61997CC0038_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
A - Indledning
1 Den foreliggende anmodning om praejudiciel afgoerelse drejer sig paa ny om spoergsmaalet, om Faellesskabets konkurrenceret er til hinder for visse statslige bestemmelser om fastsaettelse af tariffer for vejgodstransport. Dette problem er opstaaet i foelgende sammenhaeng.
2 Autotrasporti Librandi Snc, sagsoegeren i hovedsagen, skulle efter ordre fra Cuttica spedizioni e servizi internazionali Srl, sagsoegte i hovedsagen, foretage containertransporter for sidstnaevntes regning, for hvilket selskabet fakturerede et beloeb paa 2 844 000 ITL. Det er blevet haevdet, at dette beloeb svarer til de obligatoriske tariffer, der er fastsat ved ministerielle bekendtgoerelser. Sagsoegte betalte dog kun 2 300 000 ITL, som fremgaar af en kollektiv overenskomst. Sagsoegeren indbragte derpaa sagen for Giudice di pace di Genova med paastand om, at sagsoegte doemtes til at betale forskelsbeloebet.
3 De relevante italienske retsforskrifter har foelgende indhold.
Lov nr. 298 af 6. juni 1974 om indfoerelse af et nationalt register over virksomheder, der udfoerer godstransport ad landevej for fremmed regning, om vejgodstransport og om indfoerelse af en gaffeltarifordning for vejgodstransport, indfoerer i afsnit III en ordning med obligatoriske tariffer for vejgodstransport.
4 Ifoelge artikel 3 nedsaettes der et centraludvalg, som skal udarbejde en gaffeltarif paa betingelserne i lovens artikel 50 ff.
5 Ifoelge lovens artikel 52 fastsaettes tariffen med regelmaessige mellemrum under hensyntagen til den gennemsnitlige omkostning ved de hertil svarende transportydelser, herunder handelsomkostninger, beregnet for veldrevne virksomheder, som er undergivet normale vilkaar med hensyn til udnyttelsen af deres transportkapacitet, samt til markedsforholdene, og saaledes at transportvirksomhederne kan opnaa en rimelig indtjening.
6 Lovgiver har derefter i bestemmelserne til gennemfoerelse af denne artikel fastsat kriterier, som kendetegner den gennemsnitlige virksomhed. Disse kriterier er opregnet i artikel 3 og 4 i dekret nr. 56 af 9. januar 1978 fra Den Italienske Republiks praesident.
7 Artikel 53 bestemmer dernaest,
a) at centraludvalget forelaegger tarifferne for trafikministeren
b) at ministeren efter at have hoert regionerne samt de nationale fagforeningsrepraesentanter for de umiddelbart beroerte erhvervsgrene (hvis udtalelse kun er vejledende og ikke bindende)
-
kan godkende tarifferne og saette dem i kraft ved ministeriel bekendtgoerelse
- kan forkaste centraludvalgets indstilling og sende det tilbage til dette med ministeriets bemaerkninger. Nye forslag godkender ministeren efter modtagelsen, eller han ser bort fra dem og udsteder tarifbestemmelser ved bekendtgoerelse, der afviger fra centraludvalgets indstilling.
8 De saaledes fastsatte tariffer blev foerste gang sat i kraft ved ministeriel bekendtgoerelse af 18. november 1982. Denne bekendtgoerelse tillod desuden i artikel 3 transportvirksomhederne og brugerne at indgaa individuelle aftaler i henhold til de kollektive aftaler, som er indgaaet mellem de mest repraesentative sammenslutninger af transportvirksomheder, som er repraesenteret i centraludvalget for registeret, og brugerne.
9 Ved lov nr. 162 af 27. maj 1993 bestemte lovgiver, at det ikke er tilladt at indgaa aftaler om vejgodstransport for fremmed regning til priser og paa betingelser, som fraviger dem, der fremgaar af de priser og betingelser, der er fastsat ved lov nr. 298 og bestemmelserne til gennemfoerelse heraf, samt dem, der fremgaar af de kollektive aftaler, som er omhandlet i artikel 13 i den ministerielle bekendtgoerelse af 18. november 1982. Denne bestemmelse udvider paa den ene side ordningen med obligatoriske tariffer til andre aftaler end transportaftaler og giver paa den anden side de saakaldte »individuelle aftaler« fuld gyldighed.
10 Ved ministeriel bekendtgoerelse af 2. februar 1994 blev antallet af repraesentanter for de paagaeldende erhvervsdrivende, altsaa repraesentanter for ikke offentlige organer, i centraludvalget forhoejet fra 12 til 17 med den konsekvens, at disse fra nu af i det udvalg, der skal varetage udarbejdelsen af tarifforslag, har flertal i forhold til de offentlige myndigheders repraesentanter.
11 De naevnte italienske bestemmelser har allerede vaeret genstand for den praejudicielle anmodning i sagen Centro Servizi Spediporto (1). Dog havde de offentlige myndigheders repraesentanter dengang stadig flertallet i centraludvalget.
