61989CC0241_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol.
1. I denne praejudicielle sag har Tribunal de grande instance de Paris forelagt Domstolen et spoergsmaal om, hvorvidt artikel 10, stk. 1, i lov nr. 88-14 af 5. januar 1988 samt anordning af 11. marts 1988 er forenelige med EOEF-Traktatens artikel 30, for saa vidt som de indeholder et forbud mod enhver oplysning, der vaekker forestilling om sukkers fysiske eller kemiske egenskaber eller om dets naeringsvaerdi, og mod enhver anvendelse af ordet sukker i maerkningen af syntetiske soedemidler og i forbindelse med reklame for disse produkter.
For saa vidt angaar sagens retlige grundlag og faktiske omstaendigheder, skal jeg henvise til retsmoederapporten.
2. Inden jeg behandler realiteten i det forelagte spoergsmaal, finder jeg det noedvendigt kort at goere foelgende bemaerkninger.
For det foerste forekommer det mig klart, at den nationale rets spoergsmaal maa omformuleres.
Det er fast retspraksis, at Domstolen ikke under en praejudiciel sag kan traeffe afgoerelse om, hvorvidt en national retsregel er forenelig med faellesskabsretten. Naar en praejudiciel anmodning er upraecist formuleret, kan Domstolen imidlertid praecisere spoergsmaalet om faellesskabsretten saaledes, at den har mulighed for at udtale sig herom.
Som Kommissionen korrekt har anfoert, er det noedvendigt at henvise til bestemmelserne i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (1) for at kunne meddele den forelaeggende ret de relevante oplysninger. Som angivet i retspraksis kan Domstolen saaledes med henblik paa at give den forelaeggende ret den fornoedne vejledning ved besvarelsen af det praejudicielle spoergsmaal inddrage faellesskabsretlige regler, som den nationale retsinstans ikke har henvist til i spoergsmaalet (2).
3. Naevnte direktiv, der fastsaetter generelle og horisontale faellesskabsregler for levnedsmidler, blev udstedt for at forbedre markedets funktion og den frie omsaetning af varer og samtidig sikre forbrugerne en korrekt information og en tilstraekkelig beskyttelse (3).
Dets anvendelsesomraade, som defineret i artikel 1, stk. 1, er tilsyneladende sammenfaldende med de omtvistede franske bestemmelser, der ligeledes vedroerer produkter, der er bestemt til den endelige forbruger (4).
Af selve titlen til lov nr. 88-14 fremgaar, at den omhandler anerkendte forbrugersammenslutningers soegsmaalskompetence og forbrugeroplysning.
Direktivet synes endvidere at omfatte saavel den situation, hvor syntetiske soedemidler er bestemt til salg i uforarbejdet stand, som hvor disse indgaar i et andet levnedsmiddel, der er bestemt til salg til den endelige forbruger (artikel 1, stk. 1, og artikel 3, stk. 1).
4. Der kan imidlertid herske nogen tvivl om, hvorvidt der er et fuldstaendigt sammenfald mellem direktivet og de franske bestemmelser, for saa vidt angaar forbuddet mod reklame for disse produkter, da dette forhold kun er sporadisk naevnt i faellesskabsbestemmelserne.
Jeg skal imidlertid understrege, at de franske bestemmelser ikke ex professo regulerer salgsmaader og salgsfremmende metoder, men alene bestemmer, at de forbud, der er fastsat for maerkning af de paagaeldende produkter, ogsaa gaelder for reklame, samt at selve direktivet opstiller visse krav med hensyn til reklame, bl.a. kravet om en korrekt information af forbrugeren (artikel 2).
Det er saaledes min opfattelse, at den paagaeldende nationale lovgivning i sin helhed henhoerer under direktivets anvendelsesomraade.
5. Af de i medfoer af faellesskabsretten fastsatte betemmelser foelger navnlig, jf. artikel 2, at maerkningen og dennes naermere udformning [stk. 1, litra a], samt levnedsmidlers praesentationsmaade og reklame (stk. 3) ikke maa vaere af en saadan art, at den vildleder koeberen, isaer med hensyn til levnedsmidlets beskaffenhed, eller ved at tillaegge det virkninger eller egenskaber, som det ikke har, eller endelig ved at give koeberen indtryk af, at det paagaeldende levnedsmiddel har saerlige egenskaber, naar alle lignende levnedsmidler har samme egenskaber.
I artikel 3 er der derefter opregnet de obligatoriske oplysninger, som maerkning af levnedsmidler skal omfatte, dog bortset fra visse betingelser og undtagelser, der er fastsat i de foelgende artikler.
