61996CC0284_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Tribunal de grande instance de Briey har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Skal EOEF-traktatens artikel 95 fortolkes saaledes, at den er til hinder for anvendelsen af en metode til bestemmelse af den administrative motorkraft for koeretoejer, som bevirker, at bestemte koeretoejer tillaegges en hoejere administrativ motorkraft, og koeberne saaledes tilskyndes til ikke at koebe dem, naar de koeretoejer, der indgaar i de haardest beskattede afgiftsgrupper, udelukkende er indfoerte koeretoejer, der direkte konkurrerer med lignende koeretoejer, som saelges i Frankrig, og som falder ind under de lempeligst beskattede afgiftsgrupper?
2) Skal EOEF-traktatens artikel 95 fortolkes saaledes, at den er til hinder for en samtidig anvendelse af to regelsaet til bestemmelse af den administrative motorkraft for koeretoejer, hvoraf det ene og mest ugunstige navnlig anvendes paa koeretoejer, der indfoeres fra andre medlemsstater, hvilket bevirker, at franske koebere tilskyndes til ikke at koebe dem, men derimod lignende koeretoejer, der saelges i Frankrig?«
2 Denne sag er den sidste af en raekke sager om afgift paa motorkoeretoejer i Frankrig. Den vedroerer navnlig den metode, hvorved den administrative motorkraft fastsaettes. Sagsoegeren i hovedsagen, Didier Tabouillot, har gjort gaeldende, at den metode, der anvendes ved fastsaettelsen af den afgift, han som ejer af en Chevrolet Corvette skal betale, er i strid med traktatens artikel 95. Beregningsmetoden fremgaar af et cirkulaere fra 1956, som omfatter saerlige tilfaelde, og som er en undtagelse fra den standardmetode, der er fastsat i et cirkulaere fra 1977. Inden jeg kommer ind paa de faktiske omstaendigheder i denne sag, vil jeg kort redegoere for de relevante franske bestemmelser og Domstolens tidligere afgoerelser. Min redegoerelse for lovgivningen er baseret paa Domstolens praksis og indlaeggene fra den franske regering og Kommissionen, idet forelaeggelsesdommen ikke indeholder de fornoedne oplysninger om de gaeldende regler.
De relevante franske lovbestemmelser og Domstolens tidligere afgoerelser
3 De grundlaeggende bestemmelser om den differentierede afgift paa motorkoeretoejer findes i artikel 1599 C-1599 J i code général des impôts (lov om skatter og afgifter). Selve afgiftsordningen gaelder for hele landet, men afgiften paalaegges af det enkelte departement. For alle bilmodeller paa det franske marked fastsaettes der en »administrativ motorkraft«, der beregnes paa grundlag af en kompliceret formel, som jeg vil komme naermere ind paa nedenfor. De forskellige motorkraftstoerrelser er opdelt i afgiftsgrupper, som hver omfatter to eller tre motorkraftstoerrelser. For hver afgiftsgruppe er der paa nationalt plan fastsat en koefficient. Hvert aar fastsaetter myndighederne i det enkelte departement en grundafgift. Den saaledes fastsatte grundafgift ganges med de respektive koefficienter, hvorved man naar frem til, hvilken differentieret afgift der skal betales inden for de paagaeldende afgiftsgrupper. Den afgift, der skal betales for et motorkoeretoej, kan saaledes variere mellem de forskellige departementer, men afgiftssystemets opbygning er gaeldende for hele Frankrig og er den samme i hele landet.
4 Domstolen har allerede afsagt fire afgoerelser vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt den franske afgift paa motorkoeretoejer er forenelig med traktatens artikel 95. I den foerste sag, Humblot-sagen (1), skulle Domstolen tage stilling til, om det var foreneligt med traktatens artikel 95, at der baade blev opkraevet en differentieret afgift paa biler med en afgiftspligtig motorkraft paa 16 CV eller derunder og samtidig en saerskat for koeretoejer, hvis afgiftspligtige motorkraft er hoejere end 16 CV, og denne saerskat blev opkraevet efter en enhedssats, der var vaesentligt hoejere. Med hensyn til progressive afgiftsordninger for motorkoeretoejer fremkom Domstolen foerst med foelgende generelle bemaerkning:
»... medlemsstaterne [kan] paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin stadig frit for produkter som biler indfoere en afgiftsordning, hvis satser stiger progressivt efter et objektivt kriterium som f.eks. den afgiftspligtige motorkraft, som bestemmes paa forskellige maader (2)«.
