62024CJ0679
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (yhdeksäs jaosto)
19 päivänä maaliskuuta 2026 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 93/13/ETY – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – Ulkomaan valuutassa tehty lainasopimus – Sopimusehto, jonka mukaan kuluttaja kantaa valuuttakurssiriskin – Sopimusehdon kohtuuttomaksi toteamisen vaikutukset – Kohtuuttoman ehdon perusteella maksettujen määrien palauttamista koskeva vaatimus – Palauttamisvaatimuksen vanhentumisajan alkamisajankohta – Vanhentumisajan kulumisen jatkuminen keskeytymisen jälkeen
Asiassa C‑679/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Fővárosi Törvényszék (Budapestin alioikeus, Unkari) on esittänyt 9.10.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 15.10.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
HL
vastaan
UniCredit Bank Zrt. ja
Momentum Credit Zrt.,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (yhdeksäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Condinanzi (esittelevä tuomari) sekä tuomarit N. Jääskinen ja R. Frendo,
julkisasiamies: A. Rantos,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
UniCredit Bank Zrt., edustajanaan Z. Lajer, ügyvéd,
–
Unkarin hallitus, asiamiehinään D. Csoknyai ja M. Z. Fehér,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään P. Kienapfel ja Zs. Teleki,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29) 1 ja 7 artiklan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä kuluttaja HL ja toisaalta kaksi unkarilaista rahalaitosta UniCredit Bank Zrt. ja Momentum Credit Zrt. ja joka koskee HL:n esittämää vaatimusta yhtäältä siitä, että UniCredit Bankin kanssa tehty lainasopimus todetaan pätemättömäksi sillä perusteella, että kyseiseen sopimukseen sisältyy kohtuuton ehto, ja toisaalta siitä, että kyseisen sopimuksen oikeusvaikutukset pysytetään voimassa kohtuutonta ehtoa lukuun ottamatta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Direktiivin 93/13 kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tehokkaampi kuluttajansuoja voidaan saavuttaa ottamalla käyttöön yhdenmukaiset kohtuuttomia ehtoja koskevat säännöt; – –”
4
Direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.”
5
Direktiivin 2 artiklan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
b)
’kuluttajalla’ jokaista luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti- tai liiketoimintaa”.
6
Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.”
7
Direktiivin 93/13 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.”
8
Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
9
Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”
Unkarin oikeus
Aiempi siviililaki
10
Siviililaista vuonna 1959 annetun lain nro IV (Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä aiempi siviililaki), 209 §:n 1 momentissa säädettiin seuraavaa:
”Sopimuksen yleinen ehto tai kuluttajasopimuksen ehto, josta ei ole erikseen neuvoteltu, on kohtuuton, jos siinä lojaliteettiperiaatteen ja kohtuullisuuden vaatimusten vastaisesti määritetään yksipuolisesti ja perusteettomasti osapuolten kyseiseen sopimukseen perustuvat oikeudet ja velvollisuudet sen osapuolen vahingoksi, jota sitovasti toinen osapuoli on laatinut ehdon.”
11
Aiemman siviililain 234 §:n 1 momentissa säädettiin seuraavaa:
”Laissa säädettyjä tapauksia lukuun ottamatta kuka tahansa voi vedota sopimuksen pätemättömyyteen, eikä tälle ole asetettu mitään määräaikaa. Pätemättömyys voidaan todeta ilman erillistä menettelyä.”
12
Aiemman siviililain 237 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.   Jos sopimus on pätemätön, on palautettava tilanne, joka vallitsi ennen sopimuksen tekemistä.
2.   Jos ennen sopimuksen tekemistä vallinnutta tilannetta ei voida palauttaa, tuomioistuin toteaa, että sopimus on voimassa siihen päivään saakka, jona se antaa ratkaisunsa. Pätemätön sopimus voidaan todeta päteväksi, jos pätemättömyyden syy on poistettavissa poistamalla suhteeton etu, erityisesti jos sopimus on pätemätön toisen osapuolen riippuvuuden väärinkäyttämisen tai osapuolten suoritteiden ilmeisen epätasapainon vuoksi. Tällaisessa tilanteessa on tarvittaessa määrättävä ilman vastasuoritusta jäävän suorituksen palauttamisesta.
– –”
13
Kyseisen lain 321 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.   Se, jolla on irtisanomisoikeus sopimuksen tai lain nojalla, käyttää tätä oikeutta ilmoittamalla siitä toiselle osapuolelle. Irtisanominen johtaa sopimuksen päättämiseen.
2.   Jos irtisanominen ei tule välittömästi voimaan, sopimus pysyy voimassa sopimukseen tai lakiin perustuvan irtisanomisajan päättymiseen saakka.”
14
Saman lain 324 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.   Jollei toisin säädetä, saatavat vanhentuvat viidessä vuodessa.
2.   Pääsaatavan vanhentuminen johtaa liitännäisten saatavien vanhentumiseen. Liitännäisten saatavien vanhentuminen ei vaikuta pääsaatavaan.
– –”
15
Aiemman siviililain 326 §:n sanamuoto oli seuraava:
”1.   Vanhentumisaika alkaa päivästä, jona saatava erääntyy.
2.   Jos saatavan haltija on estynyt vetoamasta saatavaan pätevästä syystä, hän voi jatkaa sen täytäntöönpanoa yhden vuoden (tai kolmen kuukauden, jos vanhentumisaika on enintään yksi vuosi) ajan esteen lakkaamisesta, vaikka vanhentumisaika olisi jo päättynyt tai vaikka jäljellä oleva vanhentumisaika olisi lyhyempi kuin yksi vuosi (tai kolme kuukautta, jos vanhentumisaika on enintään yksi vuosi). Tätä säännöstä sovelletaan, vaikka saatavan haltija myöntäisi velan erääntymisen jälkeen velalliselle määräajan pidennyksen.”
16
Aiemman siviililain 327 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.   Vanhentumisen keskeyttää velallisen kehottaminen kirjallisesti täyttämään velvoitteensa, saatavan täytäntöönpanon vaatiminen tuomioistuimessa tai saatavan muuttaminen sopimusteitse (myös vastavuoroisin myönnytyksin) sekä velallisen puolelta velan tunnustaminen.
2.   Vanhentumisajan kuluminen käynnistyy uudelleen siitä päivästä, jona vanhentuminen keskeytyi, tai siitä päivästä, jona vanhentumisajan keskeyttänyt menettely päätettiin lopullisesti.
– –”
DH1-laki
17
Tiettyjen sellaisten kysymysten ratkaisemisesta, jotka liittyvät Kúrian (ylin tuomioistuin, Unkari) antamaan ratkaisuun rahalaitosten kuluttajien kanssa tekemiä lainasopimuksia koskevien siviilioikeudellisten säännösten yhdenmukaisen tulkinnan varmistamiseksi, vuonna 2014 annetun lain nro XXXVIII (Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvény), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä DH1-laki), 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä lakia sovelletaan kuluttajien kanssa 1.5.2004 ja sen voimaantulopäivän välisenä aikana tehtyihin lainasopimuksiin. Tässä laissa kuluttajan kanssa tehdyillä lainasopimuksilla tarkoitetaan rahalaitoksen ja kuluttajan välisiä valuuttamääräisiä (valuuttamääräisenä kirjatut tai valuuttamääräisenä myönnetyt ja Unkarin forinteissa takaisin maksettavat) tai Unkarin forintin määräisiä luotto-, laina- tai leasingsopimuksia, jos sopimukseen on sisällytetty yleinen ehto tai ehto, josta ei ole erikseen neuvoteltu, joka sisältää jonkin 3 §:n 1 momentissa ja 4 §:n 1 momentissa tarkoitetuista sopimusmääräyksistä.
