės paslaugai, nagrinėjamu atveju – spaudos gaminių teikimui naudojant interneto paieškos sistemas, todėl jos atitinka Direktyvos 98/34 1 straipsnio 2, 5 ir 11 punktuose nustatytų šių sąvokų apibrėžčių reikalavimus.
45.
Kadangi apie šias nacionalines nuostatas nebuvo pranešta Komisijai taip, kaip to reikalaujama Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalyje, išeina, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas) privalo atsisakyti taikyti UrhG 87f straipsnio 1 dalies ir 87g straipsnio 4 dalies nuostatas šio teismo nagrinėjamoje byloje.
IV. Išvada
46.
Todėl siūlyčiau į abu Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką, iš dalies pakeistos 2006 m. lapkričio 20 d. Tarybos direktyva 2006/96/EB, dėl Bulgarijos ir Rumunijos stojimo adaptuojančia kai kurias direktyvas laisvo prekių judėjimo srityje, 1 straipsnio 2 ir 5 punktai turi būti aiškinami taip, kad tokios nacionalinės nuostatos, kurios yra nagrinėjamos pagrindinėje byloje ir pagal kurias spaudos gaminius ar jų dalis (išskyrus pavienius žodžius ir labai trumpas teksto ištraukas) padaryti viešai prieinamus draudžiama tik komerciniams paieškos sistemų operatoriams ir komerciniams turinio rengimo paslaugų teikėjams, bet ne kitiems naudotojams, įskaitant komercinius naudotojus, yra taisyklės, konkrečiai skirtos informacinės visuomenės paslaugoms. Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punktas turi būti aiškinamas taip, kad tokios nacionalinės nuostatos kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje yra techninis reglamentas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, kurioms pagal šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalį taikomas pranešimo įpareigojimas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Išskyrus pavienius žodžius arba labai trumpas teksto ištraukas, žr. šios išvados 9 punktą.
(
3
)	OL L 204, 1998, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 20 t., p. 337.
(
4
)	OL L 363, 2006, p. 81.
(
5
)	1996 m. balandžio 30 d. Sprendimas CIA Security International (C‑194/94, ECLI:EU:C:1996:172, 44 ir tolesni punktai).
(
6
)	Kaip apibrėžta Direktyvos 98/34 1 straipsnio 2 dalyje.
(
7
)	Žr. Direktyvos 98/34 1 straipsnio 5 dalį.
(
8
)	Į kuriuos jie šiuo metu turi teisę arba turės ją, kol galios sutartis.
(
9
)	Žr., pvz., 2016 m. vasario 4 d. Sprendimą Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, 70 punktas).
(
10
)	Šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimą Falbertir kt. (C‑255/16
EU:C:2017:983, 16 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
11
)	Šiuo klausimu žr. 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimą Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, 85 punktas).
(
12
)	Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad nagrinėjamose UrhG nuostatose suteikiama teisė iš tikrųjų yra gretutinė teisė (tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas). Vis dėlto patogumo sumetimais šioje išvadoje siūlau ją vadinti autorių teise.
(
13
)	Nors UrhG 87f straipsnio 1 dalyje spaudos gaminio gamintojui suteikta išimtinė teisė yra apibrėžta labai plačiai, iš UrhG 87g straipsnio 4 dalies, kuri suformuluota kaip išimtis, aišku, kad iš tikrųjų ši išimtinė teisė yra skirta tik „komerciniams paieškos sistemų operatoriams arba komerciniams atitinkamo turinio rengimo paslaugų teikėjams“ arba yra taikoma tik šiems subjektams. Todėl manau, kad Komisijos teiginys, kad išimtinė teisė taikoma erga omnes ir kad spaudos gaminių padarymas prieinamų yra „neteisėtas visais atvejais“, o ne tik tada, kai tai daro paieškos sistemų operatoriai arba turinio rengimo paslaugų teikėjai, iš tikrųjų yra visiškai dirbtinis, vertinant Direktyvos 98/34 taikymo kontekste. Nors nekyla abejonių, kad UrhG 87g straipsnio 4 dalis yra suformuluota kaip UrhG 87f straipsnio 1 dalyje suteikiamos išimtinės teisės išimtis, iš tikrųjų pagal šias nuostatas išimtinė teisė yra susijusi tik su UrhG 87g straipsnio 4 dalyje nurodytomis paslaugomis. Taip pat manau, kad VG Media ir Ispanijos vyriausybės pastaba dėl to, kad nagrinėjamais Vokietijos teisės aktais siekiama reglamentuoti ne spaudos gaminių pateikimą internete, o apsaugoti leidėjų teises, dėl toliau šioje išvadoje nurodytų priežasčių neįtikina.
(
14
)	Atsižvelgiant į nagrinėjamose nuostatose laikraščių ir žurnalų leidėjams suteiktas teises, nagrinėjamų taisyklių laikytis privaloma, kai spaudos gaminius teikia „komerciniai paieškos sistemų teikėjai arba komerciniai turinio rengimo paslaugų teikėjai“, kaip to reikalaujama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 dalį.
(
15
)	2015 m. birželio 11 d. sprendimas (C‑98/14
EU:C:2015:386).
(
16
)	Žr. 98 ir 99 punktus.
(
17
)	OL L 157, 2004, p. 45; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 32.
