62018CC0152
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
GIOVANNI PITRUZZELLA
18 päivänä kesäkuuta 2019 (
1
)
Yhdistetyt asiat C‑152/18 P ja C‑153/18 P
Crédit mutuel Arkéa
vastaan
Euroopan keskuspankki (EKP)
Muutoksenhaku – Talous- ja rahapolitiikka – SEUT 127 artiklan 6 kohta – Asetus (EU) N:o 1024/2013 – 4 artiklan 1 kohdan g alakohta – Luottolaitosten vakavaraisuuden konsolidoitu valvonta – Asetus (EU) N:o 468/2014 – 2 artiklan 21 alakohdan c alakohta – Asetus N:o 575/2013 – 10 artikla – Valvottava ryhmittymä – Keskuslaitokseen pysyvästi liittyneet laitokset
1.
Käsiteltävät kaksi asiaa liittyvät kahteen identtiseen valitukseen, joissa Crédit mutuel Arkéa (jäljempänä CMA), Ranskan oikeuden mukaan perustettu luottolaitos, vaatii kumoamaan kaksi unionin yleisen tuomioistuimen tuomiota, (
2
) jotka ovat niin ikään lähes identtiset ja joissa hylättiin CMA:n nostamat kanteet kahden sellaisen Euroopan keskuspankin (jäljempänä EKP) päätöksen kumoamiseksi, (
3
) joissa vahvistettiin Groupe Crédit Mutueliin, johon CMA kuuluu, sovellettavat vakavaraisuusvaatimukset.
2.
Nämä asiat tarjoavat unionin tuomioistuimelle tilaisuuden yhtäältä tulkita ensimmäisen kerran SEUT 127 artiklan 6 kohdan määräystä, joka tarjoaa oikeusperustan EKP:n pankkialalla suorittamalle vakavaraisuusvalvonnalle, ja toisaalta selventää EKP:n yhteisen valvontamekanismin (jäljempänä YVM) puitteissa pankkiryhmittymiin kohdistaman vakavaraisuuden konsolidoidun valvonnan subjektiivista ulottuvuutta.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
3.
Luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille 15.10.2013 annetulla neuvoston asetuksella (EU) N:o 1024/2013 (
4
) (jäljempänä YVM-asetus) luotiin uusi valvontajärjestelmä, jota on sovellettu vuodesta 2014 alkaen euroalueen ja muiden osallistuvien jäsenvaltioiden, joiden rahayksikkö ei ole euro, (
5
) pankkeihin YVM:n puitteissa. YVM on EKP:stä ja osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisista toimivaltaisista viranomaisista koostuva finanssivalvojien järjestelmä.
4.
EKP:lle YVM-asetuksen 4 artiklan 1 kohdan g alakohdassa annettuihin YVM:ään liittyviin tehtäviin kuuluu muun muassa ”konsolidoidun valvonnan suorittaminen luottolaitosten emoyhtiöille, jotka ovat sijoittautuneet johonkin osallistuvaan jäsenvaltioon, mukaan lukien rahoitusalan holdingyhtiöt ja rahoitusalan sekaholdingyhtiöt – –.”
5.
YVM-asetusta on täydennetty ja tarkennettu kehyksen perustamisesta YVM:n puitteissa tehtävälle yhteistyölle EKP:n ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä kansallisten nimettyjen viranomaisten kanssa 16.4.2014 annetulla EKP:n asetuksella (EU) N:o 468/2014 (
6
) (jäljempänä YVM-kehysasetus).
6.
Tämän asetuksen 2 artiklan 21 alakohdassa määritellään ”valvottavan ryhmittymän” käsite. Kyseisen säännöksen mukaan tällaisella ryhmittymällä tarkoitetaan
”– – mitä tahansa seuraavista,
a)
ryhmittymää, jonka emoyritys on luottolaitos tai rahoitusalan holdingyhtiö, jonka päätoimipaikka sijaitsee osallistuvassa jäsenvaltiossa;
b)
ryhmittymää, jonka emoyritys on rahoitusalan sekaholdingyhtiö, jonka päätoimipaikka on osallistuvassa jäsenvaltiossa, sillä edellytyksellä, että – – finanssiryhmittymän koordinaattori on luottolaitosten valvonnassa toimivaltainen viranomainen ja myös koordinaattorina tehtävässään luottolaitosten valvojana;
c)
valvottavia yhteisöjä, joilla kullakin on päätoimipaikka samassa osallistuvassa jäsenvaltiossa, sillä edellytyksellä, että ne ovat pysyvästi liittyneitä keskuslaitokseen, joka valvoo niitä asetuksen (EU) N:o 575/2013[ (
7
)] 10 artiklan edellytysten mukaisesti ja on sijoittautunut samaan osallistuvaan jäsenvaltioon”.
7.
Asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan, johon YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa viitataan, otsikkona on ”Pysyvästi keskuslaitokseen liittyneitä luottolaitoksia koskeva vapautus”. Kyseisen artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Toimivaltaiset viranomaiset voivat kansallisen lainsäädännön mukaisesti vapauttaa kokonaan tai osittain yhden tai useamman luottolaitoksen, joka sijaitsee samassa jäsenvaltiossa ja joka on pysyvästi liittynyt niitä valvovaan ja samaan jäsenvaltioon sijoittautuneeseen keskuslaitokseen, toisen, kolmannen, neljännen, viidennen, kuudennen, seitsemännen ja kahdeksannen osan vaatimuksista, jos seuraavat edellytykset täyttyvät:
a)
keskuslaitoksen ja siihen liittyneiden laitosten sitoumukset ovat yhteisvastuullisia tai keskuslaitos takaa siihen liittyneiden laitosten sitoumukset kokonaan;
b)
keskuslaitoksen ja kaikkien siihen liittyneiden laitosten vakavaraisuutta ja maksuvalmiutta valvotaan kokonaisuutena näiden laitosten konsolidoitujen tilinpäätösten perusteella;
c)
keskuslaitoksen johdolla on valtuudet antaa ohjeistusta siihen liittyneiden laitosten johdolle.
– –”
B
Ranskan lainsäädäntö
8.
Ranskan rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan lain (code monétaire et financier, jäljempänä rahatalous- ja rahoitusmarkkinalaki) L.511–30 §:n mukaan luottolaitoksia ja rahoitusyhtiöitä koskevia YVM-asetuksen säännöksiä sovellettaessa Confédération nationale du Crédit mutueliä (jäljempänä CNCM) pidetään keskuslaitoksena.
9.
Rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511–31 §:ssä säädetään erityisesti, että keskuslaitokset edustavat niihin liittyneitä luottolaitoksia ja rahoitusyhtiöitä, varmistavat näiden moitteettoman toiminnan ja valvovat verkostonsa yhtenäisyyttä sekä toteuttavat kaikki tarvittavat toimenpiteet erityisesti varmistaakseen niin jokaisen tällaisen laitoksen ja yhtiön kuin koko verkostonkin vakavaraisuuden ja maksuvalmiuden.
II Asioiden tausta
10.
Asioiden tausta on esitetty valituksenalaisissa tuomioissa, joista voi lukea yksityiskohdat. (
8
)
11.
Käsiteltävää menettelyä varten muistutan vain, että Crédit Mutuel on hajautettu pankkikonserni, joka koostuu Crédit Mutuelin osuustoiminnallisten paikallispankkien verkostosta. Jokaisen paikallispankin on kuuluttava aluepankkiin, ja jokaisen aluepankin on kuuluttava valtakunnalliseen CNCM:ään, joka on rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511–30 ja L.511–31 §:n mukainen verkoston keskuslaitos.
12.
CMA on osuustoiminnallinen vaihtuvapääomainen osakeyhtiö, jolla on lupa toimia luottolaitoksena. Se kuuluu Crédit Mutuelin verkostoon.
13.
EKP totesi 1.9.2014 tekemässään päätöksessä, että Groupe Crédit Mutuel on merkittävä valvottava ryhmittymä. Kyseisessä päätöksessä EKP totesi myös, että YVM:n puitteissa ryhmittymän korkeimmalla konsolidointitasolla on CNCM ja että CMA on tähän ryhmittymään kuuluva yhteisö.
14.
CMA väitti 19.9.2014 päivätyllä kirjeellä EKP:lle, ettei sitä voida asettaa EKP:n vakavaraisuusvalvontaan CNCM:n välityksellä.
15.
CMA:n ja CNCM:n kanssa käymänsä kirjeenvaihdon jälkeen EKP antoi 17.6.2015 päätöksen, jossa vahvistettiin Groupe Crédit Mutueliin sovellettavat vakavaraisuusvaatimukset. (
9
) Tässä päätöksessä EKP erityisesti katsoi olevansa CNCM:n vakavaraisuuden konsolidoidusta valvonnasta vastaava viranomainen ja kyseisessä päätöksessä lueteltujen yhteisöjen, mukaan lukien CMA, valvonnasta vastaava toimivaltainen viranomainen.
16.
CMA saattoi asian oikaisulautakunnan (
10
) käsiteltäväksi, ja tämä totesi 14.9.2015 antamassaan lausunnossa, että EKP:n 17.6.2015 tekemä päätös oli laillinen. CMA:n väitteisiin vastatessaan oikaisulautakunta katsoi erityisesti ensinnäkin, ettei YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa ja asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla keskuslaitoksella ole välttämättä oltava luottolaitoksen asemaa. Toiseksi lautakunta totesi, että Groupe Crédit Mutuel täytti asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdassa, johon YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa viitataan, määritellyt edellytykset.
17.
Tämän lausunnon perusteella EKP teki 5.10.2015 ensimmäisen riidanalaisen päätöksen, jolla kumottiin 17.6.2015 tehty päätös ja korvattiin se sisällöltään identtisellä päätöksellä. (
11
)
18.
