61992CC0430_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Denne sag vedroerer en kommissionsbeslutning, der indeholdt afslag paa en ansoegning fra De Nederlandske Antiller om dispensation fra reglerne om varers oprindelse i Raadets afgoerelse af 25. juli 1991 om de oversoeiske landes og territoriers associering med Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (1) (herefter "OLT-afgoerelsen").
2. Reglerne om definitionen af begrebet "varer med oprindelsesstatus" findes i OLT-afgoerelsens bilag II. Efter bilagets artikel 1 anses en vare for at have oprindelse i OLT, "hvis den enten er fuldt ud fremstillet eller tilstraekkeligt forarbejdet dér".
De i sagen relevante varer ° indspillede videokassetter ° fremstilles paa grundlag af materialer, der importeres til De Nederlandske Antiller. Der er tale om varer omfattet af HS pos. 8524 (plader, baand og andre medier med indspilning af lyd eller af andre faenomener ...), der gives oprindelsesstatus efter bilag II, hvis de bliver til ved fremstilling, "ved hvilken vaerdien af alle anvendte materialer ikke overstiger 40% af den faerdige vares pris ab fabrik", idet det tilfoejes, at inden for denne graense kan materialer henhoerende under pos. 8523 (uindspillede medier til optagelse af lyd eller andre faenomener) kun anvendes op til en vaerdi af 10% af den faerdige vares pris ab fabrik.
3. Bilag II indeholder i artikel 30 en mulighed for, at der efter ansoegning kan gives dispensation fra de almindelige kriterier for varers oprindelsesstatus. De grundlaeggende betingelser herfor er, at hensynet til det paagaeldende OLT-land berettiger hertil ("udviklingen af bestaaende industrier eller oprettelse af nye industrier berettiger hertil"), "at der er sket en vaesentlig bearbejdning eller forarbejdning" i det paagaeldende land, og at der ikke er hensyn til industrien i Faellesskabet, der taler imod en dispensation ("anmodningen ikke kan foraarsage en industri, der er etableret i Faellesskabet, alvorlig skade").
4. Den nederlandske regering har under denne sag paastaaet annullation af Kommissionens afslag paa De Nederlandske Antillers dispensationsansoegning. Regeringen goer primaert gaeldende, at afslaget blev givet efter udloebet af den sagsbehandlingsfrist, der er fastlagt i bilagets artikel 30, og at ansoegningen derfor efter artikel 30' s udtrykkelige bestemmelse herom skal anses for imoedekommet. Regeringen goer subsidiaert gaeldende, at afslaget er materielt uberettiget og i oevrigt mangelfuldt begrundet.
Vedroerende fristen for sagsbehandlingen
5. Artikel 30, stk. 8, litra a), bestemmer, at "Raadet og Kommissionen traeffer alle noedvendige foranstaltninger til, at der hurtigst muligt traeffes en afgoerelse og senest 60 arbejdsdage efter", at dispensationsansoegningen er modtaget.
Artikel 30, stk. 8, litra b), bestemmer, at "traeffes der ikke afgoerelse inden den i litra a) omhandlede frist, anses anmodningen for at vaere taget til foelge".
6. Det er ubestridt i sagen, at Kommissionens beslutning blev truffet efter udloebet af 60-dages-fristen, hvis denne regnes fra tidspunktet for ansoegningens modtagelse. Det ligger imidlertid ogsaa fast, at Kommissionen paa et tidspunkt under sagsbehandlingen anmodede den nederlandske regering om yderligere oplysninger, og at Kommissionen i denne forbindelse meddelte regeringen, at 60-dages-fristen foerst begyndte at loebe fra det tidspunkt, hvor den havde modtaget de paagaeldende oplysninger. Endelig kan det konstateres, at afslaget blev givet inden for 60-dages-fristen, hvis denne regnes fra modtagelsen af disse oplysninger.
Det omtvistede spoergsmaal er derfor, om Kommissionen var berettiget til paa den angivne maade at aendre tidspunktet for fristens begyndelse.
7. Det er for at tage stilling til dette spoergsmaal noedvendigt at redegoere for det foerste for de relevante regler om den procedure, der skal foelges, naar der skal tages stilling til dispensationsansoegninger, og for det andet for de konkrete omstaendigheder i forbindelse med ansoegningen i den foreliggende sag.
8. Efter artikel 30 indgives ansoegningen til formanden for det saerlige Vareoprindelsesudvalg, der er oprettet efter artikel 12 i Raadets forordning nr. 802/68 af 27. juni 1968 om den faelles definition af begrebet varers oprindelse (2). Ansoegningen kan indgives af den beroerte medlemsstat eller i givet fald af de kompetente myndigheder i det paagaeldende OLT. Det fremgaar af artikel 30, stk. 2, at ansoegeren skal give "saa fuldstaendige oplysninger som muligt" og navnlig om en raekke naermere opregnede forhold, og at der til brug for ansoegningen skal anvendes en saerlig formular, indeholdt i bilag 9 til bilag II. Formularen praeciserer og uddyber i 21 punkter, hvilke oplysninger der skal gives i forbindelse med ansoegningen, f.eks. om det forventede aarlige omfang af udfoerslen til Faellesskabet, om vaerdien af anvendte materialer med oprindelse i tredjelande, om den faerdige vares vaerdi ab fabrik, om grunden til, at faerdigvaren ikke kan opfylde oprindelsesreglen, om vaerdien af materialer, der skal anvendes, og som har oprindelse i AVS-stater, EOEF eller OLT, om vaerdien af den paagaeldende virksomheds investeringer, og om de loesninger, der paataenkes for i fremtiden at undgaa, at det bliver noedvendigt med en undtagelse.
