Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NICHOLAS EMILIOU
15 päivänä toukokuuta 2025 (1)
Asia C‑209/23
FT ja
RRC Sports GmbH
vastaan
Fédération internationale de football association (FIFA)
(Ennakkoratkaisupyyntö – Landgericht Mainz (alueellinen alioikeus, Mainz, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Kilpailu – Sisämarkkinat – Kansainvälisten urheiluliittojen käyttöön ottamat säännöt – Ammattilaisjalkapallo – Urheilun kansainvälinen kattojärjestö – Pelaaja-agentteja koskevat määräykset – SEUT 101 artiklan 1 kohta – Kilpailua rajoittavan tarkoituksen käsite – Meca-Medina-oikeuskäytäntö – SEUT 101 artiklan 3 kohta – SEUT 102 artikla – Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö – Markkinavoiman hyväksikäyttöön perustuva väärinkäyttö – Kilpailijoiden markkinoilta sulkemiseen perustuva väärinkäyttö – SEUT 56 artikla – Palvelujen tarjoamisen vapauteen kohdistuvat rajoitukset – Henkilötietojen suoja – Asetuksen (EU) 2016/679 6 artiklan 1 kohdan f alakohta
I       Johdanto
1.        Useissa äskettäisissä asioissa – nimittäin asioissa ISU,(2) Superleague,(3) Royal Antwerp(4) ja FIFA(5) – unionin tuomioistuimen tarkasteltavana oli kansainvälisten tai kansallisten urheilujärjestöjen antamien tiettyjen säännösten yhteensopivuus kilpailua ja sisämarkkinoita koskevien unionin oikeussääntöjen kanssa.
2.         Nyt käsiteltävä asia on luonnollista jatkoa näille asioille. Pääasian oikeudenkäynnissä käsiteltävä riita koskee nimittäin pelaaja-agenttien (jäljempänä agentit) toimintaa säänteleviä kansainvälisen urheiluliiton määräyksiä (jäljempänä kyseessä olevat määräykset). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää kysymyksillään lähinnä unionin tuomioistuinta antamaan lisäohjeita kilpailua, sisämarkkinoita ja tietosuojaa koskeviin unionin oikeussääntöihin liittyvistä erilaisista tulkintakysymyksistä.
3.        Pääosin samankaltaisia kysymyksiä tulee esille myös kahdessa muussa ennakkoratkaisupyynnössä – jotka on esitetty asiassa C‑428/23, ROGON ym.(6) ja asiassa C‑133/24, CD Tondela ym.(7) – joissa esitän ratkaisuehdotukseni samana päivänä kuin nyt käsiteltävässä asiassa. Tätä ratkaisuehdotusta olisi siten luettava yhdessä näiden muiden ratkaisuehdotusten kanssa. Prosessiekonomiaan liittyvistä syistä ja auttaakseni lukijoita pyrin välttämään tarpeetonta toistoa kyseisissä kolmessa ratkaisuehdotuksessa ja esitän tätä varten useita ristiviittauksia niiden välillä.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
4.        Luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/697(8) (yleinen tietosuoja-asetus) 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Käsittelyn lainmukaisuus”, säädetään seuraavaa:
”1.      Käsittely on lainmukaista ainoastaan jos ja vain siltä osin kuin vähintään yksi seuraavista edellytyksistä täyttyy:
– –
f)      käsittely on tarpeen rekisterinpitäjän tai kolmannen osapuolen oikeutettujen etujen toteuttamiseksi, paitsi milloin henkilötietojen suojaa edellyttävät rekisteröidyn edut tai perusoikeudet ja
‑vapaudet syrjäyttävät tällaiset edut – –
– –”
III  Tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymys
5.        Kantajina pääasian oikeudenkäynnissä ovat FT, agentti ja pelaaja-agenttien järjestön ”Football Forum” varapuheenjohtaja, ja Saksaan sijoittautunut RRC Sports
‑niminen yhtiö, joka myös toimii agenttina ja jonka toimitusjohtaja FT on. Vastaajana oleva Fédération internationale de football association (jäljempänä FIFA) on voittoa tavoittelematon, Sveitsin oikeuden mukaan perustettu liitto, jonka sääntömääräinen toimipaikka on Zürichissä (Sveitsi). Se on myös jalkapallon maailmanlaajuinen sääntelyelin, joka valvoo 211:tä kansallista jäsenliittoa, joihin kuuluu myös Deutscher Fußball-Bund (Saksan jalkapalloliitto).
6.        FIFAn perussäännön 11 artiklan 4 kohdan ja 14 artiklan mukaan jäsenliittojen on noudatettava FIFAn määräyksiä ja tunnustettava sen päätökset.
7.        FIFAn neuvosto hyväksyi 16.12.2022 pelaaja-agentteja koskevat FIFAn määräykset (FIFA Football Agent Regulations, jäljempänä FFAR), jotka julkaistiin 6.1.2023. Nämä määräykset muodostavat kehyksen, jossa säännellään muun muassa agenttien saamia korvauksia, toimintaa ja eettisiä toimintaohjeita. FFAR:n 1–10 ja 22–27 artikla tulivat voimaan 9.1.2023. Muiden määräysten oli määrä tulla voimaan 1.10.2023. FFAR:ssä vahvistetaan enimmäismäärät agenttien palkkioille ja otetaan käyttöön muita sääntöjä, jotka koskevat eturistiriitoja ja sopimusehtoja.
8.        Pääasian kantajat nostivat Landgericht Mainzissa (alueellinen alioikeus, Mainz, Saksa) kieltokanteen, jossa ne vaativat kieltämään FFAR:n tiettyjen sääntöjen(9) (jäljempänä kyseessä olevat säännöt) soveltamisen sillä perusteella, että niillä rikotaan SEUT 56 artiklaa, SEUT 101 ja SEUT 102 artiklaa sekä yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklaa. FIFA puolestaan väittää, että FFAR:ään sisältyvät säännöt ovat sekä lainmukaisia että tarpeellisia jalkapallon integriteetille, ammattilais- ja ruohonjuuritason välisen solidaarisuuden vaalimiseksi sekä avoimuuden ja eettisten normien varmistamiseksi.
9.        Koska Landgericht Mainz oli epävarma asiaa koskevien unionin oikeuden säännösten ja määräysten asianmukaisesta tulkinnasta, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko SEUT 101 artiklaa (kartellikielto), SEUT 102 artiklaa (määräävän markkina-aseman väärinkäytön kielto) ja SEUT 56 artiklaa (palvelujen tarjoamisen vapaus) sekä yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä määräyksille, jotka antaa urheilun kansainvälinen kattojärjestö (tässä: FIFA), johon kuuluu kyseisen urheilulajin (tässä: jalkapallo) 211 kansallista lajiliittoa ja jonka säännöt tästä syystä sitovat joka tapauksessa suurta osaa kyseisen urheilulajin kansallisissa ammattilaisliigoissa toimivista toimijoista (tässä: seurat (millä tarkoitetaan myös pääomayhtiöiksi järjestäytyneitä jalkapalloseuroja), pelaajat (jotka ovat seuran jäseniä) ja pelaaja-agentit) ja joiden sisältö on seuraava:
1)      on kiellettyä sopia sellaisista pelaaja-agenteille maksettavista korvauksista tai maksaa pelaaja-agenteille korvauksia, jotka ylittävät prosenttiosuutena kyseisen pelaajan siirtosummasta tai vuosipalkasta laskettavan enimmäismäärän, kuten [FFAR:n] 15 artiklan 2 kohdassa määrätään,
2)      on kiellettyä, että kolmannet osapuolet maksavat pelaaja-agenttisopimuksen mukaisia korvauksia pelaaja-agentin sopimuskumppanin puolesta, kuten FFAR:n 14 artiklan 2 ja 3 kohdassa määrätään,
3)      tapauksissa, joissa pelaaja-agentti toimii vastaanottavan seuran ja pelaajan lukuun, seurojen on kiellettyä maksaa yli 50 prosenttia korvauksesta, joka pelaajan ja seuran on yhteisesti maksettava pelaaja-agentin palveluista, kuten FFAR:n 14 artiklan 10 kohdassa määrätään,
4)      pelaaja-agentin lisenssin, joka on edellytys sille, että pelaaja-agenttipalveluja voidaan suorittaa, myöntämiseen vaaditaan, että hakija noudattaa urheilun kansainvälisen kattojärjestön sisäisiä määräyksiä (tässä: FFAR, FIFA:n perussääntö, FIFA:n kurinpitosäännöt, FIFA:n eettinen ohjeisto, [RSTP] sekä toimivaltaisten elinten perussäännöt, määräykset, ohjeet ja päätökset) sekä määräyksiä oikeuspaikasta kattojärjestöä koskevissa riita-asioissa sekä oikeuspaikasta maanosaliittoja ja jäsenliittoja koskevissa riita-asioissa, kuten FFAR:n 4 artiklan 2 kohdassa, 16 artiklan 2 kohdan b alakohdassa ja 20 artiklassa, luettuina yhdessä FIFA:n perussäännön 8 artiklan 3 kohdan, 57 artiklan 1 kohdan ja 58 artiklan 1 ja 2 kohdan, FIFA:n kurinpitosääntöjen 5 artiklan a kohdan, 49 artiklan ja 53 artiklan 3 kohdan sekä eettisen ohjeiston 4 artiklan 2 kohdan ja 82 artiklan 1 kohdan kanssa, määrätään,
5)      pelaaja-agentin lisenssin myöntämiselle asetetaan edellytyksiä, joiden mukaan lisenssin myöntäminen on pysyvästi poissuljettua, jos hakija on tuomittu rikosoikeudenkäynnissä tai rikosasiassa on päädytty sovitteluratkaisuun tai jos viranomainen tai urheilujärjestö on keskeyttänyt lisenssin vähintään kahdeksi vuodeksi, peruuttanut lisenssin tai muutoin todennut pelaaja-agentin oikeuksien menettämisen, eikä lisenssiä ole mahdollista myöntää myöhemmin, kuten FFAR:n 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii ja iii alakohdassa määrätään,
6)      pelaaja-agenttien on kiellettyä suorittaa siirtosopimuksen ja/tai työsopimuksen tekemisen yhteydessä pelaaja-agenttipalveluja tai muita palveluja seuraaville ja saada niistä korvaus: a) luovuttava seura ja vastaanottava seura, b) luovuttava seura ja pelaaja, c) kaikki osapuolet (luovuttava seura, vastaanottava seura ja pelaaja), kuten FFAR:n 12 artiklan 8 ja 9 kohdassa määrätään, tai
6a)      pelaaja-agentin on kiellettyä suorittaa siirtosopimuksen ja/tai työsopimuksen tekemisen yhteydessä yhdessä häneen sidoksissa olevan pelaaja-agentin kanssa pelaaja-agenttipalveluja tai muita palveluja seuraaville ja saada niistä korvaus: a) luovuttava seura ja vastaanottava seura, b) luovuttava seura ja pelaaja, c) kaikki osapuolet (luovuttava seura, vastaanottava seura ja pelaaja), jos sidoksissa olevan pelaaja-agentin käsite sisältää FFAR:ssä esitettävän ’Connected Football Agent’
‑määritelmän (FFAR:n s. 6, neljäs kohta) mukaisen yhteistyön, kuten FFAR:n 12 artiklan 10 kohdassa, luettuna yhdessä FFAR:n sivulla 6 olevan neljännen kohdan ’Connected Football Agent’
‑määritelmän kanssa, määrätään,
7)      pelaaja-agenttien on kiellettyä olla yhteydessä tai tehdä agenttisopimusta sellaisen seuran, pelaajan, urheilun kansainvälisen kattojärjestön jäsenyhdistyksen tai ns. yhden ainoan yksikön muodostavan liigan (Single-Entity-League) toiminnasta vastaavan oikeushenkilön kanssa, joka saa käyttää pelaaja-agentteja ja joka on tehnyt yksinoikeussopimuksen toisen pelaaja-agentin kanssa, kuten FFAR:n 16 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa määrätään,
8)      kaikkien pelaaja-agenttien nimet ja yhteystiedot, heidän edustamiensa asiakkaiden nimet ja pelaaja-agenttipalvelut, joita he suorittavat jokaiselle yksittäiselle toimeksiantajalle ja/tai yksityiskohdat kaikista liiketoimista, joissa pelaaja-agentit ovat osallisina, pelaaja-agentille maksettavan korvauksen määrä mukaan luettuna, on ladattava urheilun kansainvälisen kattojärjestön alustalle, ja nämä tiedot asetetaan osittain muiden seurojen, pelaajien tai pelaaja-agenttien saataville, kuten FFAR:n 19 artiklassa määrätään,
9)      on kiellettyä sopia pelaaja-agenttipalveluista maksettavista korvauksista muulla tavoin kuin yksinomaan pelaajan saaman korvauksen tai siirtosumman perusteella, kuten FFAR:n 15 artiklan 1 kohdassa määrätään,
10)      olettamana on, että muut palvelut, joita pelaaja-agentti tai häneen sidoksissa oleva pelaaja-agentti suorittaa 24 kuukauden aikana ennen pelaaja-agenttipalvelun suorittamista asiakkaalle, joka osallistuu liiketoimeen, jonka osalta pelaaja-agenttipalveluja suoritettiin, tai 24 kuukauden kuluessa sen suorittamisesta, ovat osa kyseisiä pelaaja-agenttipalveluja, ja jollei tätä olettamaa voida kumota, muista palveluista maksettavia korvauksia pidetään osana pelaaja-agenttipalvelusta maksettavaa korvausta, kuten FFAR:n 15 artiklan 3 ja 4 kohdassa määrätään,
11)      prosenttiosuutena laskettavan pelaaja-agentin korvauksen suuruuden on määräydyttävä ainoastaan pelaajalle tosiasiallisesti maksetun palkan perusteella, kuten FFAR:n 14 artiklan 7 ja 12 kohdassa määrätään,
12)      pelaaja-agentit velvoitetaan ilmoittamaan urheilun kansainväliselle kattojärjestölle seuraavat tiedot:
a)      14 päivän kuluessa sopimuksen tekemisestä: jokainen asiakkaan kanssa tehty sopimus, joka ei ole edustussopimus, mukaan luettuina, mutta ei yksinomaan, muut palvelut, ja alustalla vaadittavat tiedot,
b)      14 päivän kuluessa korvauksen maksamisesta: alustalla vaadittavat tiedot,
c)      14 päivän kuluessa korvauksen maksamisesta jokaisesta sellaisesta asiakkaan kanssa tehdystä sopimuksesta, joka ei ole edustussopimus: alustalla vaadittavat tiedot,
d)      14 päivän kuluessa sopimuksen syntymisestä: jokainen pelaaja-agenttien välinen sopimus tai muu yhteisymmärrys yhteistyön tekemisestä palvelujen suorittamisessa tai jostakin pelaaja-agenttipalvelujen osasta saatavien tulojen tai voittojen jakamisesta,
e)      jos pelaaja-agentit harjoittavat toimintaansa agenttitoimiston kautta, 14 päivän kuluessa ensimmäisestä liiketoimesta, jossa toimisto on osallisena: toimintaa samassa toimistossa harjoittavien pelaaja-agenttien lukumäärä ja kaikkien työntekijöiden nimet, kuten FFAR:n 16 artiklan 2 kohdan j alakohdan ii–v alakohdassa ja k alakohdan ii alakohdassa määrätään,
13)      seurojen on kiellettyä sopia pelaajan tulevan siirron osalta korvauksista tai korvauksen osista tai maksaa pelaaja-agenteille korvauksia tai korvauksen osia, joiden määräytymisperuste on riippuvainen (myös) tulevista siirtokorvauksista, joita seura saa pelaajan edelleensiirrosta, kuten [RSTP:n] 18 b artiklan 1 kohdan ensimmäisessä vaihtoehdossa ja FFAR:n 16 artiklan 3 kohdan e alakohdassa määrätään?”
10.      Kirjallisia huomautuksia esittivät FT, FIFA ja Kreikan, Ranskan ja Unkarin hallitukset sekä Euroopan komissio.
11.      Unionin tuomioistuin pyysi 5.3.2024 päivätyllä kirjeellä työjärjestyksensä 62 artiklan 1 kohdan perusteella osapuolia esittämään huomautuksensa tuomioiden ISU, Superleague ja Royal Antwerp vaikutuksesta käsiteltävässä asiassa esitettävään vastaukseen. FT, FIFA, Kreikan, Ranskan ja Unkarin hallitukset sekä komissio noudattivat pyyntöä.
12.      FT, FIFA, Unkarin hallitus ja komissio myös esittivät suullisia lausumia 12.2.2025 pidetyssä istunnossa.
IV     Asian tarkastelu
13.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää kysymyksellään unionin tuomioistuinta arvioimaan FFAR:n kaltaisten määräysten, jotka urheilun kansainvälinen kattojärjestö on antanut ja jotka koskevat urheilijoita edustavien agenttien toimintaa, yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa. Ennakkoratkaisukysymyksessä tiedustellaan neljän unionin oikeussäännön asianmukaista tulkintaa, ja sen yhteydessä tuleekin esille monia oikeudellisia kysymyksiä, joita olisi tutkittava erikseen.
14.      Ennen näiden kysymysten arvioinnin (C, D, E ja F jakso) aloittamista esitän ensin joitain luonteeltaan systeemisiä (A jakso) ja metodologisia (B jakso) alustavia huomautuksia.
A       Alustavat huomautukset (I) – systeemiset
15.      Aluksi on mielestäni hyödyllistä esittää kolme alustavaa huomautusta asian taustoittamiseksi tämän ratkaisuehdotuksen lukijoille (ja sillä voi myös olla merkitystä edellä 3 kohdassa mainitun kahden muun ratkaisuehdotuksen lukijoille).
16.      Ensinnäkin muistutan, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että siltä osin kuin urheilutoiminta on taloudellista toimintaa, siihen voidaan soveltaa taloudelliseen toimintaan sovellettavia unionin oikeuden säännöksiä ja määräyksiä.(10)Vapaata liikkuvuutta koskevien unionin oikeuden määräysten soveltamisalaan voivatkin kuulua urheiluliittojen antamat säännöt ammattilais- tai puoliammattilaispelaajien palkkatyön tai näiden palvelujen tarjoamisen sääntelemiseksi ja laajemmin säännöt, joilla ei muodollisesti säännellä tällaista työtä tai palvelujen tarjoamista mutta joilla on välitön vaikutus tällaiseen työhön tai palvelujen tarjoamiseen. Lisäksi tällaiset säännöt ja ne antaneiden yhdistysten toiminta laajemmin kuuluvat kilpailua koskevien unionin oikeuden määräysten soveltamisalaan silloin, kun kyseisten määräysten soveltamisedellytykset täyttyvät, mikä merkitsee sitä, että tällaisia yhdistyksiä voidaan pitää SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitettuina yrityksinä tai että kyseessä olevia sääntöjä voidaan pitää SEUT 101 artiklassa tarkoitettuina yritysten yhteenliittymien päätöksinä.(11)
17.      Unionin tuomioistuin on kuitenkin johdonmukaisesti katsonut, että tiettyjen erityissääntöjen, jotka yhtäältä on annettu yksinomaan muista kuin taloudellisista syistä ja jotka toisaalta koskevat yksinomaan urheiluun sellaisenaan liittyviä kysymyksiä, on katsottava olevan vailla mitään yhteyttä taloudelliseen toimintaan. Tämä koskee erityisesti sääntöjä ulkomaisten pelaajien sulkemisesta niiden joukkueiden kokoonpanon ulkopuolelle, jotka osallistuvat maitaan edustavien joukkueiden välisiin kilpailuihin, tai sellaisten luokitteluperusteiden vahvistamisesta, joita käytetään henkilökohtaisiin kilpailuihin osallistuvien urheilijoiden valitsemiseksi.(12)
18.      Tätä ”urheilua koskevaa poikkeusta” – joka juontaa juurensa uraauurtavaan tuomioon Walrave(13) ja jota usein arvostellaan oikeuskirjallisuudessa(14) – olisi mielestäni tulkittava suppeasti.(15) Unionin tuomioistuin on johdonmukaisesti katsonut, että se seikka, että sääntö on puhtaasti urheiluun liittyvä tai sitä sovelletaan yksinomaan urheiluun, ei tarkoita, että kyseinen sääntö ja a fortiori toiminta, johon se liittyy, jäävät automaattisesti perustamissopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle.(16)
19.      Itse asiassa ”urheilua koskeva poikkeus” ei suinkaan ole varsinainen poikkeus kyseisten unionin oikeuden määräysten soveltamisesta, vaan siinä pelkästään sovelletaan kahta vakiintunutta periaatetta.
20.      Ensimmäinen näistä periaatteista on se, että vapaasta liikkuvuudesta ja kilpailusta annetut unionin oikeuden määräykset koskevat yleisesti taloudellista toimintaa ja EU:n sisäistä kauppaa.(17) Esimerkiksi vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että toiminta, joka on osa julkiselle vallalle kuuluvien toimivaltuuksien käyttöä, ei ole taloudellista toimintaa(18) tai että toiminta, joka on luonteeltaan yhteisvastuullista ja joka ei muodostu tavaroiden tai palvelujen tarjoamisesta markkinoilla korvausta vastaan, voi jäädä kilpailua koskevien unionin oikeuden määräysten soveltamisalan ulkopuolelle.(19) Näin on huolimatta siitä, että niistä voi seurata jonkinlaista kilpailun rajoittamista.(20) Unionin tuomioistuin on samoin selventänyt, että sisämarkkinamääräyksiä ei pääsääntöisesti sovelleta toimenpiteisiin, jotka vaikuttavat ainoastaan unionin kansalaisten elämän ei-taloudellisiin näkökohtiin.(21)
21.      Toinen näistä periaatteista on se, että vaikka jonkinlaista välillistä vaikutusta taloudellisen toiminnan harjoittamiseen tai EU:n sisäiseen kauppaan ei voidakaan sulkea pois a priori, sillä ei ole merkitystä niin kauan kuin sitä voidaan pitää vähäisenä (de minimis). Unionin tuomioistuin on johdonmukaisesti todennut, että toimenpiteitä, joiden vaikutukset unionin sisäiseen kauppaan ovat luonteeltaan liian satunnaisia, välillisiä, epämääräisiä, etäisiä tai luonteeltaan hypoteettisia, ei voida pitää vapaata liikkuvuutta koskevissa unionin oikeuden määräyksissä tarkoitettuina rajoituksina.(22) Rajoituksen käsite on tietenkin laaja, mutta sitä ei voida ulottaa kattamaan jokaista vähäistäkin yritysten toimintatapaan kohdistuvaa haittaa.(23) Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee samoin, että yritysten toiminnan muodot, joilla ei ole tuntuvaa vaikutusta markkinoihin(24) esimerkiksi, koska niiden vaikutus kilpailua koskeviin parametreihin on vähäinen ja välillinen,(25) eivät kuulu unionin kilpailuoikeuteen sisältyvien kieltojen piiriin.