I naevnte sag fastslog Domstolen foelgende:
»EF-traktatens artikel 3, litra g), artikel 5, 85 (og) 86 ... er ikke til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter tariffer for vejgodstransport godkendes og saettes i kraft af det offentlige efter indstilling fra et udvalg, naar et flertal i udvalget er repraesentanter for de offentlige myndigheder og et mindretal repraesentanter for de beroerte erhvervsdrivende, og udvalget i sine indstillinger skal overholde visse almene hensyn, og de offentlige myndigheder desuden ikke giver afkald paa deres befoejelser, men forud for godkendelsen af indstillingerne tager hensyn til bemaerkninger fra andre offentlige og private instanser, eller endog selv fastsaetter tarifferne.«
12 Som foelge af aendringen af de italienske bestemmelser ser den forelaeggende ret sig foranlediget til at stille Domstolen foelgende spoergsmaal:
»1) Er traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85 og 86 efter Domstolens fortolkning af disse bestemmelser i dommen af 5. oktober 1995 i sag C-96/94 til hinder for en national lovgivning, hvorefter obligatoriske tariffer for vejgodstransport godkendes og saettes i kraft af det offentlige efter indstilling fra et centraludvalg, hvori et flertal er repraesentanter for de beroerte erhvervsdrivende (ministeriel bekendtgoerelse af 2.2.1994)?
2) Hvis det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende, er traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85 og 86 da til hinder for en national lovgivning (artikel 3 i lovdekret nr. 82/93, som ophoejet til lov nr. 162/93), hvorefter de obligatoriske tariffer, der gaelder for kontrakter vedroerende vejgodstransportydelser, udvides til at gaelde for andre kontrakttyper, som vedroerer forskellige tjenesteydelser, navnlig kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning?
3) Svarer begrebet 'interesse generale' (almene hensyn), som Domstolen har anvendt i dommene Reiff og Delta, til begrebet 'interesse pubblico' (almene hensyn), som Domstolen har anvendt i dommen Centro Servizi Spediporto, der vedroerte de samme retlige spoergsmaal som de to foerstnaevnte domme?
4) Er begrebet 'almene hensyn' defineret i Faellesskabets retsorden, eller er det overladt til medlemsstaternes kompetence at definere det?
5) Omfatter det naevnte begreb navnlig en situation i en medlemsstat som den, der er omhandlet i hovedsagen, hvor
a) indstillingen vedroerende tarifferne udarbejdes paa grundlag af kriterier, som efter den nationale lovgivers afgoerelse bygger paa visse almene hensyn, og som er abstrakt defineret i lov nr. 298/74 og praeciseret i dekret nr. 56/78 fra republikkens praesident, idet de dog konkret henviser til forskellige karakteristika for en 'typisk virksomhed', som er beskrevet i loven af 1978 (artikel 3 og 4), men som ikke laengere svarer til de faktiske forhold paa det paagaeldende marked
b) der endvidere maa tages hensyn til, at de (hidtil uudnyttede) befoejelser for den offentlige myndighed, som behandler udvalgets indstilling, og som er kompetent til at traeffe bindende afgoerelse vedroerende tariffen, saafremt det nye forslag fra udvalget ikke findes tilfredsstillende, er strikte begraenset til en undersoegelse af, om forslaget er i overensstemmelse med de kriterier, som lovgiver i 1974 (ved artikel 53 i lov nr. 298/74) overlod det til de administrative myndigheder at fastsaette ved gennemfoerelsesbestemmelser, der blev udstedt i 1978 (dekret nr. 56/78 fra republikkens praesident), og som ikke er blevet ajourfoert sidenhen
c) fastsaettelsen af den obligatoriske tarif derved er blevet gjort afhaengig af en raekke kriterier og - hvad der er vaesentligere - den offentlige myndigheds undersoegelse af dens lovlighed er gjort afhaengig af, om det af udvalget fremsatte tarifforslag er i overensstemmelse med de oekonomiske og tekniske data for en 'typisk virksomhed', naar disse data imidlertid ikke laengere er repraesentative for det paagaeldende marked
d) det i denne forbindelse ydermere er paalagt den offentlige myndighed at paase, at den saaledes fastsatte tarif giver transportvirksomheder mulighed for at opnaa en indtjening, der defineres som 'rimelig' (artikel 52 i lov nr. 298/74), men som imidlertid er fastsat paa et ufleksibelt og foraeldet lovgrundlag, som den offentlige myndighed ikke kan efterproeve, og som ikke laengere har basis i de faktiske forhold og derfor ikke afspejler transportvirksomhedernes faktiske omkostninger ved at praestere den paagaeldende tjenesteydelse?
