61997CC0093_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
I den foreliggende sag er Domstolen blevet anmodet om at tage stilling til tre praejudicielle spoergsmaal forelagt af Belgiens Cour d'arbitrage vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 93/16/EOEF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevaegelighed for laeger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (1) (herefter »direktivet«).
II - Faktiske omstaendigheder
1 Sagsoegeren i hovedsagen (Fédération belge des chambres syndicales de médecins ASBL, herefter »den belgiske laegeforening«), som varetager interesserne for personer, der udoever virksomhed som laege i Belgien, har anlagt sag ved den forelaeggende ret med paastand om annullation af artikel 4, stk. 2, i det flamske faellesskabs (Communauté flamande) dekret af 5. april 1995 om tilrettelaeggelse af en saerlig uddannelse til alment praktiserende laege. For at afgoere tvisten har Cour d'Arbitrage fundet det noedvendigt at forelaegge Domstolen tre praejudicielle spoergsmaal om fortolkning af faellesskabsbestemmelserne om tilrettelaeggelse af uddannelsen til alment praktiserende laege.
III - Retlige omstaendigheder
2 I det flamske faellesskab er uddannelsen til alment praktiserende laege underlagt bestemmelserne i det flamske faellesskabs dekret af 5. april 1995, som sagsoegeren i hovedsagen kraever delvis annulleret (2).
Artikel 2 i det omtvistede dekret indeholder foelgende bestemmelse:
»Den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege er en universitetsuddannelse, som foelger efter universitetsuddannelsen for laeger. Den afsluttes med en universitetsgrad som alment praktiserende laege.«
I samme dekrets artikel 3 hedder det:
»Det faelles undervisningsprogram for medicinstudiets foerste del og de tre foerste aar af studiets anden del skal opfylde de krav, der er fastsat i ... direktiv 93/16/EOEF af 5. april 1993 ... Til studerende, der har bestaaet aarsproeven efter tre aars studier paa anden del, udsteder universitet et certifikat som bevis for, at de har fuldfoert den i direktivets artikel 23 omhandlede undervisning ...«.
Endelig bestemmer artikel 4, stk. 2, i det flamske faellesskabs dekret af 5. april 1995 foelgende:
»Uddannelsen til alment praktiserende laege omfatter i alt tre aars studier, bestaaende af det fjerde aar af medicinstudiets anden del samt to aars studier i almen medicin.«
3 Kort fortalt har laegeuddannelsen i Belgiens flamske faellesskab foelgende forloeb: For det foerste er universitetsuddannelsen for laeger, som afsluttes med en universitetsgrad, opdelt i en foerste og en anden del, der tilsammen straekker sig over syv aar. Foerste del varer tre aar, og anden del fire aar. Ved afslutningen af det tredje aar paa anden del, dvs. efter seks aar studier, modtager den studerende et certifikat som bevis for, at han har fuldfoert seks aars studier (herved bringes uddannelsen i overensstemmelse med direktiv 93/16). Besiddelse af dette certifikat er en forudsaetning for at blive optaget paa anden dels fjerde aar. For det andet varer uddannelsen til alment praktiserende laege tre aar. Denne uddannelse paabegyndes imidlertid ikke, naar den studerende har afsluttet studiets anden del og opnaaet universitetsgraden. Uddannelsen til alment praktiserende laege begynder nemlig i det fjerde og sidste aar af medicinstudiets anden del, hvortil kommer yderligere to aars studier. Dette betyder, at det fjerde aar i anden del af universitetsuddannelsen for laeger i Belgien, som afsluttes med en universitetsgrad, samtidig er det foerste aar af den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, der varer tre aar. Foelgelig varer uddannelsen til alment praktiserende laege i det flamske faellesskab ni aar, nemlig seks aars universitetsstudier, et aar, hvor den studerende afslutter sin universitetsuddannelse og opnaar en universitetsgrad som laege og samtidig paabegynder den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, og endelig to aar, der helt er helliget uddannelsen til alment praktiserende laege.
4 I faellesskabsretten er de obligatoriske elementer, der skal indgaa i de saerlige nationale uddannelser til alment praktiserende laege, fastsat i direktiv 93/16, som er en kodificering af Raadets direktiv 75/362/EOEF (3) og 75/363/EOEF (4) af 16. juni 1975; desuden er Raadets direktiv 86/457/EOEF af 15. september 1986 (5) indarbejdet i direktivet.
Direktivets artikel 23, stk. 1, bestemmer:
»Medlemsstaterne goer adgangen til at optage og udoeve virksomhed som laege betinget af besiddelse af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for laeger som omhandlet i artikel 3 ...« (6).
I direktivets artikel 23, stk. 2, hedder det:
»Den samlede medicinske uddannelse omfatter mindst seks aars studier eller 5 500 timers teoretisk og praktisk undervisning ved et universitet eller under tilsyn af et universitet.«
Direktivets artikel 24 paalaegger medlemsstaterne at drage omsorg for,
»at den uddannelse, der foerer til erhvervelsen af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for speciallaeger, mindst opfylder foelgende betingelser:
a) den forudsaetter gennemfoerelse og godkendelse af seks aars studier inden for rammerne af den i artikel 23 omhandlede uddannelsescyklus; ...
b) den omfatter en teoretisk og praktisk undervisning
...
e) den omfatter speciallaegekandidatens personlige deltagelse i de paagaeldende forvaltningers virksomhed og ansvar«.