9. Det fremgaar i oevrigt af artikel 30, stk. 8, litra a), at sagsbehandlingen foregaar i overensstemmelse med Raadets afgoerelse 90/523/EOEF om den procedure vedroerende undtagelse fra oprindelsesreglerne, der er fastlagt i protokol nr. 1 til den fjerde AVS/EOEF-konvention (3). Det foelger af denne afgoerelse, at det er Kommissionen, der traeffer afgoerelsen om dispensation, men at dette skal ske i samarbejde med det ovenfor naevnte Vareoprindelsesudvalg. Udvalget skal have forelagt Kommissionens udkast til faelles holdning senest tyve arbejdsdage efter, at ansoegningen er modtaget, og afgiver en udtalelse herom inden for en af formanden fastsat frist. Kommissionen er forpligtet til at underrette Raadet, saafremt Kommissionens endelige beslutning ikke er i overensstemmelse med udvalgets udtalelse.
10. I den foreliggende sag blev dispensationsansoegningen modtaget den 1. juni 1992. Ansoegningen, der var udarbejdet af regeringen i De Nederlandske Antiller, blev indgivet gennem Nederlandenes Faste Repraesentation ved EF. Ansoegningen var vedlagt den ovenfor omtalte formular i udfyldt stand. Det blev oplyst, at ansoegningen blev indgivet "med henblik paa industriel udvikling og paa vegne af en potentiel investor", at den planlagte produktion af indspillede videokassetter skulle foretages af virksomheden TVTEC i Curaçao ved hjaelp af materialer importeret fra Korea, Japan og USA, samt at det var regeringens opfattelse, at "en saadan industri kunne yde et betydeligt bidrag til at variere dens oekonomi, styrke dens eksportstruktur og reducere arbejdsloesheden". Det blev endvidere bemaerket, at "det paa baggrund af den forventede eksportmaengde fra Curaçao og stoerrelsen af EF-markedet for indspillede videokassetter ikke var forventeligt, at en etableret EF-industri kunne blive paafoert vaesentlig skade. Paa den anden side maatte etableringen af TVTEC ses som et vaesentligt bidrag til udviklingen af eksportorienterede industrier i De Nederlandske Antiller".
11. Af formularen fremgik, at den forventede aarlige eksport til Faellesskabet var 1,5 mio. indspillede videokassetter, idet den oevrige produktion var bestemt til det amerikanske marked. Herudover blev der i formularen opregnet samtlige materialer til brug ved produktionen samt disse varers tarifering, antal og pris.
Formularens punkt 12 vedroerende den planlagte produktion var udfyldt saaledes: "Et masterbaand, stillet til raadighed af kunden, kopieres til et antal 'mirror' masters. Masterbaandet returneres til kunden. Mirror master' ne overspilles til tomme magnetbaandruller (' pancakes' ) paa hoejhastighedsduplikatorer. Kvaliteten af de indspillede pancakes kontrolleres. De indspillede pancakes pakkes i tomme VHS videokassetter paa en videobaand-' loader' . De indspillede kassetter pakkes i kasser. De indspillede kassetter leveres til kunden med henblik paa distribution".
For saa vidt angaar de naevnte materialers oprindelse oplyste regeringen i formularens punkt 8 foelgende: "Reglerne om oprindelsesstatus kan ikke opfyldes for den faerdige vare, fordi De Nederlandske Antiller ikke har nogen produktion af pancake, V-zero, masterkopi-materiale eller emballage. Med eventuel undtagelse for emballage er den investering, der kraeves for at starte saadan industri, prohibitiv hoej og ikke realistisk."
Tidsrummet for den oenskede undtagelse var angivet som perioden fra den 1. januar 1992 til den 1. januar 2002. Produktionen ville indebaere oprettelse af 49 arbejdspladser og noedvendiggoere investeringer paa 5 mio USD.
I punkt 19 om andre eventuelle forsyningskilder med hensyn til de anvendte materialer var angivet: "Pancake og masterkopi-materiale faas i Tyskland, Nederlandene m.fl. i tilsvarende kvalitet, men til vaesentligt hoejere pris. Indien er ogsaa en mulig leverandoer af pancake. V-zero' s faas bl.a. i Portugal. Den bedste pris/kvalitet opnaas dog i USA. Emballage kan faas i mange forskellige lande."
Ud for punkt 20 om "de loesninger, der kan paataenkes for i fremtiden at undgaa, at det bliver noedvendigt med en undtagelse" var anfoert "muligheden for import af pancake og V-zero' s til konkurrencedygtige priser fra Europa skal undersoeges".
12. Den 5. juni 1992 sendte den kompetente tjenestegren i Kommissionen ansoegningen til Vareoprindelsesudvalgets medlemmer. I foelgeskrivelsen var anfoert, at 60-dages-fristen til besvarelse af anmodningen begyndte at loebe den 1. juni 1992.
