ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
G. HOGAN
представено на 30 септември 2021 година(1)
Дело C‑247/20
VI
с/у
Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs
(Преюдициално запитване, отправено от Social Security Appeal Tribunal (Апелативен съд по социалноосигурителни въпроси) (Северна Ирландия) (Обединеното кралство)
„Преюдициално запитване — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Директива 2004/38/ЕО — Член 7, параграф 1, буква б) и член 16 — Дете, което е гражданин на държава членка и пребивава в друга държава членка — Икономически активна майка от трета страна, която осигурява достатъчно средства — Производно право на пребиваване на майката в приемащата държава членка — Право на данъчен кредит за отглеждане на дете и на семейни надбавки (детски надбавки) — Условие за „пълно здравно застрахователно покритие“
I.      Въведение
1.        Настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на членове 7 и 16 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО(2).
2.        Запитването е отправено в рамките на спор между VI и Her Majesty’s Revenue & Customs (Данъчна и митническа администрация, Обединеното кралство, наричана по-нататък „HMRC“) относно правото на жалбоподателката да пребивава в Обединеното кралство в периодите от 1 май 2006 г. до 20 август 2006 г. и от 18 август 2014 г. до 25 септември 2016 г. и да получава за съответните периоди данъчен кредит за отглеждане на дете и детски надбавки.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
1.      Директива 2004/38
3.        Съгласно съображения 10 и 18 от Директива 2004/38:
„(10) Лица, които упражняват правото си на пребиваване, не следва да се превръщат в неприемлива тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава членка по време на първоначалния период на пребиваване. Поради това правото на пребиваване за гражданите на Съюза и членовете на техните семейства за период по-дълъг от три месеца следва да подлежи на определени условия.
[…]
(18) За да бъде истинско средство за интеграция в обществото на приемащата държава членка, в която пребивава гражданинът на Съюза, веднъж след като е било получено, правото на постоянно пребиваване не би трябвало да бъде обект на никакви условия“.
4.        Правото на пребиваване е уредено в глава III от Директива 2004/38, озаглавена „Право на пребиваване“. Член 7 от тази глава урежда правото на пребиваване за повече от три месеца. Той предвижда:
„1.      Всички граждани на Съюза имат право да пребивават на територията на друга държава членка за срок, по-дълъг от три месеца, ако те:
а)      са работници или самостоятелно заети лица в приемащата държава членка; или
б)      притежават достатъчно средства за себе си и за членовете на семейството си, с цел да не се превърнат в тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава членка през времето си на пребиваване и притежават пълно здравно застрахователно покритие в приемащата държава членка; или
[…]
г)      са членове на семейството, придружаващи или присъединяващи се към гражданин на Съюза, който отговаря на условията, посочени в букви а), б) или в).
2.      Правото на пребиваване, предвидено в параграф 1, обхваща и членове на семейството, които не са граждани на държава членка и които придружават или се присъединяват към гражданина на Съюза в приемащата държава членка, при условие че този гражданин на Съюза отговаря на условията, посочени в параграф 1, букви а), б) или в).
[…]“.
5.        Член 8, параграф 4 от Директива 2004/38 предвижда, че „[Д]ържавите членки не могат да определят фиксирана сума, която те смятат, че представлява „достатъчни средства“, но те трябва да вземат предвид личното положение на въпросното лице. При всички случаи тази сума няма да бъде по-висока от прага, под който гражданите на приемащата държава членка получават право на социални помощи[,] или когато този критерий е неприложим, тя няма да бъде по-висока от минималната социалноосигурителна пенсия, плащана от приемащата държава членка“.
6.        В същата глава III, член 12, озаглавен „Запазване на правото на пребиваване на членове на семейството в случай на смърт или отпътуване на гражданина на Съюза“, предвижда следното:
„1.      Без да се засяга втора алинея, смъртта или отпътуването на гражданина на Съюза от приемащата държава членка не засяга правото на пребиваване на членовете на неговото/нейното семейство, които са граждани на държава членка.
Преди да придобият правото на постоянно пребиваване, въпросните лица трябва да отговарят на условията, постановени в член 7, параграф 1, букви а), б), в) или г).
2.      Без да се засяга втора алинея, смъртта на гражданина на Съюза не води до загуба на правото на пребиваване на членовете на неговото/нейното семейство, които не са граждани на държава членка и които са пребивавали в приемащата държава членка като членове на семейството в продължение на най-малко една година преди смъртта на гражданина на Съюза.
Преди придобиването на право на постоянно пребиваване, правото на пребиваване на въпросните лица се определя от изискването те да могат да покажат, че са работници или самостоятелно заети лица или че притежават достатъчно средства за себе си и за членовете на семейството си, за да не се превърнат в тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава членка по време на пребиваването си, и че притежават пълно здравно застрахователно покритие в приемащата държава членка, или че са членове на вече създадено в приемащата държава членка семейство на лице, отговарящо на тези изисквания. „Достатъчни средства“ са средствата, определени в член 8, параграф 4.
