62005CC0019_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Yhteisöjen tuomioistuimen on annettava nyt käsiteltävässä asiassa ratkaisu Euroopan yhteisöjen komission (jäljempänä komissio) Tanskan kuningaskuntaa (jäljempänä Tanska) vastaan nostamasta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevasta kanteesta. Komissio vaatii kanteessaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Tanska ei ole noudattanut yhteisöjen oikeuden, erityisesti EY 10 artiklan sekä Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 31.10.1974 tehdyn komission päätöksen 94/728/EY, Euratom 2 ja 8 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole maksanut yhteisöille omina varoina 18 678 475 Tanskan kruunun (DKK) (noin 2 507 210 euron) suuruista summaa 27.7.2000 lukien laskettavine viivästyskorkoineen.
2. Nyt käsiteltävä asia on jatkoa asialle C‑392/02,(2) jossa yhteisöjen tuomioistuin vahvisti periaatteen, jonka mukaan jäsenvaltiot vastaavat taloudellisesti virheistä, joita niiden tulliviranomaiset ovat tehneet, jos nämä virheet ovat aiheuttaneet omien varojen vähentymisen.
II Asiaa koskeva lainsäädäntö
3. EY 10 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Jäsenvaltiot toteuttavat kaikki yleis‑ ja erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tästä sopimuksesta tai yhteisön toimielinten säädöksistä johtuvien velvoitteiden täyttämisen varmistamiseksi. Ne helpottavat yhteisön päämäärän toteuttamista.”
A Omia varoja koskeva lainsäädäntö
4. EY 269 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Neuvosto antaa yksimielisesti komission ehdotuksesta ja Euroopan parlamenttia kuultuaan yhteisön omia varoja koskevasta järjestelmästä säännökset, joiden hyväksymistä se suosittaa jäsenvaltioille jäsenvaltioiden valtiosäännön asettamien vaatimusten mukaisesti”.
5. Vaikka komission kanne perustuu ennen kaikkea Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 31.10.1994 tehtyyn neuvoston päätökseen 94/728/EY, Euratom(3) (jäljempänä päätös 94/728), on asiaan liittyvien, osittain myös päivämäärää 1.12.1995 edeltävää ajanjaksoa koskevien tosiseikkojen vuoksi välttämätöntä tutkia myös Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 24.6.1988 tehdyn neuvoston päätöksen 88/376/ETY, Euratom(4) (jäljempänä päätös 88/376) määräykset.
6. Omien varojen järjestelmästä määrättiin aluksi päätöksessä 88/376. Tämä päätös on kumottu ja korvattu päätöksellä 94/728, joka tuli sen 11 artiklan 1 kohdan nojalla voimaan 1.12.1995.
1.
Päätös 88/376
7. Päätöksen 88/376 2 artiklan 1 kohdassa määrättiin, että yhteisöjen talousarvioon otettavia omia varoja ovat tulot jotka kertyvät:
– ”(a) maksuista, palkkioista, lisä‑ tai tasausmaksuista, lisäsummista tai ‑osista ja muista maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle osana yhteistä maatalouspolitiikkaa, sekä maksuista, joista on määrätty sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä;
– (b) yhteisestä tullitariffista ja muista tulleista kertyvistä maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle, sekä Euroopan hiili‑ ja teräsyhteisön perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvien tuotteiden tullimaksuista;
– (c) yhdenmukaisen kaikkien jäsenvaltioiden osalta voimassa olevan verokannan soveltamisesta alv‑määräytymisperusteeseen, joka on määritetty jäsenvaltioille yhdenmukaisesti yhteisön sääntöjä noudattaen; tämän päätöksen perusteella jäsenvaltioiden osalta huomioon otettava määräytymisperuste ei saa kuitenkaan ylittää 55:tä prosenttia BKTL:sta;
– (d) talousarviomenettelyssä kaikki muut tulot huomioon ottaen vahvistettavan kertoimen soveltamisesta kaikkien jäsenvaltioiden yhteenlaskettuihin BKTL:ihin; BKTL lasketaan tämän päätöksen 8 artiklan 2 kohdan perusteella annettavan direktiivin säännösten mukaan”.
8. Päätöksen 88/376 8 artiklan 1 ja 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on perittävä 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetut yhteisön omat varat kansallisten lakiensa, asetustensa ja hallinnollisten määräystensä mukaisesti, jotka on tarvittaessa mukautettu yhteisön sääntelemien edellytysten mukaisesti. Komissio tarkastelee säännöllisesti jäsenvaltioiden sille tiedoksi toimittamia kansallisia säännöksiä ja määräyksiä, toimittaa jäsenvaltioille mukautukset, joita se pitää tarpeellisina kansallisten säännösten ja määräysten yhdenmukaisuuden varmistamiseksi yhteisön sääntelyjen kanssa, ja antaa budjettivallan käyttäjälle kertomuksen. Jäsenvaltioiden on annettava 2 artiklan 1 kohdan a–d alakohdassa määrätyt varat komission käyttöön.
2. Neuvosto antaa määräenemmistöllä komission ehdotuksesta ja Euroopan parlamenttia kuultuaan tämän päätöksen täytäntöön panemiseksi tarvittavat säännökset ja määräykset sekä säännökset ja määräykset, jotka koskevat 2 artiklassa ja 5 artiklassa määrättyjen tulojen kannon valvontaa, niiden asettamista komission käyttöön ja niiden maksamista, sanotun kuitenkaan rajoittamatta Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen 206 a artiklassa määrättyä tilien tarkastamista sekä laillisuuden ja asianmukaisuuden tarkastamista; tarkastukset koskevat tässä yhteydessä ensisijaisesti niiden kansallisten järjestelmien ja menettelyjen luotettavuutta ja tehokkuutta, joiden perusteella määritetään BKTL:sta ja alv:sta kertyvien omien varojen peruste, sanotun kuitenkaan rajoittamatta perustamissopimuksen 209 artiklan c kohdan nojalla järjestettyjä tarkastuksia.”
2.
Päätös 94/728
9. Päätöksen 94/728 2 artiklan 1 kohdassa määrätään, että yhteisöjen talousarvioon otettavia, erityisesti niin sanottuja perinteisiä omia varoja ovat tulot, jotka kertyvät
– ”a) maksuista, palkkioista, lisä‑ tai tasausmaksuista, lisäsummista tai ‑osista ja muista maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle osana yhteistä maatalouspolitiikkaa – –;
– b) yhteisestä tullitariffista ja muista tulleista kertyvistä maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle – –;
– c) yhdenmukaisen kaikkien jäsenvaltioiden osalta voimassa olevan verokannan soveltamisesta alv‑määräytymisperusteeseen – –;
– d) talousarviomenettelyssä kaikki muut tulot huomioon ottaen vahvistettavan kertoimen soveltamisesta kaikkien jäsenvaltioiden yhteenlaskettuihin BKTL:ihin – –”.
10. Päätöksen 94/728 2 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jäsenvaltiot pidättävät itselleen keruukustannuksina kymmenen prosenttia 1 kohdan a ja b alakohdan mukaisesti maksettavista maksuista. Kyseinen prosenttimäärä korotettiin 25 prosenttiin Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 29.9.2000 tehdyn neuvoston päätöksen 2000/597/EY, Euratom(5) 2 artiklan 3 kohdan nojalla 31.12.2000 jälkeen todettujen määrien osalta.
11. Päätöksen 94/728 8 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on perittävä 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetut yhteisön omat varat kansallisten lakiensa, asetustensa ja hallinnollisten määräystensä mukaisesti, jotka on tarvittaessa mukautettu yhteisön sääntelemien edellytysten mukaisesti. Komissio tarkastelee säännöllisesti jäsenvaltioiden sille tiedoksi toimittamia kansallisia säännöksiä ja määräyksiä, toimittaa jäsenvaltioille mukautukset, joita se pitää tarpeellisina kansallisten säännösten ja määräysten yhdenmukaisuuden varmistamiseksi yhteisön sääntelyjen kanssa, ja antaa budjettivallan käyttäjälle kertomuksen. Jäsenvaltioiden on annettava 2 artiklan 1 kohdan a–d alakohdassa määrätyt varat komission käyttöön.
2. Neuvosto antaa määräenemmistöllä komission ehdotuksesta ja Euroopan parlamenttia kuultuaan tämän päätöksen täytäntöön panemiseksi tarvittavat säännökset ja määräykset sekä säännökset ja määräykset, jotka koskevat 2 artiklassa ja 5 artiklassa määrättyjen tulojen kannon valvontaa, niiden asettamista komission käyttöön ja niiden maksamista – –.”
3.
Säännöt, joilla pyritään varmistamaan tullien kantamisen valvonta
12. Nyt käsiteltävään asiaan liittyvien tosiseikkojen tapahtuma-aikana säännöt, joilla pyrittiin varmistamaan tullien kantamisen valvonta, sisältyivät päätöksen 88/376/ETY soveltamisesta 29.5.1989 annettuun neuvoston asetukseen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 (jäljempänä asetus N:o 1552/89).(6) Kyseistä asetusta on muutettu 8.7.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 1355/96,(7) joka tuli voimaan 14.7.1996. Asetus N:o 1552/89 on konsolidoitu muutoksin ja korvattu yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 1150/2000.(8)
13. Asetuksen N:o 1552/89 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan, että ”päätöksen 88/376/ETY, Euratom 2 artiklassa tarkoitettujen omien varojen on oltava yhteisön käytössä mahdollisimman hyvien edellytyksien vallitessa ja tätä varten on syytä vahvistaa yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaisesti jäsenvaltioiden on asetettava yhteisöille annetut omat varat komission käyttöön”.
14. Asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 ja 1 a kohdassa vahvistetaan edellytykset, joihin perustuu yhteisön oikeus yhteisöjen omiin varoihin tullimaksujen osalta:
”1. Tätä asetusta sovellettaessa [yhteisön oikeutta] päätöksen 88/376/ETY, Euratom 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitet[tuihin] omi[in] varoi[hin] pidetään todettuna, kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty.
1a. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun toteamisen päivämäärä on tullilainsäädännössä säädetyn kirjanpitoon merkitsemisen päivämäärä.”
15. Asetuksen N:o 1552/89 9 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan ”kunkin jäsenvaltion on hyvitettävä omat varat 10 artiklassa määriteltyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti tilille, joka on avattu tätä tarkoitusta varten komission nimissä kyseisen jäsenvaltion valtionvarainhallinnossa tai sen nimeämässä laitoksessa”.
16. Asetuksen N:o 1552/89 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä korkoa, jonka korkokanta on kyseisen jäsenvaltion rahamarkkinoilla eräpäivänä lyhyen aikavälin rahoitukseen sovellettava korkokanta kahdella pisteellä korotettuna. Korkokantaan lisätään 0,25 pistettä kutakin viivästyskuukautta kohden. Korotettua korkokantaa sovelletaan koko viivästyksen ajalta.”
17. Mainitun asetuksen 17 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 2 artiklan mukaisesti todettuja oikeuksia vastaavat määrät asetetaan komission käytettäviksi tämän asetuksen mukaisesti.
2. Jäsenvaltiot saavat vapautuksen todettuja oikeuksia vastaavien määrien asettamisesta komission käyttöön ainoastaan, jollei perintää ole voitu toteuttaa ylivoimaisen esteen vuoksi. Lisäksi jäsenvaltioiden ei tarvitse asettaa kyseisiä määriä komission käytettäviksi yksittäistapauksissa, kun kaikkien kyseessä olevaan tapaukseen liittyvien asianmukaisten tietojen tarkemmassa tarkastuksessa osoittautuu, että jäsenvaltioista riippumattomista syistä on täysin mahdotonta toteuttaa perintää – –.”
B Tullilainsäädäntö
1.
Tullikoodeksi
18. Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92(9) (jäljempänä tullikoodeksi) 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Asianomaiselle myönteinen päätös on muissa kuin 8 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa kumottava tai sitä on muutettava, jos yksi tai useampi sen tekemisen edellytyksistä ei ole täyttynyt tai ei enää täyty.”
19. Tullikoodeksin 20 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1. Tullien, jotka lain mukaan kannetaan tullivelan syntyessä, on perustuttava Euroopan yhteisöjen tullitariffiin.
– –
3. Euroopan yhteisöjen tullitariffi käsittää:
(a) yhdistetyn tavaranimikkeistön;
– –
(f) yksipuoliset suspensiotoimenpiteet, jotka koskevat alennuksen tai vapautuksen myöntämistä tiettyihin tavaroihin sovellettavista tuontitulleista;
– –.
4. Tavaranhaltijan pyynnöstä on 3 kohdan d, e ja f alakohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä sovellettava c alakohdassa tarkoitettujen sijasta, jos kyseiset tavarat täyttävät d, e ja f alakohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden mukaiset edellytykset, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kiinteitä maksuja koskevien säännösten soveltamista. Pyyntö voidaan esittää jälkikäteen, jos sen edellytykset täyttyvät.
– –”.
20. Tullikoodeksin 82 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Kun tavarat luovutetaan vapaaseen liikkeeseen alennetuin tullein tai tullitta niiden tietyn käyttötarkoituksen perusteella, ne on pidettävä tullivalvonnassa. Tullivalvonta on lopetettava, jos alennetun tullin tai tullittomuuden myöntämiselle säädettyjä edellytyksiä ei enää voida soveltaa, jos tavarat viedään tai hävitetään taikka jos tavaroita sallitaan kannettavien tullien maksamista vastaan käytettävän muihin tarkoituksiin kuin niihin, jotka on säädetty alennetun tuontitullin tai tullittomuuden myöntämisen edellytyksiksi.”
21. Tullikoodeksin 204 artiklan 1 ja 2 kohdan sanamuoto on seuraava:
”1. Tuontitullivelka syntyy, kun:
a) ei täytetä jotakin velvollisuutta, joka johtuu tuontitullien alaisen tavaran väliaikaisesta varastoinnista tai sen tullimenettelyn käyttämisestä, johon tavara on asetettu, taikka
b) ei noudateta jotakin edellytystä, joka koskee tavaran asettamista mainittuun menettelyyn taikka alennetun tuontitullin tai tullittomuuden soveltamista tavaraan sen tietyn käyttötarkoituksen perusteella,
muissa kuin 203 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa, jollei todeta, etteivät nämä laiminlyönnit tosiasiallisesti vaikuta väliaikaisen varastoinnin tai kyseisen tullimenettelyn oikeaan toimintaan.
2. Tullivelka syntyy joko sinä ajankohtana, jona velvollisuutta, jonka täyttämättä jättämisestä tullivelka syntyy, ei enää täytetä, tai sinä ajankohtana, jona tavara on asetettu kyseiseen tullimenettelyyn, jos myöhemmin todetaan, ettei jokin edellytys, joka on koskenut tavaroiden asettamista tähän menettelyyn taikka alennetun tuontitullin tai tullittomuuden soveltamista tavaran tietyn käyttötarkoituksen perusteella, tosiasiallisesti ole täyttynyt.”
22. Tullikoodeksin 220 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jos tullivelasta johtuvaa tullien määrää ei ole kirjattu tileihin 218 ja 219 artiklan mukaisesti, tai jos se on kirjattu tileihin lain mukaan kannettavaa määrää pienempänä, kannettava tai kannettavaksi jäävä tullien määrä on kirjattava tileihin kahden päivän kuluessa siitä päivästä, jona tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat laskea lain mukaan kannettavan tullien määrän sekä osoittaa velallisen (jälkikäteen tapahtuva tileihin kirjaaminen). Tätä määräaikaa voidaan pidentää 219 artiklan mukaisesti.
2. Lukuun ottamatta 217 artiklan 1 kohdan toisessa ja kolmannessa alakohdassa tarkoitettuja tapauksia tileihin kirjaaminen ei tapahdu jälkikäteen, jos:
– –
b) lain mukaan kannettavien tullien määrät ovat jääneet kirjaamatta tileihin tulliviranomaisten erehdyksen vuoksi, jota osaltaan vilpittömässä mielessä toiminut ja kaikkia voimassa olevia tulli-ilmoitusta koskevia säännöksiä noudattanut velan maksamisesta vastuussa ollut ei ole voinut kohtuudella havaita;
– –”.
23. Tullikoodeksin 239 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tuonti‑ tai vientitullit voidaan palauttaa taikka peruuttaa muissa kuin 236, 237 ja 238 artiklassa tarkoitetuissa tilanteissa, jotka:
– määritetään komiteamenettelyä noudattaen,
– johtuvat olosuhteista, joissa ei voida osoittaa asianomaisen syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin. Tilanteet, joissa tätä säännöstä voidaan soveltaa, sekä tällöin noudatettavaa menettelyä koskevat yksityiskohtaiset säännöt määritellään komiteamenettelyä noudattaen. Palauttamiselle tai peruuttamiselle voidaan asettaa erityisehtoja.
2. Tullit on palautettava tai peruutettava 1 kohdassa tarkoitetuista syistä hakemuksesta, joka on esitettävä kyseiselle tullitoimipaikalle 12 kuukauden määräajassa siitä päivästä, jona tullit on annettu tiedoksi velalliselle.
Tätä määräaikaa voidaan kuitenkin tulliviranomaisten luvalla pidentää asianmukaisesti perustelluissa poikkeustapauksissa.”
2.
Tullikoodeksin soveltamisesta annetut täytäntöönpanosäännöt
24. Tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93,(10) joka on kumottu tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen (ETY) N:o 2454/93 muuttamisesta 24.7.2000 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1602/2000,(11) 291 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1. Edullinen tullikohtelu vapaaseen liikkeeseen luovutettaville tavaroille niiden tietyn käyttötarkoituksen perusteella voidaan myöntää kirjallisella luvalla henkilölle, joka tuo tai tuotattaa tavarat vapaaseen liikkeeseen luovutettaviksi.
2. Luvan antavat asianomaisen kirjallisesta hakemuksesta sen jäsenvaltion tulliviranomaiset, jossa tavarat ilmoitetaan vapaaseen liikkeeseen luovutettaviksi.
