61991C0321
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CLAUS GULMANN
fremsat den 19. januar 1993 (
*1
)
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1.
Retten til en differentieret eksportrestitution er betinget af varens indførsel i destinationsstaten. Kan der ses bort fra denne betingelse, når varen er gået til grunde under transport fra Fællesskabet til importstat som følge af force majeure? Dette er kernen i det præjudicielle spørgsmål, High Court of Justice, Queens Bench Division, har stillet Domstolen.
2.
Det engelske selskab Tara Meat Packers Ltd (herefter benævnt »TMP«) havde af den kompetente engelske myndighed — Intervention Board for Agricultural Produce — mod sikkerhedsstillelse fået forudbetalt eksportrestitution i forbindelse med eksport af et parti oksekød til Ægypten.
En sådan eksport gav ret til en differentieret restitution, dvs. en restitution der har forskellig størrelse afhængig af, hvilket land varen eksporteres til. Den restitution, der gjaldt ved eksport til Ægypten, var særligt høj.
Varerne blev transporteret med slub. Inden gennemførsel af importen i Ægypten udbrød der, mens skibet lå i Alexandrias havn, brand i skibet. Lasten blev ved branden totalt ødelagt.
Selskabet tilbagebetalte Intervention Board den forudbetalte restitution og fik samtidig frigivet den stillede sikkerhed.
Det er i sagen ubestridt, at varernes undergang skyldtes force majeure.
3.
TMP anlagde sag ved High Court mod Intervention Board med påstand om, at det fastslås, at selskabet er berettiget til den eksportrestitution, der var gældende ved eksport til Ægypten. Selskabet gør navnlig gældende, at det følger af de relevante fællesskabsregler, at det, når varernes undergang skyldes force majeure under transport fra Fællesskabet til importstaten, skal stilles, som om varerne er blevet indført. Intervention Board gør gældende, at selskabet ikke har ret til eksportrestitution (
1
).
4.
High Court har forelagt Domstolen følgende spørgsmål:
»Skal Rådets forordning (EØF) nr. 805/68 af 27. juni 1968, Rådets forordning (EØF) nr. 885/68 af 28. juni 1968, Rådets forordning (EØF) nr. 565/80 af 4. marts 1980 og Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 fortolkes således, at a) sagsøgeren er berettiget til eksportrestitution (og i givet fald efter hvilken sats eller satser) eller således, b) at sagsøgeren skal tilbagebetale det udbetalte forskudsbeløb eller fortabe den herfor beløbsmæssigt tilsvarende stillede sikkerhed, under omstændigheder som i den foreliggende sag, hvor
—
sagsøgeren inden udførslen af de pågældende produkter modtog et forskud i henhold til de nævnte forordninger, som var beregnet på grundlag af den for de pågældende produkters destination gældende eksportrestitutionssats, her Ægypten
—
sagsøgeren stillede behørig sikkerhed i henhold til de nævnte forordninger
—
de pågældende produkter forlod Fællesskabets toldområde, men gik til grunde under forsendelsen som følge af force majeure?«
5.
Den første forordning, High Court henviser til, er Rådets forordning nr. 805/68 af 27. juni 1968 om den fælles markedsordning for oksekød (
2
). Dens artikel 18 fastlægger de grundlæggende principper for ordningen med eksportrestitutioner. Det bestemmes bl.a., at eksportrestitutionen skal udligne forskellen mellem fællesskabs- og verdensmarkedspriser for at muliggøre udførsel af de pågældende varer, og at restitutionen »kan differentieres efter destination«.
Den anden forordning er Rådets forordning nr. 885/68 af 28. juni 1968 om de almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for oksekød (
3
). Denne forordning fastlægger i artikel 6 de grundlæggende betingelser for opnåelsen af
—
ikke-dijferentierede restitutioner, hvor det skal »godtgøres, at produkterne er udført fra Fællesskabet«, og
—
differentierede restitutioner, hvor det tillige skal »godtgøres, at produktet har nået det bestemmelsessted, for hvilket restitutionen er blevet fastsat«.