Такива членове на семейството запазват своето право на пребиваване изключително на лична основа.
[…]“.
7.        В същата глава III от Директива 2004/38, член 14, параграф 2, първа алинея предвижда, че:
„Гражданите на Съюза и членовете на техните семейства притежават правото на пребиваване, предвидено в членове 7, 12 и 13, дотогава, докато отговарят на условията, посочени в тези членове“.
8.        В глава IV, озаглавена „Право на постоянно пребиваване“, член 16 предвижда, че:
„1.      Граждани на Съюза, които са пребивавали законно в приемащата държава членка в продължение на непрекъснат срок от пет години, имат право на постоянно пребиваване в тази държава. Това право не зависи от условията, предвидени в глава III.
2.      Параграф 1 се прилага също така за членове на семейството, които не са граждани на държава членка, ако те са пребивавали законно заедно с гражданина на Съюза в приемащата държава членка в продължение на непрекъснат срок от пет години.
[…]“.
2.      Регламент № 492/2011
9.        В допълнение към Директива 2004/38 законодателят на Съюза е приел и конкретен акт относно свободното движение на работници, а именно Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза(3).
10.      Съгласно член 10, първа алинея от Регламент № 492/2011 „[д]ецата на гражданин на държава членка, който е или е бил нает на работа на територията на друга държава членка, се допускат до общото образование, курсовете за производствено и професионално обучение както гражданите на тази държава, ако тези деца пребивават на нейна територия“.
Б.      Правото на Обединеното кралство
11.      Директива 2004/38 е транспонирана в правото на Обединеното кралство посредством Immigration (European Economic Area) Regulations 2006 (Правилник за имиграцията (Европейско икономическо пространство) от 2006 г.) (наричан по-нататък „Правилникът за имиграцията от 2006 г.“), който впоследствие е консолидиран с Immigration (European Economic Area) Regulations 2016 (Правилник за имиграцията (Европейско икономическо пространство) от 2016 г.) (наричан по-нататък „Правилникът за имиграцията от 2016 г.“).
12.      В правило 4, параграф 1 от Правилника за имиграцията от 2016 г. се дава определение на различните категории граждани на Съюза, посочени в член 7, параграф 1, букви а)—в) от Директива 2004/38, а именно „работници“, „самостоятелно заети лица“, „самоиздържащи се лица“ и „учащи“. Съгласно правило 4, параграф 1, буква c) от Правилника за имиграцията от 2016 г. „самоиздържащо се лице“ означава:
„лице, което разполага със:
(i)      достатъчно средства, за да не се превърне в тежест за системата за социално подпомагане на Обединеното кралство през периода на пребиваване на лицето; и
(ii)      пълно здравно застрахователно покритие в Обединеното кралство“.
13.      В правило 4, параграф 3, буква b) от Правилника за имиграцията от 2016 г. се посочва, че „изискването за пълно здравно покритие в Обединеното кралство за учащо се или самоиздържащо се лице е изпълнено само ако въпросното покритие обхваща както учащото се или самоиздържащото се лице, така и всички съответни членове на неговото семейство“.
14.      Правило 15 от Правилника за имиграцията от 2016 г. е озаглавен „Право на постоянно пребиваване“. Той гласи следното:
„(1)      Следните лица придобиват правото на постоянно пребиваване в Обединеното кралство:
a)      граждани на ЕИП, които са пребивавали в Обединеното кралство в съответствие с настоящия Правилник за непрекъснат период от пет години;
b)      членове на семейството на гражданин на ЕИП, които не са граждани на ЕИП, но са пребивавали в Обединеното кралство с гражданин на ЕИП в съответствие с настоящия Правилник за непрекъснат период от пет години;
[…]“.
15.      Правило 16 от Правилника за имиграцията от 2016 г. е озаглавен „Производно право на пребиваване“. То съответства на правило 15а от Правилника за имиграцията от 2006 г. и предвижда следното:
„(1)      Всяко лице има производно право на пребиваване за срока, през който то:
a)      не е освободено от задължения лице; и
b)      отговаря на всяко от условията, изброени в един или повече от параграфи 2—6.
(2)      Условията по този параграф са следните:
a)      лицето действително упражнява родителските права върху гражданин на ЕИП; и
b)      гражданинът на ЕИП:
(i)      е под 18‑годишна възраст;
(ii)      пребивава в Обединеното кралство като самоиздържащо се лице; и
(iii)      не би могъл да остане в Обединеното кралство, ако лицето напусне Обединеното кралство за неопределен период.