– –”
25. Asetuksen N:o 2454/93 869 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tulliviranomaiset voivat itse päättää olla kirjaamatta tileihin jälkikäteen tulleja, joita ei ole kannettu, jos:
– –
b) tulliviranomaiset pitävät koodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja edellytyksiä täyttyneinä ja jos toimijalta saman erehdyksen vuoksi kantamatta jäänyt määrä, joka voi tapauksen mukaan koskea useita tuonti‑ tai vientitoimintoja, on pienempi kuin 2 000 ecua;
– –”.
26. Kyseisen asetuksen 871 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos tulliviranomaiset 869 artiklassa säädettyjä tapauksia lukuun ottamatta joko pitävät koodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan edellytyksiä täyttyneinä tai ovat epävarmoja siitä, koskevatko tämän säännöksen perusteet kyseistä tapausta, niiden on lähetettävä tapaus komissiolle ratkaistavaksi 872–876 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen. Komissiolle lähetettyjen asiakirjojen on sisällettävä kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen täydelliseksi tutkimiseksi tarvittavat tiedot.
Komissio ilmoittaa välittömästi kyseiselle jäsenvaltiolle asiakirjojen vastaanottamisesta.
Komissio voi pyytää lisätietoja, jos jäsenvaltion toimittamat tiedot osoittautuvat komissiolle riittämättömiksi ratkaisun tekemiseen sille käsiteltäväksi annetussa asiassa tietoisena kaikista siihen vaikuttavista seikoista.”
3.
Yhdistettyä nimikkeistöä koskeva lainsäädäntö
27. Yhdistetty nimikkeistö otettiin käyttöön tariffi‑ ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87(12) liitteellä I. Tämä asetus perustuu harmonisoituun tavarankuvaus‑ ja koodausjärjestelmään, jonka Tulliyhteistyön neuvosto, josta on sittemmin tullut Maailman tullijärjestö, pani vireille ja joka hyväksyttiin kansainvälisen yleissopimuksen muodossa Brysselissä 14.6.1983 ja yhteisön nimissä harmonisoitua tavarankuvaus‑ ja ‑koodausjärjestelmää koskevan kansainvälisen yleissopimuksen ja siihen liittyvän muutospöytäkirjan hyväksymisestä 7.4.1987 tehdyllä neuvoston päätöksellä 87/369/ETY.(13) Tätä asetusta on muutettu viimeksi tariffi‑ ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta 11.9.2003 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1789/2003.(14)
28. Asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I olevassa II osastossa säädetään muun muassa siitä, että tullit suspendoidaan sellaisten tavaroiden osalta, jotka on tarkoitettu käytettäviksi seuraavassa taulukossa luetelluissa laivoissa, veneissä tai muissa aluksissa niiden rakennus‑, korjaus‑, huolto‑ tai muutostarkoituksessa, ja näiden alusten varustamiseen tai niihin kiinnitettäväksi käytettävien tavaroiden osalta.
29. Taulukko, johon kyseisessä liitteessä viitataan, sisälsi myös alanimikkeen 8901 90 10, jota sovellettiin muihin tavarankuljetukseen tarkoitettuihin merialuksiin ja muihin sekä henkilö‑ että tavarankuljetukseen tarkoitettuihin merialuksiin.
30. Asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I tarkoitetun yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 8609 00 90 luokiteltiin säiliöt ja kontit (myös nesteen‑ ja kaasunkuljetuskontit), jotka on erityisesti suunniteltu ja varustettu yhtä tai useampaa kuljetusmuotoa varten.
III Tosiseikasto
31. Erääseen konserniin kuuluva tanskalainen yritys (jäljempänä maahantuoja) esitti vuonna 1990 hakemuksen siitä, että se vapautettaisiin tuontitulleista sisäisen jalostusmenettelyn perusteella. Maahantuoja perusteli hakemustaan sillä, että maahan tuodut tavarat (puu ja synteettiset materiaalit) olivat tavaroita, jotka oli tarkoitettu meriliikenteessä käytettävän kontin rakentamista varten, ja nämä kontit asennettaisiin myöhemmin kyseisen konsernin konttialuksiin.
32. Tanskan tulliviranomaiset antoivat maahantuontiluvan eivätkä vaatineet tuontitullia tavaroista (puu ja synteettiset materiaalit), jotka ne luokittelivat asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I tarkoitettuun alanimikkeeseen 8901 90 10. Tavarat luokiteltiin tiettyyn käyttötarkoitukseen (end-use)(15) tarkoitetuiksi tavaroiksi, mitä luokittelua käytetään tavaroihin, jotka on tarkoitettu asennettaviksi aluksiin, tai tavaroihin, jotka on tarkoitettu laivojen tekniseen varustamiseen tai sisustukseen. Tanskan viranomaiset olivat myös ilmoittaneet maahantuojalle siitä, että sisäistä jalostusmenettelyä ei voitu soveltaa tässä tapauksessa.
33. Komission edustajat tekivät 25.–29.3.1996 omien varojen perimistä koskevan tarkastuksen, josta laadittiin selonteko nro 96‑1‑1. Ne totesivat kyseisessä selonteossa, että Tanskan viranomaiset olivat yhteisön oikeuden vastaisesti antaneet maahantuojan tuoda tullitta maahan tavaroita, jotka oli tarkoitettu sellaisten tavanomaisten konttien valmistamiseen, jotka oli tarkoitettu kuljettamiseen eivätkä muodostaneet osaa laivan teknisestä varustelusta. Jotta tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvaa tullimenettelyä olisi sovellettu oikein, nämä kontit olisi pitänyt asentaa suoraan aluksiin tai niiden olisi pitänyt kuulua laivojen tekniseen varusteluun. Tämän sääntöjenvastaisuuden vuoksi samaan aikaan todettiin yhteisöjen omien varojen vähentyneen lainvastaisesti. Komissio katsoi myös, että Tanskan viranomaiset vastasivat taloudellisesti tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvan menettelyn virheellisestä soveltamisesta 1.1.1994 lähtien. Tämän toteamuksen perusteella laadittiin selvitys, joka lähetettiin tämän jälkeen Tanskan viranomaisille 12.6.1996.
34. Tanska kiisti 12.2.1997 päivätyssä kirjeessä komission selvityksen oikeellisuuden ja esitti uudelleen oman näkemyksensä 6.6.1997 omia varoja käsittelevän komitean kokouksessa. Se riitautti kyseisen kokouksen aikana komitean toimivallan ja vaati, että tämän kysymyksen ratkaisisi tulliasioissa toimivaltainen komission pääosasto. Komissio selvitti niin ikään kyseisessä kokouksessa, että se ei yhtynyt Tanskan tulkintaan tullilainsäädännöstä.
35. Tanska oli pyytänyt 25.11.1997, että asian käsittelisi tullikoodeksiasioita käsittelevän komitean tullivapautusten osalta toimivaltainen jaosto, koska tullivelkaa ei ollut syntynyt eikä omia varoja ollut menetetty.
36. Vaikka Tanskan tulliviranomaiset (Etelä-Juutinmaan tullikeskus) eivät yhtyneet komission näkemykseen, ne ilmoittivat 30.12.1997 maahantuojalle kannasta, jonka komissio oli omaksunut siitä, että maahantuonti oli sallittu tulleitta, ja totesivat, että tulleja sovellettaisiin 1.1.1998 lähtien. Tietyn käyttötarkoituksen perusteella myönnetyn maahantuontiluvan voimassaoloaika päättyi 31.12.1997. Maahantuoja oli toimittanut sisäistä jalostusmenettelyä koskeneen hakemuksen 3.2.1998. Maahantuontilupa hyväksyttiin tällä perusteella 21.4.1998, kuitenkin taannehtivasti 3.2.1998 lähtien. Komissio ei ollut pyytänyt Tanskan hallitusta suorittamaan tuontitullien määrää 1.1. ja 3.2.1998 väliseltä ajalta.
37. Komissio vaati 9.11.1998 Tanskaa suorittamaan koroitta ajanjaksolta 1.1.1994–31.12.1997 tuontitullit, jotka olisi pitänyt kantaa, yhteensä 18 687 475 DKK. Tanska oli sen mukaan taloudellisessa vastuussa kaikista maahantuojan tuonneista 1.1.1994 lähtien, koska se oli soveltanut virheellisesti tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvaa menettelyä. Tanskan viranomaiset vastasivat kyseiseen kirjeeseen 10.3.1999 lähettämällä komissiolle luettelon tuontitulleista, joita ei ollut kannettu 1.1.1994 ja 31.12.1997 välisenä aikana, ja kiistivät sen, että niiden menettelystä olisi aiheutunut taloudellista vahinkoa yhteisölle.
38. Komissio osoitti Tanskalle 31.1.2002 virallisen huomautuksen vedoten vielä kerran maahantuojan tavaroiden tullikohteluun liittyneisiin sääntöjenvastaisuuksiin ja vaati Tanskaa maksamaan 18 687 475 DKK:n suuruisen summan.
39. Tanskan hallitus vastasi viralliseen huomautukseen 2.4.2002 ja myönsi, että asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I olevaa II osastoa, joka sisältää yhdistetyn nimikkeistön, ei pidä tulkita niin laajasti, että siinä sallittaisiin sellaisten tavaroiden maahantuonti tuontitulleitta, joita käytetään aluksiin kiinnitettäväksi tarkoitettujen tavaroiden valmistamiseen.