Myöhemmin EKP teki 5.12.2015 toisen riidanalaisen päätöksen, jossa vahvistettiin Groupe Crédit Mutueliin ja sen muodostaviin yhteisöihin sovellettavat uudet vakavaraisuusvaatimukset.
III Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
19.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 3.12.2015 ja 3.2.2016 toimittamillaan kannekirjelmillä CMA nosti kaksi kumoamiskannetta, jotka olivat sisällöltään pohjimmiltaan identtiset ja jotka koskivat ensimmäistä ja toista riidanalaista päätöstä.
20.
CMA esitti kummankin unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen tueksi kolme perustetta, joista vain kaksi liittyy nyt käsiteltäviin valituksiin. Kanteissa CMA riitautti kahden riidanalaisen päätöksen laillisuuden siltä osin kuin niissä määrättiin Groupe Crédit Mutuelin vakavaraisuuden konsolidoidusta valvonnasta CNCM:n välityksellä. Kanteiden ensimmäisessä kanneperusteessa CMA väitti, että koska CNCM:llä ei ole luottolaitoksen asemaa, sitä ei voi pitää YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa tarkoitettuna keskuslaitoksena. Kanteiden toisessa perusteessa CMA väitti, että EKP oli tehnyt virheen katsoessaan, että Groupe Crédit Mutuel täyttää asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdassa, johon YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa viitataan, säädetyt edellytykset. (
12
)
21.
Valituksenalaisissa tuomioissa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi CMA:n kanteet kokonaisuudessaan.
IV Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
22.
Valituksissaan CMA vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaiset tuomiot.
23.
EKP vaatii, että unionin tuomioistuin toteaa, että valitukset on ainakin osittain jätettävä tutkimatta ja muilta osin hylättävä perusteettomina, pysyttää valituksenalaiset tuomiot ja velvoittaa CMA:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
24.
Euroopan komissio vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valitukset ja velvoittaa CMA:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
25.
CNCM, jonka unionin tuomioistuimen presidentti hyväksyi 20.9.2018 antamallaan määräyksellä väliintulijaksi, tukee EKP:n ja komission vaatimuksia ja vaatii unionin tuomioistuinta velvoittamaan CMA:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V Oikeudellinen analyysi
26.
CMA esittää kahden valituksensa tueksi kaksi valitusperustetta.
27.
Ensimmäiset valitusperusteet koskevat oikeudellisia virheitä YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan ja asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan tulkinnassa. CMA:n mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen katsoessaan, että nämä säännökset antavat EKP:lle mahdollisuuden järjestää keskuslaitokseen liittyneiden laitosten vakavaraisuuden konsolidoidun valvonnan silloinkin, kun kyseisellä keskuslaitoksella ei ole luottolaitoksen asemaa.
28.
Toisissa valitusperusteissaan CMA moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä on pitänyt Groupe Crédit Mutueliä YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa tarkoitettuna valvottavana ryhmittymänä, vaikka CMA:n mukaan kyseinen ryhmittymä ei täytä asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan c alakohdassa asetettua edellytystä.
29.
Ennen CMA:n esittämien valitusperusteiden analysointia on syytä tarkastella alustavasti, voidaanko hyväksyä CMA:n valitustensa alussa tekemä viittaus liitteenä olevaan muistioon, jossa eräs yliopiston professori analysoi CMA:n omasta pyynnöstä valituksenalaisia tuomioita pankkien sääntelyä ja valvontaa koskevan lainsäädännön näkökulmasta.
30.
Tässä yhteydessä tuon esiin, että oikeuskäytännön mukaan liitteiden puhtaasti todistuksellinen ja välineellinen tehtävä merkitsee sitä, että siltä osin kuin valituskirjelmään liitetty asiakirja sisältää oikeudellisia seikkoja, joihin tietyt valituskirjelmässä mainitut perusteet tai perustelut perustuvat, tällaiset seikat on mainittava itse sen valituskirjelmän tekstissä, johon tämä asiakirja on liitetty, tai ainakin ne on siinä riittävästi yksilöitävä. Tämän liitteiden tehtävän vuoksi unionin tuomioistuimen asiana ei ole etsiä ja tunnistaa liitteistä valitusperusteita tai perusteluita, joihin valituksen tai siinä esitettyjen valitusperusteiden voitaisiin katsoa perustuvan. (
13
)
31.
Käsiteltävässä asiassa CMA:n valituksissaan tekemä yleisluonteinen viittaus kyseiseen muistioon on epämääräinen eikä liity nimenomaisesti mihinkään valitusperusteeseen. CMA ei yksilöi selkeästi muistiossa esitettyjä argumentteja, jotka voisivat perustella sen valitusperusteisiin sisältyviä väitteitä. Näissä olosuhteissa tällaista viittausta ei mielestäni voida ottaa tutkittavaksi, joten kyseisen muistion sisältöä ei tule ottaa huomioon oikeudellisena seikkana, johon CMA:n valituksissaan esittämät valitusperusteet ja perustelut perustuvat.
A
Valitusten ensimmäinen valitusperuste, joka koskee vaatimusta, jonka mukaan keskuslaitoksella on oltava luottolaitoksen asema, jotta sitä voidaan pitää ”valvottavana ryhmittymänä”
32.
Kahden valituksen ensimmäisessä valitusperusteessa, joka jakautuu kahteen osaan, CMA väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan tulkinnassa. CMA:n mukaan kyseistä säännöstä on tulkittava siten, että siinä tarkoitetulla keskuslaitoksella on oltava luottolaitoksen asema. Tällainen vaatimus seuraa sen mukaan paitsi itse YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdasta (ensimmäinen osa) myös asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdasta, johon kyseisessä säännöksessä viitataan (toinen osa).
1. Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan virheellistä tulkintaa
33.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa CMA riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdasta tekemän tulkinnan, jonka perusteella tämä totesi, ettei kyseisessä säännöksessä itsessään edellytetty keskuslaitokselta luottolaitoksen asemaa.
a) Tiivistelmä unionin yleisen tuomioistuimen päättelystä
34.
Unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisissa tuomioissa YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan sanamuodon mukaisen, teleologisen ja asiayhteyden mukaisen tulkinnan. (
14
)
35.
Ensinnäkin YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan sanamuodon mukaisesta tulkinnasta unionin yleinen tuomioistuin huomautti, ettei säännöksen sanamuodosta ilmene, että keskuslaitoksella on oltava luottolaitoksen asema. (
15
)
36.
Toiseksi unionin yleisen tuomioistuimen teleologinen tulkinta perustui sen aiemmin yksilöimiin luottolaitosryhmittymien vakavaraisuuden konsolidoidun valvonnan kahteen tavoitteeseen, (
16
) joista ensimmäisenä on mahdollistaa, että EKP voi puuttua luottolaitokseen kohdistuviin riskeihin, jotka eivät aiheudu laitoksesta itsestään vaan ryhmittymästä, johon se kuuluu, ja toisena on välttää jakamasta tällaisiin ryhmittymiin kuuluvien laitosten vakavaraisuusvalvontaa eri valvontaviranomaisten kesken, eli EKP:n ja kansallisten viranomaisten kesken.
37.
Näistä kahdesta tavoitteesta unionin yleinen tuomioistuin päätteli ensinnäkin, että asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten täyttymiseksi keskuslaitokseen liittyneiden laitosten olisi katsottava olevan keskenään riittävän läheisiä, jotta kyseessä voitaisiin todeta olevan ryhmittymä. (
17
)
38.
Toiseksi se päätteli myös, että jos noudatettaisiin CMA:n lähestymistapaa, jonka mukaan vakavaraisuuden konsolidoitu valvonta on mahdotonta sellaisen keskuslaitoksen välityksellä, jolla ei ole luottolaitoksen asemaa, tämä ”tarkoittaisi, että sellaiseen keskuslaitokseen, jolla ei ole luottolaitoksen asemaa mutta joka täyttää asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset, liittyneet eri laitokset kuuluisivat yksilöllisen merkittävyytensä mukaan joko yksin EKP:n valvontaan tai kansallisten toimivaltaisten viranomaisten suoraan valvontaan YVM:n puitteissa, mikä johtaisi vakavaraisuusvalvonnan jakamiseen sekä [YVM-asetuksen] että YVM-kehysasetuksen tarkoituksen vastaisesti”. (
18
)
39.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin totesi asiayhteyden mukaisesta tulkinnasta, että YVM-asetuksessa ei anneta EKP:lle mahdollisuutta määrätä itse keskuslaitoksille seuraamuksia. Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin katsoi, että koska vakavaraisuuden konsolidoitu valvonta täydentää luottolaitosten yksittäistä valvontaa, tämän seurauksena se, ettei EKP voi määrätä seuraamuksia keskuslaitoksille, joilla ei ole luottolaitoksen asemaa, ei ole esteenä asianmukaiselle vakavaraisuusvalvonnalle, niin kauan kuin EKP pystyy käyttämään valtuuksiaan kyseiseen keskuslaitokseen liittyneisiin laitoksiin nähden. (
19
)
40.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa CMA esittää kolme väitettä tätä unionin yleisen tuomioistuimen tekemää tulkintaa vastaan.
b) Unionin yleisen tuomioistuimen tulkinnan yhdenmukaisuus SEUT 127 artiklan 6 kohdan kanssa
41.