[…]“.
III. Фактите в главното производство
16.      Описанието на фактическите обстоятелства от страна на запитващата юрисдикция е изключително кратко.
17.      Въпреки това от преюдициалното запитване може да се заключи, че VI е гражданка на Пакистан, която пребивава в Северна Ирландия (Обединеното кралство), където през 2004 г. се ражда синът ѝ. По силата на разпоредбите на член 2 от ирландската конституция, приложим по време на неговото раждане, той е ирландски гражданин. Тези разпоредби (които оттогава са съществено изменени) предвиждат, че лице, родено на остров Ирландия, е ирландски гражданин по рождение.
18.      Изглежда също така, че страните в главното производство не спорят, че поне в периода от 17 август 2006 г. до 16 август 2014 г. VI и семейството ѝ са имали право на пребиваване, позволяващо получаване на обезщетения, когато тя е разполагала с пълно здравно покритие за себе си и за семейството си.
19.      Производното ѝ право на пребиваване възниква по силата на правило 15а, параграфи 1 и 2 от Правилника за имиграцията от 2006 г. поради действителното упражняване от нея на родителските права върху дете — гражданин на ЕИП, което е самоиздържащо се лице.
20.      Страните също така не спорят, че поради законното си пребиваване в Обединеното кралство за непрекъснат период от пет години синът на VI е придобил право на постоянно пребиваване в Обединеното кралство.
21.      Страните в главното производство обаче спорят относно правото на VI на данъчен кредит за отглеждане на дете, от една страна, и детски надбавки, от друга страна, за периодите от 1 май 2006 г. до 20 август 2006 г. и от 18 август 2014 г. до 25 септември 2016 г.
22.      Според HMRC VI няма такова право, тъй като няма пълно здравно застрахователно покритие за целите посочени периоди. Поради това тя няма право нито на данъчен кредит за отглеждане на дете, нито на детски надбавки за тези периоди. HMRC обаче признава, че надплатената сума не подлежи на възстановяване от VI, тъй като тя нито е представила неправилно, нито е пропуснала да съобщи каквито и да било съществени факти.
23.      Двете свързани висящи жалби пред националната юрисдикция са съединени за целите на настоящото преюдициално запитване поради идентичността на предмета им, а именно правото на VI на пребиваване в Обединеното кралство през въпросните периоди.
IV.    Преюдициалното запитване и производството пред Съда
24.      Именно при тези обстоятелства с решение от 11 март 2020 г., получено в Съда на 7 април 2020 г., Social Security Appeal Tribunal (Апелативен съд по социалноосигурителни въпроси, Обединеното кралство) решава да спре производството и да отправи следните преюдициални въпроси към Съда:
„(1)      Длъжно ли е дете, пребиваващо постоянно в ЕИП, да поддържа пълно здравно застрахователно покритие, за да запази правото си на пребиваване, както би следвало да прави в качеството на самоиздържащо се лице съгласно правило 4, параграф 1 от [Правилника за имиграцията от 2016 г.]?
(2)      Неправомерно ли е изискването по правило 4, параграф 3, буква b) от [Правилника за имиграцията от 2016 г.] — съгласно което условието за пълно здравно застрахователно покритие в Обединеното кралство за учащо се или самоиздържащо се лице е изпълнено по отношение на правило 16, параграф 2, буква b), подточка ii) от [Правилника за имиграцията от 2016 г.] само ако въпросното покритие обхваща както това лице, така и всички съответни членове на неговото семейство — от гледна точка на правото на Съюза предвид член 7, параграф 1 от Директива 2004/38 и практиката на Съда на Европейския съюз, съдържаща се в точка 70 от [решение от 23 февруари 2010 г., Teixiera (C‑480/08, EU:C:2010:83)]?
(3)      Считат ли се вследствие на констатацията, съдържаща се в точка 53 от решение Ahmad/Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988, действащите реципрочни договорености между Обединеното кралство и Ирландия по отношение на здравното застрахователно покритие в рамките на общата зона за пътуване за „реципрочни договорености“, които съответно представляват пълно здравно застрахователно покритие за целите на правило 4, параграф 1 от [Правилника за имиграцията от 2016 г.]?“.
25.      VI, норвежкото правителство и Комисията представят писмени становища. На основание член 76, параграф 2 от Процедурния правилник Съдът решава да не провежда съдебно заседание за изслушване на устните състезания. Чрез разпоредено процесуално-организационно действие на 2 юли 2021 г. Съдът приканва жалбоподателката в главното производство и всички заинтересовани страни да отговорят писмено на поставени от него въпроси. VI и Комисията изпращат в указания срок писмени становища в отговор на поставените въпроси, съставляващи предмета на тези процесуално-организационни действия.