– –
6.   Kuluttajien kanssa tehtyihin lainasopimuksiin perustuvien saatavien yhteydessä [aiemman siviililain] vanhentumista koskevia säännöksiä on tulkittava siten, että nämä saatavat eivät vanhene niin kauan kuin sopimus on voimassa, vaan vanhentumisaika alkaa kulua vasta siitä päivästä, jona sopimus päättyy.
7.   Edellä 6 momentissa tarkoitettujen saatavien vanhentuminen keskeytyy tämän lain voimaantulopäivästä alkaen 3 §:n 5 momentin ja 4 §:n 3 momentin nojalla erillisessä laissa vahvistettuun päivään saakka.
– –”
DH2-laki
18
Tiettyjen sellaisten kysymysten ratkaisemisesta, jotka liittyvät Kúrian antamaan ratkaisuun rahalaitosten kuluttajien kanssa tekemiä lainasopimuksia koskevien siviilioikeudellisten säännösten yhdenmukaisen tulkinnan varmistamiseksi, vuonna 2014 annetussa laissa nro XXXVIII tarkoitettua tilitystä koskevista säännöksistä ja eräistä muista säännöksistä vuonna 2014 annetun lain nro XL (Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä DH2-laki), 9 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Kuluttajasopimuksiin perustuvien saatavien vanhentumisaika, josta säädetään [DH1-lain] 1 §:n 7 momentissa, keskeytyy siihen saakka, kunnes tässä laissa säädetty tilitys annetaan kuluttajalle tiedoksi, ja enintään 31.12.2015 saakka.”
19
Kyseisen lain 37 §:n 1 momentin sanamuoto on seuraava:
”Kun sopimusosapuoli vaatii tuomioistuinta toteamaan tämän lain soveltamisalaan kuuluvan sopimuksen tai joidenkin sen sopimusehtojen pätemättömyyden (jäljempänä osittainen pätemättömyys) – riippumatta pätemättömyysperusteesta –, sen on vaadittava samalla tuomioistuinta soveltamaan pätemättömyyden oikeudellisia seurauksia eli toteamaan sopimuksen olevan pätevä tai tuottavan vaikutuksia siihen saakka, kunnes tuomioistuin antaa ratkaisunsa. Mikäli tällaista vaatimusta ei esitetä eikä osapuoli noudata kehotusta korjata virhe, asiakysymystä ei voida ratkaista. Asianosaisen vaatimuksessa, jonka mukaan tuomioistuimen on johdettava oikeudellinen seuraus pätemättömyydestä tai osittaisesta pätemättömyydestä, täsmennetään ne oikeudelliset seuraukset, joiden soveltamista vaaditaan. Tältä osin vaatimuksen on oltava täsmällinen ja määrällisesti yksilöity, ja siihen on sisällyttävä osapuolten välinen tilitys.”
Kansallinen oikeuskäytäntö
20
Legfelsőbb Bíróságin (ylin tuomioistuin, Unkari) siviilijaoston pätemättömyyden seurauksista antamassa lausunnossa 1/2010 (VI. 28.) (jäljempänä lausunto 1/2010) todetaan seuraavaa:
”– –
2. Oikeustoimen pätemättömyyden yleinen oikeudellinen seuraus on se, että tällaiseen toimeen ei voida perustaa oikeuksia eli että osapuolten tarkoittamia oikeusvaikutuksia ei voida saavuttaa. Kun kyse on mitättömyydestä, tuomioistuimen on viran puolesta sovellettava tätä oikeudellista seurausta, ja kuka tahansa voi ilman ajallista rajoitusta vedota siihen, ellei laissa ole toisin säädetty. Tilanteessa, jossa sopimus voidaan riitauttaa, tätä oikeudellista seurausta voidaan kuitenkin soveltaa vain silloin, kun tähän oikeutettu on menestyksellisesti riitauttanut sopimuksen.
Riippumatta siitä, onko sopimus mitätön vai riitauttamiskelpoinen, tuomioistuin voi soveltaa pätemättömyyden muita oikeudellisia seurauksia ([aiemman siviililain] 237 §) ainoastaan asianosaisen vaatimuksesta ja velvoitteista vapauttavan vanhentumisen ja oikeuksia luovan vanhentumisen rajoissa.
3. Aiemmin vallinnut tilanne voidaan palauttaa ennalleen ainoastaan luontoissuorituksella. Aiemmin vallinneen tilanteen palauttamisena ei voida pitää tilannetta, jossa osapuoli voi palauttaa saamansa esineen vain maksamalla sen arvoa vastaavan rahamäärän.
– –”
21
Kúria totesi siviilioikeudellisen lainsäädännön yhtenäisen soveltamisen varmistamiseksi 16.6.2014 antamassaan ratkaisussa 2/2014 (2/2014. számú PJE [Polgári jogegységi] határozat) seuraavaa:
”– – Jos tietty kuluttaja, jota pidetään ’keskivertokuluttajana’, on sopimusehtojen ja rahalaitoksen antamien tietojen perusteella voinut selkeästi havaita, että hän kantoi valuuttakurssiriskin yksin ja rajoituksetta ja että hänelle epäedullisia valuuttakurssimuutoksia ei ollut mitenkään rajoitettu, tarkasteltavaa ehtoa ei voida todeta kohtuuttomaksi aiemman siviililain 209 §:n 5 momentin perusteella.
Niinpä sitä, että kuluttaja on saanut laissa edellytetyt tiedot ja allekirjoittanut ilmoituksen siitä, että hän on tietoinen riskeistä, on tulkittava – jollei toisin osoiteta – siten, että kuluttajalle oli tai olisi pitänyt olla selvää ja ymmärrettävää, että hän kantoi valuuttakurssiriskin rajoituksetta. Rahalaitoksen tehtävänä on osoittaa, että kuluttaja on saanut tällaiset tiedot.
Jos sitä vastoin ehto, jonka mukaan valuuttariski on rajoittamaton, ei ollut kuluttajan selkeästi havaittavissa tai ymmärrettävissä rahalaitoksen virheen vuoksi, edellytykset sopimuksen kohtuuttomuuden toteamiselle täyttyvät.
– –
Kuluttajan on osoitettava, että tiedot eivät olleet riittävät ja että valuuttakurssiriskiä koskevan sopimusehdon sanamuoto ei siten ollut hänelle selkeä ja ymmärrettävä.”
22
Kúrian 14.2.2024 antamassa tuomiossa Gfv.VI.30.382/2023/3 todetaan seuraavaa:
”26. Kúria toteaa, että vaikka aiemman siviililain 234 §:n 1 momentin nojalla ja laissa säädettyjä poikkeuksia lukuun ottamatta kuka tahansa voi vedota pätemättömän sopimuksen pätemättömyyteen ilman ajallisia rajoituksia, ja pätemättömyys voidaan todeta ilman erillistä menettelyä, tuomioistuin soveltaa pätemättömyyden muita oikeudellisia seurauksia [(aiemman siviililain 237 §)] ainoastaan asianosaisen vaatimuksesta ja velvoitteista vapauttavan vanhentumisen ja oikeuksia luovan vanhentumisen rajoissa (lausunto 1/2010, 2 kohdan toinen alakohta). Sen jälkeen, kun DH2-lain 37 §:n 1 momentti tuli voimaan 1.11.2014, kaikkiin asianosaisen vaatimuksiin, joissa vaaditaan tuomioistuinta toteamaan kyseisen säännöksen soveltamisalaan kuuluva sopimus pätemättömäksi, on liitettävä vaatimus siitä, että tuomioistuin soveltaa pätemättömyyden oikeudellisia seurauksia. Vaatimus siitä, että tuomioistuin toteaa sopimuksen pätemättömäksi ja johtaa siitä samalla oikeudelliset seuraukset, ei merkitse kahta päällekkäistä vaatimusta vaan yhtä ainoaa oikeuskäytäntöön perustuvaa vaatimusta tuomion antamisesta (Kúrian tuomio Gfv.VII.30.758/2017/10). Menettelyssä, jonka kohde on tällainen, tuomioistuimen ei tarvitse antaa välituomiota kanteen oikeudellisesta perustasta.