Direktivets artikel 31 og 32 fastsaetter reglerne for den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege. Artikel 31, stk. 1, der er afgoerende for loesningen af den foreliggende tvist, bestemmer:
»Den i artikel 30 naevnte saerlige uddannelse til alment praktiserende laege skal mindst opfylde foelgende betingelser:
a) den kan foerst paabegyndes efter gennemfoerelse og godkendelse af mindst seks aars studier inden for den i artikel 23 omhandlede uddannelse
b) den omfatter mindst to aars uddannelse paa heltidsbasis og gennemfoeres under tilsyn af de kompetente myndigheder eller organer
c) den skal i hoejere grad vaere praktisk end teoretisk orienteret; den praktiske del af uddannelsen skal dels finde sted i mindst seks maaneder paa godkendte sygehuse, der raader over egnet udstyr og egnede afdelinger, dels omfatte mindst seks maaneder hos en godkendt alment praktiserende laege eller i et godkendt laegecenter inden for den primaere sundhedstjeneste; uddannelsen sker i samarbejde med andre institutioner eller organer inden for sundhedsomraadet, der beskaeftiger sig med almen medicin; med forbehold af ovennaevnte minimumsperioder kan den praktiske uddannelse dog i en periode paa hoejst seks maaneder gives i andre godkendte institutioner eller organer inden for sundhedsomraadet, der beskaeftiger sig med almen medicin
d) den omfatter laegens (7) personlige deltagelse i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, der paahviler de personer, som han arbejder sammen med.«
IV - Praejudicielle spoergsmaal
5 De praejudicielle spoergsmaal, som Cour d'arbitrage har forelagt Domstolen, gaar udelukkende ud paa, om direktiv 93/16 skal fortolkes saaledes, at det er tilstraekkeligt, at kandidaten har erhvervet det certifikat, der beviser, at han har fuldfoert seks aars medicinstudier, for at kunne paabegynde den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, eller om kandidaten foerst skal opnaa det eksamensbevis for laeger, der er omhandlet i direktivets artikel 3. De tre praejudicielle spoergsmaal er affattet saaledes:
»1) Skal artikel 31, stk. 1, litra a), i Raadets direktiv 93/16/EOEF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevaegelighed for laeger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, sammenholdt med artikel 3 og 23 samt de oevrige bestemmelser i direktivets afsnit IV, fortolkes saaledes, at den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege foerst kan paabegyndes, naar den paagaeldende efter mindst seks aars studier har opnaaet det i artikel 3 omhandlede eksamensbevis?
2) Skal direktivets artikel 31, stk. 1, litra d), fortolkes saaledes, at udtrykket 'laegens personlige deltagelse i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, der paahviler de personer, som han arbejder sammen med' indebaerer, at den paagaeldende udfoerer opgaver, der henhoerer under laegegerningen, hvilket er forbeholdt personer, der har opnaaet de i direktivets artikel 2 og 3 omhandlede eksamensbeviser?
3) Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende, oenskes det oplyst, om bestemmelsen skal fortolkes saaledes, at den paagaeldende har adgang til at udoeve virksomhed som laege fra det tidspunkt, hvor den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege paabegyndes, uanset om uddannelsen gennemfoeres som heltidsuddannelse, som omhandlet i direktivets artikel 31, eller som deltidsuddannelse ifoelge artikel 34.«
V - De praejudicielle spoergsmaal
6 Jeg vil for det foerste fremhaeve, at det fortolkningsproblem, der rejses af den forelaeggende ret, hovedsagelig skyldes den noget uheldige formulering af visse af bestemmelserne i direktiv 93/16. Det er en fejl, der hyppigt forekommer i retsakter, der kodificerer og samler hele den tidligere lovgivning. Som den belgiske regering med rette har bemaerket, synes faellesskabslovgiver at modsige sig selv paa visse punkter og stoette sig paa bestemmelser, som ophaever hinanden. Den, der skal fortolke og anvende de paagaeldende regler, har saaledes én opgave, nemlig at soege at finde frem til den egentlige mening med de omtvistede direktivbestemmelser, som tilsammen skal sikre en logisk opbygning af uddannelsen til alment praktiserende laege og vaere i indbyrdes harmoni. For at give et fyldestgoerende svar paa de praejudicielle spoergsmaal maa man vide, hvad faellesskabslovgiver egentlig vil med reglerne for den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege.
A - Foerste praejudicielle spoergsmaal
7 Svaret paa det foerste spoergsmaal frembyder efter min opfattelse ikke saerlige problemer. Det er i oevrigt ogsaa grunden til, at baade de tre regeringer og Kommissionen synes at vaere enige om fortolkningen, jf. deres skriftlige indlaeg. Det maa isaer antages, at adgangen til uddannelsen til alment praktiserende laege ikke er betinget af erhvervelse af den universitetsgrad, der er omhandlet i direktivets artikel 3. Dette indebaerer, at man i Flandern for at faa adgang til den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege ikke foerst skal erhverve det belgiske eksamensbevis »diplôme légal de docteur en médecine, chirurgie et accouchements/wettelijk diploma van doctor in de genees-, heel- en verloskunde«, der som naevnt opnaas efter at have fuldfoert syv studieaar.
8 Det er den konklusion, der kan drages af for det foerste direktivets artikel 31, stk. 1, som bestemmer, at adgangen til den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege forudsaetter »gennemfoerelse og godkendelse af mindst seks aars studier inden for den i artikel 23 omhandlede uddannelse«. Saafremt direktivets forfattere havde oensket at goere adgangen til den saerlige uddannelse betinget af forudgaaende erhvervelse af et eksamensbevis for laeger, ville de udtrykkeligt have naevnt dette. Det skal ogsaa bemaerkes, at det i artikel 24, stk. 1, litra a), i samme direktiv, som vedroerer den uddannelse, der foerer til erhvervelsen af et kvalifikationsbevis for speciallaeger (bortset fra alment praktiserende laeger), bestemmes, at adgangen til uddannelsen forudsaetter gennemfoerelse af seks aars studier, uden at det udtrykkeligt anfoeres, at den paagaeldende foerst skal have afsluttet sine laegestudier. Faellesskabslovgivers hensigt fremgaar endvidere tydeligt af betragtningerne til direktivet, hvori det hedder: »Det er ikke afgoerende, om denne uddannelse i almen medicin gives inden for eller uden for rammerne af den nationale medicinske grunduddannelse«. Mere generelt skal det bemaerkes, at direktivet, naar det henviser til de personer, der oensker at uddanne sig i almen medicin, benytter udtrykket kandidat og ikke udtrykket »laege« [o.a.: Det gaelder ikke den danske tekst, se f.eks. artikel 31, stk. 1, litra d), hvor der paa dansk staar »den omfatter laegens personlige deltagelse i« osv., hvor der paa fransk bruges udtrykket »candidat«].
