Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2025 m. gegužės 15 d.(1)
Byla C‑428/23
ROGON GmbH & Co. KG,
MVI Management GmbH,
DC
prieš
Deutscher Fußballbund e. V. (DFB)
(Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Konkurencija – SESV 101 straipsnis – Meca-Medina jurisprudencija – Sporto asociacijos reglamentas – Profesionalus futbolas – Žaidėjų agentų veikla “
I.      Įvadas
1.        Keliose neseniai nagrinėtose bylose, t. y.
ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) ir FIFA(5), Teisingumo Teismas turėjo patikrinti tam tikrų tarptautinių ar nacionalinių sporto asociacijų priimtų reglamentų suderinamumą su Sąjungos konkurencijos ir vidaus rinkos nuostatomis.
2.         Ši byla yra natūralus minėtų bylų tęsinys. Ginčas pagrindinėje byloje susijęs su nacionalinės sporto asociacijos reglamentu (toliau – ginčijamas reglamentas), reglamentuojančiu žaidėjų agentų (toliau – agentai) veiklą. Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo pateikti papildomų gairių dėl Teisingumo Teismo jurisprudencijos, kuri, kilusi iš sprendimo byloje Wouters(6), vėliau buvo taikoma su sportu susijusiai veiklai, pirmiausia byloje Meca-Medina(7), o vėliau minėtose bylose ISU, Superleague ir Royal Antwerp bei kai kuriuose vėlesniuose sprendimuose (toliau – Meca-Medina jurisprudencija)(8), taikymo srities.
3.        Labai panašūs ar susiję teisiniai klausimai taip pat keliami dviejuose kituose prašymuose priimti prejudicinį sprendimą, t. y. bylose RRC Sports, C‑209/23(9), ir CD Tondela ir kt., C‑133/24(10), kuriose šiandien pateiksiu savo išvadas. Taigi šią išvadą reikėtų nagrinėti kartu su tomis išvadomis. Siekdamas užtikrinti proceso ekonomiškumą ir norėdamas, kad šią išvadą būtų lengviau skaityti, stengsiuosi išvengti nereikalingų pasikartojimų šiose trijose išvadose ir šiuo tikslu tarp jų pateiksiu keletą kryžminių nuorodų.
II.    Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
4.        Ginčas pagrindinėje byloje kilo dėl trijų ieškovų (dviejų įmonių, teikiančių konsultavimo ir atstovavimo paslaugas futbolo žaidėjams, ir vienos iš šių įmonių generalinio direktoriaus) pateiktų prašymų
nutraukti veiksmus ir nuo jų susilaikyti, nukreiptų prieš
Deutscher Fußballbund e. V. (Vokietijos futbolo asociacija; toliau – DFB). DFB yra skėtinė 27 Vokietijos futbolo asociacijų organizacija, vienijanti apie 25 000 klubų ir daugiau kaip 7 milijonus narių, kuri taip pat yra Fédération internationale de football association (Tarptautinė futbolo federacija; toliau – FIFA) narė.
5.        Pagal DFB įstatų 16a straipsnį rungtynes dviejuose aukščiausiuose profesionalų divizionuose (Bundesliga (Federalinė futbolo lyga) ir 2. Bundesliga (2-oji federalinė futbolo lyga)) organizuoja Deutsche Fußball Liga e. V. (Vokietijos futbolo lyga; toliau – DFL). DFL yra dviejų aukščiausių Vokietijos profesionalų lygų klubų asociacija. Bundesliga ar 2. Bundesliga rungtynėse dalyvaujantys klubai, kaip eiliniai DFL nariai, yra saistomi DFB įstatų ir jos privalomų reglamentų. Tam, kad turėtų teisę žaisti Bundesliga ar 2. Bundesliga, žaidėjai privalo pasirašyti licencinę sutartį su DFL, kuria jie taip pat įsipareigoja laikytis taikytinų asociacijos taisyklių. DFB, kaip FIFA narė, privalo laikytis FIFA reglamentų ir įgyvendinti jos sprendimus.
6.        FIFA priėmus darbo su žaidėjų agentais reglamentą, DFB priėmė Reglement für die Spielervermittlung (Žaidėjų agentų veiklos reglamentas; toliau – RfSV), pastarasis
įsigaliojo 2015 m. balandžio 1 d.
RfSV skirtas klubams ir žaidėjams, kurie privalo jo laikytis. Juo reglamentuojamas žaidėjų ir klubų naudojimasis agento paslaugomis sudarant profesionalių žaidėjų sutartis ir sutartis dėl žaidėjų perėjimų. Be kita ko, RfSV
–        nustato agentų pareigą registruotis (RfSV
2 straipsnio 3 dalis ir 3 straipsnio 2 ir 3 dalys);
–        reikalauja pateikti agento deklaraciją, kurioje nurodoma, kad agentas turi laikytis įvairių FIFA, DFB ir DFL įstatų, reglamentų ir taisyklių, įskaitant tai, kad jis turi pripažinti asociacijos jurisdikciją (RfSV
2 straipsnio 2 dalis ir 3 straipsnio 2 ir 3 dalys bei 1 ir 2 priedai);
–        nustato papildomą pareigą registruoti fizinį asmenį juridinio asmens registracijos metu (RfSV
2 priedas);
–        vidinio perėjimo atveju draudžia agentui gauti dalį klubo pajamų dėl būsimo perėjimo (RfSV
7 straipsnio 3 dalis);
–        draudžia mokėti komisinius už agento paslaugas, teikiamas
nepilnamečiams (RfSV
7 straipsnio 7 dalis); ir
–        nustato pareigą atskleisti informaciją apie atlygį ir mokėjimus agentams (RfSV
6 straipsnio 1 dalis).
7.        Už reglamento pažeidimus gali būti taikomos sankcijos kaip už nesportišką elgesį (RfSV
9 straipsnis). Reglamento priede pateikiamos standartinės privalomos agento deklaracijos formos. Šis reglamentas buvo įtrauktas į aplinkraštį Nr. 62, o jį 2018 m. sausio 12 d.
DFL GmbH (visiškai DFL priklausanti patronuojamoji įmonė) išsiuntė Bundesliga ir 2. Bundesliga klubų ir įmonių vadovams, siekdama juos informuoti, inter alia, apie išorinio perėjimo sutartis(11).
8.        Savo prašymais ieškovai pagrindinėje byloje prieštaravo tam tikroms RfSV įtvirtintoms taisyklėms ir prašė taikyti laikinąsias apsaugos priemones.
9.        Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino apygardos teismas, Vokietija) reikalavimus patenkino iš dalies. Ieškovams pateikus apeliacinį skundą, Oberlandesgericht Frankfurt am Main
(Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) patenkino kitus ieškinio reikalavimus, o likusią ieškovų apeliacinio skundo dalį ir DFB priešpriešinį apeliacinį skundą atmetė.
10.      Kasaciniuose skunduose, pateiktuose Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija), ieškovai toliau laikosi savo prašymų nutraukti veiksmus ir nuo jų susilaikyti, o DFB toliau prašo ieškinį atmesti. Šis teismas, abejodamas dėl teisingo Sąjungos teisės nuostatų, kuriomis remiasi šalys, aiškinimo, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar sporto asociacijos nariams skirtiems asociacijos reglamentams, kuriais reglamentuojamas naudojimasis asociacijai nepriklausančių įmonių paslaugomis aukštesnės grandies rinkoje
nei ta, kurioje vykdoma asociacijos veikla, taikomi Europos Sąjungos Teisingumo Teismo [sprendimuose Wouters ir Meca-Medina] nustatyti principai, pagal kuriuos taikant kartelių draudimą
–      reikia atsižvelgti į visas aplinkybes, kuriomis nagrinėjamas sprendimas buvo priimtas ar turi poveikį, visų pirma į jo tikslus,
–      tada įvertinti, ar siekiant šių tikslų konkurenciją ribojantys tokio sprendimo padariniai yra neišvengiami
–      ir ar jie yra proporcingi šiems tikslams (toliau – Meca-Medina kriterijus)?
2)      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar nurodytu atveju Meca-Medina kriterijus taikytinas visoms atitinkamo reglamento nuostatoms, ar tam svarbūs su turiniu susiję kriterijai, pavyzdžiui, glaudus arba ne toks glaudus atskiros taisyklės ryšys su sportine asociacijos veikla?“
11.      Rašytines pastabas pateikė vienas iš ieškovų pagrindinėje byloje (ROGON GmbH & Co. KG), DFB, Vokietijos ir Prancūzijos vyriausybės bei Europos Komisija.
12.       2024 m. kovo 19 d. raštu Teisingumo Teismas, remdamasis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 62 straipsnio 1 dalimi, paprašė suinteresuotųjų šalių pateikti pastabas dėl sprendimų ISU, Superleague ir Royal Antwerp poveikio atsakymui į šioje byloje pateiktus klausimus. DFB, Vokietijos ir Prancūzijos vyriausybės, ROGON ir Komisija įvykdė šį prašymą.
