62021CC0755
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A. RANTOS
fremsat den 15. juni 2023 (
1
)
Sag C-755/21 P
Marián Kočner
mod
Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejde
»Appel – forordning (EU) 2016/794 – Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejde (Europol) – beskyttelse af personoplysninger – artikel 49 og 50 – Europols ansvar for forkert behandling af personoplysninger – 57. betragtning – ansvarets art – straffesag i Slovakiet mod appellanten – sagkyndig undersøgelse foretaget af Europol med henblik på sagens oplysning – udtræk af oplysninger fra mobiltelefoner og fra en USB-enhed, der tilhører appellanten – Europols angiveligt uautoriserede videregivelse af disse oplysninger – ikke-økonomisk skade – erstatningssøgsmål – årsagsforbindelse«
I. Indledning
1.
Marián Kočner (herefter »appellanten«) har i appelskriftet nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 29. september 2021, Kočner mod Europol (T-528/20, ikke trykt i Sml., herefter den appellerede dom, EU:T:2021:631), hvorved Retten forkastede appellantens påstand om tildeling af erstatning for den ikke-økonomisk skade, som han mente at have lidt som følge af en krænkelse af hans ret til respekt for privatliv og familieliv, som i det væsentlige skyldtes behandling af oplysninger foretaget af Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejde (Europol) i forbindelse med en strafferetlig efterforskning, som de slovakiske myndigheder havde indledt mod ham efter drabet på en journalist og dennes forlovede.
2.
Den foreliggende appelsag giver Domstolen lejlighed til for første gang at udtale sig om navnlig arten af Europols ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 49 og 50 i forordning (EU) 2016/794 (
2
), fortolket i lyset af 57. betragtning til denne forordning, og nærmere bestemt om forekomsten af den særlige ordning med solidarisk hæftelse mellem Europol og den medlemsstat, hvor der er indtruffet en skade som følge af Europols eller denne medlemsstats forkerte behandling af personoplysninger.
II. Retsforskrifter
3.
Følgende fremgår af 56., 57. og 65. betragtning til Europolforordningen:
»(56)
De almindelige regler om ansvar i og uden for kontrakt, der gælder for EU-institutionerne og EU-agenturer og ‑organer, bør finde anvendelse på Europol, dog med undtagelse af reglerne om ansvar for ulovlig databehandling.
(57)
Det er muligvis ikke klart for den pågældende fysiske person, om den skade, den pågældende har lidt som følge af ulovlig databehandling, skyldes Europols eller en medlemsstats handlinger. Europol og medlemsstaten, hvor den skadevoldende handling skete, bør derfor være solidarisk ansvarlige.
[…]
(65)
Europol behandler oplysninger, der kræver særlig beskyttelse, da de omfatter følsomme ikkeklassificerede og EU-klassificerede informationer. Europol bør derfor fastsætte regler om fortroligheden og behandlingen af sådanne oplysninger. Reglerne for beskyttelse af EU’s klassificerede informationer bør være i overensstemmelse med Rådets afgørelse 2013/488/EU[ (
3
)].«
4.
Ifølge denne forordnings artikel 17, stk. 1, må Europol kun behandle oplysninger, der navnlig er meddelt agenturet af medlemsstaterne i henhold til deres nationale ret og den nævnte forordnings artikel 7. Ifølge denne artikels stk. 2 kan Europol direkte indhente og behandle oplysninger, herunder personoplysninger, fra offentligt tilgængelige kilder, herunder internettet og offentlige oplysninger.
5.
Samme forordnings artikel 32 med overskriften »Sikkerhed i forbindelse med behandling« fastsætter i stk. 1:
»Europol træffer de nødvendige tekniske og organisatoriske foranstaltninger til at beskytte personoplysninger mod hændelig eller ulovlig tilintetgørelse, hændeligt tab og ubeføjet videregivelse, ændring og adgang og enhver anden form for uautoriseret behandling.«
6.
Europolforordningens artikel 49 med overskriften »Almindelige bestemmelser om ansvar og ret til erstatning« bestemmer i stk. 3:
»For så vidt angår ansvar uden for kontraktforhold skal Europol i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, erstatte skader forvoldt af Europols tjenestegrene eller af dets ansatte under udførelsen af deres hverv, jf. dog artikel 49[ (
4
)].«
7.
Under overskriften »Ansvar for forkert behandling af personoplysninger og ret til erstatning« bestemmer denne forordnings artikel 50 følgende:
»1.   Enhver, der har lidt skade som følge af ulovlig behandling af oplysninger, har ret til erstatning for den forvoldte skade enten fra Europol i henhold til artikel 340 [TEUF] eller fra den medlemsstat, hvor den begivenhed, der gav anledning til skaden, indtraf, i henhold til medlemsstatens nationale ret. Skadelidte kan indbringe en sag mod Europol for Den Europæiske Unions Domstol eller mod medlemsstaten for den kompetente retsinstans i den pågældende medlemsstat.
2.   Tvister mellem Europol og medlemsstaterne om det endelige ansvar for erstatning, der tilkendes en skadelidt i henhold til stk. 1, forelægges for bestyrelsen, der træffer afgørelse med to tredjedeles flertal blandt bestyrelsesmedlemmerne, idet dette dog ikke griber ind i retten til prøvelse af den pågældende afgørelse i henhold til artikel 263 [TEUF].«
III. Sagens baggrund
8.
I forbindelse med en efterforskning, som de slovakiske strafferetlige myndigheder foretog, efter at en journalist og hans forlovede den 21. februar 2018 var blevet dræbt i Slovakiet, beslaglagde Europol den 10. oktober 2018 efter anmodning fra Národná kriminálna agentúra (det nationale agentur for bekæmpelse af kriminalitet, herefter »NAKA«) to mobiltelefoner, der angiveligt tilhørte appellanten, og den 17. oktober 2018 et USB-lagermedium.
9.
Med hensyn til disse mobiltelefoner meddelte Europol den 21. juni 2019 endelige tekniske rapporter om de transaktioner, der var foretaget på disse telefoner, til NAKA. Europol har oplyst, at det forud for denne meddelelse havde sendt NAKA en harddisk, som indeholdt de krypterede oplysninger, der var udtrukket fra disse telefoner, hvilket bekræftes af en rapport af 23. oktober 2018 (herefter »rapporten af 23. oktober 2018«), og at det dernæst havde overdraget de pågældende telefoner til NAKA, hvilket bekræftes af en kvittering for modtagelse/fremlæggelse af beviser af 13. februar 2019 (
5
).
10.
En række presseartikler og et opslag på et websted i maj 2019 indeholdt oplysninger om appellanten, som stammede fra disse mobiltelefoner, herunder transskriptioner af hans intime kommunikation.
11.
Med hensyn til USB-lagermediet angav Europol i sin rapport af 13. januar 2019, der blev fremsendt til NAKA den 14. februar 2019, at appellanten siden den 20. juni 2018 havde været frihedsberøvet efter mistanke om økonomisk kriminalitet, og at hans navn bl.a. var direkte knyttet til »listerne over medlemmer af mafiaen« (herefter »mafialisterne«) og til »Panama Papers« (
6
).
12.
Ved skrivelse af 4. maj 2020 indgav appellanten på grundlag af Europolforordningens artikel 50, stk. 1, et krav til Europol om en erstatning på 100000 EUR for den ikke-økonomiske skade, som han mente at have lidt som følge af dels offentliggørelsen af personoplysninger i pressen og på internettet og navnlig offentliggørelsen af transskriptioner af hans kommunikation af intim og seksuel karakter, dels opførelsen af hans navn på »mafialisterne«, som blev gengivet i pressen efter lækage af oplysninger fra sagsakterne i den nationale straffesag vedrørende det drab, der er nævnt i punkt 8 i dette forslag til afgørelse.
13.
I forlængelse af den efterforskning, som de slovakiske strafferetlige myndigheder havde foretaget, og som er nævnt i punkt 8 i dette forslag til afgørelse, blev appellanten, der var tiltalt for at have anstiftet til drab, frifundet i første instans ved en dom, der blev ophævet af Najvyšší súd Slovenskej republiky (Den Slovakiske Republiks øverste domstol), som hjemviste sagen til retten i første instans.