27. Riidanalaiseen valuuttalainaan sovellettavan erityislainsäädännön eli DH1-lain 1 §:n 6 momentin mukaan vanhentumisaika alkaa sopimuksen päättymisestä eikä siitä, kun velkoja saa mahdollisuuden vaatia siihen perustuvan pankkisaatavan täytäntöönpanoa. Kyseisen säännöksen mukaan aiemman siviililain vanhentumista koskevia säännöksiä on nimittäin tulkittava siten, että kuluttajien kanssa tehtyihin lainasopimuksiin perustuvat saatavat eivät vanhene sinä aikana, kun sopimus on olemassa, vaan vanhentumisaika alkaa vasta sopimuksen päättymisajankohdasta. Kun sopimus päättyy sen täyttämisen vuoksi, rahalaitoksella ei määritelmän mukaan ole enää saatavia velalliselta kyseisenä ajankohtana, mutta jos sopimus päättyy irtisanomisen vuoksi välittömin vaikutuksin [(aiemman siviililain 321 §:n 1 momentti)], saatava on loogisesti olemassa sopimuksen päättyessä.
– –
40. Jos vanhentumiseen vedotaan, tämä kysymys tutkitaan ennen saamisoikeuden aineellista tutkimista, koska vanhentuneen saatavan täytäntöönpanoa ei voida vaatia tuomioistuimessa. Kuluttajien kanssa tehtyihin lainasopimuksiin perustuvien saatavien vanhentumisaika alkaa erityislain säännöksen nojalla yhdenmukaisesti kulua päivästä, jona sopimus päättyy. Kuluttajan sellaisen vaatimuksen, jossa vaaditaan tuomioistuinta johtamaan oikeudelliset seuraukset sopimuksen pätemättömyydestä, vanhentumista on arvioitava erillään siitä, onko rahalaitoksen saatava vanhentunut.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
23
HL teki 14.2.2008 UniCredit Bankin kanssa Sveitsin frangin (CHF) määräisen kiinnelainasopimuksen, jonka määrä vastasi 5100000 Unkarin forinttia (HUF) (n. 12750 euroa) ja joka oli maksettava takaisin 360 kuukaudessa Unkarin forintteina.
24
Sopimukseen sisältyi ehto, jonka mukaan riskin, joka liittyy ulkomaanvaluutan arvostukseen suhteessa Unkarin forinttiin, kantoi kokonaisuudessaan kuluttaja (jäljempänä valuuttakurssiriskiä koskeva ehto).
25
UniCredit Bank irtisanoi lainasopimuksen 17.5.2012 sillä perusteella, että kuukausierien maksaminen oli viivästynyt 15.11.2011 lähtien.
26
UniCredit Bank sai 28.12.2012 täytäntöönpanoperusteen, jonka perusteella se aloitti HL:ää vastaan täytäntöönpanomenettelyn, joka on edelleen vireillä. UniCredit Bank luovutti 17.3.2017 lainasopimukseen perustuvan saatavansa Momentum Creditille.
27
HL nosti 4.4.2023 toimivaltaisessa ensimmäisen asteen tuomioistuimessa kanteen, jossa hän vaati ensisijaisesti lainasopimuksen toteamista pätemättömäksi sillä perusteella, että pankki oli laiminlyönyt tiedonantovelvoitteensa ja että valuuttakurssiriskistä annetut tiedot olivat riittämättömät, ja tästä toteamuksesta johdettavina oikeudellisina seurauksina kyseisen sopimuksen oikeusvaikutusten pysyttämistä, lukuun ottamatta valuuttakurssiriskiä koskevaa ehtoa, jonka ei katsota kuuluvan sopimukseen. HL vaati myös DH2-lain 3 §:n mukaisesti ja 31.3.2022 annetun tuomion Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242) valossa asianosaisten välisen tilityksen laatimista, ja hän sitoutui maksamaan lopullisesta päätöksestä lukien takaisin sillä 5.9.2012 olleen velan, määrältään 5223492 HUF (n. 13058 euroa), korkoineen.
28
HL vaati toissijaisesti asiaa käsittelevää tuomioistuinta toteamaan lainasopimuksen pätemättömäksi ja johtamaan tästä sen oikeudellisen seurauksen, että kyseinen sopimus on voimassa ainoastaan asiassa annettavan tuomion julistamispäivään saakka DH2-lain 37 §:n 1 momentin mukaisesti.
29
UniCredit Bank ja Momentum Credit esittivät HL:n vaatimuksen vanhentumista koskevan väitteen ja vaativat kanteen hylkäämistä.
30
Ensimmäisen asteen tuomioistuin hylkäsi HL:n kanteen vanhentuneena. Se ei ottanut kantaa sopimuksen pätemättömyyteen, koska se katsoi, että asianosaisen vaatimus siitä, että tuomioistuin johtaa pätemättömyyden oikeudelliset seuraukset, oli kaikissa tapauksissa vanhentunut.
31
HL on valittanut ensimmäisessä oikeusasteessa annetusta tuomiosta Fővárosi Törvényszékiin (Budapestin alioikeus, Unkari), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, ja vedonnut muun muassa siihen, että riidanalainen lainasopimus oli pätemätön siitä syystä, että pankki oli toimittanut riittämättömät tiedot valuuttakurssiriskistä. Lisäksi hän on katsonut, että hänen saatavansa ei ollut vanhentunut, ja korostanut 10.6.2021 annettuun tuomioon BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469) ja 10.6.2021 annettuun tuomioon BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470) viitaten, että kohtuuttoman ehdon perusteella perusteettomasti maksettujen määrien palauttamisen osalta vanhentumisaikaan ei voida vedota sellaista kuluttajaa vastaan, joka ei tiennyt tällaisen lainasopimukseen sisältyvän ehdon olevan kohtuuton.
32
UniCredit Bank ja Momentum Credit ovat vaatineet ensimmäisessä oikeusasteessa annetun tuomion pysyttämistä.
33
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että sen on lausuttava ulkomaanvaluutan määräisen lainasopimuksen kohtalosta siinä tapauksessa, että kyseisen sopimuksen ehto, jolla valuuttariski asetetaan yksinomaan kuluttajan kannettavaksi, todetaan kohtuuttomaksi sillä perusteella, että tällaisen riskin luonteesta ei ollut riittävästi tietoa, ja että kyseisen ehdon, jossa määritetään sopimuksen pääkohde, poistaminen johtaisi koko sopimuksen pätemättömyyteen.
34
Se täsmentää olevansa epävarma siitä, miten on laskettava vanhentumisaika, jota sovelletaan kanteeseen, jolla kuluttaja vaatii tuomioistuinta johtamaan oikeudelliset seuraukset lainasopimuksen pätemättömyydestä.
35
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että Unkarin oikeuden ja erityisesti DH1-lain 1 §:n 6 momentin mukaan kuluttajan kanssa tehtyyn sopimukseen perustuvien saatavien vanhentumisaika alkaa lähtökohtaisesti kulua siitä päivästä, jona kyseinen sopimus päättyy.
36
Tältä osin ensimmäisen asteen tuomioistuin katsoi lausunnon 1/2010 2 kohdan ja Kúrian 14.2.2024 antaman tuomion Gfv.VI.30.382/2023/3 perusteella yhtäältä, että HL:n vaatimus siitä, että tuomioistuin tekee oikeudelliset päätelmät riidanalaisen lainasopimuksen pätemättömyydestä, kuului vanhentumissäännösten ja erityisesti aiemman siviililain 324 §:n 1 momentin, jonka mukaan saatavat vanhentuvat viidessä vuodessa, soveltamisalaan.