Kommissionen gjorde i bemaerkningerne til ansoegningen opmaerksom paa, at der var tale om videokassetter, der var foelsomme produkter, og som Faellesskabet havde vaeret tvunget til at traeffe anti-dumping foranstaltninger imod, at aktiviteten i De Nederlandske Antiller (kopi af master-baand og samling af kassette) var relativt lille, og at det ikke var forventeligt, at TVTEC ville forsoege at opfylde oprindelseskriterierne ved kumulering, dvs. ved brug af materialer fra Faellesskabet, AVS-lande eller andre OLT-lande. Der henvistes ogsaa til, at anvendelsen af billige ASEAN-materialer ville skade de allerede konkurrencepressede faellesskabsproducenters interesser, og der blev givet udtryk for, at de planlagte aktiviteter ville repraesentere en aarlig import paa 1,5 mio. videokassetter med kun 49 nye arbejdspladser til foelge, hvilket ifoelge Kommissionen "alt i alt er meget beskedent".
13. Det fremgaar af sagen, at ansoegningen blev droeftet i Vareoprindelsesudvalget paa dets moede i juni. I fortsaettelse af dette moede sendte Nederlandenes Faste Repraesentant ved EF den 9. juli 1992 et brev til det kompetente medlem af Kommissionen "som bidrag til diskussionen" i Oprindelsesudvalget, idet Kommissionen havde "henledt delegationernes opmaerksomhed paa en raekke negative betragtninger".
De nederlandske myndigheder fremhaevede i brevet, at Kommissionen ikke havde anfoert naermere argumentation for, hvorfor produktionen ikke skulle indebaere en vaesentlig bearbejdning eller forarbejdning, samt at det ikke kunne anses for givet, at undtagelsen "blot ville foroege skadevirkningen konstateret i antidumping-sagerne mod Korea og Hongkong".
Brevet fortsatte saaledes:
"Hvis Kommissionens tjenestegrene er af den opfattelse, at toldfri import af indspillede videokassetter fra De Nederlandske Antiller som foelge af den ansoegte undtagelse fra oprindelsesreglerne vil foraarsage alvorlig skade, er det op til dem at fremlaegge dokumentationen for, at undtagelsen fra FTT-toldene paa 5,1% over for tredjelande rent faktisk kan forventes at medfoere vaesentligt tab af markedsandele, arbejdspladser, prisfald etc.
I denne forbindelse oensker Kongeriget at pointere, at direkte forsendelse af indspillede videokassetter fra Korea- og Hongkong-eksportoerer til Faellesskabet ... ikke er genstand for antidumpingtold og er berettiget til en (begraenset) 0% told i kraft af GSP' en ..."
Endelig blev det anfoert, at selv om pancakes og V-zeroes fra Faellesskabet kunne anvendes i produktionen, ville disse varer vaere omtrent 50% dyrere end tilsvarende produkter fra Korea eller USA.
14. Efter at ansoegningen paa ny havde vaeret droeftet i Oprindelsesudvalget paa dets moede den 13.-15. juli 1992, sendte generaldirektoeren for den kompetente tjenestegren i Kommissionen den 31. juli 1992 et brev til Nederlandenes Faste Repraesentant i EF. Brevet indledtes med foelgende bemaerkning: "Kommissionens tjenestegrene har undersoegt anmodningen og bemaerket, at foelgende problemer maa behandles, foer der kan traeffes beslutning i sagen." Herefter naevntes en raekke spoergsmaal, der vil blive gengivet nedenfor, og brevet afsluttedes paa foelgende maade: "Jeg ville derfor vaere taknemmelig for snarest belejligt at modtage afklaring af disse vaesentlige spoergsmaal. 60-dages-fristen i artikel 30 i bilag II begynder at loebe paa den dato, hvor jeg modtager tilfredsstillende information angaaende de ovennaevnte punkter."
15. Nederlandenes Faste Repraesentation ved EF besvarede den 18. august 1992 dette brev. Det anfoertes, at det paa indevaerende tidspunkt ville medfoere for hoeje omkostninger, saafremt den planlagte produktion skulle anvende materialer fra Faellesskabet, men at den paagaeldende virksomhed naturligvis ville foelge prisudviklingen. For saa vidt angaar spoergsmaalet, om produktionen ville kunne foraarsage Faellesskabets industri skade, bemaerkedes, at "det skal bemaerkes, at det spoergsmaal ikke kan blive besvaret af de ansoegende myndigheder. Det formodes, at de hertil hoerende undersoegelser vil blive udfoert af Kommissionens tjenestegrene. For saa vidt angaar risikoen for ophavsrettigheder tilhoerende individer eller selskaber i Faellesskabet, maa det erindres, at de tjenester, der skal ydes af TVTEC, ikke vil kraeve overdragelse af ophavsrettigheder til det antilliske selskab. Disse rettigheder forbliver hos deres lovlige ejere ... Desuden beskytter lovgivningen i De Nederlandske Antiller ophavsrettigheder inklusive copyrights til filmiske produkter." Endelig bemaerkede regeringen, at eftersom produktionen angik indspillede videokassetter, var der ingen risiko for omgaaelse af antidumpingafgifterne, der kun angik uindspillede videokassetter. For saa vidt angaar Kommissionens beregning af 60-dages-fristen var det anfoert i brevet, at dette spoergsmaal ville blive besvaret for sig selv.