22.      ”Urheilua koskeva poikkeus” käsittää nähdäkseni yleisesti ottaen ”peruspelisäännöt” ja joitain luonteeltaan muita kuin taloudellisia organisatorisia näkökohtia: esimerkiksi sen, miten pelit toteutetaan (pelaajien määrä, ottelun kesto, se, mitä kentällä saa ja ei saa tehdä, urheilijoiden vaatetukselle asetetut vaatimukset jne.) ja sarjarakenne (osallistuvien joukkueiden määrä, pelien määrä sarjassa, otteluaikataulu jne.).(26)
23.      On kiistatonta, että näiden sääntöjen soveltamisella voisi hypoteettisesti olla jonkinlaista vaikutusta yritysten väliseen kauppaan ja/tai kilpailuun sisämarkkinoilla.(27)
24.      Vain muutaman, ilmeisen ääripäätä edustavan, esimerkin mainitakseni: sillä seikalla, että jalkapallojoukkueet voivat pelata otteluita ainoastaan siten, että kummallakin on 11 pelaajaa kentällä (eikä esimerkiksi 12 tai 15), ei voida väittää olevan täysin vailla vaikutusta työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen. Suurempi määrä pelaajia kentällä lisäisi – näin voidaan olettaa – jalkapalloilijoiden liikkuvuutta unionin sisällä.(28) Samaan tapaan voitaisiin jopa väittää, että kielto, jonka mukaan pelaajilla ei saa olla yllään mitään vaarallista (kuten koruja) tai jalkapallo-otteluiden katsojat eivät saa tulla katsomoon alkoholin vaikutuksen alaisina ja tuoda mukanaan ja sytyttää ilotulitteita, voisi saada jotkut ihmiset luopumaan näiden tavaroiden ostamisesta ja siten vaikuttaa kielteisesti tuontiin muista jäsenvaltioista.(29)
25.      Myös päätöksistä, joilla rajoitetaan jalkapallosarjaan osallistuvien joukkueiden määrä tiettyyn ennalta määritettyyn numeroon (esimerkiksi 18 joukkuetta Bundesligassa), ja siitä seikasta, että ainoastaan pieni määrä joukkueita voi siirtyä kauden päättyessä pelaamaan ylimmälle sarjatasolle alemmilta sarjatasoilta nousemista ja niille putoamista koskevan järjestelmän perusteella, aiheutuu de facto erittäin suuria esteitä pääsylle markkinoille, joilla nämä joukkueet toimivat. Säännöt, jotka koskevat niiden pelaajien enimmäismäärää, jotka joukkue voi palkata (nykyisin 25 Bundesligassa), voisivat puolestaan mahdollisesti rangaista tiettyjä joukkueita (esimerkiksi niitä, joilla on käytettävissään suuremmat taloudelliset resurssit tai kehittyneemmät nuorisoakatemiat) ja siten rajoittaa niiden kykyä kilpailla muita joukkueita vastaan. Voitaisiin myös väittää, että tällainen toimenpide voi muodostaa pääomien vapaan liikkuvuuden rajoituksen.
26.      Nämä eivät kuitenkaan ole sentyyppisiä rajoituksia, joita vapaata liikkuvuutta ja kilpailua koskevissa unionin oikeuden määräyksissä käsitellään.(30) Näiden määräysten tarkoituksena ei ole suojella talouden toimijoiden esteetöntä kaupankäyntiä tai purkaa yleisesti markkinoiden sääntelyä.(31) Niiden tarkoituksena on pikemminkin varmistaa, että sisämarkkinat toimivat avoimen markkinatalouden periaatteen mukaisesti eli talouden, jossa tavaroiden, palvelujen ja tuotannontekijöiden vapaa ja vääristymätön liikkuvuus takaa voimavarojen tehokkaan kohdentumisen(32) edistäen näin Euroopan unionissa asuvien ihmisten hyvinvointia.(33)
27.      Jos säännöillä ei ole havaittavaa vaikutusta unionin oikeudessa säänneltyihin seikkoihin – tässä tapauksessa unionin sisäiseen kauppaan ja/tai kilpailuun –, ei voi olla mitään perustetta sille, että unionin oikeudessa puututaan ammattilaisurheilu- tai urheiluliittojen antamiin sääntöihin(34) (tästä käytetään usein nimitystä ”lex sportiva”);(35) kyseisillä järjestöillä olisi oltava jonkinasteinen sisäinen autonomia,(36) ja niiden toimintaa suojataan Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 12 artiklan 1 kohdassa, jossa vahvistetaan kokoontumis- ja yhdistymisvapaus.(37)
28.      Pelkkä väite, jonka mukaan sääntö on luonteeltaan puhtaasti urheiluun liittyvä – toisin sanoen se on annettu urheiluun liittyvistä syistä ja sillä säännellään toiminnan muita kuin taloudellisia näkökohtia – ei, kuten edellä selitettiin, kuitenkaan riitä suojaamaan sitä tarkastelulta. Asiaa koskevien vapaata liikkuvuutta ja kilpailua koskevien unionin oikeuden määräysten mahdollista soveltamista näihin sääntöihin olisikin arvioitava tapauskohtaisesti.
29.      Toiseksi ymmärrän, että joistakin asiaa seuraavista saattaa vaikuttaa oudolta, että sekä vapaata liikkuvuutta että kilpailua koskevia unionin oikeuden määräyksiä sovelletaan, mahdollisesti kumulatiivisesti, samoihin toimenpiteisiin. Ainakin lähtökohtaisesti ensiksi mainittuja sovelletaan nimittäin valtion puuttumisesta seuraaviin kaupan rajoituksiin, kun taas kilpailusääntöjen kohteena ovat yksityisyritysten toiminnasta aiheutuva markkinoiden vääristyminen.(38)
30.      Tämä epätavallinen tilanne on kuitenkin seurausta siitä, että tietyillä aloilla (unionin ja/tai kansalliset) viranomaiset saattavat päättää olla sääntelemättä tietyn taloudellisen toiminnan joitain näkökohtia ja antaa kyseisten markkinatoimijoiden – jotka toimivat itsesääntelyelinten, ammatti- tai etujärjestöjen välityksellä – tehtäväksi vahvistaa tarvittavat säännöt ja tarvittaessa valvoa niiden noudattamista ja ratkaista mahdolliset riidat.(39) Näin on ilman muuta urheilussa: on oltava jokin itsesääntelyelin, joka muun muassa vahvistaa urheilulajin yhteiset säännöt, päättää, milloin turnauksia pelataan, ja järjestää ne. On mahdoton ajatus, että valtio tai Euroopan unionin kaltainen yhteisö voisi päättää eri urheilulajien yksityiskohdista, kuten jalkapallon paitsiosäännöstä, kotipallokorien korkeudesta tai siitä, olisiko lentopallossa piste saatava vain silloin, kun joukkue on syöttänyt pallon, vai jokaisen pallorallin voiton jälkeen.
31.      Näissä olosuhteissa markkinatoimijat voivat siten toimia kahdessa roolissa: yrityksenä (joka kilpailee muiden markkinoilla toimivien yritysten kanssa) ja sääntelijänä (laatimalla sääntöjä, joiden mukaisesti kilpailu tapahtuu). Jos näin on, näiden markkinatoimijoiden toteuttamien toimenpiteiden yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa voidaan tarvittaessa tutkia sekä sisämarkkina- että kilpailulainsäädännön näkökulmasta.(40)
32.      Kolmanneksi tuomiossaan Superleague unionin tuomioistuin on selventänyt, että SEUT 165 artikla – joka koskee Euroopan unionin toimintaa urheilun alalla – ei ole määräys, johon voidaan vedota sellaisten toimenpiteiden oikeuttamiseksi, jotka ovat vapaata liikkuvuutta tai kilpailua koskevien unionin oikeuden määräysten vastaisia. Se kuitenkin myös lisäsi, että SEUT 165 artiklassa tunnustetut urheilun ”erityispiirteet voidaan mahdollisesti ottaa [vapaata liikkuvuutta ja kilpailua koskevia unionin oikeuden määräyksiä] sovellettaessa huomioon muiden seikkojen ohella ja siltä osin kuin ne osoittautuvat merkityksellisiksi”.(41)
33.      Tämä tarkoittaa, ettei SEUT 165 artikla voi itsessään ja sellaisenaan olla peruste vetoamiselle näistä unionin oikeuden määräyksistä poikkeamiseen. Kyseiseen määräykseen kirjatut edut voidaan kuitenkin ottaa tietysti huomioon, kun muissa unionin oikeuden määräyksissä tai säännöksissä, joissa määrätään tai säädetään poikkeuksista, asetetut edellytykset eivät täyty: esimerkiksi ne, jotka koskevat oikeuttamisperusteita vapaan liikkuvuuden rajoittamiselle, Meca-Medina-oikeuskäytännössä tarkoitetut yleisen edun mukaiset oikeutetut tavoitteet tai tilanteet, joissa voidaan myöntää poikkeus SEUT 101 artiklan 3 kohdan nojalla. Jos nämä ovat ne arvot, joita Euroopan unionin toiminnalla tällä alalla olisi edistettävä, olisi absurdia pitää niitä merkityksettöminä unionin oikeuden kannalta, kun urheiluliitot itse tekevät näin.
34.      Esitettyäni edellä olevat selvennykset voin seuraavaksi selittää menetelmiä, jota käytän käsiteltävässä asiassa esitetyn ennakkoratkaisukysymyksen yhteydessä esille tulevien kysymysten oikeudellisessa tarkastelussa. Esitän tältä osin kolme huomautusta.
B       Alustavat huomautukset (II) – metodologiset
35.      Ensinnäkin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimelta ohjeita neljän erillisen unionin oikeussäännön tulkinnasta urheilun kansainvälisen kattojärjestön antamien verrattain yksityiskohtaisten sääntöjen osalta, joista käsiteltävässä asiassa on yksilöity 14 sääntöä.
36.      Kun otetaan huomioon se melko monitahoinen oikeudellinen ja taloudellinen asiayhteys, joka muodostaa näiden sääntöjen taustan, näiden toimenpiteiden ja unionin oikeuden yhteensopivuuden selkeä ja lopullinen arviointi vaikuttaa erittäin hankalalta. Asianosaisten on nähdäkseni vielä selvennettävä useita oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, jotta FFAR:llä käyttöönotetut oikeudelliset mekanismit ja niiden vaikutus asianomaisten markkinatoimijoiden (in primis agenttien ja jalkapalloseurojen) taloudelliseen toimintaan on mahdollista ymmärtää täysin.
37.      Tässä yhteydessä muistutan, että SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuimien ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, unionin tuomioistuimen tehtävä rajoittuu niiden unionin oikeuden säännösten ja määräysten, joita ennakkoratkaisupyyntö koskee, tulkintaan. Näin ollen ei ole yleensä unionin tuomioistuimen vaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä soveltaa näitä säännöksiä ja määräyksiä siinä vireillä olevaan riita-asiaan.
38.      Unionin tuomioistuin voi kuitenkin ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään tehdä käytettävissään olevien asiakirja-aineistoon sisältyvien tietojen perusteella täsmennyksiä ohjatakseen ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta tulkinnassaan, jotta tämä voi ratkaista oikeusriidan. Sitä, että unionin tuomioistuin on joissain tapauksissa valmis toimittamaan sille SEUT 267 artiklan nojalla kuuluvaa tehtävää ekspansiivisesti auttaakseen ennakkoratkaisua pyytäneitä tuomioistuimia parhaansa mukaan – tai yksinkertaisesti koska se pitää tarpeellisena antaa periaatteellisesti merkittävän ratkaisun – ja suostuu siis antamaan asian tosiseikkoja varten räätälöidyn vastauksen, ei voida pitää osoituksena siitä, että unionin tuomioistuin tekee – saati että se on tehtävä – tavallisesti näin.(42) Toisin ilmaistuna unionin tuomioistuin voi, mutta sen ei tarvitse, antaa vastauksia, jotka koskevat yksittäisten asioiden lopputulosta. Kuten edellä selitettiin, käsiteltävä asia ei nähdäkseni sovellu tällaiseksi ”lopputulosta koskevaksi asiaksi”.(43)
39.      Toiseksi vaikuttaa siltä, että oikeudellisen arvioinnin helpottamiseksi ennakkoratkaisukysymyksessä mainittujen kaltaiset säännöt voidaan ryhmitellä niiden kohteen ja tavoitteen perusteella seuraaviin viiteen luokkaan:
–        säännöt, jotka koskevat agenttien saamaa korvausta, kuten Service Fee
‑enimmäismäärää koskeva sääntö, Client Pays
‑sääntö, 50 prosentin maksusääntö, Service Fee
‑enimmäismäärän laskemista koskeva sääntö, olettamaa koskeva sääntö, tosiasiallisesti maksettua palkkaa koskeva sääntö ja pelaajien jälleenmyyntiä koskeva sääntö (kysymyksen 1, 2, 3, 9, 10, 11 ja 13 kohta);
–        säännöt, jotka koskevat agentin lisenssiä, kuten noudattamista koskeva sääntö ja lisenssin myöntämisedellytyksiä koskeva sääntö (kysymyksen 4 ja 5 kohta);
–        säännöt, jotka koskevat moninkertaista edustamista (kysymyksen 6 ja 6a kohta);
–        säännöt, jotka koskevat yhteydenottoa (kysymyksen 7 kohta) ja
–        säännöt, jotka koskevat tietojen toimittamista ja ilmoittamista, kuten avoimuus- ja ilmoittamissääntö (kysymyksen 8 ja 12 kohta).
40.      Kolmanneksi prosessiekonomiaan liittyvistä syistä en tarkastele seikkaperäisesti kysymyksiä, jotka ovat mielestäni vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella jokseenkin selkeitä. Katson etenkin, että i) kyseessä olevien kaltaisten määräysten ei voida katsoa kuuluvan edellä mainitun urheilua koskevan poikkeuksen alaan, kun otetaan huomioon niiden kohde, tavoitteet ja vaikutukset agenttien, seurojen ja pelaajien taloudelliseen toimintaan;(44) ii) kyseessä olevien kaltaiset määräykset ovat SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja yritysten yhteenliittymien päätöksiä(45) ja että ii) kyseessä olevien kaltaiset määräykset voivat vaikuttaa EU:n sisäiseen kauppaan vapaata liikkuvuutta ja kilpailua koskevissa unionin oikeuden määräyksissä tarkoitetulla tavalla.(46)
41.      Lisäksi on tiettyjä, luonteeltaan melko monimutkaisia kysymyksiä, joita osa menettelyn osapuolista on tuonut esille huomautuksissaan, vaikka niitä ei käsiteltykään ennakkoratkaisupyynnössä ja/tai niillä ei vaikuta olevan keskeistä merkitystä ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevan riita-asian ratkaisemisen kannalta. Esitän näistä kysymyksistä muutamia näkökohtia, joista uskon voivan olla hyötyä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, tarkastelematta niitä kuitenkaan seikkaperäisesti, mikä ylittäisi käsiteltävän asian ulottuvuuden.
42.      Edellä esitettyjen näkökohtien valossa arvioin seuraavaksi kyseessä olevien kaltaisten määräysten yhteensopivuutta ennakkoratkaisukysymyksessä mainittujen unionin oikeussääntöjen kanssa.
C       SEUT 101 artikla
43.      Ensimmäinen oikeussääntö, jota ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkastelee pyynnössään, on SEUT 101 artikla. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että jotkin FFAR:n säännöistä vaikuttavat prima facie voivan rajoittaa agenttien ja jalkapalloseurojen välistä kilpailua ja kuuluvan siten kyseisen perustamissopimuksen määräyksen soveltamisalaan.
44.      Olen samaa mieltä. Pidän jokseenkin selvänä, että useilla näistä säännöistä (esimerkiksi korvausta tai lisenssivaatimuksia koskevilla) voi lähtökohtaisesti olla jonkinlaisia rajoittavia vaikutuksia merkityksellisillä markkinoilla, koska ne estävät agentteja ja/tai jalkapalloseuroja kilpailemasta vapaasti tiettyjen seikkojen osalta.
45.      Sen määrittämiseksi, onko SEUT 101 artikla esteenä näille säännöille, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen onkin tarkasteltava – lyhyesti sanottuna – seuraavia kysymyksiä.
1.     Arvioinnin rakenne
46.      Ensinnäkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi selvitettävä, seuraako näistä säännöistä ”tarkoitukseen perustuva” kilpailunrajoitus. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tulee siihen tulokseen, että näin on, sen ei tarvitsisi tutkia näiden sääntöjen tosiasiallisia tai mahdollisia vaikutuksia markkinoihin. Nämä säännöt olisivat nimittäin kiellettyjä, ellei niihin sovelleta SEUT 101 artiklan 3 kohdassa määrättyä vapautusta.
47.      Ratkaisuehdotukseni CD Tondela 23–45 kohdassa olen tarkastellut yksityiskohtaisesti tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitettä ja tapaa, jolla tällainen rajoitus olisi todettava (nimittäin osatekijöitä, jotka ovat merkityksellisiä arvioinnin kannalta, ja tältä osin omaksuttavaa lähestymistapaa). Prosessiekonomiaan liittyvistä syistä kehotan lukijoita tutustumaan mainittuihin kohtiin.
48.      Toiseksi, jos kyseisten sääntöjen tarkoituksena ei ole rajoittaa kilpailua, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi tutkittava, onko niillä tästä huolimatta kilpailunvastaisia vaikutuksia, ja jos on, voivatko nämä vaikutukset olla oikeutettuja Meca-Medina-oikeuskäytännön perusteella.
49.      Palautettakoon mieliin, että kyseessä on tuomioon Wouters pohjautuva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntölinja, jota sittemmin sovellettiin urheiluun liittyviin toimintoihin ensin asiassa Meca-Medina ja johon viitattiin sittemmin tuomioissa ISU, Superleague ja Royal Antwerp samoin kuin joissain uudemmissa tuomioissa.(47) Meca-Medina-oikeuskäytännössä selvennetään lähinnä, että sopimukset, joilla rajoitetaan asianomaisten yritysten toimintavapautta, eivät kuulu SEUT 101 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon piiriin, jos i) ne voidaan perustella yhdellä tai useammalla yleisen edun mukaisella hyväksyttävällä tavoitteella, joka ei sellaisenaan ole kilpailunvastainen; ii) konkreettiset keinot, joihin näiden tavoitteiden toteuttamiseksi turvaudutaan, ovat todella tarpeen tätä varten ja, iii) vaikka osoittautuisi, että näiden keinojen luontaisena seurauksena on kilpailun rajoittuminen tai vääristyminen vähintään potentiaalisesti, kyseinen luontainen seuraus ei mene pidemmälle kuin on tarpeen erityisesti poistamalla kaiken kilpailun.
50.      Ratkaisuehdotukseni ROGON 21–53 kohdassa olen tarkastellut yksityiskohtaisesti kyseisen oikeuskäytännön alkuperää, logiikkaa ja ulottuvuutta. Prosessiekonomiaan liittyvistä syistä kehotan lukijoita tutustumaan mainittuihin kohtiin myös tämän asian osalta.
51.      Kolmanneksi, jos kyseessä olevien sääntöjen tarkoituksena on rajoittaa kilpailua tai, vaihtoehtoisesti, jos niitä ei voida oikeuttaa Meca-Medina-oikeuskäytännön perusteella, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi määritettävä, voidaanko näihin sääntöihin soveltaa SEUT 101 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta. Kyseisen määräyksen mukaan voidaan julistaa, että SEUT 101 artiklan 1 kohtaan sisältyvä kielto ei koske menettelytapoja, jotka osaltaan tehostavat tuotantoa tai tuotteiden jakelua taikka edistävät teknistä tai taloudellista kehitystä jättäen kuluttajille kohtuullisen osuuden näin saatavasta hyödystä, edellyttäen, että tietyt edellytykset täyttyvät.
52.      Kuten edellä 35–37 kohdassa todettiin, tämän arvioiminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä. Sitä auttaakseni tarkastelen kuitenkin kutakin näistä arvioinnin vaiheista kyseessä olevien sääntöjen osalta.
2.     Agenttien saamaa korvausta koskevat säännöt
53.      Ennakkoratkaisupyynnössä mainituilla agenttien saamaa korvausta koskevilla viidellä säännöllä luodaan lähinnä järjestelmä, jossa i) pelaajasiirtoihin liittyvien palvelujen osalta agenttien saama korvaus ei voi ylittää prosenttiosuutena kyseisen pelaajan siirtosummasta tai tosiasiallisesta vuosipalkasta laskettavaa enimmäismäärää; ii) agenttien olisi saatava korvaus ainoastaan pelaajilta tai seuroilta, joiden kanssa heillä on sopimus; iii) jos agentti toimii vastaanottavan seuran ja pelaajan lukuun, seurojen on kiellettyä maksaa yli 50 prosenttia korvauksesta, joka pelaajan ja seuran on yhteisesti maksettava agentin palveluista, ja iv) olettamana (iuris tantum) on, että muut palvelut, joita sama agentti tai häneen sidoksissa oleva agentti suorittaa 24 kuukauden aikana ennen pääasiallisten palvelujen suorittamista tai 24 kuukauden kuluessa niiden suorittamisesta, ovat osa näitä pääasiallisia palveluja ja näin ollen muista palveluista maksettavia korvauksia pidetään osana agentin pääasiallisista palveluista maksettavaa korvausta.
54.      Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisupyynnössä mainituista säännöistä ne, jotka koskevat agenttien saamaa korvausta, saattavat olla niitä, jotka edellyttävät ennakkoratkaisua pyytäneeltä tuomioistuimelta kaikkein huolellisinta ja seikkaperäisintä arviointia. Selitän seuraavaksi, miksi asia on näin.