37
Toisaalta se katsoi kyseisen vaatimuksen vanhentumisajan alkamisajankohdan osalta, että vanhentumisaika oli alkanut kulua lainasopimuksen tekopäivästä, koska pätemättömyysperusteet, joihin asiassa on vedottu, olivat olemassa jo lainasopimuksen tekohetkellä. Tarkemmin sanottuna ensimmäisen asteen tuomioistuin katsoi, että DH1-lain 1 §:n 6 momenttia ei voida soveltaa nyt käsiteltävässä tapauksessa, koska pätemättömän ja siten taannehtivasti mitättömän sopimuksen ei voida lähtökohtaisesti katsoa tuottavan oikeusvaikutuksia, ja se eroaa siten sopimuksesta, joka päättyy tai jonka vaikutukset lakkaavat tiettynä ajankohtana.
38
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa vanhentumisajan kulumisen keskeytymisestä, että ensimmäisessä oikeusasteessa annetussa tuomiossa täsmennetään, että keskeytyminen kestää ainoastaan DH1-lain 1 §:n 7 momentissa ja DH2-lain 9 §:ssä määritetyn ajan eli siihen päivään saakka, jona DH2-laissa tarkoitettu tilitys annetaan tiedoksi kuluttajalle, ja enintään 31.12.2015 saakka, siinäkin tapauksessa, että kyseisiä säännöksiä sovelletaan sopimuksen pätemättömyydestä johtuviin saataviin.
39
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että ensimmäisen asteen tuomioistuimen mukaan vanhentumisajan kuluminen ei ollut keskeytynyt, koska jos DH1-lain 1 §:n 6 momenttia oli tulkittava siten, että vanhentumisaikaa sovelletaan sopimuksen pätemättömyydestä johtuviin saataviin ja että se alkoi kulua vasta kyseisen sopimuksen päättymisestä, on todettava, että aiemmassa siviililaissa säädetty viiden vuoden määräaika on päättynyt, koska kyseinen määräaika oli umpeutunut sopimuksen irtisanomispäivän 17.5.2012 ja sen päivän, jona kanne pääasiassa nostettiin, eli 4.4.2023 välisenä aikana.
40
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin itse katsoo, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa kohtuuton ehto koskee lainasopimuksen pääkohdetta ja johtaa sopimuksen pätemättömyyteen kokonaisuudessaan, kyseinen viiden vuoden määräaika alkaa kulua sopimuksen tekopäivästä 14.2.2008, eikä sitä ole mahdollista pidentää DH1- ja DH2-laeissa säädetyn vanhentumisajan mahdollisen keskeytymisen kautta enintään 31.12.2015 saakka. Tällainen pidentäminen olisi sen mukaan voinut mahdollistaa sen, että kuluttaja havaitsee valuuttakurssiriskiä koskevan sopimusehdon kohtuuttomuuden.
41
Niinpä se pohtii sitä, onko mainittu vanhentumisaika Kúrian 16.6.2014 antaman ratkaisun 2/2014 ja tietoja, jotka pankin on annettava kuluttajalle, koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa riittävä, jotta kuluttaja voi havaita kyseisen ehdon kohtuuttomuuden ja vedota oikeuksiinsa, jos vanhentumisaika alkaa sopimuksen tekopäivästä.
42
Tässä tilanteessa Fővárosi Törvényszék päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Täyttyvätkö [direktiivin 93/13] 1 ja 7 artiklassa asetetut tavoitteet silloin, kun kyse on kuluttajan vaatimuksesta, joka esitetään kuluttajan vireille panemassa menettelyssä ja joka perustuu kuluttajan kanssa tehdyn lainasopimuksen pääkohteen kohtuuttomuuteen (valuuttakurssiriskistä annettujen tietojen osalta), ja kun rahalliseen vaatimukseen sovelletaan Unkarin [aiemmassa] siviililaissa asetettua viiden vuoden vanhentumisaikaa, joka alkaa ajankohdasta, jona saatava erääntyy maksettavaksi – ja kun otetaan huomioon myös DH1-lain ja DH2-lain säännökset vanhentumisajan keskeytymisestä –, siitä huolimatta, että sopimuksen pääkohteen kohtuuttomuus merkitsee, että sopimus on kokonaisuudessaan pätemätön eikä sopimuksen yksipuolinen irtisanominen voi aiheuttaa sopimuksen päättymistä, joten vanhentumisajan alkamisajankohta määräytyy sopimuksen tekopäivän perusteella?
2)
Onko kyseisessä direktiivissä asetettujen tavoitteiden täyttymisen kannalta otettava huomioon Euroopan unionin tuomioistuimen vanhentumisajoista antamat tuomiot, jotka koskevat kuluttajan vaatimuksille asetettua vanhentumisaikaa, ja Kúrian kyseisten unionin tuomioistuimen tuomioiden johdosta antamat ratkaisut, jotka sitovat unkarilaisia tuomioistuimia tai joita ne ainakin pitävät ennakkotapauksina ja joiden avulla kuluttaja kykenee ymmärtämään, että hänen tekemänsä sopimuksen pääkohde on kohtuuton? Jos tähän vastataan myöntävästi, voidaanko tällaisten ratkaisujen [antamisajankohtaa] pitää kohtuuttomuuden toteamista koskevalle vaatimukselle asetetun vanhentumisajan alkamisajankohtana vai onko ainoastaan katsottava, että vanhentumisaika on keskeytynyt sopimuksen tekoajankohdan ja ratkaisujen antamisajankohdan väliseksi ajaksi?
3)
Jos vanhentumisaika ei ala ajankohdasta, jona toisessa ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitetut ratkaisut annettiin, onko ajankohtaa, jona kuluttaja sai tiedon kyseisistä ratkaisuista, pidettävä vanhentumisajan alkamisajankohtana tai ajankohtana, jona vanhentumisaika, joka oli ollut keskeytyksissä sopimuksen tekemisestä lähtien, alkoi uudelleen kulua?
4)
Jos vanhentumisajan kuluminen alkaa sopimuksen tekoajankohdasta ja kyse on sopimuksen pääkohteen kohtuuttomuuteen perustuvasta kuluttajan vaatimuksesta, onko perusteltua antaa kuluttajalle mahdollisuus esittää vaatimuksia hänen tekemänsä sopimuksen voimassaolon päättymisajankohtaan saakka, kun sopimuksen voimassaoloaika ylittää voimassa olevan viiden vuoden vanhentumisajan?”
Unionin tuomioistuimen toimivalta
43
UniCredit Bank väittää, ettei unionin tuomioistuin ole toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisukysymyksiin, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei pyydä näillä kysymyksillä unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkintaa. Koska direktiiviin 93/13 ei sisälly vanhentumista koskevia sääntöjä, kysymykset koskevat todellisuudessa jäsenvaltioiden toimivaltaan kuuluvien asiaa koskevien kansallisten siviilioikeuden säännösten tulkintaa.