CMA:n ensimmäisen väitteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei tulkinnut YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohtaa yhdenmukaisesti sellaisen ylemmänasteisen oikeusnormin kanssa, jota tällä säännöksellä sovelletaan, eli SEUT 127 artiklan 6 kohdan kanssa. Kyseisen määräyksen perusteella EKP harjoittaa vain luotto- ja rahoituslaitosten vakavaraisuusvalvontaa. Jos unionin yleinen tuomioistuin olisi tulkinnut YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohtaa yhdenmukaisesti EUT-sopimuksen tämän ylemmänasteisen oikeusnormin kanssa, sen olisi pitänyt katsoa, että säännöksessä tarkoitetulla keskuslaitoksella oli ehdottomasti oltava luottolaitoksen asema, jotta EKP saattoi valvoa vakavaraisuutta konsolidoidusti kyseisen luottolaitoksen välityksellä. CMA ei siis kyseenalaista YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan laillisuutta vaan ainoastaan sen tulkinnan: johdetun oikeuden säännöstä on tulkittava yhdenmukaisesti EUT-sopimuksen ylemmänasteisen oikeusnormin kanssa.
42.
Lisäksi CMA katsoo, että toisin kuin EKP väittää, CNCM:n kaltaista keskinäisten yhtiöiden ryhmittymän keskuslaitosta ei voida pitää SEUT 127 artiklan 6 kohdassa tarkoitettuna ”muuna rahoituslaitoksena”. CNCM on vain yhdistys, joka harjoittaa puhtaasti hallinnollista toimintaa eikä suinkaan mitään taloudellista toimintaa.
43.
EKP:n ja komission mukaan tämä väite on hylättävä.
44.
Aluksi on syytä muistuttaa, että SEUT 127 artiklan 6 kohdassa (
20
) määrätään, että neuvosto voi ”antaa EKP:lle erityistehtäviä, jotka koskevat luottolaitosten sekä muiden rahoituslaitosten kuin vakuutusyritysten toiminnan vakauden valvontaan liittyvää politiikkaa”. (
21
)
45.
Tämä EUT‑sopimuksen määräys on oikeusperustana neuvoston antamalle YVM-asetukselle, jonka perusteella EKP antoi myöhemmin YVM-kehysasetuksen.
46.
Ensin on syytä huomauttaa, että se EKP:n ja komission esiin tuoma seikka, (
22
) että CMA ei ole riitauttanut YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan laillisuutta suhteessa SEUT 127 artiklan 6 artiklaan tai YVM-asetukseen, ei vaikuta CMA:n esittämään väitteeseen. Kuten CMA selkeästi totesi, sen väite koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohtaa, sillä tulkinta ei ole yhdenmukainen EUT-sopimukseen sisältyvän ylemmänasteisen oikeusnormin kanssa. Sen sijaan CMA ei ole väittänyt, että YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohta ei olisi yhdenmukainen kyseisen ylemmänasteisen oikeusnormin kanssa. Väite koskee siis selkeästi YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan tulkintaa eikä sen pätevyyttä. Tällaisen väitteen esittäminen ei kuitenkaan mitenkään edellytä lainvastaisuusväitteen esittämistä.
47.
CMA väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdasta on virheellinen, sillä siitä, että SEUT 127 artiklan 6 kohdassa mainitaan yksinomaan luottolaitosten sekä muiden rahoituslaitosten vakavaraisuuden valvonta, seuraa väistämättä, että kyseisessä johdetun oikeuden säännöksessä tarkoitetulla keskuslaitoksella on ehdottomasti oltava luottolaitoksen asema, jotta EKP voisi valvoa vakavaraisuutta konsolidoidusti tämän keskuslaitoksen välityksellä.
48.
Tällainen väite edellyttää mielestäni sekä itse SEUT 127 artiklan 6 kohdan että siihen sisältyvien ”luottolaitoksen” ja ”muun rahoituslaitoksen” käsitteiden suppeaa tulkintaa. CMA:n puoltaman lähestymistavan mukaan kyseistä primaarioikeuden määräystä olisi tulkittava siten, että neuvosto ei voi antaa EKP:lle niiden vakavaraisuusvalvontaan liittyvien erityistehtävien puitteissa, joita se voi antaa EKP:lle, valtuutta valvoa konsolidoidusti pankkiryhmittymän vakavaraisuutta, jos keskuslaitoksella, johon erilaiset luottolaitokset ovat liittyneet, ei itsellään ole luottolaitoksen asemaa.
49.
Tässä tilanteessa on syytä tarkistaa, onko SEUT 127 artiklan 6 kohtaa todellakin tulkittava näin, jolloin unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdasta olisi ristiriidassa EUT-sopimukseen sisältyvän ylemmänasteisen oikeusnormin tarkoituksen kanssa.
50.
En kuitenkaan usko, että tämä on oikea tulkinta SEUT 127 artiklan 6 kohdasta.
51.
Sananmukaisella tasolla on totta, että SEUT 127 artiklan 6 kohdassa annetaan neuvostolle valtuus antaa EKP:lle vakavaraisuusvalvontaan liittyviä erityistehtäviä nimenomaisesti vain suhteessa kahdenlaisiin yhteisöihin: luottolaitoksiin ja muihin rahoituslaitoksiin (ei vakuutusyrityksiin). Luottolaitoksen ja rahoituslaitoksen käsitteet on lisäksi määritelty unionin johdetussa oikeudessa asetuksessa N:o 575/2013. (
23
)
52.
Määriteltäessä, kuinka laajoja ovat SEUT 127 artiklan 6 kohdan soveltamisala ja tässä määräyksessä neuvostolle annettu valtuus antaa EKP:lle vakavaraisuusvalvontaan liittyviä erityistehtäviä pankkialalla, on väistämättä otettava huomioon järjestelmä, johon tämä primaarioikeuden määräys kuuluu, ja päämäärät, joita sillä tavoitellaan.
53.
Tässä yhteydessä tuon aluksi esiin, että systematiikan näkökulmasta kyseinen EUT-sopimuksen määräys, joka sisällytettiin primaarioikeuteen Maastrichtin sopimuksella, (
24
) sijaitsee rahapolitiikkaa käsittelevän luvun ensimmäisessä artiklassa (EUT-sopimuksen kolmannessa osassa olevan VIII osaston 2 luku). Kyseinen artikla sisältää perusmääräykset, joissa vahvistetaan Euroopan keskuspankkijärjestelmän ja EKP:n tavoitteet ja tehtävät. (
25
) Kyseinen määräys, joka kuuluu samaan yhteyteen muiden SEUT 127 artiklan määräysten kanssa ja täydentää niitä, (
26
) on systematiikan kannalta tärkeä.
54.
SEUT 127 artiklan 6 kohdan tavoitteiden analyysin perusteella määräykseen sisältyviä luottolaitoksen ja muun rahoituslaitoksen käsitteitä ei kuitenkaan mielestäni voida tulkita suppeasti niin, ettei neuvosto voisi antaa EKP:lle tehtäväksi valvoa pankkiryhmittymän vakavaraisuutta vain siksi, että keskuslaitoksella, johon kyseisen ryhmittymän luottolaitokset ovat liittyneet, ei ole luottolaitoksen asemaa.
55.
Tässä yhteydessä on syytä tuoda esiin, että yleisesti ottaen pankkien vakavaraisuuden valvontatehtävien tavoitteena on suojata luottolaitosten toiminnan turvallisuutta ja vakautta, joita rahoitusjärjestelmän yleisen vakauden turvaaminen edellyttää. (
27
) Kuten vuoden 2008 rahoituskriisi (
28
) selkeästi osoitti, rahoitusjärjestelmän vakaus on suoraan kytköksissä suurten luottolaitosten ja pankkiryhmittymien toiminnan turvallisuuteen ja vakauteen. (
29
)
56.
SEUT 127 artiklan 6 kohta on siis ymmärrettävä siten, että sillä on tarkoitus antaa neuvostolle mahdollisuus – silloin kun se pitää sitä tarpeellisena – antaa EKP:lle Euroopan pankkialan vakavaraisuusvalvontaan liittyviä erityistehtäviä Euroopan pankkialan toiminnan turvallisuuden ja vakauden varmistamiseksi, jotta se voisi turvata rahoitusjärjestelmän vakauden – johon SEUT 127 artiklan 5 kohdassa nimenomaisesti viitataan – ja viime kädessä yhteisen rahan ja sisämarkkinoiden eheyden.
57.
Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että pitkään aikaan, alkaen siitä kun SEUT 127 artiklan 6 kohdan määräys sisällytettiin primaarioikeuteen Maastrichtin sopimuksella vuonna 1992 (ja kun EKP perustettiin vuonna 1998), siihen asti kun YVM-asetus annettiin vuonna 2013, neuvosto ei pitänyt tarpeellisena käyttää sille tässä määräyksessä annettua mahdollisuutta antaa EKP:lle pankkien vakavaraisuusvalvontaan liittyviä erityistehtäviä.
58.
Vuoden 2008 rahoituskriisi, joka kehittyi nopeasti pankkikriisiksi, kuitenkin nosti esiin unionin yhdentymättömän vakavaraisuusvalvontajärjestelmän puutteet ja paljasti sääntelyn aukot, jotka olivat osaltaan pahentaneet kriisiä.
59.
Näissä olosuhteissa kävi selkeästi ilmi, että vain Euroopan tasolla yhdennetysti toteutetulla vakavaraisuusvalvonnalla voitiin turvata asianmukainen valvonta tilanteessa, jossa unionin sisällä oli luotu pankkipalvelujen sisämarkkinat ja näillä markkinoilla toimi useita Euroopan laajuisia ryhmittymiä, joilla oli toimintaa eri jäsenvaltioissa. Tässä tilanteessa neuvosto antoi YVM-asetuksen.
60.
Edellä 55 ja 56 kohdassa mainittujen tavoitteiden saavuttamiseksi, ja jotta EKP saattoi toteuttaa kunnolla vakavaraisuuteen liittyviä tehtäviään, tällä toimielimellä oli kuitenkin oltava valtuudet valvoa paitsi erikseen yksittäisiä luottolaitoksia myös konsolidoidusti pankkiryhmittymiä, joihin jokin luottolaitos tai useita luottolaitoksia oli liittynyt.
