TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1988 m. rugsėjo 21 d.(*)„Valstybės
priemonė, susijusi su mokesčių netaikymu pajamoms iš taupomųjų indėlių –
Bankų konkurencija palūkanų už indėlius srityje“Byloje C‑267/86dėl Bevereno rajono (Belgija) Vredegerecht
(taikos teismo) pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo
Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo
nagrinėjamoje byloje, Pascal Van Eycke, gyvenantis Beveren_priešakcinę bendrovę ASPA, kurios buveinė yra Antverpene, dėl EEB sutarties 59–66, 85, 86 ir 95 straipsnių išaiškinimo_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininko pareigas einantis kolegijos pirmininkas
G. Bosco, kolegijos pirmininkas C. Moitinho de Almeida,
teisėjai T. Koopmans, U. Everling, K. Bahlmann,
Y. Galmot, C. N. Kakouris, R. Joliet ir
F. A. Schockweiler_generalinis advokatas G. F. Mancini_posėdžio sekretorė D. Louterman, administratorė_išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:–        P. Van Eycke,
atstovaujamo Antverpeno advokatūros advokato J. Cerfontaine, –        Belgijos
Karalystės, atstovaujamos advokatų G. van Hecke ir
K. Lenaerts ir atstovų R. Hoebaer ir R. Devyver_–        Europos
Bendrijų Komisijos, atstovaujamos T. van Rijin, padedamo
R. Overhoff_atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 1987 m. lapkričio 25 d. posėdžiui_susipažinęs su 1988 m. balandžio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada_priima šįSprendimą1        1986 m.
spalio 28 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 1986 m.
spalio 30 d., Beveren Vredegerecht pagal EEB sutarties
177 straipsnį kreipėsi į Teisingumo Teismą prašydamas priimti
prejudicinį sprendimą, pateikdamas tris klausimus dėl šios Sutarties
59–66, 85, 86 ir 95 straipsnių išaiškinimo, kad būtų galima
įvertinti, ar su Bendrijos teise yra suderinami nacionalinės teisės
aktai, pagal kuriuos nuo pajamų mokesčio yra atleistos tik tam tikros
kategorijos taupomųjų indėlių palūkanos.2        Šie
klausimai iškilo nagrinėjant ginčą tarp P. Van Eycke (toliau –
ieškovas) ir Belgijos finansų įstaigos – akcinės bendrovės ASPA dėl palūkanų normos, mokėtinos už taupomąjį indėlį, kurį ieškovas ketino padėti bendrovėje ASPA. Iš bylos medžiagos yra aišku, kad ieškovas, sužinojęs apie ASPA
reklamuojamas taupomųjų indėlių palūkanų normas, atvyko į šią finansų
įstaigą, ketindamas padėti indėlį skelbiamomis sąlygomis. Kai ASPA
jam vėliau pranešė, kad pagal 1986 m. kovo 13 d. Karaliaus
dekretą ji privalo taikyti ne tokias palankias sąlygas kaip nurodytos
reklamoje, ieškovas kreipėsi į nacionalinį teismą, prašydamas
pripažinti, kad ASPA negalėjo remtis minėtu Karaliaus dekretu,
siekdama pateisinti taupomiesiems indėliams taikomų sąlygų pakeitimą,
nes šis dekretas prieštarauja EEB sutarties 85 ir
paskesniems straipsniams.3        Norint
geriau suprasti minėtąjį Karaliaus dekretą, jį reikia nagrinėti
atsižvelgiant į jo teisinį ir ekonominį kontekstą, kuriam būdinga tai,
kad Belgijoje dalis iš taupomųjų indėlių gaunamų pajamų ilgą laiką buvo
neapmokestinamos; šis atleidimas buvo nustatytas dėl socialinių
priežasčių ir siekiant skatinti taupymą, o jį reglamentuoja Pajamų
mokesčio kodekso 19 straipsnio 7 punkte įtvirtintos
pagrindinės taisyklės.4        Kai
devintojo dešimtmečio pradžioje vis daugiau taupymo įstaigų ėmė
laikytis didelių palūkanų normų politikos, Belgijos vyriausybė nusprendė
apriboti atleidimo nuo mokesčio sritį ir, remdamasi 1983 m.
gruodžio 28 d. Įstatymu, įtvirtino atleidimo sąlygas, kurias turėjo
apibrėžti Karaliaus dekretas.5        1983 m.