5 Domstolen tilfoejede imidlertid, at et saadant internt afgiftssystem dog kun er lovligt i henhold til artikel 95, saafremt det ikke har nogen diskriminatorisk eller beskyttende virkning (3).
6 Domstolen kendte for ret, at dette krav ikke var opfyldt med hensyn til en ordning som den franske, hvor saerskatten var flere gange stoerre end den hoejeste progressive afgift, som skal betales for koeretoejer med en afgiftspligtig motorkraft paa 16 CV eller derunder, naar det kun er importerede koeretoejer, herunder navnlig fra andre medlemsstater, der rammes af denne saerlige afgift.
7 Efter dommen blev der i fransk lovgivning indsat artikel 18 i lov nr. 85/695 af 11. juli 1985. I henhold til artikel 18 blev saerskatten paa biler med en afgiftspligtig motorkraft paa over 16 CV ophaevet. Herefter gjaldt der kun den differentierede afgiftsordning, som fungerede som beskrevet ovenfor. I henhold til artikel 18 blev der imidlertid indfoert fire nye afgiftsgrupper, saaledes at der herefter var i alt ni afgiftsgrupper, nemlig 4 CV og derunder, 5-7 CV, 8-9 CV, 10-11 CV, 12-16 CV, 17-18 CV, 19-20 CV, 21-22 CV og endelig 23 CV og derover. Der blev ogsaa fastsat en koefficient for hver enkelt afgiftsgruppe (henholdsvis 1, 1,9, 4,5, 5,3, 9,4, 21,1, 31,7 og 47,6). Formlen for beregningen af den afgiftspligtige motorkraft var fastsat i et cirkulaere af 23. december 1977.
8 I den anden sag, Feldain-sagen (4), skulle Domstolen tage stilling til, om ordningen, som aendret efter dommen i Humblot-sagen ved lov nr. 85/695 af 11. juli 1985, var forenelig med traktatens artikel 95. Et af problemerne var, om det var foreneligt med traktatens artikel 95 at indfoere en ordning, hvorved koefficienternes progressionsfaktor steg »eksponentielt« for de afgiftsgrupper, der laa over afgiftsgruppen 12-16 CV, som var den sidste afgiftsgruppe, der omfattede fransk fremstillede biler. Domstolen fastslog, at der i progressionen ikke var nogen betydelig forskel, som gjorde det muligt at paavise en eventuel diskriminatorisk eller beskyttende virkning (5). Domstolen fandt imidlertid, at afgiftsordningen var diskriminatorisk i to henseender.
9 For det foerste bevirkede opdelingen af afgiftsgrupperne, at de dyreste franske biler faldt inden for afgiftsgruppen 12-16 CV, og at kun koeretoejer fra andre medlemsstater var omfattet af afgiftsgrupperne over 16 CV. Da afgiftsgruppen 12-16 CV var omfattende (den eneste, der indeholdt fem afgiftsgrupper, mens alle andre indeholdt to eller tre afgiftsgrupper), var dyre fransk fremstillede biler beskyttet mod afgiftens normale progression (6).
10 For det andet var maaden til beregning af den afgiftspligtige motorkraft, saaledes som den var fastlagt i cirkulaeret af 23. december 1977, ikke objektiv, og den foerte til en begunstigelse af fransk fremstillede biler (7). Formlen til beregning af den afgiftspligtige motorkraft var foelgende:
P = m (0.0458.C/K)1.48
I denne formel betyder P den afgiftspligtige motorkraft, m er lig 1 for benzindrevne og 0,7 for dieseldrevne koeretoejer, og C er motorens cylindervolumen udtrykt i kubikcentimeter. Cylindervolumenet blev divideret med en faktor, benaevnt faktor K, som var lig med »gennemsnittet af de hastigheder, som biler teoretisk naar ved 1 000 omdrejninger i minuttet i hvert af gearkassens udviklingsforhold« (8). Domstolen paapegede imidlertid, at for koeretoejer med en reel motorkraft paa over 100 kW var faktoren K begraenset opad til 21.