40. Tanskan hallitus lähetti komissiolle 6.5.2002 nyt käsiteltävään jäsenyysvelvoitteiden noudattamista koskevaan kanteeseen liittymättömän kirjeen, jossa se pyysi, että tämä sallisi tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla sen, että tileihin kirjaaminen ei tapahtuisi jälkikäteen, koska hyväksymisen antaminen tietyn käyttötarkoituksen perusteella oli tulliviranomaisten erehdys eikä velan maksamisesta vastuussa ollut voinut sitä kohtuudella havaita.
41. Tanskan viralliseen huomautukseen antama vastaus ei vakuuttanut komissiota, joka osoitti tästä syystä Tanskalle 31.10.2002 perustellun lausunnon, jossa se kehotti kyseistä jäsenvaltiota toteuttamaan kaikki tarvittavat toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa kyseisen lausunnon vastaanottamisesta. Tanska vastasi kyseiseen lausuntoon 28.2.2003.
42. Tullikoodeksityöryhmä totesi 19.4.2004 päätöksen REC 12/03 hyväksymiseksi pidetyssä kokouksessa, että edellytykset tuontitulleja koskevan vapautuksen myöntämiseksi sisäisen jalostusmenettelyn perusteella olivat täyttyneet maahantuojan osalta jo vuonna 1990. Jos maahantuoja olisi hakenut tuontilupaa vuonna 1990, se olisi saanut sen. Samassa kokouksessa todettiin lisäksi, että Tanskan tulliviranomaisten tekemät virheet eivät olleet vaikuttaneet yhteisön talousarvioon. Komissio hyväksyi edellä mainitun työryhmän kokouksen perusteella 19.5.2004 päätöksen REC 12/03.(16) Kyseisessä päätöksessä todettiin, että maahantuojan maksettavaksi kuuluneet tuontitullit olisi pitänyt kirjata tileihin jälkikäteen ja että maahantuojan hakemus siitä, että se vapautettaisiin tuontitullien maksamisesta, oli perusteltu. Komissio ilmoitti 21.2.2005 päivätyllä kirjeellä Tanskalle, että se ei enää katsonut sen olevan taloudellisesti vastuussa yhteisöjen omista varoista, joita ei ollut suoritettu 1.1.1998 ja 3.2.1998 välisenä aikana.
43. Tanska ei ottanut kantaa perusteltuun lausuntoon, joten komissio nosti 20.1.2005 kanteen EY 226 artiklan nojalla.
44. Euroopan yhteisöjen komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
– toteaa, että Tanskan kuningaskunta ei ole noudattanut yhteisöjen oikeuden, erityisesti EY 10 artiklan sekä Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 31.10.1994 tehdyn komission päätöksen 94/728/EY, Euratom 2 ja 8 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole maksanut yhteisöille omina varoina 18 678 475 DKK:n suuruista summaa 27.7.2000 lukien laskettavine viivästyskorkoineen ja
– velvoittaa Tanskan kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
45. Tanska vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
– hylkää kanteen ja
– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IV Asianosaisten lausumat
46. Komissio katsoo, että Tanska on menetellyt virheellisesti salliessaan kontin valmistamiseen tarvittavien tavaroiden maahantuonnin tulleitta, vaikka Tanskan viranomaisille oli ilmoitettu, että tämä menettely oli virheellinen. Alanimikettä 8609 00 90 sovellettiin virheellisesti, koska tavarat käytettiin sellaisten tavanomaisten konttien ja säiliöiden valmistamiseen, joissa ei ollut mitään erityistä. Kontteja, joille maahantuontilupa annettiin, ei voida asentaa aluksiin, koska ne eivät täytä tarvittavia vaatimuksia eikä niitä myöskään kiinnitetä aluksiin. Ne eivät voi korvata aluksen sitä osaa, jossa kuljetetaan tavaroita, eivätkä ne voi myöskään kuulua laivojen sisävarusteluun tai tekniseen varusteluun. Niillä ei siis ole tiettyä käyttötarkoitusta.
47. Komission mielestä Tanskan viranomaisten ei olisi pitänyt antaa tavaroille maahantuontilupaa tietyn käyttötarkoituksen perusteella. Tanskan viranomaisten olisi pitänyt komission selvityksen saatuaan ja siten tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa kahden päivän määräajassa peruuttaa annettu lupa välittömästi. Tanska ei ole noudattanut tullikoodeksin 9 ja 20 artiklasta ja asetuksesta N:o 2658/87 johtuvia velvoitteitaan. Tästä syystä yhteisöjen omat varat ovat vähentyneet. Komissio huomauttaa myös, että tullimaksuihin perustuvat yhteisöjen omat varat kertyvät tullivelan syntyessä.
48. Maahan tuotuihin tavaroihin ei olisi saanut soveltaa myöskään sisäistä jalostusmenettelyä. Ei ole kuitenkaan mahdollista selvittää jälkikäteen, täyttyivätkö tullikoodeksin 117 artiklan b kohdassa sisäiselle jalostusmenettelylle asetetut edellytykset.
49. Komissio väittää, että Tanskan viranomaiset ovat hyväksyneet sen tulkinnan säännöistä, mutta eivät ole kuitenkaan kirjanneet tullivelkaa tileihin jälkikäteen, koska ne pitivät 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa asetettuja edellytyksiä jo täyttyneinä. Tästä syystä ne eivät ole noudattaneet asetuksen N:o 2454/93 871 artiklasta johtuvia velvoitteita. Komissio katsoo, että kun Tanskan viranomaiset pitivät kiinni tulkinnastaan senkin jälkeen, kun komissio oli vuonna 1996 ilmoittanut Tanskalle sääntöjenvastaisuuksista, jotka liittyivät tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvan menettelyn soveltamiseen, jonka perusteella maahantuonti oli mahdollista tullitta, ne olivat toimineet omalla riskillään. Koska Tanskan viranomaiset eivät ilmoittaneet komissiolle tämän menettelyn soveltamisen vaikeuksista ja sääntöjenvastaisuuksista, niiden oli siis mahdotonta päättää tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan mahdollisesta soveltamisesta.
50. Komissio väittää, että Tanskan viranomaiset eivät ole menetelleet tarvittavan huolellisesti, kun ne ovat antaneet tuontiluvan siten, että maahantuoja on vapautettu tuontitulleista. Ne eivät ole myöskään menetelleet tarvittavan huolellisesti, kun ne eivät ole kirjanneet tullivelkaa jälkikäteen tileihin tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja asetuksen N:o 2454/93 871 artiklan perusteella. Koska Tanska ei näin ollen ole todennut omia varoja, se on taloudellisessa vastuussa niiden menettämisestä, mikä merkitsee päätöksen 94/728 8 artiklan rikkomista. Tästä syystä sen on suoritettava yhteisön talousarvioon 18 678 475 DDK virheiden ja huolellisuuden puutteen vuoksi. Yhteisölle on aiheutunut vahinkoa siitä, että tätä summaa ei ole suoritettu. Koska Tanska ei aio suorittaa kyseistä summaa, se ei täytä päätöksen 94/728 2 ja 8 artiklan eikä EY 10 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
51. Komissio katsoo, että nyt käsiteltävän asian kohteena oleva tosiasiallinen tilanne 1.1.1994 ja 31.12.1997 välisen ajanjakson aikana ei eroa oleellisesti asian C‑392/02, komissio vastaan Tanska,(17) kohteena olleesta tilanteesta.
52. Komissio väittää lopuksi, että Tanskan hallituksen pitäisi maksaa myös korkoa asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan perusteella.
53. Tanskan hallitus kiistää sen, että suorituksen maksamatta jäämisestä olisi aiheutunut yhteisölle taloudellista vahinkoa. Tanskan viranomaisten tekemät virheet eivät ole vaikuttaneet kielteisesti yhteisön talousarvioon, koska maahantuoja täytti edellytykset sisäisen jalostusmenettelyn mukaiselle käsittelylle jo silloin, kun hakemus esitettiin vuonna 1990, mikä ilmenee päätöksestä REC 12/03. Tullivelkaa ei näin ollen ole myöskään syntynyt. Lisäksi komitea totesi 19.4.2004 pidetyssä kokouksessa, että yhteisölle ei ollut aiheutunut 1.1. ja 3.2.1998 välisenä aikana taloudellista vahinkoa tulleja koskeneen maksuvapautuksen vuoksi.
54. Tanskan hallitus väittää, että ei ole selvää, että maahantuotuja tavaroita ei olisi pitänyt tuoda maahan tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvassa menettelyssä. Nyt käsiteltävässä asiassa olennainen kysymys on siten se, ovatko kontit aluksiin kiinnitettäviksi tarkoitettuja tavaroita. Yhteisöjen tuomioistuin on näet antanut asiassa 148/87(18) ratkaisun aluksiin pysyvästi kiinnitettäviä kalastusverkkoja koskevasta kysymyksestä. Alukseen asennettaviksi tarkoitettujen tavaroiden asema on epäselvä. Tanskan hallitus on esittänyt tältä osin, että komission toimivaltainen komitea käsittelisi tämän aseman määritelmää, mutta tätä ei ole vielä tapahtunut.