13.      Šios šalys, išskyrus Prancūzijos vyriausybę, 2024 m. vasario 12 d. posėdyje taip pat pateikė žodines pastabas.
III. Analizė
14.      Savo dviem klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti Meca-Medina jurisprudencijoje suformuluotų principų taikymo sritį ir tai, kaip šie principai turėtų būti taikomi byloje, susijusioje su sporto federacijos priimtu reglamentu.
A.      Pirmasis klausimas: Meca-Medina jurisprudencijos taikymo sritis
15.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Meca-Medina jurisprudencija taikoma sporto asociacijos reglamentams,
kurie skirti asociacijos nariams ir kuriais reglamentuojamas naudojimasis asociacijai nepriklausančių įmonių paslaugomis aukštesnės grandies rinkoje nei ta, kurioje vykdoma
asociacijos veikla.
16.      Siekdamas atsakyti į šį klausimą, pirmiausia priminsiu pagrindinius Meca-Medina jurisprudencijos principus (1), paskui pamėginsiu nustatyti jos ištakas Sąjungos konkurencijos teisės sistemoje (2) ir galiausiai paaiškinsiu jos esminę logiką ir taikymo sritį (3). Remdamasis šiais samprotavimais ir spręsiu konkrečius prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltus klausimus (4).
17.      Pirmiausia turiu patikslinti, kad šioje išvadoje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltus teisinius klausimus nagrinėsiu remdamasis tuo, kaip suprantu Meca-Medina jurisprudenciją pagal dabartinę teisinę padėtį, susiklosčiusią po Teisingumo Teismo sprendimų šios išvados 1 punkte minėtose bylose.
1.      Pagrindiniai „Meca-Medina“ jurisprudencijos principai
18.      Meca-Medina jurisprudencija buvo apibendrinta Sprendimo Superleague 183–187 punktuose. Teisingumo Teismas pirmiausia priminė, kad pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 101 straipsnio 1 dalyje esantis draudimas nebūtinai taikomas visiems įmonių susitarimams, įmonių asociacijų sprendimams ir suderintiems veiksmams, kuriais ribojama atitinkamų įmonių veiksmų laisvė. Iš tiesų, – pridūrė Teisingumo Teismas, – „[i]šnagrinėjus ekonominį ir teisinį kontekstą, kuriam esant sudaryti tam tikri susitarimai ir priimti tam tikri sprendimai, gali būti konstatuota, pirma, kad juos galima pateisinti tuo, jog siekiama vieno ar kelių teisėtų bendrojo intereso tikslų, kurie savaime neprieštarauja konkurencijai, antra, kad konkrečios priemonės, kurių imtasi siekiant tų tikslų, iš tikrųjų yra tam būtinos, ir, trečia, kad net jeigu paaiškėja, jog tomis priemonėmis daromas joms būdingas poveikis bent potencialiai riboti ar iškraipyti konkurenciją, tas poveikis neviršija to, kas būtina, t. y. juo nepašalinama bet koki[a] konkurencij[a]“.
19.      Šie principai gali būti taikomi, – tęsė Teisingumo Teismas, – „konkrečiai <...> asociacijos (profesinės asociacijos arba sporto asociacijos) priimtų taisyklių forma sudarytiems susitarimams ar sprendimams siekti tam tikrų etinių ar deontologinių tikslų ir, kalbant plačiau, reglamentuoti tokios profesinės veiklos vykdymą, jei suinteresuotoji asociacija įrodo, kad tenkinamos ką tik primintos sąlygos“.
20.      Priešingai, ši jurisprudencija netaikoma, – konstatavo Teisingumo Teismas, – „veiksmams, kuriais, neatsižvelgiant į tai, ar juos inicijuoja tokia asociacija, ir kokiais teisėtais bendrojo intereso tikslais jie gali būti aiškinami, vien dėl jų pobūdžio pažeidžiam[o]s [Sąjungos konkurencijos nuostatos]“. Todėl Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad Meca-Medina jurisprudencija netaikoma susitarimams, kurių tikslas – riboti konkurenciją.
2.      „Meca-Medina“ jurisprudencijos ištakos
21.      Teisės mokslininkai intensyviai nagrinėjo Meca-Medina jurisprudencijos reikšmę ir pagrindimą. Pavyzdžiui, kai kurie autoriai laikėsi nuomonės, kad Sąjungos konkurencijos teisėje įvedama tam tikra (JAV antimonopolinės teisės įkvėpta) „protingumo taisyklė“, kiti ją sugretino su logika, kurios laikomasi jurisprudencijoje dėl laisvo judėjimo (pagal kurią galimi pateisinimai, grindžiami įvairiais viešosios tvarkos interesais), o dar kiti manė, kad tai yra „pagalbinio apribojimo“ doktrinos atmaina (ir todėl vadino ją „reguliavimo pagalbiškumu“)(12).
22.      Mano nuomone, Meca-Medina jurisprudenciją galima paaiškinti atsitraukus nuo jos ypatumų ir ją nagrinėti platesniame kontekste, atsižvelgiant į tai, kaip Sąjungos konkurencijos teisės nuostatos buvo aiškinamos ir taikomos bent jau per pastaruosius dešimtmečius(13).
23.      Kai kuriuose per šį laikotarpį Teisingumo Teismo priimtuose sprendimuose labai aiškiai nurodyta, jog tam, kad būtų tinkamai taikomi SESV 101 ir 102 straipsniai, valdžios institucijos turi vengti pernelyg didelio formalizmo ir tinkamai išnagrinėti visus reikšmingus teisinius ir ekonominius nagrinėjamos situacijos aspektus. Neatsižvelgiant į tai, ar elgesys yra daugiašalis, ar vienašalis ir, kaip įtariama, ribojantis „dėl tikslo“ ar „dėl poveikio“, jo suderinamumas su Sąjungos konkurencijos teise negali būti vertinamas vien abstrakčiai, bet visada priklauso nuo platesnio konteksto(14). Šis principas taip pat buvo aiškiai patvirtintas Sprendimo Meca-Medina 42 punkte.
24.      Todėl įmonių susitarimas arba įmonių asociacijos sprendimas gali apriboti – ir kartais labai apriboti – atitinkamų įmonių veiksmų laisvę, nepaisant to, kad šis susitarimas ar sprendimas nėra antikonkurencinis. Nors galbūt tai akivaizdu, norėčiau dar kartą pabrėžti, kad Sąjungos antimonopolinių taisyklių tikslas yra ne apsaugoti ūkio subjektų netrukdomą prekybą, bet užtikrinti, kad Sąjungos rinkos veiktų tinkamai ir veiksmingai, taip prisidedant prie optimalaus išteklių paskirstymo ir Sąjungos piliečių gerovės(15).
25.      Kalbant labai paprastai, susitarimas ar sprendimas yra antikonkurencinis, taigi draudžiamas pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, kai jis faktiškai ar potencialiai(16) trukdo, apsunkina ar atgraso nuo konkurencijos tarp skirtingų įmonių, kuri kitaip egzistuotų, ir dėl to daro neigiamą poveikį vartotojų gerovei. Paprastai taip yra tuo atveju, kai nagrinėjamas elgesys trumpuoju ar vidutinės trukmės laikotarpiu gali tiesiogiai lemti kainų padidėjimą ir (arba) gamybos sumažėjimą arba slopinti inovacijas. Taip gali būti ir tuo atveju, kai elgesys keičia rinkos konkurencinę struktūrą – didina patekimo į rinką kliūtis, rinkos koncentraciją ir t. t. – taip, kad ateityje gali susiklostyti pirmiau aprašyta situacija(17).
26.      Priešingai, SESV 101 straipsnio 1 dalis netaikoma susitarimui ar sprendimui, kuris, vertinamas kaip visuma, neturi antikonkurencinio poveikio rinkai. Taip yra nepaisant to, kad įtraukti tam tikri elementai, kurie, vertinami atskirai ir in abstracto, turi (arba atrodo, kad turi) tam tikrą ribojamąjį poveikį (pavyzdžiui, nekonkuravimo sąlygos, išimtinių teisių sąlygos ir t. t.). Franšizės ir pasirinktinio platinimo sutartys šiuo atžvilgiu yra geri pavyzdžiai.
27.      Be to, kai kuriose neseniai nagrinėtose bylose šis požiūris dar kartą patvirtintas: vien to, kad į susitarimą buvo įtraukta sąlyga, kuri pati savaime galėjo atgrasyti naujus rinkos dalyvius (CB(18)), lemti didesnį esamų konkurentų kainų suvienodinimą (Budapest Bank  (19)) arba rinkos pasidalijimo susitarimą (EDP(20)), Teisingumo Teismas nelaikė pakankamu pagrindu konstatuoti tokio susitarimo nesuderinamumą su SESV 101 straipsniu. Buvo nuspręsta, kad šiuo tikslu būtina atlikti išsamesnį nagrinėjamos priemonės vertinimą, atsižvelgiant į jos tinkamą teisinį ir ekonominį kontekstą.
