62024CC0155
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 4 септември 2025 година (
1
)
Дело C‑155/24
Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteit,
Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport,
Philip Morris Benelux BV,
Philip Morris Investments BV,
JT International Company Netherlands BV,
Vereniging Nederlandse Sigaretten- & Kerftabakfabrikanten,
Van Nelle Tabak Nederland BV,
British American Tobacco International (Holdings) BV
срещу
Stichting Rookpreventie Jeugd
(Преюдициално запитване, отправено от College van Beroep voor het bedrijfsleven (Апелативен съд по административни спорове в икономическата област, Нидерландия)
„Преюдициално запитване — Сближаване на законодателствата — Производство и продажба на тютюневи изделия — Директива 2014/40/ЕС — Максимално равнище на емисиите — Метод на измерване — Измерване на емисиите, основано на стандартите ISO — Член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 — Стандарти, които не са публикувани в Официален вестник на Европейския съюз — Противопоставимост на стандартите ISO, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 — Изводи, които следва да се направят от решение от 22 февруари 2022 г., Stichting Rookpreventie Jeugd и др. (C‑160/20, EU:C:2022:101)“
I. Въведение
1.
С настоящото преюдициално запитване от Съда се иска да уточни по същество приложимия метод за определяне дали цигарите, пуснати на пазара на държава членка, отговарят на определените в Директива 2014/40/ЕС максимални равнища на емисиите на катран, никотин и въглероден оксид (наричани по-нататък „максималните равнища на емисиите“) (
2
). Това е второто преюдициално запитване в едно и също национално съдебно производство.
2.
За да се разберат причините, поради които са отправени преюдициалните въпроси, следва да се отбележи, че Директива 2014/40 предвижда и реда и условията, при които се установява спазването на посочените по-горе равнища. Това се извършва чрез позоваване на няколко стандарта на Международната организация по стандартизация (ISO), които до момента не са публикувани в Официален вестник на Европейския съюз (наричан по-нататък „Официален вестник“). Както ще обясня по-подробно, това се дължи по-специално на факта, че тези стандарти са защитени с права на интелектуална собственост, претендирани от ISO.
3.
В решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. Съдът потвърждава, че Директива 2014/40 прави задължително използването на тези стандарти (
3
). Съдът обаче постановява също, че ако не са публикувани в Официален вестник, те не са противопоставими на „частноправните субекти като цяло“, а са противопоставими на „предприятията“ (които произвеждат или пускат на пазара цигари), когато тези предприятия имат достъп до тях (
4
). В резултат на този извод Съдът приема по същество, че спазването на максималните равнища на емисиите може да бъде проверено, без да се вземат предвид стандартите ISO, в случай че се установи, че те не са задължителни (
5
).
4.
Това уточнение е част от отговора, даден на Rechtbank Rotterdam (Първоинстанционен съд Ротердам, Нидерландия), сезиран с искане по-специално от Stichting Rookpreventie Jeugd (Фондация за предотвратяване на тютюнопушенето сред младите хора, Нидерландия; наричана по-нататък „фондацията“). Тази страна твърди, че цигарите, пуснати на националния пазар, не отговарят на максималните равнища на емисиите, когато са изпитани по метод, различен (и доколкото разбирам, по-стриктен) от стандартите ISO, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40. Въз основа на отговора на Съда горепосоченият национален съд разпорежда изтегляне на съответните цигари от пазара.
5.
Това разпореждане е обжалвано по-специално от няколко производителя на цигари пред College van Beroep voor het bedrijfsleven (Апелативен съд по административни спорове в икономическата област, Нидерландия), който има съмнения относно последиците от решението на Съда.
6.
