62018CC0016
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2019 m. liepos 29 d. (
1
)
Byla C‑16/18
Michael Dobersberger
dalyvaujant:
Magistrat der Stadt Wien
(Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas, Austrija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Maitinimo paslaugų teikimas kelionės tarptautiniais traukiniais metu – Direktyva 96/71/EB – Taikymo sritis – Laisvė teikti paslaugas – SESV 56 straipsnis“
I. Įvadas
1.
1934 m. išleistame romane „Žmogžudystė Rytų eksprese“ Agatha Christie nekėlė tikslios vietos, kurioje buvo įvykdyta žmogžudystė, klausimo. Yra žinoma tik tai, kad tai įvyko traukinyje „Orient Express“, kuris važiuodamas Simplon maršrutu iš Stambulo į Kalė kirto kelias šalis, prieš tai sustojęs kažkur tuometinėje Jugoslavijoje. Tačiau skaitytojui lieka neaišku, kurioje šalyje tai įvyko. Šis klausimas, kuris būtų buvęs iš esmės svarbus paskesniems baudžiamiesiems procesams, siekiant nustatyti, kuri nacionalinė baudžiamoji teisė yra taikytina, aiškiai nepatenka į Herkulio Poirot tyrimo sritį. Iš tiesų, kalbant apie istorijos pasakojimo tempą ir keliamą jaudulį, tikrai šis klausimas nebuvo reikšmingas. Agatha Christie geografija nebuvo svarbi.
2.
Šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kurį pateikia Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas, Austrija), pagrindinis klausimas yra ne toks intriguojantis, tačiau svarbesnis vidaus rinkos veikimui ir laisvei teikti paslaugas: ar „Komandiruojamų darbuotojų direktyvos“, t. y. Direktyvos 96/71/EB (
2
), nuostatos taikytinos aplinkybėms, kai tarptautinis traukinys važiuodamas iš Budapešto į Miuncheną kerta Austriją, o dėl to, kaip ir „Orient Express“ atveju, kiekvienas sienos kirtimas turėtų teisinių pasekmių? Galbūt ne dėl žmogžudystės apibrėžties, bet, be abejonės, dėl darbo ir su darbu susijusios baudžiamosios teisės taikymo.
3.
Šioje išvadoje pateikiu argumentus, kad tokios aplinkybės, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nepatenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį. Šioje byloje geografija taip pat nėra svarbi.
II. Teisinis pagrindas
A.
ES teisė
4.
Direktyvos 96/71 1 straipsnyje „Taikymo sritis“ numatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją pagal šio straipsnio 3 dalį.
2.   Ši direktyva netaikoma prekybinės laivininkystės įmonių personalui, dirbančiam jūroje.
3.   Ši direktyva taikoma tada, kai šio straipsnio 1 dalyje paminėtos įmonės imasi vienos iš šių tarpvalstybinių priemonių:
a)
savo sąskaita komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją ir duoda jiems nurodymus, vadovaudamosi sutartimi, sudaryta tarp darbuotojus komandiruojančios įmonės ir toje valstybėje narėje veikiančios šalies, kuriai bus teikiamos paslaugos, su sąlyga, kad komandiruotės metu komandiruojančioji įmonė ir darbuotojas saistomi darbo santykiais; arba
b)
komandiruoja darbuotojus į įstaigą arba grupės valdomą įmonę kitos valstybės narės teritorijoje, su sąlyga, kad komandiruotės metu komandiruojančioji įmonė ir darbuotojas saistomi darbo santykiais; arba
c)
kaip laikino įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra samdo darbuotoją įmonei, kuri yra įsisteigusi ar veikia valstybės narės teritorijoje, su sąlyga, kad komandiruotės metu laikino įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra ir darbuotojas saistomi darbo santykiais.
4.   Ne Bendrijoje įsisteigusioms įmonėms negali būti taikomos palankesnės sąlygos už tas, kurios taikomos valstybės narės teritorijoje įsisteigusioms įmonėms.“
5.
Direktyvos 96/71 2 straipsnyje „Apibrėžimas“ išdėstyta:
„1.   Šioje direktyvoje "komandiruotasis darbuotojas" – tai darbuotojas, kuris ribotą laiką dirba kitos valstybės narės nei tos, kurioje jis paprastai dirba, teritorijoje.
2.   Šioje direktyvoje darbuotojo apibrėžimas yra nustatomas pagal valstybės narės, į kurios teritoriją darbuotojas yra komandiruotas, teisę.“
6.
Direktyvos 96/71 3 straipsnio „Darbo sutarties sąlygos“ 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad, nepriklausomai nuo to, kokia teisė yra taikoma darbo santykiams, 1 straipsnio 1 dalyje paminėtos įmonės garantuoja į jų teritoriją komandiruotiems darbuotojams darbo sutarties sąlygas dėl toliau nurodytų dalykų, kuriuos toje valstybėje narėje, kurioje darbas yra atliekamas, reglamentuoja:
–
įstatymai ir kiti teisės aktai ir (arba)
–
kolektyvinės sutartys ar arbitražo sprendimai, kurie buvo paskelbti visuotinai taikytinais, kaip numatyta šio straipsnio 8 dalyje, jeigu jie yra susiję su priede išvardyta veikla:
a)
dėl maksimalaus darbo ir minimalaus poilsio laiko;
b)
dėl minimalių mokamų metinių atostogų trukmės;
c)
dėl minimalių užmokesčio normų, įskaitant viršvalandžių apmokėjimo normas; šis punktas netaikomas papildomo pensinio draudimo sistemoms;
d)
dėl darbuotojų, ypač laikino įdarbinimo įmonių siūlomų, samdos sąlygų;
e)
dėl darbuotojų sveikatos, higienos ir darbo saugos;
f)
dėl apsaugos priemonių, skirtų nėščių ar neseniai pagimdžiusių moterų, vaikų ir jaunimo darbo sutarties sąlygoms vykdyti;
g)
dėl vienodų sąlygų taikymo vyrams ir moterims bei kitų nediskriminavimo nuostatų.
Šioje direktyvoje šio straipsnio 1 dalies c punkte paminėtų minimalių užmokesčio normų sąvoką apibrėžia valstybės narės, į kurios teritoriją darbuotojas yra komandiruojamas, nacionalinės teisės aktai ir (arba) praktika.“
B.
Austrijos teisė
7.
Ginčui pagrindinėje byloje taikomos versijos Arbeitsvertragsrechts-Anpassungsgesetz (Darbo sutarčių teisės suderinimo įstatymas; toliau – AVRAG) (
3
) 7b straipsnis susijęs su darbuotojų teisėmis santykiuose su užsienio darbdaviais, įsisteigusiais Europos Sąjungos arba Europos ekonominės erdvės valstybėse narėse. Iš esmės jame nustatyta, kad darbuotojas, kuris komandiruojamas dirbti į Austriją darbdavio, kurio registruota buveinė yra Europos Sąjungos valstybėje narėje ar Europos ekonominės erdvės valstybėje narėje, išskyrus Austriją, komandiravimo laikotarpiu, nepažeidžiant darbo santykiams taikomų įstatymų ir kitų teisės aktų, automatiškai turi teisę gauti bent jau teisės aktais numatytą atlyginimą, nustatytą reglamentu arba kolektyvine sutartimi, kuris darbo vietoje panašių darbdavių turi būti mokamas panašiems darbuotojams. Be to, asmuo, kurio registruota buveinė yra Europos Sąjungos valstybėje narėje arba Europos ekonominės erdvės valstybėje, išskyrus Austriją, laikomas darbdaviu santykiuose su jam pavaldžiai darbuotojais, perkeliamais į Austriją, kad jie galėtų atlikti savo darbą. Darbdaviai ne vėliau kaip prieš savaitę iki atitinkamo darbo pradžios privalo deklaruoti darbuotojų, kurie buvo komandiruoti dirbti Austrijoje, naudojimą. Tokia deklaracija pateikiama atskirai dėl kiekvienos komandiruotės ir joje pateikiama ši informacija: i) darbdavio įmonės pavadinimas, adresas ir profesinė licencija arba tikslas; ii) visas delegavimo laikotarpis, taip pat įvairių darbuotojų darbo sutarties pradžia ir numatoma trukmė Austrijoje, skirtingiems darbuotojams nustatomas įprastas darbo laikas ir vieta; iii) atlyginimo, mokėtino atskiriems darbuotojams pagal Austrijos teisės nuostatas, suma ir darbo santykių su darbdaviu pradžia; iv) vieta (tikslus adresas) Austrijoje (taip pat kitos intervencijos vietos Austrijoje) ir v) darbuotojo veiklos rūšis ir naudojimo būdas, atsižvelgiant į atitinkamą Austrijos kolektyvinę sutartį. Jei nėra reikalavimo komandiruojamiems darbuotojams prisijungti prie socialinio draudimo sistemos Austrijoje, darbdaviai privalo saugoti su darbuotojo deklaracija socialinio draudimo srityje susijusius dokumentus (socialinio draudimo dokumentas E 101 pagal Reglamentą (EEB) Nr. 1408/71 (
4
), socialinio draudimo dokumentas A1 pagal Reglamentą (EB) Nr. 883/04 (
5
)), taip pat komandiravimo deklaracijos kopiją darbo (ar intervencijos) vietoje šalies teritorijoje arba padaryti juos tiesiogiai prieinamus elektronine forma už įnašų rinkimą atsakingos tarnyboms.
8.
Kalbant apie prievolę teikti darbo užmokesčio dokumentus, AVRAG 7d straipsnyje nustatyta, kad darbdaviai visą komandiruotės laikotarpį turi darbo atlikimo vietoje saugoti darbo sutartį arba paslaugų lapelį, algalapį, surašytus vokiečių kalba, darbo užmokesčio sumokėjimo įrodymus ar banko pavedimus, darbo užmokesčio lapelius, darbo laiko apskaitos žiniaraščius, įrašus apie išdirbtas valandas ir dokumentus, susijusius su darbo užmokesčio klasifikavimo lentele, kad būtų galima patikrinti, ar komandiruotas darbuotojas darbo metu gauna darbo užmokestį, jam priklausantį pagal teisės nuostatas.
III. Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
9.
Henry am Zug Hungary Kft. (toliau – Henry am Zug), kuri įsteigta Budapešte (Vengrija), 2012–2016 m. laikotarpiu komandiruodavo darbuotojus, Vengrijos piliečius, kuriuos dažniausiai būdavo išsinuomojusi iš kitos Vengrijos įmonės, dirbti į Austriją (teikti paslaugos kelionės metu – ruošti patiekalus ir gėrimus ir jais prekiauti) Österreichische Bundesbahnen (nacionalinės Austrijos geležinkelių bendrovės, toliau – ÖBB) traukiniuose.