9 Den belgiske laegeforening har taget til genmaele og bemaerket, at det er muligt, at det ikke udtrykkeligt fremgaar af direktivets artikel 31, at adgang til den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege forudsaetter, at den paagaeldende foerst opnaar en universitetsgrad som laege, men indirekte fremgaar denne betingelse klart af artikel 31, idet der heri henvises til artikel 23. Sagsoegeren i hovedsagen har isaer paapeget, at der i artikel 31, stk. 1, tales om fuldfoerelse af seks aars studier »inden for den i artikel 23 omhandlede uddannelse«. Endvidere anfoeres dels de resultater, der soeges opnaaet ved laegeuddannelsen, nemlig fyldestgoerende kendskab til videnskaber og fyldestgoerende klinisk erfaring, dels uddannelsens minimumsvarighed. Ifoelge sagsoegeren i hovedsagen er det betegnende, at artikel 23 beskriver den »samlede medicinske uddannelse« (8) og ikke indskraenker sig til blot at angive, at laegestudierne varer mindst seks aar. Ifoelge den belgiske laegeforening er den eneste logiske og sikre fortolkning derfor, at artikel 23 ved at kraeve en samlet medicinsk uddannelse forudsaetter, at den paagaeldende opnaar universitetsgraden, som garanterer, at uddannelsen er komplet. Som haevdet af den belgiske laegeforening er det en logisk foelge af, at der i artikel 31 - hvis bestemmelser er afgoerende i den foreliggende sag - henvises til artikel 23, og at der i sidstnaevnte artikel kraeves en universitetsgrad, at den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege foerst kan paabegyndes, naar kandidaten har afsluttet sine laegestudier.
10 Jeg kan ikke tilslutte mig laegeforeningens fortolkning for saa vidt angaar den endelige konklusion. Det er klart, at jeg medgiver, at artikel 31 ved sin henvisning til artikel 23 goer adgangen til uddannelsen til alment praktiserende laege betinget af, at den paagaeldende foerst gennemfoerer »den samlede medicinske uddannelse«. Jeg medgiver ogsaa, at det sikreste »bevis« for fuldfoerelsen af denne uddannelse netop er den universitetsgrad, der er omhandlet i direktivets artikel 3. Jeg mener imidlertid ikke, at det er et absolut lovkrav, at universitetsgraden skal erhverves foerst, i hvert fald ikke for saa vidt angaar direktivets artikel 31, stk. 1, litra a). Hvis universiteterne i det flamske faellesskab i de foerste seks studieaar opfylder betingelserne i artikel 23, er der efter min mening ikke noget i vejen for, at kandidater, der har fuldfoert disse seks studieaar, faar adgang til den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, selv om de endnu ikke har opnaaet deres eksamensbevis.
11 I betragtning af det ovenfor anfoerte synes faellesskabslovgiver i hvert fald for saa vidt angaar det i det foerste praejudicielle spoergsmaal rejste problem om uddannelsen til alment praktiserende laege at have overladt det til medlemsstaterne at vaelge mellem en ordning, hvor denne uddannelse foerst begynder efter erhvervelsen af universitetsgraden, og en ordning, hvor uddannelsen begynder efter fuldfoerelsen af seks aars laegestudier, men foer opnaaelsen af universitetsgraden.
Foelgelig boer det foerste spoergsmaal besvares benaegtende.
B - Andet og tredje praejudicielle spoergsmaal
12 Svaret paa det foerste praejudicielle spoergsmaal er dog kun toppen af isbjerget. Spoergsmaalet om, hvorvidt man skal have fuldfoert den medicinske grunduddannelse afsluttet med den tilsvarende universitetsgrad, foer den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege kan paabegyndes, tages igen op, mere indirekte og i vendinger, der synes at vanskeliggoere loesningen, i det andet og tredje praejudicielle spoergsmaal. Den forelaeggende ret spoerger med rette, om betingelsen i direktivets artikel 31, stk. 1, litra d), vedroerende de elementer, der skal indgaa i uddannelsen til alment praktiserende laege, bl.a. kravet om, at den uddannelsessoegende personligt skal deltage »i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, der paahviler de personer, som han arbejder sammen med«, indebaerer, at den paagaeldende foerst (allerede ved paabegyndelsen af den saerlige uddannelse) skal vaere i besiddelse af de eksamensbeviser og andre kvalifikationsbeviser, der er omhandlet i direktivets artikel 3.
13 Saavel den belgiske regering som sagsoegeren i hovedsagen svarer ja til det andet spoergsmaal. Den belgiske regering finder, at bestemmelsen, da den stiller krav om, at en person, der oensker at paabegynde den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, skal deltage i »de faglige arbejdsopgaver«, maa fortolkes saaledes, at vedkommende skal vaere i besiddelse af den universitetsgrad, der er omhandlet i direktivets artikel 3. Den belgiske regering har isaer gjort gaeldende, at det er utaenkeligt at lade en person, der ikke er laege, deltage i laegers arbejdsopgaver; tilsvarende kan det meget vanskeligt antages, at personer, der ikke selv er i besiddelse af et eksamensbevis som laege, personligt deltager i laegers »ansvarsopgaver«. Den belgiske regering har erkendt, at det svar, den foreslaar til det andet praejudicielle spoergsmaal, strider mod dens udtalelser om det foerste spoergsmaal. Ifoelge den belgiske regering maa denne selvmodsigelse dog tilskrives affattelsen af direktivet, som samler bestemmelserne fra tidligere direktiver, nemlig direktiv 86/457 om en saerlig uddannelse til alment praktiserende laege og direktiv 75/362, der skulle lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser for laeger.