Den tredje forordning er Rådets forordning nr. 565/80 af 4. marts 1980 om forudbetaling af eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (herefter benævnt »forudbetalingsforord-ningen«) (
4
). Det var bl.a. på grundlag af denne forordning, at TMP opnåede forudbetaling af restitutionen, og selskabet støtter bl.a. sit anbringende vedrørende betydningen af force majeure på en bestemmelse i denne forordning.
Den fjerde forordning er Kommissionens forordning nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (herefter benævnt »Kommissionens gennemførelsesforordning«) (
5
).
Sagens problem og de væsentligste retlige anbringender
6.
Det ligger fast, at varerne ikke er indført i Ægypten, og at betingelsen for udbetaling af differentieret restitution derfor principielt ikke er opfyldt. Det ligger imidlertid også fast, at varerne gik til grunde under transporten fra udførselsstaten til destinationsstaten som følge af force majeure.
7.
TMP's hovedsynspunkt er, at det under disse omstændigheder har ret til restitution, idet der ikke er grundlag for at stille yderligere krav for udbetaling af restitution end det almindeligt gældende, nemlig udførsel fra Fællesskabet. Selskabet støtter bl.a. denne opfattelse på en bestemmelse i forudbetalingsforordningen, hvorefter den som betingelse for forudbetalingen stillede sikkerhed »med forbehold af force majeure-tilfælde« fortabes ved ikke-opfyldelse af de for restitutionen gældende betingelser. Mere generelt gør selskabet gældende:
—
at det ikke strider imod formålet bag differentieringen af restitutionerne at give selskabet ret til restitution i den foreliggende situation
—
at ikke-betaling af restitution vil føre til en uberettiget forskelsbehandling mellem de eksportører, der har ret til ikke-differentierede restitutioner, og de eksportører, der har ret til differentierede restitutioner, og
—
at ikke-betaling af restitution i øvrigt vil indebære en krænkelse af proportionalitetsprincippet.
TMP henviser endelig til, at det følger af Domstolens praksis, at der i givet fald kan være anledning til gennem analogi eller på anden måde at indfortolke en force majeure-regel som gældende for den foreliggende situation.
8.
Den britiske og den irske regering samt Kommissionen er enige om, at TMP ikke harret til den fulde restitution, selv om indførslen er forhindret gennem varernes undergang under transport som følge af force majeure. De er også enige om, at dette resultat er i overensstemmelse med det formål, der ligger bag eksportrestitutionssystemet, herunder det formål, der er baggrunden for kravet om indførsel i importstaten ved differentieret restitution, og at denne retstilstand hverken udgør en uberettiget forskelsbehandling eller er i strid med proportionalitetsprincippet.
De er for så vidt også enige om,
—
at den bestemmelse, der fastlægger TMP's retsstilling i en situation som den foreliggende, er artikel 20 i Kommissionens gennemførelsesforordning
—
at det følger af artikel 20, stk. 2, at eksportører, når der er ført bevis for, at varen har forladt Fællesskabets toldområde, altid har ret til restitution
»efter den laveste sats, der gælder på datoen for antagelsen af udførselsangivelsen på betingelse af, at denne sats for de pågældende produkter er gyldig for alle tredjelande«, og
—
at artikel 20, stk. 2, skal fortolkes således, at TMP ikke konkret har ret til restitution efter denne bestemmelse, idet der ikke på det pågældende tidspunkt var fastsat restitution ved eksport af oksekød til visse tredjelande (
6
).
9.
Der er derimod uenighed mellem de to regeringer på den ene side og Kommissionen på den anden side om, hvilke af gennemførelsesforordningens regler der fører til konstateringen af, at TMP's retsstilling i sidste instans bestemmes af artikel 20, stk. 2. De to regeringer finder, at den situation, der er relevant i den foreliggende sag, er omfattet af bestemmelsen i forordningens artikel 5, stk. 3. Bestemmelsen har følgende indhold:
»Hvis produktet efter at have forladt Fællesskabets toldområde går til grunde under forsendelsen som følge af force majeure, udbetales:
—
ved differentieret restitution den i overensstemmelse med artikel 20 udregnede del af restitutionsbeløbet
—
ved ikke-differentieret restitution det samlede restitutionsbeløb.«
Regeringerne gør gældende, at denne bestemmelse er den eneste i forordningen, der udtrykkelig regulerer det foreliggende force majeure-tilfælde.