10.
Skundžiamais nutarimais administracinio teisės pažeidimo bylose M. Dobersberger, kasatorius, kaip Henry am Zug vadovas, dėl to, kad Henry am Zug, būdama darbdavė, kaip tai suprantama pagal AVRAG 7b straipsnį, 2016 m. sausio 28 d. Vienos centrinėje stotyje per patikrinimą pažeisdama šią nuostatą: i) nebuvo informavusi kompetentingos Austrijos institucijos apie komandiruojamų darbuotojų įdarbinimą prieš savaitę iki darbo pradžios Austrijoje, ii) darbo vietoje Austrijoje neturėjo dokumentų, liudijančių, kad darbuotojai yra apdrausti socialiniu draudimu, ir iii) minėtoje darbo vietoje neturėjo darbo sutarties, pažymų apie išmokėtą darbo užmokestį ir dokumentų apie darbo užmokesčio kategorijas vokiečių kalba.
11.
Sutartį dėl minėtų paslaugų teikimo ÖBB buvo sudariusi su D. GmbH (bendrove, įsteigta Austrijoje), pastaroji pagal subrangos sutartį arba subrangos sutarčių grandinę (per dar vieną Austrijoje įsteigtą bendrovę) šį užsakymą buvo perleidusi Henry am Zug. Henry am Zug paslaugoms teikti samdė Vengrijos darbuotojus, kurie dirbo į Zalcburgą arba Miuncheną važiuojančiuose ÖBB traukiniuose, kurių pradinė ir atitinkamai galinė stotis buvo Budapeštas ir kurie stodavo centrinėje Vienos stotyje.
12.
Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas) mano, kad apeliacinio skundo tinkamas nagrinėjimas priklauso nuo Direktyvos 96/71 ir SESV 56 straipsnio nuostatų aiškinimo. 2017 m. gruodžio 15 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2018 m. sausio 9 d., jis pateikė šiuos prejudicinius klausimus:
„1)
Ar į Direktyvos 96/71/EB, visų pirma jos 1 straipsnio 3 dalies a punkto, taikymo sritį patenka ir tokios paslaugos, kaip keleivių maitinimas, kelionės metu teikiamos paslaugos arba valymo paslaugos, kurias teikia paslaugų sektoriaus įmonės, įsteigtos komandiravimo valstybėje (Vengrijoje), darbuotojai, vykdydami sutartį su geležinkelio įmone, įsteigta priimančiojoje valstybėje (Austrijoje), jeigu paslaugos teikiamos tarptautiniuose traukiniuose, važiuojančiuose ir per priimančiąją valstybę?
2)
Ar direktyvos 1 straipsnio 3 dalies a punktas apima ir tą atvejį, kai paslaugų sektoriaus įmonė, įsteigta komandiravimo valstybėje, pirmame klausime minėtas paslaugas teikia ne vykdydama sutartį su priimančiojoje valstybėje įsteigta geležinkelio įmone, kuri yra galutinė paslaugų gavėja (paslaugų gavėja), o vykdydama sutartį su kita priimančiojoje valstybėje įsteigta įmone, kuri savo ruožtu turi (subrangos) sutartinius santykius su geležinkelio įmone?
3)
Ar direktyvos 1 straipsnio 3 dalies a punktas apima ir tą atvejį, kai paslaugų sektoriaus įmonė, įsteigta komandiravimo valstybėje, pirmame klausime minėtoms paslaugoms teikti siunčia ne savo darbuotojus, o kitos įmonės darbuotojus, kurie jai buvo išnuomoti dar komandiravimo valstybėje?
4)
Neatsižvelgiant į atsakymus į pirmąjį–trečiąjį klausimus, ar Sąjungos teisei, visų pirma laisvei teikti paslaugas (SESV 56 ir 57 straipsniai), prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią įmonės, komandiruojančios darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją teikti paslaugų, privalo laikytis darbo sutarties sąlygų, kaip jos suprantamos pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, ir susijusių prievolių (visų pirma pranešti apie darbuotojų komandiravimą į kitą valstybę priimančiosios valstybės kompetentingai institucijai ir parengti dokumentus, liudijančius darbo užmokesčio dydį ir tai, kad šie darbuotojai yra apdrausti socialiniu draudimu) taip pat tais atvejais, kai (pirma) į kitą valstybę komandiruoti darbuotojai priklauso tarpvalstybiniu lygiu veikiančios geležinkelio įmonės arba įmonės, kuri teikia tipines paslaugas šios geležinkelio įmonės valstybių narių sienas kertančiuose traukiniuose (keleivių maitinimas; paslaugos kelionės metu), mobiliajam personalui, kai (antra) komandiravimas apskritai nėra grindžiamas jokia paslaugų sutartimi ar bent jau ne paslaugų sutartimi tarp komandiruojančiosios įmonės ir kitoje valstybėje narėje veikiančio paslaugų gavėjo, nes komandiruojančiosios įmonės prievolių kitoje valstybėje narėje veikiančiam paslaugų gavėjui atsiranda pagal subrangos sutartį, ir kai (trečia) komandiruojamus darbuotojus darbo santykiai sieja ne su komandiruojančiąja įmone, o su trečiąja įmone, kuri išnuomojo savo darbuotojus komandiruojančiajai įmonei dar toje valstybėje, kurioje įsteigta komandiruojanti įmonė?“
13.
Pastabas raštu pateikė M. Dobersberger, Austrijos, Čekijos, Vokietijos, Prancūzijos, Vengrijos, Lenkijos vyriausybės ir Europos Komisija. Šios šalys, išskyrus Prancūzijos ir Lenkijos vyriausybes, buvo atstovaujamos per 2019 m. kovo 12 d. vykusį posėdį.
IV. Vertinimas
14.
Šioje byloje kyla klausimų dėl Direktyvos 96/71, kurie yra labai svarbūs: kokiu mastu direktyva taikoma įmonei tais atvejais, kai komandiruotas darbuotojas vykdo savo pareigas traukinyje, kuris išvyksta iš ir atvyksta atgal į kilmės šalį, traukinyje, iš kurio, vaizdžiai tariant, darbuotojas niekada neišlipa?
A.
Klausimų priimtinumas
15.
Prancūzijos vyriausybė ginčija pirmų trijų pateiktų klausimų, susijusių su prejudiciniu sprendimu, priimtinumą, teigdama, kad Direktyva 96/71 nereglamentuoja kontrolės priemonių, kurias nacionalinės valdžios institucijos įgyvendina siekdamos užtikrinti, kad būtų laikomasi darbo ir įdarbinimo sąlygų. Tai susiję su Sprendimu De Clercq ir kt. (
6
)
16.
Tiesa, prašymai priimti prejudicinį sprendimą paprastai priimami, ir tik labai retais ir ypatingais atvejais Teisingumo Teismas atsisako priimti prejudicinį sprendimą (
7
). Tokiems prašymams priimti prejudicinį sprendimą taikoma svarbos prezumpcija (
8
). Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į tai, kaip pats apibrėžia „išimtines aplinkybes“ (
9
), yra atsisakęs atsakyti į klausimus hipotetiniais atvejais, kai pateikti klausimai neturėjo reikšmės sprendžiant ginčą, kai pateikti klausimai nebuvo pakankamai aiškiai suformuluoti arba kai aplinkybės buvo nepakankamai aiškios (
10
).
17.
Ši byla nepriklauso nė vienai iš šių kategorijų. Be to, kaip Vokietijos vyriausybė teisingai pabrėžė per posėdį, Sprendimas De Clercq ir kt. (
11
) buvo susijęs su stebėjimo priemonėmis, o pirmasis–trečiasis klausimai šioje byloje susiję su platesniu klausimu dėl Direktyvos 96/71 taikymo tokioms aplinkybėms, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
18.
Todėl visi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikti klausimai yra priimtini.
B.
Direktyva 96/71 ir laisvė teikti paslaugas
19.
Prieš pradėdamas nagrinėti keturis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, manau, kad pateikiant preliminarias pastabas būtų naudinga priminti kai kurias esmines Direktyvos 96/71 ypatybes, kuriomis bus remiamasi atliekant toliau pateikiamą analizę.
20.
Esama įtampos tarp vidaus rinkos laisvių, visų pirma laisvės teikti paslaugas pagal SESV 56 straipsnį ir Direktyvą 96/71, dėl kurių, nors, atrodo, Teisingumo Teismo jurisprudencijoje ir teisės aktų leidėjo išnagrinėtų, vis dėlto juntama tam tikra trintis.
1. Tikslai
21.
Vidaus rinka, kuri, priklausomai nuo požiūrio, yra Europos integracijos proceso priemonė ar pabaiga, yra tokia svarbi Sąjungos teisinei tvarkai, kad ji laikoma kaip savaime suprantama ir yra svarbiausias organizacinis Sutarčių principas (
12
). Paprastai ekonominės veiklos vykdytojai veikia pagal suderintus standartus (
13
) arba, jei tokių standartų nėra, pagal savo vietinius standartus. Šiuo antruoju atveju kilmės šalies principas paprastai taikomas tik tada, kai ekonominės veiklos vykdytojas turi laikytis vietos reglamentavimo. Taip ekonominės veiklos vykdytojams sudaromos sąlygos konkuruoti vienodomis sąlygomis visoje vidaus rinkoje.
22.
Direktyvos 96/71 loginis pagrindas iš esmės yra visiškai kitoks, nes šia direktyva siekiama sušvelninti kai kurias (įprastas) laisvės teikti paslaugas taikymo pasekmes: kalbant apie tam tikrus darbo teisės aspektus, taikomas ne kilmės šalies, bet paskirties šalies principas. Dėl to atsiranda natūrali teisinė įtampa tarp SESV 56 straipsnio (
14
) ir Direktyvos 96/71.
23.
Atsižvelgiant į tai, kad direktyvos konstatuojamosiose dalyse nurodomas trejopas tikslas – skatinti tarpvalstybinį paslaugų teikimą (
15
), sąžiningos konkurencijos sąlygomis (
16
) ir užtikrinant pagarbą darbuotojų teisėms (
17
), reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad šie trys tikslai faktiškai yra visiškai priešingi (
18
). Pagarbos darbuotojų teisėms užtikrinimas ne skatina tarpvalstybinį paslaugų teikimą, o jį riboja ir, atsižvelgiant į tai, šiuo atveju reiškia pateisinimo pagrindą (t. y. svarbi priežastis, susijusi su bendruoju interesu).
24.