16. Denne besvarelse blev givet paa den maade, at den nederlandske repraesentant i forbindelse med Oprindelsesudvalgets behandling af ansoegningen i oktober 1992 afgav en erklaering, hvoraf det fremgik, at den nederlandske regering ansaa ansoegningen for imoedekommet, eftersom Kommissionen ikke havde truffet afgoerelse foer udloebet af 60-dages-fristen i artikel 30, stk. 8.
17. Ved beslutning af 6. november 1992 afslog Kommissionen som naevnt ansoegningen. Begrundelsen herfor vil blive gennemgaaet nedenfor.
18. Det kan laegges til grund, at 60-dages-fristen efter artikel 30, stk. 8, litra a), var udloebet den 21. august 1992, hvis den begyndte at loebe ved modtagelsen af ansoegningen den 1. juni 1992, men at fristen ikke var udloebet paa datoen for Kommissionens beslutning, hvis den foerst begyndte at loebe paa det tidspunkt, hvor Kommissionen modtog det nederlandske svar paa sit oenske om supplerende oplysninger fremsat i brevet af 31. juli 1992.
19. Det forekommer mig utvivlsomt, at Kommissionen har ret, naar den goer gaeldende, at artikel 30' s 60-dages-frist ikke ubetinget begynder at loebe, saa snart der er indgivet en dispensationsansoegning. Fristen er ° ogsaa selv om der er tale om beregning paa grundlag af arbejdsdage ° relativt kort. Der skal tages stilling til spoergsmaal, der kan vaere komplicerede og foelsomme, og sagsbehandlingen forudsaetter et samarbejde mellem Kommissionens tjenestegrene og Oprindelsesudvalget.
20. Det maa vaere rigtigt ° og er saa vidt ses heller ikke principielt bestridt af den nederlandske regering ° at det maa accepteres, at Kommissionen kan stille krav om, at ansoegeren supplerer ansoegningen saaledes, at den indeholder det fornoedne grundlag for en stillingtagen. Man kan udtrykke det saaledes, at den indgivne ansoegning maa opfylde visse mindstekrav for, at den kan anses som en ansoegning i artikel 30' s forstand.
21. Det forekommer mig lige saa sikkert, at der maa saettes snaevre graenser for Kommissionens mulighed for ved hjaelp af anmodninger om supplerende oplysninger at opnaa en udsaettelse af begyndelsestidspunktet for fristberegningen.
Artikel 30, stk. 8, litra a), paalaegger de kompetente beslutningstagere at traeffe afgoerelse "hurtigst muligt" og "senest 60 arbejdsdage efter" ansoegningens modtagelse.
Fristen, der ikke findes i de tidligere raadsafgoerelser om OLT-landenes associering med Faellesskabet, har utvivlsomt til formaal at sikre den hurtigst mulige sagsbehandling for at goere det muligt for de beroerte myndigheder og virksomheder i OLT at faa klargjort grundlaget for deres videre dispositioner.
22. Det er for det foerste indlysende, at Kommissionen ikke kan anvende sin principielle befoejelse til at kraeve supplerende oplysninger alene med henblik paa at faa yderligere tid til sagsbehandlingen (4). Kommissionen skal kunne paavise et reelt behov for de oenskede oplysninger med henblik paa at kunne traeffe en afgoerelse paa et forsvarligt grundlag.
23. Det maa for det andet dreje sig om faktiske oplysninger af klar relevans for faellesskabsorganernes stillingtagen ° fristudsaettelse kan ikke uden samtykke fra ansoegeren besluttes af Kommissionen med henblik paa yderligere argumentation om ansoegningens materielle berettigelse ° og det maa dreje sig om oplysninger, som det er mest naerliggende, at ansoegeren fremskaffer, dvs. det maa ikke dreje sig om oplysninger om forhold, som faellesskabsorganerne selv er de naermeste til at indhente.
24. Det maa for det tredje kraeves af Kommissionen, at den hurtigst muligt tager stilling til, om den har behov for supplerende oplysninger. Kommissionen maa snarest tage stilling til, om ansoegningen opfylder kravet i artikel 30, stk. 2, om at indeholde "saa fuldstaendige oplysninger som muligt" om de i bestemmelsen og i formularen opregnede forhold, eller om der i oevrigt i den konkrete sags sammenhaeng maatte vaere et behov for supplerende oplysninger.
25. Kommissionen goer gaeldende, at de oplysninger, den i sit brev af 31. juli 1992 oenskede fremskaffet, var af vaesentlig betydning for dens stillingtagen, og at de derfor berettigede til en udsaettelse af begyndelsestidspunktet for fristens beregning.
26. Der er foelgelig anledning til naermere at undersoege, hvilke oplysninger Kommissionen anmodede om. Det vil erindres, at Kommissionen indledningsvis i brevet naevnte, "at foelgende problemer maa behandles, foer der kan traeffes beslutning i sagen", og at den afslutningsvis i brevet bemaerkede, at den oenskede "afklaring af disse vaesentlige spoergsmaal".
27. Kommissionen naevner som det foerste af de paagaeldende problemer foelgende:
"Som det fremgaar af selve ansoegningen, kan industrier etableret i Faellesskabet levere de materialer, som De Nederlandske Antiller har til hensigt at importere fra tredjelande. Hvis faellesskabsmaterialer blev anvendt, ville den faerdige vare opfylde de almindelige regler, og en undtagelse ville slet ikke vaere noedvendig. Artikel 30, stk. 4, i OLT-reglerne om oprindelsesstatus (bilag II til afgoerelse nr. 91/482/EOEF) kraever udtrykkeligt, at saadanne muligheder boer udnyttes for at undgaa behovet for undtagelser."