10.
Kommissionen gør derimod gældende, at den foreliggende situation er omfattet af forordningens almindelige regler om differentieret restitution. Artikel 4 i forordningen bestemmer:
»1.
Uden at dette i øvrigt berører bestemmelserne i artikel 5 og 16, udbetales restitutionen kun, hvis der føres bevis for, at de produkter, for hvilke udførselsangivelsen er blevet antaget ... har forladt Fællesskabets toldområde i uforandret stand.«
Artikel 16, stk. 1, der er den første bestemmelse i et selvstændigt afsnit om differentieret restitution, bestemmer:
»I tilfælde af differentiering af restitutions-satsen efter destinationen underkastes betalingen af restitutionen de supplerende betingelser, der er fastlagt i artikel 17 og 18.«
Det følger af artikel 17 og 18, at varerne skal være indført i uforandret stand til det tredjeland, for hvilket der er fastsat restitution, og at produktet betragtes som værende indført, når toldformaliteterne for overgang til frit forbrug i tredjelandet er afsluttet. Kommissionen gør gældende, at fællesskabsreglerne ikke indeholder noget forbehold for den situation, hvor varerne efter at være udført fra Fællesskabet går til grunde som følge af force majeure.
Kommissionen henviser til, at artikel 20 indeholder en modifikation af den almindeligt gældende betingelse om indførsel, idet eksportøren straks efter udførslen har en ret til at få udbetalt restitutionen med den mindstesats, der gælder for alle tredjelande, uafhængig af om det senere godtgøres, at indførsel er sket. Forordningens artikel 5, stk. 1, indeholder en anden modifikation af forordningens normale system for differentierede restitutioner. Denne bestemmelse, der af Kommissionen kaldes »antibedrageribestem-melsen«, gør det muligt for myndighederne, når der foreligger nærmere bestemte risici for misbrug af reglerne, at stille større krav til eksportørerne end dem, der følger af forordningens normale bestemmelser. Denne bestemmelse, herunder de særlige regler i artikel 5, stk. 3, om force majeure, er efter Kommissionens opfattelse ikke relevant i den foreliggende sag, idet der ikke har været anledning til at gøre brug af den.
Gennemgang af de påberåbte regler
11.
Lad mig straks sige, at det for en umiddelbar betragtning forekommer klart, at der ikke i de relevante forordninger findes regler, der giver TMP ret til den fulde differentierede eksportrestitution under hensyn til, at indførslen er forhindret, fordi varerne er gået til grunde under transporten til destinations-staten som følge af force majeure.
12.
TMP henviser som nævnt til bestemmelsen i forudbetalingsforordningens artikel 6. Artiklen fastlægger i første afsnit pligten til at stille sikkerhed for tilbagebetaling af restitutionsbeløbet forhøjet med et tillægsbeløb. Bestemmelsens andet afsnit har følgende indhold:
»Med forbehold af force majeure-tilfælde fortabes denne sikkerhed helt eller delvis:
—
...
—
såfremt det viser sig, at der ikke foreligger ret til eksportrestitutionen ...«
TMP kan efter min mening ikke støtte ret på denne bestemmelse. Bestemmelsens primære formål er at fastslå, at sikkerhedsstillelsen fortabes helt eller delvis, hvis betingelserne for udbetaling af eksportrestitutioner ikke er opfyldt (
7
). Der tages et forbehold for force majeure-tilfælde. Men forbeholdet er ikke generelt i den forstand, at sikkerhedsstillelsen bevares i alle de tilfælde, hvor eksportøren som følge af force majeure er blevet forhindret i at opfylde de betingelser, der gælder for at opnå ret til restitution. Forbeholdet kan alene forstås som en henvisning til de konkrete bestemmelser, der i restitutionsforordningerne frigør eksportørerne for de almindelige forpligtelser efter forordningerne i force majeure-tilfælde. En anden fortolkning vil gøre de specielle force majeure-forbehold betydningsløse i forudbetalingstilfælde og vil i øvrigt føre til det mærkelige resultat, at de eksportører, der har opnået forudbetaling af restitutionen, ville blive stillet bedre end de eksportører, der ikke har modtaget en sådan forudbetaling.