55.      Tutkin ensinnäkin, olisiko kyseessä olevien sääntöjen tarkoituksena katsottava olevan kilpailun rajoittaminen SEUT 101 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
56.      On hyvin tunnettua, että hintoja koskevia kilpailijoiden välisiä sopimuksia(48) pidetään yleisesti kaikkein haitallisimpiin kuuluvina kilpailun näkökulmasta. Sen ilmeisen tosiseikan lisäksi, että – kuten esimerkiksi asiat DLG, Budapest Bank ja Super Bock hyvin havainnollistavat(49) – silloinkin, kun sopimus kuuluu tähän (melko laajaan) luokkaan, sopimusta on arvioitava sen sisällön, oikeudellisen ja taloudellisen asiayhteyden ja tavoitteiden valossa, jotta se voidaan luokitella kilpailunvastaiseksi, käsiteltävässä asiassa tarkastelun on kuitenkin ulotuttava tätä laajemmalle. Vaikka kyseessä olevilla säännöillä voisi olla kahtalainen vaikutus – yhtäältä agenttien väliseen kilpailuun ja toisaalta jalkapalloseurojen väliseen kilpailuun –, kummassakaan tapauksessa tämän vaikutuksen luonne ja suuruus ei ole ilmeinen. On useita syitä tukea tätä näkemystä.
57.      Ensinnäkin on tuskin tarpeen huomauttaa, että hintoja koskevia kilpailijoiden keskinäisiä sopimuksia ei voida pitää riittävän homogeenisenä luokkana SEUT 101 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa.(50) Tällainen luokittelu olisi aivan liian laaja ja sisältäisi kirjon erilaisia sopimuksia, joiden vaikutus kilpailuun ei suinkaan ole samankaltainen. Tältä osin on tärkeää korostaa, että kyseessä olevissa säännöissä ei vahvisteta tai suositeta tai ainakaan ne eivät koske kiinteitä hintoja tai vähimmäishintoja.(51) Niillä otetaan nimittäin käyttöön mekanismi, joka vaikuttaa palkkioiden, joita agentit voivat periä tietyntyyppisistä palveluista, enimmäismäärän laskemiseen.
58.      Tämä on tärkeä osatekijä. Etenkään asiakkaille aiheutuva haitta ei ole niin ilmeinen, koska agentit voivat edelleen kilpailla alentamalla hintojaan (mikä on varmastikin yksi kaikkein tehokkaimmista tavoista).(52) Lisäksi järjestelmä, joka mahdollistaa tietystä palvelusta maksettavien enimmäispalkkioiden laskemisen, voisi joissain tapauksissa korjata tilanteen, jossa monitahoisen palvelusopimuksen osapuolten välillä vallitsee huomattava asiantuntemuksen ja tiedon epäsuhta.(53) Katson itse asiassa, että hallinnollisessa käytännössä ja oikeuskäytännössä,(54) samoin kuin oikeus- ja taloustieteessä,(55) esitetään erilaisia näkemyksiä enimmäishintoihin vaikuttavien sopimusten olennaisen haitallisesta luonteesta.
59.      On niin, että voi olla tapauksia, joissa tämäntyyppinen sopimus voi johtaa siihen, että palveluntarjoaja rajoittaa tuotantoaan ja/tai investointejaan tutkimukseen, innovointiin tai laadun parantamiseen. Ei myöskään voida sulkea pois, että enimmäishintoja koskevat sopimukset voivat de facto johtaa (nimenomaiseen tai hiljaiseen) kollusiiviseen sopimiseen vähimmäishinnoista tai kiinteistä hinnoista. Ei kuitenkaan voida olettaa, että nämä tilanteet ovat todennäköisiä useimmissa, saati sitten kaikissa, tapauksissa. Käsiteltävässä asiassa en havaitse asiakirja-aineistossa mitään sellaista, mikä tässä vaiheessa voisi tukea tällaista havaintoa agenttien osalta.
60.      Emmin myös yhtymistä komission näkemykseen, jonka mukaan nämä säännöt vastaavat ”ostajan kartellia” jalkapalloseurojen taholta. Tehdäkseni asian selväksi en tietenkään kiistä sitä, että kilpailijoiden, joilla on merkittävä markkinavoima ja jotka päättävät tehdä yhteistyötä käyttääkseen hyväkseen (yleensä pienempiä tai taloudellisesti heikommassa asemassa olevia) toimittajiaan, välisillä tietyillä sopimuksilla voi olla tarkoitus rajoittaa kilpailua. Tämä ilmenee SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan sanamuodosta.(56) Sekä unionin tuomioistuinten(57) että ulkomaisten tuomioistuinten vakiintunut oikeuskäytäntö vaikuttaa tukevan tätä näkemystä.(58)
61.      Näin ei kuitenkaan ole, kuten jo totesin, välttämättä useimmissa tapauksissa. Itse asiassa joissain tilanteissa ”kartellien vastainen yhteisö” (jos voin käyttää tätä ilmaisua) on pitänyt ostajien sopimuksia ”hyödyllisinä yhteiskunnalle [esimerkiksi silloin, kun] pienempien ostajien yhteisostojärjestelyt [antavat] niille [mahdollisuuden] hyötyä kustannussäästöistä, jotka ne vyöryttävät kuluttajille alhaisempina hintoina”.(59) Yleisemmin tätä aihetta käsittelevässä OECD:n äskettäisessä muistiossa todettiin ”säännösten noudattamista valvovien [tiettyä] skeptisismiä sitä kohtaan, että [ostovoima] vahingoittaa kuluttajia tai talouden tehokkuutta”, että ”toisinaan väitetään, että ostovoima edistää kilpailua etenkin sulautumien valvonnan yhteydessä” ja että ”parhaillaan keskustellaan ostovoiman valvonnan asianmukaisesta tasosta”.(60)
62.      Mikä tärkeämpää, tyypillinen ”ostajien kartelli” – ainakin sellainen, jota komissio pitää tarkoitukseen perustuvana kilpailunrajoituksena – on sopimus, jolla pyritään painostamaan toimittajia, jotka neuvottelevat erikseen useiden ostajien kanssa ja jotka eivät ole yleensä tietoisia siitä, ettei neuvotteluja käydä yksilöllisesti ja vilpittömässä mielessä vaan että niitä on manipuloitu ostajien kilpailunvastaisella yhteistyöllä.(61) Käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat säännöt ovat julkisia ja avoimia, eikä niiden tarkoituksena näytä olevan markkinoilla käytävien yksittäisten neuvottelujen heikentäminen. Kyseessä olevat säännöt vaikuttavat siten olevan jossain määrin lähempänä tyypillistä ”yhteisostojärjestelyä”, jossa ”toimittajille tehdään selväksi, että neuvotteluja käydään sen jäsenten puolesta ja että sovitut ehdot sitovat jäseniä niiden yksittäisten ostojen osalta”.(62) FIFA ymmärtääkseni kuuli useita agentteja ja agenttien järjestöjä FFAR:n antamiseen johtaneessa prosessissa. Asian erityisolosuhteista riippuen yhteisostojärjestelyt voivat olla tai eivät ole ongelmallisia kilpailuoikeuden kannalta.(63)
63.      Lisäksi – ja tämä on minulle kaikkein tärkeintä – kyseessä olevissa säännöissä ei määritetä mitään tiettyä palkkioiden sitovaa enimmäistasoa. Itse asiassa ei ole mitään tiettyä enimmäismäärää, jota agenttien palkkiot eivät voi ylittää. Kyseessä olevissa säännöissä edellytetään ainoastaan, että palkkiot liittyvät agentin avustaman pelaajan siirtosummaan tai palkkaan, ja niille on määritetty prosentuaalinen enimmäismäärä. Siltä osin kuin näiden kahden parametrin osalta ei ole olemassa mitään maksimia ja jalkapalloseurat voivat kilpailla ja kilpailevat uusien pelaajien palkkaamisessa tarjoamalla suurempia siirtosummia luovuttaville seuroille ja korkeampia palkkoja asiaomaisille pelaajille, agenttien palkkiot voivat näin ollen myös nousta ilman rajoitteena toimivaa niille määritettyä enimmäismäärää. Tästä syystä tietyt osapuolet viittasivat tässä menettelyssä FFAR:ssä määritettyyn enimmäismäärään dynaamisena enimmäishintana.
64.      Katsonkin, ettei kyseessä olevien sääntöjen tarkoituksena voida helposti katsoa olevan kilpailun rajoittaminen yhdistämällä ne johonkin sellaisten sopimusten ryhmään, joita kokemuksen perusteella pidetään yleisesti luonnostaan haitallisina kilpailulle. Tällainen toteamus, jos se on asianmukainen, edellyttäisi sääntöjen, oikeudellisen ja taloudellisen asiayhteyden ja – viimeisenä muttei vähäisimpänä – näiden sääntöjen tavoitteiden erityispiirteiden perusteellisempaa arviointia.(64) Jos käytettävissä olisi asian kannalta merkityksellisiä FIFAn tai sen jäsenten (julkisia tai sisäisiä) asiakirjoja, ne voisivat ehkä myös tuoda lisävalaistusta sekä kyseessä olevien sääntöjen taloudellisiin perusteisiin että niiden taustalla olevaan subjektiiviseen aikomukseen.(65) Etenkin tavoite välttää palkkioita, joita FIFA tai sen jäsenet pitävät epäoikeudenmukaisina tai kohtuuttomina,(66) vaikuttaisi erikseen tarkasteltuna prima facie ongelmalliselta. Sitä vastoin aito pyrkimys välttää agenttien eturistiriitoja tai väärinkäytöksiä sulkisi yleensä pois kilpailunvastaisen tarkoituksen olemassaolon.
65.      Näiden sääntöjen tosiasiallisista tai mahdollisista vaikutuksista katson alustavasti, ettei jonkinlaisia vaikutuksia seurojen ja/tai agenttien väliseen kilpailuun voida sulkea pois. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi siten tehtävä kontrafaktuaalinen arviointi: sen olisi arvioitava lähinnä, olisiko agenttien ja/tai jalkapalloseurojen välinen kilpailu intensiivisempää, ellei kyseessä olevia sääntöjä olisi. Toisin ilmaistuna, rajoitetaanko näillä säännöillä tuntuvasti näiden markkinatoimijoiden kykyä ja kannustinta kilpailla kilpailijoidensa kanssa?
66.      Agenttien välisen kilpailun osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa ehkä tarkistaa etenkin, onko todennäköistä, että kyseessä olevien sääntöjen vuoksi huomattava määrä agentteja saattaa rajoittaa palvelujaan (esimerkiksi välttämällä sellaisten pelaajien edustamista, joiden edustaminen ei ole riittävän kannattavaa alhaisemman siirtosumman tai palkan vuoksi) tai vähentää investointeja tutkimus- ja innovointitoimintaan, joka voi olla merkityksellistä heidän ammattinsa kannalta. Tässä yhteydessä on mielestäni tärkeää pitää mielessä, että kyseessä olevia sääntöjä sovelletaan ainoastaan yhden agenttien tarjoaman palvelutyypin osalta. Osapuolet voivat nimittäin neuvotella vapaasti korvauksen palveluista, jotka liittyvät muihin konsultointia ja edustusta koskeviin toimintoihin ja joita agentit tarjoavat, koska se ei kuulu FFAR:n piiriin. FFAR:n 15 artiklan 3 ja 4 kohdassa vahvistettu olettamaa koskeva sääntö ei mielestäni muodosta todellista estettä tässä suhteessa, koska se vaikuttaa olevan helposti kumottavissa FIFAn esittämien selitysten valossa.
67.      Jalkapalloseurojen välisen kilpailun osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa ehkä tarkastella sitä, onko se seikka, että kyseessä olevien sääntöjen vuoksi seurat eivät pysty esimerkiksi i) tarjoamaan pelaajan agentille korkeampia palkkioita tai, ii) jos agentti työskentelee sekä seuran että pelaajan lukuun, tarjoutumaan maksamaan yli 50 prosentin osuutta palkkioista, osatekijä, jolla voi olla tuntuva vaikutus kilpailuun.(67)
68.      Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että näillä säännöillä voi olla tosiasiallinen tai mahdollinen kilpailunvastainen vaikutus seurojen ja/tai agenttien väliseen kilpailuun, sen olisi sen jälkeen tarkistettava, voivatko ne olla oikeutettuja Meca-Medina-oikeuskäytännön perusteella. Ratkaisuehdotuksessani ROGON selittämistäni syistä katson, että kansallisella tai kansainvälisellä urheilujärjestöllä (kuten FIFAlla) olisi lähtökohtaisesti katsottava olevan oikeus antaa määräyksiä, jotka voivat vaikuttaa agenttien toimintaan, kunhan niillä pyritään edun mukaiseen tavoitteeseen.(68) Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi kuitenkin tietysti tutkittava, täyttyvätkö kyseisessä oikeuskäytännössä asetetut edellytykset käsiteltävässä asiassa kunkin säännön tai sääntöryhmän osalta.
69.      Arvioinnin ensimmäisessä vaiheessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi varmistettava etenkin, mihin tavoitteisiin kyseessä olevilla säännöillä tosiasiassa pyritään ja suojellaanko näitä tavoitteita unionin oikeudessa. Tältä osin on huomautettava, että tässä menettelyssä FIFA vetoaa lukuisiin etuihin, joita se väittää suojeltavan FFAR:llä. Merkityksellistä on kuitenkin se, miten kukin sääntö tai sääntöryhmä myötävaikuttaa yhden tai useamman erityisen edun suojelemiseen.
70.      Lisäksi jotkin eduista, joihin FIFA on vedonnut, kuuluvat selkeästi yleisen edun mukaisten hyväksyttävien tavoitteiden käsitteeseen, kun taas toisten osalta kuva ei ole mielestäni yhtä selvä. Markkinatoimijoiden (FIFAn, jalkapalloseurojen, urheilijoiden tai agenttien) pelkkä taloudellinen etu ei voi yksinään oikeuttaa kilpailun rajoittamista Meca-Medina-oikeuskäytännön perusteella. On oltava jokin yleinen muu kuin taloudellinen etu, joka joko on yhtenevä markkinatoimijoiden yksityisen taloudellisen edun kanssa tai jota suojellaan yhdessä viimeksi mainitun kanssa. Esimerkiksi urheilijoiden terveyden suojelu tai (erityisesti nuoriin) urheilijoihin kohdistuvien väärinkäytösten tai vilpillisten tai epäeettisten käytäntöjen (eturistiriidat mukaan luettuina) estäminen on kiistatta yleisen edun mukainen tavoite.
71.      Lisäksi siinä määrin kuin väitetysti suojeltavat edut mahdollistavat urheilun ”ekosysteemin” toiminnan SEUT 165 artiklassa vahvistettujen periaatteiden mukaisesti, kyseessä voidaan katsoa olevan yleisen edun mukainen tavoite. Esimerkiksi sopimusvakauden ylläpitäminen voi tietyissä olosuhteissa olla tällainen tavoite.(69) Tarvitsisin kuitenkin hyvin todennäköisesti yksityiskohtaisen selityksen sille, miksi tavoitteet, jotka on muotoiltu jokseenkin epämääräisesti (kuten ”agenttien toimeksiantajilleen suorittamien palvelujen laadun turvaaminen”) tai jotka voivat hyvinkin olla ongelmallisia tietyssä suhteessa (kuten ”taloudellisen ja hallinnollisen avoimuuden lisääminen”(70)), olisi tunnustettava yleisen edun mukaisiksi.
72.      Arvioinnin toisessa vaiheessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi varmistettava etenkin, olivatko kyseessä olevat säännöt todella tarpeen sen yleisen edun suojelemiseksi, johon vedotaan. Tämä tarkoittaa, että tarkistetaan lähinnä kolme näkökohtaa, jotka liittyvät tiukasti toisiinsa, nimittäin se, i) annettiinko kyseessä olevat säännöt reaktiona objektiiviseen tarpeeseen pyrkiä tiettyihin tavoitteisiin, ii) oliko kyseessä olevien sääntöjen taustalla aito intressi varmistaa näiden tavoitteiden saavuttaminen johdonmukaisesti ja iii) soveltuvatko kyseessä olevat säännöt näiden tavoitteiden saavuttamiseen, mikä tarkoittaa, että ne vaikuttavat soveltuvan niiden saavuttamisen edistämiseen mielekkäällä tavalla.
73.      Yhden esimerkin mainitakseni, jos kyseessä olevat säännöt ovat kohtuudella tarpeen(71) sen varmistamiseksi, että agentit tarjoavat palvelujaan asiakkaidensa edun mukaisesti (ja että tarjoukset, jotka ovat taloudellisesti kiinnostavia heille mutta jotka eivät välttämättä ole heidän asiakkaidensa etujen mukaisia, eivät siten vaikuta perusteettomasti heihin), tai joukkueiden jonkinasteisten yhtäläisten toimintaedellytysten varmistamiseksi, kun kyse on uusien pelaajien palkkaamisesta (jolloin vältetään rikkaimpien joukkueiden kohtuuton ”ostovoima”), ne olisivat nähdäkseni hyväksyttäviä. Näin ei tietenkään ole silloin, jos näillä säännöillä pyritään ennen muuta rajoittamaan kustannuksia, joita seuroille aiheutuu agenttien palveluista.
74.      Meca-Medina-oikeuskäytännön mukaisen arvioinnin kolmannessa ja viimeisessä osassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuin on ehkä tarpeen keskittyä etenkin kahteen näkökohtaan, nimittäin siihen, i) onko olemassa muita toimenpiteitä, joilla tavoite voidaan saavuttaa yhtä hyvin mutta joilla myös rajoitetaan kilpailua vähemmän, ja ii) onko kyseessä olevilla säännöillä suhteettomia seurauksia agenttien taloudellisille vapauksille.
75.      Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kyseessä olevilla säännöillä joko on kilpailunvastainen tavoite tai rajoittavia vaikutuksia ja että ne eivät täytä Meca-Medina-oikeuskäytännössä asetettuja edellytyksiä, herää kysymys, voidaanko joihinkin näistä säännöistä tai niihin kaikkiin soveltaa SEUT 101 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta. SEUT 101 artiklan 3 kohdan mukaan poikkeuksen soveltaminen edellyttää neljän kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä.(72)
76.      Ensinnäkin on osoitettava riittävällä todennäköisyydellä, että kyseisellä sopimuksella voidaan saavuttaa tehokkuusetuja edistämällä kyseisten tavaroiden tai palvelujen tuotantoa tai jakelua taikka edistämällä teknistä tai taloudellista kehitystä. Toiseksi on osoitettava samassa määrin, että kohtuullinen osuus tehokkuuseduista saatavasta hyödystä jää käyttäjille. Kolmanneksi kyseisellä sopimuksella ei saa asettaa siihen osallistuville yrityksille sellaisia rajoituksia, jotka eivät ole välttämättömiä tehokkuusetujen saavuttamiseksi. Neljänneksi kyseinen sopimus ei saa antaa siihen osallistuville yrityksille mahdollisuutta poistaa kaikkea tehokasta kilpailua merkittävältä osalta kyseisiä tavaroita tai palveluja.
77.      Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei käsittele pyynnössään mitään SEUT 101 artiklan 3 kohtaan liittyvää erityistä kysymystä, tarkastelen kyseistä määräystä lyhyesti esittämällä siitä kaksi huomautusta.
78.      Ensimmäinen huomautukseni koskee eri edellytyksiä, jotka sopimuksen on täytettävä Meca-Medina-oikeuskäytännön ja SEUT 101 artiklan 3 kohdan perusteella. Tämän kiehtovan, joskin monitahoisen, aiheen täysimittainen käsittely edellyttäisi pitkällistä tarkastelua, joka vaikuttaa tarpeettomalta käsiteltävässä asiassa. Esitän siitä näin ollen ainoastaan seuraavat ajatukset.
79.      Yhtäältä Meca-Medina-oikeuskäytännön aineellinen soveltamisala on suppeampi kuin SEUT 101 artiklan 3 kohdan: sopimus voi olla oikeutettu ensiksi mainitun perusteella vain siltä osin kuin sillä on yleisen edun mukainen hyväksyttävä tavoite ja siitä sovitaan ammattilaisurheilu- tai urheilujärjestöissä, jonka itsesääntelyelimet viranomaiset tunnustavat, kun taas SEUT 101 artiklan 3 kohtaan ei sisälly tällaisia vaatimuksia. Kyseistä määräystä voidaan siten soveltaa myös yritysten välisiin sopimuksiin, joilla on luonteeltaan ainoastaan taloudellisia ja yksityisiä tavoitteita.(73)
80.      Tämä selittää, miksi yhtäältä SEUT 101 artiklan 3 kohdassa asetetut edellytykset ovat tiukempia ja asiaan liittyvät todistamisvaatimukset ovat tietyissä suhteissa korkeampia.(74) Koska kyseessä olevaan sopimukseen ei liity mitään yleistä etua, kilpailun heikentämistä markkinoilla ei voida oikeuttaa, elleivät kyseiset yritykset osoita oikeudellisesti riittävällä tavalla etenkin tehokkuusetujen olemassaoloa ja sitä, että osa näin saatavasta hyödystä jää käyttäjille.
81.      Käsiteltävässä asiassa edellä esitetty tarkoittaa, että FIFA saattoi vedota SEUT 101 artiklan 3 kohtaan niiden FFAR:n sääntöjen osalta, jotka – kuten edellä 70 kohdassa selitettiin – jäävät Meca-Medina-poikkeuksen soveltamisalan ulkopuolelle, koska niiden tavoitteet ovat pelkästään kyseisten markkinatoimijoiden etujen mukaisia.
82.      Toinen huomautukseni koskee tiettyjä SEUT 101 artiklan 3 kohdassa asetettuja vaatimuksia, joiden osalta en voi täysin yhtyä komission näkemyksiin.
83.      Ensinnäkin kyseisessä määräyksessä todetaan, että poikkeus voidaan myöntää, kun sopimus ”osaltaan tehostaa tuotantoa tai tuotteiden jakelua taikka edistää teknistä tai taloudellista kehitystä”. Käsiteltävässä asiassa tämä tarkoittaa, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi varmistettava, i) saavutetaanko kyseessä olevilla säännöillä tehokkuusetuja markkinoilla esimerkiksi siten, että jalkapalloseuroilla on mahdollisuus saada synergiaetuja tai kustannussäästöjä, joista tuntuva osa siirretään käyttäjille, tai ii) varmistetaanko kyseessä olevilla säännöillä sarjojen ja otteluiden asianmukainen järjestäminen siten, että kuluttajat hyötyvät siitä suoraan, kun he voivat nauttia aiempaa laadukkaammista urheilutapahtumista.(75)
84.      Komissio kuitenkin ilmaisi epäilyjä siitä, voitaisiinko tietyt tehokkuusedut, joita kyseessä olevilla säännöillä mahdollisesti saavutetaan, ottaa huomioon SEUT 101 artiklan 3 kohdan nojalla, sillä ne tuskin olisivat ”määritettävissä”, kuten tuomion Superleague 196 kohdassa edellytetään. Komissio myös viittaa tältä osin vuoden 2004 suuntaviivoihinsa, jotka merkitsevät tietynlaista siirtymää komission tulkinnassa siitä, minkätyyppiset edut voisivat oikeuttaa SEUT 101 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen soveltamisen. Ennen kilpailua koskevien menettelysääntöjen ”nykyaikaistamista” komissio oli johdonmukaisesti katsonut, että muut kuin taloudelliset edut voisivat kuulua kyseisen määräyksen soveltamisalaan,(76) kun taas vuonna 2004 se päätti, ettei tämä ole enää mahdollista ja että – ymmärtääkseni – ainoastaan suorat taloudelliset edut olisivat hyväksyttäviä.