IV. Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom
14.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. august 2020 anlagde appellanten et søgsmål med støtte i artikel 268 TEUF og 340 TEUF og Europolforordningens artikel 50, stk. 1, med påstand om tildeling af erstatning for de ikke-økonomiske skader, som han mente at have lidt som følge af Europols adfærd. Han krævede henholdsvis en erstatning på 50000 EUR for den ikke-økonomiske skade, som han havde lidt som følge af videregivelse af personoplysninger (den første påstand), og en erstatning af samme størrelse for den ikke-økonomiske skade, som han havde lidt som følge af, at han var blevet opført på »mafialisterne« (den anden påstand).
15.
Retten frifandt Europol. Retten konkluderede med hensyn til den første påstand, at appellanten ikke havde ført bevis for nogen årsagsforbindelse mellem den hævdede skade og Europols adfærd (
7
), og med hensyn til den anden påstand, at appellanten ikke havde fremlagt beviser, der godtgjorde, at »mafialisterne« var blevet udarbejdet og blev ført af en EU-institution og navnlig af Europol (
8
). Retten præciserede ligeledes for så vidt angik begge påstande, at disse konklusioner ikke afkræftedes af 57. betragtning til Europolforordningen eller af denne forordnings artikel 49 eller artikel 50 (
9
).
V. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
16.
Den 8. december 2021 har appellanten iværksat appel til prøvelse af den appellerede dom. Appellanten har nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, at sagen hjemvises til Retten, og at Retten træffer afgørelse om sagsomkostningerne.
17.
Europol har, støttet af Den Slovakiske Republik som intervenient, nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
VI. Bedømmelse
A.
Appellen
18.
Appellanten har til støtte for appellen fremsat seks anbringender, hvoraf det første til det fjerde anbringende vedrører den ikke-økonomiske skade, der blev forvoldt som følge af offentliggørelsen af personoplysninger (den første påstand i første instans), og det femte og det sjette anbringende vedrører den ikke-økonomiske skade, der blev forvoldt som følge af opførelsen af appellantens navn på »mafialisterne« (den anden påstand i første instans) (
10
).
19.
Europol har indledningsvis gjort gældende, at det første og det femte anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, hvilket bør undersøges først.
1. Formaliteten med hensyn til det første og det femte anbringende vedrørende arten af Europols ansvar
20.
Europol har i det væsentlige gjort gældende, at det første og det femte anbringende om, at Retten begik en retlig fejl, da den udelukkede, at Europol og den berørte medlemsstat hæfter solidarisk for skader, der er forvoldt som følge af ulovlig behandling af oplysninger, som skyldes Europols eller denne medlemsstats handlinger, blev fremsat første gang i replikken i første instans. Der er derfor tale om nye anbringender, som blev fremsat under retssagen, og som følgelig ikke kan antages til realitetsbehandling (
11
).
21.
Appellanten har heroverfor anført, at han fremførte disse argumenter i sin stævning i første instans, hvori han henviste til 57. betragtning til Europolforordningen samt til denne forordnings artikel 50, stk. 1 og 2.
22.
Det skal herved påpeges, at appellanten i stævningen påberåbte sig Europols ansvar i medfør af Europolforordningens artikel 49, stk. 3, og artikel 50 og ved henvisning til 57. betragtning til denne forordning, som han citerede i dens helhed. Appellanten uddybede dette argument i sin replik, hvori han præciserede, at selv om det ikke var godtgjort, at Europol var ansvarligt for den omtvistede adfærd, hæftede Europol solidarisk med den berørte medlemsstat for den skade, der var forvoldt.
23.
Det er under disse omstændigheder min opfattelse, at appellanten fremsatte et anbringende, der i det væsentlige vedrørte Europols solidariske ansvar, i sin stævning i første instans, og at det første og det femte appelanbringende derfor kan antages til realitetsbehandling.
2. Anbringenderne om den ikke-økonomiske skade, der blev forvoldt som følge af offentliggørelsen af personoplysninger (den første påstand i første instans)
a) Det første anbringende om en retlig fejl i forbindelse med kvalificeringen af Europols ansvar som følge af forkert behandling af oplysninger
24.
Med det første anbringende har appellanten i det væsentlige foreholdt Retten, at den udelukkede, at Europol og den berørte medlemsstat var solidarisk ansvarlige for de skader, der var opstået som følge af ulovlig behandling af oplysninger i strid med den bindende karakter af 57. betragtning til Europolforordningen.
25.
Appellanten har ganske vist erkendt, at Europolforordningens artikel 50, stk. 1 og 2, ikke indeholder nogen udtrykkelig bestemmelse om, at Europol og den berørte medlemsstat er solidarisk ansvarlige, men givet udtryk for, at et sådant ansvar alligevel følger af denne bestemmelse, når den fortolkes i lyset af 57. betragtning til denne forordning.
26.
Appellanten har for det første anført, at den nævnte forordnings artikel 50, stk. 2, hvori det bestemmes, at tvister mellem Europol og den berørte medlemsstat bilægges af Europols bestyrelse, ikke kan fortolkes anderledes, da denne bestemmelse ellers vil miste enhver betydning.
27.
For det andet er Europols solidariske ansvar i det foreliggende tilfælde ligeledes baseret på formålet med den pågældende lovgivning, som bl.a. følger af 57. betragtning til Europolforordningen, og som består i at sikre en bedre beskyttelse af skadelidte (
12
).
28.
For det tredje kan der under alle omstændigheder udledes et solidarisk ansvar af de almindelige EU-retlige principper, selv om der ikke er fastsat udtrykkelige regler herom, jf. artikel 340 TEUF.
29.
Europol har indledningsvis, støttet af Den Slovakiske Republik, fremhævet, at Unionens og den berørte medlemsstats solidariske ansvar, når disse handler i fællesskab, principielt ikke er anerkendt i forbindelse med artikel 340, stk. 2, TEUF, men kræver en udtrykkelig henvisning hertil fra EU-lovgivers side.
30.
For det første finder Europolforordningens artikel 50 ikke anvendelse på den behandling af oplysninger, der er omhandlet i det foreliggende tilfælde, idet den udelukkende gælder for behandling af oplysninger, der foretages som led i Europols aktiviteter og opgaver.
31.
For det andet gælder denne bestemmelse kun for skader, der forvoldes af Unionen og en medlemsstat i fællesskab, og den kan ikke anvendes, hvis Europol ikke har handlet ulovligt, og der ikke er fastlagt nogen årsagsforbindelse.
32.
For det tredje er 57. betragtning til denne forordning, selv om der henvises til et solidarisk ansvar, ikke bindende, og den finder ikke anvendelse i det foreliggende tilfælde. Begrebet solidarisk ansvar forudsætter desuden, at mere end én enhed er ansvarlig for den samme skade, og ikke, at en enhed, hvis ansvar ikke er fastlagt, skal betale en erstatning. Endelig har appellanten ikke engang anlagt et erstatningssøgsmål mod den berørte medlemsstat (
13
).
33.
Jeg vil minde om, at Retten fastslog, at det i Europolforordningens artikel 49, stk. 3, og artikel 50, stk. 1, blot præciseres, at Europol skal erstatte skader forvoldt af Europols tjenestegrene eller af dets ansatte under udførelsen af deres hverv i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat i artikel 340 TEUF, og at betingelsen om en årsagsforbindelse ikke var opfyldt (
14
). Der skal herved påpeges, at selv om der i 57. betragtning til denne forordning henvises til en mekanisme for solidarisk hæftelse, finder denne mekanisme ikke udtryk eller støtte i bestemmelserne i den nævnte forordning (
15
).
34.
Med hensyn til Unionens ansvar uden for kontraktforhold fremgår det af artikel 340, stk. 2, TEUF, at »[f]or så vidt angår ansvar uden for kontraktforhold, skal Unionen i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, erstatte skader forvoldt af dets institutioner eller af dets ansatte under udøvelsen af deres hverv« (
16
). Det fremgår af Domstolens faste praksis, at Unionens ansvar uden for kontraktforhold i henhold til denne bestemmelse forudsætter, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, som institutionen foreholdes, er retsstridig, at der foreligger et virkeligt tab, og at der er en årsagsforbindelse mellem adfærden og det påberåbte tab (
17
). Disse betingelsers kumulative karakter indebærer, at når en af dem ikke er opfyldt, kan Unionen ikke ifalde ansvar uden for kontraktforhold (
18
).
35.
Hvad nærmere angår Europols eventuelle solidariske ansvar i medfør af Europolforordningens artikel 50 skal det påpeges, at det solidariske ansvar uden for kontraktforhold principielt indebærer, at hvis den skadevoldende handling kan tilskrives flere personer, er de solidarisk ansvarlige for at erstatte tabet (
19
).