Artikel 15 bestemmer endelig, at medlemsstaterne ikke ved anvendelse af ikke-harmoniserede nationale bestemmelser, som opstiller regler for maerkning af og praesentationsmaade for bestemte levnedsmidler, kan forbyde handel med levnedsmidler, som er i overensstemmelse med direktivets regler, bortset fra tilfaelde, der er begrundet i bl.a. hensynet til den offentlige sundhed eller bekaempelse af illoyal konkurrence, hvad der er af saerlig interesse for denne sag.
6. For saa vidt angaar de paagaeldende bestemmelser, skal jeg med det samme sige, at et saa generelt forbud mod anvendelsen af ordet sukker, som det, den franske lovgiver har udstedt, der endog forbyder oplysningen "soedet med" eller varemaerker, der er dannet ved hjaelp af ordstammen "suc" (f.eks. Maxi-suc, Pouss-suc, Sucredulcor), forekommer mig at vaere langt mere vidtgaaende end kraevet efter direktiv 79/112, specielt direktivets artikel 2.
Et saa omfattende og generelt forbud kan i stedet for at sikre forbrugerne korrekt information i realiteten have den modsatte virkning, idet det kan vaere til hinder for en tilfredsstillende og fuldstaendig information.
Et saadant forbud afskaerer f.eks. fra at angive, at et levnedsmiddel ikke indeholder sukker, hvilket ofte er netop det, koeberen vil vide.
Ved at forbyde oplysning om, at et produkt er blevet "soedet med", eller at et soedemiddel har "soedeevne", vanskeliggoer man helt klart forstaaelsen af syntetiske soedemidlers virkning, eftersom der i det franske sprog ikke findes tilsvarende udtryk, der er let forstaaelige for stoerstedelen af befolkningen. Dette bevises af, at den nationale lovgiver, naar der tales om syntetiske soedemidler, selv maa anvende ordet "soedeevne" [artikel 10, litra a)].
Selve den undtagelse, der er hjemlet i de franske bestemmelser, og hvorefter det er tilladt at bibeholde betegnelser og fabriksmaerker for soedemidler, der er bragt i handelen af laegemiddelsektoren foer den 1. december 1987, udgoer paa den ene side en potentiel forskelsbehandling - markedsforholdene taget i betragtning - da den tilsyneladende giver franske produkter en bedre stilling, men goer paa den anden side argumentet om forbrugerbeskyttelse (sammen med de oevrige fremfoerte begrundelser) lidet trovaerdigt, idet det, saafremt der er mulighed for forveksling, er uforstaaeligt, hvorfor nogle produkter maa bibeholde de tidligere anfoerte oplysninger og andre ikke.
7. Hvis det saaledes paa grundlag af det oven for anfoerte maa laegges til grund, at de franske bestemmelser er mere vidtgaaende end tilladt efter direktivets artikel 2 af hensyn til forbrugerbeskyttelse, kan de kun delvis vaere begrundet i de foernaevnte undtagelser, jf. artikel 15, stk. 2.
Saerligt for saa vidt angaar hensynet til bekaempelse af illoyal konkurrence har Chambre syndicale des raffineurs et conditionneurs de sucre i det vaesentlige gjort gaeldende, at enhver anvendelse af ordet sukker i maerkningen af et hvilket som helst konkurrerende produkt er udtryk for illoyal konkurrence, naar henses til at sukker har vaeret genstand for gentagne nedvurderende kampagner.
Dette argument hoerer helt klart ikke til de mest underbyggede eller overbevisende. Jeg har svaert ved at dele den opfattelse, at angivelsen "sukkerfri" i sig selv er en nedvurdering af sukker, der kan medfoere, at forbrugeren tillaegger det saaledes naevnte produkt sundhedsskadelige virkninger.
Hvis man tilslutter sig denne betragtning, maa det ligeledes antages, at omtale af en koffeinfri eller alkoholfri drik ikke er taenkt som oplysning af koeberen, men har til formaal at nedvurdere koffein og alkohol.
Lad mig ogsaa tilfoeje, at det anfoerte argument tilsyneladende beror paa en undervurdering af forbrugernes opfattelsesevne og kritiske sans.
Endelig kan jeg ikke forstaa, hvorledes de paagaeldende bestemmelser, som den franske regering har gjort gaeldende, kan vaere begrundet i hensynet til "at forhindre uredelig handelsskik" (indlaegget s. 11), da et saadant forbud under alle omstaendigheder forekommer at staa i et klart misforhold til det angivne maal.
Saafremt uredelig handelsskik forekommer, kan denne forhindres gennem generelle regler om forbrugerbeskyttelse eller illoyal konkurrence.