28. Den herved oenskede oplysning om eller snarere kommentar til det naevnte problem er ikke af en saadan karakter, at den kan give ret til en udsaettelse af sagsbehandlingsfristen. Regeringen i De Nederlandske Antiller havde allerede i ansoegningen af 27. maj 1992 oplyst, at visse af de fornoedne raavarer kunne skaffes i Faellesskabet, men at disse var af lavere kvalitet og/eller dyrere end tilsvarende varer fra tredjelande, hvorfor reglerne om kumulativ oprindelse ud fra baade en kvalitativ og oekonomisk vurdering ikke kunne loese problemet. Dette spoergsmaal var i oevrigt ogsaa kommenteret af de nederlandske myndigheder i brevet af 9. juli 1992. Den opfattelse, som Kommissionen giver udtryk for i forbindelse med anmodningen om supplerende oplysninger, er selvsagt relevant for en stillingtagen til ansoegningen, men er ikke udtryk for et reelt behov for supplerende faktiske oplysninger, men snarere for et oenske fra Kommissionens side om at faa de nederlandske myndigheder til at give en mere overbevisende argumentation for ansoegningen.
29. Det samme gaelder for saa vidt angaar det af Kommissionen naevnte andet problem, der udtrykkes saaledes:
"For det andet har undtagelser kun til formaal at loese midlertidige problemer, mens de begunstigede territorier paa langt sigt har pligt til at traeffe de noedvendige foranstaltninger for til sin tid at opfylde de almindelige regler om oprindelsesstatus og derved undgaa behovet for en undtagelse.
I den foreliggende sag er der intet tegn paa, at det paagaeldende selskab i fremtiden vil opfylde de almindelige regler."
30. Kommissionen anfoerer herefter i de sidste afsnit af sit brev foelgende:
"Endelig maa i overensstemmelse med artikel 30, stk. 1, spoergsmaalet besvares, hvorvidt den ansoegte undtagelse ikke ville foraarsage industri etableret i Faellesskabet skade.
Den slags varer, der er tale om (indspillede videokassetter) kan faktisk udsaette ophavsrettigheder tilhoerende individer eller selskaber i Faellesskabet for risiko.
Derfor er det afgoerende at vide, hvilken beskyttelse der vil blive ydet faellesskabsophavsrettigheder involveret i forbindelse med disse varer i De Nederlandske Antiller.
Jeg skal ogsaa i denne forbindelse bemaerke, at Faellesskabet har paalagt antidumpingtold paa videokassetter fra visse tredjelande, og at en undtagelse giver anledning til risiko for, at denne told kan blive omgaaet."
31. Heller ikke de i disse afsnit naevnte forhold kan berettige en udskydelse af begyndelsestidspunktet for fristens beregning. Det er naturligvis rigtigt, at der skal tages stilling til, om dispensationen ville skade faellesskabsindustrien. Men rent bortset fra, at der ikke rejses spoergsmaal om konkrete oplysninger, drejer det sig her om et forhold, hvor det maa vaere mest naerliggende, at faellesskabsorganerne om noedvendigt selv indhenter de supplerende oplysninger.
32. For saa vidt angaar den oenskede oplysning om ophavsrettighedsbeskyttelsen fremgik det af punkt 12 i den formular, der var vedlagt ansoegningen, at den master kassette, der leveres af kunden, og paa grundlag af hvilken der kopieres, returneres til kunden, og at de indspillede videokassetter bliver sendt til kunden med henblik paa distribution. Saafremt Kommissionen paa dette grundlag var i tvivl om, hvorvidt den beskyttelse af ophavsmaendene til de indspillede vaerker, der foelger af lovgivningen i De Nederlandske Antiller, maatte vaere relevant, kunne dette spoergsmaal vaere opklaret hurtigere og enklere end sket. Besvarelsen af dette spoergsmaal boer i hvert fald ikke isoleret kunne berettige til at udskyde 60-dages-fristen i artikel 30, stk. 8, to maaneder, efter at ansoegningen er modtaget.
33. Endelig kan Kommissionens henvisning til de eksisterende antidumpingforanstaltninger ikke opfattes som udtryk for et oenske om supplerende oplysninger (5), men er snarere en konstatering af Kommissionens opfattelse paa dette punkt.
34. Kommissionens henvendelse maa i sin helhed efter min mening i foerste raekke opfattes som et ° i sig selv acceptabelt ° forsoeg paa at faa den nederlandske regering til at uddybe argumentationen for en imoedekommelse af ansoegningen.
Der er ikke i de i brevet anfoerte forhold tilstraekkeligt grundlag for en udsaettelse af fristens begyndelsestidspunkt. Rigtigheden heraf bestyrkes af, at hovedparten af de problemer, Kommissionen rejser i sit brev af 31. juli 1992 ° paa et sent tidspunkt i det normalt forudsete sagsbehandlingsforloeb ° reelt allerede var identificeret af Kommissionen i den note af 5. juni 1992, som den sendte til Oprindelsesudvalgets medlemmer.