85.      Katson tältä osin, että i) komissio tulkitsee virheellisesti tuomion Superleague 196 kohtaa ja että ii) sen vuoden 2004 suuntaviivoissa omaksuttu lähestymistapa saattaa olla liian tiukka.
86.       Ensinnäkin vaikuttaa siltä, että komissio irrottaa ilmaisun ”määritettävissä” sen asiayhteydestä. Kyseinen tuomion kohta ei tarkoita sitä, että tehokkuusetuihin vetoavien yritysten olisi voitava esittää näistä eduista tarkka luku (esimerkiksi rahallinen arvo). Se voi olla usein vaikeaa ellei mahdotonta. Tuotannossa tai tavaroiden tai palvelujen jakelussa tehtävän tietyn tehostamisen tuleva taloudellinen arvo saattaa nimittäin toisinaan olla tuskin ennakoitavissa ja sen arvioiminen voi siten perustua spekulointiin. A fortiori, kun teknistä tai taloudellista kehitystä edistävistä toimenpiteistä saadaan tehokkuushyötyjä, tätä edistystä voi olla täysin mahdotonta muuntaa täsmälliseksi rahalliseksi arvoksi.
87.      Kyseisessä tuomion Superleague kohdassa unionin tuomioistuin tarkoitti ymmärtääkseni, ettei epämääräisiä, perustelemattomia tai pelkästään spekulatiivisia väitteitä tehokkuuseduista voida hyväksyä. Osapuolten olisi yksilöitävä tehokkuusetujen lajit riittävän täsmällisesti, selitettävä, miten ne aikovat tehostaa markkinoita, ja osoitettava riittävin perusteluin ja/tai todistein, että tehokkuusedut ovat todellisia ja huomattavan suuruisia.(77) Itse asiassa tästä seikasta on annettu johdonmukaista oikeuskäytäntöä,(78) ja komissio itsekin toteaa suuntaviivoissaan, että asianomaisen yrityksen on osoitettava, että tehokkuusedut, joihin vedotaan, ovat ”objektiivisia, konkreettisia ja todennettavissa”.(79) Muutoin en näe, miten toimivaltaisivat viranomaiset voisivat tehdä SEUT 101 artiklan 3 kohdassa edellytettävän punninnan. Vaikka tämä punninta ei ole puhtaasti matemaattinen tai liikekirjanpitoon liittyvä, se edellyttää kuitenkin useiden eri etujen, joihin liittyy – yleisesti ottaen – jonkinlainen luonteeltaan taloudellinen näkökohta, punnintaa.
88.      En ole myöskään vakuuttunut komission kannasta siihen, millaisia etuja voidaan hyväksyä SEUT 101 artiklan 3 kohdan nojalla. Tämä lähestymistapa on nähdäkseni ristiriidassa paitsi komission aiemman käytännön myös – mikä tärkeämpää – EUT-sopimuksen kirjaimen ja tätä asiaa koskevan unionin tuomioistuimen pitkäaikaisen oikeuskäytännön kanssa.
89.      SEUT 101 artiklan 3 kohdassa nimittäin erotetaan ”tuotannon tai tuotteiden jakelun [tehostaminen]” ja ”teknisen tai taloudellisen kehityksen [edistäminen]. SEUT 101 artiklan 3 kohtaan sisältyvää taloudellisen kehityksen käsitettä ei voida tulkita ”talouskasvun” tai ”vaurauden” synonyymiksi. SEU 3 artiklan 3 kohdassa viitataan Euroopan unionin päämäärään ”toteuttaa sisämarkkinat[, joilla pyritään] Euroopan kestävään kehitykseen, jonka perustana ovat tasapainoinen talouskasvu ja hintavakaus, täystyöllisyyttä ja sosiaalista edistystä tavoitteleva erittäin kilpailukykyinen sosiaalinen markkinatalous sekä korkeatasoinen ympäristönsuojelu ja ympäristön laadun parantaminen. Se edistää tieteellistä ja teknistä kehitystä”.(80) Yksinkertaista kielikuvaa käyttääkseni sanoisin, että ”kehitys” – sisämarkkinoiden ja kilpailun näkökulmasta – tarkoittaa sitä, että sen lisäksi, että kakun koko kasvaa, myös sen laatu paranee, kakku jaetaan tasaisemmin tai varmistetaan, että yhtä maukas kakku voidaan leipoa myös lähitulevaisuudessa.
90.      Komission lähestymistapa vaikuttaa lisäksi epäjohdonmukaiselta perussopimusten laatijoiden vapaan liikkuvuuden osalta omaksuman lähestymistavan(81) ja näitä määräyksiä koskevan unionin tuomioistuimen tulkinnan kanssa.(82) Vapaan liikkuvuuden rajoitukset, jotka ovat lähtökohtaisesti kiellettyjä, voidaan oikeuttaa muilla kuin taloudellisilla perusteilla, joten siinä ei olisi mitään mieltä, jos kilpailurajoituksia ei voitaisi koskaan oikeuttaa samoilla perusteilla. Tältä osin ei pidä sivuuttaa sitä seikkaa, että kuten sisämarkkinoista ja kilpailusta tehdyssä pöytäkirjassa (N:o 27) todetaan, SEU 3 artiklassa määritellyt sisämarkkinat käsittää järjestelmän, jolla taataan, ettei kilpailu vääristy. Vaikka sisämarkkinoita ja kilpailua koskevilla määräyksillä on oma tavoitteensa ja niille ominaiset soveltamisedellytykset,(83) ne ovat saman oikeudellisen hankkeen(84) kaksi osatekijää, ja olisi siten loogista, että kumpaankin sovelletaan vastaavaa arviointikehystä, jotta yksittäistapauksissa voitaisiin välttää ristiriitaiset tulokset.(85)
91.      Olen täysin samaa mieltä niiden kanssa, joiden mukaan kilpailuoikeuden mukaista arviointia ei pitäisi manipuloida poliittisten tavoitteiden (esimerkiksi teollisuuspoliittisten päämäärien) saavuttamiseksi tai pilata muilla kuin taloudellisilla näkökohdilla (esimerkiksi yritysten menettelyn oikeudenmukaisuudella). Näin tapahtuisi, jos sivuutettaisiin tämän säännöstön perusteet ja sen seurauksena oikeudellisesta arvioinnista tulisi ennalta-arvaamatonta, mahdotonta toteuttaa ja läpinäkymätöntä, ellei jopa täysin puolueellista. Sen myöntäminen, että tavoite varmistaa vapaa ja vääristymätön kilpailu on olemassa rinnakkain muiden tavoitteiden kanssa, joilla on yhtäläinen arvo unionin oikeusjärjestyksessä, ja että se on sovitettava yhteen näiden muiden tavoitteiden kanssa, on kuitenkin kaukana siitä. Kun SEUT 101 artiklan 3 kohdassa asetetut tiukat edellytykset – joista yksi edellyttää, kuten on jo selitetty, jonkinlaisia myönteisiä taloudellisia vaikutuksia merkityksellisillä markkinoilla (tai niihin yhteydessä olevilla markkinoilla) – täyttyvät, viranomaisten pitäisi pystyä tekemään tarvittava punninta kyseisen hyödyn luonteesta riippumatta.
92.      Komission suppea lähestymistapa vaikuttaa myös ristiriitaiselta vakiintuneen oikeuskäytännön kanssa. Tunnetussa tuomiossa Metro yhteisöjen tuomioistuin totesi, jokseenkin selvästi, että ”komissiolle [SEUT 101 artiklan 3 kohdassa] annettu toimivalta osoittaa, että toimivan kilpailun säilyttämisen edellytykset voidaan sovittaa yhteen erilaisten tavoitteiden suojaamisen kanssa, ja tämän vuoksi tietyt kilpailunrajoitukset voidaan hyväksyä – –”.(86) Tätä selkeää periaatteellista toteamusta ei nähdäkseni ole kumottu uudemmassa oikeuskäytännössä.(87)
93.      Tämän seikan yksityiskohtainen tarkastelu vaikuttaa jälleen tarpeettomalta tämän ratkaisuehdotuksen kannalta. Edellä esitettyjen näkökohtien on tarkoitus selittää, miksi katson, että luonteeltaan muut kuin taloudelliset edut voivat myös olla merkityksellisiä SEUT 101 artiklan 3 kohdan kannalta edellyttäen, että niillä on tuntuva myönteinen vaikutus merkityksellisiin markkinoihin tai niihin tiukasti liittyviin markkinoihin.(88)
94.      Katsonkin, että esimerkiksi petosten, eturistiriitojen tai nuoriin urheilijoihin kohdistuvien väärinkäytösten välttäminen ovat tavoitteita, jotka kiistatta osaltaan parantavat jalkapallon ekosysteemin yleistä toimintaa, millä on myönteisiä vaikutuksia kyseisiin tavara- tai palvelumarkkinoihin. On jokseenkin selvää, että integriteetistä ja vastuullisuudesta on viime aikoina tullut merkittävä huolenaihe urheiluteollisuudelle(89) ja että useat skandaalit ovat vahingoittaneet vakavasti urheilujärjestöjen imagoa.(90) Olisi naiivia ajatella, ettei näillä tapahtumilla ole vaikutusta kuluttajien, kannattajien ja lähetystoiminnan harjoittajien intressiin ja halukkuuteen rahoittaa urheilua.(91)
95.      Kun tarkastellaan vielä SEUT 101 artiklan 3 kohdassa käytettävää kuluttajien käsitettä, käsiteltävässä asiassa tämän käsitteen olisi tietenkin vastattava ennen kaikkea kannattajia: heitä, jotka viime kädessä rahoittavat järjestelmän etenkin ostamalla lippuja otteluihin, virallisia oheistuotteita tai muita jalkapalloseurojen tarjoamia palveluja sekä lähetyspalveluja. Tätä käsitettä ei kuitenkaan voida tulkita liian suppeasti siten, että se tarkoittaisi ainoastaan loppukuluttajia.(92) SEUT 101 artiklan 3 kohtaa koskevassa oikeuskäytännössään unionin tuomioistuin on itse asiassa viitannut usein ”käyttäjiin” esimerkiksi korostaessaan, että kyseiseen määräykseen vetoavien osapuolten on osoitettava, että kyseisistä toimenpiteistä koituu tuntuvia objektiivisia etuja asianomaisille eri käyttäjäryhmille, millä kompensoidaan näin niistä kilpailulle merkityksellisillä markkinoilla aiheutuvia haittoja. Esimerkiksi tuomiossa Superleague unionin tuomioistuin viittasi käyttäjiin, ”joita ovat muun muassa kansalliset jalkapalloliitot, ammattilais- tai amatööriseurat, ammattilais- tai amatööripelaajat, nuoret pelaajat sekä laajemmin kuluttajat, olivatpa he stadionyleisöä tai televisionkatsojia”.(93) Tätä tarkoitusta varten erityyppisille käyttäjille koituvia etuja voidaan tarkastella yhdessä, kun niitä punnitaan toimenpiteistä seuraavien rajoittavien vaikutusten kanssa.(94)
3.     Agenttien lisenssejä koskevat säännöt
96.      Kun siirrytään nyt arvioimaan agenttien lisenssejä koskevia sääntöjä SEUT 101 artiklan kannalta, esitän seuraavat huomautukset.
97.      Ensinnäkin on kiistaton tosiasia, että nyky-yhteiskunnassa monet eri ammatit edellyttävät, että palveluntarjoajat hankkivat lisenssin tai sertifikaatin (tavallisesti) kyseisen ammatin itsesääntelyelimeltä (joka voi olla julkinen tai yksityinen). Tätä varten ehdokkaan on osoitettava täyttävänsä tietyt kriteerit ja/tai käytävä jonkinlainen ad hoc
‑koulutus ja/tai suoritettava hyväksytysti tietty koe tai testi. On myös aivan tavallista, että tässä yhteydessä palveluntarjoaja sitoutuu noudattamaan järjestön vahvistamia sääntöjä ja että häneen sovelletaan tiettyjä seuraamuksia, jos hän ei noudata näitä sääntöjä.(95) Edellytyksenä on, että nämä seuraamukset ovat objektiivisia, oikeasuhteisia ja syrjimättömiä ja että niiden määräämistä voidaan valvoa tehokkaasti tuomioistuimissa.(96)
98.      Eräässä OECD:n äskettäisessä asiakirjassa huomautetaan, että niiden ammattien kirjo, joissa edellytetään lisenssiä, on laajentunut viime aikoina ja voi joillain lainkäyttöalueilla olla jopa 30 prosenttia kokonaistyöllisyydestä. Lisenssivaatimukset vahvistetaan usein lainsäädännössä tai muilla julkisilla sääntelytoimilla. Yksityisten järjestöjen omalla itsesääntelytoiminnalla on kuitenkin myös tärkeä asema tällä alalla. Syyt tällaisille järjestelmille liittyvät lähinnä epäsymmetrisiin tietotasoihin (toisin sanoen asiakkaat eivät useimmiten pysty arvioimaan tarjoajalta pyydetyn palvelun laatua), ulkoisiin vaikutuksiin (toisin sanoen kyseisen palvelun tarjoamiselle voi olla kolmansiin osapuoliin kielteisiä ulkoisia vaikutuksia, jotka on vältettävä tai minimoitava) tai julkishyödykkeiden suojeluun (toisin sanoen palvelut tuottavat jonkin yleisen edun tai vaikuttavat siihen, mikä edellyttää tietyn laatutason ja toimitusmäärän varmistamista).(97)
99.      Siltä osin kuin lisenssivaatimukset ovat seurausta luonteeltaan yksityisten ammattilaisurheilu- tai urheilujärjestöjen antamista säännöksistä (eikä niitä voida siten lukea valtion syyksi), on mielestäni verrattain selvää, että näillä vaatimuksilla voisi joissain tapauksissa olla rajoittavia vaikutuksia kilpailuun, koska niillä rajoitetaan markkinoille pääsyä. Näin on, ellei säännöksissä edellytetä mahdollisimman vähäisiä ponnisteluja ja kustannuksia lisenssin saamiseksi ja ellei niitä sovelleta avoimesti, läpinäkyvästi ja syrjimättömästi. Tällaisissa tapauksissa voitaisiin nimittäin väittää, ettei vaikutus kilpailuun ole tuntuva.
100. Voitaisiinko samankaltaisilla säännöksillä katsoa myös olevan kilpailua rajoittava tarkoitus? Tämä kysymys on mielestäni monitahoisempi lähinnä kahdesta syystä: i) kuten edellä selitettiin, tällaisten säännösten perusteena on usein tiettyjen markkinoiden toiminnassa olevien puutteiden korjaaminen kuluttajien, yleisen turvallisuuden tai tiettyjen yleishyödykkeiden suojelemiseksi, ja ii) niiden kyky vaikuttaa tuntuvasti markkinoille pääsyyn (ja tämän vaikutuksen taso) vaihtelee huomattavasti useimmiten sen mukaan, mitä vaatimuksia lisenssille on asetettu ja miten prosessi lisenssin saamiseksi toimii.(98)
101. Vuonna 2004 antamassaan tiedonannossa ”Kertomus kilpailusta ammatillisissa palveluissa” komissio totesi muun muassa seuraavaa: i) ”laadulliset pääsyrajoitukset, joihin liittyy varattuja oikeuksia, varmistavat, että vain asianmukaisen koulutuksen ja pätevyyden omaavat ammatinharjoittajat voivat suorittaa tiettyjä tehtäviä[, ja] tällaisilla rajoituksilla on näin ollen tärkeä tehtävä varmistettaessa ammatillisten palvelujen laatu”; ii) ”toimilupien liiallinen sääntely vähentää todennäköisesti palveluntarjoajien määrää, millä on kielteisiä vaikutuksia kilpailuun ja palvelun laatuun”; iii) ”toimilupamääräykset voivat eräissä tapauksissa olla liian rajoittavia ja kuluttajat saattaisivat hyötyä nykyisten sääntöjen lieventämisestä” ja iv) ”voisi olla mahdollista helpottaa ammattiin pääsyä koskevia vaatimuksia silloin, kun ne eivät ole oikeassa suhteessa ammattitehtävien vaativuuden kanssa”.(99)
102. Nämä näkökohdat – jotka vaikuttavat hyvin perustelluilta – vastaavat nähdäkseni laajasti toteamuksia, joita unionin tuomioistuimet esittivät, kun niiden oli valvottava yksityisiä säännöksiä, joilla saatettiin rajoittaa pääsyä palvelumarkkinoille lisenssivaatimuksilla tai muilla vastaavilla toimenpiteillä.(100) Oikeuskäytännöstä ilmenee, että tällaisten järjestelmien kilpailunvastainen luonne riippuu lähinnä niiden tavoitteesta ja rakenteesta. Onko olemassa todellinen ja objektiivinen (eikä itsessään kilpailunvastainen) syy siihen, miksi lisenssijärjestelmä on tarpeen tietyn ammatin harjoittamiseksi? Toimiiko järjestelmä tavalla, joka on avoin, läpinäkyvä ja syrjimätön? Ylitetäänkö järjestelmällä selvästi se, mikä on tarpeen kyseessä olevien etujen suojelemiseksi? Nämä ovat kysymyksiä, joihin unionin tuomioistuimet ovat useimmiten keskittyneet näissä asioissa. Arvioinnissa on selkeästi oltava vieläkin huolellisempi, kun järjestö itse tarjoaa tuotteita tai palveluja markkinoilla, joilla se toimii portinvartijana. Siinä tapauksessa järjestöjen säännöksillä voi olla sellainen vaikutus, että merkittävä osa markkinoilla varataan niille itselleen, tai niillä syrjitään tosiasiallisia tai mahdollisia kilpailijoita suojellen näin niiden de facto
‑monopolia.(101)
103. En näin ollen katso, että kaikilla yksityisillä säännöillä, joissa tietyn ammatin harjoittamisen edellytykseksi asetetaan toimiluvan myöntäminen, voidaan prima facie katsoa olevan kilpailunvastainen tarkoitus. Kaikki riippuu luodun järjestelmän sisällöstä, asiayhteydestä ja tavoitteista. Toisin ilmaistuna en havaitse selkeää ja tarkasti määriteltyä lisenssiä koskevien säännösten ryhmää, jonka haitallinen luonne on hyvin tiedossa tai yleisesti hyväksytty. Tai en ainakaan pysty sisällyttämään kyseessä olevia sääntöjä sellaiseen erityiseen ja homogeeniseen menettelytapojen ryhmään, jonka osalta kokemus kertoo meille, että se on luonnostaan kilpailunvastainen. Tästä syystä katson alustavasti, ettei kyseessä olevilla säännöillä ole kilpailunvastaista tarkoitusta.
104. Asia olisi kuitenkin toisin, jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että nämä säännöt olivat ilmeisen tarpeettomia, koska ei osoitettu olevan sellaista yleistä etua, joka aidosti edellytti tämäntasoista suojelua,(102) ja että sääntöjen antamista selitettiin (yksinomaan tai enimmäkseen) asianomaisten markkinatoimijoiden (jalkapalloseurojen ja/tai agenttien itsensä) toiveella rajoittaa agenttien palveluja koskevilla markkinoilla toimivien ammattilaisten määrää.
105. Edellä esitetyn perusteella, jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tulee siihen tulokseen, ettei kyseessä olevilla säännöillä ole kilpailunvastaista tarkoitusta mutta että niillä saattaa olla joitain rajoittavia vaikutuksia merkityksellisiin markkinoihin, sen olisi siinä tapauksessa tarkistettava, voivatko nämä säännöt olla oikeutettuja Meca-Medina-oikeuskäytännön mukaisesti. Tästä huolimatta kyseessä olevia sääntöjä voitaisiin myös arvioida SEUT 101 artiklan 3 kohdan kannalta.
106. Näiden kahden arviointivaiheen osalta minulla ei ole paljoakaan lisättävää edellä todettuun. Muistutan vain, että (tuolloin voimassa olleissa) FIFAn pelaaja-agenttien toimintaa koskevissa määräyksissä, joita unionin yleisen tuomioistuimen oli arvioitava asiassa Piau, edellytettiin, että agentit hankkivat toimivaltaisen kansallisen liiton myöntämän lisenssin. Unionin yleinen tuomioistuin totesi tästä lähinnä, että i) tällainen sääntö oli vaikutukseen perustuva kilpailunrajoitus (nykyisin) SEUT 101 artiklan 1 kohdan nojalla ja että ii) komissio ei ollut tehnyt ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, että se täytti edellytykset SEUT 101 artiklan 3 kohdan mukaisen vapautuksen soveltamiselle. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi etenkin, ettei lisenssijärjestelmällä poistettu kilpailua merkityksellisillä markkinoilla. Kyseisessä järjestelmässä otettiin käyttöön mekanismi, joka unionin yleisen tuomioistuimen mukaan merkitsee ”enemmän kuin ammattiin pääsyä koskevaa määrällistä rajoitusta – – laadullista valintaa, joka on omiaan täyttämään pelaaja-agentin ammatin ammattimaistamisen tavoitteen”.(103) Asiakirja-aineistoon sisältyvien seikkojen perusteella en torjuisi sitä mahdollisuutta, että samankaltaiset näkökohdat voivat mutatis mutandis olla päteviä myös käsiteltävässä asiassa.