61.
Valtuuttaminen pankkiryhmittymien vakavaraisuuden konsolidoidun valvonnan suorittamiseen edistää kahta tavoitetta, jotka unionin yleinen tuomioistuin määritteli valituksenalaisissa tuomioissa aivan oikein – ja jotka on mainittu edellä 36 kohdassa –, eli yhtäältä sen mahdollistamista, että EKP voi puuttua luottolaitokseen kohdistuviin riskeihin, jotka aiheutuvat ryhmittymästä, johon se kuuluu, (
30
) ja toisaalta tällaisiin ryhmittymiin kuuluvien laitosten vakavaraisuusvalvonnan jakamisen välttämistä. Tuon lisäksi esiin, ettei CMA ole kyseenalaistanut tätä analyysiä valituksissaan.
62.
Näiden tavoitteiden valossa on todettava, että jotta EKP voisi toteuttaa tehokkaasti sille annettuja vakavaraisuusvalvontaan liittyviä tehtäviä, silloin kun on kyse ryhmittymän konsolidoidusta valvonnasta, sen valvontavaltuuksien on ulotuttava yhteisöihin, joilla ei ole luottolaitoksen tai rahoituslaitoksen asemaa mutta jotka kuuluvat pankkiryhmittymään. Kuten komissio on aiheellisesti huomauttanut, tällaisissa tilanteissa EKP:lle annettuja valtuuksia valvoa muita yhteisöjä kuin pankkeja ei ole perusteltu näiden omilla ominaisuuksilla tai omalla toiminnalla vaan sillä, että nämä yhteisöt kuuluvat ryhmittymään, johon kuuluu luottolaitoksia, ja kyseisiä laitoksia ei ole mahdollista valvoa tehokkaasti muuten kuin konsolidoidusti ryhmittymän tasolla.
63.
Tässä tilanteessa, kun otetaan huomioon tavoitteet, joiden vuoksi EKP:lle on annettu vakavaraisuusvalvontaan liittyviä valtuuksia, SEUT 127 artiklan 6 kohtaa ei voida tulkita suppeasti siten, että neuvosto ei voisi antaa EKP:lle valtuuksia valvoa konsolidoidusti pankkiryhmittymiä, jotka täyttävät asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdassa asetetut edellytykset mutta joiden korkeimmalla konsolidointitasolla on yhteisö, jolla ei ole luottolaitoksen asemaa, kyseisen yhteisön oikeudellisesta muodosta riippumatta. Tällainen tulkinta olisi nimittäin selkeästi ristiriidassa edellä 56 kohdassa esitettyjen SEUT 127 artiklan 6 kohdan tavoitteiden kanssa. Se tosiaan antaisi pankkiryhmittymälle mahdollisuuden välttää konsolidoidun vakavaraisuusvalvonnan vain valitsemalla keskuslaitoksena toimivalle yhteisölle esimerkiksi yhdistyksen oikeudellisen muodon, mikä vaarantaisi ryhmittymien konsolidoidun vakavaraisuusvalvonnan tehokkuuden.
64.
Edellä esitetystä seuraa, että SEUT 127 artiklan 6 kohta ei estä EKP:tä valvomasta pankkiryhmittymän vakavaraisuutta konsolidoidusti sellaisen keskuslaitoksen välityksellä, jolla ei ole luottolaitoksen asemaa, ja että kunhan asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdassa asetetut edellytykset täyttyvät, sillä, onko kyseisellä keskuslaitoksella jokin tietty oikeudellinen muoto tai harjoittaako se taloudellista toimintaa, ei ole merkitystä.
65.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisissa tuomioissa tekemä tulkinta YVM-asetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdasta ei ole ristiriidassa SEUT 127 artiklan 6 kohdan kanssa ja siksi ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan ensimmäinen väite on hylättävä.
c) Vakavaraisuusvalvonnan jakautumisen riski
66.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan toisella väitteellä CMA kiistää tämän ratkaisuehdotuksen 38 kohdassa toistetun unionin yleisen tuomioistuimen arvion, jonka mukaan CMA:n puoltaman lähestymistavan noudattaminen johtaisi vakavaraisuusvalvonnan jakamiseen sekä YVM-asetuksen että YVM-kehysasetuksen tarkoituksen vastaisesti. (
31
)
67.
CMA:n mukaan yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin vääristää YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan ja asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan säännösten termejä väittäessään, että keskuslaitokseen liittyneet laitokset voisivat täyttää mainitussa 10 artiklassa asetetut edellytykset ja olla siten ”valvottavaan ryhmittymään” kuuluvia yhteisöjä, vaikka niillä ei olisi luottolaitoksen asemaa.
68.
Toisaalta CNCM on yhdistys, joka ei harjoita mitään taloudellista toimintaa vaan jolla on puhtaasti hallinnollinen tehtävä, joten siitä ei aiheudu mitään riskiä, joka voisi vaarantaa siihen liittyneiden luottolaitosten tilanteen. Asianomaisten säännösten tavoitteilla ei siis voi perustella sen sisällyttämistä EKP:n toteuttaman vakavaraisuusvalvonnan kohteena olevaan ryhmittymään.
69.
EKP:n ja komission mukaan tämä väite on hylättävä.
70.
Tässä yhteydessä on aluksi muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun ylimääräisiä perusteluja koskevat valitukset eivät voi aiheuttaa tämän ratkaisun kumoamista ja ovat näin ollen tehottomia. (
32
)
71.
EKP ja komissio ovat kuitenkin aiheellisesti tuoneet esiin, että käsiteltävä väite koskee valituksenalaisen tuomion ylimääräistä perustelua ja sitä on siten pidettävä tehottomana.
72.
CMA:n käsiteltävässä väitteessä tarkoittaman perustelun luonne ylimääräisenä perusteluna on selkeä seuraus siitä, että unionin yleinen tuomioistuin oli valituksenalaisten tuomioiden edeltävässä kohdassa jo todennut kyseisessä kohdassa esitetyn päättelyn tuloksena, että ”[YVM-asetuksen] ja YVM-kehysasetuksen tarkoituksen mukaista on siten noudattaa YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa annettua ’valvottavan ryhmittymän’ määritelmää riippumatta siitä, onko ryhmittymän keskuslaitoksella luottolaitoksen asema vai ei”. (
33
) Lisäksi mainitun ylimääräisen luonteen vahvistaa vielä se, että CMA:n väitteessä tarkoitettujen valituksenalaisten tuomioiden kohdat alkavat ilmauksella ”lisäksi”.
73.
Joka tapauksessa väite ei ole ainoastaan tehoton vaan myös selvästi perusteeton.
74.
Täten yhtäältä väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin olisi vääristänyt merkityksellisten säännösten termejä, perustuu selkeästi valituksenalaisten tuomioiden virheelliseen tulkintaan. Näiden tuomioiden asiaa koskevissa kohdissa unionin yleinen tuomioistuin ei nimittäin mitenkään väitä, että keskuslaitokseen liittyneillä laitoksilla ei tarvitsisi olla luottolaitoksen asemaa mutta ne voisivat silti täyttää asetuksen N:o 575/2013 10 artiklassa asetetut edellytykset.
75.
Toisaalta väite, jonka mukaan yhdistyksenä, joka ei harjoita lainkaan taloudellista toimintaa ja jolla on puhtaasti hallinnollinen tehtävä, CNCM:ää ei voi sisällyttää EKP:n toteuttaman vakavaraisuusvalvonnan kohteena olevaan ryhmittymään asianomaisten säännösten tavoitteiden nojalla, on hylättävä edellä 61–64 kohdassa esitetyn päättelyn tuloksena.
76.
Edellä esitetystä seuraa, että CMA:n ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa esittämä toinen väite on mielestäni niin ikään hylättävä.
d) Valvontatehtävä ja valtuudet määrätä seuraamuksia
77.
Valitustensa ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa CMA väittää kolmanneksi, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan tulkinnassa, sillä vaikka se totesi, ettei EKP:llä ole valtuuksia määrätä seuraamuksia kyseisessä säännöksessä tarkoitetuille keskuslaitoksille, se ei tehnyt tästä toteamuksesta väistämättä seuraavaa päätelmää eli sitä, että keskuslaitoksella on oltava luottolaitoksen asema.
78.
Mahdollisuus valvoa luottolaitosta on nimittäin CMA:n mukaan tiiviisti kytköksissä mahdollisuuteen määrätä seuraamuksia sääntöjen noudattamatta jättämisestä. Tehokasta valvontaa ei voida turvata ilman mahdollisuutta määrätä seuraamuksia. Olisi siis epäjohdonmukaista tunnustaa EKP:n oikeus valvoa laitosta antamatta sille keinoja varmistaa valvonnan tehokkuutta. Koska valtuudet määrätä seuraamuksia takaavat valvonnan tehokkuuden ja koska tällaisia valtuuksia voidaan käyttää vain suhteessa luotto- ja rahoituslaitoksiin, unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tulkita YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohtaa siten, että sitä voidaan soveltaa vain sellaisiin keskuslaitoksiin, joilla on luotto- tai rahoituslaitoksen asema.
79.
Se unionin yleisen tuomioistuimen mainitsema seikka, että EKP pystyy käyttämään valtuuksia määrätä seuraamuksia keskuslaitokseen liittyneisiin laitoksiin nähden, (
34
) on CMA:n mukaan tehoton. Asetuksessa N:o 575/2013 säädetyt konsolidoituun asemaan perustuvat vakavaraisuusvaatimukset voivat jäädä täyttymättä pelkästään sillä perusteella, että keskuslaitos ei ole onnistunut hoitamaan tehtäviään suhteessa keskuslaitokseen liittyneisiin laitoksiin, eikä vain jonkin keskuslaitokseen liittyneen luottolaitoksen toiminnan takia. Tällaisessa tilanteessa EKP ei voisi CMA:n mukaan määrätä seuraamuksia luottolaitokselle, koska kyseinen velvollisuuksien laiminlyönti ei olisi johtunut siitä.