11 Domstolen fastslog, at den omstaendighed, at faktoren efter de omtvistede bestemmelser var begraenset som anfoert ovenfor, bevirkede, at biler, der havde manuel gearkasse, og hvis cylindervolumen var over 3 109,7 cm3, fik en afgiftspligtig motorkraft paa over 16 CV. Domstolen fastslog endvidere, at naar faktoren K var begraenset, var det alene cylindervolumenet, der var bestemmende for den afgiftspligtige motorkraft. Da cylindervolumenet blev oploeftet til potensen 1,48, bevirkede enhver foroegelse af cylindervolumenet, at disse biler faldt i de hoejeste afgiftsgrupper (9).
12 Domstolen konstaterede ogsaa, at ingen fransk fremstillet bil havde et cylindervolumen over 3 109,7 cm3. Under disse omstaendigheder fandtes begraensningen af faktoren K til 21 at bevirke, at kun importerede biler faldt i de hoejeste afgiftsgrupper, mens disse biler uden denne begraensning ville blive tillagt en lavere afgiftspligtig motorkraft. En saadan begraensning var ikke berettiget af hensyn til benzinforbruget. Der var ingen bemaerkelsesvaerdig forskel i denne henseende mellem de biler, der var ramt af begraensningen af faktoren K, og andre sammenlignelige biler, som ikke blev ramt. Det maatte derfor konstateres, at denne beregningsmaade for den afgiftspligtige motorkraft ikke var objektiv og foerte til en begunstigelse af fransk fremstillede biler (10).
13 I den tredje sag, Seguela-sagen (11), naaede Domstolen til samme resultat som i Feldain-sagen.
14 For at opfylde dommen i Feldain-sagen udstedte den franske lovgiver nye bestemmelser. Ved artikel 20 i lov nr. 87-1061 af 30. december 1987 blev der truffet bestemmelse om aendring af artikel 1599 G i code général des impôts, saaledes at den tidligere afgiftsgruppe 12-16 CV blev til to afgiftsgrupper, hvorefter der var i alt ti i stedet for ni afgiftsgrupper. Der er herefter en afgiftsgruppe 12-14 CV og en anden afgiftsgruppe 15-16 CV. Endvidere blev der ved et nyt cirkulaere af 12. januar 1988 truffet bestemmelse om aendring af den metode til beregning af motorkraftstoerrelserne, der var fastlagt i cirkulaeret af 23. december 1977. Ved det nye cirkulaere skete der en aendring af den del af metoden, som ifoelge Domstolen var i strid med traktatens artikel 95, idet loftet for faktoren K blev ophaevet. Ved lov nr. 93/859 af 22. juni 1993 blev ovennaevnte cirkulaere tillagt lovskraft med tilbagevirkende gyldighed.
15 I Casarin-sagen (12) skulle Domstolen paa ny tage stilling til den differentierede afgiftsordning i Frankrig. Domstolen fastslog, at traktatens artikel 95 ikke var til hinder for en progressiv afgiftsordning som den, der var en foelge af de seneste aendringer af de franske bestemmelser. Domstolen tog i den forbindelse ikke stilling til metoden til fastsaettelse af de afgiftspligtige motorkraftstoerrelser.
16 Det er denne metode, der er omtvistet i den foreliggende sag. Ifoelge det oplyste finder cirkulaeret af 1977, som aendret, ikke anvendelse i alle tilfaelde. Der er en yderligere metode, der er fastsat i et cirkulaere af 28. december 1956, og som ifoelge det oplyste navnlig anvendes i foelgende tre tilfaelde:
a) paa motorkoeretoejer, der er typegodkendt i Frankrig inden den 1. januar 1978
b) paa motorkoeretoejer, som ikke svarer til en type, der er blevet godkendt i Frankrig efter den 1. januar 1978
c) paa personbiler, som antages at svare til en type, der er blevet godkendt efter den 1. januar 1978, men som med hensyn til beregningen af den administrative motorkraft ikke antages at svare til den paagaeldende type.
17 Den metode, der er fastsat i cirkulaeret af 1956, er udtrykt ved foelgende formel:
P = K n D2 L ù
hvor P betegner den administrative motorkraft, K er en numerisk koefficient, n antallet af cylindre, D den indvendige diameter af hver cylinder, maalt i cm, L stemplets slaglaengde, maalt i cm, og ù omdrejningstallet pr. sekund.
