61997CJ0009_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved beslutninger af 9. januar (sag C-9/97) og 12. marts 1997 (sag C-118/97), indgaaet til Domstolen henholdsvis den 16. januar og den 20. marts 1997, har Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 17 og 18 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2328/91 af 15. juli 1991 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet (EFT L 218, s. 1) og af artikel 1 i Raadets direktiv 75/268/EOEF af 28. april 1975 om landbrug i bjergomraader og i visse ugunstigt stillede omraader (EFT L 128, s. 1).
2 Disse spoergsmaal er blevet forelagt under to sager, der er indbragt henholdsvis af Raija-Liisa Jokela og af Laura Pitkaeranta ved sin vaerge Anna Pitkaeranta vedroerende den administrative myndigheds afslag paa at tildele dem en udligningsgodtgoerelse, som skal afhjaelpe den ulempe, der er forbundet med at drive landbrugsvirksomhed i ugunstigt stillede landbrugsomraader.
3 Domstolens praesident har ved kendelse af 4. november 1997 forenet de to sager med henblik paa den mundtlige forhandling og domsafsigelsen.
Retsforskrifter
Faellesskabets retsforskrifter
4 Artikel 1, stk. 1, i direktiv 75/268 bemyndiger medlemsstaterne »med henblik paa at sikre fortsaettelsen af landbrugsvirksomhed og dermed opretholdelsen af et befolkningsminimum eller bevarelsen af det naturlige miljoe i visse ugunstigt stillede omraader« til at indfoere en saerlig stoetteordning »til fremme af landbrugsvirksomheden og forbedring af indkomsterne for landbrugerne i disse omraader«. Ifoelge artikel 1, stk. 2, boer »anvendelse af de foranstaltninger, der er indeholdt i denne ordning ... tage hensyn til situationen og maalene for udviklingen, som er saerlige for hvert omraade«. Det bestemmes i direktivets artikel 4, at denne ordning bl.a. omfatter »ydelse af en udligningsgodtgoerelse ... for de varige naturbetingede ulemper«.
5 Artikel 17-20 i forordning nr. 2328/91 fastsaetter de betingelser, hvorunder medlemsstaterne kan traeffe saerlige foranstaltninger til fordel for landbrug i bjergomraader og i visse ugunstigt stillede omraader.
6 Artikel 17, stk. 1, bestemmer foelgende:
»I de omraader, der er anfoert paa den faellesskabsliste over ugunstigt stillede landbrugsomraader, som er opstillet i henhold til direktiv 75/268/EOEF, kan medlemsstaterne til fordel for landbrugsvirksomhed yde en aarlig udligningsgodtgoerelse, som fastsaettes i forhold til de varige naturbetingede ulemper, der er anfoert i naevnte direktivs artikel 3, inden for de graenser og paa de betingelser, der er fastsat i artikel 18 og 19 i naervaerende forordning.«
7 Artikel 18 bestemmer foelgende:
»1. Naar medlemsstaterne tildeler en udligningsgodtgoerelse, er saadanne landbrugere berettigede dertil, som dyrker mindst tre ha udnyttet landbrugsareal, og som forpligter sig til at udoeve landbrugsvirksomhed, der svarer til maalene i artikel 1 i direktiv 75/268/EOEF, i mindst fem aar fra den foerste udbetaling af en udligningsgodtgoerelse ...
...
2. ...
3. Medlemsstaterne kan fastsaette supplerende eller indskraenkende betingelser for ydelse af udligningsgodtgoerelse, herunder til fordel for anvendelse af driftsmetoder, der er forenelige med kravene om beskyttelse af miljoeet og bevaring af landskabet.«
8 Ifoelge artikel 29 i forordning nr. 2328/91 skal medlemsstaterne give Kommissionen meddelelse saavel om forslag til love og administrative bestemmelser, som de paataenker at vedtage i henhold til naevnte forordning, som om allerede eksisterende bestemmelser. Kommissionen undersoeger herefter, om disse bestemmelser opfylder betingelserne for Faellesskabets finansielle deltagelse. I bekraeftende fald skal medlemsstaterne fremsende teksten til de vedtagne bestemmelser.