28.      Šiais principais taip pat grindžiama jurisprudencija dėl pagalbinių apribojimų. Kaip Teisingumo Teismo priminė 2024 m.
rugsėjo mėnesį priimtame Sprendime Booking.com, „jei SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimo principas netaikomas tam tikram sandoriui ar veiklai dėl jos neutralumo ar teigiamo poveikio konkurencijai, minėtas draudimas taip pat netaikomas vieno ar kelių šio sandorio ar veiklos dalyvių komercinio savarankiškumo apribojimui, jeigu toks apribojimas objektyviai būtinas vykdant minėtą sandorį ar veiklą ir yra proporcingas to sandorio arba veiklos tikslams(21)“.
29.      Darytina išvada, kad „kai tokio ribojimo negalima atsieti nuo pagrindinio sandorio ar veiklos nepakenkiant jų buvimui ir tikslams, reikia išnagrinėti šio ribojimo suderinamumą su SESV 101 straipsniu ir su pagrindinio sandorio ar veiklos, dėl kurios tas ribojimas yra pagalbinis, suderinamumu, nors, atskirai paėmus, tokiam ribojimui iš pirmo žvilgsnio gali būti taikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimo principas(22)“.
30.      Taigi tam, kad apribojimas galėtų būti laikomas „pagalbiniu apribojimu“, turi būti tenkinamos trys pagrindinės sąlygos: i) pagrindinis sandoris nėra antikonkurencinio pobūdžio, ii) apribojimas turi būti „būtinas“ šiam sandoriui įvykdyti (jo nebuvimas užkirstų kelią pagrindiniam sandoriui įvykdyti) ir iii) apribojimas turi būti „proporcingas“ tikslams, kuriais grindžiamas atitinkamas sandoris (t. y. nėra realių mažiau konkurenciją ribojančių alternatyvų).
31.      Šios trys sąlygos labai panašios į tris sąlygas, kurios, kaip nurodyta šios išvados 18 punkte, sudaro Meca-Medina kriterijų. Tai, žinoma, nėra atsitiktinumas. Meca-Medina jurisprudencija aiškiai sutampa su jurisprudencija dėl pagalbinių apribojimų(23), nes jos abi kyla iš pagrindinio Sąjungos konkurencijos teisės principo, pagal kurį, siekiant nustatyti, ar tam tikras elgesys yra antikonkurencinis, jis turi būti vertinamas atsižvelgiant į jo tinkamą teisinį ir ekonominį kontekstą. Atsižvelgiant į jo logiką, kurią dabar nagrinėsiu, man atrodo, kad pavadinimas „reguliavimo pagalbiškumas“, siejamas su Meca-Medina
jurisprudencija, yra gana tinkamas.
3.      „Meca-Medina“ jurisprudencijos logika ir taikymo sritis
32.      Kaip nurodžiau savo išvadoje byloje RRC Sports(24), yra sričių, kuriose (Sąjungos ir (arba) nacionalinės) valdžios institucijos gali nuspręsti nereguliuoti tam tikrų konkrečios ekonominės veiklos aspektų ir palikti atitinkamiems ūkio subjektams, veikiantiems per savivaldos organus, prekybos federacijas ar atstovaujančiąsias asociacijas, patiems nustatyti būtinas taisykles ir prireikus užtikrinti jų laikymąsi bei spręsti galimus ginčus. Yra keletas priežasčių, kurių čia nereikia priminti(25), dėl kurių valdžios institucijų sprendimas palikti tam tikrus klausimus savireguliacijai gali būti naudingas valdžios institucijoms, atitinkamiems rinkos dalyviams ir, svarbiausia, vartotojams.
33.      Tai taikoma ir priemonėms, kurios, kaip paaiškinau, gali turėti tam tikrą ribojamąjį poveikį. Savireguliacijos priemonės, kuriomis, pavyzdžiui, siekiama užtikrinti minimalius kokybės reikalavimus arba išvengti interesų konfliktų, sukčiavimo ar piktnaudžiavimo, gali padidinti vartotojų pasitikėjimą rinkos dalyviais ir taip padidinti rinkos veiksmingumą. Tokiais atvejais tikėtina, kad rinka augs ir apskritai taps konkurencingesnė.
34.      Be to, jurisprudencijoje dėl pagalbinių apribojimų įmonės siekia komercinio tikslo, kuris apskritai nėra antikonkurencinis(26). Tai reiškia, kad sandorio tikslas yra arba didinti konkurenciją, arba jis bent jau turi būti neutralus šiuo atžvilgiu. Bet kuriuo atveju tai yra tikslas, padedantis užtikrinti dalyvaujančiųjų įmonių ekonominius interesus(27). Priešingai, Meca-Medina tipo bylose su rinka susijusio tikslo, jei jis yra, siekiama kartu su „vienu ar keliais teisėtais bendrojo intereso tikslais“ arba jis su jais sutampa(28): pavyzdžiui, tinkamo teisingumo vykdymo užtikrinimas (Wouters(29)); siekis apsaugoti „[sportininkų] <...> sveikatą, užtikrinti, kad varžybos vyktų sąžiningai ir objektyviai, bei apsaugoti etines sporto vertybes“ (Meca-Medina(30)); „gero [įmonių apskaitos ir mokesčių tvarkymo]“ užtikrinimas (OTOC(31)); vartotojų apsauga (Consiglio Nazionale dei Geologi(32)) ir kelių eismo saugumas (API(33)).
35.      Toks (formalus ar neformalus, aiškus ar numanomas) valdžios institucijų sutikimas su vykdomais savireguliacijos įgaliojimais ir iš jų kylančia privačių organų atsakomybe(34) neišvengiamai reiškia, kad šiems organams pripažįstama tam tikra veiksmų laisvė nustatyti atitinkamas taisykles ir standartus. Iš tiesų gali būti įvairių teisėtų sprendimų, kurių poveikis konkurencijai yra iš esmės lygiavertis, kurių šie organai galėtų imtis, kad pasiektų nagrinėjamus tikslus.
36.      Tai matyti Sprendime Wouters, kuriame Teisingumo Teismas pabrėžė, kad savireguliacijos organas „galėjo pagrįstai manyti, jog [nagrinėjama priemonė], nepaisant [jai būdingo] konkurenciją ribojančio poveikio, būtin[a] užtikrinti tinkamą advokato profesinių pareigų, kaip jos yra organizuotos nagrinėjamoje valstybėje narėje, atlikimą(35)“.
37.      Žinau, kad sąvoka „pagrįstas“ nėra vartojama sprendimuose ISU, Superleague, Royal Antwerp ir FIFA. Vis dėlto kai kuriuose iš šių sprendimų Teisingumo Teismas kitaip apibrėžė tą pačią sąvoką, nurodydamas, kad:
„[priemonės būtinumo sąlyga reikalauja] įvertinti ir palyginti atitinkamai šių veiksmų ir realiai galimų numatyti alternatyvių priemonių poveikį, kad būtų galima nustatyti, ar didesnis produktyvumas, kurio tikimasi iš tų veiksmų, gali būti pasiektas konkurenciją mažiau ribojančiomis priemonėmis. Atvirkščiai, taikant tą sąlygą neturėtų būti renkamasi, esant tokiai galimybei, iš aptariamų veiksmų ir minėtų alternatyvių priemonių, jeigu negalima teigti, kad šios mažiau riboja konkurenciją“(36).
38.      Tačiau tuo pat metu tokia diskrecija turi būti ribojama, o kilus abejonių, ji negali likti netikrinama. Akivaizdu, kad šių organų nustatytos taisyklės ir standartai gali būti susiję su klausimais (tarifais, įėjimo į rinką reikalavimais ir t. t.), kurie bent jau potencialiai galėtų kelti problemų konkurencijos požiūriu. Net jei šios taisyklės priimamos siekiant teisėto viešojo intereso tikslo, konkretus poveikis konkurencijai vis dėlto gali būti problemiškas, todėl jį reikia tinkamai įvertinti pagal SESV 101 straipsnyje nustatytą sistemą(37). Tai paaiškina, kodėl Meca-Medina jurisprudencijoje pripažinta, kad tam tikros savireguliacijos priemonės nepatenka į SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, tačiau tik tada, kai tenkinamos tam tikros sąlygos.
39.      Jei taip nėra, tai nereiškia, kad nagrinėjama priemonė neišvengiamai nesuderinama su Sąjungos teise. SESV 101 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas gali būti netaikomas konkurenciją ribojančioms priemonėms, jeigu jų teikiama ekonominė nauda yra didesnė už neigiamą poveikį(38).