6) Subsidiaert oenskes det afklaret, hvornaar der kan taenkes at foreligge en 'kollektiv aftale' af en saadan beskaffenhed, at den ret, som sagen verserer for, kan udelukke, at der foreligger en tarifaftale, som er forbudt efter traktatens artikel 85.«
B - Stillingtagen
Det foerste spoergsmaal
13 Den forelaeggende rets foerste spoergsmaal gaar ud paa, om de principper, der er fastslaaet i dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen - jf. punkt 11 - ogsaa kan finde anvendelse i den foreliggende sag.
14 Der var tre grunde til, at Domstolen fastslog, at der ikke forelaa et kartel. For det foerste udtalte den, at de offentlige myndigheders repraesentanter udgjorde flertallet i centraludvalget. Dernaest skulle dette ved vedtagelsen af sine forslag om tariffer tage hensyn til en raekke almene hensyn, der er angivet i loven. For det tredje havde de offentlige myndigheder ikke delegeret deres kompetence med hensyn til tariffastsaettelsen til private erhvervsdrivende (2). Herudover har Domstolen bemaerket, at centraludvalget blot skal forelaegge vedkommende minister forslag, idet ministeren kan godkende dem, naegte at godkende dem eller aendre dem, inden de saettes i kraft. Ligeledes skal ministeren, foer han godkender tarifferne og saetter dem i kraft, hoere regionerne og repraesentanterne for de beroerte erhvervsgrene og tage hensyn til retningslinjerne fra det faellesministerielle prisudvalg. Ifoelge Domstolen fulgte det heraf, at de offentlige myndigheder ikke havde delegeret deres kompetence med hensyn til fastsaettelse af tariffer til private erhvervsdrivende (3).
15 Den forelaeggende ret har saaledes rejst det spoergsmaal, om det aendrer noget ved disse betragtninger, at det offentliges repraesentanter i centraludvalget ikke laengere har flertallet.
16 Sagsoegte i hovedsagen er af den opfattelse, at de i dommen i sagen Centro Servizi Spediporto naevnte tre kriterier gaelder kumulativt og ikke alternativt.
17 Derudover bestaar der i forhold til sagen Centro Servizi Spediporto en yderligere forskel, idet det davaerende faellesministerielle prisudvalg, hvis retningslinjer ministeren skulle foelge ved fastsaettelsen af tarifferne, ikke laengere eksisterer. Det maa ogsaa tages i betragtning, at ministeren ved fastsaettelsen af tarifferne i praksis altid kun har orienteret sig efter oekonomiske kriterier og ikke har taget hensyn til udtalelser som dem, der blev afgivet af det nedlagte prisudvalg og regionerne. Ved fastsaettelsen af tarifferne gik de offentlige myndigheder ogsaa ud fra modeller, som ikke laengere svarer til virkeligheden.
18 Den franske regering har under den mundtlige forhandling anfoert, at det paa trods af aendringen af flertalsforholdet i centraludvalget kan taenkes, at de nationale bestemmelser er i overensstemmelse med konkurrenceretten. Dette er dog kun muligt, hvis det ved de andre opstillede objektive kriterier kan garanteres tilstraekkeligt, at de statslige interesser vil blive givet forrang.
19 Ogsaa den italienske regering har henvist til, at de principper, der er udviklet i dommen i sagen Centro Servizi Spediporto, ligeledes kan anvendes paa det foreliggende tilfaelde. Det aendrer intet heri, ved at tarifudvalgets sammensaetning er blevet aendret til fordel for virksomhedernes repraesentanter. Det afgoerende er, at udvalget kun har en indstillingsret og skal tage almene hensyn i betragtning ved fastlaeggelsen af tarifferne. Foer ministeren fastsaetter de endelige tariffer, skal regionerne og repraesentanterne for de beroerte erhvervsgrene hoeres. Det maa ogsaa tages i betragtning, at tarifudvalgets forslag ikke er bindende for ministeren, og at ministeren paa eget initiativ kan foranledige en aendring af de allerede fastsatte tariffer.
20 Den italienske regering har endvidere anfoert, at prisudvalget ganske vist ikke eksisterer laengere, men at pris- og tarifobservatoerer er traadt i stedet for dette.
21 Efter Kommissionens opfattelse er de af Domstolen naevnte kriterier ikke kumulative. De naevnte kriterier har til formaal at opstille parametre, paa grundlag af hvilke det kan bedoemmes, hvor vidt de almene hensyn skal varetages. De oevrige italienske retsforskrifter om beskyttelse af de almene hensyn, udoevelsen af ministerens kontrolbefoejelse og forpligtelsen til at hoere repraesentanter for de paagaeldende erhvervsgrene og regioner er ikke blevet aendret, hvilket har til foelge, at Domstolens principielle konstateringer i dommen i sagen Centro Servizi Spediporto kan overfoeres til det foreliggende tilfaelde. Det er dog herved forudsat, at medlemsstaternes domstole sikrer en tilstraekkelig kontrol med og garanti for bestemmelsernes overholdelse.