13.
Den foreliggende sag må nødvendigvis ses på baggrund af det forhold, at allerede Rådets forordning nr. 885/68 om de almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for oksekød i artikel 6 indførte en væsentlig sondring mellem ikke-differentierede restitutioner og differentierede restitutioner. Betingelsen for at opnå de førstnævnte restitutioner er som nævnt principielt alene, at varerne er udført af Fællesskabet, mens betingelsen for de differentierede restitutioner herudover er, at varerne er indført i bestemmelseslandet, for hvilket restitutionen er blevet fastsat. Denne grundlæggende sondring findes selvsagt gentaget i Kommissionens gennemførelsesforordning, jf. ovenfor. Der er ikke i de almindelige regler vedrørende ret til differentieret restitution indeholdt noget forbehold for force majeure-tilfælde, og der må efter min mening gives Kommissionen medhold i, at reglerne må forstås således, at kravet om indførsel også gælder, selv om indførslen er forhindret på grund af varernes undergang under transport som følge af force majeure, og at dette indebærer, at eksportøren alene har ret til den restitution, der måtte følge af bestemmelserne i artikel 20.
14.
Det er rigtigt som anført af den britiske og den irske regering, at artikel 5, stk. 3, efter sin ordlyd synes at finde anvendelse på en situation som den foreliggende. Det er også rigtigt, at denne bestemmelse i den foreliggende situation fører til, at bestemmelserne i artikel 20 skal finde anvendelse, og at TMP derfor ikke får en bedre retsstilling end den, selskabet vil have, hvis retsforholdet alene skal bedømmes på grundlag af forordningens bestemmelser i artikel 16-20 om differentieret restitution.
15.
Rent umiddelbart er jeg tilbøjelig til at give Kommissionen og TMP ret i, at det foreliggende retsforhold ikke er omfattet af artikel 5, stk. 3. Denne bestemmelse kan ikke ses uafhængigt af de øvrige bestemmelser i artikel 5, der i situationer, hvor der er en særlig risiko for misbrug, gør det muligt for myndighederne at fravige såvel de almindelige regler om ikke-differentieret restitution som de almindelige regler om differentieret restitution. Artikel 5, stk. 3, finder formentlig alene anvendelse, når der i den konkrete situation har været anledning til at gøre brug af mulighederne for at kræve yderligere beviser efter artikel 5, stk. 1.
Der er imidlertid efter min mening ikke anledning i den foreliggende sag til at tage stilling til, om situationen er omfattet af artikel 5, stk. 3, eller om den er omfattet af forordningens artikel 16, 17 og 18. Det ligger nemlig fast, at TMP vil have den samme retsstilling, hvad enten det ene eller det andet sæt regler anvendes, dvs. den der følger af bestemmelserne i artikel 20.
16.
Det må efter min mening kunne lægges til grund, at fællesskabslovgiver ikke har ment det fornødent at fastsætte noget force majeure-forbehold i artikel 16-20 (
8
).
Må denne fortolkning ændres, fordi den strider mod restitutionssystemets formål og almindelige retsgrundsætninger?
17.
TMP's retsopfattelse støttes — bortset fra på bestemmelsen i forudbetalingsforordningens artikel 6, der som nævnt efter min mening er uden betydning i den foreliggende sammenhæng — ikke på nærmere bestemte regler i de relevante forordninger. Opfattelsen støttes derimod på mere almindelige anbringender om, at det vil stride mod restitutionsystemets formål og almindelige retsgrundsætninger, hvis reglerne ikke fortolkes således, at der opnås ret til fuld differentieret restitution, når indførsel er blevet hindret ved varernes undergang under transport som følge af force majeure.