18 I sit skriftlige indlaeg har Kommissionen anfoert, at denne formel kan udtrykkes mere enkelt paa den maade, at koeretoejets cylindervolumen, udtrykt i liter, ganges med en koefficient paa 5,7294 for benzindrevne koeretoejer og paa 4,0106 for dieseldrevne koeretoejer. Som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen har den franske regering bekraeftet, at anvendelsen af denne formel medfoerer, at den afgiftspligtige motorkraft bliver ligefrem proportional med koeretoejets cylindervolumen.
19 Ogsaa som svar paa et skriftligt spoergsmaal har den franske regering understreget, at ovennaevnte formel kun anvendes i de tilfaelde, hvor der ikke kan fremskaffes de tekniske oplysninger vedroerende koeretoejet, der er noedvendige med henblik paa anvendelsen af standardformlen i henhold til cirkulaeret af 1977, eller de paagaeldende oplysninger kun meget vanskeligt kan fremskaffes (f.eks. ved demontering af koeretoejet). Derimod kan cylindervolumenet i almindelighed let fastslaas.
20 Cirkulaeret af 1956 var omtvistet i Bresle-sagen (13), men Domstolen afviste den praejudicielle anmodning, idet den ikke fandt at raade over tilstraekkelige oplysninger.
Faktiske omstaendigheder og hovedsagen
21 Didier Tabouillot ejer en Chevrolet Corvette, der foerste gang blev taget i brug den 1. januar 1980. Den 10. september 1994 blev der optaget politirapport, idet han ikke havde paaklaebet afgiftsvignetten paa bilens forrude. Han blev paalagt at betale 6 031 FF i afgift samt 11 710 FF i boede, jf. artikel 1840 N c i code général des impôts. Han klagede over afgoerelsen, men afgiftsmyndighederne afviste klagen. Herefter anlagde han sag med paastand om, a) at det blev fastslaaet, at bestemmelserne vedroerende den differentierede afgift paa motorkoeretoejer med en administrativ motorkraft paa over 16 CV ikke er i overensstemmelse med traktatens artikel 95 og derfor ikke kan finde anvendelse, og b) at afgiftsafgoerelsen og betalingspaalaegget blev kendt ugyldige.
22 Det fremgaar af forelaeggelsesdommen, at Didier Tabouillot anfaegtede baade progressionen i den franske afgiftsordning og den metode, der anvendes ved fastsaettelsen af den afgiftspligtige motorkraft for hans bil. Den paagaeldende metode er den, der er fastsat i cirkulaeret af 1956. Den forelaeggende ret forkastede det foerste anbringende med henvisning til dommen i Casarin-sagen (14) og har forelagt de ovenfor (15) anfoerte spoergsmaal vedroerende den metode, der anvendes ved beregningen af den afgiftspligtige motorkraft.
Formaliteten
23 I sit skriftlige indlaeg, men ikke i retsmoedet, har den franske regering bestridt, at de praejudicielle spoergsmaal kan besvares. Den har navnlig fremfoert, at den praejudicielle anmodning ikke indeholder tilstraekkelige oplysninger. Anmodningen indeholder ikke en beskrivelse af den komplicerede metode, der i henhold til cirkulaeret af 1956 anvendes ved beregningen af den afgiftspligtige motorkraft, og den indeholder heller ikke oplysninger om, i hvilke tilfaelde metoden finder anvendelse. Den forelaeggende ret har heller ikke gjort rede for, hvorfor den er i tvivl om, hvorvidt de franske bestemmelser er uforenelige med faellesskabsretten. Forelaeggelsesdommen har derfor ikke givet andre medlemsstater eller interesserede parter mulighed for at indgive indlaeg i henhold til artikel 20 i EF-statutten for Domstolen.
24 Efter min opfattelse kan der meget vel vaere tvivl om, hvorvidt Domstolen skal besvare de forelagte spoergsmaal, og dette af foelgende grunde.