26.      По искане на Съда настоящото заключение ще се съсредоточи върху първите два въпроса, отправени от запитващата юрисдикция.
V.      Предварителна бележка относно компетентността на Съда
27.      На 1 февруари 2020 г. — датата, на която влиза в сила Споразумението за оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия(4) — тази държава се оттегля от Европейския съюз, като става трета страна. Следователно от тази дата юрисдикциите на Обединеното кралство вече не могат да се считат за юрисдикции на държава членка.
28.      Член 126 от това споразумение обаче предвижда преходен период между 1 февруари 2020 г. — датата на влизане в сила на споразумението — и 31 декември 2020 г. Съгласно член 127 от споразумението, освен ако в него не е предвидено друго, по време на преходния период правото на Съюза е приложимо в Обединеното кралство и на неговата територия, поражда същите правни последици като тези, които поражда в Съюза и неговите държави членки, и се тълкува и прилага в съответствие със същите методи и общи принципи като тези, приложими в Съюза.
29.      Член 86, параграф 2 от споразумението за оттеглянето на Обединеното кралство също така предвижда, че Съдът на Европейския съюз продължава да е компетентен да се произнася преюдициално по запитвания от юрисдикции на Обединеното кралство, отправени преди края на преходния период. Освен това, съгласно член 86, параграф 3 от Споразумението, по смисъла на параграф 2, преюдициалните запитвания се считат за отправени в момента, в който актът, с който започва производството, е бил регистриран от секретариата на Съда.
30.      Настоящото преюдициално запитване е подадено в Съда от юрисдикция на Обединеното кралство на 7 април 2020 г., тоест преди изтичането на преходния период, в контекста на спор относно правото на VI на пребиваване и правото ѝ да получава някои обезщетения, изплащани от държавата.
31.      Следователно, първо, положението, разглеждано в главното производство, попада в приложното поле ratione temporis на правото на Съюза на основание членове 126 и 127 от Споразумението за оттеглянето на Обединеното кралство, и второ, Съдът е компетентен да се произнесе преюдициално поне по първите два въпроса, отправени от запитващата юрисдикция, на основание член 86, параграф 2 от това споразумение.
VI.    Анализ
А.      Първият въпрос
32.      С първия въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали дете, което пребивава постоянно в ЕИП, е длъжно да поддържа пълно здравно застрахователно покритие, за да запази правото си на пребиваване, както би следвало да прави в качеството на самоиздържащо се лице съгласно правило 4, параграф 1 от Правилника за имиграцията от 2016 г.
33.      Можем да се запитаме дали, формулиран по този начин, въпросът е допустим или дори дали Съдът е компетентен да му отговори. Следва всъщност да се припомни, че системата за сътрудничество, установена от член 267 ДФЕС, е основана на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда. В производство, образувано по този член, националните разпоредби трябва да се тълкуват от юрисдикциите на държавите членки, а не от Съда и той не бива да се произнася относно съвместимостта на норми на вътрешното право с разпоредбите на правото на Съюза. Съдът обаче е компетентен да предостави на националната юрисдикция всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които да ѝ позволят да прецени съвместимостта на нормите на вътрешното право с правната уредба на Съюза(5).
34.      С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени. Освен това задача на Съда е да тълкува всички разпоредби на правото на Съюза, които са необходими на националните юрисдикции, за да се произнасят по споровете, с които са сезирани, дори тези разпоредби да не са изрично посочени във въпросите, отправени от тези юрисдикции до Съда(6). В това отношение Съдът трябва да извлече от всички предоставени от националната юрисдикция данни, по-конкретно от мотивите на акта за преюдициално запитване, тези аспекти от правото на Съюза, които е необходимо да бъдат тълкувани предвид предмета на спора(7).
35.      В светлината на тази съдебна практика и предвид информацията, съдържаща се в преюдициалното запитване, става ясно, че с първия въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 16 от Директива 2004/38 изисква дете, което е гражданин на ЕИП, да притежава пълно здравно застрахователно покритие, за да запази правото си на постоянно пребиваване, както се изисква за периода на временно пребиваване съгласно член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38.
36.      Разбиран в този смисъл, въпросът налага много ясен и отрицателен отговор. Действително, въпреки че формулировката на една правна норма рядко е недвусмислена, това може да се случи: член 16, параграф 1 от Директива 2004/38 е пример за това. Разпоредбата изрично постановява, че „[г]раждани на Съюза, които са пребивавали законно в приемащата държава членка в продължение на непрекъснат срок от пет години, имат право на постоянно пребиваване в тази държава. Това право не зависи от условията, предвидени в глава III“(8).
37.      Условието за пълно здравно застрахователно покритие обаче е включено в една от разпоредбите на тази глава, а именно в член 7, параграф 1, буква б). Следователно това условие не важи за граждани на Съюза, които са пребивавали законно в продължение на пет години в приемащата държава членка.