18.
Da fællesskabsreglerne efter Domstolens faste praksis skal gives den fortolkning, der er bedst i overensstemmelse med deres formål, og da de i videst muligt omfang skal fortolkes i overensstemmelse med de i fællesskabsretten gældende almindelige retsgrundsætninger (
9
), kan der for så vidt være anledning til at tage stilling til, om der på dette grundlag er anledning til at fortolke de relevante regler som påstået af TMP.
19.
TMP gør navnlig gældende, at retten til eksportrestitutioner som hovedregel opstår, når varen er udført fra Fællesskabet, og at der kun er grund til at anvende undtagelsesreglen, dvs. at retten til den fulde restitution er betinget af varens indførsel i destinations-staten, når det er klart, at formålet bag indførselskravet tilsiger dette. Selskabet accepterer for så vidt, at indførselskravet har et dobbelt formål, nemlig på den ene side at forhindre misbrug, og på den anden side at sikre, at varerne reelt får adgang til det pågældende marked, jf. herved Dimexdommen (
10
). Selskabet gør imidlertid gældende, at misbrugshensynet ikke har vægt i en situation som den foreliggende, hvor der netop ikke er nogen risiko for misbrug, og at der for så vidt angår ønsket om, at varen får adgang til det pågældende marked, ikke er anledning til at gøre forskel på varer, der har ret til differentieret restitution, og varer, der har ret til ikke-differentieret restitution, idet begge varegrupper i sidste analyse af fællesskabslovgiver ønskes afsat på tredjelandsmarkeder. Det følger efter TMP's opfattelse heraf, at eksportører uden hensyn til, om de har ret til differentieret eller ikke-differentieret restitution, skal behandles på samme måde, når varerne går til grunde under transport som følge af force majeure. TMP gør således gældende, at der foreligger en uberettiget forskelsbehandling mellem de to grupper eksportører, og at retsfølgen af den manglende opfyldelse af indførselsbetingelsen i den foreliggende situation er uproportional i forhold til det formål, der er baggrunden for betingelsen.
20.
TMP's argumenter kan ikke uden videre afvises. De to grupper eksportører bliver i den foreliggende situation behandlet forskelligt, og det er ikke uden videre klart, at de objektive forskelle, der er mellem de to grupper, tilsiger dette (
11
).
21.
Dette er imidlertid ikke afgørende. De argumenter, som Kommissionen og de to regeringer har fremført til støtte for den forskellige behandling af de to eksportørgrupper, og som i første række bygger på formålene bag indførselskravet — og navnlig nødvendigheden af at sikre, at varerne når frem på markedet i destinationsstaten — kan ikke afvises som usaglige eller uden reel vægt.
Der er under disse omstændigheder ikke tilstrækkeligt grundlag for at vælge en fortolkning af fællesskabsreglerne, som er forskellig fra den, som er den nærmestliggende ud fra bestemmelsernes indhold og kontekst, og som er forsvarlig ud fra formålet med de særlige regler om differentieret restitution.
Denne fortolkning kan der ikke ses bort fra alene af den grund, at fællesskabslovgiver også kunne have fastsat regler, der uden at være kommet i strid med restitutionssystemets formål var givet et indhold, der havde betydet, at TMP fik ret til restitution.
Den retstilstand, fortolkningen fører til, ligger klart inden for rammerne af det skøn, fællesskabslovgiver har ved udformningen af restitutionssystemet, og indebærer ikke en uberettiget eller uforholdsmæssig forskelsbehandling af de berørte erhvervsdrivende.
Kan der ved analogi eller på anden måde indfortolkes en force majeure-regel gældende for den foreliggende situation?
22.