55. Tanskan hallitus viittaa päätökseen REC 12/03 ja 19.4.2004 pidetyn työryhmän kokouksen pöytäkirjaan ja väittää, että pöytäkirjassa ja päätöksessä todetaan, että edellytykset hyväksymisen antamiseksi sisäisen jalostusmenettelyn käyttämiseen täyttyivät jo vuonna 1990, ja että yhteisön talousarviolle ei ole aiheutunut mitään vahinkoa. Vaikka komissio on selventänyt vastauskirjelmässään, että tämä toteamus koskee ajanjaksoa 1.1.1998–3.2.1998, päätöstä voidaan tulkita siten, että myöskään ennen 1.1.1998 ei ollut aiheutunut mitään vahinkoa. Lisäksi edellä mainitusta päätöksestä ilmenee, että ei ole aiheutunut mitään vahinkoa siltä osin kuin olisi pitänyt soveltaa sisäiseen jalostusmenettelyyn liittyvää lainsäädäntöä, jonka mukaan tulli on niin ikään nolla. Tästä syystä on sovellettava tullikoodeksin 239 artiklaa. Koska sisäistä jalostusmenettelyä on sovellettu nyt käsiteltävää vastaavissa tilanteissa 1.1.1998 lähtien, ei ole näin ollen mitään syytä siihen, etteikö tätä menettelyä voitaisi soveltaa myös 1.1.1998 edeltävän ajanjakson osalta.
56. Tanskan hallitus väittää, että Tanskan viranomaiset ovat muuttaneet omaa kantaansa tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvan menettelyn käyttämiseen niin myöhään komission suhtautumisen vuoksi, koska se ei ole esittänyt nyt käsiteltävää kysymystä tullikoodeksiasioita käsittelevän komitean tullivapautusten osalta toimivaltaisen jaoston tutkittavaksi. Kantaa muutettiin valmisteltaessa vastausta viralliseen huomautukseen, joka vastaanotettiin komission verotuksen ja tulliliiton pääosaston tuntemattomaksi jääneen virkamiehen kanssa käydyn puhelinkeskustelun jälkeen, kun tämä oli ilmoittanut, että Tanskan olisi pitänyt soveltaa sisäistä jalostusmenettelyä tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvan menettelyn sijasta.
57. Tanskan hallitus kiistää nimenomaisesti myös komission väitteet, joiden mukaan se ei ollut ilmoittanut komissiolle siitä, että sillä ei ollut ollut aikomusta kirjata tullivelkaa tileihin jälkikäteen, koska tämä oli tehty jo komissiolle 6.5.2002 osoitetussa kirjeessä.
V Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus
A Jäsenvaltioiden vastuu yhteisöön nähden omien varojen osalta
58. Päätöksen 94/728 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa määrätään, että tulot, jotka kertyvät yhteisestä tullitariffista ja muista tulleista kertyvistä maksuista, joita yhteisöt perivät muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävästä kaupasta, ovat yhteisöjen omia varoja.(19) Tulleista kertyvien maksujen käyttäminen yhteisön omina varoina yhteisön talousarviossa on seurausta siitä, että tulliunionissa(20) valtio, joka määrää tullien maksamisesta, ei ole välttämättä se valtio, jossa tavarat käytetään.(21)
59. Asetuksen N:o 1552/89 2 artiklassa säädetään, että yhteisöjen oikeus omiin varoihin syntyy silloin, kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset täyttyvät eli maksun määrä on kirjattu ja ilmoitettu tullivelalliselle. Kyseisen säännöksen sanamuodosta ilmenee, että jäsenvaltioiden on todettava yhteisöjen oikeus omiin varoihin heti, kun edellä mainitut tullilainsäädännön mukaiset edellytykset täyttyvät, eikä näin ollen ole tarpeen odottaa, että tileihin kirjaaminen on tosiasiallisesti suoritettu.(22) Tästä seuraa, että jäsenvaltioiden on ”todettava yhteisöjen oikeus omiin varoihin heti, kun jäsenvaltioiden tulliviranomaiset voivat laskea tullivelasta aiheutuvien tullien määrän ja määrittää velallisen”.(23)
60. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on omaksuttu yhteisöjen omiksi varoiksi ymmärrettävien tullimaksujen osalta periaatteellinen kanta, jonka mukaan ”jäsenvaltioiden on – – todettava yhteisöjen oikeus omiin varoihin heti, kun tulliviranomaisilla on käytettävissään tarvittavat tiedot ja kun ne siten voivat laskea tullivelasta aiheutuvien tullien määrän ja määrittää velallisen, riippumatta siitä kysymyksestä, täyttyvätkö tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltamisedellytykset ja voidaanko asiassa näin ollen kyseisten tullien osalta suorittaa tileihin kirjaaminen ja tullien kantaminen jälkikäteen. Tässä tilanteessa jäsenvaltio, joka jättää toteamatta yhteisöjen oikeuden omiin varoihin eikä aseta vastaavaa summaa komission käytettäväksi, vaikkei mikään asetuksen N:o 1552/89 17 artiklan 2 kohdassa säädetyistä edellytyksistä täyty, ei noudata yhteisön oikeuden ja erityisesti päätöksen 94/728 2 ja 8 artiklan mukaisia velvoitteitaan”.(24)
B Kysymys siitä, ovatko jäsenvaltiot yhteisön oikeussääntöjen epäselvyyden vuoksi enää velvollisia toteamaan yhteisöjen omia varoja
61. Tanskan hallitus ei voi vedota asetuksen N:o 3658/87 liitteen I sisällön oletettuun epäselvyyteen. Jäsenvaltioita ei ole vapautettu maksamasta yhteisöjen omia varoja päätöksen 94/728 nojalla tällaisen epäselvyyden vuoksi. Edellä mainitusta tuomiosta ilmenee, että ”vastaavasti, vaikka jäsenvaltion tulliviranomaisten erehdyksestä seuraakin se, että velallisen ei ole suoritettava kyseessä olevien tullien määrää, tällainen erehdys ei voi saattaa kyseenalaiseksi tuolla jäsenvaltiolla olevaa velvollisuutta maksaa sekä viivästyskorkoja että niitä tulleja, jotka olisi tullut todeta omien varojen käyttöön asettamista koskevan menettelyn puitteissa”.(25) Välillisen hallinnon periaatteen(26) mukaisesti jäsenvaltiot ovat toimivaltaisia panemaan yhteisön tullisäännökset täytäntöön.
62. Kun yhteisön tullisäännökset osoittautuvat epäselviksi, tällainen epäselvyys ei vapauta jäsenvaltioita vastuusta suorittaa maksu yhteisöjen omiin varoihin. Yhteisön oikeudessa on myös voimassa yleisperiaate, jonka mukaan jäsenvaltiot eivät voi tulkita yksin mahdollista yhteisön oikeussääntöjen epäselvyyttä. Jos ne tulkitsevat näitä oikeussääntöjä itsenäisesti, ne rikkovat EY 220 artiklaa.(27) Tästä syystä Tanskan hallituksen väitteet, joiden mukaan asetuksen N:o 3658/87 liitteen I epäselvyyden vuoksi ei ole selvää, onko tullivelvoite olemassa, eivät ole perusteltuja. Vaikka jäsenvaltio kiistää tullivelvoitteen olemassaolon, sen on siitäkin huolimatta todettava yhteisöjen omat varat.(28) Asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiot eivät voi jättää toteamatta saatavia, vaikka ne kiistäisivät ne, koska muutoin jäsenvaltio voisi mielivaltaisella menettelyllään järkyttää yhteisöjen taloudellista tasapainoa.(29)
C Tanskan velvollisuus asettaa yhteiset varat yhteisöjen käytettäviksi
63. Aluksi on korostettava sitä, että Tanskan hallitus on 2.4.2002 päivätyssä kirjeessään myöntänyt soveltaneensa yhteisön tullilainsäädäntöä virheellisellä tavalla. Tanskan hallitus on lisäksi vastinekirjelmässään myöntänyt käyttäneensä virheellisesti tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvaa menettelyä ja ilmoittaneensa maahantuojalle siitä, että sisäistä jalostusmenettelyä ei voitu soveltaa tässä tapauksessa. Tanskan hallitus kiistää kuitenkin sen, että yhteisöjen omien varojen järjestelmälle olisi aiheutunut vahinkoa, koska olisi voitu soveltaa toista menettelyä – sisäistä jalostusmenettelyä, jossa tulli on nolla.
64. Yhteisöllä on oikeus omiin varoihin heti, kun tullivelan syntymisen aineelliset edellytykset täyttyvät.(30) Jäsenvaltioiden velvollisuus todeta yhteisöjen oikeus omiin varoihin syntyy asiassa C‑392/02, komissio vastaan Tanska, annetun tuomion perusteella heti, kun tullilainsäädännön mukaiset eli tullisäännöksiin sisältyvät edellytykset täyttyvät.