36.
Det følger ligeledes af Domstolens faste praksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af. Desuden kan en EU-retlig bestemmelses tilblivelseshistorie ligeledes give relevante elementer med henblik på dens fortolkning (
20
).
37.
Hvad i første række angår ordlyden af Europolforordningens artikel 50, stk. 1, bestemmes det i det væsentlige heri, at enhver, der har lidt skade som følge af ulovlig behandling af oplysninger, har ret til erstatning for den forvoldte skade enten fra Europol i henhold til artikel 340 TEUF (ved Unionens retsinstanser) eller fra den medlemsstat, hvor den begivenhed, der gav anledning til skaden, indtraf (ved den kompetente nationale retsinstans).
38.
Det synes ikke muligt at anlægge en entydig fortolkning vedrørende arten af det pågældende ansvar alene på grundlag af denne bestemmelses ordlyd.
39.
Anvendelsen af udtrykket »enten […] eller« er nemlig ikke afgørende i denne henseende (
21
). Dette udtryk kan forstås således, at Europols ansvar udgør et alternativ til den berørte medlemsstats ansvar, men lige såvel forstås således, at det ikke spiller nogen rolle, om skadelidte kræver erstatning for hele tabet fra den berørte institution eller fra den berørte medlemsstat.
40.
Henvisningen i denne bestemmelse til artikel 340 TEUF er heller ikke afgørende og kræver som følge af henvisningen i den sidstnævnte bestemmelse til »de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer«, at der foretages en sammenlignende fortolkning, hvilket jeg vil gøre i forbindelse med den teleologiske fortolkning af den pågældende bestemmelse (
22
).
41.
Hvad i anden række angår den sammenhæng, hvori Europolforordningens artikel 50, stk. 1, indgår, skal det for det første fremhæves, at det i 56. betragtning til Europolforordningen præciseres, at de almindelige regler om ansvar i og uden for kontrakt, der gælder for EU-institutionerne og EU-agenturer og ‑organer, bør finde anvendelse på Europol, »dog med undtagelse af reglerne om ansvar for ulovlig databehandling«. Med hensyn til denne ulovlige databehandling fremgår det fuldstændig klart af 57. betragtning til denne forordning, at »Europol og medlemsstaten, hvor den skadevoldende handling skete, bør […] være solidarisk ansvarlige«, eftersom »[d]et […] muligvis ikke [er] klart for den pågældende fysiske person, om den skade, den pågældende har lidt som følge af ulovlig databehandling, skyldes Europols eller en medlemsstats handlinger«.
42.
Europol har ganske rigtigt påpeget, at præamblen til en EU-retsakt ikke er retligt bindende og ikke kan påberåbes til støtte for at fravige bestemmelserne i den pågældende retsakt eller for at fortolke dem i åbenbar strid med deres ordlyd (
23
). Med disse begrænsninger er betragtningerne imidlertid vigtige fortolkningselementer, som kan oplyse om retsaktens udsteders hensigter (
24
).
43.
Eftersom EU-lovgivers hensigt, som fremgår entydigt af 57. betragtning til Europolforordningen, og som er at begunstige skadelidte ved at gøre Europol og den berørte medlemsstat solidarisk ansvarlige, ikke strider mod ordlyden af denne forordnings artikel 50, må det heraf konkluderes, at denne artikel kan (og skal) fortolkes i lyset af denne betragtning.
44.
Denne konklusion bekræftes af Europolforordningens artikel 50, stk. 2, hvorefter tvister mellem Europol og medlemsstaterne om det endelige ansvar for erstatning, der tilkendes en skadelidt i henhold til denne forordnings artikel 50, stk. 1, forelægges for Europols bestyrelse.
45.
Hvad for det andet angår det argument, hvormed Europol i det væsentlige har gjort gældende, at dets aktiviteter i forbindelse med beslaglæggelse af appellantens mobiltelefoner og dekryptering af deres indhold ikke falder ind under begrebet »behandling af oplysninger« i Europolforordningens artikel 50, har jeg i mangel af en nærmere forklaring fra Europol vanskeligt ved at se, hvorfor Europols dekrypteringsaktiviteter i det foreliggende tilfælde ikke skulle henhøre under definitionen i artikel 88, stk. 2, litra a), TEUF, hvorefter Europols opgaver kan omfatte »indsamling, opbevaring, behandling, analyse og udveksling af oplysninger, der fremsendes af bl.a. medlemsstaternes eller tredjelandes myndigheder eller eksterne organisationer« (
25
).
46.
I tredje række finder jeg det med hensyn til Europolforordningens mål indlysende, at denne forordning, som det fremgår af 57. betragtning hertil, ved at lade Europol og den berørte medlemsstat hæfte solidarisk sigter mod at gøre det lettere for en person, der har lidt skade som følge af forkert behandling af oplysninger, at anlægge et erstatningssøgsmål. Dette synspunkt bekræftes af den pågældende bestemmelses tilblivelseshistorie og af en sammenlignende fortolkning af denne bestemmelse i lyset af de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer.
47.
I denne henseende skal det for det første vedrørende tilblivelsen af Europolforordningens artikel 50 fremhæves, at ordlyden af denne artikel og af 57. betragtning som sådan stammer fra Kommissionens oprindelige forslag (
26
), hvilket understøtter fortolkningen om, at den nævnte artikel afspejler den hensigt, som EU-lovgiver har tilkendegivet i denne betragtning, nemlig hensigten om at indføre en form for solidarisk ansvar for Europol og den berørte medlemsstat (
27
).
48.
Det er desuden min opfattelse, at anvendelsen af denne bestemmelse, modsat hvad Europol har gjort gældende, ikke kan begrænses til den situation, hvor Unionen og en medlemsstat har forvoldt en skade i fællesskab, eftersom det i en sådan situation påhviler den kompetente retsinstans at tage stilling til det respektive ansvar for de enheder eller personer, der har forvoldt skaden (
28
).
49.
Hvad for det andet angår den sammenlignende fortolkning af Europolforordningens artikel 50, stk. 1, skal det påpeges, at skadelidte i overensstemmelse med denne bestemmelse kan drage Europol til ansvar »i henhold til artikel 340 [TEUF]«, som i stk. 2 henviser til de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer (
29
).
50.
Der synes i denne forbindelse at være en vis lighed mellem medlemsstaternes retsordener med hensyn til det solidariske ansvar, der foreligger i situationer, hvor den samme skade kan tilskrives flere personer (
30
). De europæiske retsprincipper for civilt ansvar peger i øvrigt i samme retning (
31
).
51.
Det skal desuden fremhæves, at mekanismen for solidarisk ansvar ikke er ukendt i EU-reglerne om databehandling, eftersom der navnlig i artikel 82, stk. 4, i forordning 2016/679 er indført et sådant ansvar i tilfælde af, at flere dataansvarlige er involveret i den samme behandling (
32
).
52.
Det retslige princip om, at borgere, der er af den opfattelse, at deres rettigheder er blevet tilsidesat, først skal indlede procedurer ved de nationale retsinstanser, når der er tale om et fælles ansvar for Unionen og en medlemsstat, rejser ikke tvivl om denne konklusion (
33
). Selv om dette princip finder anvendelse i situationer, hvor der foreligger et fælles ansvar, kan det nemlig ikke overføres på situationer, hvor der foreligger et solidarisk ansvar, uden at dette mister enhver effektiv virkning.
53.
Det er sammenfattende min opfattelse, at Retten begik en retlig fejl, da den udelukkede, at der i Europolforordningens artikel 50, stk. 1, fortolket i lyset af 57. betragtning til denne forordning, er indført en ordning med solidarisk ansvar for Europol og den berørte medlemsstat med hensyn til skader, der er forvoldt som følge af ulovlig behandling af oplysninger, som skyldes Europols eller denne medlemsstats handlinger.
54.
Jeg foreslår derfor, at det første appelanbringende tages til følge.
55.
Domstolen bør som følge heraf ophæve den appellerede dom, for så vidt som der ikke heri blev fastlagt nogen som helst årsagsforbindelse mellem den af appellanten hævdede skade og en eventuel adfærd fra Europols side, alene fordi både Europol og de slovakiske myndigheder i en vis periode havde været i besiddelse af de oplysninger, der fandtes på de pågældende mobiltelefoner.
56.