38.      При необходимост може да се позовем и на съображение 18 от Директива 2004/38, което недвусмислено потвърждава намерението на законодателя на Съюза да освободи гражданите на Съюза, които са придобили право на постоянно пребиваване, от каквито и да било условия. Съгласно това съображение, „[з]а да бъде истинско средство за интеграция в обществото на приемащата държава членка, в която пребивава гражданинът на Съюза, веднъж след като е било получено, правото на постоянно пребиваване не би трябвало да бъде обект на никакви условия“.
39.      С други думи, след като веднъж са придобили статут на постоянно пребиваващи, гражданите на Съюза не е необходимо да отговарят на условията по член 7 от Директива 2004/38(9).
40.      Освен това Съдът вече е възприемал такова тълкуване на член 16, параграф 1 от Директива 2004/38 при сходни обстоятелства. От решение от 13 септември 2016 г. по дело Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) следва, че ако дете на гражданин на трета страна е придобило право на постоянно пребиваване в държава членка по силата на член 16, параграф 1 от Директива 2004/38, за правото на пребиваване на това дете „не биха се прилагали условията, предвидени в глава III от тази директива, и по-специално тези по член 7, параграф 1, буква б) от нея“(10).
41.      Накрая ще добавя, че член 16, параграф 2 от Директива 2004/38 подчертава, че това правило се прилага и за членове на семейството, които не са граждани на държава членка и които са пребивавали законно заедно с гражданина на Съюза, посочен в член 16, параграф 1 от Директива 2004/38, в приемащата държава членка в продължение на непрекъснат срок от пет години.
42.      Следователно от изложените съображения става ясно, че член 16 от Директива 2004/38 трябва да се тълкува в смисъл, че дете, което пребивава в ЕИП и е придобило право на постоянно пребиваване по силата на тази разпоредба, не трябва да притежава пълно здравно застрахователно покритие, за да запази правото си на постоянно пребиваване.
Б.      Вторият въпрос
43.      С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 2004/38 трябва да се тълкува в смисъл, че изискването за пълно здравно застрахователно покритие за икономически неактивно лице е изпълнено единствено ако това покритие обхваща както самото лице, така и всички съответни членове на семейството му. Запитващата юрисдикция се позовава във въпроса си и на точка 70 от решението на Съда от 23 февруари 2010 г., Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83). Ще разгледам тези два аспекта последователно. Ще завърша с коментар относно понятието „пълно здравно застрахователно покритие“.
1.      Лицата, за които важи изискването за пълно здравно застрахователно покритие по член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38
44.      Съгласно член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38 всички граждани на Съюза имат право да пребивават на територията на друга държава членка за срок, по-дълъг от три месеца, ако „притежават достатъчно средства за себе си и за членовете на семейството си, с цел да не се превърнат в тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава членка през времето си на пребиваване и притежават пълно здравно застрахователно покритие в приемащата държава членка“.
45.      Макар действително да е възможно формулировката на английски език на тази разпоредба да поражда съмнения относно обхвата на задължението за пълно здравно застрахователно покритие по член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38, следва да отбележа, че неотдавна Съдът се произнесе с тълкуване на тази разпоредба и отговори на въпроса, поставен от запитващата юрисдикция.
46.      В решението си от 15 юли 2021 г., A (Обществено здравеопазване)  (C‑535/19, EU:C:2021:595) Съдът постановява, че „видно от член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38, разгледан в светлината на съображение 10, държавите членки могат да изискват от гражданите на Съюза, които са граждани на друга държава членка и искат да получат право да пребивават на територията им повече от три месеца, без да упражняват икономическа дейност, да притежават за себе си и за членовете на семейството си пълно здравно застрахователно покритие в приемащата държава членка и достатъчно средства, за да не се превърнат в тежест за системата за социално подпомагане на тази държава през периода на пребиваването си“(11).
47.      Както се пояснява в решението, съгласно член 14, параграф 2 от Директива 2004/38 правото на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства да пребивават на територията на приемащата държава членка на основание член 7 от същата директива, явно се запазва само ако тези граждани и членове на техните семейства отговарят на посочените в последната разпоредба условия. Така от член 7, параграф 1, буква б) във връзка с член 14, параграф 2 от Директива 2004/38 следва, че през периода на пребиваване в приемащата държава членка над три месеца и под пет години икономически неактивният гражданин на Съюза трябва по-специално да притежава за себе си и за членовете на семейството си пълно здравно застрахователно покритие, за да не се превърне в неприемлива тежест за публичните финанси на тази държава членка(12).