65. Kysymys siitä, täyttyvätkö edellytykset yhteisöjen omien varojen toteamiseksi, ei riipu vastauksesta siihen kysymykseen, miten pitäisi luonnehtia tullilainsäädännön kannalta tullivelvoitteen velallista, koska kyseessä ovat erilliset oikeussuhteet. ”En myöskään pidä hyväksyttävinä Tanskan hallituksen perusteluja, jotka on johdettu omia varoja koskevien säännösten ja yhteisön tullilainsäädännön välisestä väitetystä yhteydestä. Omia varoja koskevissa säännöksissä säädetään yhteisön ja jäsenvaltioiden välisestä oikeussuhteesta todettaessa ja siirrettäessä omia varoja. Yhteisön tullilainsäädännössä säädetään jäsenvaltioiden ja yritysten välisistä oikeussuhteista tehtäessä tulli-ilmoituksia sekä määrättäessä ja kannettaessa tuonti‑ ja vientitulleja”.(31) Siten yhteisön ja Tanskan välisen yhteisöjen omiin varoihin liittyvän yhteyden kannalta ei ole merkitystä, olisiko Tanskan viranomaisten pitänyt ainoastaan peruuttaa maahantuontilupa, jonka mukaan tulli oli nolla, vai olisiko niiden pitänyt myös todeta, oliko toisen menettelyn eli sisäisen jalostusmenettelyn käyttäminen asianmukaista.
66. Yhteisön tullilainsäädännössä säädetään tiettyjen tavaroiden alennetusta tullista tai jopa tullittomuudesta, jos kyseiset tavarat on tarkoitettu tiettyyn käyttötarkoitukseen (tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuva menettely). Alennetun tullin soveltaminen perustuu asetuksen N:o 2658/87, jota on ajallisesti käytettävä viitesäädöksenä, liitteessä I olevaan II osastoon sisältyvän yhdistetyn nimikkeistön säännökseen. Siinä määrättiin, että tullit suspendoidaan sellaisten tavaroiden osalta, jotka on tarkoitettu käytettäviksi liitteen taulukossa luetelluissa aluksissa niiden rakennus‑, korjaus‑, huolto‑ tai muutostarkoituksessa, ja näiden alusten varustamiseen tai niihin kiinnitettäväksi käytettävien tavaroiden osalta.
67. Tanskan tulliviranomaiset ovat käsitelleet maahan tuotuja tavaroita siten kuin ne kuuluisivat yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 8901 90 10. Sitä sovellettiin muihin tavarankuljetukseen tarkoitettuihin merialuksiin ja muihin sekä henkilö‑ että tavarankuljetukseen tarkoitettuihin merialuksiin. Kyseisen alanimikkeen soveltamista perusteltiin sillä, että yhteisöjen tuomioistuin oli todennut asiassa 148/87, jossa sen piti antaa ratkaisu kalastusverkoista, että ei ollut tarpeen, että tavarat, jotka oli tarkoitettu asennettaviksi laivoihin, asennettaisiin niihin lopullisesti. Tanska ei voi vedota asiassa 148/87 annettuun tuomioon, koska yhteisöjen tuomioistuin ei antanut kyseisessä asiassa ratkaisua aluksiin asennettavista tai yhdistettävistä tavaroista. Asiaan 148/87 liittyvä tuomio ei sisällä mitään sellaista, jonka perusteella kontit voitaisiin sisällyttää yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 8901 90 10.
68. On ilmeistä, että vakiokontit eivät ole aluksiin asennettaviksi tarkoitettuja tavaroita. Sellaisiksi voidaan määritellä ainoastaan tavarat, jotka on tarkoitettu asennettaviksi aluksiin lopullisesti tai ainakin pidemmän ajan aikana käytettäviksi. Vakiokontteihin olisi pitänyt soveltaa yhdistetyn nimikkeistön alanimikettä 8609 00 90, kuten komissio on perustellusti huomauttanut.
69. Tanskan hallituksen väitteisiin, joiden mukaan Tanskan tulliviranomaisten virheestä ei ole aiheutunut vahinkoa yhteisöjen omille varoille, on vastattava, että maahantuoja oli hakenut vuonna 1990 vapautusta sisäisen jalostusmenettelyn perusteella. Tanskan tulliviranomaisten virhe johtui siitä, että ne olivat soveltaneet tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvaa menettelyä sisäisen jalostusmenettelyn sijasta. Vaikka olisi jätetty hakemus tullia koskevasta vapautuksesta sisäisen jalostusmenettelyn perusteella, tämä ei sinänsä merkitse vielä sitä, että tämän hakemuksen perusteella olisi annettu maahantuontilupa tullitta sisäisen jalostusmenettelyn perusteella.
70. Sisäisen jalostusmenettelyn tarkoituksena on maahantuonti maastavientiä varten. Siten esimerkiksi tullikoodeksin 114 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään sisäisen jalostusmenettelyn muodosta, jolla tavaroita tuodaan maahan yhteisön ulkopuolelta jälleenvietäviksi yhteisön tullialueen ulkopuolelle jalostettuina tuotteina. Tanskan hallitus on väittänyt omissa kirjelmissään, että riidanalaiset kontit asennetaan aluksiin, jotka on tarkoitettu konttien kuljettamiseen, minkä jälkeen ne viedään maasta yhdessä niiden kanssa. Tanska on halunnut korostaa tällä sitä, että riidanalaiset kontit kuuluvat alusten tekniseen varusteluun ja viedään maasta niiden kanssa. Kuten edellä on todettu, mainitut kontit ovat vakiokontteja. Mikäli Tanskan hallituksen väitteet oletetaan paikkansapitäviksi, tulee esiin kysymys siitä, mikä on vi ennin lopullinen kohde.
71. Jos kontit säilyvät laivayhtiön omaisuutena, ei voida juuri puhua maastaviennistä. Asianosaiset eivät ole kuitenkaan esittäneet tältä osin kirjelmissään riittäviä täsmennyksiä. Tanskan ainoa väite, joka liittyy puhelinkeskusteluun komission tuntemattomaksi jääneen virkamiehen kanssa, mitä komissio ei ole kiistänyt, ja jonka aikana tämä olisi vakuuttanut Tanskan hallitukselle, että sisäistä jalostusmenettelyä koskevia säännöksiä voitaisiin soveltaa, ei vielä merkitse sitä, että näitä säännöksiä voitaisiin todellisuudessa soveltaa maahantuojaan. Myös Tanskan hallituksen väitteet, joiden mukaan kyseisessä puhelinkeskustelussa olisi täsmennetty, että sisäistä jalostusmenettelyä koskevia säännöksiä olisi pitänyt soveltaa yhdessä tullikoodeksin 4 artiklan 16 kohdan f alakohdassa tarkoitetun väliaikaisen maahantuonnin menettelyn kanssa, ovat perusteettomia. Tullikoodeksin 137 artiklassa säädetään, että väliaikaisen maahantuonnin menettelyssä voidaan käyttää yhteisön tullialueella kokonaan tai osittain tuontitullitta ja ilman kauppapoliittisia toimenpiteitä muita kuin yhteisötavaroita, jotka on tarkoitettu jälleenvietäviksi muuttumattomina, niiden käytöstä johtuvaa tavanomaista arvonalentumista lukuun ottamatta.(32) Tässä tapauksessa maahan tuodut tavarat on muutettu vakiokonteiksi. Nyt käsiteltävässä asiassa ei siten voida puhua väliaikaisesta maahantuonnista.
72. Samoin perusteettomia ovat Tanskan hallituksen väitteet, joiden mukaan nyt käsiteltävään asiaan pitäisi soveltaa komission päätöksessä REC 12/03 omaksumaa kantaa. Päätöksessä REC 12/03 todettiin selvästi, että sisäistä jalostusmenettelyä koskevaa tullimenettelyä voidaan soveltaa ainoastaan 1.1.1998 ja 3.2.1998 välisen ajanjakson osalta. Tämän päätöksen soveltamista 1.1.1998 edeltäneen ajanjakson osalta koskevat väitteet ovat siten perusteettomia.
73. Edellä esitetyn perusteella komission toteamus, jonka mukaan tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvan menettelyn soveltaminen säiliöihin ja kontteihin ei ollut asianmukaista, on oikea. Tanska ei ollut soveltanut oikeaa tullimenettelyä.
74. Asetuksen N:o 1552/89 17 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että saman asetuksen 2 artiklan mukaisesti todettuja oikeuksia vastaavat määrät asetetaan komission käytettäviksi. Jäsenvaltiot vapautetaan tästä velvollisuudesta ainoastaan, jollei perintää ole voitu toteuttaa ylivoimaisen esteen vuoksi tai jos osoittautuu, että jäsenvaltioista riippumattomista syistä on täysin mahdotonta toteuttaa perintää”.(33)
75. Yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, ettei ”tilannetta, jossa jäsenvaltio on todennut omat varat muttei kuitenkaan ole suorittanut niitä komissiolle, ole erotettava tilanteesta, jossa jäsenvaltio on virheellisesti jättänyt kyseiset varat toteamatta, vaikka tältä osin ei olekaan säädetty ehdottomasta määräajasta”.(34) Nyt käsiteltävässä asiassa tiettyyn käyttötarkoitukseen perustuvan tullimenettelyn virheellinen soveltaminen merkitsee sitä, että Tanska on laiminlyönyt todeta yhteisöjen omat varat.
