61990CC0346_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. F., tidligere tjenestemand ved Kommissionen, blev fjernet fra tjenesten efter et voldsomt sammenstoed den 6. oktober 1982 med generaldirektoeren for personale og administration. Ved dom af 29. januar 1985 (1) annullerede Domstolen afgoerelsen, fordi den ikke var begrundet. Den 6. maj 1985 traf Kommissionen en ny afgoerelse om at fjerne F. fra tjenesten, hvorefter F. igen anlagde sag ved Domstolen til proevelse af afgoerelsen, men denne gang blev Kommissionen frifundet (2).
Den 22. marts 1985, efter at den foerste afgoerelse om at fjerne F. fra tjenesten var blevet annulleret, indgav F. en ansoegning om tildeling af invalidepension i henhold til artikel 78 i tjenestemandsvedtaegten (herefter benaevnt "vedtaegten"). Ved skrivelse af 11. juni 1985 meddelte administrationen ham, at som foelge af den nye afgoerelse om fjernelse fra tjenesten havde det "intet formaal at foretage yderligere i Deres invaliditetssag". Ved skrivelse af 26. juni 1985 protesterede F. mod afgoerelsen og anmodede om, at sagen i henhold til artikel 78 blev fremmet. I mellemtiden var proceduren efter vedtaegtens artikel 73 vedroerende tildeling af en ydelse paa grund af invaliditet blevet indledt paa F.' s anmodning. Efter afslutningen af denne procedure fastsatte Kommissionen ved en afgoerelse af 15. juli 1988 F.' s invaliditetsgrad til 50%, hvorved den tog afstand fra Laegeudvalgets konklusioner. Ifoelge Kommissionens opfattelse havde Laegeudvalget nemlig overskredet sine befoejelser ved at bestemme, at en invaliditetsgrad paa 18% fastsat som foelge af begivenhederne den 6. oktober 1982 ogsaa maatte anses for at vaere erhvervsbetinget.
2. Da F. fandt, at Kommissionen ved afgoerelsen af 15. juli 1988 med urette havde fastsat invaliditetsgraden til 50% uden i oevrigt at tage hensyn til hans ansoegning om at faa tildelt invalidepension i henhold til vedtaegtens artikel 78, anlagde han sag ved Retten i Foerste Instans med paastand om annullation af afgoerelsen og om erstatning.
Ved dom af 26. september 1990 (3) gav Retten F. delvis medhold, idet den annullerede Kommissionens afgoerelse af 15. juli 1988, for saa vidt som den fastsatte den vedvarende invaliditetsgrad til 50% i stedet for 68% som fastsat af Laegeudvalget. I samme dom fastslog Retten imidlertid, at anbringendet vedroerende en tilsidesaettelse af artikel 78 maatte afvises, og frifandt Kommissionen for erstatningspaastanden.
F. har appelleret Rettens dom, og Kommissionen har ved svarskriftet ivaerksat kontraanke. Forsikringsselskabet Royale belge er indtraadt i sagen som intervenient til stoette for Kommissionen.
F.' s appel
F.' s appel omfatter saavel Rettens afvisning af anbringendet om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 78 (praemis 22, 23 og 24) som frifindelsen af Kommissionen for erstatningspaastanden (praemis 30-36).
Med hensyn til den paastaaede tilsidesaettelse af artikel 78 anfoerte appellanten for Retten, at Kommissionens afgoerelse af 15. juli 1988 var retsstridig, idet den ikke havde taget hensyn til hans ansoegning ved skrivelse af 22. marts 1985 om at faa tildelt invalidepension i henhold til artikel 78.
Heroverfor bemaerkede Retten, at Kommissionen kun traf afgoerelse om sagsoegerens ansoegning i henhold til artikel 73 og ikke tog spoergsmaalet om en eventuel invalidepension efter artikel 78 op til fornyet overvejelse. Retten bemaerkede yderligere, at "selv om den omhandlede afgoerelse kunne fortolkes som - tillige - et stiltiende afslag paa sagsoegerens ansoegning i henhold til artikel 78, ville dette afslag i mangel af nye omstaendigheder i forhold til afgoerelsen af 11. juni 1985 vaere en bekraeftelse af denne afgoerelse og derfor ikke indeholde et klagepunkt. Paastanden om annullation af afgoerelsen af 15. juli 1988, som stoettes paa artikel 78, maa derfor afvises, selv om der med afgoerelsen antages at foreligge et stiltiende afslag paa ansoegningen i henhold til artikel 78" (praemis 22).
F. har under appellen navnlig anfaegtet disse dele af dommen, idet han har anfoert, at Retten fejlagtigt antog, at afgoerelsen af 11. juni 1985 var et afslag paa hans ansoegning i henhold til artikel 78, mens der tvaertimod var tale om en skrivelse, hvorved Kommissionen blot fastslog, at "det herefter intet formaal [havde] at foretage yderligere" som foelge af den anden afgoerelse om fjernelse fra tjenesten. Efter appellantens opfattelse havde Kommissionen i virkeligheden aldrig - indtil afgoerelsen af 15. juli 1988 - udtrykkeligt afvist ansoegningen i henhold til artikel 78.
4. F.' s appel har saaledes rent praktisk til formaal at opnaa en forlaengelse af de bindende frister i vedtaegtens artikel 90 og 91 for indbringelse af klager for ansaettelsesmyndigheden og sagsanlaeg ved Faellesskabernes retsinstans.
Jeg skal i denne forbindelse erindre om, at Domstolen har fastslaaet, at "fristerne i vedtaegtens artikel 90 og 91 er praeceptive og ikke kan fraviges af parterne eller Domstolen, da de har til formaal at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed" (4). Domstolen har yderligere fastslaaet, at fristerne kun kan forlaenges, saafremt der foreligger "vaesentlige nye omstaendigheder", der netop kan begrunde, at situationen tages op til fornyet overvejelse (5).