9 Ifoelge samme forordnings artikel 30 traeffer Kommissionen efter at have faaet meddelelse om de vedtagne bestemmelser afgoerelse om, hvorvidt betingelserne for Faellesskabets finansielle deltagelse er opfyldt, set ud fra kravet om, at bestemmelserne skal stemme overens med naevnte forordning.
Finske retsforskrifter
10 Betingelserne for ydelse af udligningsgodtgoerelse for varige naturbetingede ulemper (herefter »udligningsgodtgoerelsen«) blev fastsat ved regeringsbeslutning nr. 861/1995 af 15. juni 1995. Kommissionen har paa de betingelser, der er fastsat i artikel 29 og 30 i forordning nr. 2328/91, ved afgoerelse af 29. august 1995 fastslaaet, at de vedtagne bestemmelser - bortset fra § 5, stk. 3, i beslutning nr. 861/1995, som kraevede, at modtageren af godtgoerelsen skulle have fast bopael i Finland - opfyldte betingelserne for Faellesskabets finansielle deltagelse. Den naevnte bestemmelse blev ophaevet ved regeringsbeslutning nr. 1097/1995 af 31. august 1995.
11 Ifoelge § 2 i regeringsbeslutning nr. 861/1995 har udligningsgodtgoerelsen til formaal at sikre fortsaettelsen af landbrugsvirksomhed og dermed opretholdelsen af et befolkningsminimum og bevarelsen af landdistrikternes levekraft i visse med henblik paa landbrugsbedrift saerligt ugunstigt stillede omraader. § 6 i regeringsbeslutning nr. 861/1995 fastsaetter regler vedroerende modtagerens bopael. Ifoelge § 6, stk. 1, kan udligningsgodtgoerelsen udbetales til en landbruger, hvis han bor paa landbrugsbedriften eller hoejst i 12 km's afstand maalt i farbar vej fra bedriftens oekonomiske centrum. Ifoelge § 6, stk. 3, kan den kommunale myndighed, naar saerlige grunde tilsiger det, beslutte, at der ogsaa skal udbetales udligningsgodtgoerelse til en landbruger, der ikke opfylder bopaelskravet i henhold til stk. 1. Det er herved en betingelse, at landbrugeren selv varetager driften og erhverver mindst 50% af sin samlede indkomst fra landbrug, gartneri og skovbrug eller fra andre af de i naevnte stk. 3 anfoerte landerhverv.
Sag C-9/97
12 Raija-Liisa Jokela ejer, til dels sammen med sin aegtefaelle, en landbrugsbedrift, der er beliggende i Laihia kommune (Finland), der er klassificeret som et ugunstigt stillet omraade. Hun har siden 1994 boet i Bonn (Tyskland) med sin aegtefaelle, der er tjenestemand i Finlands Udenrigsministerium. AEgtefaellerne har varetaget driften af landbrugsbedriften i deres sommerferie i 1995, bistaaet af familiemedlemmer. Raija-Liisa Jokela har den 10. maj 1995 ansoegt om udligningsgodtgoerelse.
13 Laihia kommunes kompetente myndighed har ved afgoerelse af 14. december 1995 afslaaet ansoegningen med den begrundelse, at hun ikke boede paa landbrugsbedriften eller hoejst i 12 km's afstand fra denne, og fordi der ikke forelaa saerlige grunde til at imoedekomme ansoegningen. Raija-Liisa Jokela har paaklaget denne afgoerelse til Etelae-Pohjanmaan maaseutuelinkeinopiiri (regionen Etelae-Pohjanmaa's distriktsmyndighed for landerhverv), som ved afgoerelse af 10. april 1996 ligeledes afviste ansoegningen, og har derefter indbragt sagen for Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta (Landerhvervenes Ankenaevn), der har besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen to praejudicielle spoergsmaal.
Sag C-118/97
14 Laura Pitkaeranta, der er foedt i 1989, har arvet en landbrugsbedrift, der er beliggende i Nummi-Pusula kommune (Finland), der er klassificeret som et ugunstigt stillet omraade. Hun har aldrig boet i denne kommune og bor nu ca. 70 km fra bedriften. Arbejdet paa bedriften varetages af slaegtninge til faderen og af fremmed arbejdskraft. Den 14. maj 1995 indgav Laura Pitkaeranta's vaerge ansoegning om udligningsgodtgoerelse.