22 Det kan udledes af dommen i sagen Centro Servizi Spediporto, at tarifudvalgets sammensaetning saavel for Domstolen som for generaladvokaten ved besvarelsen af spoergsmaalet, om der forelaa et kartel, ganske vist blev naevnt som kriterium, men dog ikke som det eneste, men i sammenhaeng med forpligtelsen til at overholde kriterierne om almene hensyn og under bibeholdelse af de offentlige myndigheders ret til at traeffe afgoerelse som sidste instans.
23 Det kan ikke udledes alene af aendringen af flertalsforholdet i centraludvalget, at der foreligger en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85. Ganske vist kunne man ved udvalgets tidligere sammensaetning gaa ud fra, at de offentlige myndigheders repraesentanter gennem deres flertal ville sikre, at almene hensyn blev taget i betragtning i centraludvalget. Efter aendringen tilkommer der derfor de oevrige naevnte kriterier en desto stoerre betydning. Ved disse kriterier skal det sikres, at en medlemsstat ikke kan traeffe foranstaltninger, som kunne goere indgreb i de for virksomhederne gaeldende konkurrencereglers fulde praktiske effektivitet. Medlemsstaterne skal ifoelge grundsaetningen om faellesskabsloyalitet (EF-traktatens artikel 5, stk. 2) sikre en redelig, uforfalsket og effektiv konkurrence. Derfor maa de ikke foreskrive, lette eller forstaerke dannelsen af karteller. Medlemsstaternes domstole har derved den opgave at efterproeve, om de nationale retsforskrifter ogsaa faktisk sikrer overholdelse af de naevnte principper for konkurrencen. I det foreliggende tilfaelde faar de gaeldende principper om almene hensyn og overholdelse af hoeringspligten derfor en forstaerket betydning. Disse to punkter skal vaere udformet saaledes, at de holder stand over for en proevelse - som skal foretages af de nationale retter - dvs. at de sikrer konkurrencereglernes fulde virkning og ikke delegerer myndighedsbefoejelser.
24 Den forelaeggende rets foerste spoergsmaal skal derfor besvares med, at traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85 og 86 ikke er til hinder for en national lovgivning, der foreskriver, at de obligatoriske tariffer for vejgodstransport godkendes og saettes i kraft af det offentlige efter indstilling fra et udvalg, hvori et flertal er repraesentanter for de beroerte erhvervsdrivende, skal godkendes og saettes i kraft af en myndighed, saafremt det sikres, at disse tariffer fastsaettes under hensyntagen til de ved lov definerede kriterier for almene hensyn, og naar de offentlige myndigheder herudover ikke har delegeret deres kompetence til private erhvervsdrivende.
Det andet spoergsmaal
25 Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret at faa oplyst, om EF-traktatens konkurrenceregler er til hinder for en national lovgivning, som udvider de obligatoriske tariffer, der gaelder for kontrakter vedroerende vejgodstransportydelser, til at gaelde for andre kontrakttyper, som vedroerer forskellige tjenesteydelser, navnlig kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning.
26 Den nationale ret har i forelaeggelseskendelsen anfoert, at saafremt en tarif automatisk anvendes paa andre sektorer end sektoren for vejgodstransport, vil det kunne fremkalde tilfaelde af ulige behandling, som ikke blot kan bevirke fordrejninger af det nationale marked, men ogsaa af Faellesskabets marked. Tarifferne blev beregnet paa grundlag af omkostninger, som dog slet ikke opstod ved opfyldelsen af nogle kontrakter. Saaledes blev forskellige faktiske omstaendigheder ligestillet, idet de blev henfoert under det samme tarifsystem.
27 Sagsoegte er af den opfattelse, at det maa tages i betragtning, at repraesentanterne for et reguleret markedsomraade fastlagde priserne for omraader, hvor det normalt er konkurrencens frie spil, der gaelder. EF-traktatens konkurrenceregler var derfor ifoelge sagsoegte til hinder for anvendelse af de obligatoriske tariffer paa andre kontrakttyper.
28 Den italienske regering og Kommissionen ser ingen anledning til at behandle dette problem anderledes end den forelaeggende rets foerste spoergsmaal. De har begge anfoert, at Domstolen allerede i sagen Centro Servizi Spediporto har beskaeftiget sig med fortolkningen af konkurrencereglerne med hensyn til artikel 3 i den ministerielle bekendtgoerelse nr. 82/93. For det foerste er det den nationale rets opgave at vurdere, hvilke kontrakttyper der skal laegges til grund for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen. Selv om kriterierne om almene hensyn skal tages i betragtning ved fastsaettelsen af tarifferne, og selv om de offentlige myndigheder ikke maa overdrage deres kompetence til at fastsaette tarifferne til private erhvervsdrivende, saa har den nationale lovgiver dog et skoen ved fastsaettelsen af de kontrakttyper, som tarifferne skal gaelde for. Det afgoerende er altsaa, at de paagaeldende erhvervsdrivende ikke indgaar prisaftaler, og at der ikke sker misbrug af en dominerende stilling paa markedet.