14 Sagsoegeren i hovedsagen har paaberaabt sig to argumenter, som den stoetter paa direktivet. Laegeforeningen har for det foerste henvist til artikel 32, i hvilken der gives mulighed for en uddannelse til alment praktiserende laege, der bygger paa erfaringer, som »laegen har opnaaet i sin egen praksis under tilsyn af en godkendt praktikvejleder«. Ifoelge den belgiske laegeforening efterlader anvendelsen af udtrykket »laege« ikke nogen tvivl om, at man for at faa adgang til den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege skal vaere i besiddelse af en universitetsgrad som laege. Laegeforeningen har tilfoejet, at direktivets artikel 30 ff., som vedroerer den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, har til formaal at sikre, at der »tilvejebringes et tilstraekkeligt grundlag for en effektiv udoevelse af almen medicinsk praksis«, hvilket udtrykkeligt fremgaar af direktivets artikel 34, stk. 1, tredje led. Fra denne synsvinkel er det helt aabenbart mere i overensstemmelse med ovennaevnte maal at anlaegge en streng fortolkning af direktivets artikel 31, stk. 1, litra c) og d), ifoelge hvilken kandidatens praktiske uddannelse og deltagelse i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, som kraeves af en mere komplet uddannelse i almen medicin, kraever, at vedkommende besidder et eksamensbevis som laege.
15 Kommissionen og de to belgiske faellesskabers regeringer er ikke enige i de oevrige parters argumenter, som jeg netop har gennemgaaet. De har haevdet, at det andet praejudicielle spoergsmaal boer besvares benaegtende. De har for det foerste henvist til deres argumenter vedroerende det foerste praejudicielle spoergsmaal, nemlig at det klart fremgaar af ordlyden af de gaeldende regler, at faellesskabslovgiver ikke har oensket at goere uddannelsen til alment praktiserende laege betinget af, at den paagaeldende foerst opnaar en universitetsgrad. Ifoelge de to belgiske faellesskabers regeringer stoettes dette synspunkt af, at der i artikel 31 tales om en person, der soeger den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, og ikke om en »laege«, der har specialiseret sig i almen medicin. Det flamske faellesskabs regering har tilfoejet, at anvendelsen af udtrykket »laege« i artikel 32 ikke kan svaekke dens argumenter angaaende fortolkningen af artikel 31. Det flamske faellesskabs regering har anfoert, at artikel 32 omfatter det saerlige tilfaelde, hvor laeger uddanner sig til alment praktiserende laeger ved at udoeve selvstaendig laegevirksomhed i deres egen praksis, og at fortolkningen af artikel 32 derfor ikke kan gaelde den almindelige uddannelse, der er fastsat i artikel 31, som angiver de elementer, der indgaar i den almindelige - ikke selvstaendige - uddannelse til alment praktiserende laege.
16 Kommissionen har indtaget samme standpunkt og fremhaevet noedvendigheden af at sondre mellem den praktiske erfaring inden for almen medicin, der har saa stor betydning for uddannelsen af den fremtidige specialist, og den selvstaendige udoevelse af laegevirksomhed. Naar direktivets forfattere taler om en uddannelse, der »i hoejere grad [skal] vaere praktisk end teoretisk orienteret«, som »omfatter laegens personlige deltagelse i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, der paahviler de personer, som han arbejder sammen med«, er det ikke for at anerkende muligheden af en selvstaendig udoevelse af laegevirksomheden, men for at tilvejebringe en uddannelse, der endvidere som udtrykkeligt angivet i direktivets artikel 31, stk. 1, litra b), »gennemfoeres under tilsyn af de kompetente myndigheder eller organer«. Jeg skal herudover bemaerke, at direktivets artikel 31, stk. 1, litra d), som fremhaevet af Kommissionen, ikke siger, at den uddannelsessoegende fuldt ud paatager sig et laegeligt ansvar, men at han deltager i de ansvarsopgaver, der paahviler andre personer, som han arbejder sammen med, og som (det siger sig selv) er laeger.
17 Paa baggrund af det ovenfor anfoerte har sagsoegeren i hovedsagen og den belgiske regering foreslaaet at svare bekraeftende paa det andet spoergsmaal, mens Kommissionen og regeringerne for de to belgiske faellesskaber derimod foreslaar at svare benaegtende paa spoergsmaalet. Forskellene mellem de synspunkter, som parterne fremfoerer med hensyn til besvarelsen af det tredje praejudicielle spoergsmaal, er efter min opfattelse betegnende for den unoejagtige formulering af direktivets regler. Det flamske faellesskabs regering finder ikke, at Domstolen skal besvare dette spoergsmaal, saafremt den vaelger at svare benaegtende paa det andet spoergsmaal, saaledes som foreslaaet af det flamske faellesskabs regering. Det franske faellesskabs regering foretraekker et benaegtende svar, hvoraf det tydeligt fremgaar, at direktivets bestemmelser ikke kraever, at den, der foelger en uddannelse i almen medicin, allerede fra begyndelsen af specialuddannelsen fungerer som fuldbefaren laege. Ogsaa den belgiske regering har svaret nej paa det tredje spoergsmaal. Den belgiske regering har tilfoejet, at direktivet skal forstaas saaledes, at det efter en national ordning kan, men ikke skal kraeves, at man for at foelge uddannelsen til alment praktiserende laege foerst skal vaere i besiddelse af et eksamensbevis som laege. Den belgiske regering finder saaledes ikke, at direktivet er til hinder for en national ordning, hvorefter det foerste aar af specialuddannelsen kun omfatter en teoretisk del og derfor ikke kraever, at den paagaeldende er laege. Sagsoegeren i hovedsagen har den diametralt modsatte holdning. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege absolut kraever, at den, der foelger uddannelsen, allerede ved uddannelsens begyndelse udoever laegevirksomhed, et krav der haenger sammen med noedvendigheden af at tilvejebringe »et tilstraekkeligt grundlag for en effektiv udoevelse af almen medicinsk praksis«. Endelig synes Kommissionen at modsige sig selv i sin argumentation vedroerende det tredje praejudicielle spoergsmaal. Foerst har Kommissionen haevdet, at dette spoergsmaal skal besvares bekraeftende. Men derefter har Kommissionen gjort gaeldende, at medlemsstaterne i virkeligheden raader over et skoen og selv kan bestemme, om den person, der foelger uddannelsen til alment praktiserende laege, allerede fra begyndelsen af specialuddannelsen i praksis skal udoeve laegevirksomhed inden for de graenser, der er fastsat ved direktivets artikel 31, stk. 1, litra d) (9).