76. Tanskan esittämä väite, jonka mukaan vahinkoa ei olisi aiheutunut, ei ole vielä riittävä peruste pitää komission pyytämän tuomion antamista perusteettomana. Oikeuskirjallisuudessa luokitellaan jäsenvaltioiden väitteet, joiden mukaan vahinkoa ei olisi aiheutunut, niin sanotuiksi de minimis ‑väitteiksi ja korostetaan,(35) että jäsenvaltion jäsenyysvelvoitteiden laiminlyönti ei riipu siitä, miten merkittävä laiminlyönti on.(36) Tästä syystä silloin, kun kyseessä ovat oikeussäännöt, joilla säännellään sisämarkkinoiden toimintaa, jäsenvaltioiden väite, jonka mukaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen ei ole vaikuttanut sisämarkkinoiden toimintaan, on perusteeton.(37) Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen ei edellytä vahingon olemassaoloa.(38) Samaa päätelmää on sovellettava yhteisöjen omien varojen alalla. EY 226 artiklan mukaisen menettelyn tarkoituksena ei näet ole sen toteaminen, onko yhteisölle aiheutunut vahinkoa, vaan sen toteaminen, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta yhteisön oikeudessa sille asetettuja velvoitteita.(39) Tästä syystä Tanskan väite, jonka mukaan yhteisölle ei olisi aiheutunut minkäänlaista vahinkoa Tanskan tulliviranomaisten virheiden vuoksi, ei ole perusteltu. Yhtä merkityksetön nyt käsiteltävän asian kannalta on kysymys siitä, voidaanko Tanskan viranomaisten käyttäytymistä pitää tuottamuksellisena.(40)
77. Yhteisön oikeudessa näet edellytetään, että jäsenvaltiot soveltavat tullisäännöksiä asianmukaisella tavalla: ”Jäsenvaltioiden on näin ollen todettava yhteisöjen oikeus omiin varoihin heti, kun tulliviranomaisilla on käytettävissään tarvittavat tiedot ja kun ne siten voivat laskea tullivelasta aiheutuvien tullien määrän ja määrittää velallisen, riippumatta siitä kysymyksestä, täyttyvätkö tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltamisedellytykset ja voidaanko asiassa näin ollen kyseisten tullien osalta suorittaa tileihin kirjaaminen ja tullien kantaminen jälkikäteen.”(41)
78. Jäsenvaltio, joka jättää toteamatta yhteisöjen oikeuden omiin varoihin eikä aseta vastaavaa summaa komission käytettäväksi, vaikkei mikään asetuksen N:o 1552/89 17 artiklan 2 kohdassa säädetyistä edellytyksistä täyty, ei noudata yhteisön oikeuden ja erityisesti päätöksen 94/728 2 ja 8 artiklan mukaisia velvoitteitaan.(42) Tästä syystä Tanskan on asetettava omat varat komission käytettäviksi.
D Asetuksen N:o 2454/93 871 artiklasta johtuvien velvoitteiden noudattamatta jättäminen
79. Komissio esittää, että Tanskan viranomaiset ovat yhtyneet sen tulkintaan tullilainsäädännöstä mutta eivät ole siitä huolimatta kirjanneet tuontitullivelkaa tileihin jälkikäteen, koska ne ovat pitäneet tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja edellytyksiä täyttyneinä. Tästä syystä ne eivät ole noudattaneet asetuksen N:o 2454/93 871 artiklasta johtuvia velvollisuuksia ja komission on siten ollut mahdotonta antaa ratkaisua tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan mahdollisesta soveltamisesta.
80. Asetuksen N:o 2454/93 871 artiklassa säädetään, että jos tulliviranomaiset joko pitävät koodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan edellytyksiä täyttyneinä tai ovat epävarmoja siitä, koskevatko tämän säännöksen perusteet kyseistä tapausta, niiden on lähetettävä tapaus komissiolle ratkaistavaksi 872–876 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen. Komissiolle lähetettyjen asiakirjojen on sisällettävä kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen täydelliseksi tutkimiseksi tarvittavat tiedot.
81. Yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että asetuksen N:o 2454/93 871 ja 873 artiklan mukainen menettely ”ei koske jäsenvaltioiden velvollisuutta todeta yhteisöjen oikeutta omiin varoihin. Asetuksen N:o 2454/93 871 ja 873 artiklan päämääränä on taata yhteisön oikeuden yhdenmukainen soveltaminen – – ja – yhdessä tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan kanssa – tullivelallisten perustellun luottamuksen suojaaminen – –”.(43)
82. On kiistatonta, että Tanskan hallitus on pyytänyt komissiota 6.5.2002 päivätyllä kirjeellä suostumaan siihen, että tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettua kirjaamista tileihin jälkikäteen ei suoritettaisi, koska tuontiluvan myöntäminen tietyn käyttötarkoituksen perusteella oli tulliviranomaisten virhe, jota tullivelallinen ei kyennyt toteamaan.
83. Asianosaiset eivät ole myöskään maininneet, onko komissio jo ottanut kantaa Tanskan pyyntöön.
84. Näin ollen asetuksen N:o 2454/93 871 artiklan rikkomista koskeva väite on perusteeton.
E EY 10 artiklan rikkominen
85. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on jo annettu ratkaisu EY 10 artiklan ja päätöksen 94/728 samanaikaisesta rikkomisesta ja todettu, että ”EY 10 artiklan osalta – – ei ole tarpeen todeta – – erillistä, kyseisen artiklan määräyksiin sisältyvien yleisten velvollisuuksien noudattamatta jättämistä” Tanskan kuningaskunnan taholta.(44)
86. Yhteisöjen tuomioistuimen kannan taustalla on se, että EY 10 artikla on päätökseen 94/728 nähden yleisesti sovellettava oikeussääntö. Jos todetaan erityissäännön rikkominen, ei ole tarpeen todeta lisäksi yleissäännön rikkomista. Erityissäännön rikkominen sisältää specialia generalibus derogant ‑periaatteen mukaan myös yleissäännön rikkomisen.
F Viivästyskorot
87. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että ”velvollisuus todeta yhteisöjen omat varat, velvollisuus kirjata ne komission tileihin määräajassa ja velvollisuus maksaa viivästyskorot liittyvät erottamattomasti toisiinsa”.(45)
88. Edellä esitetyn perusteella komission kanne on perusteltu siltä osin kuin kyseessä on vastaavia viivästyskorkoja koskeva vaatimus 27.7.2000 lukien.
89. Lisättäköön vielä, että mikäli yhteisö saa tuloja yhteisöjen omina varoina, joihin sillä ei ole oikeutta, yhteisön taloudellista tasapainoa muutetaan jäsenvaltion vahingoksi. Sellaisessa tapauksessa voisi olla kyseessä omaisuuden perusteeton siirto yhteisölle. Yhteisön saamaa mahdollista perusteetonta etua koskeva kysymys ei kuitenkaan kuulu EY 226 artiklan nojalla nostetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen alaan.
90. On näin ollen todettava, että Tanskan kuningaskunta ei ole noudattanut yhteisöjen oikeuden, erityisesti Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä tehdyn komission päätöksen 94/728/EY, Euratom 2 ja 8 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole asettanut yhteisöjen käytettäviksi omina varoina 18 678 475 DKK:n suuruista summaa 27.7.2000 lukien laskettavine viivästyskorkoineen.
VI Oikeudenkäyntikulut
91. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Tanskan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska Tanska on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
VII Ratkaisuehdotus
92. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin antaisi seuraavan tuomion:
1) Tanskan kuningaskunta ei ole noudattanut yhteisöjen oikeuden, erityisesti Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä tehdyn komission päätöksen 94/728/EY, Euratom 2 ja 8 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole asettanut yhteisöjen käytettäviksi omina varoina 18 678 475 DKK:n suuruista summaa 27.7.2000 lukien laskettavine viivästyskorkoineen.
2) Tanskan kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
(1) .
(2)  –	Asia C‑392/02, komissio v. Tanska, tuomio 15.11.2005 (Kok. 2005, s. I‑9811).
(3)  –	EYVL L 293, s. 9.
(4)  –	EYVL L 185, s. 24.
(5)  –	EYVL L 253, s. 42.
(6)  –	EYVL L 155, s. 1.
(7)  –	EYVL L 175, s. 3.
(8)  –	EYVL L 130, s. 1.
(9)  –	EYVL L 302, s. 1.
(10)  –	EYVL L 253, s. 1.
(11)  –	EYVL L 188, s. 1.
(12)  –	EYVL L 256, s. 1.
(13)  –	EYVL L 198, s. 1.
(14)  –	EUVL L 281, s. 1.
(15)  –	Huomattakoon, että asetuksen N:o 2454/93 sloveeninkielisessä versiossa käytetään käsitteen ”tietty käyttötarkoitus” sijasta käsitettä ”erityiskäsittely”.
(16)  –	Päätöstä ei ole julkaistu EUVL:ssä.
(17)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska.
(18)  –	Asia 148/87, Frydendahl Pedersen v. komissio, tuomio 22.9.1988 (Kok. 1988, s. I‑4993).