(
18
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą McFadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 81–84 punktai); taip pat žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą Huawei Technologies (C‑170/13, EU:C:2015:477, 57–59 punktai).
(
19
)	Iš 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Papasavvas (C‑291/13, EU:C:2014:2209) 26–30 punktų aišku, kad sąvoka „informacinės visuomenės paslaugos“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 2 punktą, apima informacijos teikimo internetu paslaugas, už kurias paslaugų teikėjui atlygina ne paslaugų gavėjas, bet atlyginama pajamomis, pavyzdžiui, iš interneto tinklalapyje skelbiamos reklamos.
(
20
)	Portugalijos vyriausybės nuomone, UrhG 87g straipsnio 4 dalies tekstas neatitinka dviejų iš Direktyvos 98/34 1 straipsnio 2 punkte nustatytų reikalavimų, būtent kad paslauga paprastai turi būti teikiama už atlygį ir asmeniniu paslaugų gavėjo prašymu.
(
21
)	Nors Komisija pripažįsta, jog tai, kad komerciniai paieškos sistemų operatoriai padaro spaudos gaminius ar jų dalis viešai prieinamus, yra informacinės visuomenės paslauga, ji mano, kad žodžiai „komerciniams turinio rengimo paslaugų teikėjams“ gali būti susiję ne tik su internetu teikiamomis paslaugomis, bet ir su neinternetinėmis paslaugomis.
(
22
)	Žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą Uber France (C‑320/16, EU:C:2017:511, 23 ir 24 punktai). Toje išvadoje generalinis advokatas M. Szpunar nurodė, kad „ne kiekviena nuostata, kuri yra bent kiek susijusi su informacinės visuomenės paslaugomis, savaime priskiriama prie techninių reglamentų kategorijos. Iš tiesų Direktyvoje 98/34 su pakeitimais iš įvairių techninių reglamentų kategorijų išskiriami su paslaugomis susiję techniniai reglamentai ir nurodoma, kad kalbama tik apie informacinės visuomenės paslaugas. Kaip matyti iš šios direktyvos 1 straipsnio 5 punkte pateiktos apibrėžties, paslaugų taisyklė – tai bendro pobūdžio reikalavimas, susijęs su galimybe verstis paslaugų teikimo veikla ir vertimusi ja. Norint kvalifikuoti reikalavimą kaip techninį reglamentą, dar reikia, kad konkreti šio reikalavimo paskirtis ir tikslas būtų aiškiai ir tikslingai reglamentuoti šias paslaugas. Tačiau techniniu reglamentu nelaikomos taisyklės, kurios susijusios su šiomis paslaugomis tik netiesiogiai arba atsitiktinai.“
(
23
)	2007 m. lapkričio 8 d. sprendimas (C‑20/05, EU:C:2007:652).
(
24
)	Tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
(
25
)	Pagal analogiją žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimą Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, 40 punktas) ir 2018 m. balandžio 10 d. Sprendimą Uber France (C‑320/16, EU:C:2018:221, 22 punktas), kuriuose Teisingumo Teismas konstatavo, kad paslaugos, kurią sudaro „informacinės visuomenės paslauga“ ir vežimo paslauga, „pagrindinis elementas“ yra vežimo paslauga. Mano nuomone, tokį patį kriterijų galima taikyti nagrinėjamam teisės aktui. Kadangi teisės akto tikslų gali būti keletas ir jie turi būti specialiai pritaikyti, kad atitiktų konkrečius reikalavimus ir interesus, manau, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalyje nustatytą išankstinio pranešimo reikalavimą, būtina išsiaiškinti nagrinėjamo nacionalinės teisės akto arba nuostatos pagrindinį tikslą ir paskirtį arba pagrindinį elementą, nes jeigu į jį būtų įtrauktos paslaugos, kurios nėra tokios svarbios, pavyzdžiui, savo apimtimi ar verte, galėtų būti prieita prie klaidingos išvados, kad paslaugos, kurios iš tikrųjų yra reglamentuojamos, nėra „informacinės visuomenės paslaugos“. Įtraukus į teisės aktus santykinai nesvarbias paslaugas, kurios nėra teikiamos internetu kartu su informacinės visuomenės paslaugomis, galėtų būti pakenkta pačiam Direktyvos 98/34 tikslui.
(
26
)	Todėl nepritariu Vokietijos vyriausybės argumentui, kad nagrinėjamos UrhG nuostatos neturi tiesioginio poveikio paslaugų teikimui arba tarpvalstybiniam paslaugų teikimui. Šios vyriausybės nuomone, šios nuostatos yra tik bendrosios sąlygos, susijusios su paslaugų, nepatenkančių į Direktyvos 98/34 1 straipsnio 5 punkto taikymo sritį, teikimu. Kaip teigia Vokietijos vyriausybė, nagrinėjamos nuostatos turi poveikį tik paieškų sistemų ir duomenų kaupyklų prieigai prie duomenų siekiant indeksuoti jų atliekamą paiešką.
(
27
)	2017 m. gruodžio 20 d. sprendimas (C‑255/16, EU:C:2017:983).
(
28
)	2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimas Falbert ir kt. (C‑255/16, EU:C:2017:983, 32 punktas).
(
29
)	1996 m. balandžio 30 d. sprendimas (C‑194/94, EU:C:1996:172).