4.     Moninkertaista edustamista koskevat säännöt
107. Moninkertaista edustamista koskevilla säännöillä – jotka estävät agenttien kolminkertaisen edustuksen (pelaaja, vastaanottava seura ja luovuttava seura) ja tietyn kaksinkertaisen edustuksen (pelaaja ja luovuttava seura tai luovuttava seura ja vastaanottava seura) liiketoimissa – pyritään nähdäkseni välttämään eturistiriitoja, jotka voisivat olla haitallisia asianomaisille osapuolille ja etenkin urheilijoille, joilla voi olla vähemmän tietoa ja jotka voivat olla vähemmän tarkkaavaisia kuin seurat. Tämä viittaa siihen, että kyseessä olevat säännöt eivät prima facie muodosta tarkoitukseen perustuvaa kilpailunrajoitusta ja että – jos niistä seuraa kilpailun rajoittaminen, mikä on todellakin mahdollista(104) – ne voisivat todennäköisesti olla oikeutettuja Meca-Medina-oikeuskäytännön perusteella tai niihin voitaisiin soveltaa SEUT 101 artiklan 3 kohdan mukaista vapautusta, jos asiaa koskevat edellytykset täyttyvät.
108. Molemmissa tapauksissa keskeinen kysymys, jota ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava, on mielestäni se, onko olemassa vaihtoehtoisia toimenpiteitä, joilla kilpailua rajoitetaan vähemmän (kuten agenteille asetettavat avoimuus- ja tiedotusvelvoitteet ja velvoite saada kyseisen osapuolten kirjallinen suostumus) ja jotka ovat yhtä tehokkaita. Tämä kysymys vaikuttaa olevan jossain määrin kiistanalainen. (105) Jos kummankin osapuolen argumentteja pidetään yleisesti ottaen yhtä painavina, olisin taipuvainen jättämään urheilujärjestöille jonkin verran liikkumavaraa syistä, jotka esitetään ratkaisuehdotukseni ROGON 35–37 kohdassa (Meca-Medina-oikeuskäytännöstä) ja edellä 83–94 kohdassa (SEUT 101 artiklan 3 kohdasta).
5.     Yhteydenottoa koskeva sääntö
109. Yhteydenottoa koskeva sääntö on nähdäkseni – kuten sekä pääasian kantajat että komissio katsovat – luonnostaan kilpailunvastainen. Sen tarkoituksena on nimittäin estää agentteja tarjoamasta palvelujaan tietyille mahdollisille uusille asiakkaille: asiakkaille, joilla on jo yksinoikeussopimus toisen agentin kanssa, ellei heidän nykyisestä sopimuksestaan ole jäljellä enintään kaksi kuukautta.
110. Mielestäni ei voi olla kovinkaan epäselvää, että sekä tällaisen säännön tarkoitus että vaikutus ovat kilpailunvastaisia. Asianosaiset eivät myöskään esittäneet vakuuttavia selityksiä sille, miksi tällainen sääntö voisi olla oikeutettu Meca-Medina-oikeuskäytännön perusteella tai miksi siihen voitaisiin soveltaa SEUT 101 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta.
111. Olipa asia miten tahansa, kyseisellä säännöllä ei nähdäkseni ole mitään yleisen edun mukaista hyväksyttävää tavoitetta. Oikeuttaakseen tämän säännön FIFA vetoaa tarpeen lisätä sopimusvakautta. Tämä on kuitenkin mielestäni luonteeltaan taloudellinen ja puhtaasti yksityinen etu. Vaikka pelaajien ja seurojen välisten sopimusten tietty vakaus on olennaista sarjojen sääntöjenmukaisuuden varmistamiseksi,(106) epäilen, että samaa logiikkaa voitaisiin soveltaa myös agenttien ja pelaajien tai seurojen välisiin sopimuksiin. Minulle on myös epäselvää, mitä tehokkuushyötyjä kyseessä oleva sääntö tuottaisi markkinoilla niin, että hyödyt voisivat kompensoida aiheutuneet kilpailunvastaiset vaikutukset.
6.     Tietojen toimittamista ja ilmoittamista koskevat säännöt
112. Tietojen toimittamista ja ilmoittamista koskevat säännöt eivät itsessään vaikuta erityisen ongelmallisilta kilpailun näkökulmasta, ellei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totea – kuten jäljempänä 171 ja 187 kohdassa selitetään –, että agenttien, jotka ovat tosiasiallisia tai mahdollisia kilpailijoita, keskenään jakamien tietojen kaupallisen luonteen vuoksi tämä voisi johtaa jonkinlaiseen niiden väliseen kilpailunvastaiseen yhteistyöhön.(107)
113. SEUT 101 artiklasta voidaan näin ollen todeta edellä esitetyn mukaisesti, että se, ovatko kyseessä olevat säännöt yhteensopivia mainitun määräyksen kanssa, määräytyy enimmäkseen sen mukaan, voidaanko näiden sääntöjen mikä tahansa tuntuva kilpailunvastainen vaikutus oikeuttaa Meca-Medina-oikeuskäytännön mukaisesti tai voidaanko niihin soveltaa SEUT 101 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta.
D       SEUT 102 artikla
114. Toinen ennakkoratkaisukysymyksen yhteydessä esille tuleva kysymys koskee FFAR:n kaltaisten määräysten yhteensopivuutta SEUT 102 artiklan kanssa.
115. Tuomiossa Superleague unionin tuomioistuin palautti mieleen vakiintuneen oikeuskäytännön, jonka mukaan SEUT 102 artiklaa ”sovelletaan jokaiseen yksikköön, joka harjoittaa taloudellista toimintaa ja jota on pidettävä tältä osin yrityksenä, riippumatta sen oikeudellisesta muodosta tai rahoittamistavasta”. Kyseistä artiklaa sovelletaan siten myös ”yksiköihin, jotka on perustettu yhdistyksiksi, joiden sääntömääräisenä tarkoituksena on tietyn urheilulajin järjestäminen ja valvonta, siltä osin kuin tällaiset yksiköt harjoittavat kyseiseen urheilulajiin liittyvää taloudellista toimintaa tarjoamalla tavaroita tai palveluja ja ne on luokiteltava tällä perusteella yrityksiksi”.(108) Unionin tuomioistuin totesi myös, että FIFAlla ”on määräävä asema unionin alueella järjestettävien seurajoukkuejalkapallokilpailujen järjestämisen ja markkinoinnin sekä tällaisiin kilpailuihin liittyvien erilaisten oikeuksien hyödyntämisen markkinoilla” (jäljempänä markkinat, joilla määräävä markkina-asema vallitsee).(109)
116. Tuomiosta Superleague, samoin kuin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, ilmenee myös, että SEUT 102 artiklassa kielletään paitsi yrityksiä käyttämästä markkinavoimaansa väärin markkinoilla, joilla määräävä markkina-asema vallitsee, tai muilla markkinoilla, joilla ne saattavat toimia, myös liitännäis- tai lähimarkkinoilla, joilla ne eivät toimi,(110) kuten niillä, jotka sijaitsevat tuotantoketjun alku- tai loppupäässä niihin markkinoihin nähden, joilla määräävä markkina-asema vallitsee.(111)
117. Tätä taustaa vasten on nähdäkseni jokseenkin selvää, että antamalla FFAR:n kaltaiset määräykset FIFA pystyy käyttämään markkinavoimaansa markkinoilla, joilla määräävä markkina-asema vallitsee, vaikuttaakseen siihen, miten niihin liittyvillä kaksilla markkinoilla kilpaillaan: agenttipalvelujen markkinoilla (joilla agentit kilpailevat) ja pelaajien siirtomarkkinoilla (joilla jalkapalloseurat kilpailevat) (jäljempänä liitännäismarkkinat).
118. FFAR:ssä etenkin määritetään, kuka pääsee agenttipalvelujen markkinoille (lisenssiä koskevilla säännöillä) ja miten agentit voivat tai eivät voi kilpailla keskenään (esimerkiksi, milloin he voivat tehdä yhteydenottoja saadakseen uusia asiakkaita). Lisäksi agenttien toiminnan sääntely vaikuttaa väistämättä tuotantoketjun loppupäässä oleviin pelaajien siirtomarkkinoihin, koska agentit ovat keskeinen toimija näillä markkinoilla ja pystyvät vaikuttamaan merkittävästi siihen, siirtyvätkö pelaajat seurasta toiseen ja jos, niin miten.
119. Johtavatko kyseessä olevat säännöt kuitenkin väitettyyn väärinkäyttöön? Katson, että on lähtökohtaisesti ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä antaa lopullinen vastaus tähän kysymykseen. Auttaakseni sitä tässä arvioinnissa esitän nyt kuitenkin joitain pohdintoja asiasta.
120. Aluksi on todettava, että mielestäni on jokseenkin vaikeaa arvioida verrattain yksityiskohtaisesti sitä, voisivatko kyseessä olevat eri säännöt johtaa määräävän markkina-aseman väärinkäyttöön, koska väitetyn väärinkäytön taustalla oleva haitan teoria jää toisinaan jossain määrin epäselväksi. Ennakkoratkaisupyynnössä SEUT 102 artiklan yhteydessä esille tulevat kysymykset ja ne, joita menettelyn osapuolet käsittelivät kirjallisissa ja suullisissa huomautuksissaan, vastaavat olennaisin osin niitä, jotka tulivat esille ja joita tarkasteltiin SEUT 101 artiklan yhteydessä. Tämä saa myös pohtimaan, mitä lisäarvoa kyseessä olevien sääntöjen arvioinnilla SEUT 102 artiklan kannalta voisi olla.
121. Vaikuttaa joka tapaukselta siltä, että pääasian kantajat katsovat, että kyseessä olevilla säännöillä on sekä joitain markkinavoiman hyväksikäyttöön liittyviä vaikutuksia että joitain markkinoilta sulkevia vaikutuksia. Jos ymmärrän niiden argumentit oikein, kyseessä olevien sääntöjen väitetyt kilpailunvastaiset vaikutukset SEUT 102 artiklan kannalta olisivat seuraavanlaisia.
122. Markkinavoiman hyväksikäyttöön liittyvät vaikutukset johtuvat siitä, että osassa kyseessä olevista säännöistä (kuten korvausta ja tietojen toimittamista ja ilmoittamista koskevissa säännöissä) asetetaan agenteille epäoikeudenmukaisia kaupankäynnin ehtoja. Jos kyseessä olisivat tavanomaiset kilpailuolosuhteet, agentit voisivat – niiden mukaan – veloittaa vapaasti asiakkailtaan korkeampia palkkioita tai laskea nämä palkkiot eri parametrien perusteella. Kyseessä olevilla säännöillä rangaistaan niiden näkemyksen mukaan suhteettomasti agentteja, koska niissä ei oteta riittävästi huomioon niiden tarjoamien palvelujen laatua ja tärkeyttä.
123.  Markkinoilta sulkevat vaikutukset olisivat sen sijaan seurausta siitä, että osalla kyseessä olevista säännöistä rajoitetaan tapaa, jolla agentit voivat päästä palvelujaan koskeville markkinoille ja kilpailla niillä (kuten lisenssiä, moninkertaista edustamista ja yhteydenottoa koskevat säännöt), ja muilla säännöillä rajoitetaan tapaa, jolla seurat kilpailevat siirtomarkkinoilla (kuten agenttien saamaa korvausta koskevat säännöt).
124.  Markkinavoiman hyväksikäyttöön perustuva väärinkäyttö ja kilpailijoiden markkinoilta sulkemiseen perustuva väärinkäyttö ovat jossain määrin erilaisia luonteeltaan ja sen tavan osalta, jolla ne aiheuttavat haittaa kuluttajille.
1.     Markkinavoiman hyväksikäyttöön perustuva väärinkäyttö
125. Markkinavoiman hyväksikäyttöön perustuvasta väärinkäytöstä korostan ensinnäkin, että se edellyttää erityisen huolellista tarkastelua.(112) Vapailla ja kilpailluilla markkinoilla tällainen väärinkäyttö vaikuttaa nimittäin erittäin epätodennäköiseltä, koska tällaiset markkinat korjaisivat itse itsensä. Tilanne voi kuitenkin olla toinen markkinoilla, joilla markkinoille pääsylle on korkeita esteitä tai määräävässä markkina-asemassa olevalla yrityksellä on lakisääteinen tai tosiasiallinen monopoli.(113)
126. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella katson, että markkinavoiman hyväksikäyttöön perustuvan väärinkäytön osalta arviointi perustuu siihen, asettaako määräävässä markkina-asemassa oleva yritys asiakkailleen tai toimittajilleen kaupankäynnin ehtoja, joilla ei ole mitään perusteltua suhdetta liiketoimen luonteeseen ja/tai kaupankäynnin kohteena olevan tavaran tai palvelun arvoon.(114) Tällaisessa arvioinnissa on kaksi päävaihetta.
127. Ensimmäisessä vaiheessa olisi tarkastettava, eroavatko määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen asettamat kaupankäynnin ehdot niistä ehdoista, joita olisi sovellettu, jos markkinoilla olisi ollut tosiasiallista kilpailua. Tämän eron on oltava suhteellisen suuri ja vaikutettava kielteisesti kyseisiin asiakkaisiin tai toimittajiin.(115)
128. Jos näin on, arvioinnin toisessa vaiheessa on määritettävä, ovatko määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen soveltamat kaupankäynnin ehdot ”kohtuuttomia” joko itsessään tai kaupankäynnin kohteena oleviin kilpaileviin tavaroihin tai palveluihin verrattuna. Tässä arvioinnin toisessa vaiheessa tarve varmistaa, onko kyseessä olevien kaupankäynnin ehtojen ja niiden perustana olevan taloudellisen liiketoimen välillä jokin perusteltu taloudellinen suhde, saa kaiken merkityksensä. Oliko kyseisen ehdon sisällyttäminen välttämätöntä (tai perusteltua) määräävässä markkina-asemassa olevalle yritykselle johonkin hyväksyttävään kaupalliseen päämäärään pyrkimiseksi? Oliko ehto oikeudenmukainen siinä mielessä, että sen vaikutus kyseisen asiakkaan tai toimittajan asemaan on oikeasuhteinen siihen päämäärään nähden, johon määräävässä markkina-asemassa oleva yritys pyrkii? Nämä ovat tyypillisesti joitain niistä kysymyksistä, joita tässä yhteydessä voidaan tutkia.(116) Hyvin yksinkertaistetusti, kun kaupankäynnin ehtojen, jotka vaikuttavat ylimitoiteltuilta tai suhteettoman työläiltä määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen asiakkaille tai toimittajille, sisällyttämiselle ei voida havaita mitään hyväksyttävää ja rationaalista selitystä, näitä ehtoja voidaan pitää kohtuuttomina, ja niiden voidaan näin ollen katsoa merkitsevän SEUT 102 artiklan nojalla väärinkäyttöä.(117)
129. Esitän käsiteltävästä asiasta kaksi huomautusta.
130. Yhtäältä voidaan tuskin kiistää, että pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevassa tilanteessa on kaksi piirrettä, joiden katsotaan yleisesti mahdollistavan markkinavoiman hyväksikäyttöön perustuvan väärinkäytön, kuten edellä mainittiin.(118) Ensinnäkin markkinoille, joilla (FIFAn kaltaiset) urheilujärjestöt toimivat, pääsylle on erityisen korkeita esteitä.(119) Lisäksi niiden tosiasiallinen monipoliasema näillä markkinoilla on ainoastaan jossain määrin seurausta siitä, että niiden toiminta on tehokkaampaa, ne investoivat enemmän tai että ne panostavat enemmän innovointiin. Se johtuu nimittäin pääasiallisesti urheiluteollisuuden pyramidia muistuttavasta rakenteesta Euroopan unionissa. Tätä monopoliasemaa vahvistaa entisestään koko ekosysteemin (jonka keskiössä ovat markkinat, joilla määräävä markkina-asema vallitsee(120)) tosiasiallisen sääntelijän eli liittojen asema, jonka unionin ja kansallisten viranomaisten nimenomainen tai hiljainen hyväksyntä mahdollistaa.(121)
131. Toisaalta, kun otetaan huomioon markkinavoiman hyväksikäyttöön perustuvan väärinkäytön melko poikkeuksellinen luonne, rima sen toteamiselle, että määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen määräämä sopimusehto on kohtuuton SEUT 102 artiklassa tarkoitetulla tavalla, olisi asetettava verrattain korkealle. Ehto ei ole kohtuuton vain, koska määräävässä markkina-asemassa olevien yritysten asiakkaat tai toimittajat eivät olisi hyväksyneet sitä, ellei kyseinen yritys olisi voinut määrätä sitä monopoliasemansa ansiosta. Mikä tahansa sopimusvapauden rajoittaminen ei myöskään ole kilpailunvastaista. Siihen vaaditaan myös jotain muuta, kuten edellä selitettiin. Asiakirja-aineistoon sisältyvien (rajallisten) tietojen perusteella en ole varma siitä, että yksikään kyseessä olevista säännöistä on ilmeisen ylimitoitettu tai suhteettoman työläs agenteille, kun otetaan huomioon niiden taustalla olevat perusteet. Tämän ratkaiseminen on joka tapauksessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia.
2.     Kilpailijoiden markkinoilta sulkemiseen perustuva väärinkäyttö
132. Tuomio Superleague,(122) luettuna yhdessä muiden samoihin aikoihin annettujen tuomioiden (kuten etenkin tuomioiden SEN, Unilever, Google Shopping ja Alphabet(123)) kanssa, on myös tuonut lisävalaistusta SEUT 102 artiklassa tarkoitettuun kilpailijoiden markkinoilta sulkemiseen perustuvan väärinkäytön käsitteeseen. Unionin tuomioistuin on etenkin painottanut arvioinnin kahta osatekijää, jotka liittyvät määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen menettelyyn: sitä, onko tämä menettely ”ansioihin perustuvan kilpailun” mukaista (vai seurausta ”muiden kuin sellaisten keinojen käyttämistä, joita yritysten ansioihin perustuvassa kilpailussa käytetään”), ja sitä, voiko se tuottaa syrjäyttäviä vaikutuksia.
133. Näiden osatekijöiden täsmällisen luonteen ja niiden keskinäisen suhteen yksityiskohtainen tarkastelu ei kuulu tämän ratkaisuehdotuksen alaan. Käsiteltävän asian tarkoituksiin riittää, kun huomautetaan, että urheiluliittojen valtaa antaa sääntöjä, jotka vaikuttavat kilpailuun joillain merkityksellisillä markkinoilla, voidaan tuskin pitää ”ansioihin perustuvan kilpailun” ilmentymänä. Kuten edellä selitettiin, tämä valta on nimittäin enimmäkseen seurausta urheiluliittojen tosiasiallisesta monopoliasemasta markkinoilla, joilla määräävä markkina-asema vallitsee, ja niiden asemasta tosiasiallisena sääntelijänä koko ekosysteemissä, jonka keskiössä ovat markkinat, joilla määräävä markkina-asema vallitsee.
134. Tämä ei tietenkään tarkoita, että urheilujärjestöjen antamia säännöksiä olisi pidettävä epäilyttävinä, puhumattakaan siitä, että niiden olisi olettava merkitsevän väärinkäyttöä. Se tarkoittaa vain, että niiden yhteensopivuutta SEUT 102 artiklan kanssa olisi arvioitava tapauskohtaisesti, kuten määräävässä markkina-asemassa olevien yritysten muita (yksipuolisen) menettelyn muotojakin. Kuten SEUT 101 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvan monenvälisen menettelyn muotojen tapauksessa, myös yksipuolisen menettelyn muotojen kilpailunvastainen luonne voitaisiin todeta tutkimalla menettelyn tarkoitusta tai sen vaikutuksia.(124)
135. Pitää paikkansa, että toisin kuin tuomiossa Superleague, säännellessään liitännäismarkkinoita urheiluliitto ei toimi mahdollisessa eturistiriitatilanteessa. FFAR:n säännöillä ei selvästikään anneta FIFAlle mitään etua sellaisiin yrityksiin nähden, jotka ovat sen tosiasiallisia tai mahdollisia kilpailijoita.
136. Sillä seikalla, että FIFA ei toimi (eikä aio toimia) näillä liitännäismarkkinoilla,(125) ja että se ei tavoittele voittoa,(126) ei kuitenkaan ole merkitystä käsiteltävässä asiassa. Ei myöskään pidä paikkaansa, ettei FIFAlla ole taloudellista intressiä. FIFAlla saattaa nimittäin olla välillinen intressi säännellä kilpailua näillä markkinoilla, koska se on liitto, jonka jäseninä on kansallisia jalkapalloliittoja, joiden jäseninä puolestaan on jalkapalloseurojen kaltaisia yksiköitä.(127) Jalkapalloseurat ovat, kuten edellä olen selittänyt, yrityksiä, jotka kilpailevat yksillä liitännäismarkkinoilla, ja ostajia toisilla liitännäismarkkinoilla.
137. Jos yritys voi, lainsäädännön nojalla tai tosiasiallisesti, toimia sääntelytehtävässä määrittäen ehdot, joilla yritykset voivat päästä tietyille markkinoille, ja muovaten edellytyksiä, joilla nämä yritykset voivat sitten kilpailla, tämän vallan on oltava mielestäni tarkasti rajattu, ja sitä on käytettävä varovasti riippumatta siitä, toimiiko kyseinen yritys itse näillä markkinoilla.
138. Esitettyäni edellä olevat selvennykset haluan tuoda esiin, että koska – kuten edellä 120 kohdassa mainitsin – ennakkoratkaisupyynnössä SEUT 102 artiklan yhteydessä esille tulevat kysymykset ja kysymykset, joita menettelyn osapuolet käsittelivät kirjallisissa ja suullisissa huomautuksissaan, vastaavat olennaisin osin niitä, jotka tulivat esille ja joita käsiteltiin SEUT 101 artiklan yhteydessä, tässä ratkaisuehdotuksessa viimeksi mainitusta määräyksestä esitetyt näkökohdat voivat mutatis mutandis olla merkityksellisiä ensiksi mainitun määräyksen kannalta tehtävässä arvioinnissa.
139. Kuten unionin tuomioistuin tuomiossa Superleague muistutti, sama toiminta voi merkitä sekä SEUT 101 artiklan että SEUT 102 artiklan rikkomista, vaikka kyseisten määräysten tavoitteet ja soveltamisalat poikkeavat toisistaan. Mainittuja artikloja voidaan siis soveltaa samanaikaisesti, jos niiden soveltamisedellytykset täyttyvät. Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös korostanut, että näitä määräyksiä on tulkittava ja sovellettava johdonmukaisesti ottaen kuitenkin huomioon molempien artiklojen erityispiirteet.(128)
140. Lisäisin tähän yhden tärkeän seikan: tuomion Superleague 182–209 ja 231–240 kohdassa unionin tuomioistuin on todennut selkeästi, että SEUT 101 artiklan 1 kohdassa ja SEUT 102 artiklassa määrättyjä kieltoja koskevia eri oikeuttamisperusteita ja poikkeuksia olisi tulkittava mahdollisuuksien mukaan yhtenäisesti. Päinvastaisessa menettelyssähän ei olisi mitään mieltä oikeudellisesta ja taloudellisesta näkökulmasta. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että jotkin kyseessä olevat säännöt eivät kuulu SEUT 101 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan (esimerkiksi koska niihin sovelletaan Meca-Medina-oikeuskäytäntöä) tai niihin voitaisiin soveltaa SEUT 101 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta, sen olisi näin ollen otettava tämä huomioon ja tehtävä siitä asianmukaiset johtopäätökset arvioidessaan, voitaisiinko samaa menettelyä pitää oikeutettuna SEUT 102 artiklan kannalta.
141. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan määräävässä markkina-asemassa oleva yritys voi nimittäin esittää perusteluja toimilleen, jotka saattavat kuulua SEUT 102 artiklassa määrätyn kiellon piiriin. Tällainen yritys voi erityisesti osoittaa tätä varten joko sen, että sen menettely on objektiivisesti tarpeellista, tai sen, että menettelystä seuraava syrjäyttävä vaikutus voidaan tasoittaa tai jopa poistaa tehokkuuseduilla, jotka koituvat myös kuluttajien eduksi.(129)
142. Kun tarkastellaan kyseessä olevien sääntöjen yhteensopivuutta SEUT 102 artiklan kanssa, yksi keskeisistä kysymyksistä arvioinnissa, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tehtävä, on siten se, pyritäänkö näillä säännöillä aidosti hyväksyttävään tavoitteeseen ja ovatko ne tarpeellisia tämän tavoitteen saavuttamiseksi ja oikeasuhteisia siihen nähden tai voidaanko niistä aiheutuvat kilpailunvastaiset vaikutukset tasoittaa tai poistaa asianomaisilla markkinoilla saatavilla tehokkuuseduilla, jotka koituvat myös kuluttajien eduksi.
E       SEUT 56 artikla
143. Kolmas ennakkoratkaisukysymyksen yhteydessä esille tuleva kysymys koskee FFAR:n kaltaisten määräysten yhteensopivuutta SEUT 56 artiklan kanssa.
144. Kyseisessä määräyksessä vahvistetaan palvelujen tarjoamisen vapaus sekä tällaisten palvelujen tarjoajien että niiden vastaanottajien hyväksi. Tältä osin se on esteenä kaikille toimenpiteille, jotka – vaikka niitä sovellettaisiin erotuksetta – ovat omiaan rajoittamaan tämän vapauden käyttämistä kieltämällä näiden palvelujen tarjoajien toiminta muissa jäsenvaltioissa kuin niiden sijoittautumisjäsenvaltiossa, haittaamalla tätä tai tekemällä tämä vähemmän houkuttelevaksi.(130)
145. Unionin tuomioistuin on katsonut, että kyseistä kieltoa sovelletaan myös silloin, kun yhteenliittymällä tai järjestöllä on tiettyä valtaa yksityisiin oikeussubjekteihin nähden siten, että se voi asettaa näille ehtoja, jotka rajoittavat EUT-sopimuksessa taattujen perusvapauksien käyttämistä.(131) Tältä osin mainittua kieltoa sovelletaan paitsi kansallisiin toimenpiteisiin myös yksityisiin sääntöihin tai käytäntöihin, myös urheiluliittojen hyväksymiin.(132)
146. Yksityiset säännöt voidaan kuitenkin hyväksyä, vaikka ne rajoittavat palvelujen tarjoamisen vapautta, jos osoitetaan ensinnäkin, että niiden toteuttaminen on perusteltua muun kuin puhtaasti taloudellisen yleisen edun mukaisen hyväksyttävän tavoitteen vuoksi, ja toiseksi, että ne ovat suhteellisuusperiaatteen mukaisia, mikä edellyttää sitä, että ne soveltuvat kyseisen tavoitteen toteuttamiseen ja että niillä ei ylitetä sitä, mikä sen saavuttamiseksi on tarpeen. Toimenpiteen toteuttajan on osoitettava, että nämä edellytykset täyttyvät.(133)
147. Lähtökohtaisesti ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on asianosaisten esittämien perustelujen ja todisteiden perusteella lausuttava siitä, rajoitetaanko pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevilla säännöillä unionin sisäistä kauppaa, ja jos rajoitetaan, voisivatko ne olla oikeutettuja.(134) Esitän kuitenkin tästä seuraavat huomautukset.
148. Ensinnäkin on todellakin niin, että kyseessä olevilla säännöillä on jossain määrin sellainen vaikutus, että niillä yhdenmukaistetaan agentin toiminnan harjoittamiselle asetettuja vaatimuksia Euroopan unionin tasolla. Näillä säännöillä edistetään tavallaan palvelujen vapaata tarjoamista, koska yhteen jäsenvaltioon sijoittautuneet agentit voivat lähes automaattisesti tarjota palvelujaan agentteina missä tahansa muussa jäsenvaltiossa.(135) Vaikka joillain jäsenvaltioilla on lainsäädäntöä, joka poikkeaa FFAR:stä (ja jossa siten velvoitetaan asianomaiset kansalliset jalkapalloliitot ottamaan käyttöön sääntöjä, joilla osittain täydennetään FFAR:ää tai jotka syrjäyttävät ne),(136) FFAR:n keskeisiä sääntöjä voidaan ymmärtääkseni soveltaa kaikkialla Euroopan unionissa.
149. Ei kuitenkaan voida kiistää, että jotkin kyseessä olevista säännöistä, kun ne annettiin, vaikeuttivat joihinkin jäsenvaltioihin (joissa agentin toimintaa ei säännelty tai siitä säänneltiin vain hyvin rajoitetusti) sijoittautuneiden agenttien toimimista ulkomailla. Näiden agenttien on nimittäin nyt saatava lisenssi ja noudatettava useita sääntöjä (joissa säännellään muun muassa sitä, ketä he voivat edustaa ja miten he voivat hankkia uusia asiakkaita) seuraamusten uhalla.
150. Nyt kyseessä olevien kaltaisilla urheiluliiton säännöillä, jotka koskevat lisenssiä, moninkertaista edustamista ja yhteydenottoja, ovatkin nähdäkseni omiaan rajoittamaan SEUT 56 artiklassa tarkoitettua palvelujen tarjoamisen vapautta.
151. En sitä vastoin ole varma, että vastaava päätelmä voidaan tehdä säännöistä, jotka koskevat agenttien saamaa korvausta ja tietojen ilmoittamista. Tämän ryhmän osalta unionin tuomioistuimen toteamuksia, jotka liittyvät asianajajien palkkioita koskevista enimmäismaksuista annettuun Italian lainsäädäntöön, voidaan mielestäni soveltaa mutatis mutandis pääasian oikeudenkäynnissä käsiteltävään riita-asiaan.(137) Tietoja koskevista säännöistä katson alustavasti, että mahdollinen kielteinen vaikutus, joka näillä säännöillä voisi olla agenttien kykyyn ja kannustimeen harjoittaa toimintaansa rajat ylittävästi, olisi liian sattumanvarainen ja välillinen SEUT 56 artiklan soveltamiseksi.(138)
152. Kun tarkastellaan sääntöjen oikeuttamista, olen jo selittänyt, miksi tiettyjä tavoitteita, joihin FIFA on vedonnut, voidaan lähtökohtaisesti pitää hyväksyttävinä ja yleisen edun mukaisina. Tilanne on kuitenkin epäselvempi muiden tässä yhteydessä mainittujen tavoitteiden osalta. Kyseisestä asiasta esittämäni näkökohdat pätevät myös tähän asiayhteyteen.
153. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi kuitenkin varmistettava, soveltuvatko kyseessä olevat säännöt mainittujen tavoitteiden saavuttamiseen. Sen olisi erityisesti arvioitava, vastataanko näillä säännöillä tosiasiallisesti näihin tavoitteisiin johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla.(139)
154. Tämä on mielestäni erityisen tärkeä vaihe arvioinnissa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi nimittäin määritettävä, onko kyseessä olevilla säännöillä todellakin tarkoitus pyrkiä tavoitteisiin, joihin FIFA on vedonnut, ja näin ollen, ettei niiden hyväksymisen takana ole mitään peiteltyä vaikutinta. Kuten ratkaisuehdotukseni ROGON 50 kohdassa totesin, epäilen nimittäin, että lähes minkä tahansa urheiluliiton toteuttaman toimenpiteen osalta jonkinlainen yleisluonteinen etu, johon väitetysti pyritään, voidaan kyhätä kasaan ex post, kun tarve toimenpiteen oikeuttamiselle syntyy. Lisäksi on sanomattakin selvää, että toimenpiteellä voidaan tuskin katsoa tosiasiallisesti pyrittävä johonkin yleiseen etuun, ellei se myötävaikuta mielekkäästi tämän edun edistämiseen.
155. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on myös tarkastettava, ylitetäänkö kyseessä olevilla säännöillä se, mikä on tarpeen kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi. Tähän vaiheeseen sisältyy ennen kaikkea varmistuminen siitä, että kyseessä olevan edun samantasoista suojaa ei voida saavuttaa toimenpiteillä, joilla agenttien taloudellisia vapauksia rajoitettaisiin vähemmän. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi myös varmistettava, että kyseessä olevat säännöt ovat oikeasuhteisia stricto sensu siinä mielessä, että niillä saatetaan oikeudenmukaiseen tasapainoon edut, joita FIFA haluaa suojella, ja agenttien, joihin säännöt vaikuttavat kielteisesti, edut. Näin ei esimerkiksi olisi, jos säännöllä todellakin pyritään hyväksyttävään ja pätevään etuun, mutta riippumatta siitä, onko vaihtoehtoisia toimenpiteitä olemassa, agentteihin näin kohdistuva rasite olisi joka tapauksessa kohtuuton ja liiallinen.
156. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimenkin onkin SEUT 56 artiklan nojalla tarkastettava, ovatko säännöt, joilla rajoitetaan palvelujen tarjoamisen vapautta, perusteltuja muun kuin puhtaasti taloudellisen yleisen edun mukaisen hyväksyttävän tavoitteen vuoksi ja ovatko ne suhteellisuusperiaatteen mukaisia, mikä edellyttää sitä, että ne soveltuvat kyseisen tavoitteen toteuttamiseen ja että niillä ei ylitetä sitä, mikä sen saavuttamiseksi on tarpeen.
F       Yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artikla
157. Neljäs ja viimeinen ennakkoratkaisukysymyksen yhteydessä esille tuleva kysymys koskee FFAR:n kaltaisten määräysten yhteensopivuutta yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan kanssa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa pyynnössään FFAR:n 16 artiklan 2 kohdan j alakohdan ii–v alakohdassa ja k alakohdan ii alakohdassa sekä 19 artiklassa määrättyyn tietojenkäsittelyyn.
158. FFAR:n 16 artiklan 2 kohdan j alakohdan ii–v alakohdassa ja k alakohdan ii alakohdassa edellytetään lähinnä, että agentit lataavat yksityiskohtia asiakassopimuksista, korvauksista ja yhteistyöstä FIFAn ylläpitämälle alustalle 14 päivän kuluessa. FFAR:n 19 artiklassa myös edellytetään, että agentit luovuttavat FIFAlle henkilötietoja, kuten tietoa asiakkaista, palveluista ja liiketoimista, minkä jälkeen nämä tiedot asetetaan tiettyjen sidosryhmien saataville FFAR:n olennaisten määräysten noudattamisen valvontaa varten.
159. Yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohtaan sisältyy tyhjentävä ja suppea luettelo tapauksista, joissa henkilötietojen käsittelyä voidaan pitää lainmukaisena. Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole täsmentänyt, mitä kyseisessä säännöksessä mainittua tapausta se pitää merkityksellisenä pääasian oikeudenkäynnin kannalta, ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvistä tiedoista ja kyseessä olevien FFAR:n sääntöjen luonteesta ilmenee, että tässä yhteydessä merkityksellinen on 6 artiklan 1 kohdan f alakohta.
160. Yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädetään, että henkilötietojen käsittely on lainmukaista, jos ”käsittely on tarpeen rekisterinpitäjän tai kolmannen osapuolen oikeutettujen etujen toteuttamiseksi, paitsi milloin henkilötietojen suojaa edellyttävät rekisteröidyn edut tai perusoikeudet ja
‑vapaudet syrjäyttävät tällaiset edut – –”.
161. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kyseisessä säännöksessä säädetään kolmesta kumulatiivisesta edellytyksestä siinä tarkoitetun henkilötietojen käsittelyn lainmukaisuudelle. Siinä edellytetään ensinnäkin, että tavoitellaan rekisterinpitäjän tai kolmannen osapuolen oikeutettua etua. Toiseksi henkilötietojen käsittelyn on oltava tarpeen tavoitellun oikeutetun edun toteuttamiseksi. Kolmanneksi henkilön, jota tietosuoja koskee, edut tai perusoikeudet ja ‑vapaudet eivät saa syrjäyttää rekisterinpitäjän tai kolmannen osapuolen oikeutettua etua.(140)
162. Vaikka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on viime kädessä arvioitava, täyttyvätkö edellä mainitut kolme edellytystä pääasiassa kyseessä olevan henkilötietojen käsittelyn osalta, unionin tuomioistuin voi ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään tehdä täsmennyksiä ohjatakseen tätä tuomioistuinta kyseisessä määrittämisessä.(141) Seuraavissa jaksoissa pyrinkin antamaan joitain ohjeita siitä, miten ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi varmistettava, voidaanko edellisessä kohdassa mainittuja kolmea kumulatiivista edellytystä soveltaa FFAR:n kaltaisiin määräyksiin.
163. Varoituksen sana on kuitenkin paikallaan ennen sitä: yleisen tietosuoja-asetuksen 1 artiklan 1 kohdan mukaan kyseisellä asetuksella suojataan ainoastaan luonnollisia henkilöitä koskevien henkilötietojen käsittelyä. Kuten yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 14 perustelukappaleesta ilmenee, yleinen tietosuoja-asetus ei koske ”oikeushenkilöiden ja erityisesti oikeushenkilön muodossa perustettujen yritysten henkilötietojen käsittelyä, kuten oikeushenkilön nimeä, oikeudellista muotoa ja yhteystietoja”. Näin ollen, jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa kyseessä olevien sääntöjen olevan yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan vastaisia, tämä toteamus koskisi ainoastaan agentteja, jotka ovat luonnollisia henkilöitä, ja jalkapalloilijoita tai – tapauksen mukaan – muita henkilöitä (kuten asianomaisten jalkapalloseurojen tai sellaisten toimistojen henkilöstöä, joiden välityksellä agentit saattavat harjoittaa liiketoimintaansa) koskevia (henkilö)tietoja.
1.     FFAR ja oikeutetut edut
164. Oikeutetun edun tavoittelua koskevasta ensimmäisestä edellytyksestä on muistutettava, että yleisen tietosuoja-asetuksen 13 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaan rekisterinpitäjän on ilmoitettava rekisteröidylle silloin, kun häneltä kerätään häntä koskevia henkilötietoja, tavoitellut oikeutetut edut, jos kyseinen käsittely perustuu tämän asetuksen 6 artiklan 1 kohdan f alakohtaan. Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on aluksi selvitettävä, onko FIFA noudattanut tätä velvollisuutta toimittamalla suoraan agenteille tavoitellut oikeutetut edut tietojen keräämisen ajankohtana.
165. Jos tätä velvollisuutta ei ole noudatettu, tietojen kerääminen ei voi olla oikeutettua yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan f alakohdan nojalla.
166. On kuitenkin huomattava, että koska oikeutetun edun käsitettä ei ole määritelty yleisessä tietosuoja-asetuksessa, hyvin monenlaisia etuja voidaan lähtökohtaisesti pitää oikeutettuina. Kuten kyseisen asetuksen johdanto-osan 47 perustelukappaleesta ilmenee, oikeutetun edun käsite ei etenkään rajoitu laissa vahvistettuihin ja määritettyihin etuihin, ja luonteeltaan taloudelliset edut voivat myös olla oikeutettuja. Tällainen oikeutettu etu voi olla olemassa esimerkiksi, kun rekisteröidyn ja rekisterinpitäjän välillä on merkityksellinen ja asianmukainen suhde, kuten että rekisteröity on rekisterinpitäjän asiakas tai tämän palveluksessa, tai myös suoramarkkinoinnin yhteydessä.(142)
167. Käsiteltävässä asiassa FIFAn ja agenttien välinen suhde ei muistuta yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 47 perustelukappaleessa tarkoitettua perinteistä suhdetta, jossa rekisteröity on rekisterinpitäjän asiakas tai tämän palveluksessa. Agenttien toiminta liittyy kuitenkin – kuten myös ratkaisuehdotukseni ROGON 57, 58 ja 65 kohdassa selitetään – läheisesti FIFAn sääntelykehykseen. Agentit ovat nimittäin akkreditoituja ammattilaisia, jotka ovat rekisteröityneet FIFAssa ja joilla on valtuudet edustaa ja neuvoa sidosryhmiä jalkapalloalan ekosysteemissä kyseisen sääntelyelimen laatimien sääntöjen mukaisesti. Näiden kahden välillä vaikuttaa siten olevan merkityksellinen ja asianmukainen läheinen suhde.
168. Lisäksi – mikä on erityisen merkityksellistä käsiteltävässä asiassa – FFAR:n 1 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että sen sääntöjen tarkoituksena on varmistaa, että agenttien toiminta on jalkapallon siirtojärjestelmän keskeisten tavoitteiden ja niiden muiden tavoitteiden mukaista, joihin kuuluvat – FIFAn mukaan – agenttien asiakkaille oikeudenmukaista ja kohtuullista palkkiota vastaan tarjoamien palvelujen laadun säilyttäminen, eturistiriitojen vähentäminen, taloudellisen ja hallinnollisen avoimuuden lisääminen ja väärinkäytösten estäminen. Kirjallisissa huomautuksissaan FIFA selittää lisäksi, että FFAR:n 16 artiklan 2 kohdan j alakohdan ii–v alakohdalla ja k alakohdan ii alakohdalla sekä 19 artiklalla taataan ensisijaisesti avoimuus, turvataan valvonta ja valvotaan FFAR:n olennaisten määräysten noudattamista.
169. Esitän tältä osin kolme huomautusta.
170. Ensinnäkin eturistiriitojen vähentäminen ja väärinkäytösten estäminen ovat nähdäkseni hyvin selkeästi etuja, jotka ovat oikeutettuja yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Samaan tapaan se, että FIFAlla on mahdollisuus seurata ja valvoa FFAR:n olennaisten sääntöjen noudattamista, on myös lähtökohtaisesti hyväksyttävä tavoite, kunhan – mitä on tuskin tarpeen lisätä – kyseiset olennaiset säännöt eivät ole unionin oikeussääntöjen vastaisia.
171. Toiseksi on todettava, että avoimuutta voidaan ehdottomasti pitää itsessään suojelun arvoisena arvona, kun kyse on viranomaisten toiminnasta, koska julkishallinnossa demokratian ja avoimuuden (tai läpinäkyvyyden) välillä on ilmeinen yhteys.(143) Tilanne ei kuitenkaan ole yhtä selkeä, kun kyse on yksityishenkilöiden taloudellisesta toiminnasta. Avoimuus on nimittäin sovitettava yhteen yksityisyyden kanssa. Henkilön taloudellisia tietoja koskevalla avoimuudella saattaa lisäksi olla joitain valitettavia seurauksia – seikka, johon palaan myöhemmin –, kuten se, että se suosii kilpailijoiden välistä kilpailunvastaista yhteistyötä tai mahdollistaa vilpillisen kilpailun toimet. Katsonkin tältä osin, että kunkin tietotyypin, joka on toimitettava (väitetysti) avoimuuteen liittyvistä syistä, osalta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi esitettävä seuraava kysymys: mitä tarkoitusta varten avoimuus olisi varmistettava?
172. Kolmanneksi olen myös jokseenkin ymmällään, kun kyse on ”agenttien asiakkaille oikeudenmukaista ja kohtuullista palkkiota vastaan tarjoamien palvelujen laadun säilyttämistä” koskevasta tavoitteesta.(144) ”Oikeudenmukainen” ja ”kohtuullinen” ovat kaksi adjektiivia, jotka edellyttävät välttämättä subjektiivista arviointia. Se, ovatko jotkin palkkiot ”oikeudenmukaisia ja kohtuullisia” vai eivät, riippuu tietysti siitä, mistä näkökulmasta näitä palkkioita tarkastellaan. Olen varma, että jalkapalloseuroilla ja agenteilla saattaa usein erilainen näkemys asiasta. Pohdin lisäksi, voiko yritysten yhteenliittymä (tässä tapauksessa FIFA) väittää pätevästi, että se pyrkii oikeutettuun tavoitteeseen, kun se vaatii tiettyjä kaupallisia kumppaneita (tässä tapauksessa agentteja) luovuttamaan luonteeltaan luottamuksellisia taloudellisia tietoja voidakseen ”saada paremman diilin” (tässä tapauksessa alhaisemmat palkkiot) kuin tavanomaisissa kilpailuolosuhteissa. Asia voi kuitenkin olla toisin, jos – kuten edellä selitettiin – tiettyä mekanismia palkkioiden vahvistamiseen pidettäisiin tarpeellisena jalkapallosarjojen kilpailullisuuden ja oikeudenmukaisuuden vähimmäistason varmistamiseksi tai muiden asianomaisten markkinatoimijoiden (kuten urheilijoiden ja erityisesti nuorten urheilijoiden) suojelemiseksi eturistiriidoilta tai väärinkäyttöä merkitseviltä tai vilpillisiltä käytännöiltä.