gruodžio 29 d. Karaliaus dekretas, priimtas įgyvendinant minėtą
įstatymą, iš esmės nustatė dvi mokesčio netaikymo sąlygas: atlyginimą už
taupomuosius indėlius turėjo sudaryti, pirma, bazinės palūkanos,
neviršijančios aptariamoje rinkoje taikomos mažiausios vidutinės
palūkanų normos, ir, antra, lojalumo arba augimo priemoka, kurią
kiekviena finansų įstaiga galėjo laisvai nustatyti.6        Vėliau
už pinigų politiką atsakingos Belgijos valdžios institucijos nusprendė,
kad konkurencija lojalumo arba augimo priemokų srityje buvo pernelyg
arši ir nulėmė priešingas tendencijas nei bendras palūkanų normos
mažėjimas, būdingas kitoms taupymo formoms. Kadangi aukštos taupomųjų
indėlių palūkanos, tų pačių valdžios institucijų nuomone, lėmė tokį patį
didelį paskolų palūkanų lygį, neigiamai veikiantį šalies ūkį ir
valstybės skolą, 1985 m. rugsėjo mėn. Belgijos bankininkystės
komisija pateikė finansų institucijoms rekomendaciją, kuria buvo
siekiama riboti atlyginimą už taupomuosius indėlius. Remdamiesi šia
rekomendacija, 1985 m. gruodžio 30 d. bankai, privačios
taupomosios kasos ir valstybinės kredito įstaigos sudarė savikontrolės
susitarimą, kuriame nustatė didžiausią leistiną 7 % palūkanų ir
priemokų normą.7        Kadangi
ne visos finansų įstaigos laikėsi šio susitarimo, finansų ministras
nusprendė nustatyti tvarką, pagal kurią valstybės institucijos
tiesiogiai nustatytų minėto atleidimo nuo mokesčio sąlygas. 8        Ši
tvarka buvo įvesta minėtu 1986 m. kovo 13 d. Karaliaus
dekretu, kuriame buvo tiesiogiai nustatyta ir didžiausia leistina bazinė
palūkanų norma, ir didžiausia leistina lojalumo bei augimo priemokos
norma.9        Tokiomis
aplinkybėmis abiejų pagrindinės bylos šalių bendru prašymu nacionalinis
teismas Teisingumo Teismui pateikė prašymą priimti prejudicinį
sprendimą, pateikdamas šiuos klausimus:„1.      Ar
teisinė tvarka, nustatyta 1983 m. gruodžio 29 d. Karaliaus
dekretu ir su nedideliais pakeitimais patvirtinta 1986 m. kovo
13 d. Karaliaus dekretu, reglamentuojanti finansų įstaigų už
taupomuosius indėlius galimas mokėti palūkanas, kuri – tiek, kiek ji
teisės aktų forma pratęsia jau esamus susitarimus tarp bankų arba
suderintuosius veiksmus, ribojančius už taupomuosius indėlius mokamas
palūkanas, – šį atlyginimą numato kaip privalomą:a)  visiems rinkos dalyviams vienodą normą arbab)  ribą, kurios, nustatydami atlyginimą, turi laikytis visi rinkos dalyviai_kaip
sankciją numatydama klientų indėlininkų galimybės naudotis paprastų
taupomųjų indėlių savininkams taikomu palankiu mokesčių režimu
praradimą, yra suderinama su Bendrijos konkurencijos taisyklėmis,
apibrėžtomis EEB sutarties 85 ir paskesniuose straipsniuose?2.