40.      Atsižvelgdamas į tai, norėčiau pateikti keletą papildomų pastabų, kad būtų išsamiau paaiškinta Meca-Medina jurisprudencijos taikymo sritis.
41.      Pirma, nors Meca-Medina jurisprudencija jokiu būdu nėra lygiavertė savivaldos organams išduotai kortelei „Nemokamai išeik iš kalėjimo“
žaidime „Monopolis“, vis dėlto ji suteikia jiems šiek tiek platesnę veiksmų laisvę, nei gali turėti kitos įmonės ir įmonių asociacijos, kai jos siekia grynai komercinių tikslų. Kaip paaiškinta pirmiau, tokio santykinai švelnaus požiūrio priežastis yra valdžios institucijų pasirinkimas palikti reguliuoti tam tikrus profesinės ar komercinės veiklos aspektus taisyklėmis, kurias nustato atitinkamoms įmonėms atstovaujantys organai arba bent jau įmonių grupė, atstovaujanti visai kategorijai ir veikianti jos vardu.
42.      Todėl manau, kad nors nėra griežtai būtina, kad kompetentingos valdžios institucijos (Sąjungos ir (arba) nacionalinės) būtų oficialiai įpareigojusios atitinkamą organą neperžengiant teisės aktuose nurodytos jo veiklos ribų siekti teisėto tikslo, susijusio su viešuoju interesu, tos institucijos turi bent jau pripažinti to organo savireguliacijos veiklą ir jai pritarti(39). Sąjungos teismų sprendimuose bylose Wouters(40), Meca-Medina(41), API(42), ONP(43) ir FIFA(44) randu tam tikrų tai rodančių elementų. Be to, visa naujausia jurisprudencija šiuo klausimu susijusi su profesinių ar sporto asociacijų priimtomis priemonėmis(45). Kaip Teisingumo Teismas konstatavo Sprendime Superleague, Meca-Medina jurisprudencija „gali būti konkrečiai taikoma asociacijos (profesinės asociacijos arba sporto asociacijos) priimtų taisyklių forma sudarytiems susitarimams ar sprendimams siekti tam tikrų etinių ar deontologinių tikslų ir, kalbant plačiau, reglamentuoti tokios profesinės veiklos vykdymą, jei suinteresuotoji asociacija įrodo, kad tenkinamos ką tik primintos sąlygos(46)“.
43.      Mano nuomone, pagal dabartinę teisinę padėtį ne pačios įmonės savo iniciatyva, veikdamos vienašališkai ir be valdžios institucijų „palaiminimo“, turi nuspręsti, ar, o jei taip, kokiu mastu, turi būti pažeista konkurencija tam tikroje rinkoje, kad būtų įgyvendintas tam tikras bendrasis viešo pobūdžio interesas. Juo labiau taip yra tuo atveju, jei to organo siekiamas tikslas nėra glaudžiai susijęs su jo pagrindine veikla.
44.      Pavyzdžiui, sporto asociacijoms gali būti suteikta tam tikra veiksmų laisvė nuspręsti, kaip geriausiai kovoti su dopingo vartojimu(47) arba apsaugoti jaunus sportininkus(48). Tačiau nėra jokios priežasties tai daryti priimant priemones, skirtas aplinkos apsaugai ar kovai su mokesčių vengimu(49). Bet kokia tokia (visais atžvilgiais pagirtina) priemonė, kuri turėtų aiškų poveikį konkurencijai tarp įmonių Europos Sąjungoje, turėtų būti nagrinėjama pagal tradicinę konkurencijos teisės sistemą.
45.      Tiesa, kai viešosios valdžios institucijos vis labiau skatina privačias įmones priimti įmonių socialinės atsakomybės planus ir strategijas, privačių įmonių susitarimai galėtų veiksmingai prisidėti prie svarbių viešojo intereso tikslų įgyvendinimo. Be to, šiuolaikinėse rinkose dažniau nei praeityje pasitaiko konkuruojančių įmonių, kurios suvienija jėgas, kad bendradarbiautų atskirais bendrojo intereso klausimais, tačiau rinkoje išlieka aršios konkurentės. Kai kurie mokslininkai šiam reiškiniui apibūdinti sukūrė naują terminą „koopeticija“, kuris, kaip jie mano, dažnai skatina pažangą ir didina rinkų veiksmingumą(50). Tačiau tai nepaneigia fakto, kad, esant konkuruojantiems viešojo intereso tikslams – viena vertus, poreikiui užtikrinti konkurencingas rinkas ir, kita vertus, kokiam nors kitam bendrajam interesui, – visų pirma valdžios institucijos turi rasti optimalų būdą pusiausvyrai pasiekti(51).
46.      Antra, jei privatūs organai, gavę valdžios institucijų pritarimą, ketina reguliuoti tam tikrus konkrečios ekonominės veiklos aspektus, siekdami tam tikro viešojo intereso, man atrodo akivaizdu, kad jie turėtų tai daryti skaidriai. Tai leidžia valdžios institucijoms vykdyti būtiną priežiūrą ir prireikus imtis taisomųjų veiksmų. Todėl esu tvirtai įsitikinęs, kad Meca-Medina jurisprudencija negalima remtis siekiant pateisinti slaptus ar konfidencialius susitarimus ar sprendimus.
47.      Trečia, mano nuomone, jurisprudencijoje vartojama sąvoka „teisėtas viešojo intereso tikslas“ neišvengiamai reiškia, kad atitinkamas interesas turi būti identifikuotas atitinkamuose Sąjungos teisės aktuose arba jurisprudencijoje. Pagal SESV 3 straipsnio 1 dalies b punktą vidaus rinkai veikti būtinų konkurencijos taisyklių nustatymas priklauso išimtinei Sąjungos kompetencijai. Taigi, jeigu privačios asociacijos priimta priemonė (faktiškai arba potencialiai) gali turėti tam tikrą ribojamąjį poveikį vidaus rinkai, ji gali būti pateisinama tik tuo atveju, jei manoma, kad interesas yra saugotinas pagal Sąjungos teisinę tvarką.
48.      Ketvirta, negalima laikyti savaime suprantamu dalyku to, kad tam tikra privačių subjektų, pavyzdžiui, sporto ir profesinių asociacijų, priimta priemone iš tikrųjų siekiama bendrojo viešo pobūdžio intereso. Kaip teisingai pažymėjo generalinis advokatas M. Szpunar išvadoje byloje Royal Antwerp Football Club, privačios asociacijos, kaip sporto federacijos, steigiamos siekiant visų pirma ekonominio ir privataus pobūdžio tikslų, kurie gali arba negali būti lengvai suderinami su viešaisiais neekonominio pobūdžio interesais. Tokios asociacijos, savaime suprantama, „elgtųsi neracionaliai, jeigu bandytų siekti viešųjų tikslų, kurie tiesiogiai prieštarauja jų komerciniams interesams(52)“.
49.      Be to, kaip per posėdį pažymėjo ROGON, keli pastarųjų metų įvykiai rodo, kad kai kurios sporto asociacijos turi netobulas valdymo struktūras, o jų vidaus patikrinimai ir apsaugos priemonės, kuriomis siekiama užkirsti kelią netinkamam valdymui, yra ribotos(53).
50.      Todėl bet koks teiginys, kad priemone siekiama tam tikrų viešojo intereso tikslų, turi būti patikrinamas ir priimtinas tik tuo atveju, jei yra pagrįstas konkrečiais įrodymais. Įtariu, kad beveik bet kokios sporto federacijos ar profesinio organo priimtos priemonės atveju bet koks tariamai siekiamas bendro pobūdžio interesas gali būti išgalvotas ex post, kai atsiranda poreikis pateisinti priemonę(54). Tačiau to nepakanka. Mano nuomone, iš pačios priemonės ar jos priėmimo konteksto turi būti aiškiai matomas
konkretus siektinas interesas, ir nagrinėjama priemonė turi būti iš tikrųjų skirta tam, kad būtų labai prisidėta prie jo įgyvendinimo(55).
51.      Vargu ar reikia pridurti, kad vien privatus ekonominis tikslas negali būti „teisėtas viešojo intereso tikslas“, kaip tai suprantama pagal Meca-Medina jurisprudenciją(56). Tačiau jurisprudencijoje nėra nieko, kas rodytų, kad susitarimu turėtų būti siekiama tik vieno tikslo, kuris patenka į Meca-Medina jurisprudencijos taikymo sritį. Priešingai, byloje Meca-Medina Sąjungos teismai patvirtino, kad tai, jog priemone siekiama dvigubo tikslo (ekonominio ir privataus pobūdžio bei bendrojo ir viešo pobūdžio), nepanaikina jurisprudencijos taikytinumo(57). Tačiau taip yra tuo atveju, kai privatus ekonominis tikslas per se nėra antikonkurencinis. Taip pereinu prie penkto paskutinio punkto.