Todėl manau, kad labiau derėtų atsižvelgti į Direktyvą 96/71 kaip priemonę, kuria siekiama suderinti priešingus laisvės teikti paslaugas ir darbuotojų teisių apsaugos tikslus.
25.
Tačiau apie kuriuos darbuotojus kalbame? Apie paslaugų teikėjo kilmės šalies darbuotojus, siunčiamus į paskirties šalį, kurioje teikiama paslauga, ar apie paskirties šalies darbuotojus? Atsižvelgiant į šią direktyvą, akivaizdu, kad būtent kilmės šalies (
19
). Taigi bet kokios formos komandiravimo loginis pagrindas yra toks: darbuotojas neturėtų asmeniškai patirti jokių pajamų ar kitų su darbo santykiais susijusių nuostolių, palyginti su vietos darbuotoju. Pragyvenimo išlaidos gali būti didesnės nei valstybėje narėje, į kurią komandiruojama. Todėl, siekiant sušvelninti bet kokią galimą diskriminaciją, taikomas paskirties šalies principas.
26.
Dabar grįžkime šiek tiek atgal ir įsivaizduokime, kad nėra jokio suderinimo, tai yra kad nėra Direktyvos 96/71, ir kad valstybė narė A nori, kad jos darbo įstatymai būtų taikomi kitos valstybės narės B darbuotojams, komandiruojamiems į šią valstybę narę remiantis laisve teikti paslaugas valstybėje narėje A. Be abejonės, tai būtų laisvės teikti paslaugas apribojimas. Kaip būtų galima pateisinti šį apribojimą? Naudojantis valstybės narės B darbuotojų teisėmis?
27.
Tokiomis aplinkybėmis galima teigti, kad sunku įsivaizduoti, jog valstybė narė A galėtų remtis privalomuoju pagrindu, susijusiu su darbuotojų apsauga valstybėje narėje B. Galima teisėtai užduoti klausimą, ar iš tikrųjų valstybė narė A, atsižvelgiant į komandiravimo, kaip darbdavio paslaugų teikimo laisvės, dalį, privalo žinoti, kas geriausia valstybės narės B darbuotojams. Toks požiūris galėtų atrodyti globėjiškas, o gal net pernelyg valdingas. Be to, kyla subtilus kompetencijos klausimas: galima teigti, kad iš esmės valstybė narė A turėtų galėti apsaugoti tik toje valstybėje narėje nuolat dirbančius darbuotojus, o kitoje valstybėje narėje B dirbantys asmenys ir, atsižvelgiant į laisvę teikti darbdavio paslaugas, komandiruoti į valstybę narę paprastai neturėtų būti tie, kuriuos ta valstybė narė gali apsaugoti (
20
).
28.
Vis dėlto tvirtinčiau, kad tokias abejones galima išsklaidyti ir kad, be to, esama suformuotos jurisprudencijos, jog valstybė narė gali apriboti laisvę teikti paslaugas, kad apsaugotų komandiruojančiosios valstybės narės darbuotojus. Iš tikrųjų, Teisingumo Teismas, kiek tai susiję su padėtimi prieš Direktyvos 96/71 įgyvendinimo terminą ir jam pasibaigus (
21
), yra nusprendęs, kad „darbuotojų apsauga“ (
22
), „bendras interesas suteikti socialinę apsaugą darbuotojams“ (
23
) arba „statybos pramonės darbuotojų socialinė apsauga“ (
24
) gali pateisinti pagrindinių laisvių apribojimus, o tai reiškia, kad būtent kilmės valstybės narės ir (arba) komandiravimo valstybės narės darbuotojams, o ne priimančiosios valstybės narės darbuotojams kyla pavojus.
29.
Paradigmos pasikeitimas matyti Sprendime Laval un Partneri (
25
), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad siekis „apsaugoti priimančiosios valstybės darbuotojus nuo galimos socialinio dempingo praktikos, gali būti privalom[asis] bendrojo intereso pagrind[as], kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, galin[tis] iš esmės pateisinti vienos iš Sutartimi užtikrinamų pagrindinių laisvių apribojimą“ (
26
). Be to, nors Teisingumo Teismas išsamiau neapibrėžė ir nepatikslino sąvokos „socialinis dempingas“, šią bylą verta paminėti dėl trijų priežasčių. Pirma, kalbant apie esmę, Teisingumo Teismas, minėdamas „socialinio dempingo“ sąvoką, į jurisprudenciją įveda naują privalomąjį pagrindą, susijusį su bendruoju interesu. Tai, žinoma, iš esmės yra visiškai įmanoma, nes nėra išsamiai išvardyti svarbiausi interesai, o Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į visuomenės pokyčius, gali rasti naujų. Antra, šis naujai nustatytas privalomasis pagrindas, susijęs su bendruoju interesu, yra ekonominis, o tai nesuderinama su ilgalaike Teisingumo Teismo jurisprudencija, kad vien tik ekonominio pobūdžio tikslai negali būti viešosios politikos, galinčios pateisinti pagrindinės laisvės apribojimą, pagrindas (
27
). Iš tiesų, „socialinio dempingo“ prevencija yra labiau panaši į pramonės taikos palaikymo ekonominį pagrindo pateisinimą, kurio Teisingumo Teismas nėra pripažinęs svarbiu veiksniu, susijusiu su bendruoju interesu (
28
). Trečia, dėl metodikos Teisingumo Teismas aiškiai nenurodė, kad „socialinis dempingas“ nuo šiol yra naujas privalomasis pagrindas, susijęs su bendruoju interesu. Teisingumo Teismas veikiau nustatė šį naują privalomąjį pagrindą esant susijusį su priimančiąja valstybe nare iš galiojančios jurisprudencijos dėl komandiruojančiosios valstybės narės darbuotojų apsaugos. Iš tiesų, „socialinis dempingas“ ir komandiruojančiosios valstybės narės darbuotojų apsauga yra du visiškai skirtingi dalykai.
30.
Norėčiau pabrėžti, kad visiškai suprantu ir remiu būtinybę apsaugoti darbuotojus laisvės teikti paslaugas aplinkybėmis ir jokiu būdu to nekvestionuoju. Priešingai, sąvoka „socialinis dempingas“ turėtų būti traktuojama atsargiai ir aiškinama siaurai. Vidaus rinkoje, kuriai būdingas laisvas prekių, paslaugų ir gamybos veiksnių judėjimas, kyla grėsmė, kad „socialinis dempingas“ taps ne teisine, o veikiau politine sąvoka, paprastai vartojama ekonomikoje, turinčioje gerai išplėtotą infrastruktūrą. Iš tiesų kyla pavojus, kad vienpusiškai, visų pirma, bus atsižvelgta į priimančiosios (valstybės) narės perspektyvą (
29
). Trumpai tariant, tai, kas vieniems yra „socialinis dempingas“, tam tikra prasme yra tiesiog „užimtumas“ kitiems.
31.
Taigi, jei sąvoka „socialinis dempingas“ per plačiai taikoma, tai reikštų, kad tai prilygsta ne vien tik vietos pramonės apsaugai nuo pigesnės kitos valstybės narės konkurencijos, o apsaugai, kuri paprastai negali būti vykdoma pagal Sąjungos teisę (
30
). Sąvoka „dempingas“ reiškia, kad turi būti siekiama ne tik pasinaudoti geresnėmis sąlygomis, bet ir neigiamo ketinimo pašalinti konkurenciją. Tačiau būtinybe užkirsti kelią „socialiniam dempingui“ negali būti remiamasi prieš paslaugų teikėją, kuris tiesiog pasitelkia vidaus rinkos teikiamas galimybes savo ir savo kliento, paslaugų gavėjo, ekonominiam pranašumui (
31
). Apskritai vidaus rinka grindžiama lyginamojo pranašumo principu (
32
).
32.
Grįžtant prie Direktyvos 96/71, jei jos tikslas yra apsaugoti komandiruotus darbuotojus, t. y. kilmės valstybės narės darbuotojus, manau, kad tai tik dalis tiesos, nes direktyva taip pat siekiama užkirsti kelią „socialiniam dempingui“.
2. Teisinis pagrindas ir paslaugos transporto srityje
33.
Pagal SESV 58 straipsnio 1 dalį laisvei teikti paslaugas transporto srityje taikomos (Sutarties) antraštinės dalies nuostatos, susijusios su transportu, t. y. SESV trečios dalies VI antraštinė dalis (
33
). Šiuo atveju standartinis Sąjungos transporto politikos, apimančios laisvę teikti paslaugas transporto srityje, įgyvendinimo teisinis pagrindas yra SESV 91 straipsnis (
34
). Jau esu pažymėjęs, kad SESV 58 straipsnio 1 dalies teisinė pasekmė yra ta, kad Sutarties nuostatos neturi tiesioginio poveikio paslaugoms transporto srityje (
35
), o tai svarbi teisinė pasekmė, nes dėl jos ūkio subjektai netenka teisės nacionaliniuose teismuose remtis SESV 56 ir kitais straipsniais (
36
). Todėl laisvo paslaugų teikimo principų taikymas turi būti įgyvendintas pagal Sutartį nustatant bendrą transporto politiką (
37
). Priimtos derinimo priemonės yra aiškinamos atsižvelgiant į SESV 56 straipsnį (
38
).
34.
Atsižvelgdamas į tai, manau, kad paslaugų derinimo užtikrinimas transporto srityje, net jei tai būtų platesnės derinimo priemonės dalis, turėtų būti grindžiamas SESV 91 straipsniu.
35.
Vis dėlto Direktyva 96/71 grindžiama tik SESV 53 straipsnio 1 dalimi ir 62 straipsniu, o ne, be to, SESV 91 straipsniu. Tas pats pasakytina ir apie Direktyvą 2014/67/ES (
39
). Logiška būtų daryti išvadą, kad šios direktyvos neužtikrina paslaugų derinimo transporto srityje. Beje, Direktyvoje 2006/123, vadinamojoje „Paslaugų direktyvoje“, kurios teisinis pagrindas yra toks pats kaip direktyvų 96/71 ir 2014/67, konkrečiai neįtrauktos paslaugos transporto srityje (
40
). Pridursiu, kad taip yra dėl ką tik nurodytos priežasties: SESV 53 straipsnio 1 dalis ir 62 straipsnis neapima paslaugų transporto srityje.
36.
Vis dėlto ES teisės aktų leidėjas laikosi kitokios nuomonės. Pirmiausia Direktyvoje 96/71 expressis verbis nustatyta, kad ši direktyva netaikoma „prekybinės laivininkystės įmonių personalui, dirbančiam jūroje“ (
41
). Dar grįšiu prie šios nuostatos, tačiau šiuo atveju jau galiu nurodyti, kad prekybinės laivininkystės įmonėms ši direktyva netaikoma, vadinasi, bent jau iš esmės, teisės aktų leidėjo nuomone, kitoms paslaugoms transporto srityje ši direktyva turėtų būti taikoma. Direktyvoje 2014/67 daroma panaši nuoroda į „judžiuosius transporto sektoriaus darbuotojus“ (
42
).