44
Tältä osin on mainittava, että UniCredit Bankin esittämä väite perustuu virheelliseen oletukseen, jonka mukaan se, että jäsenvaltiot käyttävät oikeuttaan määritellä yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaisesti sopimukseen sisältyvän ehdon kohtuuttomuus todetaan ja joiden perusteella tällaisen toteamisen konkreettiset oikeusvaikutukset määräytyvät, ei kuuluisi unionin oikeuden soveltamisalaan (tuomio 14.12.2023, Getin Noble Bank (Palauttamiskanteiden vanhentumisaika), C‑28/22, EU:C:2023:992, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45
Unionin tuomioistuin on nimittäin jo todennut, että direktiivillä 93/13 kuluttajille taattua suojaa koskevalla kansallisella oikeudella ei voida muuttaa suojan ulottuvuutta eikä siten sen asiallista sisältöä eikä näin vaarantaa mainitun suojan tehostamista, johon unionin lainsäätäjä on pyrkinyt ottamalla käyttöön kohtuuttomia ehtoja koskevat yhtenäiset säännöt, kuten direktiivin 93/13 johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa mainitaan (tuomio 14.12.2023, Getin Noble Bank (Palauttamiskanteiden vanhentumisaika), C‑28/22, EU:C:2023:992, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
46
Tässä yhteydessä on muistutettava, että SEUT 267 artiklalla luotu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita nämä tarvitsevat ratkaistakseen käsiteltäväkseen saatetut asiat. Tässä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa pääasia on vireillä ja jolla yksin on tarkat tiedot asian tosiseikoista ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Niinpä silloin, kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuin on lähtökohtaisesti velvollinen ratkaisemaan ne (tuomio 7.12.2023, mBank (Kuluttajan ilmoitus), C‑140/22, EU:C:2023:965, 47 kohta).
47
Lisäksi SEUT 267 artiklalla käyttöön otetun menettelyn puitteissa unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa ottaa kantaa kansallisten lakien tai asetusten säännösten tulkintaan eikä näiden säännösten yhteensopivuuteen unionin oikeuden kanssa. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että unionin tuomioistuin voi SEUT 267 artiklaan perustuvaa ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään tulkita unionin oikeutta ainoastaan Euroopan unionille annetun toimivallan rajoissa (tuomio 14.12.2023, Getin Noble Bank (Palauttamiskanteiden vanhentumisaika), C‑28/22, EU:C:2023:992, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
48
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, miten viiden vuoden vanhentumisaika, jota sovelletaan kanteeseen, jolla kuluttaja vaatii kansallista tuomioistuinta tekemään oikeudelliset päätelmät lainasopimuksen pätemättömyydestä, on laskettava.
49
Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta lähinnä, onko direktiiviä 93/13 tulkittava siten, että se on esteenä kansallisen oikeuden tulkinnalle, jonka mukaan aiemmassa siviililaissa säädetty viiden vuoden vanhentumisaika alkaa kuluttajan kanssa tehdyn lainasopimuksen tekopäivästä, jos kyseisen sopimuksen ehto todetaan kohtuuttomaksi ja kyseisen ehdon, jossa määritetään sopimuksen pääkohde, poistaminen johtaisi koko sopimuksen pätemättömyyteen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää unionin tuomioistuimelle myös lisäkysymyksiä mainitun vanhentumisajan alkamisajankohdan määrittämisestä siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin ei pidä sen alkamista kyseessä olevan sopimuksen tekopäivästä yhteensopivana direktiivin 93/13 tavoitteiden kanssa.
50
Niinpä ei voida katsoa, että ennakkoratkaisupyyntö koskisi Unkarin oikeuden tulkintaa, ja siten UniCredit Bankin väite unionin tuomioistuimen toimivallan puuttumisesta on hylättävä.
51
Edellä esitetystä seuraa, että unionin tuomioistuin on toimivaltainen lausumaan ennakkoratkaisupyynnöstä.
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
52
UniCredit Bank väittää myös, ettei ennakkoratkaisupyyntöä voida ottaa tutkittavaksi yhtäältä siksi, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin osoita Unkarin oikeuden ja unionin oikeuden välistä yhteyttä. Toisaalta esitettyjen ennakkoratkaisukysymysten taustalla olevat oikeudelliset kysymykset ovat sen mukaan hypoteettisia, koska niihin ei ole tarpeen vastata, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voisi ratkaista pääasian. UniCredit Bank väittää tältä osin, ettei mikään estä kyseistä tuomioistuinta noudattamasta Kúrian oikeuskäytäntöä, jota ei sen mielestä ole myöskään selostettu oikein ennakkoratkaisupyynnössä.
53
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa menettelyssä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta (tuomio 24.7.2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
54
Tästä seuraa, että unionin oikeutta koskevilla kysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian ratkaisemisen kannalta. Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että unionin oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 24.7.2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyytämä unionin oikeuden tulkinta vaikuttaa tarpeelliselta sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemiseksi.
56
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on nimittäin epävarma vanhentumisajan laskemisesta erityisesti direktiiviä 93/13 koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa ja tarkemmin sanottuna siitä, millaiset tiedot valuuttakurssiriskistä pankin on annettava kuluttajalle.
57
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen Kúrian oikeuskäytäntöön kohdistuvien viittausten osalta on todettava, että unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa tuomioistuinten välisen yhteistyön järjestelmässä tarkistaa tai kyseenalaistaa kansallisen tuomioistuimen kansallisesta oikeudesta tekemän tulkinnan oikeellisuutta, koska tämä tulkinta kuuluu kansallisen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan. Unionin tuomioistuimen, jolle kansallinen tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisupyynnön, on näin ollen pitäydyttävä siinä kansallisen oikeuden tulkinnassa, jonka kyseinen tuomioistuin on sille esittänyt (tuomio 12.12.2024, Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
59
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 93/13 1 ja 7 artiklaa, luettuina tehokkuusperiaatteen valossa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä oikeuskäytännössä omaksutulle kansallisen oikeuden tulkinnalle, jonka mukaan tilanteessa, jossa lainasopimus on pätemätön, koska se ei voi olla olemassa ilman kohtuutonta ehtoa siitä syystä, että ehto liittyy sopimuksen pääkohteeseen, kuluttaja voi vedota tuomioistuimessa tämän pätemättömyyden toteamisen oikeudellisiin seurauksiin vain kyseisen sopimuksen tekopäivästä laskettavassa viiden vuoden vanhentumisajassa.
60
Aluksi on muistutettava, että direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohdan mukaan kyseisen direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
61
Direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltioille asetetaan velvollisuus säätää riittävistä ja tehokkaista keinoista ”kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa”.