18 Inden jeg gaar over til de saerlige problemer, som denne sag rejser, finder jeg det paakraevet at fremhaeve, at sagen umiddelbart vedroerer sundhedsbeskyttelsen i Faellesskabet, for saa vidt som den drejer sig om kvaliteten af den uddannelse, der tilbydes garanterne for denne sundhed, dvs. laegerne. Det er saaledes, i hvert fald efter min opfattelse, utaenkeligt, at direktiv 93/16 ikke skulle bidrage til »opnaaelse af et hoejt sundhedsbeskyttelsesniveau«. Da direktivet blev vedtaget, var Maastricht-traktaten, hvorved der i foerste del af EF-traktaten blev indfoejet en bestemmelse om, at Faellesskabets virke skal indebaere et »bidrag til opnaaelse af et hoejt sundhedsbeskyttelsesniveau« (10), endnu ikke blevet ratificeret. Jeg finder dog ikke, at man kan se bort fra denne bestemmelse ved afgoerelsen af den foreliggende sag, og mener, at man i tvivlstilfaelde boer foretraekke den loesning, der bedst tilgodeser tanken om et hoejt sundhedsbeskyttelsesniveau.
19 Til denne juridiske betragtning foejer sig en anden mere praktisk betragtning. Inden for sundheds- og laegeuddannelsesomraadet er den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege i dag blevet en af de vanskeligste og mest kraevende. Det viser vore faelles erfaringer. Endvidere er der store praktiske vanskeligheder forbundet med en harmonisering paa europaeisk plan af den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege. Dette er i oevrigt grunden til, at direktivet sondrer mellem den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege og alle andre specialiseringer.
20 For at afgraense emnet vil jeg understrege, at det vaesentligste fortolkningsproblem i forbindelse med det andet og tredje praejudicielle spoergsmaal drejer sig om analysen af det semantiske indhold i direktivets artikel 31, stk. 1, litra d), dvs. den bestemmelse, i medfoer af hvilken den uddannelsessoegendes »personlige deltagelse i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, der paahviler de personer, som han arbejder sammen med« er en betingelse, der skal opfyldes under den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege.
21 Jeg finder ingen grund til at bestride, at direktivets forfattere ved fastlaeggelsen af vilkaarene for tilrettelaeggelsen af uddannelsen i almen medicin (tilsyneladende) ikke forestillede sig, at det skulle kraeves, at man for at foelge den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege foerst skulle vaere i besiddelse af den universitetsgrad, der er omhandlet i direktivets artikel 3 (11). Paa den anden side goer direktivets forfattere meget ud af vigtigheden af uddannelsens praktiske karakter, hvilket er baggrunden for det udtrykkelige krav om den uddannelsessoegendes personlige deltagelse i visse laegefaglige arbejdsopgaver. Det fremgaar ogsaa klart af direktivet, at man for at udoeve laegevirksomhed skal vaere i besiddelse af et kvalifikationsbevis, certifikat eller eksamensbevis som laege. Det kan kort sagt ikke paa forhaand udelukkes, at faellesskabslovgiver ikke direkte kraever, at der forinden opnaas eksamensbevis som laege, men at lovgiver indirekte stiller et saadant krav. Det tilkommer Domstolen at finde frem til den egentlige mening med de relevante regler.
22 Inden jeg analyserer substansen i direktivets artikel 31, stk. 1, litra d), finder jeg det noedvendigt at praecisere, at svaret paa de paagaeldende praejudicielle spoergsmaal ikke kan findes i ordlyden af artikel 32 og 34. Ganske vist vedroerer disse artikler faerdiguddannede laeger, men artiklerne drejer sig alene om de saerlige procedurer i forbindelse med uddannelsen til alment praktiserende laege, som falder uden for den generelle ordning beskrevet i artikel 31. Man kan modsaetningsvis konkludere, at faellesskabslovgiver i artikel 31 beskaeftiger sig med kandidater til uddannelsen i almen medicin og i artikel 32 beskaeftiger sig med laeger, der foelger den saerlige uddannelse i almen medicin, fordi lovgiver oensker at fritage de foerstnaevnte fra kravet om, at de foerst skal vaere i besiddelse af en universitetsgrad som laege.
23 Jeg finder endvidere, at man maa se bort fra den mellemloesning, som saavel den belgiske regering som Kommissionen synes at gaa ind for i deres indlaeg, nemlig at en national ordning som den belgiske opfylder betingelserne i direktivets artikel 31, for saa vidt de personer, der foelger uddannelsen i almen medicin, i hvert fald i to aar (det andet og tredje) deltager i uddannelsen som laeger, der har fuldfoert laegeuddannelsen afsluttet med et eksamensbevis. For det foerste fremgaar det ikke klart af oplysningerne i sagen, om en laegestuderende i Belgien, som har fuldfoert de foerste seks aar af medicinstudiet og er blevet optaget paa det syvende aar af grundstudiet og samtidig paa den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, kan fortsaette paa det andet og tredje aar af denne saerlige uddannelse, uden forinden at have erhvervet et eksamensbevis som laege (12). Var dette muligt, kunne man staa i den situation, hvor studerende, selv om de har fuldfoert de tre aar af den saerlige uddannelse i almen medicin, ikke er i besiddelse af laegeeksamen. Ganske vist er udstedelsen af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege i henhold til direktivets artikel 31, stk. 3, betinget af »besiddelsen af et af de i artikel 3 omhandlede eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser«, saaledes at kandidaten for at opnaa universitetsgraden som alment praktiserende laege skal have bestaaet laegeeksamen. Men for at det kan vaere muligt at afslutte den saerlige uddannelse i almen medicin uden foerst at vaere i besiddelse af universitetsgraden som laege, maa direktivets artikel 31, stk. 1, litra d), fortolkes saaledes, at der i denne bestemmelse ikke stilles krav om, at de, der foelger den saerlige uddannelse i almen medicin, er faerdiguddannede som laeger under hele den saerlige uddannelse, naar de som led i den praktiske uddannelse deltager i »de faglige arbejds- og ansvarsopgaver«, der paahviler de personer, som de arbejder sammen med. Men det er netop problemets kerne.