29 For det foerste maa det fastslaas, at Domstolen allerede i sagen Centro Servizi Spediporto beskaeftigede sig med det spoergsmaal, der skal behandles her (4).
30 Hvad angaar de kriterier, der skal tages i betragtning ved tariffastsaettelsen, gaelder Domstolens betragtninger i sagen Centro Servizi Spediporto ogsaa her i forbindelse med de i punkt 24 naevnte praeciseringer, som er betinget af aendringen af flertalsforholdet i tarifudvalget.
31 Domstolen udtalte endvidere i sagen Centro Servizi Spediporto, at nationale bestemmelser, hvorefter tarifferne for vejgodstransport fastsaettes af offentlige myndigheder, ikke kan antages at bevirke, at de erhvervsdrivende herved tillaegges en kollektivt dominerende stilling, som er kendetegnet ved, at der ikke er et indbyrdes konkurrenceforhold mellem dem (5).
32 Der kan heller ikke i det foreliggende tilfaelde aendres noget ved denne grundlaeggende vurdering. Ganske vist fastsaettes tarifferne ved de italienske bestemmelser ogsaa for kontrakttyper, som ikke er rene transportkontrakter. Den nationale lovgiver har dog fundet det hensigtsmaessigt at inddrage bl.a. kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning, som indgaas inden for rammerne af en transport, under anvendelsesomraadet for de obligatoriske tariffer. Ved denne tariffastsaettelse skal de lovbestemte kriterier vedroerende almene hensyn fortsat overholdes, ministeren kan forkaste centraludvalgets indstilling, og hoering af regionerne og af repraesentanterne for de beroerte erhvervsgrene er obligatorisk.
33 Af disse grunde er traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85 og 86 ikke til hinder for en medlemsstats lovgivning, som paa omraadet for kontrakter vedroerende vejgodstransportydelser udvider de obligatoriske tariffer til at gaelde for andre kontrakttyper, som vedroerer forskellige tjenesteydelser, navnlig kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning, hvis denne lovgivning overholder de ovennaevnte principper om almene hensyn og om, at de offentlige myndigheder ikke maa afgive deres ret til at traeffe beslutning som sidste instans.
Det tredje spoergsmaal
34 Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret at faa oplyst, om begrebet almene hensyn, som Domstolen har anvendt i dommene Reiff og Delta (6), svarer til begrebet almene hensyn, som Domstolen har anvendt i en lignende retlig situation i dommen i sagen Centro Servizi Spediporto.
35 Dette spoergsmaals betydning for sagens udfald begrundes i forelaeggelseskendelsen med, at sagsoegte i hovedsagen har fremfoert, at det ved kriterierne for fastsaettelsen af tarifferne ikke er sikret, at centraludvalgets forslag tjente almene hensyn. Nu har Domstolen imidlertid i sin fortolkning af faellesskabsrettens konkurrenceregler benyttet saavel begrebet almene hensyn (das allgemeine Wohl) som begrebet almene hensyn (das Gemeinwohl).
36 Sagsoegte i hovedsagen har anfoert, at da der allerede efter national ret, alt efter sagens kontekst, kan forstaas noget forskelligt ved de to begreber, er dette ogsaa muligt efter faellesskabsretten.
37 I sagen Reiff maatte tarifnaevnet ikke blot fastsaette tarifferne efter transporterhvervets interesser. Derimod skulle der ogsaa tages hensyn til landbruget og de mindre virksomheders interesser samt til oekonomisk svagere og i transportmaessig henseende ugunstigt stillede egne. Den tilgrundliggende tyske lov havde til formaal at sikre den bedst mulige trafikmaessige betjening, at udligne konkurrencevilkaarene mellem de forskellige transportformer og sikre en ud fra nationaloekonomiske betragtninger rimelig opgavefordeling mellem disse. Med dette formaal for oeje foreskrev loven, at ydelser og vederlag inden for de forskellige transportformer skulle afstemmes efter hinanden, navnlig for at forhindre illoyal konkurrence mellem vejgodstransport, jernbanetransport og transport ad indre vandveje. Saafremt de af tarifnaevnet fastsatte tariffer imidlertid ikke var i overensstemmelse med almene hensyn, kunne vedkommende forbundsminister selv fastsaette fragtsatserne i stedet for tarifnaevnet. Domstolen bemaerkede derpaa afsluttende, at EF-traktatens konkurrenceregler ikke er til hinder for nationale bestemmelser om tariffastsaettelse, bl.a. naar medlemmerne af tarifnaevnene er uafhaengige sagkyndige, som skal fastsaette tarifferne paa grundlag af almene hensyn. Med begrebet almene hensyn kan der altsaa kun vaere ment alles interesser, dvs. navnlig andre erhvervsdrivende end transportvirksomhederne, samt ugunstigt stillede regioners interesser.