Det er indlysende, at faellesskabsretten ikke er til hinder for bekaempelse af en illoyal konkurrence, der bestaar i at nedvurdere et konkurrerende produkt ved mere eller mindre udtrykkeligt at tilskrive det helbredsskadelige virkninger. Men efter min opfattelse er det ikke det, der er tale om i naervaerende sag.
8. Med hensyn til en mulig begrundelse ud fra hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed, (der i et vist omfang fremgaar af selve forelaeggelseskendelsen), forekommer dette mig ikke saerlig velovervejet, da angivelsen af ordet sukker eller henvisningen hertil i produktets maerkning, som foer naevnt, ikke i sig selv kan vildlede forbrugeren, men derimod vil give denne mulighed for at foretage et fuldt bevidst valg.
De bestemmelser i den franske lovgivning, der skal sikre denne beskyttelse, er saaledes heller ikke de bestemmelser, der er omdiskuteret under naervaerende sag, men andre saerlige bestemmelser, der f.eks. vedroerer obligatorisk oplysning om eventuel forekomst af phenylalanin og kravet om, at det anbefales gravide kvinder at indtage begraensede maengder heraf.
9. Inden jeg fremsaetter min konklusion, vil jeg bemaerke, at det ikke vil foere til et andet resultat, selv om Domstolen finder, at de paagaeldende bestemmelser med hensyn til reklame boer vurderes paa baggrund af artikel 30.
Hertil skal jeg for det foerste bemaerke, at forbuddet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, som er forbudt i henhold til Traktatens artikel 30, ifoelge Domstolens faste praksis (5) omfatter enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, oejeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Faellesskabet.
En lovgivning, som begraenser eller forbyder visse former for reklame og visse salgsfremmende metoder, kan, selv om den ikke direkte paavirker indfoerslerne, begraense disses omfang, fordi den paavirker mulighederne for afsaetning af de indfoerte varer. Det kan ikke udelukkes, at den omstaendighed, at den paagaeldende erhvervsdrivende er tvunget til enten at anvende forskellige reklamesystemer eller salgsfremmende metoder, alt efter hvilken medlemsstat det drejer sig om, eller opgive et system, som han anser for saerlig effektivt, kan udgoere en hindring for importen, selv om en saadan lovgivning gaelder saavel for indenlandske som indfoerte varer (6).
Endelig skal jeg, som Domstolen gentagne gange har fastslaaet siden Rewe-dommen (7), understrege, at naar der ikke findes en faelles ordning for handel med de paagaeldende produkter, maa hindringer for samhandelen inden for Faellesskabet, der beror paa forskelle i de nationale lovgivninger, accepteres i det omfang, disse uden forskel finder anvendelse paa indenlandske og importerede produkter, og i det omfang, disse bestemmelser er uomgaengeligt noedvendige til varetagelse af generelle hensyn, som de i Traktatens artikel 36 anfoerte, f.eks. hensynet til beskyttelse af menneskers sundhed eller bydende noedvendige hensyn, saasom forbrugerbeskyttelse og redelig handelsskik. Som jeg allerede har anfoert, forekommer disse hensyn ikke i naervaerende sag.
10. Paa baggrund af det saaledes anfoerte skal jeg foreslaa, at det spoergsmaal, der er forelagt af den nationale domstol, besvares saaledes:
" Direktiv 79/112/EOEF, navnlig artiklerne 2 og 15, skal fortolkes saaledes, at direktivet er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter enhver angivelse af ordet sukker eller enhver oplysning, der vaekker forestillinger om sukkers fysiske eller kemiske egenskaber eller om dets naeringsvaerdi, er forbudt i maerkningen af syntetiske soedemidler og i reklame herfor, naar der er tale om egenskaber, som disse produkter ogsaa har."
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) EFT L 33, s. 1.
(2) Dom af 20.3.1986, Tissier, praemis 9 (35/86, Sml. s. 1207).
(3) Jf. anden, tredje, fjerde og syvende betragtning.
(4) Det bemaerkes, at direktiv 79/112/EOEF blev aendret ved direktiv 89/395/EOEF af 14.6.1989 (EFT L 186, s. 17), hvorved direktivets anvendelsesomraade blev udvidet til at omfatte levnedsmidler, der er bestemt til etablissementer, saa som restauranter, hospitaler og kantiner.
(5) Jf. navnlig dom af 11.7.1974, Dassonville, praemis 5 (8/74, Sml. s. 837).
(6) Dom af 15.12.1982, Oosthoek' s, praemis 15 (286/81, Sml. s. 4575).
(7) Dom af 20.2.1979, 120/78, praemis 8, Sml. s. 649.