TMP gør gældende, at der er anledning til analog anvendelse af force majeure-forbeholdet i forudbetalingsforordningens artikel 6, stk. 2, på den her foreliggende situation. Selskabet henviser i denne forbindelse til Domstolens dom i sag 6/78, Union Française de Céréales (
12
).
Selskabet henviser også til Domstolens dom i sag 71/87, SA Inter-Kom (
13
), der efter dets opfattelse viser, at det i en situation som den foreliggende kan være muligt at indfortolke et force majeure-forbehold, også selv om det ikke udtrykkeligt er indeholdt i de pågældende fællesskabsregler.
23.
Der kan efter min mening ikke gives TMP medhold i denne opfattelse.
Opfattelsen er fejlagtig allerede af den grund, at de relevante fællesskabsregler må forstås således, at fællesskabslovgiver har vist, at der netop ikke i forbindelse med bestemmelserne i gennemførelsesforordningens artikel 16-20 skulle gælde et force majeure-forbehold.
24.
Om Inter-Kom-dommen kan det siges, at dommen var konkret begrundet, og at de pågældende konkrete omstændigheder ikke er tilstede i den foreliggende situation.
25.
For så vidt angår den påståede analogi fra forudbetalingsforordningens artikel 6, stk. 2, er der grund til at nævne, at force majeure-forbeholdet i denne bestemmelse som ovenfor nævnt efter min opfattelse må forstås som en almindelig henvisning til de konkrete force majeure-forbehold, der findes andre steder i reglerne om forudbetaling.
26.
Der er en yderligere grund til, at TMP's opfattelse ikke kan støttes på dommen i Union Française-sagen. Domstolen fandt ganske vist i denne dom, at der var anledning til at anvende en udtrykkelig force majeure-bestemmelse analogt i en situation, der i flere henseender svarede til den foreliggende. Nationale myndigheder havde afslået af udbetale tiltrædelsesudligningsbeløb til et fransk firma, der havde afsendt et parti hvede, der ikke nåede til sit bestemmelsessted i Det Forenede Kongerige som følge af skibets forlis. Udligningsbeløbet kunne kun udbetales, hvis det var godtgjort, at varerne var indført i Det Forenede Kongerige. Der var i de pågældende regler — en kommissionsforordning fra 1973 — ikke indeholdt et forbehold om force majeure. Et sådant forbehold var til gengæld indeholdt i en senere vedtaget bestemmelse. Det drejede sig om en kommissionsforordning fra 1975 om gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, dvs. en af forgængerne for den i denne sag relevante kommissionsforordning, og det drejede sig om en bestemmelse, der var forgængeren til artikel 5 i den i den foreliggende sag relevante forordning.
Domstolen fastslog i dommen:
»Det står fast, at såfremt eksportøren fik afslag på tildeling af tiltrædelsesudligningsbeløb under omstændigheder som de i sagen foreliggende efter varens undergang under transporten som følge af force majeure, ville han lide et reelt tab, da den i købers interesse tegnede cif-forsikring kun dækkede varens værdi på grundlag af de i importlandet gældende priser og ikke på grundlag af de højere fælles priser i eksportlandet;
såfremt det antoges, at eksportøren skulle bære tabet, eller at han skulle forsikre sig mod denne risiko, ville han få en ugunstig konkurrencemæssig stilling i forhold til sælgeren i et tredjeland;
et sådant resultat ville være uforeneligt med det princip om fællesskabspræferencen, som tiltrædelsesakten skulle sikre;
forordning nr. 269/73 indeholder derfor en lakune ved ikke at hjemle tildeling af tiltrædelsesudligningsbeløb i tilfælde af force majeure, hvilket forhold findes at måtte afhjælpes ved at anvende artikel 6, stk. 1, i forordning 192/75 [1975-gennemførelsesforordningen] analogt;« (præmis 4).
Situationerne i de to sager er således parallelle, og Domstolens argumentation for en analog anvendelse har, selv om den ikke fuldt ud kan overføres på den foreliggende sag, for så vidt også vægt i denne.