Тази юрисдикция иска по-специално да се установи дали изводът относно непротивопоставимостта на разглежданите стандарти ISO по отношение на „частноправните субекти като цяло“ остава валиден, когато страна като фондацията е могла да има достъп до тези стандарти. Освен това тя иска да се установи дали тази страна има право, произтичащо от Директива 2014/40, да поиска спазване на максималните равнища на емисиите (чрез прилагане на алтернативен метод на измерване). Тя иска също така да се установи какви са последиците за производителите на цигари от евентуалната констатация, че цигарите (макар и пуснати на пазара в съответствие с изискванията на Директива 2014/40) не отговарят на максималните равнища на емисиите, ако се измерват чрез такъв алтернативен метод.
7.
От това следва, че освен въпроса за метода, който трябва да се използва, за да се провери дали дадените цигари отговарят на максималните равнища на емисиите на катран, никотин и въглероден оксид, настоящото преюдициално запитване повдига въпроса за правните последици в рамките на правния ред на Съюза на технически стандарти, които са разработени извън институционалната структура на Съюза и чието използване е станало задължително, въпреки че съдържанието им остава непубликувано в Официален вестник. Това повдига също толкова важния въпрос за по-широката правна сигурност, която следва да бъде от полза за лицата, които като цяло спазват задължителните правни норми, и въпроса за основополагащото схващане за свободен достъп до правото.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
8.
Съгласно съображение 8 от Директива 2014/40 „[в] съответствие с член 114, параграф 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС) като база за законодателните предложения следва да бъде взето високо равнище на защита на здравето, като следва да се вземе под внимание по-специално всяко ново развитие, основаващо се на научни факти. Тютюневите изделия не са обикновени стоки и с оглед на изключително вредните последици от тютюна за човешкото здраве следва да се отдаде голямо значение на защитата на здравето, по-специално за намаляване на широкото разпространение на тютюнопушенето сред младите хора“.
9.
Съгласно член 1 от Директива 2014/40 целта на тази директива е „сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно:
а)
съставките и емисиите от тютюневи изделия и свързаните задължения за уведомяване, включително максималното равнище на емисиите от цигарите на катран, никотин и въглероден оксид;
[…];
за да се улесни безпрепятственото функциониране на вътрешния пазар на тютюневи и свързани с тях изделия, като основното съображение е осигуряването на високо равнище на защита на човешкото здраве, особено на младите хора, и за да се изпълнят задълженията на Съюза съгласно Рамковата конвенция на СЗО за контрол на тютюна (РККТ)“.
10.
Съгласно член 2, точка 10 от Директива 2014/40 „цигара“„означава цилиндрично тяло от тютюн, което може да се консумира чрез процес на горене и което е подробно определено в член 3, параграф 1 от Директива 2011/64/ЕС на Съвета“ (
6
).
11.
Съгласно член 2, точка 21 от Директива 2014/40 „емисии“ означава веществата, които се отделят при употреба по предназначение на тютюнево или свързано с него изделие, като например веществата в дима или веществата, отделяни при използването на бездимните тютюневи изделия“.
12.
Член 3 от същата директива е озаглавен „Максимално равнище на емисиите от катран, никотин, въглероден оксид и други вещества“. Той гласи:
„1.   Максималното равнище на емисиите от цигари, пуснати на пазара или произведени в държавите членки (максималното равнище на емисиите), не надвишава:
а)
10 mg катран за цигара;
б)
1 mg никотин за цигара;
в)
10 mg въглероден оксид за цигара.
2.   На Комисията се предоставя правомощието да приема делегирани актове в съответствие с член 27 за намаляване на максималното равнище на емисиите, определено в параграф 1, когато това е необходимо с оглед на международно приетите стандарти.
[…]“.
13.
Член 4 от Директива 2014/40 е озаглавен „Методи за измерване“. Той гласи следното:
„1.   Съдържанието на катран, никотин и въглероден оксид в емисиите от цигари се измерва въз основа на стандарт ISO 4387 за катрана, стандарт ISO 10315 за никотина и стандарт ISO 8454 за въглеродния оксид.