24 Det kan indvendes, at disse argumenter gaelder en hypotese, som i virkeligheden er usandsynlig eller fejlagtig, saafremt de, der foelger den saerlige uddannelse som alment praktiserende laege, naar det kommer til stykket, i praksis allerede har bestaaet laegeeksamen, naar de begynder paa uddannelsens andet aar, eller saafremt det efter den nationale ordning kraeves, at kandidaterne er i besiddelse af laegeeksamen, inden de begynder paa andet aar af den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege. I saa fald udoever de personer, der gaar paa uddannelsens andet eller tredje aar, virksomhed som faerdiguddannede laeger. Men gaar man ud fra samme hypotese, er de i artikel 31 fastsatte betingelser ikke noedvendigvis opfyldt. Det kan saerlig udledes af artikel 31, stk. 1, litra a), sammenholdt med litra b) og c) dels, at den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege omfatter »mindst to aars uddannelse paa heltidsbasis«, dels at uddannelsen under hele forloebet omfatter »laegens personlige deltagelse i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, der paahviler de personer, som han arbejder sammen med«. Med andre ord gaelder betingelsen i artikel 31, stk. 1, litra d), hele den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, og ikke kun de to aar, der i samme stykkes litra b) er fastsat som minimum. Det vil sige, at hvis denne uddannelse efter en national ordning varer tre aar eller mere, skal ovennaevnte betingelse vaere opfyldt for samtlige aar. Hvad angaar den ordning, der gaelder i det flamske faellesskab, og som har direkte interesse i den foreliggende sag, gaelder forpligtelsen i artikel 31, stk. 1, litra d), ogsaa det foerste aar paa den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, og saaledes ogsaa i en periode, hvor kandidaterne helt sikkert ikke er i besiddelse af universitetsgraden som laege. Jeg er saaledes tilbage ved udgangspunktet for problemstillingen: Domstolen anmodes om at tage stilling til, om kravet om, at den, der deltager i uddannelsen til alment praktiserende laege, deltager i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, der paahviler de personer, som han arbejder sammen med, jf. artikel 31, stk. 1, litra d), indebaerer, at den paagaeldende foerst har opnaaet den i direktivets artikel 3 omhandlede universitetsgrad.
25 Noeglen til besvarelsen af dette spoergsmaal er foerst og fremmest direktivets artikel 23, stk. 1, hvori det hedder: »Medlemsstaterne goer adgangen til at optage og udoeve virksomhed som laege betinget af besiddelse af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for laeger som omhandlet i artikel 3 ...«. Denne bestemmelse er efter min opfattelse hjoernestenen i det regelsaet, der soeges opbygget paa grundlag af direktiv 93/16 for saa vidt angaar laegeerhvervet. Bestemmelsen saetter ogsaa en vigtig graense for fortolkningen af direktivets artikel 31, stk. 1, litra d). Problemet er foelgende: Er »den uddannelsessoegendes personlige deltagelse i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, der paahviler de personer, som han arbejder sammen med« det samme som den »[adgang] til at optage og udoeve virksomhed som laege«, der i medfoer af artikel 23 forudsaetter besiddelse af et eksamensbevis (13)?
26 Flere vaegtige argumenter taler til fordel for et benaegtende svar paa spoergsmaalet. Det foerste argument er, at faellesskabslovgiver har valgt ikke at affatte artikel 31, stk. 1, litra d), i samme vendinger som artikel 23, stk. 1. Som Kommissionen med rette har bemaerket, er det i hvert fald i teorien muligt at sondre mellem den selvstaendige udoevelse af laegevirksomhed, der forudsaetter besiddelse af et eksamensbevis, og en persons deltagelse i sine overordnedes faglige arbejds- og ansvarsopgaver. I sidstnaevnte tilfaelde kan den paagaeldende ikke handle selvstaendigt, men kun under tilsyn af de uddannelsesansvarlige. Endvidere er det permanente tilsyn direkte knyttet til den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, hvilket tydeligt fremgaar af direktivets artikel 31, stk. 1, litra b).
27 Havde de praejudicielle spoergsmaal haft et andet sigte, end de har i den foreliggende sag, tror jeg ikke, at en mere dybtgaaende analyse havde vaeret paakraevet for at besvare dem. Problemet kompliceres imidlertid efter min opfattelse af en raekke saerlige elementer, der ikke er uden betydning. De grundlaeggende indvendinger, man kan have over for tanken om at sondre klart mellem »udoevelse« af laegevirksomhed og »personlig deltagelse« i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, der paahviler en anden person, der er laege, haenger sammen med laegegerningens natur.
28 Faellesskabslovgiver kraever, at den, der foelger den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, personligt deltager i laegevirksomheden, men ikke som simpel assistent. Men hvor langt straekker den »personlige deltagelse« sig, naar der er tale om diagnosticering, behandling og klinisk overvaagning af patienterne, dvs. for saa vidt angaar de vigtige og foelsomme aspekter af folkesundheden, som henhoerer under laegernes ansvar? Jeg skal bemaerke, at jeg ikke bygger mine tvivl udelukkende paa de faelles erfaringer og den opfattelse, jeg kan have af problemet som jurist, dvs. som ikke-sagkyndig paa laegeomraadet. Dels er det en kendsgerning, at ingen af dem, der i den foreliggende sag har haevdet, at det er muligt at sondre klart mellem selvstaendig udoevelse af laegevirksomhed og personlig deltagelse i en saadan virksomhed, har fremlagt oplysninger til stoette for deres argumenter. Dels er udtrykket laegevirksomhed endnu ikke klart og utvetydigt defineret i faellesskabsretten, og det maa veje tungt.