15 Ved afgoerelse af 14. december 1995 har den kompetente kommunalmyndighed afslaaet Laura Pitkaeranta's ansoegning med den begrundelse, at hun ikke boede paa bedriften eller hoejst i 12 km's afstand fra denne og heller ikke selv drev landbrug. Hendes vaerge har paaklaget denne afgoerelse til Uudenmaan maaseutuelinkeinopiiri (regionen Uusimaa's distriktsmyndighed for landerhverv), som ved afgoerelse af 3. juni 1996 ligeledes afviste klagen, og har derefter indbragt sagen for Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta, der har besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen to praejudicielle spoergsmaal.
De praejudicielle spoergsmaal
16 Det foerste spoergsmaal er affattet i enslydende vendinger i de to sager:
»1) Er det foreneligt med maalsaetningerne i artikel 17 og 18 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2328/91 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet og i artikel 1 i Raadets direktiv 75/268/EOEF om landbrug i bjergomraader og i visse ugunstigt stillede omraader at tildele udligningsgodtgoerelse for naturbetingede ulemper til en landbruger, hvis han ikke bor i det i direktivets forstand ugunstigt stillede omraade i Finland paa en landbrugsbedrift, som han ejer eller bestyrer, men stoerstedelen af aaret bor uden for det naevnte omraade?
Saafremt ovennaevnte spoergsmaal besvares helt eller delvis bekraeftende,
a) er det foreneligt med ovennaevnte artikler og principperne i EF-traktatens artikel 5, artikel 40, stk. 3, andet afsnit, og artikel 42, stk. 2, litra a) - og herved navnlig naar henses til princippet om ligebehandling af landbrugere og det hermed forbundne forbud mod forskelsbehandling - at der ved § 6 i den nationale regeringsbeslutning med henblik paa tildeling af udligningsgodtgoerelse for naturbetingede ulemper - i den situation, hvor landbrugeren bor uden for bedriften og i mere end 12 km's vejafstand fra bedriftens oekonomiske centrum - er fastsat den betingelse, at landbrugeren desuden skal erhverve mindst halvdelen af sin samlede indkomst fra landbrug, gartneri og skovbrug eller fra andre paa bedriften udoevede erhverv, samt selv varetage driften; og
b) er det naermere bestemt foreneligt med retssikkerhedsprincippet, som skal overholdes inden for faellesskabsretten, at det desuden altid er en betingelse, at der skal foreligge en saerlig grund?«
Det andet spoergsmaal er derimod forskelligt affattet i de to sager:
»2) Er det navnlig med hensyn til en saadan landbruger, som stoerstedelen af aaret bor i en anden EF-medlemsstat sammen med sin aegtefaelle - der er medejer af den paagaeldende landbrugsbedrift, og som arbejder som diplomat for den finske stat - i strid med forbuddet mod forskelsbehandling, proportionalitetsprincippet eller andre principper, som skal overholdes inden for faellesskabsretten, at afslaa at tildele den naevnte godtgoerelse? (sag C-9/97)
2) Er det navnlig med hensyn til en mindreaarig, som bor fast hos sin vaerge ca. 70 km fra bedriftens oekonomiske centrum - idet den mindreaarige ikke selv kan drive og vaergen ikke selvstaendigt driver landbrug paa bedriften - i strid med forbuddet mod forskelsbehandling, proportionalitetsprincippet eller andre principper, som skal overholdes inden for faellesskabsretten, at afslaa at tildele den naevnte godtgoerelse? (sag C-118/97)«
Formaliteten
17 Inden besvarelsen af de forelagte spoergsmaal skal det undersoeges, om Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta kan anses for en ret i traktatens artikel 177's forstand.