25 For det foerste staar det fast, at det for at opnaa en fortolkning af faellesskabsretten, som den nationale ret kan bruge, er paakraevet, at denne giver en beskrivelse af de faktiske omstaendigheder og de regler, som de forelagte spoergsmaal haenger sammen med, eller i alt fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spoergsmaal (16). Denne betingelse er ikke opfyldt i den foreliggende sag, idet en raekke grundlaeggende oplysninger ikke er anfoert i dommen. Det naevnes saaledes ikke, hvorfra Tabouillot's koeretoej stammer (et spoergsmaal, som jeg vil vende tilbage til). Dommen indeholder heller ikke en tilstraekkelig redegoerelse for de relevante nationale bestemmelser, idet de formler, der anvendes ved beregningen af motorkraftstoerrelserne, ikke er beskrevet, ligesom det heller ikke forklares, under hvilke konkrete omstaendigheder den formel, der er fastsat i cirkulaeret af 1956, finder anvendelse. I dommen er det heller ikke anfoert, hvilken virkning valget af formel har for beskatningen af motorkoeretoejer i Frankrig i almindelighed eller for beskatningen af motorkoeretoejer, der importeres fra andre medlemsstater, i saerdeleshed. Den foreliggende ret har saaledes ikke forklaret, paa hvilke punkter den er i tvivl om, hvorvidt de franske bestemmelser er forenelige med traktatens artikel 95. Endelig har retten ikke anfoert, paa hvilken maade Domstolens afgoerelse kan vaere relevant for hovedsagen (ogsaa et spoergsmaal, jeg vil vende tilbage til). Saafremt anvendelsen af cirkulaeret af 1956 maatte vaere i strid med faellesskabsretten, vil dette da indebaere, at cirkulaeret af 1977 finder anvendelse, og vil dette i bekraeftende fald foere til, at der maa opkraeves et andet beloeb i afgift?
26 Ganske vist har Domstolen accepteret, at kravet om, at den nationale ret skal redegoere for den faktiske og retlige baggrund for spoergsmaalene, er mindre kategorisk, saafremt spoergsmaalene vedroerer konkrete tekniske forhold, og Domstolen kan give et relevant svar, selv om den nationale ret ikke har givet en udtoemmende beskrivelse af de retlige og faktiske forhold (17). I den foreliggende sag kan der hentes yderligere oplysninger i Domstolens tidligere afgoerelser, i Kommissionens indlaeg og i den franske regerings og Tabouillot's svar paa Domstolens skriftlige spoergsmaal. Det er imidlertid tvivlsomt, om alle disse oplysninger er tilstraekkelige til, at Domstolen kan traeffe en relevant afgoerelse. F.eks. viste det sig under retsmoedet, at Kommissionen og den franske regering ikke var enige om, a) hvornaar cirkulaeret af 1956 finder anvendelse, og om b) virkningerne af en saadan anvendelse paa samhandelen mellem medlemsstaterne. Med henblik paa at give en relevant besvarelse af spoergsmaalene fra den forelaeggende ret ville Domstolen vaere tvunget til at laegge en raekke antagelser til grund, og den ville herved risikere at afsige en hypotetisk dom. Den ville ogsaa herved traeffe en generel afgoerelse med hensyn til, om den franske ordning er forenelig med faellesskabsretten, og efter min opfattelse boer en saadan afgoerelse traeffes som led i en traktatbrudsprocedure i henhold til traktatens artikel 169 (selvfoelgelig forudsat at Kommissionen finder, at en saadan traktatbrudssag skal anlaegges).
27 Selv om Domstolen var indstillet paa at overvinde saadanne problemer, staar det fast, at som Domstolen tidligere har bemaerket, tjener de i forelaeggelseskendelserne givne oplysninger ikke blot til at saette Domstolen i stand til at give hensigtsmaessige svar, men ogsaa til at give medlemsstaternes regeringer samt andre interesserede mulighed for at afgive indlaeg i henhold til artikel 20 i EF-statutten for Domstolen. Det paahviler Domstolen at overvaage, at denne mulighed bevares, naar henses til, at det i henhold til ovennaevnte bestemmelse kun er forelaeggelseskendelserne, der meddeles de interesserede parter (18). For mig at se ville Domstolen ikke overholde denne forpligtelse i den foreliggende sag, saafremt den besvarede spoergsmaalene fra den forelaeggende ret.
28 Ud over, at oplysningerne i forelaeggelsesdommen ikke er tilstraekkelige, er der andre omstaendigheder, der taler for, at de praejudicielle spoergsmaal ikke kan besvares. Ifoelge Domstolens faste praksis tilkommer det udelukkende de nationale retsinstanser paa grundlag af omstaendighederne i den konkrete sag at vurdere saavel, om en praejudiciel afgoerelse er noedvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spoergsmaal, de forelaegger Domstolen. En afvisning fra realitetsbehandling af en anmodning fra en national ret er kun mulig, hvis det viser sig, at den oenskede fortolkning af faellesskabsretten aabenbart savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand (19). I den foreliggende sag er det tvivlsomt, om den oenskede fortolkning af faellesskabsretten faktisk har forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, og dette af to grunde.