35. Det foelger heraf, at ansoegningen i overensstemmelse med bestemmelsen i bilagets artikel 30, stk. 8, litra b), maa anses for at vaere imoedekommet, og at den nederlandske regerings annullationspaastand allerede af denne grund maa tages til foelge.
36. For det tilfaelde, at Domstolen skulle vaere uenig heri, skal jeg kort tage stilling til regeringens oevrige anbringender.
Kommissionens beslutning af 6. november 1992
37. Ifoelge EF-traktatens artikel 131 er formaalet med de oversoeiske landes og territoriers associering at fremme den oekonomiske og sociale udvikling i disse lande og territorier. I overensstemmelse hermed fremgaar det f.eks. af bestemmelserne om toldfrihed, at varer med oprindelse i OLT ved indfoersel til Faellesskabet nyder godt af den faellesskabsretlige toldfrihed, hvorimod OLT "kan opkraeve saadan told, som er noedvendig for deres udvikling og industrialisering, eller som er finanstold og har til formaal at skaffe midler til deres offentlige budgetter" (6).
38. Artikel 30 i bilaget om varers oprindelsesstatus maa fortolkes i lyset af formaalet med associeringsordningen og kan i oevrigt ogsaa i sin konkrete udformning ses som udtryk for Faellesskabets grundlaeggende imoedekommenhed over for OLT. Dispensation kan gives, "naar udviklingen af bestaaende industrier eller oprettelsen af nye industrier berettiger hertil", og "Faellesskabet imoedekommer enhver anmodning, der er behoerigt begrundet ..., navnlig naar der i det anmodende OLT er sket en vaesentlig bearbejdning eller forarbejdning, og anmodningen ikke kan foraarsage en industri, der er etableret i Faellesskabet, alvorlig skade".
39. Den nederlandske regering goer gaeldende, at Kommissionen ved beslutningen af 6. november 1992 ikke har taget behoerigt hensyn til situationen i De Nederlandske Antiller og Faellesskabets grundlaeggende imoedekommende holding over for OLT. Herudover haevder den nederlandske regering, at Kommissionens beslutning er mangelfuldt begrundet.
40. Selv om der maa gives regeringen ret i, at en stillingtagen til en dispensationsansoegning skal ske ud fra en grundlaeggende imoedekommende indstilling, maa der gives Kommissionen medhold i, at de betingelser, der efter bestemmelsen skal vaere opfyldt for, at en ansoegning kan imoedekommes, er skoensmaessige og vedroerer komplicerede oekonomiske forhold. Dette er vigtigt, fordi det foelger af Domstolens praksis, at Domstolen i saadanne sager begraenser sin legalitetsproevelse til en kontrol af, om de faktiske omstaendigheder, paa grundlag af hvilke det anfaegtede valg er foretaget, er materielt rigtige, og om der foreligger en aabenbar fejl i vurderingen af disse faktiske omstaendigheder (7).
41. Denne kontrol maa foretages paa grundlag af den begrundelse, som det efter traktatens artikel 190 er Kommissionens pligt at give beslutningen.
42. I den foreliggende sag anfoerer Kommissionen efter at have henvist til de relevante regler, at det ikke i ansoegningen er oplyst, om de noedvendige grundmaterialer kunne vaere fremstillet i tilgraensende (ikke-associerede) udviklingslande, og knytter hertil en bemaerkning om, at de paagaeldende materialer er foelsomme og undergivet beskyttelsesforanstaltninger paa verdensmarkedet. Kommissionen henviser formentlig herved til bestemmelsen i bilagets artikel 30, stk. 6, hvorefter der ved behandlingen af ansoegningen i hvert enkelt tilfaelde navnlig tages hensyn til muligheden for at give oprindelsesstatus til varer, til hvis fremstilling der er medgaaet materialer med oprindelse i tilgraensende udviklingslande eller i de mindst udviklede lande.
Det forekommer mig tvivlsomt, hvilken vaegt det kan tillaegges, at det ikke i formularen udtrykkeligt er oplyst, om der kan fremskaffes materialer i saadanne lande. Det forekommer ikke urimeligt at anse de udtrykkelige oplysninger i ansoegningen om de lande, hvorfra de anvendte materialer vil komme, som visende, at det ikke er muligt at fremskaffe de noedvendige materialer fra nabolande.
Hvis der var grundlag for at antage, at de implicitte oplysninger herom maatte vaere forkerte eller tvivlsomme, burde Kommissionen udtrykkeligt have naevnt dette.
43. Kommissionen anfoerer herefter i sin begrundelse foelgende:
"Det forhold, at saadanne komponenter, dele eller materialer kan indkoebes billigere i tredjelande, berettiger i almindelighed ikke, at de normale oprindelsesbestemmelser ikke anvendes, navnlig ikke, saafremt der er en staerk formodning for, at verdensmarkedsprisen ikke fastlaegges ved hjaelp af markedskraefternes frie spil."
Kommissisonen udtaler i forbindelse hermed:
"Det paagaeldende selskab har tilsyneladende ikke reelt bestraebt sig paa at indkoebe de noedvendige materialer i Faellesskabet, OLT-landene eller AVS-landene med henblik paa at overholde oprindelsesreglerne ved hjaelp af kumulativ oprindelse."