37.
Be to, galima teigti, kad nors galima spėlioti, kodėl SESV 91 straipsnis nebuvo įtrauktas kaip Direktyvos 96/71 (
43
) priėmimo teisinis pagrindas, paslaugos transporto srityje paprastai nepatenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį. Šioje išvadoje to neketinu ginčyti (
44
). Iš tiesų, atrodo, kad, vadovaujantis teisine logika, paslaugoms transporto srityje, iš esmės, direktyva yra taikoma.
3.
Šiuo atveju: transporto paslaugos?
38.
Vis dėlto, kalbėdamas apie nagrinėjamas konkrečias paslaugas, šiame etape vis tiek norėčiau išnagrinėti, ar jos yra „paslaugos transporto srityje“, ar ne.
39.
Kaip jau minėjau, pagal SESV 58 straipsnio 1 dalį laisvei teikti paslaugas transporto srityje taikomos (Sutarties) antraštinės dalies nuostatos, susijusios su transportu, t. y. SESV trečios dalies VI antraštinė dalis (
45
).
40.
Akivaizdu, kad maitinimo ir valymo paslaugos traukinyje nėra transporto paslaugos, t. y. žmonių ar daiktų perkėlimas iš taško A į B (
46
). Tačiau Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad „paslaugos transporto srityje“ apima „ne tik bet kokį fizinį asmenų arba prekių perkėlimo iš vienos vietos į kitą naudojant sausumos transporto priemonę, orlaivį arba laivą veiksmą, bet ir bet kurią kitą su tokiu veiksmu iš esmės susijusią paslaugą“ (
47
). Atsižvelgdamas į tai, Teisingumo Teismas, pavyzdžiui, kvalifikavo techninę apžiūrą kaip „paslaugas transporto srityje“ (
48
), nes tai yra „išankstinė ir būtina sąlyga norint vykdyti pagrindinę, būtent transportavimo, veiklą“ (
49
).
41.
Suprantu, kad, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, paslaugos, kurios pagal savo pobūdį yra transporto veiklos (faktiškai ar teisiškai), conditio sine qua non yra laikomos paslaugomis transporto srityje.
42.
To negalima pasakyti apie nagrinėjamas paslaugas. Paslaugos, teikiamos taip, kaip nagrinėjamos kelionės metu teikiamos paslaugos, nepriklauso nuo gabenimo veiksmo. Žmonės valgo ir geria bet kurioje vietoje, taip pat traukiniuose. Vietos turi būti valomos, taip pat ir traukiniai. Aprūpinimas maistu ir gėrimais, taip pat traukinių valymas yra tik papildomos paslaugos, palyginti su transporto paslaugomis. Arba, trumpai tariant, traukinyje nereikia teikti gėrimų ar traukinio nereikia valyti tam, kad būtų vykdomos transporto paslaugos. Kitaip tariant, tai yra nebūtina. Taigi vien tai, kad maistas ir gėrimai yra naudojami transporto priemonėse, o transporto priemonės išvalomos, nereiškia, kad tai yra „paslauga transporto srityje“.
C.
Dėl Direktyvos 96/71 taikymo srities – pirmasis klausimas
43.
Pateikdamas pirmąjį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar į Direktyvos 96/71, visų pirma jos 1 straipsnio 3 dalies a punkto, taikymo sritį patenka ir tokios paslaugos, kaip keleivių maitinimas, kelionės metu teikiamos paslaugos arba valymo paslaugos, kurias teikia paslaugų sektoriaus įmonės, turinčios buveinę komandiravimo valstybėje, darbuotojai, vykdydami sutartį su geležinkelio įmone, kurios buveinė yra priimančiojoje valstybėje, jeigu paslaugos teikiamos tarptautiniuose traukiniuose, važiuojančiuose ir per priimančią valstybę.
44.
Įstojusių į bylą šalių nuomones galima suskirstyti į tris kategorijas.
45.
Remiantis pirmąja nuomone, kurią palaiko M. Dobersberger, Vengrijos, Lenkijos ir Čekijos vyriausybės, maitinimo arba valymo paslaugos traukiniuose nepatenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį. Austrijos, Prancūzijos ir Vokietijos vyriausybės laikosi priešingo požiūrio. Trečia, Komisija daro prielaidą, kad Direktyva 96/71, išskyrus jos nuostatas dėl minimalių darbo užmokesčio normų ir minimalių mokamų kasmetinių atostogų, nurodytų tos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose, yra taikoma tokioms paslaugoms, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
46.
Direktyvos 96/71 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad ji taikoma įmonėms, įsteigtoms valstybėje narėje, kuri pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą komandiruoja darbuotojus į valstybės narės teritoriją pagal šio straipsnio 3 dalį. Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punkte taip pat nurodoma, kad direktyva taikoma tiek, kiek 1 dalyje nurodytos įmonės komandiruoja darbuotojus į valstybės narės teritoriją savo sąskaita ir nurodymu pagal sutartį, sudarytą tarp komandiruojančiosios įmonės ir šalies, kuriai tos paslaugos yra skirtos, vykdančios veiklą toje valstybėje narėje, su sąlyga, kad komandiruojanti įmonė ir darbuotojas komandiravimo laikotarpiu yra susiję darbo santykiais.
47.
Pirmojo klausimo svarbiausias aspektas – ar darbuotojai komandiruojami į valstybės narės „teritoriją“, t. y. į Austrijos Respublikos teritoriją.
48.
Norėčiau pažymėti, kad Direktyvos 96/71 1 straipsnio formuluotės nepakanka šiai problemai spręsti. Žinoma, aptariami darbuotojai, kirtę Austrijos sieną, teisėtai ir fiziškai yra tos valstybės narės teritorijoje ir iš esmės priklauso tos valstybės narės jurisdikcijai. Tačiau, kadangi pirmiausia fiziškai jie pasilieka traukinyje ir grįžta į savo kilmės valstybę narę, man sunku daryti prielaidą, kad jie iš tiesų komandiruojami „į teritoriją“. Kitaip tariant, jie komandiruojami į „teritoriją“ traukinio, kuris vyksta per Austriją.
49.
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą, taip pat teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus, ypač į to teisės akto kilmę (
50
).
50.
Buvo pateiktas argumentas, visų pirma Austrijos vyriausybės, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos paslaugos patenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį, nes pagal 1 straipsnio 2 dalį ši direktyva netaikoma prekybinės laivininkystės įmonių personalui, dirbančiam jūroje. Tiek, kiek Direktyva 96/71 konkrečiai nesusijusi su šiuo konkrečiu veiklos sektoriumi, a contrario ji turi būti taikoma visiems kitiems sektoriumi.
51.
Galima pritarti tokiems argumentams tik tokiu atveju, jei pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 2 dalies teisės aktų rengimo istoriją šiuo klausimu viskas paaiškinama. Deja, taip nėra, šio klausimo teisėkūros istorija taip pat neišsami.
52.
Iš tiesų, Direktyvos 96/71 1 straipsnio 2 dalis, kuri nebuvo įtraukta nei į pirminį Komisijos pasiūlymą (
51
), nei į Parlamento nuomonę dėl pirmojo svarstymo, buvo įtraukta į Tarybos bendrąją poziciją (
52
) dėl iš dalies pakeisto Komisijos pasiūlymo (
53
) ir liko Tarybos pasiūlyta formuluotė iki direktyvos priėmimo. Nėra jokių aiškių įrodymų, kad ši išimtis būtų išsami, kad būtų užkirstas kelias kitoms galimoms išimtims (
54
).
53.
M. Dobersberger tvirtina, kad jo požiūrį, jog ši byla nepatenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį, patvirtina leidžianti nukrypti nuostata, numatyta 1948-ojo Tarybos posėdžio, įvykusio 1996 m. rugsėjo 24 d. Briuselyje, protokolo priede (9916/96 ADD 1). Pagal šį priedą darbuotojas, kuris paprastai dirba dviejų ar daugiau valstybių narių teritorijoje ir kuris priklauso įmonės, vykdančios savo arba profesinį tarptautinių keleivių arba krovinių vežimą geležinkeliais, kelių, oro arba vidaus vandenų keliais, mobiliajam personalui, nepatenka į Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punkto taikymo sritį. Tokiu atveju komandiravimo nebūtų. M. Dobersberger mano, kad ši išimtis gali būti suprantama tik taip, kad ji taikoma ne tik transporto įmonės darbuotojams, bet ir paslaugas teikiančios įmonės darbuotojams, teikiantiems įvairias paslaugas toms pačioms transporto priemonėms, todėl jos nepatenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį.
54.
Savaime suprantama, kad Tarybos posėdžio protokolai nėra norminio pobūdžio. Vis dėlto jie suteikia naudingos informacijos apie Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimus ir supratimą, taip pat apie jų priimtų dokumentų aiškinimą. Atsižvelgiant į tai, man aiškūs du dalykai: pirma, ne tik prekybinės laivininkystės įmonės, susijusios su jūrų personalu, gali būti neįtrauktos į direktyvos taikymo sritį ir, antra, judūs darbuotojai, kaip darbuotojai, atliekantys savo pareigas transporto priemonėse, neatitinka direktyvos logikos.
55.
Be to, Austrijos vyriausybė atkreipia dėmesį į Direktyvos 2014/67 9 straipsnio 1 dalies b punktą, kuriame, atsižvelgiant į administracinius reikalavimus ir kontrolės priemones, būtinus veiksmingai direktyvose 2014/67 ir 96/71 nustatytų įpareigojimų vykdymo stebėsenai užtikrinti, valstybėms narėms leidžiama nustatyti įpareigojimą saugoti arba teikti transporto sektoriaus mobiliesiems darbuotojams skirtus dokumentus. Todėl Austrijos vyriausybė daro išvadą, kad tarpvalstybinis geležinkelių transportas patenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį.
56.
Šis argumentas pats savaime neįtikina manęs. Jis visiškai neparodo, ką reiškia „mobilusis darbuotojas transporto sektoriuje“ ar ką ši sąvoka apima. Tai aiškinimo klausimas. Todėl tai, kad, atsižvelgiant į transporto sektoriaus mobiliuosius darbuotojus, gali būti taikomi tam tikri administraciniai reikalavimai paslaugų teikėjams, nieko nesako apie tai, ar tokia konkreti situacija patenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį. Kitaip tariant, nesvarbu, ar nagrinėjamas atvejis patenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį, kyla aiškinimo klausimas, kurio Direktyvos 2014/67 9 straipsnio 1 dalies b punktas neišsprendžia tiesiogiai.