29 Angaaende dette punkt er det ikke uden interesse at se paa Domstolens holdning i Bouchoucha-sagen (14). Sagen vedroerte indehaveren af et eksamensbevis som osteopat, som udoevede paramedicinsk virksomhed (osteopati) i Frankrig uden at besidde et eksamensbevis som laege (som kraevet af den franske lovgivning), hvilket gav anledning til strafferetlig forfoelgning. Domstolen konkluderede, at »naar der ikke er foretaget en harmonisering paa faellesskabsplan med hensyn til virksomhed, der udelukkende henhoerer under udoevelse af laegegerning, er traktatens artikel 52 ikke til hinder for, at en medlemsstat forbeholder udoevelsen af paramedicinsk virksomhed ... for personer, der er indehavere af et eksamensbevis som laege«. Jeg finder, at der kan drages to vaesentlige konklusioner af Domstolens holdning i sagen. For det foerste er der ikke nogen klar og almindeligt anerkendt definition af begrebet laegevirksomhed, saaledes som begrebet anvendes i direktivets artikel 23 (15). For det andet synes Domstolen, da laegevirksomhed ikke er et klart defineret begreb, at anerkende en bred fortolkning af begrebet (en fortolkning, der i sidste ende ogsaa er medlemsstaternes fortolkning), ogsaa selv om dette indebaerer, at virksomhed, der ikke er ren laegevirksomhed, undtagelsesvis kan vaere omfattet af begrebet (16).
30 Med hensyn til den foreliggende sag traenger foelgende bemaerkninger sig paa. Naar det er umuligt at anlaegge en klar og ubestridelig fortolkning af udtrykket »virksomhed som laege«, som udtrykket er anvendt i direktivets artikel 23, stk. 1, er det hasarderet for ikke at sige farligt at soege at sondre mellem »selvstaendig udoevelse« af laegevirksomhed og »personlig deltagelse« i de arbejds- og ansvarsopgaver, som laegevirksomhed indebaerer. Med andre ord afhaenger det af, om man anlaegger en bred eller snaever fortolkning af begrebet »virksomhed som laege«, et begreb, der i oevrigt ikke findes nogen bredt anerkendt faellesskabsretlig definition af, om en adfaerd eller handling skal betragtes som »selvstaendig udoevelse« af laegevirksomhed eller som »personlig deltagelse« i en anden laeges arbejds- og ansvarsopgaver.
31 Foelgelig staar Domstolen over for to fortolkninger, der begge kan forsvares rent logisk. Hvis Domstolen vaelger at holde sig strengt til direktivets artikel 31, stk. 1, litra d), og kraever, at man skal have eksamensbevis som laege for at kunne deltage i den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, vanskeliggoeres adgangen til denne uddannelse i hoejere grad end maaske oensket af direktivets forfattere. Fortolkes samme artikel 31, stk. 1, litra d), i direktivet paa en mindre »kraevende« maade, saaledes at det anerkendes, at en person, der foelger den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, kan udoeve laegevirksomhed i praksis uden foerst at vaere i besiddelse af eksamensbeviset som laege, er der paa grund af de anfoerte unoejagtigheder fare for, at den grundlaeggende regel i direktivets artikel 23, som goer adgangen til at optage og udoeve virksomhed som laege betinget af besiddelse af et eksamensbevis som omhandlet i artikel 3, faar begraenset sin raekkevidde eller indirekte omgaas.
32 Risikoen ved den anden fortolkning er efter min opfattelse den alvorligste og den, som det er vigtigst at undgaa. Domstolen synes i oevrigt at have vaeret klar over denne risiko i ovennaevnte Bouchoucha-sag, hvor Domstolen konkluderede, at det var bedst at give medlemsstaterne mulighed for at vaelge en bred definition af begrebet »laegevirksomhed« paa bekostning af beslaegtede begreber (17). Hvis jeg mere eller mindre foelger Domstolens tankegang, naar jeg frem til, at det i den foreliggende sag er bedst at fortolke direktivets artikel 31, stk. 1, litra d), snaevert for ikke at toemme direktivets artikel 23, stk. 1, for mening. Dette gaelder, ogsaa selv om der rent logisk ikke kan saettes lighedstegn mellem begrebet »personlig deltagelse« i laegevirksomhed og begrebet »selvstaendig« udoevelse af laegevirksomhed. I oevrigt finder jeg, at naar der som i den foreliggende sag er tvivl om fortolkningen af de paagaeldende bestemmelser, maa man vaelge den fortolkning, der bidrager til »opnaaelse af et hoejt sundhedsbeskyttelsesniveau« som kraevet af traktatens artikel 3, der er den grundlaeggende regel paa omraadet (18).
33 Faellesskabslovgiver kan naturligvis senere udarbejde bestemmelser, der goer det muligt dels at paabegynde den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege uden foerst at have opnaaet eksamensbevis som laege, dels at sondre klart mellem paa den ene side de aktiviteter, der indgaar i den praktiske del af denne saerlige uddannelse, og paa den anden side den laegevirksomhed, som kun en faerdiguddannet laege kan faa adgang til, og som kun han kan udoeve. Det maa under alle omstaendigheder undersoeges, om denne loesning er forenelig med princippet i traktatens artikel 3 om opnaaelse af et »hoejt sundhedsbeskyttelsesniveau«.
VI - Forslag til afgoerelse
34 I betragtning af det ovenfor anfoerte foreslaar jeg Domstolen at besvare de praejudicielle spoergsmaal som foelger:
»Artikel 31, stk. 1, i Raadets direktiv 93/16/EOEF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevaegelighed for laeger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som fastsaetter betingelserne for uddannelsen til alment praktiserende laege, sammenholdt med samme direktivs artikel 23 og 3, goer paa grund af uddannelsens praktiske karakter adgangen til uddannelsen til alment praktiserende laege betinget af, at den paagaeldende har erhvervet et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis i henhold til direktivets artikel 3, foer han paabegynder denne uddannelse.«
(1) - EFT L 165, s. 1.
(2) - Dette dekret aendrer bestemmelserne i det flamske faellesskabs dekret af 12.6.1991 om universiteterne i det flamske faellesskab (Moniteur belge af 4.7.1991).
(3) - Direktiv om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for laeger omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 167, s. 1).