80.
EKP:n ja komission mukaan tämä väite on hylättävä.
81.
Tässä yhteydessä on syytä tuoda esiin, että yleisesti ottaen SEUT 132 artiklan 3 kohdassa (
35
) annetaan EKP:lle valtuudet määrätä niissä rajoissa ja sellaisin ehdoin, jotka neuvosto vahvistaa, sakkoja ja uhkasakkoja, jollei sen antamia asetuksia tai tekemiä päätöksiä noudateta. Tämän määräyksen nojalla neuvosto antoi 23.11.1998 asetuksen (EY) N:o 2532/98 EKP:n valtuuksista määrätä seuraamuksia. (
36
)
82.
Luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien hoitamisen alalla EKP:lle on kuitenkin nimenomaisesti annettu oikeus määrätä seuraamuksia YVM-asetuksen 18 artiklassa ja tarkemmin ottaen sen 1 kohdassa. Tällaisten seuraamusten määräämisen menettelyistä on säädetty YVM-kehysasetuksen 120 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa, ja samassa kehysasetuksessa säännellään YVM-asetuksen 18 artiklan 7 kohdan mukaisesti myös suhdetta asetuksen N:o 2532/98 säännöksiin.
83.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisissa tuomioissa, (
37
) YVM-asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa annetaan EKP:lle valtuudet määrätä vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien hoitamiseksi seuraamuksia yksinomaan luottolaitoksille, rahoitusalan holdingyhtiöille ja rahoitusalan sekaholdingyhtiöille. Sen sijaan siinä ei anneta valtuuksia määrätä seuraamuksia keskuslaitoksille, jotka eivät kuulu mainittuihin, YVM-asetuksen 2 artiklan 3, 4 ja 5 alakohdassa määriteltyihin ryhmiin. Kuten komissio on aiheellisesti tuonut esiin, seuraamusten alalla laillisuusperiaate estää EKP:lle seuraamusten määräämiseen annettujen valtuuksien laajentamisen asiaa koskevissa säännöksissä nimenomaisesti tarkoitettuja tilanteita pidemmälle.
84.
On kuitenkin syytä tuoda esiin, ettei missään edellä mainituista seuraamuksiin liittyvistä teksteistä eikä missään YVM-asetuksen muussa säännöksessä anneta mitään normatiivista tukea näkemykselle, jonka mukaan EKP:llä olisi välttämättä oltava valtuudet määrätä yhteisöille seuraamuksia, jotta sille voitaisiin antaa valtuudet valvoa näiden vakavaraisuutta, ja näin ollen ilman seuraamusten määräämisen valtuuksia tällaiset yhteisöt jäisivät vaille EKP:n vakavaraisuusvalvontaa.
85.
Se, että EKP:llä on valtuudet määrätä seuraamuksia tietyntyyppiselle yhteisölle, kuten keskuslaitokselle, ei siis ole edellytys sille, että EKP:llä voidaan tunnustaa olevan valtuudet valvoa konsolidoidusti sen ryhmittymän vakavaraisuutta, johon kyseinen yhteisö kuuluu. Tästä seuraa, ettei unionin yleisen tuomioistuimen voida väittää tehneen oikeudellista virhettä, kun se ei päätellyt siitä, ettei EKP:llä ole valtuuksia määrätä seuraamuksia YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa tarkoitetuille keskuslaitoksille, että tällaisilla keskuslaitoksilla pitäisi ehdottomasti olla luottolaitoksen asema, jotta EKP voisi valvoa niiden vakavaraisuutta.
86.
Unionin yleistä tuomioistuinta ei myöskään voida mitenkään moittia siitä, että se olisi tehnyt virheen viitatessaan EKP:n mahdollisuuteen määrätä tarvittaessa seuraamuksia asianomaiseen keskuslaitokseen liittyneille luottolaitoksille perustellakseen päätelmän, että vaikka EKP:llä ei ole valtuuksia määrätä seuraamuksia itse keskuslaitoksille, sen valtaoikeudet mahdollistavat asianmukaisen vakavaraisuusvalvonnan suorittamisen ja siten tällaisen valvonnan tehokkuuden varmistamisen.
87.
Tässä yhteydessä huomautan, että unionin yleisen tuomioistuimen mainitseman mahdollisuuden lisäksi on syytä tuoda esiin komission mainitsema YVM-asetuksen 18 artiklan 5 kohdassa säädetty mahdollisuus. Kyseisessä säännöksessä säädetään, että tietyissä tilanteissa, jos se on tarpeen vakavaraisuusvalvontatehtävien hoitamiseksi, EKP voi pyytää kansallisia toimivaltaisia viranomaisia aloittamaan menettelyt toimien toteuttamiseksi, jotta varmistetaan, että määrätään tarkoituksenmukaiset seuraamukset erityisesti sellaisen asiaankuuluvan kansallisen lainsäädännön mukaisesti, jossa annetaan erityisiä valtuuksia, joita ei tällä hetkellä edellytetä unionin oikeudessa.
88.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että CMA:n ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa esittämä kolmas väite on mielestäni myös hylättävä ja näin ollen kyseinen ensimmäinen osa on hylättävä kokonaisuudessaan.
2. Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa, joka koskee asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan virheellistä tulkintaa
89.
Valitustensa ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa CMA väittää, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi, (
38
) asetuksen N:o 575/2013 10 artiklasta voidaan päätellä, että keskuslaitoksella on oltava luottolaitoksen asema YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa tarkoitetun ”valvottavan ryhmittymän” käsitteen soveltamiseksi. Tässä valitusperusteen osassa CMA esittää kaksi väitettä.
90.
Ensimmäisellä väitteellään CMA viittaa asetuksen N:o 575/2013 11 artiklan 4 kohtaan, jonka mukaan ”sovellettaessa [saman asetuksen] 10 artiklaa siinä tarkoitetun keskuslaitoksen on täytettävä toisen, kolmannen, neljännen, viidennen, kuudennen, seitsemännen ja kahdeksannen osan vaatimukset keskuslaitoksen ja siihen liittyneiden laitosten muodostaman kokonaisuuden konsolidoidun aseman perusteella”.
91.
CMA väittää, että koska kyseisessä säännöksessä asetetut vaatimukset voi täyttää vain luottolaitos, asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla keskuslaitoksella on väistämättä oltava luottolaitoksen asema, jotta siihen voitaisiin kohdistaa vakavaraisuusvalvontaa. Näin ollen asetuksen N:o 575/2013 11 artikla edellyttää implisiittisesti mutta väistämättä, että 10 artiklassa tarkoitettu keskuslaitos on luottolaitos. Unionin yleisen tuomioistuimen olisi siis pitänyt ottaa huomioon näiden kahden säännöksen välinen kytkös ja suosia tulkintaa, joka olisi mahdollistanut näiden säännösten johdonmukaisen soveltamisen.
92.
EKP:n ja komission mukaan tämä väite on hylättävä.
93.
Tässä yhteydessä on aluksi syytä tarkentaa, että asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohta ja 11 artiklan 4 liittyvät itsessään mahdolliseen vapautukseen, joka koskee asetuksessa säädettyjen vakavaraisuusvaatimusten noudattamista ja jonka toimivaltainen viranomainen voi myöntää yksittäiselle keskuslaitokseen liittyneelle luottolaitokselle. Sen sijaan nyt käsiteltävissä valituksissa esitetty väite koskee YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa tarkoitetun valvottavan ryhmittymän olemassaoloa, ja kyseisessä säännöksessä viitataan yksinomaan asetuksen N:o 575/2013 10 artiklaan eikä saman asetuksen 11 artiklaan.
94.
Tämän selvennyksen lisättyäni yhdyn täysin unionin yleisen tuomioistuimen päätelmään, (
39
) jonka mukaan asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan ja 11 artiklan 4 kohdan välisen suhteen logiikassa jälkimmäisen säännöksen täytäntöönpano on ensin mainitun säännöksen soveltamisen seuraus eikä edellytys. Asetuksen N:o 575/2013 11 artiklan 4 kohtaa sovelletaan tosiaan vasta, jos toimivaltainen viranomainen päättää asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan pohjalta vapauttaa yksittäisiä keskuslaitokseen liittyneitä luottolaitoksia vakavaraisuusvaatimusten noudattamisesta.
95.
Näin ollen kyseisessä säännöksessä vaaditaan, että asianomaisen keskuslaitoksen on täytettävä vakavaraisuusvaatimukset keskuslaitoksen ja siihen liittyneiden laitosten muodostaman kokonaisuuden konsolidoidun aseman perusteella.
96.
Tästä seuraa selkeästi, että kun CMA väittää, että asetuksen N:o 575/2013 11 artiklan 4 kohdan vaatimukset voi täyttää vain luottolaitos, se sekoittaa mahdolliset keskuslaitokseen yksilöllisesti sovellettavat vakavaraisuusvaatimukset kyseisen säännöksen nojalla konsolidoidusti sovellettaviin vaatimuksiin. CMA:n väite perustuu siis selkeästi virheelliseen tulkintaan asetuksen N:o 575/2013 11 artiklan 4 kohdasta, jonka mukaan silloin, kun saman asetuksen 10 artiklaa sovelletaan, keskuslaitoksen on täytettävä vakavaraisuusvaatimukset yksilöllisellä tasolla eikä konsolidoidun aseman perusteella.
97.
Edellä esitetystä seuraa mielestäni, että ensimmäisen valitusperusteen toisen osan ensimmäinen väite on selkeästi perusteeton.
98.
Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa CMA väittää toiseksi, että vaatimus, jonka mukaan keskuslaitoksella on oltava luottolaitoksen asema, jotta EKP voisi harjoittaa konsolidoitua valvontaa, on seurausta asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan b alakohdasta. CMA katsoo, että koska tässä säännöksessä viitataan keskuslaitoksen vakavaraisuuteen ja maksuvalmiuteen, siinä edellytetään implisiittisesti mutta väistämättä, että keskuslaitoksella on luottolaitoksen asema. Unionin yleisen tuomioistuimen tästä säännöksestä tekemässä tulkinnassa (
40
) – jota CMA kuvaa tarkoitushakuiseksi ja yleistäväksi – sivuutetaan säännöksen sanamuoto, jossa nimenomaisesti säädetään, että keskuslaitoksen vakavaraisuutta ja maksuvalmiutta on valvottava.
99.
EKP:n ja komission mukaan tämä väite on hylättävä.
100.
Kyseinen väite perustuu täysin virheelliseen tulkintaan asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan b alakohdasta, jossa edellytetään, että ”keskuslaitoksen ja kaikkien siihen liittyneiden laitosten vakavaraisuutta ja maksuvalmiutta [on valvottava] kokonaisuutena näiden laitosten konsolidoitujen tilinpäätösten perusteella”.
101.
CMA nimittäin sekoittaa jälleen yhtäältä säännöksessä tarkoitettujen yhteisöjen valvonnan konsolidoidusti ”kokonaisuutena” (eli keskuslaitos ja siihen liittyneet laitokset) eli valvonnan, josta on kyse tässä säännöksessä, sekä toisaalta keskuslaitoksen yksilöllisen valvonnan, jota tässä säännöksessä ei käsitellä.
102.
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ei mitenkään edellytetä, että keskuslaitos harjoittaisi toimintaa, jonka takia sen vakavaraisuutta ja maksuvalmiutta olisi valvottava yksilöllisesti, eli että kyseisellä laitoksella olisi luottolaitoksen asema.
103.
Näin ollen myös ensimmäisen valitusperusteen toisen osan toisen väitteen on katsottava olevan selkeästi perusteeton.
104.
Kaiken edellä esitetyn perusteella CMA:n molemmissa valituksissa esittämä ensimmäinen valitusperuste on mielestäni hylättävä.
B
Valitusten toinen valitusperuste, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut virheellisesti tosiseikkoja katsoessaan, että Crédit Mutuel täyttää asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn edellytyksen
105.
Valitustensa toisessa valitusperusteessa CMA väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheitä tosiseikkojen oikeudellisessa luonnehdinnassa, kun se katsoi Crédit Mutuelin täyttävän asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn edellytyksen sille, että se voitiin määritellä YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdassa tarkoitetuksi ”valvottavaksi ryhmittymäksi”.
106.
Tämä toinen valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
a) Ensimmäinen osa, joka koskee rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511‑31 §:n sekä CNCM:n 10.3.1992 tekemän päätöksen nro 1-1992 ulottuvuutta
107.
Toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa CMA riitauttaa analyysin, jonka nojalla unionin yleinen tuomioistuin totesi CNCM:n 10.3.1992 tekemän päätöksen nro 1-1992 osoittavan, että on olemassa velvollisuus siirtää omia varoja ja likviditeettiä Crédit Mutuelin sisällä, mistä voidaan päätellä, että asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetty edellytys keskuslaitoksen ja siihen liittyneiden laitosten yhteisvastuullisuudesta täyttyy. (
41
)
108.
CMA väittää, että päätöksestä ilmenevien ja unionin yleisen tuomioistuimen esiin tuomien seikkojen perusteella ei voida todeta tällaista velvollisuutta siirtää omia varoja ja likviditeettiä Crédit Mutueliin kuuluvien laitosten välillä. Päätöksessä on vahvistettu järjestelmä, jossa samaan aluepankkiin kuuluvien paikallispankkien välillä saattaisi olla todellista yhteisvastuullisuutta, mutta valtakunnallisella tasolla aluepankkien välillä ei kuitenkaan ole mitään velvollisuutta siirtää omia varoja ja likviditeettiä. Jos siis aluepankki joutuisi vaikeuksiin, CNCM ei voisi velvoittaa toista aluepankkia siirtämään omia varojaan sen tukemiseksi.
109.
Se, että Crédit Mutuelin keskuskassa (Caisse centrale du Crédit Mutuel, jäljempänä keskuskassa) voi käyttää aluepankkien sen haltuun uskomia rajallisia varoja (jotka vastaavat kahta prosenttia niihin tehdyistä talletuksista), ei CMA:n mukaan ole osoitus velvollisuudesta siirtää omia varoja ja likviditeettiä aluepankkien välillä. Kyse on vain siitä, että pieni osa aluepankkeihin tehdyistä talletuksista saatetaan keskuskassan käyttöön, ja keskuskassa jää velkaa näille pankeille.
110.
Conseil d’État’n (ylin hallintotuomioistuin, Ranska) 9.3.2018 asiassa nro 399413 antama päätös, (
42
) johon EKP ja komissio tukeutuvat valituksenalaisten tuomioiden puolustamiseksi, ei vaikuta käsiteltävään kysymykseen, sillä päätös on tehty kyseisten tuomioiden jälkeen ja koskee joka tapauksessa eri asioita kuin niitä, jotka on tuotu esiin käsiteltävissä valituksissa.
111.
EKP:n ja komission mukaan tämä valitusperusteen osa on hylättävä. Komissio katsoo, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi, rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511–31 § riittää itsessään täyttämään asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn edellytyksen eikä ole tarpeen tarkastella CNCM:n 10.3.1992 tekemää päätöstä. Sen mielestä unionin tuomioistuin voisi tältä osin korvata perustelut toisilla.
112.
Tässä yhteydessä on aluksi syytä tuoda esiin, että kuten EKP ja komissio ovat huomauttaneet, CMA ei kiistä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisissa tuomioissa asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdasta tekemää tulkintaa, jonka mukaan mainitussa säännöksessä tarkoitettu edellytys täyttyy, jos olemassa on velvollisuus siirtää omia varoja ja likviditeettiä ryhmittymän sisällä sen varmistamiseksi, että velvoitteet velkojia kohtaan voidaan täyttää. (
43
) CMA ainoastaan kiistää kyseisen säännöksen soveltamisen käsiteltävässä asiassa. (
44
)
113.
Valituksenalaisissa tuomioissa unionin yleinen tuomioistuin ensin muistutti, että oikaisulautakunta perusteli edellä 16 kohdassa mainitussa 14.9.2015 antamassaan lausunnossa kyseisen edellytyksen täyttymistä useilla eri seikoilla, joita olivat rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511–31 §:n sanamuoto, 10.3.1992 tehdystä päätöksestä ilmenevä CNCM:n velvollisuus puuttua vaikeuksissa olevien pankkien tilanteeseen, keskuskassan perussääntö ja se, että vaikeuksissa oleville laitoksille oli aiemmin tarjottu poikkeustukea.
114.
Seuraavaksi unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511–31 §:n sanamuodosta sinänsä voida päätellä, että asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetty edellytys täyttyisi. Se kuitenkin katsoi, että 10.3.1992 tehdystä CNCM:n päätöksestä ja siinä vahvistetusta yhteisvastuujärjestelystä sen sijaan ilmeni velvollisuus siirtää omia varoja ja likviditeettiä Crédit Mutuelin sisällä sen varmistamiseksi, että velvoitteet velkojia kohtaan voidaan täyttää, ja pelkästään tämän yhteisvastuujärjestelyn olemassaolon perusteella voitiin todeta, että asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainittu edellytys täyttyi.
115.
Ennen kuin tarkastellaan CMA:n tällaista päättelyä vastaan esittämiä väitteitä, on tarpeen analysoida komission pyyntöä perustelujen korvaamisesta toisilla, sillä pyyntö on luonteeltaan alustava.
116.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että jotta perustelujen korvaamista koskeva vaatimus voidaan ottaa tutkittavaksi, vaatimus edellyttää oikeussuojan tarpeen olemassaoloa siinä mielessä, että vaatimuksen lopputulos voi tuottaa vaatimuksen esittäjälle etua. (
45
) Näin voi olla silloin, kun perustelujen korvaamista koskevalla vaatimuksella puolustaudutaan valittajan esittämää perustetta vastaan.
117.
Jos käsiteltävässä asiassa todettaisiin, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin arvioi, rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511-31 § riittää itsessään osoittamaan, että Crédit Mutuel täyttää asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn edellytyksen, CMA:n esittämän toisen valitusperusteen ensimmäinen osa olisi tehoton. Tällaisessa tapauksessa ei nimittäin olisi enää tarpeen analysoida CMA:n väitteitä, jotka koskevat unionin yleisen tuomioistuimen tekemää virhettä CNCM:n 10.3.1992 tekemän päätöksen 1-1992 arvioinnissa. Koska komissiolla on näin ollen intressi esittää perusteiden korvaamista koskeva pyyntö, se on mielestäni voitava ottaa käsiteltäväksi.
118.
Rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511-31 §:n ulottuvuudesta unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisissa tuomioissa ensinnäkin, että kun kansalliset toimivaltaiset tuomioistuimet eivät olleet antaneet asiassa ratkaisua, unionin yleisen tuomioistuimen oli väistämättä lausuttava kyseisen säännöksen ulottuvuudesta. Täten unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511–31 §:n sanamuodosta sinänsä voida päätellä, että asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetty edellytys täyttyisi, koska viittaus ”tarvittavien toimenpiteiden” toteuttamiseen ”kunkin laitoksen ja yhtiön ja koko verkoston maksuvalmiuden ja vakavaraisuuden varmistamiseksi” on luonteeltaan liian yleinen, jotta sen perusteella voitaisiin todeta olevan olemassa velvollisuus siirtää omia varoja ja likviditeettiä ryhmittymän sisällä sen varmistamiseksi, että velvoitteet velkojia kohtaan voidaan täyttää. (
46
)
119.