Der er imidlertid den afgørende forskel, at den relevante artikel i Kommissionens 1975-gennemførelsesforordning ikke indeholdt en til 1987-gennemførelsesforordningen svarende artikel 5, stk. 3, dvs. at der ikke i 1975-forordningen var taget stilling til, hvilken retsstilling eksportøren skulle have i tilfælde af undergang som følge af force majeure.
Der er således i 1987-gennemførelsesforord-ningen regler, der udtrykkeligt regulerer det foreliggende problem, og hvorefter eksportøren i tilfælde af differentieret restitution skal behandles på den måde, der er angivet i forordningens artikel 20, stk. 2.
Fortolkningen af gennemførelsesforordningens artikel 20
27.
Artikel 20, stk. 1 og 2, bestemmer:
»1.
Som fravigelse af artikel 16, og uden at det berører artikel 5, udbetales den nedenfor angivne del af restitutionen, når der er ført bevis for, at produktet har forladt Fællesskabets toldområde.
...
2.
Den i stk. 1 omhandlede del af restitutionen beregnes:
a)
i tilfælde af udførsel uden forudfastsættelse af restitutionen:
efter den laveste sats, der gælder på datoen for antagelsen af udførelsesangivelsen, på betingelse af at denne sats for de pågældende produkter er gyldig for alle tredjelande;
b)
...«
TMP gør gældende, at bestemmelsen må fortolkes ud fra ordningens formål, og at »den laveste sats« i et tilfælde som det foreliggende, hvor der ikke foreligger antydning af misbrug, må betyde den »laveste positive sats«.
Denne fortolkning kan ikke være rigtig, og dette gælder også, selv om affattelsen af bestemmelsen kunne have været klarere. Hvis der, som det er tilfældet i den foreliggende sag, ikke er fastsat eksportrestitution for et eller flere tredjelande, må »den laveste sats« være nul, dvs. at eksportøren ikke har ret til nogen restitution.
Artikel 20 er en undtagelse fra kravet om, at varen, når der er tale om en differentieret sats, skal være indført i bestemmelseslandet. Artikel 20 indeholder ikke krav om, at der stilles sikkerhed for den restitution, der efter bestemmelsen kan udbetales, så snart varen er udført fra Fællesskabet. Bestemmelsen kan derfor ikke antages at give eksportørerne ret til en restitution, der er større end den, som de med sikkerhed vil være berettiget til, uanset til hvilket tredjeland varen måtte blive importeret. Artikel 20 må derfor fortolkes således, at der kun er krav på udbetaling af restitution, hvis der er fastsat en positiv sats for alle tredjelande.
Forslag til afgørelse
28.
Jeg skal af de ovenfor anførte grunde foreslå Domstolen at besvare det forelagte spørgsmål på følgende måde:
Rådets forordning nr. 805/68 af 27. juni 1968, Rådets forordning nr. 885/68 af 28. juni 1968, Rådets forordning nr. 565/80 af 4. marts 1980 og Kommissionens forordning nr. 3665/87 af 27. november 1987 skal fortolkes således, at en eksportør ikke er berettiget til en restitution — ud over den der måtte være ret til efter artikel 20 i Kommissionens forordning nr. 3665/87 — og derfor enten må tilbagebetale det forskud, han har modtaget, eller fortabe den herfor beløbsmæssigt tilsvarende stillede sikkerhed, når varerne ikke er blevet indført i destinationsstaten, også selv om varerne er gået til grunde under transporten fra udførselsstaten til destinationsstaten som følge af force majeure.
(
*1
) – Originalsprog: dansk.
(
1
) – TMP, der var forsikret mod tab af restitutionen, har faet udbetalt en forsikringssum svarende til det fulde restitutions-beløb, og forsikringsselskaberne er indtrådt i TMP's rettigheder i den verserende sag.
Den irske regering, der har afgivet indlæg under sagen, har oplyst, at det irske selskab Tara Meals (Kilbeggan) Ltd transporterede oksekød pa det samme skib som det engelske selskab, og at der verserer en sag for den irske High Court, hvor de faktiske og retlige omstændigheder i det væsentlige er de samme som i nærværende sag. High Court har udsat den af det irske selskab anlagte sag, indtil Domstolen har afsagt dom i den foreliggende sag.