Som Retten med rette har fremhaevet, kan et sagsanlaeg for Domstolen til proevelse af den anden afgoerelse om fjernelse fra tjenesten imidlertid ikke anses for en ny omstaendighed, der kan begrunde en forlaengelse af de bindende frister i vedtaegtens artikel 90 og 91. Heraf foelger, at appellanten kun kunne beskytte sine rettigheder ved - i afventning af sagens udfald - at anfaegte afgoerelsen af 11. juni 1985 inden for de fastsatte bindende frister.
Jeg mener endelig, at det er irrelevant, om skrivelsen af 26. juni 1985 - som haevdet af appellanten og Kommissionen selv - alene indeholdt en uddybende forklaring, eller om der derimod - som haevdet af Retten - var tale om en klage. Det ville nemlig ikke have nogen betydning for F.' s forhold, da afgoerelsen af 11. juni under alle omstaendigheder var blevet endelig i begge tilfaelde, eftersom den ikke var blevet anfaegtet inden for den i vedtaegtens artikel 91, stk. 2, fastsatte frist.
Dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes, da det ikke i det foreliggende tilfaelde kan konstateres, at Rettens fortolkning er behaeftet med retsvildfarelse.
5. F.' s andet anbringende til stoette for appellen vedroerer Kommissionens frifindelse for erstatningspaastanden. Til stoette for erstatningspaastanden havde F. for Retten paaberaabt sig saavel Kommissionens adfaerd under den procedure, der foerte til vedtagelsen af afgoerelsen af 15. juli 1988, som konsekvenserne af denne afgoerelse.
F. har under appellen kritiseret Retten for ikke at have taget hensyn til det faktiske tab, han led som foelge af den anfaegtede afgoerelse, samt Rettens konklusion, hvorefter "annullationen af den forkerte afgoerelse og den fastsaettelse af graden for sagsoegerens erhvervsbetingede, vedvarende invaliditet, som Kommissionen vil foretage til opfyldelse af naervaerende dom, vil give sagsoegeren den ret, der tilkommer ham" (praemis 34).
Det skal i denne forbindelse blot bemaerkes, at Retten var naaet til dette resultat ud fra den betragtning, at appellanten "ikke naermere [har] dokumenteret det tab, som han bl.a. paastaar at have lidt som foelge af en forvaerring af sit helbred og sin erhvervsmaessige situation. Han har hverken bevist eller tilbudt at bevise, at en saadan forvaerring er indtraadt efter, at den anfaegtede afgoerelse blev truffet, eller at der er aarsagsforbindelse mellem det paastaaede tab og den naevnte afgoerelse" (praemis 34).
Foelgelig anfaegter F. i virkeligheden de af Retten fastslaaede faktiske omstaendigheder, som ikke kan goeres til genstand for ny behandling under et nyt soegsmaal. Det andet anbringende maa derfor afvises.
Kommissionens kontraanke
6. Kommissionens kontraanke vedroerer den del af dommen, hvorved Retten annullerede afgoerelsen af 15. juli 1988, for saa vidt som Kommissionen ikke herved tog hensyn til den erhvervsbetingede invaliditetsgrad paa 18%, der skyldtes den allerede omtalte haendelse den 6. oktober 1982 (praemis 12-17).
Kommissionen har til stoette for kontraanken anfoert, at Retten anlagde en fejlagtig vurdering af laegeerklaeringens indhold. Ved at fastslaa, at man ikke kunne se bort fra invaliditetsgraden paa 18% ved fastsaettelsen af den ydelse, F. havde ret til, holdt Laegeudvalget sig, ifoelge Kommissionen, ikke til en vurdering af et rent laegeligt spoergsmaal, som henhoerer under Laegeudvalgets kompetence, men foretog ogsaa en retlig kvalifikation.
Som det fremgaar af den appellerede dom, fastslog Retten imidlertid, at "Laegeudvalget alene har draget de laegelige konklusioner af sine undersoegelser vedroerende aarsagen til sagsoegerens sygdom, og at det herved ikke har taget stilling til juridiske spoergsmaal" (praemis 15). Retten fastslog navnlig, at Laegeudvalget "i fornoedent omfang [har] paavist, at den forvaerring af F.' s invaliditet, som indtraadte efter haendelsen den 6. oktober 1982, faktisk skyldes udoevelsen af hans opgaver som EF-ansat, for saa vidt som forvaerringen i sidste ende skyldes den erhvervssygdom, som sagsoegeren i forvejen led af" (praemis 14).
Det er herefter helt klart, at Kommissionen har begraenset sig til at anfaegte Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder (6). Foelgelig boer Kommissionens kontraanke ogsaa afvises.
Sammenfatning
Herefter skal jeg sammenfattende foreslaa, at Domstolen afviser baade appellen og kontraanken.
Med hensyn til sagens omkostninger foreslaar jeg, at hver part - saaledes ogsaa intervenienten - baerer sine omkostninger.
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) - Sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275.
(2) - Dom af 5.2.1987, sag 403/85, Sml. s. 645.
(3) - Sag T-122/89, F. mod Kommissionen, Sml. II, s. 517.
(4) - Dom af 7.5.1986, sag 191/84, Barcella, Sml. s. 1541, praemis 12.
(5) - Jf. f.eks. dom af 26.9.1985, sag 231/84, Valentini, Sml. s. 3027, praemis 14.
(6) - Jeg skal her henvise til dom af 1.10.1991, sag C-283/90 P, Vidrányi, Sml. I, s. 4339, praemis 16.