62
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on näet niin, että jos unioni ei ole antanut asiasta erityissäännöksiä, jäsenvaltioiden asiana on säätää sisäisessä oikeusjärjestyksessään menettelyllisen autonomian periaatteen nojalla menettelysäännöistä sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yksityisten unionin oikeuteen perustuvat oikeudet, sillä edellytyksellä kuitenkin, että kyseiset säännöt eivät ole epäedullisempia kuin säännöt, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansallisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita (vastaavuusperiaate), eikä niillä saada tehdä unionin oikeudessa vahvistettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2022, D.B.P. ym. (Ulkomaanvaluuttaan sidottu kiinnelaina), C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
63
Siltä osin kuin on kyse tehokkuusperiaatteesta, josta yksinomaan on kyse tässä asiassa, on todettava, että kaikkia sellaisia tapauksia, joissa on kyse siitä, tekeekö kansallinen menettelysäännös unionin oikeuden soveltamisen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava ottaen huomioon tämän säännöksen merkitys koko menettelyssä, menettelyn kulku sekä sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä. Huomioon on tällöin tarvittaessa otettava kansallisen tuomioistuinjärjestelmän perustana olevat periaatteet, joita ovat muun muassa puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate sekä menettelyn moitteeton kulku (tuomio 25.4.2024, Caixabank (Vanhentumisaika), C‑484/21, EU:C:2024:360, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
64
Unionin tuomioistuin on lisäksi täsmentänyt, että jäsenvaltioiden velvollisuuteen varmistaa niiden oikeuksien tehokkuus, joita yksityisillä on unionin oikeuden perusteella, sisältyy muun muassa vaatimus direktiivistä 93/13 johtuvia oikeuksia koskevasta tehokkaasta oikeussuojasta, joka on taattu myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa ja jota sovelletaan muun muassa tällaisiin oikeuksiin perustuvia oikeussuojakeinoja koskevien menettelysääntöjen määrittämiseen (tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
65
Siltä osin kuin kyse on vanhentumisajasta, joka koskee vaatimusta, jonka kuluttaja on esittänyt perusteettomasti maksettujen määrien palauttamiseksi direktiivissä 93/13 tarkoitetun sopimusehdon kohtuuttomuuden perusteella, on muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo todennut useaan otteeseen, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että kanne, jossa vaaditaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen sopimukseen sisältyvän kohtuuttoman ehdon toteamista pätemättömäksi, ei vanhene, mutta jossa asetetaan vanhentumisaika kanteelle, jolla vedotaan niihin tällaisen toteamuksen vaikutuksiin, jotka koskevat maksettujen määrien palauttamista, kunhan vastaavuusperiaatetta ja tehokkuusperiaatetta noudatetaan (tuomio 25.1.2024, Caixabank (Kiinnelainakulujen takaisinmaksua koskeva vanhentumisaika), C‑810/21–C‑813/21, EU:C:2024:81, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
66
Niinpä on katsottava, että vanhentumisaikaan vetoaminen kuluttajien direktiiviin 93/13 perustuvien oikeuksiensa nojalla esittämiä palautusvaatimuksia vastaan ei sinänsä ole tehokkuusperiaatteen vastaista, kunhan sen soveltaminen ei tee kyseisellä direktiivillä annettujen oikeuksien käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tuomio 25.4.2024, Caixabank (Vanhentumisaika), C‑484/21, EU:C:2024:360, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
67
Unionin tuomioistuin on täsmentänyt pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen vanhentumisajan ominaispiirteiden arvioinnista, että tällaisessa arvioinnissa on tutkittava vanhentumisajan kestoa ja sen soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, mukaan lukien säännöt vanhentumisajan kulumisen käynnistymisestä (tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
68
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee vanhentumisajan alkamisen osalta, että viiden vuoden vanhentumisajan, joka alkaa kulua sopimuksen tekemisestä, soveltaminen siltä osin kuin se merkitsee sitä, että kuluttaja voi vaatia kohtuuttomaksi todetun sopimusehdon nojalla suoritettujen maksujen palauttamista vain viiden ensimmäisen vuoden kuluessa sopimuksen allekirjoittamisesta, riippumatta siitä, tiesikö hän tai saattoiko hän kohtuudella tietää ehdon kohtuuttomuudesta, on omiaan tekemään kuluttajalle direktiivillä 93/13 annettujen oikeuksien käyttämisen suhteettoman vaikeaksi ja siten loukkaamaan tehokkuusperiaatetta, luettuna yhdessä oikeusvarmuuden periaatteen kanssa (tuomio 16.7.2020, Caixabank ja Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 ja C‑259/19, EU:C:2020:578, 91 kohta).
69
Niinpä kohtuuttoman ehdon sisältävän sopimuksen tekopäivä ei sellaisenaan voi olla vanhentumisajan alkamisajankohta (tuomio 25.4.2024, Caixabank (Vanhentumisaika), C‑484/21, EU:C:2024:360, 31 kohta).
70
Tältä osin on otettava huomioon, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa siihen, että kuluttaja sitoutuu elinkeinonharjoittajan ennakolta laatimiin sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön. On samoin muistutettava, että kuluttajat eivät ehkä tiedä kiinnelainasopimuksen ehdon olevan kohtuuton tai eivät miellä direktiivin 93/13 mukaisten oikeuksiensa laajuutta (tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
71
On myös otettava huomioon se, että unionin tuomioistuin on katsonut, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset lainasopimukset täytetään yleensä pitkien ajanjaksojen kuluessa, eikä näin ollen voida sulkea pois sitä, että ainakin joidenkin suoritettujen maksujen osalta vanhentumisaika on päättynyt jo ennen asianomaisen sopimuksen päättymistä, jolloin tällaiset vanhentumissäännöt saattavat järjestelmällisesti jättää kuluttajan ilman mahdollisuutta vaatia direktiivin 93/13 vastaisten sopimusehtojen perusteella suoritettujen maksujen palauttamista (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2022, D.B.P. ym. (Ulkomaanvaluuttaan sidottu kiinnelaina), C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646 95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
72
Pääasiassa kyseessä olevan vanhentumisajan alkamisajankohdan osalta on siis olemassa huomattava vaara siitä, että kun otetaan huomioon tapa, jolla se määritetään kansallisessa oikeuskäytännössä, kuluttaja ei voi tehokkaasti vedota hänelle direktiivillä 93/13 annettuihin oikeuksiin.
73
Ennakkoratkaisupyynnöstä nimittäin ilmenee, että jos oikeuskäytännössä esitetty kansallisen oikeuden tulkinta, jonka perusteella ensimmäisen asteen tuomioistuin vahvisti vanhentumisajan alkamisajankohdaksi UniCredit Bankin ja HL:n välisen lainasopimuksen tekopäivän eli 14.2.2008, hyväksytään, vanhentumisaika olisi alkanut kulua riippumatta siitä, oliko HL ollut tietoinen tai voinut olla tietoinen valuuttakurssiriskiä koskevan ehdon kohtuuttomuudesta ja kykenikö hän siten vetoamaan hänelle direktiivissä 93/13 annettuihin oikeuksiin. Tältä osin mikään ennakkoratkaisupyynnössä ei viittaa siihen, että kuluttaja olisi sopimuksentekohetkellä ollut tai voinut olla tietoinen valuuttakurssiriskiä koskevan ehdon kohtuuttomuudesta ja kyennyt siten vetoamaan hänelle kyseisessä direktiivissä annettuihin oikeuksiin, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on joka tapauksessa tarkistettava.
74
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa, luettuina tehokkuusperiaatteen valossa, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä oikeuskäytännössä omaksutulle kansallisen oikeuden tulkinnalle, jonka mukaan tilanteessa, jossa lainasopimus on pätemätön, koska se ei voi olla olemassa ilman kohtuutonta ehtoa siitä syystä, että ehto liittyy sopimuksen pääkohteeseen, kuluttaja voi vedota tuomioistuimessa tämän pätemättömyyden toteamisen oikeudellisiin seurauksiin vain kyseisen sopimuksen tekopäivästä laskettavassa viiden vuoden vanhentumisajassa, jos kuluttaja ei kyseisenä ajankohtana ollut tietoinen tai hän ei voinut olla tietoinen kyseessä olevan sopimusehdon kohtuuttomuudesta eikä hän siten kyennyt vetoamaan hänelle direktiivissä 93/13 annettuihin oikeuksiin.
Toinen ja kolmas kysymys
75
Toisella ja kolmannella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiiviä 93/13 tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ajankohta, jona unionin tuomioistuin on lausunut kyseisen direktiivin tulkinnasta, tai ajankohta, jona ylin kansallinen tuomioistuin on lausunut kuluttajasopimuksiin sisältyvien ehtojen kohtuuttomuudesta, otetaan huomioon määritettäessä kanteen, jonka kuluttaja nostaa sellaisen sopimusehdon perusteella, joka on samankaltainen kuin sopimusehto, jonka seurauksena unionin tuomioistuin on tulkinnut kyseistä direktiiviä, tai kansallisen tuomioistuimen ratkaisun kohteena ollut sopimusehto, maksettujen määrien palauttamiseksi, vanhentumisajan alkamisajankohtaa ja sitä ajankohtaa, jona kyseinen vanhentumisaika alkaa uudelleen kulua sen keskeytymisen jälkeen.
76
Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus esitettyihin kysymyksiin ja kun otetaan huomioon asian tausta, sellaisena kuin se on kuvattu ennakkoratkaisupyynnössä, arviointi on rajattava koskemaan ainoastaan tilannetta, jossa kuluttaja on nostanut kanteen, jossa vedotaan sopimusehdon kohtuuttomuuden toteamisesta aiheutuviin suoritusten palauttamista koskeviin vaikutuksiin.