Точността на измерванията на катран, никотин и въглероден оксид се определя в съответствие със стандарт ISO 8243.
[…]
3.   На Комисията се предоставя правомощието да приема делегирани актове в съответствие с член 27 за адаптиране на методите за измерване на максималното съдържание на катран, никотин и въглероден оксид в емисиите, когато това е необходимо с оглед на научното и техническото развитие или международно приетите стандарти.
[…]“.
14.
Член 24, параграф 1 от Директива 2014/40 е озаглавен „Свободно движение“ и гласи, че „[д]ържавите членки не могат да забраняват или ограничават пускането на пазара на тютюневи или свързани с тях изделия, които отговарят на разпоредбите на [Директива 2014/40], въз основа на съображения, свързани с регулирани от [Директива 2014/40] аспекти, при спазване на параграфи 2 и 3 от настоящия член“.
Б.
Националното право
15.
Член 2.1 от Besluit van 14 oktober 2015, houdende samenvoeging van de algemene maatregelen van bestuur op basis van de Tabakswet tot één besluit (Tabaks- en rookwarenbesluit) (Наредба от 14 октомври 2015 г. за кодифициране на общите административни мерки, приети на основание на Закона за тютюна, в един акт; наричан по-нататък „Актът за тютюна и тютюневите изделия“ или „Актът“) предвижда, че„максималните равнища на емисиите на цигара, която се пуска на пазара или се произвежда, трябва да отговарят на изискванията на член 3, параграф 1 от [Директива 2014/40]“.
16.
Член 2.1 от Regeling van de Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport van 10 mei 2016 houdende regels inzake de productie, de presentatie en de verkoop van tabaksproducten en aanverwante producten (Tabaks- en rookwarenregeling) (Наредба на държавния секретар по здравеопазването, благосъстоянието и спорта от 10 май 2016 г. относно правилата за производството, представянето и продажбата на тютюневи и свързани с тях изделия; наричана по-нататък „Наредбата относно тютюна и тютюневите изделия“) гласи:
„1.   Методите за проверка, които сами по себе си позволяват да се определи дали дадена цигара отговаря на изискванията на член 2.1, параграф 1 от Наредбата, се определят като мерки, отговарящи на следните стандарти:
a.
NEN-ISO 4387:2000/A1:2008 Цигари — Определяне на общото съдържание на твърди частици и на безводни частици без никотин с обикновена машина за анализ на дима по отношение на равнището на емисиите на катран;
b.
NEN-ISO 10315:2013 Цигари — Определяне на съдържанието на никотин в кондензатите на дима по отношение на равнището на никотиновата емисия — Метод на газовата хроматография;
c.
NEN-ISO 8454:2007/A1:2009 Цигари — Определяне на съдържанието на въглероден оксид в газообразната фаза на цигарения дим по отношение на равнището на емисиите на въглероден оксид — Метод IRND.
2.   Резултатите от измерванията се сравняват със стандарт NEN ISO 8243:2013 Цигари — вземане на проби“.
III. Фактите, главното производство и преюдициалните въпроси
17.
Делото в главното производство започва с писмо, с което фондацията иска от Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteit (Нидерландски орган по безопасност на храните и стоките; наричан по-нататък „NVWA“) да гарантира за цигарите на нидерландския пазар, че „когато се употребяват по предназначение“, спазват максималните равнища на емисиите по член 3, параграф 1 от Директива 2014/40, определени по метод, който в научната общност е добре разпознат като най-близък до употребата по предназначение на цигарите.
18.
Според фондацията стандартите за измерване ISO, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40, не отразяват употребата по предназначение на цигарите, тъй като не отчитат начина, по който се пуши една цигара, тоест закриването на малките дупчици за вентилация във филтъра ѝ с устните и пръстите на пушача.
19.