57.
Siekiant suprasti ir atsakyti į pirmąjį klausimą, svarbiausia yra suprasti, kad „labai judžių darbuotojų“ – sąvokos, kurią Čekijos vyriausybė vartoja savo pareiškimuose, – padėtis neatitinka Direktyvos 96/71 logikos. Labai judžių darbuotojų, pavyzdžiui, kaip yra šiuo atveju, padėtis pastebimai skiriasi nuo kitų mobiliųjų darbuotojų padėties.
58.
Tokie labai judūs darbuotojai nuo kitų judžių darbuotojų skiriasi tuo, kad jų darbo vieta iš tikrųjų yra nereikšminga. Nesvarbu, ar transporto priemonės, kuriose jie vykdo savo pareigas, konkrečiu metu yra Vengrijoje, Austrijoje ar Vokietijoje. Kitaip tariant, visa kilmės (arba komandiravimo) šalies ir paskirties šalies logika netaikoma tokiomis aplinkybėmis, nes nėra paskirties šalies: traukinys išvyksta iš Budapešto. Jis grįžta į Budapeštą. Šiuo atveju pati paskirties šalis yra Vengrija. Kilmės ir paskirties šalis sutampa. Nemanau, kad nagrinėjamu atveju darbuotojų padėtis skiriasi nuo dirbančių, pavyzdžiui, Budapešto tramvajuose.
59.
Šiomis aplinkybėmis norėčiau priminti, kad pagal Direktyvos 96/71 2 straipsnio 1 dalį sąvoka „komandiruotasis darbuotojas“ reiškia darbuotoją, kuris ribotą laiką dirba valstybės narės, kitos nei ta, kurioje jis paprastai dirba, teritorijoje.
60.
Per posėdį buvo ginamas požiūris, ypač Vengrijos vyriausybės, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nebuvo įmanoma nustatyti, kurioje valstybėje narėje darbuotojas paprastai dirba, atsižvelgiant į tai, kad padėtis tarptautiniame traukinyje yra tokia ypatinga dėl pirmiau nurodytų priežasčių. Tačiau nedarysiu tokios plataus užmojo prielaidos. Mano supratimu, įprasta darbo vieta yra Vengrija. Iš šios šalies ir joje aptariami darbuotojai pradeda dirbti, krauti traukinius, tvarkyti atsargas ir kt. Svarbiausia – būtent čia jie turi savo (ekonominį) gyvenimo centrą. Čia jie moka už apgyvendinimą ir perka maisto produktus. Todėl jiems vienareikšmiškai taikomos pragyvenimo Vengrijoje išlaidos. Jų laikinas buvimas Austrijoje darbo dieną neturi jokio poveikio jų pragyvenimo išlaidoms.
61.
Todėl visas Direktyvos 96/71 loginis pagrindas yra aiškus, taigi ši direktyva neturėtų būti taikoma.
62.
Galiausiai norėčiau atkreipti dėmesį į Komisijos argumentą, pagal kurį ši direktyva iš esmės taikoma, tačiau dėl ypatumų, kylančių dėl labai mobilaus tarpvalstybinių paslaugų pobūdžio pagrindinėje byloje, taip pat dėl nepakankamo ryšio su priimančiosios valstybės narės teritorija minimalių darbo užmokesčio normų taikymas ir minimalių mokamų atostogų trukmės taisyklės nėra pateisinamos. Komisija šiuo atveju remiasi SESV 56 straipsniu, pagal kurį ji norėtų aiškinti šią direktyvą.
63.
Nesutinku su tokiu požiūriu.
64.
Atsižvelgiant į natūralią įtampą tarp SESV 56 straipsnio ir Direktyvos 96/71, aprašytos pirmiau, aiškinant šią direktyvą atsižvelgiant į laisvę teikti paslaugas, klausimai tampa sudėtingesni, o ne išsprendžiami. Nukrypstant į kraštutinumus, dėl tokio Direktyvos 96/71 à la carte taikymo atsižvelgiant į SESV 56 straipsnį negali būti taikomos jokios direktyvos nuostatos. Taip būtų pažeistas teisinis saugumas, nes direktyva buvo priimta būtent tam, kad būtų detaliai nustatyta, kas yra leidžiama, o kas ne komandiruojant darbuotojus.
65.
Todėl mano siūlomas atsakymas į pirmąjį klausimą yra toks, kad į Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies taikymo sritį nepatenka tokios paslaugos, kaip keleivių maitinimas, kelionės metu teikiamos paslaugos arba valymo paslaugos, kurias teikia paslaugų sektoriaus įmonės, turinčios buveinę komandiravimo valstybėje, darbuotojai, vykdydami sutartį su geležinkelio įmone, kurios buveinė yra priimančiojoje valstybėje, jeigu paslaugos teikiamos tarptautiniuose traukiniuose, važiuojančiuose ir per priimančiąją valstybę.
D.
Dėl subrangos sutarčių grandinių – antrasis ir trečiasis klausimai
66.
Atsižvelgiant į tai, kad Direktyvos 96/71 nuostatos nėra taikomos tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, antrasis ir trečiasis klausimai yra hipotetiniai ir į juos Teisingumo Teismas neturi atsakyti, nebent Teisingumo Teismas padarytų kitokią išvadą, susijusią su pirmuoju klausimu, ir laikytųsi nuomonės, kad šioje byloje Direktyva 96/71 taikoma. Tokiu atveju turi būti išnagrinėtos direktyvos nuostatos dėl antrojo ir trečiojo klausimų.
67.
Antrasis ir trečiasis klausimai panašūs, nes abu susiję su subrangos sutarčių grandinėmis ir sutartinių santykių struktūra įvairiais darbuotojų komandiravimo etapais.
1. Dėl antrojo klausimo
68.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punktas apima ir tą atvejį, kai paslaugų sektoriaus įmonė, kurios buveinė yra komandiravimo valstybėje, pirmame klausime minėtas paslaugas teikia ne vykdydama sutartį su priimančiojoje valstybėje reziduojančia geležinkelio įmone, kuriai tos paslaugos galiausiai teikiamos (paslaugų gavėju), o vykdydama sutartį su kita priimančiojoje valstybėje reziduojančia įmone, kuri savo ruožtu turi (subrangos sutarčių grandinės) sutartį su geležinkelio įmone.
69.
Šį klausimą reikia vertinti atsižvelgiant į Direktyvą 96/71 perkeliančią nacionalinę teisę. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas netiesiogiai siekia nustatyti, ar ši direktyva tinkamai perkelta į Austrijos teisę.
70.
Visų pirma, šiuo atveju svarbi sąvoka „pagal sutartį, sudarytą tarp komandiruojančios įmonės ir šalies, kuriai tos paslaugos yra skirtos“.
71.
Iš tiesų, kaip minėta pirmiau, sutartis tarp ÖBB ir Henry am Zug nėra sudaryta, tačiau šios dvi įmonės yra susijusios su trijų sutarčių grandine: yra sutartis tarp ÖBB ir D. (įsteigtos Austrijoje) dėl paslaugų kelionės metu, maisto ir gėrimų paruošimo ir pardavimo ÖBB traukiniuose, kurią D. perdavė Henry am Zug (įsteigta Vengrijoje) pagal subrangos sutartis per H. (kita įmonė, įstiegta Austrijoje).
72.
Kyla klausimas, ar dėl šių subrangos sutarčių sudarymo šioje byloje netaikomas Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punktas.
73.
Taip nemanau.
74.
Pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, visos subrangos grandinėje dalyvaujančios įmonės yra įsteigtos Austrijoje, t. y. šalyje, į kurią komandiruojami darbuotojai. Todėl nesvarbu, ar ÖBB, kurios traukiniuose darbuotojai teikia savo paslaugas, ar kita Austrijoje veikianti įmonė yra sudariusi sutartį su Henry sam Zug. Bet kokiu atveju darbuotojai komandiruojami pagal sutartį, sudarytą tarp komandiruojančios bendrovės Henry am Zug ir paslaugų gavėjo, veikiančio priimančiojoje valstybėje narėje.
75.
Tai, ar ÖBB ir Henry am Zug yra tiesiogiai susijusios viena sutartimi arba per sutarčių grandinę, yra vienas ir tas pats. Pagal 1 straipsnio 3 dalies a punktą tarp jų yra sudaroma sutartis.
2. Dėl trečiojo klausimo
76.
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punktas taip pat apima ir tą atvejį, kai paslaugų sektoriaus įmonė, įsteigta komandiravimo valstybėje, naudoja ne savo darbuotojus, o kitos įmonės darbuotojus, kurie jai buvo išnuomoti dar komandiravimo valstybėje.
77.
Šį klausimą taip pat reikėtų vertinti atsižvelgiant į nacionalinę teisę, kuria perkeliama Direktyva 96/71. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas netiesiogiai siekia nustatyti, ar ši direktyva tinkamai perkelta į Austrijos teisę.
78.
Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, kaip aiškinama sąvoka „su sąlyga, kad komandiruotės metu komandiruojančioji įmonė ir darbuotojas saistomi darbo santykiais“.
79.
Kaip paaiškinta pirmiau, Henry am Zug naudojasi savo darbuotojais ir iš dalies kitos įmonės darbuotojais. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad tai nepatenka į Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punkto taikymo sritį dėl tarpvalstybinio aspekto nebuvimo. Iš tikrųjų, ši samda buvo vykdoma Vengrijoje (
55
).
80.
Tiesa, kad Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punkto formuluotė yra aiški, nes nėra jokių neaiškių sąvokų („teikimas“) (
56
)„komandiravusios įmonės ir darbuotojo darbo santykių komandiravimo laikotarpiu“. Atrodo, kad tai reikštų aiškinimą, pagal kurį darbuotojams, kurie tiesiogiai nėra įdarbinami Henry am Zug, netaikomas Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punktas (
57
).
81.
Tačiau, nors šios nuostatos formuluotė atrodo aiški, norėčiau, kad Teisingumo Teismas išnagrinėtų ne tik šios nuostatos formuluotę. Mano nuomone, nekyla abejonių dėl Direktyvos 96/71 taikymo, ir štai dėl kokių priežasčių.
82.