77
On muistutettava, että erityisesti kuluttajan direktiiviin 93/13 perustuvien oikeuksien tehokkaan suojan varmistamiseksi hänen on voitava milloin tahansa vedota sopimusehdon kohtuuttomuuteen paitsi puolustautumiskeinona myös sitä varten, että tuomioistuin toteaa sopimusehdon kohtuuttomaksi, joten kuluttajan esittämään vaatimukseen, joka koskee elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyyn sopimukseen sisältyvän ehdon kohtuuttomuuden toteamista, ei voida soveltaa minkäänlaista vanhentumisaikaa (tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 38 kohta).
78
Niinpä unionin tuomioistuin on todennut, että jos kuluttajan kohtuuttoman sopimusehdon nojalla nostaman palauttamiskanteen vanhentumisaika alkaisi ajankohtana, jona ylin kansallinen tuomioistuin antoi tuomioita, joissa vakioehdot, jotka vastaavat riidanalaiseen sopimukseen sisällytettyä ehtoa, todettiin kohtuuttomiksi, useissa tilanteissa olisi mahdollista, että elinkeinonharjoittaja voisi kohtuuttoman sopimusehdon nojalla pitää itsellään kyseisen kuluttajan vahingoksi perusteettomasti saamansa rahamäärät, mikä olisi ristiriidassa sen edellä 68 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä johtuvan vaatimuksen kanssa, jonka mukaan alkamisajankohta ei voi olla riippumaton siitä, tiesikö kyseinen kuluttaja tai olisiko hän voinut kohtuudella tietää ehdon kohtuuttomuudesta, joka on perustana oikeudelle palautukseen, jos elinkeinonharjoittajalle ei ole asetettu huolellisuus- ja tiedonantovelvoitetta kuluttajaan nähden, jolloin heikennettäisiin kuluttajan jo heikkoa asemaa, jota direktiivillä 93/13 pyritään parantamaan (tuomio 25.4.2024, Banco Santander (Vanhentumisajan alkaminen), C‑561/21, EU:C:2024:362, 47 kohta).
79
Lisäksi koska elinkeinonharjoittajalle ei tältä osin ole asetettu tiedonantovelvoitetta, kuluttajan ei voida kohtuudella olettaa olevan tietoinen siitä, että hänen sopimukseensa sisältyvä ehto vastaa ulottuvuudeltaan vakioehtoa, jonka ylin kansallinen tuomioistuin on todennut kohtuuttomaksi. Tällainen oikeuskäytäntö – jos siitä tiedotetaan riittävällä tavalla – voi tosin mahdollistaa sen, että keskivertokuluttaja saa tietää elinkeinonharjoittajan kanssa tekemäänsä sopimukseen sisällytetyn vakioehdon olevan kohtuuton. Kuluttajalta, jota direktiivillä 93/13 pyritään suojelemaan sen takia, että hän on elinkeinonharjoittajaan nähden heikommassa asemassa, ei kuitenkaan voida odottaa menettelyjä, jotka kuuluvat oikeudellisen tutkimuksen piiriin (tuomio 25.4.2024, Banco Santander (Vanhentumisajan alkaminen), C‑561/21, EU:C:2024:362, 48 ja 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
80
Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiiviin 93/13 2 artiklan b alakohdan sanamuodosta käy ilmi, että kyseisellä direktiivillä annettu suoja riippuu siitä, että luonnollinen henkilö toimii tarkoituksessa, joka ei liity hänen ammatti- tai liiketoimintaansa. Vaikka elinkeinonharjoittajilta voidaan vaatia, että ne ovat tietoisia oikeudellisista näkökohdista, jotka liittyvät ehtoihin, jotka ne oma-aloitteisesti sisällyttävät kuluttajien kanssa tavanomaisen ammatti- tai liiketoimintansa yhteydessä tekemiinsä sopimuksiin, ja erityisesti tällaisia ehtoja koskevasta kansallisesta oikeuskäytännöstä, vastaavaa lähestymistapaa ei voida edellyttää kuluttajilta, kun otetaan huomioon, että tällaisen ehdon sisältävän sopimuksen tekeminen on kuluttajalle satunnaista tai jopa poikkeuksellista (tuomio 25.1.2024, Caixabank (Kiinnelainakulujen takaisinmaksua koskeva vanhentumisaika), C‑810/21–C‑813/21, EU:C:2024:81, 60 kohta).
81
Lisäksi on todettava, että tällainen kansallinen oikeuskäytäntö ei välttämättä mahdollista ipso facto sitä, että kaikkien kyseisessä jäsenvaltiossa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kaikki tämäntyyppiset ehdot todetaan kohtuuttomiksi. Kun ylin kansallinen tuomioistuin on todennut vakioehdon kohtuuttomaksi, on vielä lähtökohtaisesti ja direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan ja 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti määritettävä tapauskohtaisesti, missä määrin tiettyyn sopimukseen sisällytetty ehto vastaa kyseistä vakioehtoa ja missä määrin kyseistä ehtoa on pidettävä tutkitun vakioehdon tapaan kohtuuttomana (ks. vastaavasti tuomio 25.4.2024, Banco Santander (Vanhentumisajan alkaminen), C‑561/21, EU:C:2024:362, 50 ja 51 kohta).
82
Näistä seikoista seuraa, että kohtuullisen tarkkaavaiselta ja huolelliselta keskivertokuluttajalta ei voida edellyttää, että sen lisäksi, että hän pysyy omasta aloitteestaan jatkuvasti ajan tasalla ylimmän kansallisen tuomioistuimen antamista ratkaisuista, jotka koskevat kuluttajan mahdollisesti elinkeinonharjoittajien kanssa tekemiä vastaavien sopimusten vakioehtoja, hän myös määrittää ylimmän kansallisen tuomioistuimen antaman tuomion nojalla, ovatko tiettyyn sopimukseen sisällettyjen kaltaiset ehdot kohtuuttomia (tuomio 25.4.2024, Banco Santander (Vanhentumisajan alkaminen), C‑561/21, EU:C:2024:362, 52 kohta).
83
Niinpä direktiivi 93/13 on esteenä sille, että sen määrittämiseksi, milloin kohtuuttoman sopimusehdon nojalla perusteettomasti maksettujen määrien palauttamista koskevaan kuluttajan vaatimukseen sovellettava vanhentumisaika alkaa kulua, samankaltaisten ehtojen pätemättömyyttä koskevan, vakiintuneenkaan kansallisen oikeuskäytännön voitaisiin katsoa osoittavan, että edellytys, joka koskee asianomaisen kuluttajan tietoisuutta mainitun ehdon kohtuuttomuudesta ja siitä aiheutuvista oikeudellisista seurauksista, täyttyy (ks. vastaavasti tuomio 25.1.2024, Caixabank (Kiinnelainakulujen takaisinmaksua koskeva vanhentumisaika), C‑810/21–C‑813/21, EU:C:2024:81, 61 kohta).
84
Edellä 78–81 kohdassa mainitut perusteet, joiden mukaan se, että ylin kansallinen tuomioistuin on antanut tuomioita, joissa todetaan tietyt vakioehdot kohtuuttomiksi, ei sellaisenaan voi merkitä sitä, että kuluttaja oli tai olisi kohtuudella voinut olla tietoinen siitä, että hänen elinkeinonharjoittajan kanssa tekemänsä sopimuksen samankaltainen ehto oli kohtuuton, pätevät soveltuvilta osin myös unionin tuomioistuimen antamiin direktiivin 93/13 tulkintaa koskeviin ennakkoratkaisuihin.