18 Ved vurderingen af, om et organ er en ret i denne bestemmelses forstand, hvilket spoergsmaal udelukkende henhoerer under faellesskabsretten, tager Domstolen hensyn til en flerhed af elementer, nemlig om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, traeffer afgoerelse paa grundlag af retsregler, samt om det er uafhaengigt (jf. dom af 30.6.1966, sag 61/65, Vaassen-Goebbels, Sml. 1965-1968, s. 227, org. ref.: Rec. s. 377, af 17.9.1997, sag C-54/96, Dorsch Consult, Sml. I, s. 4961, praemis 23, og af 16.10.1997, forenede sager C-69/96 - C-79/96, Garofalo m.fl., Sml. I, s. 5603, praemis 19).
19 Det bemaerkes for det foerste, at Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta er oprettet ved den finske lov nr. 1203/1992 af 4. december 1992.
20 Det fremgaar desuden af sagen, at det er sammensat af tre medlemmer, hvoraf to er fuldtidsansatte. De udnaevnes af republikkens praesident for en femaarig embedsperiode, og de nyder samme uafsaettelighed som dommere.
21 Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta's kompetence paa omraadet for stoette til landerhverv har hjemmel i den finske lov nr. 1336/1992 af 18. december 1992 om den procedure, der skal foelges paa omraadet. Det foreskrives i loven, at afgoerelsen vedroerende en anmodning om stoette, som traeffes af kommunens myndighed for landerhverv, i tilfaelde af afslag kan anfaegtes af den beroerte part for maaseutuelinkeinopiiri og i givet fald for Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta.
22 Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta traeffer en retslig afgoerelse under overholdelse af gaeldende regler og retsplejeforskrifter.
23 Dets afgoerelser kan under visse betingelser indbringes til proevelse for Korkein hallinto-oikeus (Finlands hoejeste forvaltningsdomstol).
24 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta boer anses for en ret i traktatens artikel 177's forstand, saaledes at de praejudicielle spoergsmaal kan antages til realitetsbehandling.
Det foerste spoergsmaals foerste led
25 Den forelaeggende ret spoerger naermere bestemt, om forordning nr. 2328/91 samt direktiv 75/268 er til hinder for at tildele udligningsgodtgoerelse til en landbruger, naar denne ikke bor varigt paa sin bedrift.
26 Den finske regering, som har henvist til den betydning, som tilkommer formaalet med opretholdelse af befolkningen, og til det skoen, som tilkommer medlemsstaterne med hensyn til fastsaettelsen af supplerende betingelser, har erkendt, at det i visse tilfaelde kan vaere i overensstemmelse med EF-bestemmelsernes maalsaetning at yde udligningsgodtgoerelse til en landbruger, der ikke bor paa den bedrift, som han driver.
27 Ifoelge den franske regering fremgaar det af artikel 18 i forordning nr. 2328/91, sammenholdt med artikel 1 i direktiv 75/268, at udligningsgodtgoerelsen har til formaal, at der i det ugunstigt stillede omraade opretholdes en landbrugsbefolkning, til hvem der ydes et saerligt vederlag som kompensation for de vanskeligheder, der er forbundet med situationen i det naevnte omraade. Denne laesning af bestemmelserne foerer den franske regering til at haevde, at EF-bestemmelserne stiltiende betinger ydelsen af godtgoerelsen af, at landbrugeren bor varigt i det ugunstigt stillede omraade.
28 Kommissionen er af den opfattelse, at udligningsgodtgoerelsen har til formaal at sikre fortsaettelsen af landbrugsvirksomhed, hvilket ikke noedvendigvis kraever en varig bopael paa bedriften.
29 Raija-Liisa Jokela har anfoert, at hendes midlertidige tilstedevaerelse paa bedriften goer det muligt for hende at sikre fortsaettelsen af landbrugsvirksomhed, hvilket er formaalet med EF-bestemmelserne.
30 Det bemaerkes indledningsvis, at i henhold til traktatens artikel 177 har Domstolen ikke kompetence til at anvende faellesskabsregler paa et bestemt tilfaelde, men kun til at udtale sig om fortolkningen af traktaten og retsakter vedtaget af Faellesskabets institutioner (jf. bl.a. dom af 15.7.1964, sag 100/63, Van der Veen, Sml. 1954-1964, s. 527, org. ref.: Rec. s. 1105, paa s. 1121, og af 11.7.1985, sag 137/84, Mutsch, Sml. s. 2681, praemis 6).