Atsižvelgiant į Direktyvos 96/71 turinį ir tikslą, naudojantis laisve teikti paslaugas nesvarbu, ar vienoje valstybėje narėje įsteigta įmonė komandiruoja darbuotojus į kitą valstybę narę, ar tai daroma netiesiogiai, perkeliant juos į kitą įmonę. Abiem atvejais vykdomas teikimas, kuris patenka į SESV 56 straipsnio taikymo sritį. Todėl Direktyvos 96/71 taikymo sritis turėtų būti aiškinama kaip apimanti visus laikino komandiravimo veiksmus, kuriems taikoma laisvė teikti paslaugas. Kaip nurodyta pirmiau, Direktyvos 96/71 tikslas, inter alia, yra užtikrinti „teisingą“ pusiausvyrą tarp, viena vertus, įmonių, komandiruojančių darbuotojus, paslaugų teikimo laisvės ir, kita vertus, komandiruotų darbuotojų socialinės apsaugos. Siekiant suteikti galimybę priimančiojoje šalyje komandiruotiems darbuotojams naudotis minimaliomis aiškiai apibrėžtomis apsaugos taisyklėmis nėra svarbu, ar komandiruotą darbuotoją į priimančiąją šalį išsiunčia tiesiogiai darbdavys, ar įmonė, į kurią jis buvo komandiruotas (
58
).
83.
Todėl siūlau atsakyti į trečiąjį klausimą taip, kad Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punktas taip pat apima ir tą atvejį, kai paslaugų sektoriaus įmonė, įsteigta komandiravimo valstybėje, naudoja ne savo darbuotojus, o kitos įmonės darbuotojus, kurie buvo pasamdyti dar komandiravimo valstybėje.
E.
Dėl SESV 56 straipsnio – ketvirtasis klausimas
84.
Pateikdamas ketvirtąjį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar SESV 56 straipsniui prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią įmonės, komandiruojančios darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją teikti paslaugų, privalo laikytis darbo sutarties sąlygų, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalį, ir susijusių prievolių (visų pirma pranešti apie darbuotojų komandiravimą į kitą valstybę priimančiosios valstybės kompetentingai institucijai ir parengti dokumentus, liudijančius darbo užmokesčio dydį ir tai, kad šie darbuotojai yra užregistruoti gauti socialinį draudimą) taip pat tais atvejais, kai:
–
pirma, į kitą valstybę komandiruoti darbuotojai priklauso tarpvalstybiniu lygiu veikiančios geležinkelio įmonės arba įmonės, kuri teikia tipines paslaugas šios geležinkelio įmonės valstybių narių sienas kertančiuose traukiniuose (keleivių maitinimas; paslaugos kelionės metu), mobiliajam personalui,
–
antra, komandiravimas apskritai nėra grindžiamas jokia paslaugų sutartimi ar bent jau ne paslaugų sutartimi tarp komandiruojančiosios įmonės ir kitoje valstybėje narėje veikiančio paslaugų gavėjo, nes komandiruojančiosios įmonės prievolių kitoje valstybėje narėje veikiančiam paslaugų gavėjui atsiranda subrangos sutarčių pagrindu, ir
–
komandiruojamus darbuotojus darbo santykiai sieja ne su komandiruojančia įmone, o su trečiąja įmone, kuri išnuomojo savo darbuotojus komandiruojančiai įmonei dar toje valstybėje, kurioje įsteigta komandiruojanti įmonė.
85.
Šis klausimas buvo pateiktas „neatsižvelgiant“ į pirmuosius tris klausimus. Manau, kad išnagrinėjus pirmąjį klausimą darytina išvada, kad Direktyva 96/71 netaikoma nagrinėjamoje byloje. Taigi ketvirtąjį klausimą vertinsiu remdamasis tuo požiūriu, kad Direktyva 96/71 nėra taikoma.
86.
Prieš pradėdamas nagrinėti SESV 56 straipsnį, norėčiau paaiškinti, kad tikslumo kriterijus iš tiesų yra SESV 56 straipsnis, o ne Direktyva 2006/123.
1. Dėl Direktyvos 2006/123
87.
Pagal Direktyvos 2006/123 1 straipsnio 6 dalį ši direktyva neturi poveikio darbo teisei, t. y. teisinėms ar sutartinėms nuostatoms, susijusioms su įdarbinimo sąlygomis, darbo sąlygomis, įskaitant sveikatos apsaugą ir saugą darbe, ir darbdavių bei darbuotojų santykiais, kuriuos valstybės narės taiko pagal nacionalinę teisę, kuri atitinka Sąjungos teisę.
88.
Kaip Teisingumo Teismas yra nusprendęs, Direktyvos 2006/123 1 straipsnio 6 dalyje „nedaromas skirtumas tarp, pirma, materialinių darbo teisės normų ir, antra, taisyklių, apimančių priemones, kuriomis užtikrinamas šių materialinių normų laikymasis ir už jų nesilaikymą skirtų sankcijų veiksmingumas“ (
59
).
89.
Atsižvelgiant į tai, mano nuomone, nėra abejonių, kad nagrinėjama priemonė patenka į šios nuostatos taikymo sritį ir todėl nepatenka į Direktyvos 2006/123 taikymo sritį (
60
).
2. Laisvės teikti paslaugas apribojimas
90.
Žinoma, kad pagal SESV 56 straipsnį reikalaujama ne tik panaikinti bet kokią paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokį apribojimą, net jeigu jis vienodai taikomas ir nacionaliniams, ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, jeigu jis draudžia, trukdo ar daro mažiau patrauklią kitoje valstybėje narėje įsisteigusio paslaugų teikėjo, kurioje jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, veiklą (
61
).
91.
Reikalavimas, kad įmonė laikytųsi atitinkamų Austrijos priemonių, neabejotinai reiškia laisvės teikti paslaugas apribojimą pagal šią apibrėžtį. Henry am Zug veiklos efektyvumas mažesnis, palyginti su veikla Vengrijoje.
92.
Šiuo atžvilgiu reikėtų pabrėžti, kad Teisingumo Teismas nustatė, jog toliau nurodytos nacionalinės priemonės yra apribojimas pagal SESV 56 straipsnį: nacionalinės priemonės, kuriomis reikalaujama, kad paslaugų teikėjai, įsisteigę kitose valstybėse narėse, gautų darbo leidimus dirbti darbuotojams, kurie buvo ne valstybių narių piliečiai ir kurie teisėtai gyveno ir dirbo toje kitoje valstybėje narėje (
62
), vizų reikalavimai ir išankstinė trečiųjų šalių piliečių kontrolė komandiravimo aplinkybėmis (
63
) ir būtent Austrijos priemonė, pagal kurią darbuotojai, ne valstybės narės piliečiai, komandiruojami į kitos valstybės narės įmonę su sąlyga, kad ta įmonė gavo dokumentą, vadinamą „ES komandiravimo patvirtinimu“ (
64
). Nė vienas iš minėtų trijų atvejų nepateko į Direktyvos 96/71 taikymo sritį, nes trečiųjų šalių piliečių komandiravimas tarpvalstybinių paslaugų teikimo tikslais nebuvo suderintas Sąjungos lygmeniu (
65
).
3. Pateisinimas?
93.
Vis dėlto taip pat pagal suformuotą jurisprudenciją tokie nacionalinės teisės aktai gali būti pateisinami, kai jie atitinka privalomąjį pagrindą (
66
), susijusį su bendruoju interesu (t. y. yra pateisinimo pagrindas), ir jei šis interesas dar neapsaugotas pagal paslaugų teikėjui jo įsteigimo valstybėje narėje taikomas nuostatas, kurios tinkamos jomis siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (t. y. yra proporcingos) (
67
).
94.
Privalomuosius pagrindus, susijusius su bendruoju interesu, kuriais Austrijos Respublika remiasi siekdama pateisinti darbo užmokesčio kontrolės apribojimą ir prievolę pranešti apie komandiruotes ir saugoti socialinio draudimo ir darbo užmokesčio dokumentus, t. y. darbuotojų apsaugą (
68
), nesąžiningos konkurencijos prevenciją (
69
) ir kovą su sukčiavimu, pripažino Teisingumo Teismas.
95.
Kaip iš tikrųjų aišku iš tokių bylų, kaip Seco ir Desquenne & Giral (
70
), Rush Portuguesa (
71
), Guiot (
72
) ir Arblade ir kt. (
73
), jei derinimo nėra, valstybės narės gali, pavyzdžiui, įpareigoti paslaugų teikėjus, įdarbinančius darbuotojus teikti paslaugas, sumokėti tokiems darbuotojams priimančiojoje valstybėje narėje taikomą minimalų atlyginimą, net jei tokie darbuotojai veiklą vykdo tik laikinai priimančiosios valstybės narės teritorijoje ir neatsižvelgiant į šalį, kurioje yra įsisteigęs darbdavys (
74
). Valstybės narės gali užtikrinti tokių taisyklių taikymą.
96.
Atsižvelgiant į mano analizę, susijusią su pirmuoju klausimu, tokia jurisprudencija nustato de facto prievolę paslaugų teikėjams ir jų darbuotojams laikinai įsisteigti priimančiojoje valstybėje narėje. Taip galima labai apriboti laisvę teikti paslaugas, o kartu – ir kilmės šalies principą.
97.
Kad ir kaip būtų, nagrinėjamos bylos atveju, atsižvelgiant į minėtą jurisprudenciją, pripažinus, kad yra privalomųjų pagrindų, susijusių su bendruoju interesu, kuriais gali remtis Austrijos Respublika, kyla klausimas, ar priemonės, kurių imtasi, yra proporcingos siekiant įgyvendinti užsibrėžtus tikslus. Galiausiai proporcingumo vertinimą turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
98.
Tačiau, remiantis turima informacija, neatrodo, kad nagrinėjamos priemonės būtų pateisinamos pagal SESV 56 straipsnį.
99.
Būtina atskirti, kaip ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausime, darbuotojų įdarbinimo sąlygas ir su tuo susijusias pareigas.
100.
Pirma, dėl darbo sutarties sąlygų, t. y. nuostatų, susijusių su darbo užmokesčiu (
75
), atostogomis ir kt., man atrodo tai sunku pateisinti, būtent dėl trūkstamų sąsajų su Austrijos teritorija.
101.
Todėl sudėtinga pagrįsti, kodėl pateikiamos visos susijusios prievolės, ir jas sunku pateisinti. Pagal aptariamą Austrijos įstatymą darbdaviui tenka daug prievolių. Nors pritariu reikalavimui saugoti dokumentus, susijusius su darbuotojų socialiniu draudimu, vis dėlto manyčiau, kad kyla problemų dėl šių prievolių: darbdavių prievolės ne vėliau kaip prieš savaitę iki atitinkamo darbo pradžios pateikti deklaraciją apie darbuotojų, kurie buvo komandiruoti dirbti Austrijoje, naudojimą (pirmoji prievolė) ir darbdavių pareigos išlaikyti i) darbo sutartį arba paslaugų lapelį ir algalapį, surašytus vokiečių kalba, darbo atlikimo vietoje, ii) darbo užmokesčio ar banko pervedimų, darbo užmokesčio ataskaitų, darbo laiko apskaitos dokumentų, dirbtų valandų ir dokumentų, susijusių su klasifikavimu darbo užmokesčio sistemoje, įrodymą, kad būtų galima patikrinti, ar komandiruotas darbuotojas pagal teisines nuostatas gauna jam priklausantį darbo užmokestį (antroji prievolė).