(4) - Direktiv om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som laege (EFT L 167, s. 14).
(5) - Direktiv om en saerlig uddannelse til alment praktiserende laege (EFT L 267, s. 26).
(6) - Det i artikel 3 omhandlede eksamensbevis er for Belgiens vedkommende »diplôme légal de docteur en médecine, chirurgie et accouchements/wettelijk diploma van doctor in de genees-, heel- en verloskunde«, udstedt af universiteternes laegevidenskabelige fakulteter eller af det centrale bedoemmelsesudvalg eller statens bedoemmelsesudvalg for universitetsundervisning.
(7) - O.a.: Paa fransk og graesk kandidatens. Jf. anmaerkning under punkt 8 in fine.
(8) - Sagsoegerens fremhaevelse.
(9) - Kommissionen synes saaledes at gaa ind for, for det foerste, at den, der foelger uddannelsen, i medfoer af direktivet skal udoeve laegevirksomhed fra begyndelsen af specialuddannelsen, for det andet, at medlemsstaterne blot har mulighed for at kraeve dette, og, for det tredje, at medlemsstaterne har mulighed for at vaelge, hvornaar ikke udoevelsen af laegevirksomheden, men den praktiske uddannelse, som er beskrevet i direktivets artikel 31, stk. 1, litra d), skal begynde. Rent logisk kan man kun stoette et af disse synspunkter. Det maa under alle omstaendigheder fremhaeves, at disse selvmodsigelser isaer skyldes en forkert opfattelse af det tredje praejudicielle spoergsmaal. Det fremgaar af Kommissionens indlaeg for Domstolen, at Kommissionen er af den opfattelse, at den forelaeggende ret spoerger, hvorvidt en kandidat i henhold til direktivet kan udoeve laegevirksomhed allerede fra begyndelsen af den saerlige uddannelse, og ikke om udoevelsen af laegevirksomhed er obligatorisk.
(10) - Se artikel 3, litra o), i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab som aendret ved Maastricht-traktaten. Efter underskrivelsen af Amsterdam-traktaten, som endnu ikke er ratificeret, er denne bestemmelse (uden aendringer) blevet til artikel 3, litra p).
(11) - Det klareste argument til stoette for denne paastand findes i betragtningerne til direktivet, hvor det hedder, at »det [ikke er] afgoerende, om denne uddannelse i almen medicin gives inden for eller uden for rammerne af den nationale medicinske grunduddannelse«.
(12) - Denne mulighed kan opstaa, hvis kandidaten bestaar foerste aarsproeve paa den saerlige uddannelse, men dumper til proeven efter det syvende aar af den medicinske grunduddannelse. Dette eksempel kan naturligvis vaere rent hypotetisk eller fejlagtigt, saafremt den studerende efter den nationale ordning ikke kan begynde paa den saerlige uddannelses andet aar, saafremt han ikke har bestaaet baade de proever, der giver universitetsgraden, og de proever, der specifikt vedroerer almen medicin, og saafremt der er sammenfald mellem fagene paa det syvende aar af medicinstudiet og det foerste aar af den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege. I sidstnaevnte tilfaelde er jeg klart ude af stand til at forstaa, hvorfor det efter denne nationale ordning er muligt for den studerende at paabegynde den saerlige uddannelse i almen medicin, foer han har opnaaet universitetsgraden.
(13) - Det skal bemaerkes, at saafremt dette spoergsmaal besvares bekraeftende, er det flamske faellesskabs uddannelsessystem i strid med faellesskabsretten. Dette gaelder ogsaa, hvis universitetsmyndighederne til den person, der uddanner sig til alment praktiserende laege, udsteder et certifikat, der attesterer, at han har fuldfoert de foerste seks aar af den medicinske grunduddannelse, som opfylder direktivets krav om kvalitet og varighed. Hvis den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege forudsaetter udoevelse af laegevirksomhed i henhold til direktivets artikel 23, kraeves besiddelse af den saerlige universitetsgrad, der er omhandlet i direktivets artikel 3, og det er da ikke tilstraekkeligt med et certifikat.
(14) - Dom af 3.10.1990, sag C-61/89, Sml. I, s. 3551.
(15) - I Bouchoucha-sagen stoettede Domstolen for saa vidt angaar begrebet laegevirksomhed paa direktiv 75/363, der, som jeg har naevnt, er indarbejdet i direktiv 93/16, der er tale om i den foreliggende sag.
(16) - Dette er i oevrigt konsekvensen af dommen i Bouchoucha-sagen. Paramedicinsk virksomhed behandles paa samme maade (hvad angaar reglerne for virksomhedens udoevelse) som laegevirksomhed, dvs. at paramedicinsk virksomhed forudsaetter besiddelse af en universitetsgrad som laege.
(17) - I den paagaeldende sag drejede det sig om raekkevidden af begrebet »paramedicinsk virksomhed«.
(18) - Muligheden for at anvende EF-traktatens artikel 3 som kriterium for fortolkningen af direktivets bestemmelser behandles i punkt 18 i dette forslag til afgoerelse. Efter min opfattelse er der heller ikke tvivl om, at det giver en bedre udoevelse af laegegerningen og generelt en bedre sundhedsbeskyttelse, hvis man goer adgangen til den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege betinget af besiddelse af et eksamensbevis, der attesterer, at den paagaeldende har fuldfoert en medicinsk grunduddannelse. Dette synspunkt stoettes af erklaeringerne fra Kommissionens befuldmaegtigede vedroerende holdningen til dette spoergsmaal hos Det Raadgivende Laegeudvalg (o.a.: egen oversaettelse). Efter hvad der blev sagt i retsmoedet er der paa faellesskabsplan nedsat et raadgivende laegeudvalg, som afgiver udtalelser om laegevidenskabelige spoergsmaal, og hvis udtalelser Kommissionen tager hensyn til ved udarbejdelsen af de lovgivningsudkast, som Kommissionen forelaegger Raadet. Dette udvalg har udtrykkeligt og klart anfoert, at det er noedvendigt, at den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege begynder efter afslutningen af det medicinske grundstudium.