Det skal imidlertid påpeges, at for at Europol kan pålægges solidarisk ansvar for den hævdede skade, skal det bl.a. også fastslås, at der er en årsagsforbindelse mellem den hævdede adfærd og denne skade (
34
). Et solidarisk ansvar kræver nemlig, at de forskellige skadevoldende handlinger kan have forårsaget den hævdede skade, uanset hvilken overtrædelse der har været den umiddelbare og afgørende årsag til hændelsen (
35
).
57.
Ledetråden i de argumenter, der er fremført i forbindelse med det andet til det fjerde og det sjette appelanbringende, er ganske vist, at der var en sådan årsagsforbindelse i det foreliggende tilfælde.
58.
Eftersom Retten i den appellerede dom i det væsentlige nøjedes med at tage stilling til en manglende »eksklusiv« årsagsforbindelse mellem Europols adfærd og den hævdede skade, og denne analyse ikke gør det muligt at vurdere, om den årsagsforbindelse, der er nødvendig for, at der kan være tale om solidarisk ansvar, var til stede, bør Domstolen, såfremt den følger mit forslag om, at det første anbringende tages til følge, ophæve den appellerede dom og hjemvise sagen til Retten for så vidt angår den første påstand i første instans, således at denne kan tage stilling til spørgsmålet om en årsagsforbindelse med hensyn til solidarisk ansvar og i givet fald til de øvrige betingelser, der gælder for Unionens og for dens institutioners eller organers ansvar uden for kontraktforhold (
36
).
59.
For det tilfælde, at Domstolen ikke er enig i den løsning, som jeg har foreslået, vil jeg imidlertid også gennemgå de øvrige appelanbringender i det følgende (
37
).
b) Det andet anbringende om en fejl i forbindelse med fortolkningen af den nationale lovgivning vedrørende indholdet af sagsakter i forbindelse med en efterforskning
60.
Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at rapporten af 23. oktober 2018 i strid med de nationale regler, der gælder for indholdet af sagsakter i forbindelse med en efterforskning (
38
), ikke indgik i de sagsakter, der vedrørende ham, og at den derfor ikke var pålidelig.
61.
Retten konkluderede i den appellerede dom med støtte i rapporten af 23. oktober 2018, at Europol fra denne dato ikke var den eneste enhed, som rådede over de oplysninger, der fandtes på de pågældende mobiltelefoner, eftersom de slovakiske myndigheder også var i besiddelse af disse oplysninger (
39
).
62.
Som svar på appellantens indsigelse vedrørende denne rapports ægthed fastslog Retten, at selv om dette dokument ikke var blevet tilført sagsakterne i en straffesag, havde det ingen betydning for dets ægthed som sådan, og at appellanten ikke havde gjort gældende, at rapporten var blevet forvansket (
40
).
63.
Det er således min opfattelse, at appellantens argument for så vidt angår den eventuelle tilsidesættelse af de nationale regler om sagsakters indhold – som i øvrigt ikke vedrører de indeholdte dokumenters ægthed – er irrelevant, eftersom det ikke i tilstrækkelig grad godtgør, at Retten begik en fejl ved vurderingen af gyldigheden af rapporten af 23. oktober 2018, og slet ikke godtgør, at den gengav dette bevis urigtigt ved ikke at tage hensyn til den nationale lovgivning, som appellanten havde gjort gældende i første instans. Der skal nemlig sondres mellem på den ene side rapportens eventuelle manglende overensstemmelse med de nationale regler om sagsakters indhold, som i givet fald kan påvirke gyldigheden af den nævnte rapport, når den indgår i disse sagsakter (
41
), og på den anden side denne rapports eksistens (og dermed dens ægthed) og dens eventuelle bevisværdi i forbindelse med den foreliggende sag.
64.
Eftersom den nationale lovgivning, hvorpå appellanten har støttet sin kritik af den pågældende rapports bevisværdi, tydeligvis ikke er relevant, kan appellantens argument om, at den appellerede dom var behæftet med en begrundelsesmangel i denne henseende, heller ikke tiltrædes.
65.
Jeg foreslår derfor, at det andet appelanbringende forkastes.
c) Det tredje anbringende om faktiske fejl i forbindelse med vurderingen af årsagsforbindelsen for så vidt angår den første påstand i første instans
66.
Med det tredje anbringende har appellanten for det første gjort gældende, at der i rapporten af 23. oktober 2018 (hvis ægthed i øvrigt er omstridt) kun henvises til fremlæggelse af »foreløbige resultater« i form af tilvejebringelse og udtræk af oplysninger, hvilket ikke beviser, at den »kommunikation«, der er genstand for den foreliggende sag, ligeledes blev overdraget (
42
).
67.
Det skal herved påpeges, at Retten i den appellerede doms præmis 68 konkluderede, at Europol fra den dato, hvor den nævnte rapport blev fremlagt, ikke længere var den eneste enhed, der var i besiddelse af de omtvistede oplysninger, som efter denne dato var tilgængelige for de slovakiske myndigheder (
43
).
68.
Efter min opfattelse er den tvivl, som appellanten har rejst om det præcise indhold af de oplysninger, som Europol overgav til de slovakiske myndigheder, og hans kritik af Rettens fortolkning af udtrykket »foreløbige resultater« i rapporten af 23. oktober 2018 imidlertid ikke tilstrækkelige til at godtgøre, at Retten begik faktiske fejl eller anlagde et urigtigt skøn, der førte til urigtig gengivelse af beviserne.
69.
For det andet har appellanten anført, at Retten ikke godtgjorde, at Europol aldrig havde været i besiddelse af den omtvistede kommunikation i dekrypteret form (
44
), at en lækage af krypterede oplysninger også kunne have forårsaget den hævdede skade, efter de var blevet dekrypteret af en uautoriseret tredjemand (
45
), og at det i det foreliggende tilfælde var meget let at dekryptere oplysningerne, eftersom Europol allerede havde hentet filerne sammen med de tilknyttede adgangskoder.
70.
Selv om det ikke kan udelukkes, at de omtvistede oplysninger også – som hævdet af appellanten – kunne være lækket i krypteret form, har han imidlertid ikke fremført noget bevis eller indicium, som tyder på, at der skete en sådan lækage, da Europol var i besiddelse af de pågældende mobiltelefoner (
46
), og slet ikke godtgjort, at Rettens vurdering om, at de krypterede oplysninger ikke havde givet anledning til en lækage af den omtvistede kommunikation, var behæftet med en urigtig gengivelse af beviserne (
47
).
71.
Appellanten har for det tredje gentaget argumentet om, at rapporten af 23. oktober 2018 var blevet tilbagedateret, hvilket Retten ikke fandt bevist (
48
), og har ikke fremlagt yderligere beviser for, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder (
49
).
72.
Appellanten har for det fjerde tilføjet, at de pågældende mobiltelefoner var blevet overdraget med henblik på at tilvejebringe og udtrække oplysninger uden forudgående samtykke fra en domstol eller en uafhængig administrativ myndighed, hvilket beviste, at der var en årsagsforbindelse.
73.
Jeg har i denne henseende vanskeligt ved at se, hvordan en eventuel tilsidesættelse af reglerne for tilvejebringelse og udtræk af de omtvistede oplysninger i sig selv kan bevise, at der var en forbindelse mellem denne tilvejebringelse eller dette udtræk og lækagen af disse oplysninger til offentligheden (
50
).
74.
Efter min opfattelse er den omstændighed, at Europol overdrog de omtvistede oplysninger til de slovakiske myndigheder, nemlig tilstrækkelig til at bryde den »eksklusive« årsagsforbindelse mellem lækagen af disse oplysninger og Europols adfærd, selv om Europol ligeledes var i besiddelse af de nævnte oplysninger i krypteret eller dekrypteret form og uafhængigt af den eventuelle dekrypterings omfang (
51
).
75.
Jeg foreslår derfor, at det tredje appelanbringende forkastes.
d) Det fjerde anbringende om mangelfuld begrundelse og retlige fejl i forbindelse med bevisførelsen, urigtig gengivelse af beviser og tilsidesættelse af retten til forsvar
76.
Med det fjerde anbringendes første led har appellanten foreholdt Retten, at den ikke begrundede sin konstatering om, at Europolforordningens artikel 50, stk. 1 og 2, ikke kunne lægges til grund for et solidarisk ansvar, og for at have tilsidesat bevisbyrdereglerne.
77.