38 I Delta-sagen kom Domstolen med enslydende betragtninger til samme resultatet som i Reiff-sagen.
39 Ogsaa i dommen i sagen Centro Servizi Spediporto henviste Domstolen til Reiff og Delta-dommene (7). Den henviste til, at centraludvalget ved vedtagelsen af sine forslag skal tage hensyn til en raekke almene hensyn, der var angivet i loven og naermere praeciseret i dekret nr. 56, men beskaeftigede sig ikke naermere med spoergsmaalet om, hvorvidt kriterierne om de almene hensyn er defineret i de italienske retsforskrifter. Det fremgaar imidlertid af artikel 52 og 53 i lov nr. 298, at tarifferne skal sikre et passende vederlag under hensyn til markedsforholdene, og at ministeren skal hoere regionerne samt repraesentanter for de beroerte erhvervsgrene.
40 Hvis man nu sammenligner de tre domme, fremgaar det, at Domstolen i hvert enkelt tilfaelde har efterproevet, om tarifudvalget ved fastsaettelsen af tarifferne ogsaa skulle tage hensyn til andre interesser end de i udvalget repraesenterede erhvervsdrivendes interesser, og om ministeren, foer han fastsatte tarifferne, atter skulle tage de beroerte erhvervsgrenes repraesentanters interesser og regionernes interesser i betragtning. Der skulle vaere grundlag for at sikre, at almenhedens interesser kunne saettes igennem over for enkelte erhvervsdrivendes saerinteresser. Hensynet til og sikringen af disse interesser sammenfattede Domstolen i hvert enkelt tilfaelde under punktet almene hensyn (allgemeines Wohl henholdsvis Gemeinwohl). Selv om den dog udfyldte begge disse begreber med de samme kriterier, kan dette kun betyde, at disse begreber ogsaa svarer til hinanden.
41 Den forelaeggende rets tredje spoergsmaal skal derfor besvares med, at begrebet almene hensyn, som Domstolen har anvendt i dommene Reiff og Delta, svarer til begrebet almene hensyn, som Domstolen har anvendt i en lignende retlig situation i dommen i sagen Centro Servizi Spediporto.
Det fjerde spoergsmaal
42 Med sit fjerde spoergsmaal oensker den forelaeggende ret at faa oplyst, om begreberne »almene hensyn« (»allgemeines Interesse« og »Gemeinwohl«) er begreber, der er defineret i Faellesskabets retsorden, eller om det er overladt til medlemsstaternes kompetence at definere dem.
43 Selskabet Cuttica har anfoert, at de paagaeldende begreber skal defineres efter Faellesskabets retsorden. De kriterier, som tarifferne skal fastsaettes efter, maa ikke variere fra medlemsstat til medlemsstat. For at kunne sikre en effektiv konkurrence, ogsaa mellem medlemsstaterne, boer fastsaettelsen af tarifferne ske efter de samme kriterier i hver medlemsstat. Kun saaledes kan fordrejninger i samhandelen inden for Faellesskabet undgaas.
44 Efter den franske regerings og Kommissionens opfattelse tilkommer det den nationale lovgivning at definere, hvad der i hvert enkelt tilfaelde skal forstaas ved begrebet almene hensyn. Den nationale lovgiver skal ved fastsaettelsen af kriterierne dog tage i betragtning, at de offentlige myndigheders effektive kontrol fortsat skal vaere sikret, ogsaa for at forhindre, at faellesskabsrettens bestemmelser tilsidesaettes.
45 Denne opfattelse er rigtig. For det foerste maa det fastholdes, at Domstolen altid har anvendt begrebet »almene hensyn«, naar der var tale om proevelse af et kartel. Naar den fandt, at der ikke forelaa et kartel, lagde Domstolen i sin argumentation bl.a. til grund, at der ved fastsaettelsen af tarifferne skulle tages hensyn til de i medlemsstatens lovgivning definerede kriterier for almene hensyn. Domstolen har dog i ingen af sine afgoerelser ved en saadan proevelse naevnt faellesskabsretlige kriterier for dette begreb. Derudover er begrebet almene hensyn ikke naevnt eller defineret i nogen faellesskabsretlig bestemmelse, der er relevant her. Som allerede anfoert i punkt 23 er medlemsstaterne forpligtet til at sikre konkurrencereglernes praktiske effektivitet. De statslige foranstaltninger skal altsaa vaere orienteret mod de af Faellesskabet foreskrevne maal og politikker. Den statslige handel maa ikke tage sigte paa, at loyal og effektiv konkurrence forhindres, begraenses eller fordrejes. Hvis den i sig selv frie konkurrence bliver reguleret af myndighedernes indgriben, skal det sikres ved egnede kriterier, at de faellesskabsretlige konkurrenceregler overholdes. En faellesskabsretlig definition af disse kriterier, der gaar ud over konkurrencereglernes almindelige principper - nemlig at der skal foreligge almene hensyn og at de offentlige myndigheder ikke maa delegere deres kompetence - er imidlertid ikke noedvendig. Ogsaa subsidiaritetsprincippet kraever, at denne kompetence overlades til medlemsstaterne. En national definition kan ganske vist til en vis grad medfoere afvigelser fra en medlemsstat til en anden, men samtidig muliggoeres det ganske vist dermed, at der tages hensyn til saerlige nationale og regionale interesser. Det er saaledes medlemsstaternes retters opgave at efterproeve, om og hvorvidt kriterierne om almene hensyn og manglende delegation af myndighedernes kompetence i sidste ende sikrer konkurrencereglernes fulde effektivitet.