48.      Въпреки възможна неяснота във формулировката на член 7, параграф 1, буква б) в текста му на английски език, това тълкуване е напълно съвместимо с текстовете на другите езици на тази разпоредба(13). Същевременно съгласно постоянната практика на Съда, формулировката, използвана в текста на правна разпоредба на Съюза на един от езиците, не може да служи като единствена основа за тълкуването на разпоредбата или да ѝ се отдава предимство пред текстовете на останалите езици(14).
49.      Освен това възприетото от Съда тълкуване на член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38 е в съответствие с общата схема и целта на правилата, от които този член е част. В това отношение мога да се позова съответно на член 12, параграф 2 и член 14, параграф 2 от Директива 2004/38, както и на съображение 10 от същата.
50.      При тези обстоятелства мога единствено да потвърдя, че член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38 трябва да се тълкува в смисъл, че през периода на пребиваване в приемащата държава членка над три месеца и под пет години икономически неактивният гражданин на Съюза трябва да притежава пълно здравно застрахователно покритие за себе си и за членовете на своето семейство.
2.      Обхватът на тълкуването, дадено в решението Teixeira
51.      В точка 70 от решение Teixeira Съдът постановява, че правото на пребиваване в приемащата държава членка на родителя, който в действителност упражнява родителските права върху дете, упражняващо правото си на обучение съгласно член 12 от Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността(15), не зависи от условието този родител да притежава както достатъчно средства, така че да не се превърне в тежест за системата за социално подпомагане на тази държава членка през периода на своето пребиваване, така и пълно здравно застрахователно покритие в тази държава.
52.      Следва да припомним, че макар член 12 от Регламент 1612/68 да е отменен и заменен с член 10 от Регламент 492/2011, текстът на тези две разпоредби е идентичен и практиката на Съда относно първата от тях е релевантна и за тълкуването на член 10 от Регламент № 492/2011(16).
53.      Следователно няма съмнение, че децата на гражданин на държава членка, който работи или е работил в приемащата държава членка, както и родител, който в действителност упражнява родителските права върху тези деца, могат да се позоват в последната държава на самостоятелно право на пребиваване, основано само на член 10 от Регламент № 492/2011, без да са длъжни да отговарят на условията по Директива 2004/38, и по-специално на условието заинтересованите лица да притежават достатъчно средства и пълно здравно застрахователно покритие в тази държава(17).
54.      В преюдициалното запитване не се съдържа никаква информация в това отношение. В отговора си на поставените писмени въпроси, изпратен до Съда, VI обаче заявява, че съпругът ѝ, който е баща на детето, засегнато от съдебния процес, също е пакистански гражданин като нея. В отговора си самата VI признава, че поради тази причина тя не счита, че положението попада в обхвата на член 10 от Регламент № 492/2011(18).
55.      При тези обстоятелства член 10 от Регламент № 492/2011 не може да има каквото и да било отношение към отговора на втория преюдициален въпрос.
3.      Последна бележка относно понятието „пълно здравно застрахователно покритие“
56.      Според мен не може да се пренебрегне фактът, че друг основен въпрос, който стои в основата на спора между страните в главното производство, е навярно този дали правото да се ползва здравна грижа, осигурявана от обществената система на здравеопазване (а именно National Health Service (Национална здравна служба), наричана по-нататък „NHS“), съставлява „пълно здравно застрахователно покритие“ по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38(19). Освен това видно от преюдициалното запитване, нуждата от поставяне на въпрос за пълното здравно застрахователно покритие е изрично засегната в обсъжданията пред националната юрисдикция.
57.      Трябва обаче да признаем, че от една страна, представителят на жалбоподателката ясно отговаря, че „не се налага преразглеждане или разделяне на […]въпрос 2, за да се запита какво е
„пълно здравно застрахователно покритие“(20), а от друга страна, запитващата юрисдикция не намира за необходимо да постави тази проблематика за разглеждане пред Съда. Вторият отправен въпрос всъщност не засяга „естеството“ или материалния обхват на изискването за „здравно застраховане“.
58.      Освен това в преюдициалното запитване не се съдържа никаква друга информация в това отношение, освен отбелязването на решение на Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Апелативен съд (Англия и Уелс) (гражданско отделение), Обединеното кралство)(21) в текста на третия въпрос, свързан с реципрочните договорености между Обединеното кралство и Ирландия в рамките на общата зона за пътуване.
59.      И накрая, мога само да съжалявам, че Обединеното кралство не е счело за необходимо да представи писмено становище или да поиска изслушване, за да обясни на Съда как функционира обществената система на здравеопазване и какъв е нейният обхват(22).
60.      При тези обстоятелства ми се струва особено неуместно да разглеждаме тази проблематика, независимо че запитващата юрисдикция повече няма да има възможност да отправи запитване до Съда в това отношение, предвид избора на Обединеното кралство да напусне Европейския съюз.