31 Det bemaerkes med henblik paa gennemgangen af det foreliggende spoergsmaal, at artikel 18 i forordning nr. 2328/91 begraenser sig til at praecisere, at modtagerne af udligningsgodtgoerelsen er »landbrugere ... som forpligter sig til at udoeve landbrugsvirksomhed, der svarer til maalene i artikel 1 i direktiv 75/268/EOEF«, hvilken bestemmelse tilsigter »fortsaettelsen af landbrugsvirksomhed og dermed opretholdelsen af et befolkningsminimum eller bevarelsen af det naturlige miljoe i visse ugunstigt stillede omraader«. Det anfoeres i femte betragtning til direktiv 75/268, som den franske regering ogsaa har henvist til til stoette for sin opfattelse, at den stoetteordning, som skal indfoeres, skal modvirke »den stadige formindskelse af landbrugsindkomsterne« og »tilstedevaerelsen af saerligt vanskelige arbejdsvilkaar« i de ugunstigt stillede omraader, som medfoerer »en betydelig udvandring af landbrugsbefolkningen med det resultat paa laengere sigt, at tidligere dyrkede jordarealer lades uudnyttede, samt at de omraader, hvor befolkningen i overvejende grad er afhaengig af landbrugsoekonomien, faar svaekket deres levedygtighed og kommer i fare for at blive affolket«.
32 Som generaladvokaten har anfoert i punkt 33 i forslaget til afgoerelse, fremgaar det af disse bestemmelser, at EF-bestemmelserne i det vaesentlige har til formaal at stoette fortsaettelsen af landbrugsvirksomhed i omraader, hvor den - uden denne stoette - ville blive bragt i fare med alle de negative konsekvenser, som dette ville have for opretholdelsen af befolkningen og for de paagaeldende omraaders levedygtighed.
33 Det foelger heraf, at en landbruger opfylder det vaesentlige maal i EF-bestemmelserne, naar han opretholder driften paa sin landbrugsbedrift. I modsaetning til det af den franske regering anfoerte kan det befolkningspolitiske maal, hvis virkeliggoerelse fortsaettelsen af landbrugsvirksomhed ganske vist tilsigter at bidrage til, derimod ikke i sig selv indebaere en forpligtelse til at have varig bopael.
34 Det foerste spoergsmaals foerste led skal derfor besvares med, at artikel 17 og 18 i forordning nr. 2328/91 og artikel 1 i direktiv 75/268 ikke er til hinder for at tildele udligningsgodtgoerelse til en landbruger, naar denne ikke bor varigt paa sin bedrift.
Det foerste spoergsmaals andet led, litra a) og b)
35 Den nationale ret spoerger dernaest, om faellesskabsretten, og navnlig princippet om ligebehandling og retssikkerhedsprincippet, er til hinder for anvendelse af en national ordning som den i hovedsagen omhandlede.
36 Det bemaerkes indledningsvis, at artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 2328/91 udtrykkeligt bemyndiger medlemsstaterne til at fastsaette supplerende eller indskraenkende betingelser for ydelse af udligningsgodtgoerelse.
37 Det er saaledes under hensyn til denne skoensmulighed, at det skal vurderes, om § 6 i regeringsbeslutning nr. 861/1995 er forenelig med faellesskabsretten. Regeringsbeslutningens § 6, stk. 1, foreskriver som hovedregel, at den landbruger, som ansoeger om udligningsgodtgoerelse, skal bo paa landbrugsbedriften eller hoejst i 12 km's afstand fra denne. Som undtagelse fra denne hovedregel bestemmes det i § 6, stk. 3, at den, som ikke opfylder bopaelskravet, ikke desto mindre kan oppebaere udligningsgodtgoerelse, naar han i oevrigt opfylder andre krav, som garanterer, at der foreligger en mindste tilknytning til landbrugsbedriften.
Hovedreglen om bopaelspligt
38 Den finske regering har i denne henseende gjort gaeldende, at Finlands saeregne geografiske situation og den ringe befolkningstaethed begrunder, at regeringen blandt de supplerende betingelser, som den i henhold til artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 2328/91 udtrykkeligt har bemyndigelse til at fastsaette for ydelse af udligningsgodtgoerelsen, har medtaget en forpligtelse til som hovedregel at have bopael paa eller i umiddelbar naerhed af landbrugsbedriften.