Kommissionen henviser herved til, at det efter bilagets artikel 30, stk. 4, "i hvert enkelt tilfaelde skal undersoeges, om ikke reglerne med kumulativ oprindelse kan loese problemet", dvs. om de fornoedne materialer ikke kan skaffes i Faellesskabet, AVS-lande eller andre OLT-lande, idet forarbejdning eller bearbejdning foretaget i disse lande efter bilagets artikel 6 anses som foretaget i det paagaeldende OLT-land.
44. Der er formentlig herved af Kommissionen givet udtryk for, at afslaget bl.a. er begrundet i det forhold, at de paagaeldende materialer kunne vaere koebt i Faellesskabet, og at det ikke er afgoerende i denne forbindelse, at det i ansoegningen er lagt til grund, at de paagaeldende materialer kunne koebes billigere i de lande, hvori det var planlagt, at de skulle koebes. Det har formentlig haft vaesentlig betydning for Kommissionen i denne forbindelse, at den ikke anser prisniveauet paa verdensplan for fastlagt ved hjaelp af markedskraefternes frie spil.
Det kan naturligvis ikke bebrejdes Kommissionen, at den bygger sin afgoerelse paa den opfattelse, at en ansoegning kan afslaas med henvisning til, at ansoegeren ikke i tilstraekkeligt omfang har gjort brug af reelt eksisterende muligheder for at koebe materialer i Faellesskabet mv. Det maa dog i denne forbindelse laegges til grund, at Kommissionen alene kan afslaa en ansoegning med denne begrundelse, saafremt de paagaeldende materialer fra Faellesskabet mv. reelt er konkurrencedygtige for saa vidt angaar pris og kvalitet i forhold til de tilsvarende materialer fra tredjelande, som ansoegeren planlaegger at anvende i produktionen.
45. Kommissionen begrunder endvidere sin beslutning med foelgende bemaerkninger:
"Den produktion, der skal udfoeres paa De Nederlandske Antiller, kan antages at udgoere en relativt ubetydelig aktivitet, der foerer til en minimal vaerditilvaekst og ikke reelt til oprettelsen af ny og varig oekonomisk aktivitet."
"De forudsete aktiviteter indebaerer i en periode paa ti aar, at der aarligt til Faellesskabet indfoeres 1,5 mio. indspillede videokassetter med oprindelse i tredjelande, hvorimod formaalet med undtagelsesordningen er at loese midlertidige problemer for OLT-landenes industrier med at overholde oprindelsesreglerne og ikke (naermest) permanent at tillade, at reglerne ikke anvendes."
Der henvises herved til artikel 30' s bestemmelser om, at udviklingen af bestaaende eller oprettelsen af nye industrier skal berettige til undtagelsen, og at der skal ske en vaesentlig bearbejdning eller forarbejdning i det paagaeldende OLT.
46. Den nederlandske regering bestrider, at Kommissionen kunne vurdere den planlagte produktion til at vaere af relativt mindre betydning, der kun ville lede til en minimal vaerditilvaekst og ikke til varig ny oekonomisk aktivitet. Regeringen henviser til de givne oplysninger og navnlig til, at vaerditilvaeksten var paa 50%.
Kommissionen haevder paa sin side, at regeringen burde have fremkommet med oplysninger, der godtgjorde, at den planlagte produktion ville bidrage til at sprede oekonomien og forbedre betalingsbalancen i De Nederlandske Antiller.
47. Det er vanskeligt forstaaeligt, at Kommissionen har kunnet betegne vaerditilvaeksten som minimal, naar henses til, at det af de i oevrigt ubestridte tal i ansoegningen fremgaar, at vaerditilvaeksten er paa 50%.
48. Der kan i denne forbindelse vaere grund til at naevne bilagets artikel 30, stk. 7, litra a), der bestemmer:
"Med forbehold af stk. 1 til 6 indroemmes undtagelsen, naar vaerditilvaeksten for varer uden oprindelsesstatus, der medgaar i det eller de paagaeldende OLT, er paa mindst 45% af faerdigvarens vaerdi, saafremt undtagelsen ikke er af en saadan art, at den vil kunne medfoere alvorlig skade for en oekonomisk sektor i Faellesskabet eller i en eller flere af dets medlemsstater."
Det kan formentlig af denne bestemmelse udledes, at Kommissionen, naar vaerditilvaeksten er paa mindst 45%, er afskaaret fra at begrunde afslaget med en paastand om, at der ikke vil ske en vaesentlig bearbejdning eller forarbejdning. Det forekommer i hvert fald ikke overbevisende, naar Kommissionen goer gaeldende, at bestemmelsens indledningsord "med forbehold af stk. 1 til 6" aabner mulighed for, at der paa trods af den angivne procentvise vaerditilvaekst fortsat kan tages hensyn til omfanget af vaerditilvaeksten.
49. For saa vidt angaar Kommissionens bemaerkning om den ansoegte dispensations varighed, kan der efter min opfattelse ikke indvendes noget imod, at Kommissionen fandt, at en tiaarig dispensation var kritisabel, og at varigheden i sig selv kunne vaere en indikation af problemer ved en varig gennemfoerelse af det planlagte projekt.
50. Kommissionen begrunder endelig afslaget med foelgende:
"Faellesskabets videokassetteindustri har for nylig lidt skade som foelge af dumping fra visse af dens udenlandske hovedkonkurrenter, hvilket ligeledes har fundet sted paa visse tredjelandes markeder; antidumpingforanstaltninger kan afboede skadevirkningerne paa specifikke markeder, men ikke paa verdensplan, hvorved Faellesskabets industri udsaettes for fare for dobbelt skadevirkning, nemlig paa tredjelandsmarkeder og paa hjemmemarkedet, paa grund af indfoersel af billige afledte produkter.