29 For det foerste har Tabouillot som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen oplyst, at han koebte sin bil i USA. Han koebte den i New Jersey den 27. august 1991 og importerede den direkte til Frankrig, hvor den blev godkendt af de franske myndigheder den 29. maj 1992. Den tvist, den forelaeggende ret skal afgoere, falder saaledes under alle omstaendigheder ikke inden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 95, som udtrykkeligt omhandler »varer fra andre medlemsstater«. Udtrykket omfatter ogsaa varer, der har oprindelse i tredjelande, og som er importeret til en medlemsstat og foelgelig er bragt i fri omsaetning i Faellesskabet (20). Tabouillot's Chevrolet Corvette er imidlertid ikke en saadan vare. Bilen blev importeret direkte til Frankrig fra USA og kan derfor ikke vaere omfattet af bestemmelserne om de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet. Det er tvivlsomt, om den forelaeggende ret, saafremt den havde haft kendskab til disse omstaendigheder, ville have skoennet, at en afgoerelse fra Domstolen vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 95 var noedvendig, foer den afsagde dom, jf. traktatens artikel 177.
30 I retsmoedet anfoerte Tabouillot, at han i henhold til det i fransk ret gaeldende princip om, at afgiftspligtige principielt skal behandles lige, maatte fastholde, at Domstolen skulle traeffe afgoerelse om, hvorvidt den franske ordning er forenelig med traktatens artikel 95. Intet i forelaeggelsesdommen giver imidlertid holdepunkter for at antage, at retten oensker en saadan afgoerelse. Tvaertimod er retten ved formuleringen af sine spoergsmaal gaaet ud fra, at bilen var importeret fra en anden medlemsstat. Under alle omstaendigheder har jeg svaert ved at se, hvordan et eventuelt princip om, at afgiftspligtige skal behandles lige, kan finde anvendelse. Det er tvivlsomt, om en afgiftspligtig, hvis bil er indfoert direkte fra en ikke-medlemsstat, er i samme situation som en afgiftspligtig, hvis bil er importeret fra en anden medlemsstat.
31 Det er dernaest tvivlsomt, om i det mindste det andet forelagte spoergsmaal er relevant, eftersom det ifoelge den franske regering ikke goer nogen forskel i afgiftsmaessig henseende, om den administrative motorkraft for Tabouillot's bil beregnes paa grundlag af cirkulaeret af 1956 eller cirkulaeret af 1977. Som foelge af dens cylindervolumen ville Chevrolet Corvette-bilen, hvis afgiftspligtige motorkraft paa nuvaerende tidspunkt er blevet fastsat til 33 CV, under alle omstaendigheder have en afgiftspligtig motorkraft paa over 23 CV og derfor falde ind under den hoejeste afgiftsgruppe. Dette har Tabouillot ikke bestridt, og Kommissionens bemaerkninger synes at bekraefte dette forhold. Ud fra en beregning af, hvilken betydning de paagaeldende to metoder ville have ved fastsaettelsen af den administrative motorkraft for et stort antal bilmodeller, har Kommissionen paapeget, at forskellen aldrig vil overstige 3 CV. Da der i den foreliggende sag netop er rejst tvivl om, hvorvidt det er foreneligt med traktatens artikel 95, at der i Frankrig samtidig findes to forskellige metoder til beregning af den administrative motorkraft, kan forholdet meget vel vaere det, at en dom fra Domstolen vil vaere uden sammenhaeng med hovedsagen.
32 Af ovennaevnte grunde er det meget taenkeligt, at den praejudicielle anmodning maa afvises. Det kan imidlertid vaere hensigtsmaessigt ganske kort at se paa spoergsmaalenes indhold.
De praejudicielle spoergsmaal
33 Paa grund af de utilstraekkelige oplysninger i forelaeggelsesdommen maa mine bemaerkninger vedroerende de forelagte spoergsmaal noedvendigvis blive relativt generelle. Spoergsmaalene drejer sig i det vaesentlige om, paa hvilke betingelser en medlemsstat som led i en differentieret og progressiv ordning om afgifter paa motorkoeretoejer kan anvende to forskellige metoder ved beregningen af den administrative motorkraft. Spoergsmaalet maa ses i sammenhaeng med, at det er ubestridt, at anvendelsen af den ene metode (1956-formlen) konsekvent foerer til en hoejere administrativ motorkraft og derfor ofte ogsaa til hoejere afgifter end den anden metode, den saakaldte standardmetode (1977-formlen). Dette bekraeftes af de oplysninger, Kommissionen er fremkommet med, og som ikke er blevet bestridt. Hvad der imidlertid er omtvistet, er, a) om anvendelsen af cirkulaeret af 1956 fortrinsvis rammer importerede biler, og b) om det paagaeldende cirkulaere kun bringes i anvendelse, saafremt det faktisk er umuligt at anvende cirkulaeret af 1977.