61.      Следователно единственото, което може да се каже в това отношение, е, първо, че законодателството на Съюза е взело под внимание опасенията на държавите членки, че публичните им финанси могат да бъдат засегнати от упражняването на свободата на движение(23), но второ, че то не отива толкова далече, че да изисква частен оператор да предоставя изискваното „пълно здравно застрахователно покритие“, и трето, че предпочита израза „пълно здравно застрахователно покритие“, докато член 1, параграф 1 от Директива 90/365 преди това е изисквал здравна застраховка, покриваща „всички рискове в приемащата държава членка“(24).
62.      От друга страна, макар Директива 2004/38 да не съдържа никаква насока за начина, по който следва да се разбира терминът „пълно“, тази директива не препраща и към националните правни системи, за да се определи значението на този термин. Следователно при прилагането на тази директива той трябва да се разглежда като самостоятелно понятие от правото на Съюза, което трябва да се тълкува еднакво на територията на всички държави членки(25). Освен това с оглед на контекста, в който се вписва Директива 2004/38, и на целите, които тя преследва, разпоредбите ѝ не следва да се тълкуват стеснително и при всяко положение не трябва да бъдат лишавани от тяхното полезно действие(26). Това означава по аргумент a contrario, че условие, което може да засегне неблагоприятно свободата на движение — като изискването за пълно здравно застрахователно покритие, предвидено в член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38 — трябва да бъде тълкувано стеснително.
63.      При тези обстоятелства считам, че здравно застрахователно покритие трябва да се счита за „пълно“ по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38, когато покритието, с което се ползва гражданин на Съюза, съответства на това, което приемащата държава членка предоставя безвъзмездно на собствените си граждани — още повече че държавите членки могат да предвидят, че достъпът до здравноосигурителната им система не е безвъзмезден(27) — или на това, което държава членка изисква от собствените си граждани да притежават, особено когато граждани на Съюза допринасят за данъчните приходи, от които се финансира здравноосигурителната система, по същия начин като гражданите на съответната държава членка.
64.      Това тълкуване не би поставило прекомерна тежест върху публичните финанси и в тази степен е в съответствие с основната цел на Директива 2004/38. В допълнение то съответства mutatis mutandis на условието, свързано с притежанието на достатъчно средства, предвидено също в член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38. Съгласно член 8, параграф 4 от Директива 2004/38 сумата, считана за „достатъчни средства“, всъщност не може да бъде по-висока от прага, под който гражданите на приемащата държава членка получават право на социални помощи, или — когато този критерий е неприложим — по-висока от минималната социалноосигурителна пенсия, плащана от приемащата държава членка. Следователно е логично здравното застрахователно покритие да се счита за „пълно“, ако съответства на онова, което се предоставя на гражданите на приемащата държава членка или се изисква от тях.
VII. Заключение
65.      Поради това с оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на първите два въпроса, отправени от Social Security Appeal Tribunal (Апелативен съд по социалноосигурителни въпроси) (Северна Ирландия) (Обединеното кралство) по следния начин:
„1.      Член 16 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО трябва да се тълкува в смисъл, че дете, което пребивава в ЕИП и е придобило право на постоянно пребиваване по силата на тази разпоредба, не трябва да притежава пълно здравно застрахователно покритие, за да запази правото си на постоянно пребиваване.
2.      Член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38 трябва да се тълкува в смисъл, че през периода на пребиваване в приемащата държава членка над три месеца и под пет години икономически неактивният гражданин на Съюза трябва да притежава пълно здравно застрахователно покритие за себе си и за членовете на своето семейство“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      ОВ L 158, 2004 г., стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56.
3      ОВ L 141, 2011 г., стр. 1.
4      ОВ L 29, 2020, стр. 7 (наричано по-нататък „Споразумението за оттеглянето на Обединеното кралство“).
5      Вж. в този смисъл решение от 18 ноември 2020 г., Syndicat CFTC (C‑463/19, EU:C:2020:932, т. 29).
6      Вж. в този смисъл решение от 13 септември 2016 г., Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, т. 33).
7      Вж. в този смисъл решение от 13 септември 2016 г., Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, т. 34).
8      Курсивът е мой.
9      Вж. Mantu, S. et Minderhoud, P. Exploring the Links between Residence and Social Rights for Economically Inactive EU Citizens — European Journal of Migration and Law, 2019 (21), 313—337 и особено р. 327.
10      Точка 47.
11      Точка 53, курсивът е мой.