(
2
) – EFT 1968 I, s. 179.
(
3
) – EFT 1968 I, s. 229.
(
4
) – EFT L 62, s. 5.
(
5
) – EFT L 351, s. 1.
(
6
) – Se forordning nr. 2978/88 om fastsættelse af eksportrestitutionerne inden for oksekødssektoren (EFT 1988 L 269, s. 37).
(
7
) – Dette støttes af den 24. betragtning i Kommissionens gennemførelsesforordning, hvorefter:
»Beløb, der er betalt forud for udførslen, tilbagebetales, hvis det godtgøres, at der ikke eksisterer ret til eksportrestitution, eller at der kun eksisterer ret til lavere restitution; tilbagebetalingen skal omfatte et tillægsbeløb, så misbrug undgås; i tilfælde af force majeure tilbagebetales tillægsbeløbet ikke«.
(
8
) – Dette resultat bekræftes af bestemmelsen i forordningens artikel 21, stk. 3, sammenholdt med stk. 4, der indeholder en udtrykkelig force majcure-regel. Forbeholdet gælder den situation, hvor varer på grund af force majeure får en anden destination end forudset, og indebærer, at eksporteren får ret til den differentierede restitution, der gælder for den ændrede destination.
(
9
) – Se bl.a. dom af 10.7.1991, forenede sager C-90/90 og C-91/90, Neu, Sml. I, s. 3617, og af 21.3.1991, sag C-314/89, Rauh, Sml. I, s. 1647, præmis 17.
(
10
) – Domstolens dom af 11.7.1984, sag 89/83, Sml. s. 2815, hvor det i præmis 8 blev fastslået, at:
»... systemet med de differentierede eksportrestitutioner [har] til formål at åbne eller fastholde markederne i de pågældende tredjelande for udførsler fra EF«, idet »differentieringen af restitutionsbeløbet skyldes hensynet til de særlige forhold på hver enkelt af de importmarkeder, hvor Fællesskabet ønsker at spille en rolle.«
(
11
) – Der er således styrke i den argumentation, generaladvokat Capotorti fremførte i forslag til afgørelse i den nedenfor under punkt 22 omtalte dom i Union Française de Céréales-sagen, hvor han kom til, at der i en tilsvarende situation ikke var grundlag for at kræve indførselsbetingelsen opfyldt. Generaladvokat Capotorti udtalte bl.a., at:
»... beviset for toldbehandling af varen i bestemmelseslandet [tjener] til at undgå faren for videresendelse af samme vare til lande, for hvilke der er fastsat lavere satser for restitutioner eller udligningsbeløb (og hermed også faren for reimport til oprindelsesområdet). Men når varen er gået til grunde under transporten, bortfalder enhver risiko for, at et sådant misbrug kan finde sted. Hvis eksportøren i et undtagelsestilfælde, såsom transportmidlets undergang, kan bevise, at han havde solgt varen til en køber med hjemsted i det land, der er angivet som bestemmelsesland, og at varen er blevet afsendt forskriftsmæssigt, forekommer det mig meningsløst til skade for eksportøren at anvende en regel, der er vedtaget af præventive hensyn, som de særlige omstændigheder gør det unødvendigt at beskytte. Det er i virkeligheden klart, at usædvanlige begivenheder dårligt kan reguleres på grundlag af kriterier udarbejdet for normalsituationen, og at anvendelsen af undtagelsesregler (såsom reglen om force majeure) på usædvanlige situationer i modsætning hertil ikke hindrer og forstyrrer systemets normale funktion.«
Det vil dog ses, at generaladvokat Capotorti behandlede indførselsbetingelsens betydning ud fra det synspunkt, at dens baggrund alene var at beskytte mod misbrug.
(
12
) – Dom af 11.7.1978, Sml. s. 1675.
(
13
) – Dom af 19.4.1988, Sml. s. 1979.