Фондацията се позовава на проучване от 2018 г. на Rijksinstituut voor Volksgezondheid en Milieu (Национален институт за общественото здраве и околната среда, Нидерландия; наричан по-нататък „RIVM“) (наричано по-нататък „проучването на RIVM“), според което, когато емисиите се измерват по метода „Canadian Intense“, максималните нива на емисиите се превишават значително. С оглед на това то иска от NVWA да изтегли от националния пазар несъответстващите на изискванията цигари с филтър.
20.
NVWA отхвърля това искане, като уточнява по същество, че не може да се използва никакъв друг метод освен посочения в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40.
21.
Това решение е обжалвано пред Rechtbank Rotterdam (Първоинстанционен съд Ротердам) от фондацията (и още няколко организации). Vereniging Nederlandse Sigaretten- & Kerftabakfabrikanten (Сдружение на нидерландските производители на цигари и тютюн; наричано по-нататък „VSK“) е допуснато да участва като трета страна. С определение от 20 март 2020 г. този съд отправя до Съда няколко преюдициални въпроса относно валидността и тълкуването на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40.
22.
Съдът отговаря на тези въпроси с решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., резюме на което е представено в точки 3 и 4 от настоящото заключение и което по-нататък ще разгледам по-подробно.
23.
В отговор на това решение Rechtbank Rotterdam (Първоинстанционен съд Ротердам) постановява в решението си от 4 ноември 2022 г., че националните разпоредби за прилагане на разглежданите стандарти за измерване ISO като цяло не са противопоставими на фондацията в качеството ѝ на частноправен субект и че описаният в тях метод не е в съответствие с Директива 2014/40, тъй като не измерва равнищата на емисии, генерирани при употребата по предназначение на цигарата.
24.
Според този съд липсва метод за измерване, който е в съответствие с Директива 2014/40, и поради това е невъзможно да се определи дали продаваните в Нидерландия цигари с филтър отговарят на максималните равнища на емисиите от цигарите. С оглед на проучването на RIVM и метода „Canadian Intense“ Rechtbank Rotterdam (Първоинстанционен съд Ротердам) стига до заключението, че са налице убедителни признаци, че наличните на пазара цигари не отговарят на тези равнища. Поради това той уважава жалбата на фондацията.
25.
Това решение е обжалвано от NVWA, Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport (държавен секретар по здравеопазването, благосъстоянието и спорта, Нидерландия; наричан по-нататък „държавният секретар“), VSK и следните страни (наричани заедно „засегнатите производители на тютюн в главното производство“): Philip Morris Benelux BV и Philip Morris Investments BV (наричани по-нататък заедно „Philip Morris“), JT International Company Netherlands BV (наричано по-нататък „JTI“), Van Nelle Tabak Nederland BV, извършващо дейност под наименованието Imperial Tobacco Nederland (наричано по-нататък „Imperial“) и British American Tobacco International (Holdings) BV (наричано по-нататък „BAT“).
26.
С писмо от 10 май 2023 г. NVWA и държавният секретар представят резултатите от ново проучване на RIVM, възложено от NVWA, относно наличното в Нидерландия равнище на емисиите от цигарите с филтър, измерено по метода на Световната здравна организация (СЗО) TobLabNet (стандартна оперативна процедура за интензивно пушене на цигари) SOP 01. Тези резултати показват, че максималните равнища на емисиите са превишени.
27.
При тези обстоятелства College van Beroep voor het bedrijfsleven (Апелативен съд по административни спорове в икономическата област) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 4, параграф 1 от [Директива 2014/40] да се тълкува в смисъл, че всички непубликувани в Официален вестник на Европейския съюз стандарти ISO без изключение са непротивопоставими на частноправните субекти, в това число и на фондацията, независимо че съответният частноправен субект е имал възможност да се запознае с тези стандарти и да ги получи (срещу възнаграждение)?