Komissio väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511-31 §:stä on liian suppea. Näkemyksensä tueksi se tuo esiin kyseisestä säännöksestä Conseil d’État’n 9.3.2018 antamassa päätöksessä nro 399413 tehdyn tulkinnan. Myös EKP viittaa kyseiseen päätökseen, mutta se perustelee väitteitään myös Conseil d’État’n 13.12.2016 antamalla päätöksellä nro 403418. (
47
)
120.
Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, kuten unionin yleinen tuomioistuin teki, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten merkitystä on arvioitava ottaen huomioon kansallisten tuomioistuinten niitä koskeva tulkinta. (
48
)
121.
Se CMA:n esiin tuoma seikka, että Conseil d’État’n 9.3.2018 antama päätös on valituksenalaisia tuomioita myöhempi, ei estä päätöksen ottamista huomioon rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511-31 §:n tulkinnassa, sillä osapuolilla on ollut mahdollisuus esittää siitä huomautuksia unionin tuomioistuimessa. (
49
)
122.
Conseil d’État’n 13.12.2016 antaman päätöksen johdanto-osan 5 perustelukappaleessa kyseinen tuomioistuin kuitenkin tarkensi, että ”lainsäätäjä antoi L.511-31 §:n säännöksillä CNCM:lle tehtäväksi varmistaa Crédit Mutuelin verkoston yhtenäisyyden, hoitaa pankkien organisaation ja johdon hallinnollisen, teknisen ja varainhoidon valvonnan ja toteuttaa kaikki verkoston moitteettoman toiminnan edellyttämät toimenpiteet. Lisäksi saman lain L.511-31 §:n nojalla CNCM voi, silloin kun se on asianomaisten laitosten taloudellisen tilanteen johdosta perusteltua ja jollei toisin ole määrätty, päättää yhden tai usean verkostoon kuuluvan pankin fuusiosta, niiden varallisuuden luovutuksesta ja niiden toiminnan lopettamisesta. Tästä sääntelykehyksestä seuraa, että Crédit Mutuelin verkostoon kuuluvien ryhmien välisten suhteiden luonteesta riippumatta CNCM on oikeudellisesti vastuussa sellaisten toimenpiteiden valmistelusta ja täytäntöönpanosta, jotka kuuluvat koko Groupe Crédit Mutueliä koskevaan pankkijärjestelmän sääntelyyn, ja sen on ’emoyrityksenä’ ylläpidettävä ryhmittymän ennalta ehkäisevää elvytyssuunnitelmaa”.
123.
Samankaltaisia huomioita esitetään myös Conseil d’État’n 9.3.2018 antaman päätöksen johdanto-osan 7 perustelukappaleessa, jossa on lisätty, että ”näiden tehtävien liittyminen luottolaitosten sääntelyyn tarkoittaa väistämättä, että CNCM:llä on toimivalta antaa pankeille määräyksiä, jotta se voi valvoa, että pankit noudattavat niitä koskevia säännöksiä, ja tarvittaessa määrätä pankeille asianmukaisia seuraamuksia, jos ne eivät noudata näitä säännöksiä”.
124.
Lisäksi viimeksi mainitun päätöksen 20 kohdassa Conseil d’État totesi, että ”keskuslaitokset voivat vastuullaan olevan ’verkoston maksukyvyn ja vakavaraisuuden takaamiseksi’ rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511-31 §:n nojalla toteuttaa ’kaikki tarvittavat toimenpiteet’ ja erityisesti ottaa verkoston jäsenten kesken käyttöön sitovia yhteisvastuujärjestelyjä, jotka eivät rajoitu vakuusrahastojen kaltaisiin ennakkomaksujärjestelmiin”.
125.
Tästä Conseil d’État’n oikeuskäytännöstä ilmenee, että rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511-31 §:ssä säädetty velvollisuus ”toteuttaa kaikki tarvittavat toimenpiteet erityisesti niin jokaisen laitoksen ja yhtiön kuin koko verkostonkin vakavaraisuuden ja maksuvalmiuden varmistamiseksi” merkitsee, että CNCM:llä on laajat valtuudet koko Crédit Mutuelin verkoston hallinnolliseen, tekniseen ja varainhoidon valvontaan ja että se voi näiden valtuuksien nojalla milloin tahansa ottaa käyttöön sitovia yhteisvastuujärjestelyjä, kuten velvoittaa verkoston jäsenet siirtämään omia varoja ja likviditeettiä. Conseil d’État’n mukaan nämä valtuudet antavat jopa CNCM:lle mahdollisuuden päättää jonkin laitoksen joutuessa rahoituskriisiin, että kaksi tai useampi verkostoon kuuluva pankki fuusioidaan, ja näin on päinvastaisista säännöksistä tai säännöistä riippumatta. Jonkin verkoston jäsenen määrääminen fuusioitumaan rahoituskriisissä olevan laitoksen kanssa vastaa kuitenkin tämän velvoittamista ottamaan vastuulleen kyseisen laitoksen velat, mikä voi tarkoittaa tälle verkoston jäsenelle jopa raskaampaa taakkaa kuin pelkkä määräys siirtää omia varoja ja likviditeettiä.
126.
Kun otetaan huomioon CNCM:n valvonta- ja väliintulovaltuudet Crédit Mutuelin verkoston jäseniä kohtaan silloin, kun verkostoon kuuluva laitos joutuu kriisiin, ei mielestäni voida kieltää, että L.511-31 §:ssä, sellaisena kuin sitä on tulkittu Conseil d’État’n oikeuskäytännössä, vahvistetaan velvollisuus siirtää omia varoja ja likviditeettiä Crédit Mutuelin verkoston sisällä. Tästä seuraa, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, kyseinen pykälä riittää itsessään osoittamaan, että ryhmittymä täyttää asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn edellytyksen.
127.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että vaikka unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun perustelut olisivat unionin oikeuden vastaisia, mutta ratkaisun tuomiolauselma tai määräysosa on perusteltu muiden oikeudellisten perustelujen vuoksi, tällainen oikeudenvastaisuus ei voi johtaa kyseisen ratkaisun kumoamiseen, vaan perustelut on korvattava. (
50
)
128.
Edellä esitetyn perusteella komission pyyntö perustelujen korvaamisesta toisilla on mielestäni hyväksyttävä, ja näin ollen toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä tehottomana.
b) Toinen osa, jonka mukaan CNCM:n 10.3.1992 tekemää päätöstä ei voida soveltaa koko Groupe Crédit Mutuelin konserniin
129.
Toisen valitusperusteensa toisessa osassa CMA väittää unionin yleisen tuomioistuimen tehneen virheen asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohtaan liittyvien tosiseikkojen oikeudellisessa luonnehdinnassa, sillä vaikka oletettaisiin, että 10.3.1992 tehdyssä päätöksessä olisi vahvistettu velvollisuus siirtää omia varoja ja likviditeettiä, kyseistä päätöstä ei pitäisi soveltaa koko EKP:n vakavaraisuusvalvonnan kohteena olevaan Groupe Crédit Mutuelin konserniin.
130.
Groupe Crédit Mutuelin konserniin kuuluu CMA:n mukaan nimittäin sellaisia pankkiyhteisöjä, jotka eivät ole liittyneet keskuslaitokseen, eli aluepankkien tytäryhtiöt. Nämä tytäryhtiöt jäävät kokonaan 10.3.1992 tehdyn päätöksen soveltamisalan ulkopuolelle, eikä niitä varten ole mitään yhteisvastuujärjestelyjä. CNCM:llä ei ole mitään asetuksen N:o 575/2013 10 artiklassa tarkoitettuja etuoikeuksia näihin tytäryhtiöihin nähden.
131.
EKP katsoo ensinnäkin, että tämä ensimmäisen kerran vasta muutoksenhakuvaiheessa esitetty väite on uusi valitusperuste, joka ei liity asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan tulkintaan vaan YVM-kehysasetuksen 2 artiklan 21 alakohdan c alakohdan ulottuvuuteen, joten tätä toista osaa ei voida ottaa tutkittavaksi. Komissio yhtyy pääosin EKP:n kantaan. EKP ja komissio väittävät, että toisen valitusperusteen toinen osa on joka tapauksessa hylättävä perusteettomana. Tässä yhteydessä EKP pyytää, että unionin tuomioistuin vaatii toimittamaan tietyt Groupe Crédit Mutuelin keskinäisten yhtiöiden ja näiden tytäryhtiöiden välillä tehdyt jälleenrahoitussopimukset unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena.
132.
Tässä yhteydessä on syytä palauttaa mieliin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan, koska unionin tuomioistuin on valitusasioissa toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, joka alemmassa oikeusasteessa on tehty perusteista ja perusteluista, joista niissä on lausuttu, asianosaisella ei ole oikeutta esittää ensi kertaa vasta unionin tuomioistuimessa perusteluja, joihin hän ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut. (
51
)
133.
Asiakirja-aineiston perusteella ei kuitenkaan ole mielestäni epäilystäkään siitä, että CMA:n toisen valitusperusteen toisessa osassa esittämää väitettä ei ole tuotu mitenkään esiin ensimmäisessä oikeusasteessa unionin yleisessä tuomioistuimessa. Sitä ei voida myöskään pitää sellaisena uutena perusteluna, jolla ainoastaan kehitellään edelleen tai laajennetaan unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyjä perusteluja. (
52
)
134.
Näissä olosuhteissa tätä osaa ei mielestäni voida ottaa tutkittavaksi.
135.
Toissijaisesti tuon esiin, että vaikka oletettaisiin – mikä siis ei tässä pidä paikkaansa – että tämä osa voitaisiin ottaa tutkittavaksi, se on joka tapauksessa myös tehoton.