Den faellesskabsindustri, der fremstiller indspillede videokassetter, er allerede under pres paa grund af indfoersler til unormalt lave priser, som er gjort mulig ved hjaelp af billige basisprodukter og ofte lavere ophavsretsomkostninger, der skyldes forhold af baade faktisk og retlig art."
51. Den nederlandske regering goer gaeldende, at Kommissionen ikke har godtgjort, at dispensationen skulle kunne foraarsage faellesskabsindustrien alvorlig skade.
52. Det kan ikke vaere rigtigt ° og er heller ikke haevdet af Kommissionen ° at det alene maa paahvile ansoegeren at godtgoere, at dispensationen ikke vil paafoere faellesskabsindustrien alvorlig skadevirkning. Rent bortset fra den indlysende vanskelighed ved at foere et saadant bevis, er Kommissionen, der her kan stoette sig paa Oprindelsesudvalget, ogsaa naermere til at vurdere eventuelle skadevirkninger i Faellesskabet. Det er derfor klart, at Kommissionen ikke kan begrunde et afslag med, at ansoegeren ikke har godtgjort, at en saadan skade ikke vil blive lidt. Kommissionen maa i det mindste sandsynliggoere, at der er et konkret grundlag for at antage, at en saadan alvorlig skadevirkning kan indtraeffe.
53. Kommissionen har i denne henseende henvist til, at det drejer sig om et vareomraade, der er foelsomt, og hvor Faellesskabet ° om end ikke for de i sagen omhandlede indspillede videokassetter, men dog for uindspillede videokassetter ° har truffet antidumpingforanstaltninger, og at der tillige for de indspillede videokassetter kan goere sig saerlige konkurrendefordrejende elementer gaeldende med baggrund i den forskellige beskyttelse af ophavsrettigheder.
54. Det er ikke paa det foreliggende grundlag muligt at fastslaa, om Kommissionen har truffet en materielt urigtig afgoerelse. De af Kommissionen anfoerte konkurrencemaessige forhold indebaerer, at det ikke kan udelukkes, at Kommissionen med rette kunne laegge til grund, at dispensationen ville foere til alvorlig skade for Faellesskabets industri, og at Kommissionen dermed kunne afslaa ansoegningen allerede af denne grund. Det havde dog vaeret mest korrekt, om Kommissionen havde knyttet sine betragtninger tydeligere til den konkrete dispensationsansoegning, saaledes at det blev klargjort, at denne faktisk kunne foere til alvorlige skadevirkninger for Faellesskabets industri.
Naar denne usikkerhed om holdbarheden af Kommissionens begrundelse for vurderingen af, hvorvidt ansoegningen kunne foere til alvorlige skadevirkninger, ses i sammenhaeng med de ovenfor konstaterede mangler ved begrundelsen ° herunder navnlig Kommissionens fejlagtige vurdering af forarbejdningens vaesentlighed ° finder jeg, om end under nogen tvivl, at der er tilstraekkeligt grundlag for at annullere beslutningen som mangelfuldt begrundet.
Forslag til afgoerelse
Af disse grunde skal jeg foreslaa Domstolen
° at annullere Kommissionens beslutning af 6. november 1992 og
° at paalaegge Kommissionen at betale Kongeriget Nederlandenes omkostninger.
(*) Originalsprog: dansk.
(1) - Afgoerelse 91/482/EOEF, EFT L 263, s. 1.
(2) - EFT 1968 I, s. 157.
(3) - EFT 1990 L 290, s. 33.
(4) - Domstolen har i en tilsvarende sag naegtet at acceptere saadanne forsoeg paa at undgaa konsekvenserne af sagsbehandlingsfrister, se herved Domstolens dom af 22.9.1988 (sag 148/87, Frydendahl Pedersen mod Kommissionen, Sml. s. 4993). I denne sag underkendte Domstolen Kommissionens praksis, hvorefter Kommissionen i forbindelse med ansoegninger om godtgoerelse af importafgifter anmodede de nationale myndigheder om at traekke ansoegninger tilbage og senere forelaegge dem paa ny, saafremt den tidsfrist paa fire maaneder, som Kommissionen efter det omstridte regelsaet havde til at traeffe afgoerelse i, ikke fandtes lang nok til at faa sagen fuldstaendigt belyst. Domstolen fandt, at det reelle formaal med den anfaegtede fremgangsmaade var at undgaa den retsfoelge, som var fastsat for det tilfaelde, at der ikke blev truffet en beslutning inden for den foreskrevne frist, og at Kommissionen hermed gjorde sig skyldig i procedurefordrejning.
(5) - Den nederlandske regering havde allerede i sit brev af 9.7.1992 gjort gaeldende, at den ikke mente, at disse foranstaltninger ville blive omgaaet, eftersom de vedroerte uindspillede videobaand, og at den oenskede produktion vedroerte indspillede videokassetter.
(6) - EF-traktatens artikel 133, stk. 3.
(7) - Dom af 10.3.1992 (sag 174/87, Ricoh mod Raadet, Sml. I, s. 1335, praemis 68).