52.      Penkta, man atrodo pagrįsta, kad susitarimai ar sprendimai, kuriais ribojama konkurencija „dėl tikslo“, negali patekti į Meca-Medina išimties taikymo sritį. Kaip išsamiau paaiškinta mano išvadoje byloje CD Tondela, susitarimas ar sprendimas yra ribojantis „dėl tikslo“, jeigu jo ekonominė
logika (arba viena iš jos esminių dalių) iš esmės yra antikonkurencinė(58). Tokiu atveju ribojamasis poveikis negali būti laikomas „pagalbiniu“. Kitaip tariant, šis poveikis nėra (apgailestautina, bet, deja, neišvengiama) ribotos reikšmės šalutinis produktas, atsirandantis dėl teisėto verslo sandorio, kuris skatina konkurenciją arba bent jau yra neutralus rinkos atžvilgiu. Jis veikiau yra sandorio, kurio ekonominė logika iš esmės prieštarauja Sąjungos konkurencijos teisės tikslams, rezultatas. Tokiomis aplinkybėmis negalima teigti, kad nagrinėjamas sandoris visiškai nepatenka į SESV 101 straipsnio taikymo sritį;
jis turi būti tinkamai įvertintas pagal šio straipsnio 1 ir 3 dalis.
53.      Nepriklausomai nuo to, ar šis reikalavimas, kaip Teisingumo Teismas nurodė Sprendime
Superleague, „[jau netiesiogiai, tačiau neišvengiamai išplaukia iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos](59)“ – klausimas, aptartas naujausioje teisės doktrinoje(60), – man atrodo, kad bet kuriuo atveju šis reikalavimas kyla iš pačios Sąjungos konkurencijos nuostatose įtvirtintos sistemos logikos(61).
54.      Remdamasis šiais principais dabar nagrinėsiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltus klausimus.
4.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškelti klausimai
55.      Prašyme priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas paaiškino, kodėl jam kyla klausimas, ar tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, gali būti taikoma Meca-Medina jurisprudencija.
56.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad ankstesnėse bylose Teisingumo Teismas turėjo patikrinti profesinių ir sporto asociacijų sprendimus, kurie, ribodami savo narių ekonominį elgesį, galėjo paveikti jų tarpusavio konkurenciją. Priešingai, šioje byloje ginčijamas reglamentas turi ribojamąjį poveikį aukštesnės grandies
rinkai
nei ta, kurioje veikia asociacijos nariai(62), t. y. agentų paslaugų rinkai. Kad galėtų veikti šioje rinkoje, agentai būtinai turi laikytis šiame reglamente nustatytų taisyklių. Priešingu atveju jie rizikuoja, kad dėl DFB sankcijų spaudimo žaidėjai ir klubai nustos naudotis jų teikiamomis paslaugomis.
57.      Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto primena tam tikras faktines aplinkybes, kurias nustatė Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija), kurio sprendimas yra jo nagrinėjamo kasacinio skundo dalykas. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas) nustatė, inter alia, kad agentų veikla buvo tiesiogiai susijusi su DFB organizuojamomis sporto varžybomis. Visų pirma ši veikla daro didelę įtaką komandų sudėčiai, jų tęstinumui ir jų sportinei jėgai, taip darydama poveikį varžybų sąžiningumui ir sportininkų rezultatams bei sveikatai. Ginčijamu reglamentu siekiama išvengti agentų, žaidėjų ir klubų tarpusavio priklausomybės. Šio teismo nuomone, tokia priklausomybė gali pakenkti sporto varžybų sąžiningumui ir teisingumui. Šiuo klausimu jis pažymėjo, kad praeityje tam tikrais atvejais žaidėjams ir klubams buvo padaryta finansinė ir profesinė žala dėl agentų veiklos, kuri taip pat turėjo baudžiamųjų padarinių.
58.      Šiomis aplinkybėmis pažymiu, kad Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas) nuomonei, atrodo, iš esmės pritaria Europos Parlamentas, savo 2021 m. lapkričio 23 d. rezoliucijoje „ES sporto politikos vertinimas ir galimos ateities perspektyvos“, inter alia, „prim[inęs], kad reikia reguliuoti agentų veiklą, ir pripaž[inęs], kad naujausios futbolo žaidėjų perkėlimo rinkos reformos, įskaitant <...> agentams taikomus licencijavimo reikalavimus ir agentų komisiniams taikomų viršutinių ribų nustatymą, yra tinkamos krypties; primygtinai ragin[ęs] atitinkamas sporto institucijas užtikrinti, kad šios reformos būtų skubiai įgyvendintos, ir ragin[ęs] Komisiją stebėti pažangą“(63). Atrodo, kad kai kurie praeityje Sąjungos institucijų užsakyti tyrimai patvirtina, kad sporto pramonėje agentams tenka lemiamas vaidmuo ir kad esama smerktinos praktikos, į kurią kai kurie agentai buvo įsitraukę(64).
59.      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad teisės doktrinoje buvo pareikšta skirtingų nuomonių dėl to, ar asociacijos priimtas reglamentas, kuriuo ribojama neasocijuotų įmonių ekonominių veiksmų laisvė, gali būti pateisinamas pagal Meca-Medina jurisprudenciją.
60.      Remiantis vienu požiūriu, Meca-Medina jurisprudenciją galima taikyti sporto asociacijos priimtiems reglamentams tik tuo atveju, jei jais siekiama grynai sportinių ar su sportu susijusių tikslų. Priešingai, jurisprudencija nebūtų taikytina reglamentų, kurių dalykas tiesiogiai nesusijęs su pačiu sportu, atžvilgiu, nes jais reguliuojama įmonių, kurios nėra sporto asociacijos narės ir dėl to negali daryti įtakos sporto reglamentų turiniui, ekonominė veikla.
61.      Remiantis kitu požiūriu, Meca-Medina jurisprudencijos taikytinumas nepriklauso nuo to, ar sporto asociacijos reglamentai susiję tik su sportiniais jos veiklos elementais, ar jos daro tiesioginį poveikį kitoms rinkoms. Svarbiausia būtų veikiau tai, ar yra koks nors ryšys tarp asociacijos reglamento ir sporto varžybų organizavimo, bei tinkama jų eiga. Vienintelis atvejis, kai, remiantis šiuo požiūriu,
Meca-Medina jurisprudencija nebūtų taikoma, būtų, jei nagrinėjamu reglamentu būtų siekiama grynai komercinių (asociacijos) tikslų ir nebūtų galima nustatyti jokio su sportu susijusio tikslo, susijusio su konkrečiomis sporto varžybomis.
62.      Manau, kad teisingas atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą yra kažkur per vidurį tarp dviejų pirmiau apibendrintų požiūrių. Pirmas atrodo pernelyg griežtas, o antras – per platus.
63.      Paaiškinau, kad Meca-Medina jurisprudencijos pagrindimas yra suteikti valdžios institucijoms galimybę tam tikrus klausimus palikti savireguliacijai, atliekamai
subjektų, vykdančių atitinkamą ekonominę veiklą(65). Taigi man atrodo akivaizdu, kad valdžios institucijų privačioms asociacijoms suteiktas įgaliojimas, išreikštas oficialiu delegavimu ar pavedimu arba paprastu toleravimu(66), iš esmės turi būti apribotas veikla, kurią vykdo atitinkamoje asociacijoje atstovaujamos įmonės. Nebūtų jokio teisinio pagrindo išplėsti šio organo įgaliojimus veikti ūkinės veiklos srityse, viršijančiose jo uždavinius, nustatytus asociacijos įstatuose.
64.      Vis dėlto man taip pat aišku, kad tokių asociacijų priimti reglamentai gali įvairiapusiškai paveikti ekonominę veiklą, kuri yra susijusi su veikla, tiesiogiai patenkančia į asociacijos pagrindinio uždavinio sritį. Tai gali būti neišvengiama. Pavyzdžiui, Sprendime
Wouters nagrinėjamą priemonę – draudimą advokatams sudaryti tarpdisciplinines partnerystes su buhalteriais – priėmė Nyderlandų advokatūra. Vis dėlto ši priemonė turėjo tokį pat poveikį buhalterių profesinei veiklai, kaip ir advokatų profesinei veiklai.
65.      Man atrodo, kad toks atvejis dar labiau tikėtinas rinkose, kurios yra ne tik susijusios, bet iš tikrųjų tarpusavyje priklausomos ir kuriose bendradarbiavimas įvairiais lygmenimis yra būtinas, kad būtų užtikrintas galutinio produkto egzistavimas(67). Visų pirma futbolo „ekosistemoje“ įvairių kategorijų ūkio subjektai (klubai, nacionalinės ir tarptautinės federacijos, žaidėjai, agentai, rėmėjai, transliuotojai ir t. t.) turi sąveikauti ir tam tikru mastu bendradarbiauti, kad būtų užtikrintas sistemos gyvybingumas ir patrauklumas galutiniams vartotojams – sirgaliams. Būtent jie galiausiai tiesiogiai ir netiesiogiai finansuoja visą futbolo pramonę. Jei galutinis produktas (futbolo rungtynės ir turnyrai) būtų nepatrauklus, daugelis šioje ekosistemoje dalyvaujančių ūkio subjektų pasitrauktų iš verslo.