2.     FFAR ja tarpeellisuus
173. Tarpeellisuutta koskevan toisen edellytyksen osalta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi selvitettävä, voidaanko henkilötietojen käsittelyllä tavoiteltu oikeutettu etu kohtuudella saavuttaa yhtä tehokkaasti muilla rekisteröityjen perusoikeuksia ja ‑vapauksia, erityisesti perusoikeuskirjan 7 ja 8 artiklassa taattuja yksityiselämän kunnioitusta ja henkilötietojen suojaa koskevia oikeuksia, vähemmän rajoittavilla keinoilla.(145)
174. On myös muistutettava, että käsittelyn tarpeellisuutta koskevaa edellytystä on tarkasteltava yhdessä yleisen tietosuoja-asetuksen 5 artiklan 1 kohdan c alakohdassa vahvistetun tietojen minimoinnin periaatteen kanssa, jonka mukaan henkilötietojen on ”oltava asianmukaisia ja olennaisia ja rajoitettuja siihen, mikä on tarpeellista suhteessa niihin tarkoituksiin, joita varten niitä käsitellään”.(146)
175. Tässä valossa sen selvittäminen, onko jokin henkilötietojen käsittely ”tarpeen” yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitetulla tavalla, edellyttää etenkin sen varmistamista, että tällaista käsittelyä merkitsevät toimenpiteet ovat sellaisia, että i) niillä aidosti suojellaan yleistä etua, johon vedotaan (siinä mielessä, ettei niiden taustalla ole mitään peiteltyä vaikutinta); ii) ne toteutettiin vastauksena objektiiviseen tarpeeseen pyrkiä näihin tavoitteisiin, iii) ne soveltuvat näiden tavoitteiden saavuttamiseen (eli ne vaikuttavat pystyvän myötävaikuttamaan merkittävästi niiden saavuttamiseen ) ja iv) niitä ei voitaisi korvata vaihtoehtoisilla toimenpiteillä, joilla puututaan vähemmän asianomaisten luonnollisten henkilöiden yksityisyyteen.
176. Käsiteltävässä asiassa FIFA väittää, että sen määräyksissä edellytetään ainoastaan olennaisten tietojen toimittamista ja että niillä varmistetaan näiden tietojen saatavuus osapuolille, joille tällaisiin tietoihin pääsy on erittäin tärkeää taloudellisen toiminnan harjoittamisen kannalta,
177. Huomautan kuitenkin, että kyseessä olevissa FFAR:n määräyksissä edellytetään, että agentit toimittavat FIFAlle melko huomattavan joukon tietoja (sekä tietojen tyypin että määrän osalta(147)). Näihin tietoihin sisältyy paitsi agentin profiilia, asiakasluetteloa ja tarjottuja palveluja koskevia henkilötietoja myös yksityiskohtia sopimusjärjestelyistä, liiketoimista ja saaduista korvauksista. Kyseisissä määräyksissä myös edellytetään, että osa näistä tiedoista asetetaan saataville mahdollisesti melko suurelle määrälle luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä: muille seuroille, pelaajille ja agenteille.
178. Jos näin on, yksi keskeisistä kysymyksistä, joita ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkasteltava, on mielestäni se, voitaisiinko FIFAlle toimitettavien ja kolmansille osapuolille luovutettavien tietojen laajuutta todennäköisesti rajoittaa ja/tai olisiko käytettävissä vaihtoehtoja, jotka ovat yhtä tehokkaita ja vähemmän rajoittavia.
179. Tätä tarkoitusta varten FIFAn olisi mielestäni selitettävä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, miksi kunkin tietojen tyypin osalta se, että agentit toimittavat nämä tiedot ja että ne luovutetaan mahdollisesti sidosryhmille on välttämätöntä, koska muutoin FIFAn olisi mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa suojella kyseessä olevia oikeutettuja etuja.
3.     FFAR ja rekisteröityjen ensisijaiset edut
180. Kolmannen ja viimeisen edellytyksen osalta on määritettävä, syrjäyttävätkö rekisteröidyn edut tai perusoikeudet ja
‑vapaudet rekisterinpitäjän tai kolmannen osapuolen oikeutetut edut. Unionin tuomioistuin on todennut tästä edellytyksestä, että se merkitsee kyseessä olevien vastakkaisten oikeuksien ja etujen punnintaa, joka riippuu lähtökohtaisesti kunkin tapauksen konkreettisista olosuhteista.
181. Vaikka onkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä suorittaa tämä punninta – joka edellyttää verrattain seikkaperäistä tietämystä vastakkaisista eduista –(148), auttaakseni sitä tässä arvioinnissa esitän seuraavat huomautukset.
182. Tässä edellytyksessä on pohjimmiltaan kyse siitä, että tarkastetaan seuraavat seikat: Olettaen, että tietojenkäsittelyn taustalla on tosiasiallisesti oikeutettu etu ja että se on tarpeen tähän tarkoitukseen, onko käsittely tästä huolimatta liian laajaa, koska sillä asetetaan rekisteröidyille liiallinen rasite? Toisin sanoen, uhrataanko rekisteröityjen edut yksinkertaisesti liiallisesti, kun otetaan huomioon tietojenkäsittelyn syyt ja tapa, jolla se tehdään?
183. Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin on katsonut, että kyseessä olevien vastakkaisten oikeuksien punninnassa on otettava huomioon muun muassa rekisteröidyn kohtuulliset odotukset sekä kyseessä olevan käsittelyn laajuus ja vaikutus, joka sillä on tähän henkilöön.(149) Yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 47 perustelukappaleesta nimittäin ilmenee, että etenkin rekisteröidyn edut ja perusoikeudet voisivat syrjäyttää rekisterinpitäjän edun, jos henkilötietoja käsitellään olosuhteissa, joissa rekisteröity ei voi kohtuudella odottaa jatkokäsittelyä.
184. Käsiteltävän asian erityisolosuhteissa, joissa agentit toimivat FFAR:n kaltaisessa sääntelykehyksessä, vaikuttaisi siltä, että he voivat kohtuudella odottaa, että tämän kehyksen luonut sääntelyelin käsittelee heidän tietojaan. FIFA ei etenkään voisi seurata ja valvoa tehokkaasti sääntelyn noudattamista, ellei sillä ole pääsyä agentteja ja heidän palvelujaan koskeviin merkityksellisiin tietoihin.
185. Tässäkin yhteydessä voi kuitenkin herätä kysymys, voivatko agentit kohtuudella odottaa, että näiden tietojen kaikkia tai tiettyjä näkökohtia luovutetaan muille osapuolille kuin jalkapallon sääntelyelimelle. Ei nimittäin ole selvää, miten agenttien tietojen luovuttaminen seuroille, pelaajille ja muille agenteille sopii yhteen sen oikeutetun edun kanssa, johon FIFA käsittelee tietoja – nimittäin käyttääkseen sääntelytoimivaltaansa FFAR:n tavoitteisiin pyrkimisen yhteydessä.
186. Agentit toimivat erittäin kilpailluilla markkinoilla, joilla heidän asiakaspohjaansa ja sopimusjärjestelyjään koskevat tiedot ovat arvokkaita kaupallisia tietoja. Jos kilpailijoiden (toisten agenttien) tai mahdollisten asiakkaiden (pelaajien ja seurojen) on mahdollista tutustua tällaisiin yksityiskohtiin, tämä voisi yhtäältä vaikuttaa markkinoiden kilpailurakenteeseen ja toisaalta myös aiheuttaa vakavaa taloudellista vahinkoa agenteille.
187. Kuten edellä 171 kohdassa mainittiin, agenttien taloudellisten tietojen luovuttaminen kilpailijoille saattaa edistää kilpailunvastaista yhteistyötä markkinoilla. Se voisi myös johtaa vilpillisiin kilpailukäytäntöihin antamalla kilpaileville agenteille mahdollisuuden puuttua tuleviin neuvotteluihin. Lisäksi se voisi murentaa luottamusta agentin ja hänen asiakkaidensa välisissä suhteissa, koska riski arkaluonteisten sopimuksiin ja taloudellisiin seikkoihin liittyvien tietojen paljastumisesta saattaa vähentää neuvottelujen avoimuutta ja viime kädessä heikentää luottamusta sääntelykehystä kohtaan. Siltä osin kuin FIFA harjoittaa sääntelytoimintaa agenttien osalta, heillä olisi oltava jonkinasteinen luottamus siihen, että kyseinen elin voi ottaa huomioon heidän yksityisyyttä ja luottamuksellisuutta koskevat oikeutetut etunsa. Sääntelykehyksessä ei voida keskittyä yksinomaan seurojen ja pelaajien etuihin, niin oikeutettuja kuin ne saattavat ollakin.
188. Laajamittaisella velvollisuudella toimittaa tietoja ja sillä mahdollisuudella, että kolmannet osapuolet voivat tutustua näihin tietoihin, voidaan siten loukata paitsi agenttien oikeuksia yksityiselämän kunnioittamiseen ja henkilötietojen suojaan (perusoikeuskirjan 7 ja 8 artikla) mahdollisesti myös agenttien elinkeinovapautta (perusoikeuskirjan 16 artikla).
189. Edellä esitettyjen seikkojen valossa ei voida sulkea pois, että pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä oleva henkilötietojen käsittely ei ole, ainakaan osittain, oikeutettua, koska se on tarpeen oikeutettujen etujen toteuttamiseksi yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitetulla tavalla, siltä osin kuin etenkin tiettyjä luonteeltaan taloudellisia tietoja asetetaan muiden osapuolten kuin FIFAn ja sen elinten saataville.
190. Tämä huomioon ottaen ennakkoratkaisukysymyksen neljänteen osaan olisi vastattava siten, että urheilujärjestön antamat määräykset, jotka koskevat luonnollisten henkilöiden henkilötietojen toimittamista ja niiden luovuttamista kolmansille osapuolille, ovat yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan mukaisia, jos etenkin i) näillä määräyksillä aidosti pyritään toteuttamaan suojelun arvoinen oikeutettu etu, ii) ne rajoittuvat siihen, mikä on ehdottoman tarpeen tähän tarkoitukseen, ja iii) niillä ei aseteta rekisteröidyille liiallista rasitetta, kun kyse on heidän oikeudestaan yksityisyyteen ja taloudellisista eduistaan.
V       Ratkaisuehdotus
191. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa Landgericht Mainzin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen siten, että urheiluliiton määräyksissä vahvistetuille säännöille, jotka koskevat agenttien toimintaa, eivät ole esteenä
–        SEUT 101 artikla, jos mikä tahansa tuntuva kilpailunvastainen vaikutus, joka näillä säännöillä saattaa olla, voidaan oikeuttaa tuomioon Meca-Medina perustuvan oikeuskäytännön perusteella tai siihen voidaan soveltaa SEUT 101 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta
–        SEUT 102 artikla, jos näillä säännöillä pyritään toteuttamaan aidosti hyväksyttävä tavoite ja ne ovat tarpeellisia tämän tavoitteen saavuttamiseksi ja oikeasuhteisia siihen nähden tai niistä aiheutuvat kilpailunvastaiset vaikutukset voidaan tasoittaa tai ylittää asianomaisilla markkinoilla saatavilla tehokkuuseduilla, jotka koituvat myös kuluttajien eduksi
–        SEUT 56 artikla, jos nämä säännöt, mikäli niillä rajoitetaan palvelujen tarjoamisen vapautta, ovat oikeutettuja muun kuin puhtaasti taloudellisen yleisen edun mukaisen hyväksyttävän tavoitteen vuoksi ja ovat suhteellisuusperiaatteen mukaisia, mikä edellyttää sitä, että ne soveltuvat kyseisen tavoitteen toteuttamiseen ja että niillä ei ylitetä sitä, mikä sen saavuttamiseksi on tarpeen, eikä
–        luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/679 (yleinen tietosuoja-asetus) 6 artikla, jos luonnollisten henkilöiden henkilötietojen toimittamista ja niiden luovuttamista kolmansille osapuolille koskevilla säännöillä aidosti pyritään toteuttamaan suojelun arvoisia etuja, ne koskevat ainoastaan tietoja, jotka ovat ehdottoman tarpeen tähän tarkoitukseen, ja niillä ei aseteta rekisteröidyille liiallista rasitetta, kun kyse on heidän oikeudestaan yksityisyyteen ja taloudellisista eduistaan.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Tuomio 21.12.2023, International Skating Union v. komissio (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012; jäljempänä tuomio ISU).
3      Tuomio 21.12.2023, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011; jäljempänä tuomio Superleague).
4      Tuomio 21.12.2023, Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010; jäljempänä tuomio Royal Antwerp).
5      Tuomio 4.10.2024, FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824; jäljempänä tuomio FIFA).
6      EU:C:2025:…., C‑428/23; jäljempänä ratkaisuehdotus ROGON.
7      EU:C:2025:…., C‑133/24; jäljempänä ratkaisuehdotus CD Tondela).
8      EUVL 2016, L 119, s. 1.
9      Tarvittaessa sellaisina kuin niitä sovelletaan yhdessä muiden FIFAn antamien sääntöjen, kuten pelaajien asemaa ja pelaajasiirtoja koskevien FIFAn sääntöjen (Regulations on the Status and Transfer of Players, jäljempänä RSTP) 18 b artiklan, välittäjien kanssa toimimisesta annettujen FIFAn määräysten 7 artiklan, vuoden 2021 FIFAn perussäännön 8, 14, 57 ja 58 artiklan, vuoden 2019 FIFAn käytännesääntöjen 5, 49 ja 53 artiklan ja vuoden 2020 FIFAn eettisen ohjeisto 4 ja 82 artiklan, kanssa.
10      Ks. tuomio Superleague, 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
11      Ibid., 85–87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
12      Ibid., 84 kohta.
13      Tuomio 12.12.1974, Walrave ja Koch (36/74, EU:C:1974:140, 8 kohta; jäljempänä tuomio Walrave). Vahvistettu myöhemmin mm. tuomiossa 15.12.1995, Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, 76 kohta; jäljempänä tuomio Bosman) ja tuomiossa 11.4.2000, Deliège (C‑51/96 ja C‑191/97, EU:C:2000:199, 43 kohta; jäljempänä tuomio Dèliege).
14      Ks. Parrish, R. ja Miettinen, S., The Sporting Exception in European Union Law, T.M.C. Asser Press, 2008 ja Weatherill, S., ”The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law”, The International Sports Law Journal, nide 23, 2023, s. 414, kumpikin oikeuskirjallisuusviittauksineen.
15      Ks. esim. tuomio Walrave, 9 kohta; tuomio 14.7.1976, Donà (13/76, EU:C:1976:115, 15 kohta); tuomio 8.5.2003, Deutscher Handballbund (C‑438/00, EU:C:2003:255, 54–56 kohta) ja tuomio 18.7.2006, Meca-Medina ja Majcen v. komissio (C‑519/04 P, EU:C:2006:492, 26 kohta; jäljempänä tuomio Meca-Medina). Ks. myös oikeuskirjallisuudesta Ibáñez Colomo, P., ”Competition law and sports governance: Disentangling a complex relationship”, World Competition, nide 45, nro 3, 2022, s. 331–334.
16      Ks. mm. tuomio 13.6.2019, TopFit ja Biffi (C‑22/18, EU:C:2019:497, 49 ja 53 kohta; jäljempänä tuomio TopFit) ja tuomio FIFA, 79 kohta.
17      Ks. vastaavasti tuomio 19.2.2002, Wouters ym. (C‑309/99, EU:C:2002:98, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Wouters). Ks. myös yleisemmin julkisasiamies Poiares Maduron ratkaisuehdotus FENIN v. komissio (C‑205/03 P, EU:C:2005:666, 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
18      Ks. esim. tuomio 1.7.2008, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, 24 kohta; jäljempänä tuomio MOTOE) ja tuomio 18.1.2024, Lietuvos notarų rūmai ym. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
19      Ks. mm. tuomio 11.6.2020, komissio v. Dôvera zdravotná poist’ovňa (C‑262/18 P ja C‑271/18 P, EU:C:2020:450, 26–52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
20      Ks. erityisesti tuomio 21.9.1999, Albany (C‑67/96, EU:C:1999:430, 59 ja 60 kohta). Ks. myös julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus Albany (C‑67/96, EU:C:1999:28, 182 kohta) ja julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2215, 31–35 kohta).
21      Ks. esim. tuomio 5.10.1988, Steymann (196/87, EU:C:1988:475, 9 kohta) ja tuomio 31.5.1989, Bettray (344/87, EU:C:1989:226, 17–20 kohta).
22      Ks. mm. tuomio 7.3.1990, Krantz (C‑69/88, EU:C:1990:97, 11 kohta); tuomio 16.12.1992, B & Q (C‑169/91, EU:C:1992:519, 15 kohta); tuomio 14.7.1994, Peralta (C‑379/92, EU:C:1994:296, 24 kohta) ja tuomio 26.5.2005, Burmanjer ym. (C‑20/03, EU:C:2005:307, 31 kohta).
23      Ks. ratkaisuehdotukseni Fastweb ym. (Laskutusjaksot) (C‑468/20, EU:C:2022:996, 50 kohta).
24      Ks. vastaavasti viimeksi tuomio 5.12.2024, Tallinna Kaubamaja Grupp ja KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, 28 ja 32–34 kohta) ja tuomio ISU, 109 kohta. Ks. myös tuomio 13.12.2012, Expedia (C‑226/11, EU:C:2012:795, 16 ja 17 kohta).
25      Ks. esim. tuomio 12.9.2000, Pavlov ym. (C‑180/98–C‑184/98, EU:C:2000:428, 90–97 kohta).
26      Tästä kysymyksestä ks. komission selvitys Eurooppa-neuvostolle nykyisten urheiluun liittyvien rakenteiden turvaamisesta ja urheilun yhteiskunnallisen tehtävän säilyttämisestä Euroopan yhteisössä – Urheilua koskeva selvitys Helsingissä kokoontuvalle Eurooppa-neuvostolle (KOM(1999) 644 lopullinen), 4.2.1.1 kohta.
27      Aivan kuten sillä, että pelaaja voidaan valita ja/tai valitaan pelaamaan maajoukkueessa, voi olla jonkinlaista vaikutusta pelaajien uraan ja sitä kautta myös heidän jalkapalloseurojensa julkisuuskuvaan.
28      Ks. esim. tuomiossa 23.11.1989, B & Q (C‑145/88, EU:C:1989:593, 7 kohta) mainittu argumentti.
29      Ks. mutatis mutandis julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Mickelsson ja Roos (C‑142/05, EU:C:2006:782, 45 kohta).
30      Ks. vastaavasti tuomio Deliège, 64–66 kohta, jossa yhteisöjen tuomioistuin viittasi urheilujärjestön sääntöihin, joiden ”väistämättömänä seurauksena on turnaukseen osallistuvien henkilöiden määrän rajoittaminen”, mutta totesi, että tällainen rajoitus ”kuuluu erottamattomasti huipputason kansainvälisen kilpailun kulkuun, minkä vuoksi on annettava tiettyjä valintasääntöjä tai määrättävä valintaedellytyksistä”. Kursivointi tässä.
31      Ks. esim. julkisasiamies Tesauron ratkaisuehdotus Hünermund ym. (C‑292/92, EU:C:1993:863, 1 ja 28 kohta) ja julkisasiamies Tizzanon ratkaisuehdotus CaixaBank France (C‑442/02, EU:C:2004:187, 63 kohta).
32      Ks. SEUT 120 ja SEUT 199 artikla sekä Pöytäkirja (N:o 27) sisämarkkinoista ja kilpailusta. Ks. myös julkisasiamies Gulmannin ratkaisuehdotus Schindler (C‑275/92, EU:C:1993:944, 123 kohta) ja julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2017:397, 1 kohta).
33      Ks. erityisesti SEU 3 artiklan 1 ja 3 kohta. Ks. myös julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus AC-Treuhand v Commission (C‑194/14 P, EU:C:2015:350, 45 kohta).
34      Ks. vastaavasti tuomio Deliège, 67 ja 68 kohta ja tuomio TopFit, 60 kohta.
35      Käsitteestä ”lex sportiva” ks. esim. Anderson, J., Modern Sports Law: A Textbook, Hart Publishing, 2010, s. 20–23 ja Parrish, R., ”Lex Sportiva and EU sports law”, European Law Review, osa 37, nro 6, 2012, s. 716.
36      Ks. esim. Euroopan neuvoston tarkistetun eurooppalaisen urheilun peruskirjan (2022) 4 artikla: ”Urheilu- ja liikuntajärjestöillä nauttivat täysimääräisesti ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä yleissopimuksessa [(jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus)] vahvistettua yhdistymisvapautta. Niillä on itsenäiset päätöksentekomenettelyt, ja niiden olisi valittava johtajansa demokraattisesti hyvän hallinnon periaatteiden mukaisesti.
37      Kuten unionin tuomioistuin on todennut, perusoikeuskirjan 12 artiklan 1 kohta, joka vastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 11 artiklan 1 kappaletta, ”on yksi demokraattisen ja moniarvoisen yhteiskunnan kulmakivistä, koska se mahdollistaa sen, että kansalaiset voivat toimia yhdessä aloilla, joilla on yleistä merkitystä, ja tällä tavoin myötävaikuttaa yhteiskuntaelämän moitteettomaan toimintaan”. Kyseiseen oikeuteen ei kuulu ainoastaan mahdollisuus perustaa tai purkaa yhdistys vaan myös kyseisen yhdistyksen mahdollisuus toimia perustamisen ja purkamisen välisenä aikana, mikä merkitsee muun muassa sitä, että se voi harjoittaa toimintaansa ja toimia ilman valtion perusteetonta puuttumista. Ks. tuomio 18.6.2020, komissio v. Unkari (Järjestöjen avoimuus) (C‑78/18, EU:C:2020:476, 110–113 kohta).
38      Ks. esim. tuomio 5.4.19844, van de Haar ja Kaveka De Meern (177/82 ja 178/82, EU:C:1984:144, 11 ja 12 kohta).
39      Vrt. esim. tuomio 19.2.2002, Arduino (C‑35/99, EU:C:2002:97, 43 kohta).
40      Tästä aiheesta ks. myös julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotukseen FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375, 31–34 kohta) sisältyvät muutamat täydentävät huomautukset.
41      Ks. tuomio Superleague, 95–106 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
42      Ks. ratkaisuehdotukseni KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, 104 ja 105 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43      Tästä ilmaisusta oikeuskirjallisuudessa ks. esim. Tridimas, T., ”Constitutional review of member state action: The virtues and vices of an incomplete jurisdiction”, International Journal of Constitutional Law, osa 9, nro 3–4, 2011, s. 737–756.
44      Ks. vastaavasti tuomio 26.1.2005, Piau v. komissio (T‑193/02, EU:T:2005:22, 73 kohta; jäljempänä tuomio Piau).
45      Ks. mm. tuomio Piau, 69–75 kohta ja tuomio FIFA, 117–120 kohta. Ks. myös edellä tämän ratkaisuehdotuksen 16 kohta.
46      Ks. vastaavasti tuomio FIFA, 122 ja 123 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
47      Ks. tuomio 18.1.2024, Lietuvos notarų rūmai ym. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 97–105 kohta) ja tuomio 25.1.2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 21–35 ja 42–54 kohta).
48      Sopimuksen käsitteellä viittaan kaikenlaisiin menettelytapoihin, joista määrätään SEUT 101 artiklassa: ”yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat”.