39 Som allerede anfoert i denne doms praemis 31, 32 og 33, har den paagaeldende stoetteordning ligeledes til formaal at sikre opretholdelsen af et befolkningsminimum i visse ugunstigt stillede omraader. Ifoelge artikel 1, stk. 2, i direktiv 75/268 skal den indfoerte ordning desuden »tage hensyn til situationen og maalene for udviklingen, som er saerlige for hvert omraade«. Det foelger heraf, at de betingelser vedroerende bopaelskravet, som ifoelge den finske ordning skal vaere opfyldt for at kunne oppebaere udligningsgodtgoerelsen, er omfattet af formaal, som forfoelges med stoetteordningen, og saaledes falder inden for graenserne af medlemsstaternes skoen i henhold til artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 2328/91, for saa vidt som de bidrager til opretholdelsen af et befolkningsminimum, der, saaledes som den finske regering har gjort gaeldende, er en forudsaetning for opretholdelse af vaesentlige tjenesteydelser for befolkningen i omraader, der i modsat fald ville vaere truet af affolkning.
40 Raija-Liisa Jokela har dog gjort gaeldende, at den finske regering, idet den i § 6, stk. 1, i beslutning nr. 861/1995 har fastsat en betingelse om bopael inden for en afstand af hoejst 12 km fra landbrugsbedriften, stiltiende har genindfoert den betingelse om fast bopael i Finland, som oprindelig var indeholdt i naevnte beslutnings § 5, stk. 3, og som blev ophaevet efter indvendinger fra Kommissionen.
41 Raija-Liisa Jokela har desuden gjort gaeldende, at den bopaelsbetingelse, som er fastsat i den finske ordning, er i strid med princippet om fri bevaegelighed for personer.
42 Dette anbringende kan ikke laegges til grund. Som baade den finske regering og Kommissionen har anfoert, befinder den landbruger, som er bosiddende i Finland mere end 12 km fra sin bedrift, sig i samme situation som den person, der er bosat i en anden medlemsstat, idet begge for at kunne oppebaere udligningsgodtgoerelsen skal opfylde de saerlige betingelser i § 6, stk. 3, i beslutning nr. 861/1995.
Undtagelsen fra hovedreglen om bopaelspligt
43 Den finske ordning fritager den landbruger, som ansoeger om udligningsgodtgoerelse, for ethvert bopaelskrav, saafremt han - foruden at godtgoere, at der foreligger saerlige grunde - godtgoer, at han selv driver bedriften og erhverver mindst 50% af sin samlede indkomst fra landbrugsvirksomhed eller hermed ligestillet virksomhed.
44 Den forelaeggende ret har udtrykt tvivl med hensyn til, om denne ordning er forenelig med ligebehandlingsprincippet.
45 Det bemaerkes, at dette princip indebaerer, at ensartede situationer ikke maa behandles forskelligt, medmindre en forskellig behandling er objektivt begrundet (dom af 15.2.1996, sag C-63/93, Duff m.fl., Sml. I, s. 569, praemis 26).
46 Det er herved tilstraekkeligt at bemaerke, saaledes som den finske regering har anfoert, at blandt de landbrugere, der kan ansoege om udligningsgodtgoerelse - dvs. dem, hvis landbrugsbedrift er beliggende i et ugunstigt stillet omraade i Finland - bidrager den, som er bosat paa bedriften eller i umiddelbar naerhed af denne, altid og direkte til virkeliggoerelsen af formaalene med godtgoerelsen, som bl.a. er at opretholde et befolkningsminimum i det ugunstigt stillede omraade. Dette er ikke tilfaeldet med en landbruger, som i en stor del af aaret bor i en stoerre afstand fra bedriften, hvorfor det er begrundet at paalaegge ham betingelser, der skal sikre, at han har en vis mindste tilknytning til landbrugsbedriften, saasom betingelserne om, at han selv skal varetage driften og erhverve mindst 50% af sin indkomst fra landbrugsvirksomhed eller hermed ligestillet virksomhed.