34 Det fremgaar af Domstolens praksis, at en afgiftsordning med progressive satser er lovlig, forudsat at den er neutral i relation til virkningerne paa indenlandsk fremstillede og importerede produkter. Denne betingelse om neutralitet gaelder med hensyn til motorkoeretoejer ogsaa for den metode, der anvendes ved beregningen af den administrative motorkraft (21). Saafremt der samtidig anvendes to forskellige metoder, der foerer til forskellige afgiftsniveauer, hvilket synes at vaere tilfaeldet her, skal ordningen igen vaere neutral, dvs. at bestemmelserne om, hvilken metode der finder anvendelse, skal vaere baseret paa objektive kriterier, som ikke er diskriminerende i forhold til lignende, importerede produkter, og ikke er beskyttende for indenlandsk produktion.
35 Det er paa ingen maade sikkert, at den franske ordning opfylder disse betingelser, og som Kommissionen har paapeget, tyder meget paa, at anvendelsen af ordningen ikke er tilstraekkeligt gennemskuelig. I den henseende har Domstolen fastslaaet, at saafremt en afgiftsordning ikke er gennemskuelig, paahviler det den paagaeldende medlemsstat at godtgoere, at den paagaeldende ordning under ingen omstaendigheder indebaerer forskelsbehandling (22). Selv om Domstolens bemaerkning fremkom under en traktatbrudssag anlagt i henhold til traktatens artikel 169, er det aabenbart, at bemaerkningen er principiel. Traktatens artikel 95 har direkte virkning og maa derfor kunne paaberaabes for de nationale domstole. En afgiftsordning, der er saa lidt gennemskuelig, at nationale domstole ikke kan tage stilling til, om den indebaerer forskelsbehandling, medfoerer, at en afgiftspligtig ikke kan paaberaabe sig artikel 95. Allerede af den grund maa en saadan ordning derfor vaere i strid med artikel 95. Den effektive virkning af forbuddet mod fiskal forskelsbehandling kan isaer bringes i fare, saafremt en medlemsstat kunne indfoere eller opretholde en uigennemskuelig afgiftsordning, navnlig saafremt afgiften er differentieret og progressiv og rammer et produkt, som er saerdeles afgiftsfoelsomt, og som handles over landegraenserne i store maengder, saaledes som det er tilfaeldet med biler.
36 Netop princippet om den effektive virkning har vaeret baggrunden for, at Domstolen har fastslaaet, at forbuddet mod forskelsbehandling paa andre omraader, f.eks. princippet om ligebehandling af og lige loen til maend og kvinder, skal kunne paaberaabes ved de nationale domstole. Princippet har foert til, at Domstolen har fastslaaet, at en ordning, hvis manglende gennemskuelighed er til hinder for, at de nationale domstole kan foretage nogen form for kontrol, er i strid med faellesskabsretten, og at aendringer i nationale bevisbyrderegler i visse tilfaelde kan vaere noedvendige med henblik paa en effektiv gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet (23).
37 Af lignende grunde maa princippet om, at de bestemmelser, der omhandler valget af beregningsmetode, skal vaere objektive og neutrale, efter min opfattelse ogsaa omfatte spoergsmaalet om beviskravet. Saafremt den mindre gunstige metode til beregning af afgiften udelukkende anvendes, naar der ikke kan skaffes de tekniske oplysninger om det importerede produkt, som kan bevirke, at den mere gunstige metode anvendes, maa en afgiftspligtig have mulighed for at godtgoere saadanne tekniske oplysninger paa enhver rimelig maade. Ogsaa paa det punkt var der tvivl, idet Kommissionen og Tabouillot anfoerte, at de franske myndigheder i visse tilfaelde ikke ville godkende paalidelige tekniske oplysninger, som kunne have foert til, at det mere gunstige cirkulaere af 1977 blev bragt i anvendelse.