49      Tuomio 15.12.1994, DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413); tuomio 2.4.2020, Budapest Bank ym. (C‑228/18, EU:C:2020:265) ja tuomio 29.6.2023, Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529).
50      Ks. tältä osin ratkaisuehdotukseni CD Tondela, 41 ja 42 kohta.
51      Näistä sopimuksista ks. mm. tuomio 18.1.2024, Lietuvos notarų rūmai ym. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 91 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 25.1.2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 50–53 kohta).
52      Puhtaasti kuluttajien hyvinvointiin perustuvasta näkökulmasta tarkasteltuna säännöt enimmäishinnoista tuotantoketjun alkupään markkinoilla voivat jopa olla hyödyllisiä, koska kilpailu tuotteiden tai palvelujen tarjoamisessa enimmäishintaa alhaisempaan hintaan voisi alentaa tuotantoketjun loppupään markkinoilla tarjottavan tuotteen tai palvelun kokonaiskustannuksia. Nyt tarkasteltavassa tapauksessa, jos agenttien palkkiot olisivat alhaisempia, jalkapalloseurat voisivat hypoteettisesti kohdentaa enemmän resursseja muille aloille ja saada aikaan säästöjä, jotka voitaisiin sitten siirtää osittain kuluttajille (esim. alentamalla ottelulippujen hintoja). Huomautan tältä osin, että komissio totesi tiedonannossaan ”Kertomus kilpailusta ammatillisissa palveluissa” (KOM(2004) 83 lopullinen) seuraavaa: i) ”kiinteät hinnat tai vähimmäishinnat ovat sääntelykeinoja, joilla on todennäköisesti suurin haitallinen vaikutus kilpailuun, sillä ne poistavat tai vähentävät merkittävästi hyötyjä, joita kuluttajille syntyy markkinoilla, joilla on kilpailua” (31 kohta) ja ii) ”on mahdollista, että enimmäishinnat suojelevat kuluttajia ylikorkeilta hinnoilta markkinoilla, joille tulolle on korkeat esteet ja joilla ei ole todellista kilpailua. Tämä ei kuitenkaan näytä EU:ssa pitävän paikkansa useimpien ammattien osalta” (35 kohta). Kursivointi tässä.
53      Ks. vastaavasti tuomio 4.7.2019, komissio v. Saksa (C‑377/17, EU:C:2019:562, 77, 80 ja 94 kohta) ja julkisasiamies Mazákin ratkaisuehdotus komissio v. Italia (C‑565/08, EU:C:2010:403, 34 kohta).
54      Pidän yhdysvaltalaisten tuomioistuinten ratkaisuja erityisen kiinnostavina tässä suhteessa. Esimerkiksi asiassa State Oil Co. v. Khan (522 U.S. 3, 1997) Supreme Court (ylin tuomioistuin, Yhdysvallat) kumosi aiemmat ennakkotapaukset ja katsoi lähinnä, että enimmäishintojen vahvistamista ei tulisi pitää itsessään lainvastaisena ja että sitä olisi näin ollen arvioitava ”rule of reason”
‑periaatteen mukaisesti, jossa tarkastellaan menettelytavan tosiasiallisia vaikutuksia kilpailuun sen erityisessä markkinayhteydessä. Lisäksi asiassa NCAA v. Alston ym. (375, F. Supp.3d 1058, District Court, 2019) Court of Appeals for the Ninth Circuit (valitustuomioistuin, 9. tuomiopiiri, Yhdysvallat) tutki National Collegiate Athletic Association
‑järjestön opiskelijaurheilijoille käyttöön ottamia korvausten enimmäismääriä, joita sen jäsenkoulujen oli sovellettava. Säännöillä vahvistettiin siten hinta ostajapuolen työvoimamarkkinoilla ja painettiin ainakin joidenkin opiskelijaurheilijoiden saamaa korvausta alhaisemmaksi kuin se, jonka he olisivat voineet saada kilpailluilla markkinoilla. Kyseinen tuomioistuin tutki rajoituksia kuitenkin rule of reason
‑periaatteen mukaisesti muun muassa sillä perusteella, että merkityksellisillä markkinoilla ainakin jonkinasteinen yhteistyö oli välttämätöntä. Supreme Court vahvisti District Courtin tuomion 21.6.2021 antamassaan lausunnossa (141 S. Ct. 2141 (2021)). Kyseisestä lausunnosta ks. myös ratkaisuehdotukseni ROGON, alaviite 61.
55      Ks. Easterbrook, F.H., ”Maximum price fixing”, The University of Chicago Law Review, osa 48(4), 1981, s. 886–910 oikeuskirjallisuusviittauksineen ja Whish, R. ja Bailey, D., ”Horizontal Guidelines on purchasing agreements: Delineation between by object and by effect restrictions – Final Report”, jonka Euroopan komissio on julkaissut vuonna 2022.
56      SEUT 101 artiklan 1 kohdan a ja c alakohdassa mainitaan esimerkkeinä kielletyistä sopimuksista ne, ”joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan osto- tai myyntihintoja taikka muita kauppaehtoja”, ja ne, joilla ”jaetaan markkinoita tai hankintalähteitä”. SEUT 102 artiklassa kiellettyä väärinkäyttöä on puolestaan etenkin ”kohtuuttomien osto- tai myyntihintojen taikka muiden kohtuuttomien kauppaehtojen suora tai välillinen määrääminen”. Kursivointi tässä.
57      Ks. esim. tuomio 4.6.2009, T-Mobile Netherlands ym. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 37 kohta) ja tuomio 7.11.2019, Campine ja Campine Recycling v. komissio (T‑240/17, EU:T:2019:778, 297 kohta).
58      Vain yhden esimerkin mainitakseni ks. Supreme Court of the United States, Mandeville Island Farms, Inc. v. American Crystal Sugar Co., 334 U.S. 219 (1948).
59      Ks. OECD, ”Purchasing power and buyers’ cartels – OECD competition policy roundtable background note”, Paris, 2022, s. 6 ja 7.
60      Ibid. Ks. myös OECD, ”Purchasing power and buyers cartels – Summaries of contributions”, Paris, 20.6.2022 ja Khemani, R.S., United Nations Conference on Trade and Development, ”Application of competition law: Exemptions and exceptions”, 2002, s. 29.
61      Huomautan tässä yhteydessä sivumennen, että yhdysvaltalaiset tuomioistuimet ovat yleisesti katsoneet, että eri urheilulajien sarjoja ei olisi pidettävä ”kartelleina”. Yhdysvaltojen oikeuskirjallisuudessa esitetään kuitenkin erilaisia näkemyksiä siitä, mikä olisi sopivin tapa tarkastella urheilujärjestöjen toimia kilpailuoikeuden kannalta. Ks. Roberts, G.R., ”The Antitrust status of sports leagues revisited”, Tulane Law Review, osa 64, nro 1, 1989, s. 117; Ross, S.F. ja Szymanski, S., ”Antitrust and inefficient joint ventures: Why sports leagues should look more like McDonald’s and less like the United Nations”, Marquette Sports Law Review, osa 16, nro 2, 2006, s. 213 ja Dabscheck, B., ”The sporting cartel in history”, Sport in History, osa 28, nro 2, 2008, s. 329, kaikki oikeuskäytäntö- ja kirjallisuusviittauksineen.
62      Komission tiedonanto, Suuntaviivat [SEUT] 101 artiklan soveltamiselle horisontaalisiin yhteistyösopimuksiin (EUVL 2023, C 259, s. 1), 278–304 kohta.
63      Ks. tuomio 15.12.1994, DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413, 28–45 kohta).
64      Ks. ratkaisuehdotukseni CD Tondela, 43–45 kohta.
65      Ibid., 29 ja 38 kohta.
66      Ks. tältä osin FFAR:n 1 artiklan 2 kohdan b alakohta.
67      Sivuhuomautuksena lisättäköön, että jos ja siinä määrin kuin tällaisilla säännöillä pyritään varmistamaan, että agentit toimivat asiakkaidensa edun mukaisesti välttämällä eturistiriitoja, ne voisivat olla oikeutettuja Meca-Medina-oikeuskäytännön tai SEUT 101 artiklan 3 kohdan vapautuksen perusteella. Ks. lähemmin jäljempänä.
68      Ks. kyseisen ratkaisuehdotuksen 56–74 kohta.
69      Ks. tuomio FIFA, 100–102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
70      Ks. tältä osin jäljempänä 171 kohta.
71      Ks. tältä osin ratkaisuehdotukseni ROGON, 35–37 kohta.
72      Ks. mm. tuomio FIFA, 154 ja 155 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
73      Tästä kysymyksestä yleisesti ks. Monti, G., ”Article 81 EC and public policy”, Common Market Law Review, osa 39, nro 5, 2002, s. 1057.
74      Ks. vastaavasti tuomio FIFA, 153 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
75      Ks. tältä osin Komission tiedonanto – Suuntaviivat [EY] 81 artiklan 3 kohdan soveltamisesta (EUVL 2004, C 101, s. 97; jäljempänä vuoden 2004 suuntaviivat), 102–104 kohta.
76      Ks. Brook, O., ”Struggling with Article 101(3) TFEU: Diverging approaches of the Commission, EU Courts, and five competition authorities”, Common Market Law Review, nide 56, nro 1, 2019, s. 121–156, jossa tätä käsitellään laajasti.
77      Ks. esim. tuomio Superleague, 237 ja 238 kohta.
78      Ks. tuomio Royal Antwerp, 120 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
79      Ks. esim. edellä alaviitteessä 62 mainittujen suuntaviivojen 341 ja 559 kohta ja edellä 76 kohdassa mainittujen suuntaviivojen 56 kohta.
80      Kursivointi tässä.
81      Ks. erityisesti SEUT 36 artikla, SEUT 45 artiklan 3 kohta, SEUT 52 artiklan 1 kohta ja SEUT 65 artiklan 1 kohta.
82      Tältä osin on tuskin tarpeen viitata vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, joka koskee yleistä etua koskevia ”pakottavia vaatimuksia” tai ”pakottavia syitä”, joilla voidaan oikeuttaa vapaan liikkuvuuden rajoittaminen, ja joka perustuu uraauurtavaan tuomioon Cassis de Dijon: tuomio 20.2.1979, Rewe-Zentral (120/78, EU:C:1979:42, 8 kohta).
83      Ks. tuomio FIFA, 83 kohta.
84      Ks. vastaavasti esim. tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 42 ja 43 kohta; jäljempänä tuomio SEN).
85      Ks. julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotuksen FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375) 35 kohdassa esitetty esimerkki.
86      Ks. erityisesti tuomio 25.10.1977, Metro SB-Großmärkte v. komissio (26/76, EU:C:1977:167, 21 kohta) (kursivointi tässä). Oikeuskirjallisuudessa ks. mm. Lugard, P. ja Hancher, L., ”Honey, I shrunk the article! A critical assessment of the Commission’s Notice on Article 81(3) of the EC Treaty”, European Competition Law Review, nide 25, nro 7, 2004, s. 410 ja Bourgeois, J.H.J. ja Bocken, J., ”Guidelines on the application of Article 81(3) of the EC Treaty of how to restrict a restriction”, Legal Issues of Economic Integration, nide 32, nro 2, 2005, s. 111–121.
87      SEUT 101 artiklan 3 kohdasta ei eittämättä ole annettu kovinkaan paljon oikeuskäytäntöä viime vuosina. Keskeiset tapaukset tältä osin ovat nähdäkseni tuomio 6.10.2009, GlaxoSmithKline Services ym. v. komissio ym. (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, EU:C:2009:610; jäljempänä tuomio GlaxoSmithKline) ja tuomio 11.9.2014, MasterCard ym. v. komissio (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201; jäljempänä tuomio MasterCard).
88      Jalkapallon ekosysteemissä, jossa tarjottavat eri palvelut liittyvät toisiinsa, arvioitaessa koituvia etuja on tarpeen ottaa huomioon se järjestelmä, johon kyseiset säännöt kuuluvat, ja tarvittaessa kaikki niistä aiheutuvat objektiiviset edut paitsi niihin markkinoihin nähden, joilla rajoitus on todettu (tässä tapauksessa markkinoihin, joilla agentit ja/tai seurat kilpailevat), myös muilla markkinoilla, joiden ja ensiksi mainittujen markkinoiden välillä on rajapintoja. Ks. vastaavasti tuomio MasterCard, 236 ja 237 kohta.
89      Ks. esim. komission tiedonanto ”Urheilun eurooppalaisen ulottuvuuden kehittäminen”, 18.1.2011, KOM(2011) 12 lopullinen, 4.1 kohta.
90      Ks. esim. United Nations Office on Drugs and Crime, ”Global report on corruption in sport”, 2022 (saatavilla internetissä), s. 3.
91      Ks. myös ratkaisuehdotukseni ROGON, 49 kohta.
92      Ks. erityisesti tuomio 23.11.2006, Asnef-Equifax ja Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, 64–71 kohta).
93      Tuomion 195 kohta. Ks. myös tuomio GlaxoSmithKline, 92 kohta; tuomio Royal Antwerp, 121 ja 122 kohta ja tuomio FIFA, 154 kohta.
94      Ks. vastaavasti tuomio MasterCard, 241 kohta.
95      Ks. analogisesti tuomio Superleague, 144–146 kohta. Ks. myös tuomio Piau, 92 kohta.
96      Ks. vastaavasti tuomio ISU, 133–139 kohta; tuomio Superleague, 146–152 kohta ja tuomio FIFA, 111 kohta.
97      Ks. yleisesti edellä alaviitteessä 52 mainittu komission tiedonanto ”Kertomus kilpailusta ammatillisissa palveluissa”, erityisesti s. 9 ja 10; komission tiedonanto ”Ammatillisia palveluita koskevien uudistusten jatkaminen – Kilpailusta ammatillisissa palveluissa annetun kertomuksen seuranta” (KOM(2005) 405 lopullinen), erityisesti 10–13 ja 33 kohta ja OECD, ”Competition and regulation in professions and occupations – OECD roundtables on competition policy papers”, 2024, erityisesti s. 6, 13, 14, 29, 31 ja 47.
98      Ks. edellisissä alaviitteissä mainitut asiakirjat. Ks. myös – muiden lainkäyttöalueiden osalta – Canadian Competition Bureau, ”Self-regulated professions, balancing competition and regulation”, Report, 11.12.2007 ja Australian Competition and Consumer Commission, ”Regulation, competition and the professions”, 13.7.2001. Molemmat ovat saatavilla internetissä.
99      Mainittu edellä alaviitteissä 52 ja 97, 49–53 kohta.
100      Ks. esim. tuomio 28.2.2013, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, 68, 69 ja 82 kohta; jäljempänä tuomio OTOC).
101      Ks. vastaavasti tuomio MOTOE, 51 ja 52 kohta; tuomio OTOC, 62 ja 88–92 kohta; tuomio ISU, 144–146 kohta; ja tuomio Superleague, 176 kohta. Ks. myös määräys 23.2.2006, Piau v. komissio (C‑171/05 P, EU:C:2006:149, 38 kohta).
102      Tämän seikan osalta voi olla kiinnostavaa panna merkille, että komission aiempina vuosina teettämissä tietyissä raporteissa ilmeisesti katsotaan, että lisenssijärjestelmä voi olla tarpeen hyvän hallinnon varmistamiseksi agenttien toiminnassa. Ks. esim. ”Study on sports agents in the European Union”, marraskuu 2009, s. 7, 84–91 ja 107–132 ja Parrish, R. ym., Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report, 2019, s. 56–70 (jäljempänä Parrish-raportti). Euroopan parlamentti on lisäksi pelaajien urheiluagenteista 17.6.2010 antamassaan päätöslauselmassa (2011/C 236 E/14) ilmaissut näkemyksen, jonka mukaan agenttien lupajärjestelmä oli tarpeellinen.
103      Ks. tuomio Piau, 100–104 kohta. Muutoksenhausta ks. määräys 23.2.2006, Piau v. komissio (C‑171/05 P, EU:C:2006:149, 38 kohta).
104      Esimerkiksi ilman kyseessä olevia sääntöjä agentit voivat ehdottaa osapuolille alhaisempien palkkioiden pro quota
‑soveltamista, jos heidät valitaan edustamaan useampaa kuin yhtä liiketoimen osapuolta.
105      Ks. tältä osin Parrish-raportti, s. 78–84.
106      Ks. tältä osin ratkaisuehdotukseni CD Tondela, 58 ja 79 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
107      Tätä kysymystä koskevista vakiintuneista periaatteista ks. mm. tuomio 12.1.2023, HSBC Holdings ym. v. komissio (C‑883/19 P, EU:C:2023:11, 113 ja 114 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
108      Tuomio Superleague, 112 ja 113 kohta.
109      Ibid., 117 kohta.
110      Ks. esim. tuomio Superleague, 129 kohta ja uudemmasta oikeuskäytännöstä tuomio 25.2.2025, Alphabet ym. (C‑233/23, EU:C:2025:110, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Alphabet).
111      Ks. esim. tuomio 19.4.2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑525/16, EU:C:2018:270, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
112      Ks. julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra - Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:286, 36–54 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotus AKKA-LAA).
113      Ibid., 3 ja 4 kohta. Ks. myös julkisasiamies Pitruzzellan ratkaisuehdotus SABAM (C‑372/19, EU:C:2020:598, 23–25 kohta).
114      Ks. vastaavasti tuomio 14.2.1978, United Brands ja United Brands Continentaal v. komissio (27/76, EU:C:1978:22); tuomio 14.9.2017, Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra v. Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:689, 35 kohta; jäljempänä tuomio AKKA-LAA) ja tuomio 25.11.2020, SABAM (C‑372/19, EU:C:2020:959, 28 kohta; jäljempänä tuomio SABAM).
115      Ks. vastaavasti tuomio AKKA-LAA, 56–58 kohta.
116      Ks. esim. tuomio 30.1.1974, BRT ja Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:6, 10–15 kohta); tuomio 6.10.1994, Tetra Pak v. komissio (T‑83/91, EU:T:1994:246, 140 kohta) ja tuomio 22.11.2001, AAMS v. komissio (T‑139/98, EU:T:2001:272, 79 kohta).
117      Ks. vastaavasti tuomio AKKA-LAA, 36 kohta; tuomio SABAM, 31 kohta ja julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus AKKA-LAA, 131 kohta.
118      Oikeuskirjallisuudessa ks. Lianos, I., Korah, V. ja Siciliani, P., Competition Law – Analysis, Cases & Materials, Oxford University Press, 2019, s. 1228 ja O’Donoghue, R. ja Padilla, J., The Law and Economics of Article 102 TFEU, 3. painos, Hart Publishing, 2020, s. 294–315, kumpikin oikeuskirjallisuusviittauksineen.
119      Ks. tuomion Superleague 36 kohta.
120      Ks. tältä osin tuomion Superleague 149 kohta.
121      Ks. myös ratkaisuehdotukseni D Tondela, 80 kohta.
122      Ks. erityisesti tuomion 124–126 ja 131 kohta.
123      Tuomio SEN, 44–48 ja 65–77 kohta; tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt.  Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 39 kohta); tuomio 10.9.2024, Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 165–167 kohta; jäljempänä tuomio Google Shopping) ja tuomio Alphabet, 37, 38 ja 54–58 kohta).
124      Ks. vastaavasti tuomio Superleague, 131 kohta ja tuomio Google Shopping, 167 kohta. Ks. myös ratkaisuehdotukseni Illumina ja Grail v. komissio (C‑611/22 P ja C‑625/22 P, EU:C:2024:264, 230 kohta).
125      Tämä ilmenee edellä 116 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä. Ks. analogisesti tuomio 22.10.2015, AC-Treuhand v. komissio (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 27 ja 34–36 kohta).
126      Tämä on toinen seikka, jolla ei ole merkitystä. Ks. vastaavasti tuomio MOTOE, 27 kohta ja tuomio OTOC, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
127      Ks. tuomio FIFA, 118 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
128      Tuomion 119 kohta.
129      Ks. viimeaikaisesta oikeuskäytännöstä tuomio Alphabet, 70 ja 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
130      Ks. mm. tuomio Superleague, 247 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
131      Ks. esim. tuomio TopFit, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
132      Ibid., 49 kohta.
133      Ks. tuomio Superleague, 251 ja 252 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
134      Ks. vastaavasti tuomio Royal Antwerp, 143 kohta.
135      Ks. erityisesti FFAR:n 2 artikla.
136      Ks. FFAR:n 3 artiklan 3 kohta.
137      Tuomio 29.3.2011, komissio v. Italia (C‑565/08, EU:C:2011:188, 47–54 kohta).
138      Ks. analogisesti tuomio 22.12.2022, Airbnb Ireland ja Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, 45, 50 ja 51 kohta).
139      Ks. vastaavasti tuomio FIFA, 95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
140      Tuomio 9.1.2025, Mousse (C‑394/23, EU:C:2025:2, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Mousse).
141      Ibid., 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
142      Ibid., 46 ja 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Ks. myös yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 47 perustelukappale.
143      Ks. erityisesti SEUT 15 artiklan 1 kohta, jonka mukaan ”unionin toimielimet, elimet ja laitokset toimivat mahdollisimman avoimesti edistääkseen hyvää hallintotapaa ja varmistaakseen kansalaisyhteiskunnan osallistumisen” (kursivointi tässä). Ks. myös SEUT 15 artiklan 2 ja 3 kohta ja SEU 11 artiklan 1–3 kohta.
144      Kursivointi tässä.
145      Tuomio 4.10.2024, Koninklijke Nederlandse Lawn Tennisbond (C‑621/22, EU:C:2024:858, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
146      Ibid., 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
147      Sivumennen huomautettakoon, että agentteja käsittelevässä FIFAn raportissa vuodelta 2024 (Football Agents Report) todetaan, että 5.12.2024 yhteensä 7 558 henkilöllä oli agenttina toimimiseen oikeuttava lisenssi. Tämä merkitsee mahdollisen henkilötietojen käsittelyn huomattavaa mittakaavaa, joka vastaa yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 91 perustelukappaleessa käytettävää käsitettä ”laaja”; kyseisessä perustelukappaleessa viitataan siihen, että käsitellään ”huomattavia määriä” henkilötietoja, mikä voi vaikuttaa suureen määrään rekisteröityjä. Tällä luokittelulla on tiettyjä seurauksia yleisen tietosuoja-asetuksen säännösten mukaisesti.
148      Tuomio Mousse, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
149      Ks. erityisesti tuomio 4.7.2023, Meta Platforms ym. (Yhteisöpalvelun yleiset käyttöehdot) (C‑252/21, EU:C:2023:537, 116 kohta).