Jei į pirmojo klausimo a punktą būtų atsakyta teigiamai, ar
privalomas lojalumo ir (arba) augimo priemokos didžiausios leistinos
ribos nustatymas kartu su finansų institucijų mokama vienoda bazine
palūkanų norma ir bet kurios kitos konkurencijos formos indėlių srityje
pašalinimas, kaip sankciją numatant galimybės naudotis pirmajame
klausime minėtu (1986 m. kovo 13 d. Karaliaus dekreto
1 skyrius) palankiu mokesčių režimu praradimą, yra suderinami su
Bendrijos konkurencijos taisyklėmis, apibrėžtomis EEB sutarties 85 ir
paskesniuose straipsniuose?3.      Ar
mokesčių lengvatų suteikimas, tarp jų ir tam tikrų taupomųjų indėlių,
laikomų tik Belgijos frankais ir tik finansų įstaigose, kurių buveinė
yra Belgijoje,
visiškas atleidimas nuo mokesčio nediskriminuoja tokių
pačių indėlių, kurie laikomi finansų įstaigose, kurių buveinė nėra
Belgijoje, arba kurie laikomi kita valiuta arba valiutų krepšeliais, ir
ar tokių mokesčių lengvatų suteikimas yra suderinamas su EEB sutarties
59–66 ir 95 straipsniais?“10      Išsamesnį
pagrindinės bylos faktų išdėstymą, informaciją apie atitinkamus
nacionalinės teisės aktus ir Teisingumo Teismui pateiktas pastabas
galima rasti posėdžio pranešime. Ši bylos medžiaga toliau minima tik
tiek, kiek to reikia Teisingumo Teismo argumentams pateikti. Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos11      Pirmiausia
Belgijos vyriausybė tvirtina, kad nacionalinio teismo prašymas priimti
prejudicinį sprendimą nėra priimtinas, nes nemažai veiksnių rodo aiškiai
fiktyvų pagrindinės bylos pobūdį. Antra, ji teigia, kad Bendrijos
teisės išaiškinimas, kurio yra prašoma šioje byloje, jokiais aspektais
negali būti svarbus pagrindinei bylai išspręsti. Jos nuomone,
1986 m. kovo 13 d. Karaliaus dekretas niekaip nekliudo
bendrovei ASPA taikyti ieškovui ankstesnes palankesnes taupomųjų indėlių sąlygas ir todėl visai nėra susijęs su pagrindine byla.12      Reikia
pastebėti, kad iš nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą
pateiktų faktinių aplinkybių nėra akivaizdu, jog ginčas iš tikrųjų yra
fiktyvus.13      Dėl
antrojo Belgijos vyriausybės pateikto argumento reikia priminti tik
tai, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, kurią
patvirtino 1986 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Bertini (sujungtos bylos 98, 162 ir 258/85, Rink. p. 1893),
būtent nacionalinis teismas, atsižvelgęs į bylos aplinkybes, turi
spręsti klausimą, ar yra būtina prašyti priimti prejudicinį sprendimą.14      Dėl šių priežasčių yra būtina išnagrinėti nacionalinio teismo pateiktus klausimus. Dėl pirmojo ir antrojo klausimų15      Reikia
suprasti, kad šiais klausimais siekiama iš esmės išsiaiškinti, ar
nacionalinės teisės aktai, ribojantys galimybę pasinaudoti taupomųjų
indėlių atleidimu nuo pajamų mokesčio, nustatant, kad tokia lengvata yra
taikoma tik tiems indėliams, kurių palūkanų normos ir priemokos
neviršija teisės aktuose nustatytos maksimalios ribos, yra suderinami su
pareigomis, kurias valstybėms narėms nustato EEB sutarties
5 straipsnis kartu su tos pačios Sutarties 3 straipsnio
f dalimi ir 85 straipsniu.16      Šiuo
atžvilgiu reikia priminti, kad 85 ir 86 straipsniai savaime
reglamentuoja tik įmonių veiklą, o ne valstybių narių išleidžiamus
teisės aktus. Tačiau iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos
išplaukia, jog Sutarties 85 ir 86 straipsniai, skaitomi kartu su
5 straipsniu, reikalauja, kad valstybės narės nenustatytų ir
nepaliktų galioti priemonių, net ir turinčių įstatymo ar poįstatyminio
teisės akto pobūdį, kurios galėtų panaikinti įmonėms taikomų
konkurencijos taisyklių veiksmingumą. Pagal šią praktiką taip yra tuo
atveju, kai valstybė narė įpareigoja sudaryti prieštaraujančius
EB 85 straipsniui susitarimus ar skatina jų sudarymą, arba
sustiprina tokių susitarimų poveikį, arba panaikina savo teisės aktų
oficialų pobūdį, perleisdama privatiems ūkio subjektams atsakomybę
priimti sprendimus, turinčius poveikį ekonominei sričiai.17      Pirmiausia
pastebėtina, kad, remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį
sprendimą, prieš priimant aptariamus teisės aktus jau galiojo
susitarimai tarp bankų arba suderintieji veiksmai, kuriais buvo siekiama
riboti atlyginimą už taupomuosius indėlius. Tačiau nei iš šių išvadų,
nei iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų nėra aišku, ar minėtų teisės
aktų tikslas buvo įpareigoti sudaryti arba skatinti naujų susitarimų
sudarymą ar naujų suderintųjų veiksmų įgyvendinimą. Norint įvertinti
tikrąją šių teisės aktų reikšmę pagal Teisingumo Teismo praktikoje
nustatytus kriterijus, reikia tik išsiaiškinti, pirma, ar šie teisės
aktai gali būti laikomi skirtais sustiprinti jau esamų susitarimų
poveikį, ir, antra, ar yra aplinkybių, dėl kurių tokie teisės aktai
prarastų savo oficialų pobūdį.18      Pirmuoju
klausimu pakanka pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką teisės
aktai gali būti laikomi skirtais sustiprinti jau esamų susitarimų,
sprendimų ar suderintųjų veiksmų poveikį tik tuo atveju, jei į juos yra
visiškai arba iš dalies įtrauktos tarp įmonių sudarytų susitarimų
sąlygos ir jie įpareigoja ar skatina šias įmones laikytis šių sąlygų.