Forslag til afgoerelse
38 Efter min opfattelse er der alvorlig tvivl om, hvorvidt anmodningen kan fremmes til behandling i realiteten. Saafremt spoergsmaalene imidlertid maatte blive besvaret, maa det for mig at se vaere som foelger:
»1) EF-traktatens artikel 95 er ikke til hinder for, at en medlemsstat anvender en metode til beregning af den administrative motorkraft, der er baseret paa objektive kriterier, som finder anvendelse uden forskelsbehandling paa motorkoeretoejer, der er fremstillet i den paagaeldende medlemsstat, og paa motorkoeretoejer, der importeres fra andre medlemsstater.
2) Traktatens artikel 95 er ikke til hinder for, at en medlemsstat anvender to regelsaet til beregning af den administrative motorkraft, forudsat at valget mellem de to regelsaet er baseret paa objektive kriterier, som ikke er diskriminerende over for lignende, indfoerte produkter og ikke er beskyttende for den indenlandske produktion.
3) Saafremt den ordning, en medlemsstat anvender ved beregningen af den administrative motorkraft, ikke er gennemskuelig, paahviler det under sager ved de nationale domstole medlemsstaten at bevise, at ordningen under ingen omstaendigheder kan have diskriminerende virkninger.«
(1) - Dom af 9.5.1985, sag 112/84, Sml. s. 1367.
(2) - Dommens praemis 12.
(3) - Dommens praemis 13.
(4) - Dom af 17.9.1987, sag 433/85, Sml. s. 3521.
(5) - Dommens praemis 13.
(6) - Dommens praemis 14.
(7) - Dommens praemis 15 og 16.
(8) - Dommens praemis 6.
(9) - Dommens praemis 15.
(10) - Dommens praemis 16.
(11) - Dom af 28.4.1988, forenede sager 76/87, 86/87-89/87 og 149/87, Sml. s. 2397.
(12) - Dom af 30.11.1995, sag C-113/94, Sml. I, s. 4203.
(13) - Kendelse af 2.2.1996, sag C-257/95, Sml. I, s. 233.
(14) - Naevnt i note 12.
(15) - I punkt 1.
(16) - Jf. bl.a. dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., Sml. I, s. 393, praemis 6, kendelse af 19.3.1993, sag C-157/92, Banchero, Sml. I, s. 1085, praemis 4, af 9.8.1994, sag C-378/93, La Pyramide, Sml. I, s. 3999, praemis 14, af 23.3.1995, sag C-458/93, Saddik, Sml. I, s. 511, praemis 12, og den ovenfor i note 13 anfoerte kendelse i Bresle-sagen, praemis 16.
(17) - Jf. dom af 3.3.1994, sag C-316/93, Vaneetveld, Sml. I, s. 763, praemis 13, og den ovenfor i note 16 anfoerte kendelse i Saddik-sagen, praemis 14.
(18) - Jf. dom af 1.4.1982, forenede sager 141/81, 142/81 og 143/81, Holdijk m.fl., Sml. s. 1299, praemis 6, og den ovenfor i note 16 anfoerte kendelse i Saddik-sagen, praemis 13.
(19) - Jf. bl.a. dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, praemis 6, af 16.7.1992, sag C-343/90, Lourenço Dias, Sml. I, s. 4673, praemis 18, af 26.10.1995, sag C-143/94, Furlanis, Sml. I, s. 3633, praemis 12, af 28.3.1996, sag C-129/94, Ruiz Bernáldez, Sml. I, s. 1829, praemis 7, af 17.10.1996, forenede sager C-283/94, C-291/94 og C-292/94, Denkavit m.fl., Sml. I, s. 5063, praemis 44, og af 12.12.1996, forenede sager C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94 og C-339/94, RTI m.fl., Sml. I, s. 6471, praemis 23.
(20) - Jf. dom af 7.5.1987, sag 193/85, Co-Frutta, Sml. s. 2085, praemis 24-29.
(21) - Jf. ovenfor i punkt 10, 11 og 12.
(22) - Domme af 26.6.1991, sag C-152/89, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 3141, praemis 25, og sag C-153/89, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 3171, praemis 16.
(23) - Jf. dom af 30.6.1988, sag 318/86, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 3559, praemis 27, og af 17.10.1989, sag 109/88, Danfoss, Sml. s. 3199.