Det fremgår imidlertid af analysen i punkt 24-53 i dette forslag til afgørelse, at Rettens begrundelse gjorde det muligt for appellanten at forstå, hvorfor Retten fandt, at Europolforordningens artikel 50 ikke kunne lægges til grund for et solidarisk ansvar, og at fremføre modargumenter. Den gør det efter min opfattelse også muligt for Domstolen at udøve sin retslige prøvelse.
78.
Med det fjerde anbringendes andet led har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Retten vendte bevisbyrden ved at pålægge appellanten at bevise i første instans, at der var lækket oplysninger fra Europols tjenestegrene.
79.
Retten konkluderede i den appellerede dom, at appellanten ikke havde bevist, at der var en årsagsforbindelse mellem den hævdede skade og Europols eventuelle adfærd, og at dette var tilstrækkeligt til at udelukke, at Europol ifaldt ansvar som omhandlet i artikel 340 TEUF.
80.
Efter min opfattelse baserede Retten imidlertid med rette sin vurdering på en fast retspraksis, hvorefter det påhviler den part, som gør gældende, at Unionen har pådraget sig ansvar uden for kontraktforhold, at fremlægge afgørende beviser for, at der er en tilstrækkelig direkte årsagsforbindelse mellem den pågældende institutions adfærd og den hævdede skade (
52
).
81.
Med det fjerde anbringendes tredje led har appellanten foreholdt Retten, at den ikke tog hensyn til beviser i form af sagsakterne i forbindelse med den strafferetlige efterforskning mod ham og den slovakiske justitsministers dekret (
53
), der omhandler disse sagsakters indhold. Appellanten har i det væsentlige gentaget det argument, som han har fremført i forbindelse med det andet anbringende, nemlig at rapporten af 23. oktober 2018 burde være indgået i sagsakterne i forbindelse med den strafferetlige efterforskning mod ham i overensstemmelse med forskrifterne i dette dekret.
82.
Det er i denne henseende tilstrækkeligt at påpege, at appellantens argument om den eventuelle tilsidesættelse af de nationale regler om sagsakters indhold, som jeg har anført i forbindelse med gennemgangen af det andet anbringende, ikke er relevant, eftersom denne rapports manglende overensstemmelse med de nationale regler om sagsakters indhold ikke har nogen betydning for den nævnte rapports bevisværdi i den foreliggende sag (
54
).
83.
Med hensyn til argumentet om, at Europol hævdede, at en fotokopi af rapporten af 23. oktober 2018 godtgjorde, at Europol ikke var i besiddelse af denne rapport, som det havde fået af de slovakiske myndigheder under retssagen, må det konstateres, at der, som appellanten har præciseret, er tale om en »klar opfattelse« hos dennes advokat, som ikke er støttet på noget indicium eller bevis (
55
).
84.
Med det fjerde anbringendes fjerde led har appellanten foreholdt Retten, at den tilsidesatte hans ret til forsvar, eftersom han ikke fik mulighed for at udtale sig om tilbagedateringen af rapporten af 23. oktober 2018 i retsmødet den 30. juni 2021. Appellanten synes uden at præcisere dette udtrykkeligt at henvise til en tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet.
85.
Appellanten har imidlertid ikke forklaret, hvilke argumenter og forhold han kunne have gjort gældende, hvis hans ret til forsvar var blevet overholdt, eller at hans argumenter kunne have ændret sagens udfald, hvis den hævdede tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet ikke havde foreligget (
56
).
86.
Retten tog i øvrigt stilling til appellantens argumenter om den hævdede tilbagedatering i den appellerede doms præmis 74-78, hvori den bl.a. bemærkede, at disse argumenter ikke var understøttet af noget som helst bevis, og at appellanten ikke havde gjort gældende, at rapporten af 23. oktober 2018 eller kopien af denne rapport var blevet forvansket, i replikken.
87.
Appellanten har blot anført, at det stadig er uklart, hvor det oprindelige eksemplar af rapporten af 23. oktober 2018 befinder sig, at det ikke indgår i sagsakterne i den sag, som det hidrører fra, og at det fremgår af dokumenterne i en anden straffesag, at der findes mindst to forskellige eksemplarer af denne rapport.
88.
Det skal herved påpeges, at ifølge princippet om den frie bevisbedømmelse, som er fastsat i Domstolens praksis, er fastlæggelsen af bevisernes bevisværdi overladt til Rettens skøn (
57
), medmindre der foreligger en urigtig gengivelse af disse beviser, som ifølge Domstolens faste praksis skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det er fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (
58
), hvilket ikke synes at være tilfældet i den foreliggende sag.
89.
Jeg foreslår derfor, at det fjerde appelanbringende forkastes.
3. Anbringenderne om den ikke-økonomiske skade, der blev forvoldt som følge af opførelsen af appellantens navn på »mafialisten« (den anden påstand i første instans)
a) Det femte anbringende om en retlig fejl i forbindelse med kvalificeringen af Europols ansvar som følge af forkert behandling af oplysninger
90.
Med det femte anbringende, der helt og holdent er baseret på det første anbringende, har appellanten i det væsentlige foreholdt Retten, at den udelukkede, at Europol og den berørte medlemsstat var solidarisk ansvarlige for de skader, der var opstået som følge af ulovlig behandling af oplysninger i strid med den bindende karakter af 57. betragtning til Europolforordningen.
91.
Som det fremgår af gennemgangen af det første anbringende (
59
), begik Retten en retlig fejl, da den udelukkede, at der i Europolforordningens artikel 50, stk. 1, fortolket i lyset af 57. betragtning til denne forordning, er indført en ordning med solidarisk ansvar for Europol og den berørte medlemsstat med hensyn til skader, der er forvoldt som følge af Europols eller denne medlemsstats ulovlige behandling af oplysninger.
92.
For så vidt angår den anden påstand skal det imidlertid påpeges, at Retten i den appellerede doms præmis 102 konkluderede, at appellanten ikke havde fremlagt beviser, der godtgjorde, at de »mafialister«, hvorpå hans navn var blevet opført, var blevet udarbejdet og blev ført af en EU-institution og navnlig af Europol.
93.
Den retlige fejl, som Retten begik, kan efter min opfattelse ikke rejse tvivl om denne konklusion, for så vidt som den ikke berøres af de argumenter, der er fremført i forbindelse med det sjette anbringende, som jeg vil gennemgå i det følgende.
94.
Jeg foreslår under disse omstændigheder, at det femte appelanbringende forkastes som irrelevant.
b) Det sjette anbringende om faktiske fejl i forbindelse med vurderingen af årsagsforbindelsen for så vidt angår den anden påstand i første instans
95.
Med det sjette anbringende har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Europol ikke med rette kunne fastlægge en tilknytning mellem appellanten og »mafialisterne«.
96.
Som Retten bemærkede, havde Europol imidlertid blot påpeget i sin rapport af 13. januar 2019 (
60
), at appellantens navn bl.a. var »direkte knyttet til listerne over medlemmer af mafiaen og til Panama Papers«, uden at opføre ham på nogen liste, og konstateret, at appellantens eventuelle mafiaforbindelser allerede var beskrevet i presseartikler, før denne rapport blev fremlagt (
61
).
97.
Denne konklusion berøres ikke af de argumenter, der er fremført af appellanten, som i det væsentlige blot har gjort gældende, at Europol ikke forklarede, hvorfor det havde fastlagt en tilknytning mellem appellanten og »mafialisterne«, og at Europol med denne adfærd havde tilsidesat proportionalitetsprincippet, eftersom der hverken i national ret eller i EU-retten gives »ret til at føre mafialister«.
98.
Med disse argumenter har appellanten nemlig taget udgangspunkt i en udokumenteret antagelse om, at Europol faktisk opførte ham på disse »mafialister«, uden at rejse tvivl om Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 102, hvorefter han ikke havde fremlagt beviser, der godtgjorde, at de »mafialister«, hvorpå hans navn var blevet opført, var blevet udarbejdet og blev ført af en EU-institution og navnlig af Europol.
99.
Jeg foreslår derfor, at det sjette appelanbringende forkastes, og som følge heraf, at appellen forkastes for så vidt angår de anbringender, der vedrører den anden påstand i første instans.
B.
Søgsmålet i første instans
100.
Som det fremgår af ovenstående vurdering, foreslår jeg, at den appellerede dom ophæves for så vidt angår den første påstand i første instans, og at appellen forkastes for så vidt angår den anden påstand i første instans.
101.
I henhold til artikel 61 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, såfremt den ophæver den af Retten trufne afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
102.