Nors galimybė visiškai prarasti teisę naudotis palankiu taupomiesiems
indėliams taikomu mokesčių režimu yra svarbus veiksnys, skatinantis
laikytis aptariamų teisės aktų, iš nacionalinio teismo sprendime
pateiktų teiginių nėra akivaizdu, kad minėti teisės aktai tiesiog
patvirtino jau esamais susitarimais ar suderintaisiais veiksmais
nustatytą atlyginimo už indėlius ribojimo metodą ir didžiausias
leistinas palūkanų normas. Tačiau būtent nacionaliniam teismui priklauso
toliau nagrinėti šį klausimą, jei jis mano, kad šiuo požiūriu gali
kilti abejonių.19      Antruoju
klausimu iš aptariamų teisės aktų yra aišku, kad valstybės institucijos
pasiliko teisę nustatyti didžiausias leistinas taupomųjų indėlių
palūkanų normas ir nepatikėjo šios atsakomybės jokiam privačiam
subjektui. Todėl šie teisės aktai yra oficialaus pobūdžio. Juo negalima
abejoti vien dėl paprastos aplinkybės, kurią pabrėžė ieškovas
pagrindinėje byloje, būtent kad iš 1986 m. kovo 13 d.
Karaliaus dekreto preambulės yra aišku, jog šis dekretas buvo priimtas
pasikonsultavus su kredito įstaigų asociacijų atstovais.20      Todėl
į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad nacionalinės teisės
aktai, ribojantys galimybę pasinaudoti taupomųjų indėlių atleidimu nuo
pajamų mokesčio, nustatant, kad tokia lengvata yra taikoma tik tiems
indėliams, kurių palūkanų normos ir priemokos neviršija teisės aktuose
nustatytos maksimalios ribos, nėra nesuderinami su pareigomis, kurias
valstybėms narėms nustato EEB sutarties 5 straipsnis kartu su tos
pat Sutarties 3 straipsnio f dalimi ir 85 straipsniu,
nacionaliniam teismui paliekant galimybę išnagrinėti, ar aptariami
teisės aktai ne tiesiog patvirtino jau esamais susitarimais ar
suderintaisiais veiksmais nustatytą atlyginimo už indėlius ribojimo
metodą ir didžiausias leistinas palūkanų normas. Dėl trečiojo klausimo21      Šiuo
klausimu nacionalinis teismas iš esmės siekia sužinoti, ar nacionalinės
teisės aktai, pagal kuriuos anksčiau aprašytas atleidimas nuo mokesčio
taikomas tik taupomiesiems indėliams, laikomiems nacionaline valiuta
finansų įstaigose, kurių buveinė yra aptariamoje valstybėje narėje, yra
suderinami su EEB sutarties 59‑66 ir 95 straipsniais.22      Sprendžiant
klausimą, ar tokie mokesčių
teisės aktai,
reglamentuojantys pajamas
už bankuose laikomus tam tikros kategorijos taupomuosius indėlius, yra
suderinami su EEB sutarties 59 ir paskesniais straipsniais dėl laisvo
paslaugų judėjimo, reikia priminti, kad pagal tos pačios Sutarties
61 straipsnio 2 dalį bankų paslaugų, susijusių su kapitalo
judėjimu, liberalizavimas turi būti derinamas su laipsnišku kapitalo
judėjimo liberalizavimu.23      Vadinasi,
taupomųjų indėlių laikymas yra kapitalo judėjimo forma, vadinama
„einamųjų ir indėlių sąskaitų atidarymu ir lėšų į jas įdėjimu, einamųjų
ir indėlių sąskaitų kredito institucijose likučių repatrijavimu ar
panaudojimu“ ir nurodyta atitinkamai 1960 m. gegužės 11 d.