46 Paa grundlag heraf skal den forelaeggende rets fjerde spoergsmaal besvares med, at begreberne »almene hensyn« (allgemeines Interesse og »Gemeinwohl«) er begreber, som det er overladt til medlemsstaternes kompetence at definere og kontrollere.
Det femte spoergsmaal
47 Den forelaeggende rets femte spoergsmaal gaar ud paa, om der ogsaa er tale om kriterier vedroerende almene hensyn, naar der til grund for lovbestemmelserne laegges en typisk virksomhed, som ikke laengere svarer til de faktiske forhold paa det paagaeldende marked, naar disse bestemmelser ikke er blevet ajourfoert siden 1978, naar den kompetente myndighed undersoeger den foreslaaede tarif paa grundlag af oekonomiske og tekniske data for en typisk virksomhed, om hvilken det paastaas, at den ikke laengere er repraesentativ for det paagaeldende marked, og naar tariffen skal udgoere en rimelig indtjening for transportvirksomhederne. Den forelaeggende ret naerer altsaa tvivl om, hvorvidt der under disse betingelser stadig kan vaere tale om, at tarifferne for saa vidt er blevet fastsat under overholdelse af kriterierne om almene hensyn.
48 Kommissionen har anfoert, at selv hvis den beskrevne situation giver plads for tvivl om, hvorvidt kriterierne staar i et realistisk forhold til det relevante marked, er det ikke desto mindre den nationale lovgivers opgave at fastlaegge kriterierne for almene hensyn og de nationale retters opgave at overvaage, at disse overholdes.
49 Som det fremgaar af besvarelsen af fjerde spoergsmaal, har medlemsstaterne paa det her relevante omraade principielt kompetence til at fastlaegge de kriterier, der skal overholdes, naar tarifferne fastsaettes. Det betyder, at medlemsstaterne kan foreskrive, hvilke interesser erhvervsgrenenes repraesentanter i udvalget skal tage hensyn til ud over deres egne. Ligeledes er det fortsat principielt overladt til medlemsstaterne at fastsaette regler for, hvilke interesser de myndigheder, der vedtager tarifferne efter indstilling fra tarifudvalget, derudover skal medtage i deres vurdering. Principielt kan den paagaeldende medlemsstat frit lovgive om, hvilken konkret markedssituation og hvilke paavirkninger den vil lade have indflydelse paa fastsaettelsen af tariffen. Saafremt der i lovbestemmelserne laegges en typisk virksomhed til grund, maa definitionen af denne ikke kun vaere orienteret efter en enkelt gruppe virksomheder og disses saerinteresser, men skal ved at vaere repraesentativ genspejle alle branchens virksomheders interesser.
50 I sidste ende tilkommer det den kompetente nationale ret at tage stilling til, om det efter de nationale bestemmelser kan udelukkes, at der foreligger et kartel, om almene hensyn faktisk tages i betragtning, og om de offentlige myndigheder har delegeret deres kompetence til private erhvervsdrivende. Den kompetente rets afgoerelse skal i saa fald tage sigte paa at skabe saadanne rammer for konkurrencen, som er fastsat ved faellesskabsretten og den nationale ret.
Det sjette spoergsmaal
51 Med sit sjette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret at faa oplyst, hvad der skal forstaas ved en »kollektiv aftale« af en saadan beskaffenhed, at den ret, som sagen verserer for, kan udelukke, at der foreligger en tarifaftale, som er forbudt efter traktatens artikel 85.
52 Dette spoergsmaal begrundes med, at sagsoegte har anfoert, at det betalte vederlag svarer til en kollektiv aftale, som er indgaaet mellem de organisationer og virksomheder inden for transportsektoren, der er repraesenteret i centraludvalget for registeret, og brugersammenslutninger. Da sagsoegeren dog imidlertid har gjort gaeldende, at denne aftale som saadan ikke gyldigt kan paaberaabes, idet sagsoegeren ikke tilhoerte nogen af de paagaeldende organisationer, oensker den forelaeggende ret at kunne afgoere, i hvilke tilfaelde en kollektiv aftale efter Faellesskabets retsorden er lovlig, og derfor ogsaa er bindende for en tredjemand, som ikke tilhoerer den underskrivende organisation.