47 Den forelaeggende ret har med hensyn til betingelsen om, at der skal foreligge saerlige grunde, henvist til en eventuel tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet.
48 Det bemaerkes, at dette princip kraever, at retsreglerne skal vaere klare og praecise, og at der skal vaere forudsigelighed i forbindelse med de situationer og retsforhold, der henhoerer under faellesskabsretten (jf. dommen i sagen Duff m.fl., a.st., praemis 20).
49 Begrebet saerlige grunde er ganske vist upraecist, og de retlige situationer, som det vil kunne daekke, er ikke klart afgraenset. For det foerste er denne upraecise karakter imidlertid begrundet med den finske lovgivers oenske om at give vedkommende myndighed et tilstraekkeligt smidigt instrument til at goere det muligt for den, efter i hvert enkelt tilfaelde at have foretaget en objektiv og fuldstaendig analyse, at loese saerlige problemer, som paa grund af deres forskellighed umuligt kan forudses. For det andet vil denne upraecise karakter blive vaesentligt formindsket, naar der foreligger et antal fortilfaelde, som goer det muligt at identificere og systematisere, og dermed forudse, de anvendte kriterier.
50 Herefter skal det foerste spoergsmaals andet led, litra a) og b), besvares med, at hverken ligebehandlingsprincippet eller retssikkerhedsprincippet er til hinder for, at det kraeves af den landbruger, som ansoeger om udligningsgodtgoerelse, og som bor uden for bedriften i mere end 12 km's vejafstand fra bedriftens oekonomiske centrum, at han selv varetager dennes drift og erhverver mindst 50% af sin indkomst fra landbrugsvirksomhed eller hermed ligestillet virksomhed, og at der desuden skal godtgoeres at foreligge saerlige grunde.
Det andet spoergsmaal
51 I sag C-9/97 har den forelaeggende ret spurgt, om princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet eller andre faellesskabsretlige principper er til hinder for, at det udelukkes at udbetale udligningsgodtgoerelse til en landbruger, som stoerstedelen af aaret bor i en anden medlemsstat med sin aegtefaelle, der er medejer af den paagaeldende landbrugsbedrift, og som arbejder som diplomat.
52 I sag C-118/97 har den forelaeggende ret spurgt, om de samme principper er til hinder for, at det udelukkes at udbetale udligningsgodtgoerelse til en mindreaarig, som bor fast hos sin vaerge i ca. 70 km's afstand fra bedriften, som hverken drives af hende selv eller hendes vaerge.
53 Da dette andet spoergsmaal vedroerer anvendelsen af en bestemt type faellesskabsregler, hvis fortolkning er gjort til genstand for det foerste spoergsmaal, tilkommer det - saaledes som Domstolen har anfoert i denne doms praemis 30 - den forelaeggende ret under hensyn til de faellesskabsretlige fortolkningselementer, som den er blevet forsynet med ved besvarelsen af dette spoergsmaal, at vurdere virkningerne af de nationale retsregler, som det tilkommer den at anvende.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagsomkostninger
54 De udgifter, der er afholdt af den finske regering og af den franske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagernes behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagsomkostningerne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta ved beslutninger af 9. januar 1997 og 12. marts 1997, for ret:
1) Artikel 17 og 18 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2328/91 af 15. juli 1991 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet og artikel 1 i Raadets direktiv 75/268/EOEF af 28. april 1975 om landbrug i bjergomraader og i visse ugunstigt stillede omraader er ikke til hinder for at tildele udligningsgodtgoerelse for varige naturbetingede ulemper til en landbruger, naar denne ikke bor varigt paa sin bedrift.
2) Hverken ligebehandlingsprincippet eller retssikkerhedsprincippet er til hinder for, at det kraeves af den landbruger, som ansoeger om udligningsgodtgoerelse, og som bor uden for bedriften i mere end 12 km's vejafstand fra bedriftens oekonomiske centrum, at han selv varetager dennes drift og erhverver mindst 50% af sin indkomst fra landbrugsvirksomhed eller hermed ligestillet virksomhed, og at der desuden skal godtgoeres at foreligge saerlige grunde.