102.
Kalbant apie pirmąją prievolę, man neaišku, kodėl darbdavys prieš vieną savaitę turėtų deklaruoti, kas yra komandiruojamas, ir apie antrąją – jeigu atitinkami darbuotojai gali būti įdarbinti Vengrijos sąlygomis, Austrijos valdžios institucijos neprivalo patikrinti, ar šių sąlygų buvo laikomasi.
103.
Todėl mano siūlomas atsakymas į ketvirtąjį klausimą yra toks, kad SESV 56 straipsniui prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią darbuotojų komandiravimas priklauso nuo to, ar laikomasi papildomų prievolių.
V. Išvada
104.
Todėl siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas, Austrija) klausimus, pateiktus, kad būtų priimtas prejudicinis sprendimas:
Į 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje 1 straipsnio 3 dalies taikymo sritį nepatenka tokios paslaugos, kaip keleivių maitinimas, kelionės metu teikiamos paslaugos arba valymo paslaugos, kurias teikia paslaugų sektoriaus įmonės, turinčios buveinę komandiravimo valstybėje, darbuotojai, vykdydami sutartį su geležinkelio įmone, įsteigta priimančiojoje valstybėje, jeigu paslaugos teikiamos tarptautiniuose traukiniuose, važiuojančiuose ir per priimančiąją valstybę.
SESV 56 straipsniui prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią įmonės, komandiruojančios darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją teikti paslaugų, privalo laikytis darbo sutarties sąlygų, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalį, ir susijusių prievolių (visų pirma pranešti apie darbuotojų komandiravimą į kitą valstybę priimančiosios valstybės kompetentingai institucijai ir parengti dokumentus, liudijančius darbo užmokesčio dydį ir tai, kad šie darbuotojai yra apdrausti socialiniu draudimu) taip pat tais atvejais, kai:
–
pirma, į kitą valstybę komandiruojami darbuotojai priklauso tarpvalstybiniu lygiu veikiančios geležinkelio įmonės arba įmonės, kuri teikia tipines paslaugas šios geležinkelio įmonės valstybių narių sienas kertančiuose traukiniuose (keleivių maitinimas; paslaugos kelionės metu), mobiliajam personalui,
–
antra, komandiravimas apskritai nėra grindžiamas jokia paslaugų sutartimi ar bent jau ne paslaugų sutartimi tarp komandiruojančiosios įmonės ir kitoje valstybėje narėje veikiančio paslaugų gavėjo, nes komandiruojančiosios įmonės prievolių kitoje valstybėje narėje veikiančiam paslaugų gavėjui atsiranda subrangos sutarčių (subrangos sutarčių grandinės) pagrindu, ir
–
trečia, komandiruojamus darbuotojus darbo santykiai sieja ne su komandiruojančiąja įmone, o su trečiąja įmone, kuri išnuomojo savo darbuotojus komandiruojančiajai įmonei dar toje valstybėje, kurioje įsteigta komandiruojančioji įmonė.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 431).
(
3
)	Žr. BGBl. 459/1993.
(
4
)	1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, 1971, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35).
(
5
)	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72).
(
6
)	2014 m. gruodžio 3 d. sprendimas (C‑315/13, EU:C:2014:2408, 42–48 punktai).
(
7
)	Žr. mano išvadą byloje AY (C‑268/17, EU:C:2018:317, 26 punktas).
(
8
)	Žr., pvz., 2018 m. balandžio 17 d. Sprendimą Krüsemann ir kt. (C‑195/17, C‑197/17–C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑254/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17–C‑286/17 ir C‑290/17–C‑292/17, EU:C:2018:258, 24 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
(
9
)	Žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimą Celestini (C‑105/94, EU:C:1997:277, 22 punktas).
(
10
)	Žr. ten pat ir nurodytą jurisprudenciją.
(
11
)	2014 m. gruodžio 3 d. sprendimas (C‑315/13, EU:C:2014:2408, 42–48 punktai).
(
12
)	Taip pat žr. mano išvadą sujungtose bylose X ir Visser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2017:397, 1 punktas).
(
13
)	Kaip antai: normatyvinės priemonės, kaip apibrėžta SESV 288 straipsnyje, priimtos remiantis teisine baze ir laikantis procedūros, numatytos pagal ES sutartį.
(
14
)	Arba atitinkamais atvejais 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, 2006, p. 36) nuostatų.
(
15
)	Žr. Direktyvos 96/71 5 konstatuojamąją dalį. Žr., be kita ko, 2013 m. kovo 20 d. EFTA teismo sprendimo Norvegija / Jonsson, E-3/12 EFTA Ct. Rep., 58 punktą: „Direktyva 96/71 pirmiausia skirta laisvo paslaugų judėjimo apsaugai, o ne darbuotojų apsaugai užtikrinti.“ Išskirta mano.
(
16
)	Ten pat.
(
17
)	Žr. Direktyvos 96/71 5 ir 13 konstatuojamąsias dalis.
(
18
)	Žr. E. M. Tscherner, „Arbeitsbeziehungen und Europäische Grundfreiheiten“, Sellier European law publishers, Miunchenas, 2012, p. 63. Taip pat žr. S. Krebber, „Die Bedeutung von Entsenderichtlinie und Arbeitnehmer-Entsendegesetz für das Arbeitskollisionsrecht“, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPrax), 2001, p. 22–28, p. 23 ir 24.
(
19
)	Taip pat šiuo klausimu žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:291, 171 punktas) ir generalinio advokato V. Trstenjak išvadą byloje Komisija / Liuksemburgas (C‑319/06, EU:C:2007:516, 33 punktas).
(
20
)	Be to, reikėtų atsižvelgti į 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I) (OL L 177, 2008, p. 6, toliau – reglamentas „Roma I“) nuostatas, pagal kurias individualią darbo sutartį reglamentuoja šalių pasirinkta teisė (žr. reglamento „Roma I“ 8 straipsnio 1 dalį) arba, jei tokio pasirinkimo nebuvo, „sutarčiai taikoma teisė valstybės, kurioje, o jei ši sąlyga netenkinama – iš kurios darbuotojas vykdydamas sutartį įprastai atlieka darbą, teisė. Laikoma, kad valstybė, kurioje įprastai atliekamas darbas, nepasikeitė, jei darbuotas laikinai dirba kitoje valstybėje.“ Žr. reglamento „Roma I“ reglamento 8 straipsnio 2 dalį. Dėl to reglamento ir Direktyvos 96/71 sąsajų žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Sähköalojen ammattiliitto (C‑396/13, EU:C:2014:2236, 50 ir 51 punktai).
(
21
)	Direktyva 96/71 turėjo būti perkelta į nacionalinę teisę iki 1999 m. gruodžio 16 d., žr. direktyvos 7 straipsnio 1 dalį.
(
22
)	Žr., pvz., 2001 m. kovo 15 d. Sprendimą Mazzoleni ir ISA (C‑165/98, EU:C:2001:162, 27 punktas), 2001 m. spalio 25 d. Sprendimą Finalarte ir kt. (C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98–C‑54/98 ir C‑68/98–C‑71/98, EU:C:2001:564, 33 punktas), 2002 m. sausio 24 d. Sprendimą Portugaia Construções (C‑164/99, EU:C:2002:40, 20 punktas) ir 2004 m. spalio 12 d. Sprendimą Wolff & Müller (C‑60/03, EU:C:2004:610, 35 punktas).
(
23
)	Žr. 1982 m. vasario 3 d. Sprendimą Seco ir Desquenne & Giral (62/81 ir 63/81, EU:C:1982:34, 10 punktas).
(
24
)	Žr. 1996 m. kovo 28 d. Sprendimą Guiot (C‑272/94, EU:C:1996:147, 15 punktas) ir 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Arblade ir kt. (C‑369/96 ir C‑376/96, EU:C:1999:575, 51 punktas).
(
25
)	2007 m. gruodžio 18 d. sprendimas (C‑341/05, EU:C:2007:809).
(
26
)	Ten pat, 103 punktas. Išskirta mano.
(
27
)	Žr., pvz., 1988 m. balandžio 26 d. Sprendimą Bond van Adverteerders ir kt. (352/85, EU:C:1988:196, 34 punktas), 2018 m. kovo 6 d. Sprendimą SEGRO ir Horváth (C‑52/16 ir C‑113/16, EU:C:2018:157, 123 punktas) ir 2019 m. gegužės 21 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (žemės ūkio naudmenos) (C‑235/17, EU:C:2019:432, 121 punktas).
(
28
)	Žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimą SETTG (C‑398/95, EU:C:1997:282, 23 punktas).
(
29
)	Dėl sąvokos „socialinis dempingas“ taip pat žr. J. Ryszka, „Prawo Społecznegków a prawodwdoców-przedsiębiorców na rynku wewnku wewnętrznii Europejskiej“, C.H. Beck, Varšuva, 2018, p. 277–278.
(
30
)	Žr. S. Krebber, op. cit., p. 23–24.
(
31
)	Šiomis aplinkybėmis reikėtų priminti, kad Teisingumo Teismas dėl įsisteigimo laisvės konstatavo, kad „tai, jog vienos valstybės narės pilietis, norintis įsteigti bendrovę, nusprendžia ją įsteigti toje valstybėje narėje, kurios bendrovių teisės taisyklės jam atrodo mažiau ribojančios, ir įsteigti filialus kitose valstybėse narėse, savaime nėra piktnaudžiavimas įsisteigimo teise“ ir kad „teisė įsteigti bendrovę laikantis valstybės narės teisės aktų ir steigti patronuojamąsias įmones kitose valstybėse narėse yra neatsiejama nuo naudojimosi Sutarties garantuojama įsisteigimo laisve vieningoje rinkoje.“ Žr. 1999 m. kovo 9 d. Sprendimą Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, 27 punktas).
(
32
)	Žr. P.-Chr. Müller-Graff, „Die Verfassungsschsungziele der Europäischen Union“, 113 punktas, M. A. Dauses, „Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts“, 1 grupė, EL 31, C. H. Beck, Miunchenas, 2016.
(
33
)	SESV 90–100 straipsniai.