Jeg anser ikke dette for at være tilfældet i den foreliggende sag.
103.
Efter min opfattelse gør den retlige fejl, som Retten begik ved at nægte, at Europol og den berørte medlemsstat hæfter solidarisk for skader, der er forvoldt som følge af ulovlig behandling af oplysninger, som skyldes Europols eller denne medlemsstats handlinger, det nemlig nødvendigt, at Retten foretager en ny bedømmelse af de faktiske omstændigheder for så vidt angår forekomsten af en årsagsforbindelse mellem Europols adfærd og den af appellanten hævdede skade (
62
) og i givet fald af de øvrige betingelser, der gælder for Unionens og for dens institutioners eller organers ansvar uden for kontraktforhold (
63
).
C.
Sagsomkostninger
104.
Da jeg foreslår, at sagen hjemvises til Retten, bør afgørelsen om parternes sagsomkostninger i forbindelse med appelsagen udsættes i henhold til artikel 137 i Domstolens procesreglement, der i medfør af dette reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager.
VII. Forslag til afgørelse
105.
Jeg foreslår på baggrund af det ovenfor anførte, at Domstolen træffer følgende afgørelse:
»–
Den Europæiske Unions Rets dom af 29. september 2021, Kočner mod Europol (T-528/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:631), ophæves i overensstemmelse med den første påstand.
–
Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse om realiteten med hensyn til den første påstand.
–
I øvrigt forkastes appellen.
–
Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 11.5.2016 om Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejde (Europol) og om erstatning og ophævelse af Rådets afgørelse 2009/371/RIA, 2009/934/RIA, 2009/935/RIA, 2009/936/RIA og 2009/968/RIA (EUT 2016, L 135, s. 53, herefter »Europolforordningen«).
(
3
) – Rådets afgørelse af 23.9.2013 om reglerne for sikkerhedsbeskyttelse af EU’s klassificerede informationer (EUT 2013, L 274, s. 1).
(
4
) – Jeg vil gerne indskyde, at henvisningen til denne artikel formentlig er forkert og bør forstås som en henvisning til Europolforordningens artikel 49, hvilket fremgår af Europa-Kommissionens oprindelige forslag (COM(2013) 173 final af 27.3.2013), som i artikel 51 (der svarer til Europolforordningens artikel 49) henviste til artikel 52 (der svarer til denne forordnings artikel 50).
(
5
) – Den 1.4.2019 havde de slovakiske myndigheder desuden anvendt de oplysninger, der fandtes på de pågældende mobiltelefoner, i forbindelse med en straffesag mod appellanten, og som det fremgår af en rapport af 18. juni 2019 fra de slovakiske politimyndigheder, havde disse myndigheder analyseret oplysningerne fra disse mobiltelefoner.
(
6
) – Den appellerede dom, præmis 10.
(
7
) – Den appellerede dom, præmis 91. Retten fastslog for det første, at Europol ikke var den eneste enhed, som rådede over de oplysninger, der fandtes på de pågældende mobiltelefoner, idet de slovakiske myndigheder også var i besiddelse af disse oplysninger (den appellerede dom, præmis 68 og 84), for det andet, at Europol aldrig havde været i besiddelse af den omtvistede kommunikation i dekrypteret og læsbar form (den appellerede dom, præmis 86), og for det tredje, at det fremgik af en presseartikel, at oplysninger fra sagsakterne i forbindelse med den nationale efterforskning var blevet lækket (den appellerede dom, præmis 90).
(
8
) – Den appellerede dom, præmis 102.
(
9
) – Den appellerede dom, præmis 92-95 og 105.
(
10
) – Det første og det femte anbringende vedrører nærmere bestemt Europols og den berørte medlemsstats solidariske ansvar for skader, der er forvoldt som følge af ulovlig behandling af oplysninger, som omhandlet i 57. betragtning til Europolforordningen, mens det andet til det fjerde og det sjette anbringende i det væsentlige vedrører vurderingen af årsagsforbindelsen mellem den skade, som appellanten angiveligt har lidt, og Europols adfærd.
(
11
) – Europol henviste ikke til formaliteten med hensyn til disse anbringender i duplikken i første instans, og Retten efterprøvede ikke dette spørgsmål ex officio i den appellerede dom. Selv om spørgsmålet ikke blev drøftet i første instans, er dette imidlertid ikke til hinder for, at Domstolen i givet fald fastslår, at Retten begik en retlig fejl ved ikke at tage stilling til, om disse anbringender burde afvises, med støtte i en ufravigelig procesforudsætning.
(
12
) – Ifølge appellanten er princippet om, at enhver lovgiver skal handle rationelt, i øvrigt til hinder for, at denne bestemmelse tillægges en anden betydning end den, der følger af 57. betragtning. Denne konklusion bekræftes ligeledes af den omstændighed, at den berørte medlemsstat ifølge den lovgivning, der var gældende forud for Europolforordningen, også var ansvarlig i situationer, hvor ansvaret ligeledes påhvilede Europol (ifølge artikel 52, stk. 1, i Rådets afgørelse 2009/371/RIA af 6.4.2009 om oprettelse af Den Europæiske Politienhed (Europol) (EUT 2009, L 121, s. 37)). Det ville være meningsløst at antage, at EU-lovgiver opgav denne forenklede ansvarsordning til fordel for en ordning, som er dårligere for den skadelidte, der nu på forhånd skal afgøre, hvilken enhed der er ansvarlig for skaden, før der kan anlægges en sag, hvilket er i strid med det formål, der forfølges med denne lovgivning.
(
13
) – Appellantens argument om, at EU-lovgiver har erstattet den tidligere ansvarsordning, hvorefter den berørte medlemsstat også var eneansvarlig i situationer, hvor ansvaret ligeledes påhvilede Europol, understøtter i øvrigt ikke hans antagelse om, at den nuværende ordning ikke kan være dårligere for den skadelidte (jf. fodnote 11 til dette forslag til afgørelse). Denne lovændring skyldtes alene, at Europol i forlængelse af de ændringer, der fulgte af Lissabontraktaten, endelig blev underlagt Domstolens jurisdiktion.
(
14
) – Den appellerede dom, præmis 93.
(
15
) – Den appellerede dom, præmis 94.
(
16
) – Artikel 41, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder indeholder en tilsvarende præcisering om, at »[e]nhver har ret til erstatning fra Unionen for skader forvoldt af institutionerne eller de ansatte under udøvelsen af deres hverv i overensstemmelse med de almindelige principper, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer«.
(
17
) – Jf. dom af 10.9.2019, HTTS mod Rådet (C-123/18 P, EU:C:2019:694, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
(
18
) – Dom af 9.9.1999, Lucaccioni mod Kommissionen (C-257/98 P, EU:C:1999:402, præmis 63), og kendelse af 12.3.2020, EMB Consulting m.fl. mod ECB (C-571/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:208, præmis 29).
(
19
) – Jf. navnlig artikel 9:101 i Principles of European Tort Law (europæiske retsprincipper for civilt ansvar), der er udarbejdet af European Group on Tort Law (EGTL) (den europæiske gruppe vedrørende civilt ansvar) (forsøg på kodificering af de europæiske retsprincipper for civilt ansvar baseret på en komparativ undersøgelse af de nationale systemer), som kan ses på følgende adresse: http://www.egtl.org/PETLEnglish.html. Jf. for så vidt angår Domstolens definition af det solidariske ansvar (i kontraktforhold) dom af 18.5.2017, Latvijas Dzelzceļš (C-154/16, EU:C:2017:392, præmis 85), hvori Domstolen fremhævede, at det fremgår af selve arten af det solidariske ansvar, at hver debitor er ansvarlig for betaling af hele toldskylden, og at fordringshaver i princippet frit kan kræve betaling af skylden af en eller flere af debitorerne efter hans eget valg.
(
20
) – Dom af 16.3.2023, Towercast (C-449/21, EU:C:2023:207, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
(
21
) – Det samme gælder for andre sprogversioner af den nævnte bestemmelse. Jf. navnlig ud over versionen på fransk, der er originalsproget for dette forslag til afgørelse (»soit d’Europol […], soit de l’État membre«), den græske (»είτε εκ μέρους της Ευρωπόλ […], είτε εκ μέρους του κράτους μέλους«), den engelske (»either from Europol […] or from the Member State«) og den italienske sprogversion (»da Europol […] o dallo Stato membro«).
(
22
) – De to metoder er således snævert forbundne (jf. i retslitteraturen K. Lenaerts og J.A. Gutiérrez-Fons, Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2020, s. 104).