66.      Taigi, kadangi, kaip nustatė Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas), agentų veikla gali turėti tiesioginę ir reikšmingą įtaką varžybų sąžiningumui ir sportininkų veiklos rezultatams bei sveikatai, man nesunku daryti išvadą, kad agentų veiklą reglamentuojančios taisyklės gali būti susijusios su sporto asociacijos uždavinio sritimi. Žinoma, taip yra tik tuo atveju, kai nagrinėjamos taisyklės reglamentuoja tuos agentų veiklos aspektus, kurių atžvilgiu toks „tiesioginės ir reikšmingos įtakos“ kriterijus yra tenkinamas.
67.      Juolab nematau pagrindo argumentams, kad toks reglamentavimas gali būti susijęs tik su jos narių deontologija arba žaidimo taisyklėmis ir varžybų vykdymo tvarka. Šiuo klausimu manau, kad šie argumentai gali kilti iš konceptualios painiavos. Viena vertus, Teisingumo Teismas nusprendė, kad tam tikros „grynai sportinės taisyklės“ nepatenka į Sąjungos konkurencijos teisės nuostatų taikymo sritį, nes, kaip paaiškinau savo išvadoje byloje RRC Sports(68), šios taisyklės nėra susijusios su ekonominiais sporto aspektais ir nedaro reikšmingo ribojamojo poveikio atitinkamai ekonominei veiklai. Kita vertus, tokios priemonės, kaip nagrinėtos Meca-Medina jurisprudencijoje, yra tiesiogiai susijusios su ekonomine veikla ir iš tikrųjų gali turėti įtakos šios veiklos vykdymui, o dėl to gali atsirasti pasekmių rinkų konkurencingumui. Todėl šios priemonės iš esmės patenka į Sąjungos konkurencijos nuostatų taikymo sritį. Teisingumo Teismas tik nusprendė, kad kai tenkinamos tam tikros sąlygos, šioms priemonėms netaikomi SESV 101 straipsnio 1 dalyje ir 102 straipsnyje nustatyti draudimai.
68.      Mano nuomone, teismas, turintis nustatyti, ar sporto asociacijos priimtas reglamentas, kurio poveikis peržengia pačios asociacijos pagrindinės veiklos ribas, gali būti tikrinamas atsižvelgiant į Meca-Medina jurisprudenciją, turi atsakyti į tris pagrindinius klausimus. Pirma, ar tokiomis taisyklėmis saugomas interesas pagal Sąjungos teisę gali būti pripažintas iš tikrųjų viešuoju interesu? Antra, jei taip, ar šio tikslo siekimas apskritai priskirtinas asociacijos uždaviniams, kuriuos pripažįsta arba su kuriais sutinka kompetentingos valdžios institucijos? Trečia, jei taip, ar asociacijos reglamentu iš tikrųjų siekiama nagrinėjamo intereso?
69.      Jei atsakymas į šiuos tris klausimus būtų teigiamas, manau, kad nagrinėjamas reglamentas iš esmės galėtų būti tikrinamas atsižvelgiant į Meca-Medina kriterijų, net jeigu jis taip pat daro poveikį įmonių, kurioms neatstovauja asociacija (ir asociacijoje), ekonominei veiklai.
70.      Vėlgi negalima teigti, kad tai sporto asociacijoms suteikia visišką veiksmų laisvę. Asociacijos pagrindinės veiklos ir trečiosios šalies veiklos (šiuo atveju – agentų paslaugų) ryšio laipsnis jokiu būdu nėra nereikšmingas. Priešingai, jis turi akivaizdžią įtaką Meca-Medina jurisprudencijos taikymui, kiek tai susiję su nagrinėjamo
reglamento būtinumu ir proporcingumu. Jis atlieka dvejopą ir papildomą vaidmenį.
71.      Viena vertus, kuo mažesnė įtaka, kurią tretieji asmenys gali daryti asociacijos, priėmusios nagrinėjamą reglamentą, veiklai ir sprendimų priėmimui, tuo mažiau šis reglamentas gali būti laikomas būtinu ir (arba) proporcingu siekiamiems tikslams pasiekti.
72.      Kita vertus, kuo didesnį poveikį nagrinėjamas reglamentas daro trečiųjų asmenų ekonominei veiklai, tuo didesnė tikimybė, kad šis reglamentas gali būti laikomas nebūtinu ir (arba) neproporcingu siekiamiems tikslams pasiekti.
73.      Šiomis aplinkybėmis vargu ar reikia pridurti, kad realus ir reikšmingas suinteresuotųjų trečiųjų šalių dalyvavimas nagrinėjamo
reglamento priėmimo procedūroje tikrai padėtų užtikrinti jų būtinumą ir proporcingumą, be to, sustiprintų jų teisėtumą.
74.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą turėtų būti toks, kad SESV 101 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama kaip reiškianti, kad Meca-Medina jurisprudencija taikoma sporto asociacijos reglamentams, susijusiems su įmonių, veikiančių su tos asociacijos (arba jos narių) veikla susijusiose aukštesnės ar žemesnės grandies rinkose, paslaugų naudojimu, jeigu šios paslaugos gali daryti tiesioginę ir reikšmingą įtaką pagrindinei asociacijos veiklai.
75.      Pasiūlęs atsakymą į pirmąjį prejudicinį klausimą ir prieš pradėdamas nagrinėti antrąjį prejudicinį klausimą, norėčiau pateikti paskutinę pastabą.
76.      Suprantu, kad reglamentas, ieškovų ginčijamas pagrindinėje byloje, iš esmės yra panašus į tą, kurį ieškovai ginčijo byloje, dėl kurios Landgericht Mainz (Mainco apygardos teismas, Vokietija) pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą byloje RRC Sports. Savo išvadoje toje byloje stengiausi padėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikdamas tam tikrų gairių dėl to, kaip reikėtų taikyti Meca-Medina jurisprudenciją toje byloje ginčijamoms taisyklėms, kurios, kaip suprantu, yra panašios į ginčijamas šioje byloje(69). Todėl tikiuosi, kad toje išvadoje pateiktos pastabos taip pat galėtų būti naudingos Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas).
B.      Antrasis klausimas
77.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Meca-Medina kriterijus turi būti taikomas visoms reglamentų taisyklėms kartu, ar kiekvienai taisyklei atskirai, atsižvelgiant į jos ypatumus (pavyzdžiui, tai, ar šios taisyklės ryšys su asociacijos veikla yra glaudus ar ne toks glaudus).
78.      Šiuo klausimu sutinku su Komisija, kad iš esmės kiekviena profesinės asociacijos ar sporto asociacijos priimto reglamento taisyklė turėtų būti nagrinėjama atskirai. Šių taisyklių dalykas gali skirtis ir jos gali būti susijusios su įvairiomis rinkomis ir skirtingomis įmonių kategorijomis (arba gali daryti joms poveikį). Šis požiūris buvo aiškiai patvirtintas Sprendime
Superleague, kuriame Teisingumo Teismas atskirai vertino įvairių nagrinėjamų taisyklių suderinamumą.
79.      Vis dėlto gali būti atvejų, kai taisyklių rinkinį (visą reglamentą arba tam tikras jo dalis) būtų nenatūralu padalyti į atskiras sudedamąsias dalis ar tų sudedamųjų dalių dalis, nes jos sudaro nedalomą visumą, o šio taisyklių rinkinio poveikis gali būti prasmingai įvertintas tik įvertinus visas taisykles kaip visumą. Svarbus yra šiomis taisyklėmis sukurtas mechanizmas, o tai, kad jis gali būti įtrauktas į vieną ar kelias taisykles, yra formalumas.
80.      Panašiai gali būti taisyklių, kurios, vertinant kiekvieną atskirai, pastebimai neriboja konkurencijos, tačiau kartu gali turėti reikšmingesnį poveikį atitinkamos rinkos konkurencingumui.
81.      Man atrodo, kad abiejose pirmiau aprašytose situacijose tinkamam asociacijos reglamentų vertinimui pagal Sąjungos konkurencijos teisę reikia, kad atitinkamos institucijos atliktų analizę, kurioje visos ar kai kurios taisyklės būtų vertinamos kartu.