53 Kommissionen har anfoert, at spoergsmaalet ikke er, hvilken kollektiv aftale der skal anvendes paa kontraktforholdet mellem parterne i hovedsagen, men snarere, om kollektive aftaler ogsaa, naar de er indgaaet, kan vaere bindende for erhvervsdrivende, der ikke deltager heri. Dette spoergsmaal er dog ikke faellesskabsretligt relevant. Dette medfoerer, at de faktiske omstaendigheder i hovedsagen med hensyn til dette aspekt udelukkende skal bedoemmes efter national ret.
54 Domstolen har i praemis 29 i dommen i sagen Centro Servizi Spediporto undersoegt den mulighed, at kollektive aftaler kan indgaas i henhold til artikel 13 i den ministerielle bekendtgoerelse af 18. november 1982. Den fastslog i denne forbindelse blot, at denne mulighed ikke har til foelge, at konkurrencen begraenses, men aabner mulighed for, at de obligatoriske tariffer i et vist omfang kan fraviges, og kan saaledes medfoere foroeget konkurrence. Ogsaa generaladvokat Léger har i punkt 33 i forslaget til afgoerelse paapeget, at de indgaaede kollektive aftaler ikke bevirkede, at konkurrencen blev begraenset, men tvaertimod, at de erhvervsdrivendes handlemuligheder blev foroeget, idet der var tale om en undtagelse i forhold til anvendelsen af gaffeltarifferne.
55 Begrebet en »kollektiv aftale« skal af de nationale statslige organer defineres, fortolkes og undersoeges med hensyn til dets retmaessige anvendelse. Ogsaa spoergsmaalet, om bestemmelserne i en kollektiv aftale kan goeres gaeldende mod en virksomhed, der ikke har deltaget i indgaaelsen af denne aftale, er et spoergsmaal, hvis besvarelse alene afhaenger af national ret, hvorfor Domstolen ikke behoever at besvare dette spoergsmaal fra den forelaeggende ret.
C - Forslag til afgoerelse
56 Jeg foreslaar, at de praejudicielle spoergsmaal besvares saaledes:
1) EF-traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85 og 86 er ikke til hinder for en national lovgivning, der foreskriver, at de obligatoriske tariffer for vejgodstransport godkendes og saettes i kraft af det offentlige efter indstilling fra et udvalg, hvori et flertal er repraesentanter for de beroerte erhvervsdrivende, saafremt det sikres, at disse tariffer fastsaettes under hensyntagen til de ved lov definerede kriterier for almene hensyn, og naar de offentlige myndigheder herudover ikke har delegeret deres kompetence til private erhvervsdrivende.
2) EF-traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85 og 86 er ikke til hinder for en medlemsstats lovgivning, som paa omraadet for kontrakter vedroerende vejgodstransportydelser udvider de obligatoriske tariffer til at gaelde for andre kontrakttyper, som vedroerer forskellige tjenesteydelser, navnlig kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning, hvis denne lovgivning overholder de i besvarelsen af spoergsmaal 1 naevnte principper om almene hensyn og om, at de offentlige myndigheder ikke maa afgive deres ret til at traeffe beslutning som sidste instans.
3) Begrebet almene hensyn, som Domstolen har anvendt i dommene Reiff og Delta, svarer til begrebet almene hensyn, som Domstolen har anvendt i en lignende retlig situation i dommen i sagen Centro Servizi Spediporto.
4) Begreberne »almene hensyn« (»allgemeines Interesse« og »Gemeinwohl«) er begreber, som det er overladt til medlemsstaternes kompetence at definere og kontrollere.
5) Det tilkommer den kompetente nationale ret at tage stilling til, om det efter de nationale bestemmelser kan udelukkes, at der foreligger et kartel, om almene hensyn faktisk tages i betragtning, og om de offentlige myndigheder har delegeret deres kompetence til private erhvervsdrivende. Den kompetente rets afgoerelse skal i saa fald tage sigte paa at skabe saadanne rammer for konkurrencen, som er fastsat ved faellesskabsretten og national ret.
(1) - Dom af 5.10.1995, sag C-96/94, Sml. I, s. 2883.
(2) - Dom i sagen Centro Servizi Spediporto, anfoert i fodnote 1, praemis 26.
(3) - Dom i sagen Centro Servizi Spediporto, anfoert i fodnote 1, praemis 26-30.
(4) - Dom i sagen Centro Servizi Spediporto, anfoert i fodnote 1, praemis 17.
(5) - Dom i sagen Centro Servizi Spediporto, anfoert i fodnote 1, praemis 34.
(6) - Dom af 17.11.1993, sag C-185/91, Reiff, Sml. I, s. 5801, og af 9.6.1994, sag C-153/93, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, Sml. I, s. 2517.
(7) - Dom anfoert i fodnote 1, praemis 22.