(19)  –	Omien varojen järjestelmä on Euroopan yhteisön perustavanlaatuinen erityispiirre muihin kansainvälisiin ja hallitustenvälisiin järjestöihin nähden. Oikeuskirjallisuudessa väitetään, että yhteisöjen omat varat osoittavat Euroopan yhdentymisen talousarvion alalla, ja siinä luokitellaan ne verotuloiksi, jotka kuuluvat ipso iure yhteisölle sen oman talousarvion rahoittamista varten, ilman että tarvittaisiin myöhempää jäsenvaltioiden kansallisten elinten tekemää päätöstä siitä, miksi ne syntyvät tai miksi ne on maksettava (van Raepenbusch, S ., Droit institutionnel de l’Union européenne, 4. painos, Bruxelles, 2005, s. 293).
(20)  –	Tullikoodeksin johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale.
(21)  –	Bieber, R ., v von den Groeben/Schwarze, 269 artiklan 29 kohta. Kirjoittaja katsoo siis, että tulleja ja maksuja ei voida määritellä tarkasti kansallisella tasolla.
(22)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 58 kohta.
(23)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 61 kohta.
(24)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 68 kohta.
(25)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 63 kohta. Tanskan hallitus väitti kyseisessä asiassa, että tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohta estää tullien kantamisen ja että Tanskan ei voitu näin ollen katsoa olevan vastuussa omien varojen vähentymisestä, kun sen viranomaiset olivat soveltaneet tullikoodeksia virheellisesti. Julkisasiamies L. A. Geelhoed vastasi tähän asiassa C‑392/02, komissio v. Tanska, antamassaan ratkaisuehdotuksessa (Kok. 2004, s. I‑2613, 62 ja 63 kohta) ja esitti, että omia varoja koskevissa säännöksissä säädetään yhteisön ja jäsenvaltioiden välisestä oikeussuhteesta todettaessa ja siirrettäessä omia varoja. Yhteisön tullilainsäädännössä säädetään sitä vastoin jäsenvaltioiden ja yritysten välisistä oikeussuhteista tehtäessä tulli-ilmoituksia sekä määrättäessä ja kannettaessa tuonti‑ ja vientitulleja. Se, mitä tapahtuu tulliviranomaisten ja verovelvollisten välisessä suhteessa, ei periaatteessa vaikuta siihen, kuinka yhteisö ja jäsenvaltiot käsittelevät keskenään tullimaksuista saatavia tuloja omina varoina, jotka on sellaisiksi todettu tai jotka olisi ollut todettava. Jos tilanne olisi toinen, jäsenvaltioiden ja yhteisön keskinäinen kyseisten omien varojen käsittely riippuisi riskeistä, jotka ovat luonteenomaisia tulliliikenteen hallinnolliselle käsittelylle.
(26)  –	Yhteisön oikeuden täytäntöönpanon osalta oikeuskirjallisuudessa erotetaan perustavanlaatuisella tavalla toisistaan Euroopan yhteisöjen suora hallinto, josta vastaavat toimielimet ja muut yhteisön elimet, ja Euroopan yhteisöjen epäsuora hallinto, josta vastaavat jäsenvaltiot. Kun kyseessä on epäsuora hallinto, yhteisön oikeuden täytäntöönpano on yksittäisten jäsenvaltioiden viranomaisten tehtävänä. Epäsuorassa hallinnossa yhteisön oikeuden välitöntä täytäntöönpanoa on sitä vastoin se, että viranomaiset soveltavat suoraan sovellettavia primäärioikeuden päätöksiä, asetuksia ja säännöksiä, kun yhteisön oikeuden välillistä täytäntöönpanoa on puolestaan se, että kansalliset elimet soveltavat oikeussääntöjä, jotka on otettava osaksi kansallista oikeutta (esim. direktiivejä) (Jacqué, J.-P., Droit institutionnel de l’Union européenne, 3. painos, Paris, 2004, s. 446; Ziller, J., L’autorité administrative dans l’Union européenne, EUI Working Paper Law No. 2004/14, Firenze: European University Institute, 2004, s. 11; Fischer, Hans Georg, Europarecht, München, 2001, s. 131 ja 132; Öhlinger, Th. ja Potacs, M., Gemeinschaftsrecht und staatliches Recht, 3. täydennetty painos, Wien, 2006, s. 108, 137 ja 138).
(27)  –	Yhteisöjen tuomioistuin on ainoa toimielin, joka on toimivaltainen antamaan ratkaisun yhteisön oikeuden johdetun oikeuden säädösten pätevyydestä (asia 314/85, Foto-Frost, tuomio 22.10.1987, Kok. 1987, s. 4199, Kok. Ep. IX, s. 235, 13–17 kohta). Sama pätee myös EY 220 artiklan yhteydessä tulkittaessa yhteisön primäärioikeutta ja johdettua oikeutta. Yksinomaisen toimivallan tarkoituksena on lainsäädännön yhdenmukainen tulkinta, joka on yhdenvertaisen kohtelun periaatteen erityispiirre.
(28)  –	Asia C‑96/89, komissio v. Alankomaat, tuomio 16.5.1991 (Kok. 1991, s. I‑2461, 38 kohta).
(29)  –	Ks. vastaavasti edellä alaviitteessä 28 mainittu asia komissio v. Alankomaat, tuomion 37 kohta ja asia C‑348/97, komissio v. Saksa, tuomio 15.6.2000 (Kok. 2000, s. I‑4429, 64 kohta).
(30)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 61 kohta.
(31)  –	Julkisasiamies L. A. Geelhoedin edellä alaviitteessä 25 mainitussa asiassa komissio v. Tanska antama ratkaisuehdotus (62 kohta).
(32)  –	Witte, P., Wolffgang, H.-M. ja Bleihauer H.-J., Lehrbuch des Europäischen Zollrechts, 5. painos, Herne, 2006, s. 272. Kirjoittajat esittävät, että tyypillinen esimerkki väliaikaisen maahantuonnin menettelystä on sellaisten tavaroiden maahantuonti, jotka on tarkoitettu esiteltäviksi messuilla.
(33)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 66 kohta.
(34)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 67 kohta.
(35)  –	van Raepenbusch, mainittu teos, s. 603 ja 606. Kirjoittaja esittää, että de minimis ‑väite kuuluu niihin väitteisiin, jotka yhteisöjen tuomioistuin järjestelmällisesti hylkää. Latinankieliset sanat de minimis ovat lyhenne de minimis non curat praetor -yleisperiaatteesta.
(36)  –	Rideau, J. ja Picod, F., Code des procédures juridictionnelles de l’Union européenne, 2. painos, Paris, 2002, s. 167.
(37)  –	Asia 95/77, komissio v. Alankomaat, tuomio 11.4.1978 (Kok. 1978, s. 863, 13 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi kyseisessä tuomiossa Alankomaiden väitteen, jonka mukaan viljan hehtolitrapainon mittaamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.10.1971 annetun neuvoston direktiivin 71/347/ETY (EYVL L 239, s. 1) soveltamatta jättäminen ei ollut vaikuttanut millään tavoin kielteisesti sisämarkkinoiden toimintaan. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tällainen väite ei ollut direktiivin 71/347/ETY tavoitteiden mukainen.
(38)  –	van Raepenbusch, mainittu teos, s. 606.
(39)  –	Lenaerts, K., Arts, D. ja Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. painos, London 2006, s. 128. Kirjoittajat viittaavat asiassa C‑404/99, komissio v. Ranska, 29.3.2001 annettuun tuomioon (Kok. 2001, s. I‑2667, 51 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin totesi kyseisessä tuomiossa, että ”jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne on luonteeltaan objektiivinen – –. Tästä seuraa, että niiden velvoitteiden noudattamatta jättäminen, jotka jäsenvaltioille on asetettu perustamissopimuksessa tai johdetussa oikeudessa, on olemassa siitä riippumatta, missä laajuudessa ja miten usein syyksi luetut seikat ovat tapahtuneet – –”.
(40)  –	Oikeuskirjallisuudessa, jossa viitataan asiassa 8/70, komissio v. Italia, 18.11.1970 annettuun tuomioon (Kok. 1970, s. 961) ja asiassa 52/75, komissio v. Italia, 26.2.1976 annettuun tuomioon (Kok. 1965, s. 277, Kok. Ep. III, s. 45), korostetaan, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen yhteydessä ei ole sallittua vedota syyllisyyden poistavana tekijänä siihen, ettei teko ole ollut tuottamuksellinen. Jäsenyysvelvoitteiden noudattamista koskeva kanne koskee sellaisen oikeudellisen tilanteen toteamista, joka ei ole yhteisön oikeuden mukainen. Tästä syystä jäsenvaltion syyllisyyttä koskevalla kysymyksellä ei ole yleensä merkitystä (Burgi, M., ”Vertragsverletzungsverfahren”, teoksessa Rengeling, H.-W., Middeke, A. ja Gellermann, M. (toim.), Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, 2. täysin uudistettu painos, München, 2003, s. 80).
(41)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 68 kohta.
(42)  –	Sama kohta.
(43)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 64 kohta.
(44)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 69 kohta.
(45)  –	Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 67 kohta.