82.      Taip pat norėčiau pridurti, kad pagal Meca-Medina kriterijų nagrinėjant atitinkamas atskiras taisykles ar taisyklių grupę reikia atsižvelgti į asociacijos veiklos ir įmonių, kurioms turi įtakos asociacijos taisyklės, veiklos glaudumo (ar atribojimo) laipsnį, nepaisant to, kad jos veikia atskiroje, nors ir artimoje, rinkoje. Kaip paaiškinta šios išvados 70–72 punktuose, tai yra elementas, kuris yra ypač svarbus siekiant įvertinti, ar atitinkamos taisyklės yra būtinos ir proporcingos, atsižvelgiant į indėlį, kuriuo prisidedama prie reglamentu siekiamo viešojo intereso skatinimo.
83.      Remdamasis tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį prejudicinį klausimą atsakyti taip, kad Meca-Medina kriterijus iš esmės turi būti taikomas kiekvienai profesinės ar sporto asociacijos priimtame reglamente įtvirtintai taisyklei, išskyrus atvejus, kai dėl tam tikrų konkrečių aplinkybių prasmingam vertinimui reikia kai kurias ar visas šias taisykles vertinti kartu. Šiomis aplinkybėmis asociacijos veiklos ir trečiųjų šalių – įmonių, kurioms taisyklės turi įtakos, – veiklos glaudumo ar atribojimo laipsnis yra svarbus veiksnys vertinant, ar nagrinėjamos taisyklės yra būtinos ir proporcingos atsižvelgiant į siekiamą teisėtą viešojo intereso tikslą.
IV.    Išvada
84.      Apibendrindamas siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus:
SESV 101 straipsnis turi būti aiškinamas kaip reiškiantis, kad:
1) Meca-Medina jurisprudencija taikoma sporto asociacijos reglamentams, susijusiems su įmonių, veikiančių su tos asociacijos (arba jos narių) veikla susijusiose aukštesnės ar žemesnės grandies rinkose, paslaugų naudojimu, jeigu šios paslaugos gali daryti tiesioginę ir reikšmingą įtaką pagrindinei asociacijos veiklai;
2) Meca-Medina jurisprudencijoje nustatytos sąlygos iš esmės turi būti taikomos kiekvienai profesinės ar sporto asociacijos priimtame reglamente įtvirtintai taisyklei, išskyrus atvejus, kai dėl tam tikrų konkrečių aplinkybių prasmingam vertinimui reikia kai kurias ar visas šias taisykles vertinti kartu. Šiomis aplinkybėmis asociacijos veiklos ir trečiųjų šalių – įmonių, kurioms taisyklės turi įtakos, – veiklos glaudumo ar atribojimo laipsnis yra svarbus veiksnys vertinant, ar nagrinėjamos taisyklės yra būtinos ir proporcingos atsižvelgiant į siekiamą teisėtą viešojo intereso tikslą.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimas International Skating Union / Komisija (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012) (toliau – Sprendimas ISU).
3      2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimas European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011) (toliau – Sprendimas Superleague).
4      2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010) (toliau – Sprendimas Royal Antwerp).
5      2024 m. spalio 4 d. Sprendimas FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824) (toliau – Sprendimas FIFA).
6      2002 m. vasario 19 d. Sprendimas Wouters ir kt. (C‑309/99, EU:C:2002:98) (toliau – Sprendimas Wouters).
7      2006 m. liepos 18 d. Sprendimas Meca-Medina ir Majcen / Komisija (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) (toliau – Sprendimas Meca-Medina).
8      Žr. 2024 m. sausio 18 d. Sprendimą Lietuvos notarų rūmai ir kt. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 97–105 punktai) ir 2024 m. sausio 25 d. Sprendimą Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 21–35 ir 42–54 punktai).
9      C‑209/23 (toliau – išvada byloje RRC Sports).
10      C‑133/24 (toliau – išvada byloje CD Tondela).
11      Aplinkraštyje buvo nurodyta, kad gali būti susitariama dėl vienkartinės fiksuotos išmokos arba dalimis mokamo mokesčio, kiek tai susiję su perėjimo mokesčiu, sutartu teikiant tarpininkavimo dėl perėjimo paslaugą, tačiau su sąlyga, kad jis neturėtų sudaryti procentinės dalies.
12      Žr., inter alia, ir
paskesnes nuorodas, Monti G., „Article 81 EC and Public Policy“, Common Market Law Review, 39 t., 5-asis leidimas, 2002, p. 1068 ir 1087–1090; Komninos, A.P., „Non-competition concerns: Resolution of conflicts in the integrated Article 81 EC“, Working Paper (L) 08/05, The University of Oxford Centre for Competition Law and Policy, p. 10 ir paskesni; Nazzini, R., „Article 81 EC between time present and time past: A normative critique of „restriction of competition” in EU law“, Common Market Law Review, 43 t., 2-asis leidimas, 2006, p. 521 ir paskesni, ir Whish, R., Competition Law, 6-asis leidimas, Oxford University Press, 2006, p. 126–131.
13      Pagal analogiją žr. 2001 m. rugsėjo 18 d. Sprendimą M6 ir kt. / Komisija (T‑112/99, EU:T:2001:215, 75–77 punktai).
14      Paminėtini tik keli iš jų: 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas CB / Komisija (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204); 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Intel / Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632); 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimas Budapest Bank ir kt. (C‑228/18, EU:C:2020:265); 2020 m. sausio 30 d. Sprendimas Generics (UK) ir kt. (C‑307/18, EU:C:2020:52) ir 2024 m. rugsėjo 10 d. Sprendimas Google ir Alphabet / Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726).
15      Daugiau žr. mano išvados byloje RRC Sports
26 punktą.
16      Visų pirma žr. 2024 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Tallinna Kaubamaja Grupp ir KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, 22 ir paskesni punktai).
17      Šiuo klausimu žr., pavyzdžiui, 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą T-Mobile Netherlands ir kt. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 36–39 punktai).
18      2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas CB / Komisija (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 48 ir 87 punktai).
19      2020 m. balandžio 2 d. Sprendimas Budapest Bank ir kt. (C‑228/18, EU:C:2020:265, 51–86 punktai).
20      2023 m. spalio 26 d. Sprendimas EDP – Energias de Portugal ir kt. (C‑331/21, EU:C:2023:812, 87–94 punktai).
21      2024 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas Booking.com ir Booking.com (Deutschland) (C‑264/23, EU:C:2024:764, 51 punktas).
22      Ten pat, 52 punktas.
23      Juk tiek Sprendime Wouters (109 punktas), tiek Sprendime Meca-Medina (42 ir 47 punktai) Teisingumo Teismas reikšmingu precedentu laikė 1994 m. gruodžio 15 d. Sprendimą DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413), kuriame pagalbinio apribojimo doktrina buvo pripažinta taikytina. Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato A. Rantos išvadą byloje European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, 87–92 punktai).
24      Žr. tos išvados 30 punktą.
25      Šiuo klausimu tik nurodysiu generalinio advokato F. Jacobs išvadą sujungtose bylose Pavlov ir kt. (C‑180/98–C‑184/98, EU:C:2000:151, 92 punktas): „[n]urodžiau, kad dėl profesinių paslaugų rinkų ypatumų reikia tam tikro reglamentavimo. Profesinės savireguliacijos oponentai primygtinai reikalauja, kad profesinę veiklą reguliuotų valstybė ar bent jau jos kontroliuojamos reguliavimo institucijos, nes kyla piktnaudžiavimo reguliavimo įgaliojimais rizika. Tačiau ekonomine prasme vėlgi kyla informacinė problema. Dėl sudėtingo šių paslaugų pobūdžio ir jų nuolatinės raidos, sparčiai keičiantis žinioms ir vykstant techniniams pokyčiams, parlamentams ir vyriausybėms sunku priimti būtinas išsamias ir aktualias taisykles. Patyrusių profesijų atstovų savireguliacija dažnai yra tinkamesnė, nes leidžia reaguoti užtikrinant reikiamą lankstumą. Todėl pagrindinis kiekvienos konkurencijos teisės sistemos uždavinys – užkirsti kelią piktnaudžiavimui reguliavimo įgaliojimais nepanaikinant profesinės veiklos reguliavimo autonomijos.“
26      Siekiant ją atskirti nuo Meca-Medina „reguliavimo pagalbiškumo“, ši jurisprudencija kartais vadinama susijusia su „komerciniu pagalbiškumu“. Žr., pavyzdžiui, Whish, R., 12 išnaša, op. cit., p. 128.
27      Žr., pavyzdžiui, 1977 m. spalio 25 d. Sprendimą Metro SB-Großmärkte / Komisija (26/76, EU:C:1977:167, 22 punktas) ir 1986 m. sausio 28 d. Sprendimą Pronuptia de Paris (161/84, EU:C:1986:41, 15–27 punktai).
28      Žr. Sprendimo Superleague 183 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją (pasviruoju šriftu išskirta mano).
29      Šio sprendimo 97 punktas.
30      Šio sprendimo 43 ir 45 punktai. Taip pat žr. SESV 165 straipsnio 2 dalį.
31      2013 m. vasario 28 d. Sprendimas Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, 95 punktas) (toliau – Sprendimas OTOC).