(
23
) – Jf. navnlig dom af 19.6.2014, Karen Millen Fashions (C-345/13, EU:C:2014:2013, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
(
24
) – Jf. dom af 19.5.2022, Spetsializirana prokuratura (Sag mod en tiltalt på flugt) (C-569/20, EU:C:2022:401, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis). Jf. til orientering ligeledes Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens fælles praktiske vejledning til alle, der arbejder med affattelse af EU-lovgivning, Den Europæiske Unions Publikationskontor, Luxembourg, 2015. Ifølge overskriften til afsnit 10 i dette dokument har betragtningerne navnlig »til formål koncist at begrunde de væsentligste bestemmelser i den dispositive del«.
(
25
) – I øvrigt kan Europols behandling af personoplysninger i det foreliggende tilfælde ligeledes falde ind under de definitioner af »personoplysninger«, »operationelle personoplysninger« og »behandling«, der er fastsat i artikel 3, nr. 1), 2) og 3), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1725 af 23.10.2018 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af forordning (EF) nr. 45/2001 og afgørelse nr. 1247/2002/EF (EUT 2018, L 295, s. 39). Selv om det fremgår af artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2018/1725, at denne forordning ikke finder anvendelse på bl.a. Europols behandling af operationelle personoplysninger, førend Europolforordningen er tilpasset i overensstemmelse med den førstnævnte forordnings artikel 98, er det imidlertid min opfattelse, at de pågældende definitioner vil kunne anvendes som fortolkningskriterier i det foreliggende tilfælde, når der ikke er fastsat ad hoc-definitioner i den sidstnævnte forordning. Definitionerne af »personoplysninger« og »behandling« svarer desuden til dem, der er indeholdt i artikel 4, nr. 1) og 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1, berigtiget i EUT 2018, L 127, s. 2), idet det imidlertid fremgår af denne forordnings artikel 2, stk. 2, litra d), at den ikke gælder for behandling af personoplysninger, som foretages af kompetente myndigheder med henblik på at forebygge, efterforske, afsløre eller retsforfølge strafbare handlinger.
(
26
) – 57. betragtning til og artikel 50 i Europolforordningen svarer nemlig i det væsentlige til henholdsvis 47. betragtning til og artikel 52 i Kommissionens oprindelige forslag (COM(2013) 173 final af 27.3.2013).
(
27
) – Jeg kan derimod ikke tiltræde appellantens argument, som ligeledes er støttet på Europolforordningens tilblivelseshistorie, og hvorefter det ikke var tilstrækkeligt, at denne forordning sikrede skadelidte en dårligere beskyttelse end den, der var sikret ved den tidligere lovgivning (jf. fodnote 11 til dette forslag til afgørelse). Jeg hælder nemlig mere til Europols anskuelse om, at grunden til, at den berørte medlemsstat ifølge den tidligere lovgivning var eneansvarlig for enhver skade som følge af lagring eller behandling af oplysninger, herunder skader, der skyldtes Europols handlinger, var, at Europols handlinger på det tidspunkt, hvor denne lovgivning var gældende (dvs. før Lissabontraktaten trådte i kraft), ikke var underlagt Unionens retsinstansers jurisdiktion.
(
28
) – Det fremgår, som Europol har påpeget, af retspraksis, at Unionens retsinstanser skal vente med at afsige en dom, indtil den nationale domstol har truffet sin afgørelse (jf. dom af 14.7.1967, Kampffmeyer m.fl. mod Kommissionen, 5/66, 7/66, 13/66-16/66 og 18/66-24/66, ikke trykt i Sml., EU:C:1967:31, præmis 344). Dette vil jeg forklare nærmere i fodnote 33 til dette forslag til afgørelse.
(
29
) – Europolforordningens artikel 49 bestemmer næsten enslydende, at Europol skal erstatte skader forvoldt af Europols tjenestegrene eller af dets ansatte under udførelsen af deres hverv »i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer«.
(
30
) – Dette gælder eksempelvis for § 840 i Bürgerliches Gesetzbuch (den tyske borgerlige lovbog), artikel 926 i Αστικού Κώδικα (den græske borgerlige lovbog) og artikel 2055 i codice civile (den italienske borgerlige lovbog). Denne mulighed synes også at være til stede i common law-systemer (jf. C. Van Dam, »Causation«, European Tort Law, Oxford, 2013, s. 331). Jf. i denne retning ligeledes artikel 1265 i forslaget til reform af det civile ansvar i den franske retsorden, der under alle omstændigheder synes at indeholde en eksisterende forpligtelse til at hæfte solidarisk eller »in solidum«, som er indført gennem retspraksis (jf. i retslitteraturen C.G. Ligüerre, »Responsabilité solidaire et canalisation de la responsabilité«, Revue des contrats, nr. 4, 2019, s. 252).
(
31
) – Et sådant princip er bl.a. fastsat i artikel 9:101 i de europæiske principper for civilt ansvar (jf. European Group on Tort Law, Principles of European Tort Law. Text and Commentary, SpringerWienNewYork, 2005, s. 206).
(
32
) – Det fremgår af denne bestemmelse, at hvis mere end én dataansvarlig eller databehandler eller både en dataansvarlig og en databehandler er involveret i den samme behandling, og hvis de er ansvarlige for skader, der er forvoldt af behandling, hæfter de solidarisk for hele skaden for at sikre fuld erstatning til den registrerede, og den person, der har betalt fuld erstatning for den forvoldte skade, kan i henhold til denne forordnings artikel 82, stk. 5, kræve den del af erstatningen, der svarer til andres del af ansvaret for skaden, tilbage fra de andre ansvarlige. Denne bestemmelse kan i henhold til denne forordnings artikel 2, stk. 2, litra d), ikke anvendes i den foreliggende sag.
(
33
) – I en retspraksis, der går tilbage til 1960’erne, har Unionens retsinstanser nærmere bestemt fastslået, at når den samme skade er genstand for to erstatningssager, den ene anlagt mod en medlemsstat ved en national retsinstans, den anden anlagt mod Unionen ved Unionens retsinstanser, kan det vise sig nødvendigt, inden det afgøres, hvor stort et beløb Unionen vil blive anset for at være ansvarlig for, at afvente den nationale domstols afgørelse om medlemsstatens eventuelle ansvar for at undgå, at sagsøgeren på grund af, at de to retsinstanser vurderer sagen forskelligt, får for lidt eller for meget i erstatning (jf. dom af 14.7.1967, Kampffmeyer m.fl. mod Kommissionen, 5/66, 7/66, 13/66-16/66 og 18/66-24/66, ikke trykt i Sml., EU:C:1967:31, af 30.11.1967, Becher mod Kommissionen_30/66, EU:C:1967:44, og af 13.12.2006, É.R. m.fl. mod Rådet og Kommissionen, T-138/03, EU:T:2006:390, præmis 42). Jf. i retslitteraturen K. Lenaerts m.fl., EU Procedural Law, Oxford University Press, 2014, s. 506 og 507.
(
34
) – Selv om begrebet årsagsforbindelse ikke er et egentligt EU-retligt begreb (jf. C. Van Dam, European tort law, Oxford, 2013, s. 321, og K. Gutman, »The non-contractual liability of the European Union: principle, practice and promise«, Research handbook on EU tort law, 2017, s. 26-60, navnlig s. 57), er dette element efter min opfattelse nødt til at indgå i medlemsstaternes retsordener, når der er tale om solidarisk ansvar (jf. navnlig M. Infantino og E. Zervogianni, »Causation in European Tort Law«, The American Journal of Comparative Law, Cambridge, 2017, s. 652 og 653).
(
35
) – Det må herved konstateres, at det hverken ud fra artikel 340, stk. 2, TEUF eller ud fra de principper om solidarisk ansvar, som følger af de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, er muligt at fastlægge noget ansvar for en EU-institution eller et EU-organ, hvis der ikke er nogen årsagsforbindelse mellem denne institutions eller dette organs adfærd og den formodede skade.
(
36
) – Jf. punkt 34 i dette forslag til afgørelse.
(
37
) – Det skal dog indskydes, at hvis Domstolen følger mit forslag og tager det første anbringende til følge, vil det andet, det tredje og det fjerde anbringende være uden relevans, idet Retten under alle omstændigheder skal vurdere på ny, om der forelå en årsagsforbindelse.
(
38
) – Reglerne i den slovakiske justitsministers dekret nr. 618/2005.