12      Вж. в този смисъл решение от 15 юли 2021 г., A (Обществено здравеопазване) (C‑535/19, EU:C:2021:595, т. 54 и 55). Следва да се отбележи, че това тълкуване вече се съдържа в предходни решения, разглеждащи предходната релевантна разпоредба — а именно член 1, параграф 1 от Директива на Съвета 90/364/ЕИО от 28 юни 1990 година относно правото на пребиваване (ОВ L 180, 1990 г., стр. 26) — или във формулировка, която може да изглежда двусмислена в текста ѝ на английски език. Вж. в този смисъл съответно решение от 17 септември 2002 г., Baumbast и R (C‑413/99, EU:C:2002:493, т. 87) и решение от 19 септември 2013 г., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, т. 47). Въпреки че този преглед не претендира да е изчерпателен, коментарите в консултираната доктрина споделят това тълкуване. Вж. в този смисъл наред с други Sarolea, S. De Strasbourg à Luxembourg, quels droits pour les familles migrantes? — Revue Québecoise de Droit International, 2020, 33(Special Issue), 439—464 и особено р. 444; de Mars, S. Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links? — E.L. Rev., 2014, 39(6), 770—789, и по-специално стр. 772; и Sokol, T. Comprehensive Sickness Insurance as a Condition for EU Citizens, Residence in Other Member State: a Need for a Reform? — European Journal of Social Security, 2016, Vol. 18, 380—398, и по-специално р. 381 et 394.
13      Сравнете например текста на английски език на член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/28 с текстовете на немски („für sich und seine Familienangehörigen über ausreichende Existenzmittel verfügt […] und er und seine Familienangehörigen über einen umfassenden Krankenversicherungsschutz im Aufnahmemitgliedstaat verfügen“), испански („dispone, para sí y los miembros de su familia, de recursos suficientes […] así como de un seguro de enfermedad que cubra todos los riesgos en el Estado miembro de acogida“), френски („s’il dispose, pour lui et pour les membres de sa famille, de ressources suffisantes […] et d’une assurance maladie complète dans l’État membre d’accueil“) или италиански език („di disporre, per se stesso e per i propri familiari, di risorse economiche sufficienti […] e di un’assicurazione malattia che copra tutti i rischi nello Stato membro ospitante“).
14      Вж. в този смисъл решение от 20 декември 2017 г., Gusa  (C‑442/16, EU:C:2017:1004, т. 34).
15      ОВ L 257, 1968 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11; изменен с Регламент (ЕИО) № 2434/92 на Съвета от 27 юли 1992 г. (OВ L 245, 1992 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 234).
16      Вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2020 г., Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, т. 34).
17      Вж. в този смисъл решения от 23 февруари 2010 г., Ibrahim и Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, т. 50 и 59), и от 6 октомври 2020 г., Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, т. 39).
18      Вж. точка 14 от отговора на жалбоподателката на поставените въпроси, на които е трябвало да се отговори писмено.
19      Следователно този въпрос е различен от въпроса дали приемащата държава членка е длъжна да предостави на икономически неактивен гражданин на Съюза, пребиваващ на нейна територия на основание член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38, безвъзмездно осигуряване в рамките на обществената си здравноосигурителна система. Както знаем, Съдът отговори отрицателно на този въпрос в решението си от 15 юли 2021 г., A (Обществено здравеопазване) (C‑535/19, EU:C:2021:595, т. 56 и 58).
20      Протокол от заседание на Appeal Tribunal (Апелативен съд), проведено на 28 февруари 2020 г. в център Spires, Белфаст (Обединеното кралство), изпратен като преюдициално запитване по настоящото дело.
21      Ahmad v. Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988. По това дело Court of Appeal (England & Wales) (Апелативен съд (Англия и Уелс) постановява, че покритието на NHS не съставлява пълно здравно застрахователно покритие. Според VI тази проблематика следва да бъде обсъдена. Вж. в това отношение de Mars, S. Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links? — E.L. Rev., 2014, 39(6), 770—789.
22      Нито пък ми се струва, че може да се направи какъвто и да било извод от отбелязването от Съда в изложението на фактите в решение от 23 февруари 2010 г., Ibrahim и Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, т. 20), че г‑жа Ibrahim „не разполага с пълно здравно застрахователно покритие и се ползва от услугите на National Health Service (национална здравна служба)“.
23      Вж. съображение 10 от Директива 2004/38 и в този смисъл решение от 15 юли 2021 г., A (Обществено здравеопазване)  (C‑535/19, EU:C:2021:595, т. 55 и 62).
24      Курсивът е мой.
25      Вж. в този смисъл решение от 21 декември 2011 г., Ziolkowski и Szeja (C‑424/10 и C‑425/10, EU:C:2011:866, т. 33).
26      Вж. в този смисъл неотдавнашното решение от 11 април 2019 г., Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, т. 38 и цитираната съдебна практика).
27      Вж. в този смисъл решение от 15 юли 2021 г., A (Обществено здравеопазване) (C‑535/19, EU:C:2021:595, т. 58 и 62).