136.
Conseil d’État tarkensi 9.3.2018 antamassaan päätöksessä, että rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L.511-31 §:n nojalla CNCM:lle kuuluvien Crédit Mutuelin verkostoon kohdistuvien valvontavaltuuksien on ymmärrettävä kattavan myös ”pankkien tytäryhtiöt sikäli kuin tytäryhtiöiden taloustilanne vaikuttaa pankkien taloustilanteeseen”. (
53
) Näin ollen, kun otetaan huomioon edellä 125 kohdassa tekemäni päätelmä, jonka mukaan kyseinen pykälä riittää itsessään osoittamaan asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan a alakohdan täyttymisen, sillä seikalla, että CNCM:n 10.3.1992 tekemää päätöstä nro 1-1992 ei sovellettaisi koko Groupe Crédit Mutuelin konserniin, ei olisi mitään vaikutusta toteamukseen, että kyseinen ryhmittymä täyttää mainitun edellytyksen.
137.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että toisen valitusperusteen toinen osa on mielestäni hylättävä ilman, että olisi tarpeen ratkaista EKP:n esittämää prosessinjohtotoimea koskevaa pyyntöä. Näin ollen, koska molempien valitusten toinen valitusperuste on hylättävä, valitukset on mielestäni hylättävä kokonaisuudessaan.
VI Oikeudenkäyntikulut
138.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
139.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
140.
Koska CMA on hävinnyt asian ja EKP, komissio ja CNCM ovat vaatineet sen velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja on velvoitettava korvaamaan EKP:n, komission ja CNCM:n oikeudenkäyntikulut.
VII Ratkaisuehdotus
141.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1)
Valitukset hylätään.
2)
Crédit mutuel Arkéa vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan keskuspankin, Euroopan komission ja Confédération nationale du Crédit mutuelin oikeudenkäyntikulut.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Tuomio 13.12.2017, Crédit mutuel Arkéa v. EKP (T‑712/15, EU:T:2017:900, jäljempänä ensimmäinen valituksenalainen tuomio) ja tuomio 13.12.2017, Crédit mutuel Arkéa v. EKP (T‑52/16, EU:T:2017:902, jäljempänä toinen valituksenalainen tuomio). Jäljempänä viittaan molempiin tuomioihin yhteisesti valituksenalaisina tuomioina.
(
3
)	Euroopan keskuspankin (EKP) 5.10.2015 tekemä päätös ECB/SSM/2015 – 9695000CG7B84NLR5984/28, jossa vahvistettiin Groupe Crédit Mutueliin sovellettavat vakavaraisuusvaatimukset (jäljempänä ensimmäinen riidanalainen päätös) ja EKP:n 4.12.2015 tekemä päätös ECB/SSM/2015 – 9695000CG7B84NLR5984/40, jossa vahvistettiin Groupe Crédit Mutueliin sovellettavat vakavaraisuusvaatimukset (jäljempänä toinen riidanalainen päätös) (jäljempänä yhteisesti riidanalaiset päätökset).
(
4
)	EUVL 2013, L 287, s. 63.
(
5
)	Sellaisten jäsenvaltioiden osallistumisesta, joiden rahayksikkö ei ole euro, ks. YVM-asetuksen 7 artikla.
(
6
)	EUVL 2014, L 141, s. 1.
(
7
)	Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2013, L 176, s. 1).
(
8
)	Ks. ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 1–13 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 1–14 kohta.
(
9
)	EKP:n 17.6.2015 tekemä päätös ECB/SSM/2015/10 – 9695000CG7B84NLR5984/14, jossa vahvistetaan Groupe Crédit Mutueliin sovellettavat vakavaraisuusvaatimukset.
(
10
)	Tästä lautakunnasta säädetään YVM-asetuksen 24 artiklassa.
(
11
)	YVM-asetuksen 24 artiklan 7 kohdan mukaisesti.
(
12
)	CMA:n kanteidensa tueksi esittämä kolmas kanneperuste, jossa CMA riitautti sille asetetun lisäpääomavaatimuksen, ei liity käsiteltäviin valituksiin.
(
13
)	Ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 11.9.2014, MasterCard ym. v. komissio (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, 38–41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) sekä julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus samassa asiassa MasterCard ym. v. komissio (C‑382/12 P, EU:C:2014:42, 19 kohta). Ks. analogisesti myös tuomio 25.4.2013, komissio v. Slovakia (C‑331/11, ei julkaistu, EU:C:2013:271, 28 kohta) ja määräys 7.8.2018, Campailla v. Euroopan unioni (C‑256/18 P, ei julkaistu, EU:C:2018:655, 34 kohta).
(
14
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 84 kohta ja sitä seuraavat kohdat sekä toisen valituksenalaisen tuomion 83 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
15
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 86 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 85 kohta.
(
16
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 58–64 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 57–63 kohta.
(
17
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 88 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 87 kohta.
(
18
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 89 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 88 kohta.
(
19
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 90–93 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 89–92 kohta.
(
20
)	SEUT 127 artiklan 6 kohta on toistettu Euroopan keskuspankkijärjestelmän ja Euroopan keskuspankin perussäännön 25.2 artiklassa.
(
21
)	Tätä varten neuvosto, joka tekee ratkaisunsa yksimielisesti ja Euroopan parlamenttia sekä EKP:tä kuultuaan, antaa erityistä lainsäätämisjärjestystä noudattaen asetuksia.
(
22
)	Unionin yleinen tuomioistuin toteaa itsekin valituksenalaisissa tuomioissa, että CMA ei ole esittänyt lainvastaisuusväitettä. Ks. ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 81 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 80 kohta.
(
23
)	Ks. asetuksen N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 1 ja 26 alakohta.
(
24
)	Maastrichtin sopimuksen 105 artiklan 6 kohta.
(
25
)	Tältä osin ks. tuomio 27.11.2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756); tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym. (C‑62/14, EU:C:2015:400) ja tuomio 11.12.2018, Weiss ym. (C‑493/17, EU:C:2018:1000).
(
26
)	Vaatimuksesta, jonka mukaan EKP:n on hoidettava vakavaraisuusvalvontaan liittyviä tehtäviä erillään rahapolitiikkaan liittyvistä tehtävistä, ks. YVM-asetuksen johdanto-osan 65 perustelukappale.
(
27
)	Ks. tältä osin YVM-asetuksen johdanto-osan 65 perustelukappale.
(
28
)	Joitakin vuoden 2008 rahoituskriisiä ja YVM:n luomista koskevia huomioita esitetään julkisasiamies Hoganin ratkaisuehdotuksessa Landeskreditbank Baden-Württemberg v. EKP (C‑450/17 P, EU:C:2018:982, 1 ja 2 kohta) ja julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotuksessa Berlusconi ja Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:502, 1 ja 2 kohta).
(
29
)	Ks. tältä osin YVM-asetuksen johdanto-osan 16 perustelukappale.
(
30
)	Ks. tältä osin YVM-asetuksen johdanto-osan 26 perustelukappale, johon unionin yleinen tuomioistuin viittasi ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 60 kohdassa ja toisen valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa.
(
31
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 89 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 88 kohta.
(
32
)	Ks. esim. tuomio 14.3.2019, Meta Group v. komissio (C‑428/17 P, ei julkaistu, EU:C:2019:201, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
33
)	Ks. ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 88 ja 89 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 87 ja 88 kohta.
(
34
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomio 93 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 92 kohta.
(
35
)	Tämä määräys on toistettu Euroopan keskuspankkijärjestelmän ja Euroopan keskuspankin perussäännöstä tehdyn pöytäkirjan 34.3 artiklassa.
(
36
)	EYVL 1998, L 318, s. 4.
(
37
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 91 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 90 kohta.
(
38
)	Tämä osa koskee ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 95–108 kohtaa ja toisen valituksenalaisen tuomion 94–107 kohtaa.
(
39
)	Ks. ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 99 kohta ja sitä seuraavat kohdat sekä toisen valituksenalaisen tuomion 98 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
40
)	Tämä väite koskee ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 106 ja 107 kohtaa sekä toisen valituksenalaisen tuomion 105 ja 106 kohtaa.
(
41
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomio 135–137 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 134–136 kohta.
(
42
)	ECLI:FR:CECHR:2018:399413.20180309.
(
43
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 118–130 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 117–129 kohta.
(
44
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 131–139 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 130–138 kohta.
(
45
)	Ks. esim. tuomio 11.7.2013, Ziegler v. komissio (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
46
)	Ensimmäisen valituksenalaisen tuomion 134 kohta ja toisen valituksenalaisen tuomion 133 kohta.
(
47
)	ECLI:FR:CECHR:2016:403418.20161213.
(
48
)	Ks. esim. tuomio 16.9.2015, komissio v. Slovakia (C‑433/13, EU:C:2015:602, 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
49
)	Ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 5.4.2017, EUIPO v. Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, 44–46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. vastaavasti myös tuomio 24.4.2018, Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence ym. v. EKP (T‑133/16–T‑136/16, EU:T:2018:219, 87 kohta). CMA otti vastauksessaan kantaa erityisesti Conseil d’État’n 9.3.2018 antamaan päätökseen.
(
50
)	Ks. vastaavasti esim. tuomio 23.1.2019, Deza v. ECHA (C‑419/17 P, EU:C:2019:52, 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
51
)	Ks. esim. tuomio 20.9.2018, Agria Polska ym. v. komissio (C‑373/17 P, EU:C:2018:756, 99 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
52
)	Perustelu, jolla kehitellään edelleen tai laajennetaan unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyjä perusteluja, on tosiaan otettava tutkittavaksi. Ks. tuomio 10.9.2009, Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 39 kohta).
(
53
)	Ks. Conseil d’État’n 9.3.2018 antaman päätöksen johdanto-osan 10 ja 11 perustelukappale.