(
39
) – Jf. den appellerede dom, præmis 68 og 84. Retten vurderede dette dokuments bevisværdi på grundlag af princippet om fri bevisbedømmelse og under hensyntagen til de faktorer, der er nævnt i dens praksis (dvs. dom af 13.12.2018, Iran Insurance mod Rådet, T-558/15, EU:T:2018:945, præmis 153 og 154 samt den deri nævnte retspraksis) (jf. den appellerede dom, præmis 80), og bemærkede, at det fremgik klart af den pågældende rapport, hvilke dokumenter og oplysninger den ansatte ved Europol havde overdraget til den ansatte ved NAKA, hvilke sagsakter de pågældende dokumenter og oplysninger var knyttet til, hvordan overdragelsen var sket, hvilke ansatte der var tale om samt datoen og tidspunktet for overdragelsen (jf. den appellerede dom, præmis 79-81).
(
40
) – Jf. den appellerede dom, navnlig præmis 71 og 77. Retten bemærkede i øvrigt, at den samme rapport var skrevet på papir med NAKA’s officielle brevhoved, henviste til bestemte sagsakter og var blevet dateret og underskrevet af en navngivet ansat ved NAKA, som bekræftede, at vedkommende havde modtaget den pågældende harddisk fra en ligeledes navngiven ansat ved Europol (den appellerede doms præmis 76), hvilket appellanten ikke har bestridt.
(
41
) – Det skal i øvrigt fremhæves, at Den Slovakiske Republik i sit interventionsindlæg har tilbagevist appellantens argument om, at den pågældende rapport ifølge den nationale lovgivning burde være tilført sagsakterne i forbindelse med efterforskningen, og præciseret, at visse processkrifter i overensstemmelse med denne lovgivning kan udelades fra de oprindelige sagsakter i forbindelse med efterforskningen og indgå i en anden udgave af disse sagsakter.
(
42
) – Appellanten har tilføjet, at det i denne forbindelse heller ikke er relevant at aflevere de mobiltelefoner, der er nævnt i den appellerede doms præmis 67, da det ikke er disse mobiltelefoner, men de indeholdte oplysninger, der skal tages i betragtning. Den omstændighed, at den slovakiske anklagemyndighed kom i besiddelse af den omtvistede kommunikation den 1. april 2019, indebærer i øvrigt ikke, at det var dem, der videregav disse oplysninger.
(
43
) – Dette bekræftes ifølge appellanten af den omstændighed, at de slovakiske strafferetlige myndigheder havde anvendt de omtvistede oplysninger den 1.4.2019.
(
44
) – Appellanten har i denne forbindelse anfægtet Rettens konklusion – baseret på en vidneforklaring, som en ansat ved Europol havde afgivet for en slovakisk straffedomstol (jf. den appellerede dom, præmis 82) – hvorefter Europol blot havde »tilvejebragt og udtrukket« krypterede oplysninger fra mobiltelefonerne, hvorefter de slovakiske myndigheder havde dekrypteret dem (jf. den appellerede dom, præmis 87). Appellanten har anført, at disse transaktioner, hvor Europol tilvejebragte og udtrak oplysninger, omfattede download af filer og tilknyttede adgangskoder, hvilket gjorde det let for enhver at dekryptere de pågældende oplysninger.
(
45
) – Appellanten har i denne forbindelse ligeledes fremsat et anbringende om mangelfuld begrundelse, eftersom Retten ikke forklarede, hvorfor der ikke skulle være muligt for en tredjemand at dekryptere de oplysninger, der måtte være blevet lækket i krypteret form. Efter min opfattelse forklarede Retten imidlertid på tilstrækkelig vis, hvorfor den fandt, at Europol ikke var ansvarligt, eftersom det ikke havde været i besiddelse af den omtvistede kommunikation i dekrypteret form, og spørgsmålet om, hvorvidt dette var korrekt, vedrører begrundelsens materielle indhold.
(
46
) – Appellantens argument er derfor af rent spekulativ karakter. Appellanten har i øvrigt selv erkendt, at det vanskeligt at afgøre, om det var Europol eller den berørte medlemsstat, der var ansvarlig for skaden, og af denne grund tilkendegivet, at disse to enheder bør hæfte solidarisk (jf. det første og det femte appelanbringende).
(
47
) – Det skal præciseres, at hvis det var fastslået, at Europol aldrig havde været i besiddelse af den omtvistede kommunikation i dekrypteret form, ville det udgøre et stærkt indicium for, at der ikke forelå nogen »ikke-eksklusiv« årsagsforbindelse mellem Europols adfærd og den hævdede skade, hvilket kunne medføre, at der heller ikke forelå en sådan årsagsforbindelse for så vidt angik Europols solidariske ansvar. Dette må imidlertid betragtes som en bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som Retten skal foretage på forhånd.
(
48
) – Den appellerede dom, præmis 74 og 75.
(
49
) – Appellanten har ikke forklaret, hvordan oplysningerne skulle være udtrukket fra de pågældende to mobiltelefoner, efter at rapporten af 23. oktober 2018 var blevet fremlagt, og heller ikke anført, at han har påberåbt sig den angivelige forvanskning over for en straffedomstol. Desuden er den omstændighed, at indstævnte kun fremlagde en fotokopi af rapporten af 23. oktober 2018, ikke tilstrækkelig til at påvise, at denne rapport var blevet tilbagedateret, eller til at påvise, at Retten gengav dette bevis urigtigt ved ikke at drage en sådan konklusion.
(
50
) – Jf. ligeledes punkt 63 i dette forslag til afgørelse.
(
51
) – Det kan nemlig ikke udledes af den pågældende udveksling af oplysninger mellem Europol og de slovakiske myndigheder, at det kun var Europol, der var i besiddelse af de pågældende mobiltelefoner og transskriptioner af deres indhold, hvilket Retten fastslog i den appellerede doms præmis 64 og 65.
(
52
) – Jf. navnlig dom af 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan mod Rådet (C-45/15 P, EU:C:2017:402, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis). Denne konklusion, der vedrører en generel vurdering af bevisbyrden for årsagsforbindelsen, som foretages i alle erstatningssøgsmål, berører ikke den vurdering af arten af Europols ansvar, der er foretaget i forbindelse med det første og det femte anbringende. Såfremt Domstolen, som jeg har foreslået i punkt 24-54 i dette forslag til afgørelse, konkluderer, at Europol i det foreliggende tilfælde hæfter solidarisk med den berørte medlemsstat, følger det nemlig heraf, at Retten ved at anvende en forkert bevisstandard (hvor der skal føres bevis for en »eksklusiv« årsagsforbindelse mellem Europols behandling af oplysninger og den hævdede skade) med rette pålagde appellanten bevisbyrden for årsagsforbindelsen i første instans.
(
53
) – Selv om appellanten ikke har præciseret dette, har han formentlig henvist til dekret nr. 618/2005, som er nævnt i forbindelse med det andet anbringende.
(
54
) – Jf. punkt 63 i dette forslag til afgørelse.
(
55
) – Det samme gælder for appellantens argument om, at den pågældende rapports indhold var blevet forvansket, hvilket ikke understøttes af noget indicium (jf. fodnote 49 til dette forslag til afgørelse).
(
56
) – Jf. i denne retning kendelse af 29.10.2004, Ripa di Meana mod Parlamentet (C-360/02 P, EU:C:2004:690, præmis 36).
(
57
) – Jf. i denne retning dom af 22.10.2020, EKETA mod Kommissionen (C-273/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:852, præmis 69).
(
58
) – Jf. dom af 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og Kommissionen mod Ferracci (C-622/16 P – C-624/16 P, EU:C:2018:873, præmis 86 og den deri nævnte retspraksis).
(
59
) – Jf. punkt 33-53 i dette forslag til afgørelse.
(
60
) – Jf. punkt 11 i dette forslag til afgørelse.
(
61
) – Den appellerede dom, præmis 107.
(
62
) – Som jeg har præciseret i punkt 56-58 i dette forslag til afgørelse, er det nemlig ikke en forudsætning for et solidarisk ansvar, at der er en »eksklusiv« årsagsforbindelse mellem adfærden hos en af de ansvarlige personer og den formodede skade, i henhold til de fælles regler (som undersøgt af Retten i det foreliggende tilfælde), men at de forskellige skadevoldende handlinger kan have forårsaget den hævdede skade.
(
63
) – Jf. punkt 34 i dette forslag til afgørelse.