32      2013 m. liepos 18 d. Sprendimas (C‑136/12, EU:C:2013:489, 55 ir 56 punktai).
33      2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimas API ir kt. (C‑184/13–C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 ir C‑208/13, EU:C:2014:2147, 50 ir 51 punktai).
34      Suprantama, tokia situacija negali apimti formalaus valstybių narių valdžios institucijų reguliavimo įgaliojimų suteikimo profesinei asociacijai, išlaikant teisę apibrėžti viešojo intereso kriterijus ir pagrindinius principus, kuriuos turi atitikti asociacijos taisyklės, taip pat teisę priimti sprendimus kaip paskutinė instancija. Iš tiesų tokiais atvejais taisyklės, kurias priima profesinė asociacija, yra valstybinio pobūdžio ir joms netaikomos įmonėms galiojančios Sutarties taisyklės. Šiuo klausimu žr. Sprendimo OTOC 54 punktą.
35      Šio sprendimo 110 punktas (pasviruoju šriftu išskirta mano). Taip pat žr. jo 105 ir 107 punktus.
36      Pasviruoju šriftu išskirta mano. Žr. sprendimus Superleague (197 punktas), Royal Antwerp (124 punktas) ir FIFA (156 punktas).
37      Kaip pažymėjo generalinis advokatas P. Léger išvadoje byloje Wouters
ir kt. (C‑309/99, EU:C:2001:390), pati sąvoka „įmonių asociacija“ atlieka ypatingą vaidmenį (dabartinėje) SESV 101 straipsnio 1 dalyje, nes „ja siekiama neleisti įmonėms išvengti konkurencijos taisyklių taikymo vien tik dėl formos, kuria jos koordinuoja savo veiklą rinkoje. Kad būtų užtikrintas šio principo veiksmingumas, [SESV 101 straipsnio 1 dalyje] numatytos ne tik tiesioginės elgesio koordinavimo tarp įmonių priemonės (susitarimai ir suderinti veiksmai), bet ir institucinės bendradarbiavimo formos, t. y. situacijos, kai ūkio subjektai veikia per kolektyvinę struktūrą ar bendrą organą.“ Žr. tos išvados 62 punktą.
38      Šiuo klausimu žr., inter alia, 1977 m. spalio 25 d. Sprendimą Metro SB-Großmärkte / Komisija (26/76, EU:C:1977:167, 21 punktas), 2005 m. sausio 26 d. Sprendimą Piau / Komisija (T‑193/02, EU:T:2005:22, 100–106 punktai), 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Asnef-Equifax ir Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, 67 punktas) ir 2024 m. sausio 25 d. Sprendimą Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 33 punktas). Kelias pastabas dėl SESV 101 straipsnio 3 dalies pateikiau savo išvados byloje RRC Sports 75–95 punktuose.
39      Šiuo klausimu žr. Mavroidis, P. C., ir Neven, D., „Legitimate objectifs in antitrust analysis: The FIFA regulation of agents and the right to regulate football in Europe“, Concurrences Nr. 1–2024 straipsnis Nr. 117111.
40      Šio sprendimo 100 punktas.
41      2004 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Meca-Medina ir Majcen / Komisija (T‑313/02, EU:T:2004:282, 38 ir 46 punktai).
42      2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimas API ir kt. (C‑184/13–C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 ir C‑208/13, EU:C:2014:2147, 46 ir 47 punktai).
43      2014 m.
gruodžio 10 d.
Sprendimas
ONP ir kt. / Komisija (T‑90/11, EU:T:2014:1049, 347 punktas).
44      Šio sprendimo 99 punktas.
45      Žr. visų pirma šios išvados 2–5 ir 7 išnašose nurodytą jurisprudenciją.
46      Šio sprendimo 183 punktas.
47      Žr. Sprendimo Meca-Medina 43–45 punktus.
48      Žr., inter alia, 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, 106 punktas) ir 2010 m. kovo 16 d. Sprendimą Olympique Lyonnais (C‑325/08, EU:C:2010:143, 39 punktas).
49      Šiuo klausimu žr. Sprendimo FIFA 99 punktą.
50      Brandenburger, A. M., ir Nalebuff., B. J., Co-opetition: A Revolution Mindset that Combines Competition and Cooperation, Crown Business, 1996.
51      Šiuo klausimu taip pat žr. mano išvados byloje RRC Sports 91 punktą.
52      C‑680/21, EU:C:2023:188, 56–60 punktai.
53      Žr., pavyzdžiui, Jungtinių Tautų narkotikų kontrolės ir nusikalstamumo prevencijos biuro „Pasaulinė ataskaita apie korupciją sporte“, 2022 m. (prieinama internete), p. 3. Taip pat žr. 2011 m. sausio 18 d. Komisijos komunikato „ES lygmens veiksmų sporto sektoriuje svarbos didinimas“, COM(2011) 12 final, 4.1 skirsnį. Šiuo klausimu taip pat žr. mano išvados byloje RRC Sports 94 punktą.
54      Panašiai Van Rompuy, B., „EU Court of Justice delineates the scope of the Wouters exception“, Kluwer Competition Law Blog, 2024 m. sausio 15 d.
55      Šiuo klausimu žr. generalinio advokato A. Rantos išvadą byloje European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, 89 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
56      Šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 4 d. Sprendimą Football Association Premier League ir kt. (C‑403/08 ir C‑429/08, EU:C:2011:631, 134–146 punktai) ir Sprendimą Superleague (210–241 punktai). Abiejose bylose net nebuvo svarstoma galimybė vertinamoms priemonėms taikyti Meca-Medina jurisprudenciją.
57      Žr. 2004 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Meca-Medina ir Majcen / Komisija (T‑313/02, EU:T:2004:282, 57 punktas). Dėl apeliacinio skundo žr. Teisingumo Teismo sprendimo Meca-Medina 46 ir paskesnius punktus.
58      Žr. tos išvados 23–45 punktus.
59      Šio sprendimo 185 punktas. Iš tiesų jurisprudencija šiuo klausimu nebuvo labai aiški: plg. 2017 m. lapkričio 23 d. Sprendimą CHEZ Elektro Bulgaria ir FrontEx International (C‑427/16 ir C‑428/16, EU:C:2017:890, 53 punktas) ir Sprendimo Superleague 183 punkte nurodytą jurisprudenciją. Tačiau, kaip paaiškinta pirmiau, šis reikalavimas buvo nuolat minimas jurisprudencijoje dėl komercinio pagalbiškumo.
60      Žr., pavyzdžiui, Weatherill, S., „The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law“, The International Sports Law Journal, 23 t., 2023, p. 409–415.
61      Įdomu tai, kad neseniai buvo teigiama (Gryllos, G., „Anticompetitive object / effect: An overview of EU and national case law“, 2025 m. kovo 21 d., e-Competitions, straipsnis Nr. 123946, p. 9), kad Sąjungos
jurisprudencijoje nustatyti reikalavimai, kad teisėti viešojo intereso tikslai neturėtų būti antikonkurencinio pobūdžio ir kad nagrinėjama priemonė nepanaikintų visos konkurencijos, primena Supreme Court of the United States (Jungtinių Valstijų Aukščiausiasis Teismas) poziciją kai kuriose su sportu susijusiose bylose. Tose bylose šis teismas atsisakė taikyti specialią Sherman Act išimtį sporto asociacijų nustatytiems prekybos apribojimams, motyvuodamas tuo, kad tie apribojimai naudingi socialiniams tikslams, kurie yra svarbesni už konkurenciją. Žr. neseniai priimtą
2021 m. birželio 21 d.
Supreme Court of the United States (Jungtinių Valstijų Aukščiausiasis Teismas)
išvadą (141 S. Ct. 2141 (2021)).
62      Šioje rinkoje klubai ir žaidėjai veikia tik kaip paslaugų gavėjai.
63      2021/2058 (INI) (OL C 224, 2022, p. 2). Pasviruoju šriftu išskirta mano. Kaip suprantu, sąvoka „naujausios reformos“ reiškia tas, dėl kurių buvo priimtas FIFA Football Agent Regulations (FIFA futbolo agentų reglamentas).
64      Žr., pavyzdžiui, „Study on sports agents in the European Union“, Europos Komisijos užsakytas tyrimas, 2009 m. lapkričio mėn., p. 3, 4, 168 ir 169; ir Parrish, R. et al, „Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report“, paskelbtas Europos Komisijos, 2019, p. 3, 4, 95, 96 ir 127–129.
65      Žr. šios išvados 32 punktą.
66      Žr. šios išvados 42 punktą.
67      Žr. mutatis mutandis 2000 m. balandžio 11 d. Sprendimą Deliège (C‑51/96 ir C‑191/97, EU:C:2000:199, 56 ir 57 punktai).
68      Žr. tos išvados 17–28 punktus.
69      Žr. tos išvados 53–113 punktus.