Pirmosios Tarybos direktyvos dėl Sutarties 67 straipsnio
įgyvendinimo (OL 43, 1960 7 12, p. 921)
I priedo D sąraše ir
1986 m. lapkričio 17 d.
Tarybos direktyvos 86/566, iš dalies keičiančios 1960 m. gegužės
11 d. Pirmąją direktyvą dėl Sutarties 67 straipsnio
įgyvendinimo (OL L 332, p. 22), I priedo
C sąraše. Toks kapitalo judėjimas dar nėra liberalizuotas.24      Todėl
šioje byloje EEB sutarties nuostatos dėl laisvo bankų paslaugų judėjimo
kapitalo judėjimo srityje negalėjo būti pažeistos.25      Pagaliau
dėl klausimo, ar EEB sutarties 95 straipsnis yra taikomas
aptariamiems mokesčių teisės aktams, pakanka pažymėti, kad šiame
straipsnyje nustatytas diskriminacinio ar apsauginio pobūdžio vidaus
mokesčių draudimas taikomas tik kitų valstybių narių „gaminiams“. Kaip
buvo teigta, taupomieji indėliai, laikomi viena ar kita valiuta, patenka
į EEB sutarties 61 straipsnio 2 dalies ir 67 straipsnio
taikymo sritį. Jie nelaikytini gaminiais Sutarties 95 straipsnio
prasme.26      Todėl
į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad nacionalinės teisės aktai,
pagal kuriuos anksčiau aprašytas atleidimas nuo mokesčio taikomas tik
taupomiesiems indėliams, laikomiems nacionaline valiuta finansų
įstaigose, kurių buveinė yra aptariamoje valstybėje narėje, nėra
nesuderinami su EEB sutarties 59‑66 ir 95 straipsniais. Dėl bylinėjimosi išlaidų27      Belgijos
Karalystės ir Europos Bendrijų Komisijos, pateikusių Teisingumo Teismui
savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis
procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio
teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti
šis teismas.Remdamasis šiais
motyvais ir atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1986 m. spalio
28 d. Sprendimu pateikė Bevereno kantono Vredegerecht, Teisingumo Teismas nusprendžia:1.      Nacionalinės
teisės aktai, ribojantys galimybę pasinaudoti taupomųjų indėlių
atleidimu nuo pajamų mokesčio, nustatant, kad tokia lengvata yra taikoma
tik tiems indėliams, kurių palūkanų normos ir priemokos neviršija
teisės aktuose nustatytos maksimalios ribos, nėra nesuderinami su
pareigomis, kurias valstybėms narėms nustato EEB sutarties
5 straipsnis kartu su tos pačios Sutarties 3 straipsnio
f dalimi ir 85 straipsniu, nacionaliniam teismui paliekant
galimybę išnagrinėti, ar aptariami teisės aktai ne tiesiog patvirtino
jau esamais susitarimais ar suderintaisiais veiksmais nustatytą
atlyginimo už indėlius ribojimo metodą ir didžiausias leistinas palūkanų
normas.2.      Nacionalinės
teisės aktai, pagal kuriuos anksčiau aprašytas atleidimas nuo mokesčio
taikomas tik taupomiesiems indėliams, laikomiems nacionaline valiuta
finansų įstaigose, kurių buveinė yra aptariamoje valstybėje narėje, nėra
nesuderinami su EEB sutarties 59‑66 ir 95 straipsniais.Bosco Moitinho de Almeida KoopmansEverlingBahlmannGalmotKakouris JolietSchockweilerPaskelbta 1988 m. rugsėjo 21 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris        PirmininkasJ.‑G. Giraud        A. J. Mackenzie Stuart* Proceso kalba: olandų.