85
Tältä osin on mainittava, että vaikka unionin tuomioistuimen antamat ennakkoratkaisut, joissa lausutaan unionin oikeuden tulkinnasta, julkaistaan siten, että myös kuluttajat voivat tutustua niihin, unionin tuomioistuin ei ota kantaa siihen, ovatko yksittäiset sopimusehdot kohtuuttomia, ja jättää järjestelmällisesti niiden konkreettisen tutkimisen kansalliselle tuomioistuimelle, koska tämä tutkinta ei lähtökohtaisesti kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan. Tästä seuraa, että kuluttaja ei voi – vaikka pääasian menettely koskisi häntä suoraan – päätellä tällaisen unionin tuomioistuimen antaman tuomion perusteella varmuudella sitä, onko hänen ja elinkeinonharjoittajan väliseen sopimukseen sisältyvä ehto kohtuuton, minkä johdosta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemia unionin tuomioistuimen antamia tuomioita ei voida pitää tietolähteenä keskivertokuluttajalle tietyn sopimusehdon kohtuuttomuudesta (tuomio 25.4.2024, Banco Santander (Vanhentumisajan alkaminen), C‑561/21, EU:C:2024:362, 58 ja 59 kohta).
86
Sitä vastoin vanhentumisaika voi alkaa lainvoimaisesta tuomioistuinratkaisusta, jossa sopimusehto todetaan kohtuuttomaksi ja joka on annettu sovellettavien kansallisten sääntöjen mukaisella tavalla asianmukaisesti tiedoksi kyseessä olevalle kuluttajalle, joka on ratkaisun adressaatti. Kun tällainen ratkaisu tulee lainvoimaiseksi, kuluttajan katsotaan olevan täysin tietoinen sopimusehdon sääntöjenvastaisuudesta, ja hän voi siten itse arvioida, onko kanteen nostaminen kohtuuttoman ehdon nojalla maksettujen määrien palauttamiseksi kansallisessa oikeudessa säädetyssä määräajassa tarkoituksenmukaista (ks. vastaavasti tuomio 25.4.2024, Banco Santander (Vanhentumisajan alkaminen), C‑561/21, EU:C:2024:362, 36 ja 37 kohta).
87
On kuitenkin todettava, että vaikka direktiivi 93/13 on esteenä sille, että kuluttajan kohtuuttoman sopimusehdon nojalla maksamien rahamäärien palauttamista koskevan kanteen vanhentumisaika voisi alkaa kulua riippumatta siitä, tiesikö kuluttaja tai saattoiko hän kohtuudella tietää sopimusehdon kohtuuttomuudesta, direktiivi ei kuitenkaan ole esteenä sille, että elinkeinonharjoittajalle annetaan mahdollisuus osoittaa, että kuluttaja tiesi tai hän olisi kohtuudella voinut tietää siitä ennen kuin tuomio, jossa todetaan ehdon pätemättömyys, annettiin (tuomio 25.4.2024, Caixabank (Vanhentumisaika), C‑484/21, EU:C:2024:360, 35 kohta).
88
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, ettei ole annettu mitään lainvoimaista tuomioistuinratkaisua, jossa valuuttakurssiriskiä koskeva ehto olisi todettu kohtuuttomaksi ja pätemättömäksi.
89
Niinpä vaikka oletettaisiin, että HL olisi saanut tiedon Kúrian merkityksellisistä ratkaisuista tai unionin tuomioistuimen tuomioista, vanhentumisajan alkamisajankohta ei voi olla ajankohta, jona tällaiset ratkaisut ja tuomiot annettiin, eikä ajankohta, jona HL tosiasiallisesti sai tiedon niistä.
90
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarvittaessa tarkistettava, ovatko UniCredit Bank ja Momentum Credit osoittaneet, että HL tiesi tai saattoi kohtuudella tietää valuuttakurssiriskiä koskevan ehdon kohtuuttomuudesta (ks. vastaavasti tuomio 25.4.2024, Banco Santander (Vanhentumisajan alkaminen), C‑561/21, EU:C:2024:362, 38 kohta).
91
Kysymyksestä, joka koskee vanhentumisajan alkamista uudelleen sen keskeytymisen jälkeen, on todettava, että vanhentumisajan keskeytymisen tarkoituksena on taata, että vanhentumisella, josta säädetään nimenomaan oikeudenhaltijan toimimattomuuden sanktioimiseksi, ei ole vaikutusta tilanteessa, jossa tällainen toimimattomuus on oikeutettua. Keskeytymisellä pyritään siten suojaamaan tilanteita, joissa oikeudenhaltija on laissa säädetyistä objektiivisista syistä objektiivisesti arvioiden vaikeassa tilanteessa, jossa hän on estynyt käyttämästä kyseistä oikeutta, ja välttämään se, että ajan kuluminen johtaisi oikeuden raukeamiseen.
92
Tästä seuraa, että vanhentumisajan uudelleen alkamiseen sen keskeytymisen jälkeen on liitettävä samat takeet kuin ne, joista säädetään vanhentumisajan alkamisajankohdan määräytymisen osalta.
93
Edellä esitetyn perusteella toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ajankohta, jona unionin tuomioistuin on lausunut kyseisen direktiivin tulkinnasta, tai ajankohta, jona ylin kansallinen tuomioistuin on lausunut kuluttajasopimuksiin sisältyvien ehtojen kohtuuttomuudesta, otetaan huomioon määritettäessä kanteen, jonka kuluttaja nostaa sellaisen sopimusehdon perusteella, joka on samankaltainen kuin sopimusehto, jonka seurauksena unionin tuomioistuin on tulkinnut kyseistä direktiiviä, tai kansallisen tuomioistuimen ratkaisun kohteena ollut sopimusehto, maksettujen määrien palauttamiseksi, vanhentumisajan alkamisajankohtaa ja sitä ajankohtaa, jona kyseinen vanhentumisaika alkaa uudelleen kulua sen keskeytymisen jälkeen.
Neljäs kysymys
94
Ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus huomioon ottaen neljänteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
95
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 1 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa, luettuina tehokkuusperiaatteen valossa,
on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä oikeuskäytännössä omaksutulle kansallisen oikeuden tulkinnalle, jonka mukaan tilanteessa, jossa lainasopimus on pätemätön, koska se ei voi olla olemassa ilman kohtuutonta ehtoa siitä syystä, että ehto liittyy sopimuksen pääkohteeseen, kuluttaja voi vedota tuomioistuimessa tämän pätemättömyyden toteamisen oikeudellisiin seurauksiin vain kyseisen sopimuksen tekopäivästä laskettavassa viiden vuoden vanhentumisajassa, jos kuluttaja ei kyseisenä ajankohtana ollut tietoinen tai hän ei voinut olla tietoinen kyseessä olevan sopimusehdon kohtuuttomuudesta eikä hän siten kyennyt vetoamaan hänelle direktiivissä 93/13 annettuihin oikeuksiin.
2)
Direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, että
se on esteenä sille, että ajankohta, jona unionin tuomioistuin on lausunut kyseisen direktiivin tulkinnasta, tai ajankohta, jona ylin kansallinen tuomioistuin on lausunut kuluttajasopimuksiin sisältyvien ehtojen kohtuuttomuudesta, otetaan huomioon määritettäessä kanteen, jonka kuluttaja nostaa sellaisen sopimusehdon perusteella, joka on samankaltainen kuin sopimusehto, jonka seurauksena unionin tuomioistuin on tulkinnut kyseistä direktiiviä, tai kansallisen tuomioistuimen ratkaisun kohteena ollut sopimusehto, maksettujen määrien palauttamiseksi, vanhentumisajan alkamisajankohtaa ja sitä ajankohtaa, jona kyseinen vanhentumisaika alkaa uudelleen kulua sen keskeytymisen jälkeen.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: unkari.