(
34
)	Žr. P.-Chr. Müller-Graff, R. Streinz (leid.), EUV / AEUV, C.H. Beck, 3-iasis leidimas, Miunchenas, 2018, Artikel 58 AEUV, 1 punktas.
(
35
)	Žr. Sprendimą Parlamentas / Taryba (13/83, EU:C:1985:220, 62 ir 63punktai).
(
36
)	Žr. mano išvadą sujungtose bylose Trijber ir Harmsen (C‑340/14 ir C‑341/14, EU:C:2015:505, 27 punktas).
(
37
)	Žr. 1991 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Pinaud Wieger (C‑17/90, EU:C:1991:416, 7 punktas). Tačiau tai netrukdo tiesiogiai taikyti Sutarties nuostatų dėl įsisteigimo, žr. 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Yellow Cab Verkehrsbetrieb (C‑338/09, EU:C:2010:814, 33 punktas).
(
38
)	Taip pat žr. F. Kainer, J. Perch, „Der Verkehr im Binnenmarktrecht: Sonderfall oder Dienstleistung? – Anstöße für eine Reform der Art. 90 ff. AEUV“, Europarecht, 2018, p. 33–61, p. 34.
(
39
)	2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl Direktyvos 96/71/EB vykdymo užtikrinimo ir kuria iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 1024/2012 (IMI reglamentas) (OL L 159, 2014, p. 11).
(
40
)	Žr. Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punktą.
(
41
)	Žr. Direktyvos 96/71 1 straipsnio 2 dalį.
(
42
)	Žr. Direktyvos 2014/67 9 straipsnio 1 dalies b punktą.
(
43
)	Galimas paaiškinimas yra tas, kad EB sutarties 75 straipsniui, t. y. SESV 91 straipsnio pirmtakui, galiojusiam priimant Direktyvą 96/71, t. y. pagal 1993 m. lapkričio 1 d. įsigaliojusią Mastrichto sutartį, buvo taikoma bendradarbiavimo procedūra pagal EB sutarties 189c straipsnį, o EB sutarties 57 straipsnio 2 dalis, kuri yra SESV 53 straipsnio 1 dalies pirmtakė, priklausė nuo bendro sprendimo procedūros pagal EB sutarties 189b straipsnį. Pagal ankstesnę procedūrą, nustatytą Suvestiniu Europos aktu ir galiausiai panaikintą Lisabonos sutartimi, Europos Parlamentas turėjo mažiau teisių nei pagal antrąją. Galbūt teisės aktų leidėjas nenorėjo taikyti šių abiejų procedūrų priimdamas Direktyvą 96/71.
(
44
)	Bet kuriuo atveju dabartinėmis sąlygomis SESV 53 straipsnio 1 punktas, 62 ir 91 straipsniai yra taikomi pagal įprastą teisėkūros procedūrą.
(
45
)	SESV 90–100 straipsniai.
(
46
)	Dėl sąvokos „transportas“ taip pat žr. mano išvadą sujungtose bylose Trijber ir Harmsen (C‑340/14 ir C‑341/14, EU:C:2015:505, 30 ir paskesni punktai).
(
47
)	Žr. 2015 m. spalio 15 d. Sprendimą Grupo Itevelesa ir kt. (C‑168/14, EU:C:2015:685, 46 punktas) ir generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Grupo Itevelesa ir kt. (C‑168/14, EU:C:2015:351, 28 punktas). Taip pat žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimą Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, 41 punktas) ir 2017 m. gegužės 16 d. Nuomonę 2/15 (ES ir Singapūro laisvosios prekybos susitarimas) (EU:C:2017:376, 61 punktas).
(
48
)	Žr. 2015 m. spalio 15 d. Sprendimą Grupo Itevelesa ir kt. (C‑168/14, EU:C:2015:685, 50 punktas).
(
49
)	Žr. 2015 m. spalio 15 d. Sprendimą Grupo Itevelesa ir kt. (C‑168/14, EU:C:2015:685, 47 punktas).
(
50
)	Žr., pvz., 2018 m. balandžio 17 d. Sprendimą Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
51
)	1991 m. rugpjūčio 1 d. Komisijos pasiūlymas dėl Tarybos direktyvos dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje, Briuselis, 1991 m. rugpjūčio 1 d., COM(91) 230 final.
(
52
)	Žr. 1996 m. birželio 3 d. Tarybos priimtą Bendrąją poziciją (EB) Nr. 32/96, siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 96/.../EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL C 220, 1996, p. 1, III.2.1.b. punktas).
(
53
)	Žr. iš dalies pakeistą pasiūlymą dėl Tarybos direktyvos dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje, 1993 m. birželio 15 d., Briuselis, COM(93) 225 final.
(
54
)	Šiuo klausimu reikėtų pridurti, kad, priešingai, nei tvirtina Vokietijos vyriausybė, nėra jokių požymių, kad Komisija savo pradiniame 1991 m. pasiūlyme numatė netaikyti „įmonės, teikiančios tarptautinio keleivių arba krovinių vežimo geležinkeliais, keliais, oru, vidaus vandenų keliais arba jūra paslaugas, keliaujančio personalo nariams“ ir 1993 m. savo iš dalies pakeistame pasiūlyme panaikino tokį draudimą. Iš tiesų, Vokietijos vyriausybės citata yra pateikta 1991 m. direktyvos pasiūlymo aiškinamojo memorandumo 23 punkte. Priešingai, iš dalies pakeisto 1993 m. direktyvos pasiūlymo aiškinamajame memorandume dėmesys sutelkiamas į pakeitimus, susijusius su 1991 m. pasiūlymu. Kadangi atitinkamo pakeitimo nebuvo, aiškinamajame memorandume neužsiminta apie keliaujančio personalo padėtį. Be to, Komisijos požiūris į keliaujančius darbuotojus lieka galioti direktyvos projektui iki jo priėmimo.
(
55
)	Kita nuomonė, kurią visų pirma gina Vokietijos vyriausybė, pagal kurią pabrėžiama, kad Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktas yra susijęs ne tik su įmonės įsteigimo vieta (Henry am Zug atveju – Vengrijoje), o su įmonės veiklos teritorija (be abejonės, nes yra sutarčių grandinė, Henry am Zug atveju – Austrijoje). Šiame etape negali būti nuspręsta dėl šių dviejų nuomonių, nes tai nėra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas.
(
56
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo atžvilgiu nurodo sine qua non sąlygą.
(
57
)	Mano nuomone, negalima daryti išvados, kad Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punkte vartojamos sąvokos „sutartis“ ir „darbo santykiai“, kad sąvoka „darbo santykiai“ nebūtų teisinė sąvoka. Iš tiesų sąvoka „darbo santykiai“ apibūdina oficialius teisinius įmonės ir darbuotojo santykius.
(
58
)	Be to, šį aiškinimą patvirtina 2018 m. lapkričio 14 d. Sprendimas Danieli & C. Officine Meccaniche ir kt. (C‑18/17, EU:C:2018:904, 30 ir paskesni punktai).
(
59
)	Žr. 2018 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Čepelnik (C‑33/17, EU:C:2018:896, 32 punktas).
(
60
)	Vis dėlto vis tiek reikėtų atsižvelgti į tai, kad Direktyvos 2006/123 1 straipsnio 6 dalyje, aiškinamoje atsižvelgiant į šios direktyvos 14 konstatuojamąją dalį, kaip konkrečiai nurodė generalinis advokatas N. Wahl išvadoje byloje Čepelnik (C‑33/17, EU:C:2018:311, 50 ir 53 punktai), „nėra nurodyta, jog darbo teisės sritis visiškai nepatenka į Paslaugų direktyvos taikymo sritį“, ir kad „Paslaugų direktyvoje valstybėms narėms nesuteikiama carte blanche taikyti savo darbo teisę, nepaisant galimos įtakos vidaus rinkai, veikiau numatoma tik ribota išimtis“.
(
61
)	Tai atitinka suformuotą jurisprudenciją. Žr., pvz., 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑389/05, EU:C:2008:411, 57 punktas) ir 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimą Vander Elst (C‑43/93, EU:C:1994:310, 14 punktas). Jurisprudencijos ištakos gali būti atsekamos nuo 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo Säger (C‑76/90, EU:C:1991:331, 12 punktas), jei ne nuo 1974 m. gruodžio 3 d. Sprendimo van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, 10 ir 11 punktai).
(
62
)	Žr. 2004 m. spalio 21 d. Sprendimą Komisija / Liuksemburgas (C‑445/03, EU:C:2004:655, 23 punktas).
(
63
)	Žr. 2006 m. sausio 19 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (C‑244/04, EU:C:2006:49, 35 punktas).
(
64
)	Žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Komisija / Austrija (C‑168/04, EU:C:2006:595, 42 punktas).
(
65
)	Žr., pvz., 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Komisija / Austrija (C‑168/04, EU:C:2006:595, 38 punktas).
(
66
)	Kartais Teisingumo Teismas remiasi viršesniais „reikalavimais“, o ne „priežastimis“. Kad būtų patogiau, šioje išvadoje darysiu nuorodą į „priežastis“, kas ne mažiau svarbu, dar ir dėl to, kad man atrodo ši sąvoka paprastai vartojama šiuo metu, taip pat ES teisės aktų leidėjo, žr., pvz., Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 8 punktą.
(
67
)	Žr. 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Arblade ir kt. (C‑369/96 ir C‑376/96, EU:C:1999:575, 34 ir 35 punktai), 2002 m. sausio 24 d. Sprendimą Portugaia Construções (C‑164/99, EU:C:2002:40, 19 punktas) ir 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Komisija / Austrija (C‑168/04, EU:C:2006:595, 37 punktas).
(
68
)	Žr. 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Arbladeir kt. (C‑369/96 ir C‑376/96, EU:C:1999:575, 80 punktas).
(
69
)	Žr. 2004 m. spalio 12 d. Sprendimą Wolff & Müller (C‑60/03, EU:C:2004:610, 41 punktas).
(
70
)	1982 m. vasario 3 d. sprendimas (62/81 ir 63/81, EU:C:1982:34, 14 punktas).
(
71
)	1990 m. kovo 27 d. sprendimas (C‑113/89, EU:C:1990:142, 18 punktas).
(
72
)	1996 m. kovo 28 d. sprendimas (C‑272/94, EU:C:1996:147, 15 punktas).
(
73
)	1999 m. lapkričio 23 d. sprendimas (C‑369/96 ir C‑376/96, EU:C:1999:575, 41 punktas).
(
74
)	Žr. 2014 m. gruodžio 3 d. Sprendimą De Clercq ir kt. (C‑315/13, EU:C:2014:2408, 66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
75
)	Žr. AVRAG 7b straipsnį.