2)
Трябва ли непротивопоставимостта на частноправните субекти на член 4, параграф 1 от [Директива 2014/40] поради обстоятелството, че тази разпоредба препраща към стандарти ISO, които не са публикувани в [Официален вестник], да се разбира в смисъл, че забранява лишаване от правото да се изисква осигуряване на съответствието с определените в член 3, параграф 1 от [Директива 2014/40] максимални равнища на емисии от катран, никотин и въглероден оксид?
3)
Трябва ли изразът „употреба по предназначение“, който се съдържа в определението на „емисии“ в [член 2, точка 21] от [Директива 2014/40], да се тълкува в смисъл, че при измерването се изисква максимално доближаване до поведението на човек при пушене и отчитане поне частично на покриването на малките дупчици за вентилация в цигарения филтър и/или обема на дима и честотата на вдишването му, или в смисъл на употреба на цигара само чрез процес на горене?
4а)
Ако с оглед на отговора на третия въпрос стандартите ISO, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40/ЕС, не са подходящи за измерване на равнищата на емисиите: [а)] преследваната с [Директива 2014/40] цел за високо равнище на защита на общественото здраве, особено на младите хора, означава ли, че принципите на правна сигурност и на законоустановеност не изключват възможността на производителите на тютюневи изделия да се противопостави алтернативен метод за измерване?
Ако с оглед на принципите на правна сигурност и на законоустановеност отговорът на въпрос [4а)] е утвърдителен:
4б)
могат ли държавите членки сами да определят или евентуално временно да прилагат алтернативен метод за измерване и (освен това) да го противопоставят на производителите на тютюневи изделия, и
4в)
как използването на алтернативен метод за измерване се отнася към преследваната с [Директива 2014/40] цел за (максимална) хармонизация и улесняване на безпрепятственото функциониране на вътрешния пазар?
5а)
Продължават ли да са приложими без ограничение максималните равнища на емисиите по член 3, параграф 1 от [Директива 2014/40], ако трябва да се приложи алтернативен метод за измерване?
При отрицателен отговор на въпрос [5а)]:
5б)
могат ли държавите членки сами да определят или евентуално временно да прилагат алтернативни максимални равнища и (освен това) да ги противопоставят на производителите на тютюневи изделия, и
5в)
как използването на алтернативни максимални равнища се отнася към преследваната с [Директива 2014/40] цел за (максимална) хармонизация и улесняване на безпрепятственото функциониране на вътрешния пазар?
6а)
Ако държавите членки могат да определят или прилагат алтернативен метод за измерване и ако този метод може да бъде противопоставен на производителите на тютюневи изделия, означава ли преследваната с [Директива 2014/40] цел за високо равнище на защита на общественото здраве, особено на младите хора, във връзка с член 23, параграф 2 от същата директива, че пуснатите на пазара в Нидерландия цигари трябва да бъдат изтеглени, докато не се определи нов метод за измерване и следователно докато не може да се установи дали при употреба по предназначение на тези цигари не се надвишават максималните равнища на емисиите?
При утвърдителен отговор на въпрос [6а)]:
6б)
имат ли в този случай производителите на тютюневи изделия право на преходен период?
7)
Ако е определен или се прилага алтернативен метод за измерване, както и евентуално алтернативни максимални равнища на емисиите, имат ли производителите на тютюневи изделия право на преходен период, през който да се приспособят към този алтернативен метод за измерване и към евентуалните алтернативни максимални равнища на емисиите?“.
28.
Писмени становища представят Stichting Rookpreventie Jeugd, Philip Morris, JTI, Imperial и BAT, нидерландското, българското, чешкото, унгарското и португалското правителство, както и Европейската комисия. Тези заинтересовани страни, с изключение на чешкото, унгарското и португалското правителство, представят устни доводи в съдебното заседание, проведено на 10 март 2025 г.
IV. Анализ
29.
С въпросите си запитващата юрисдикция иска по същество да се уточнят направените в решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. изводи.
30.
По-конкретно, с първия си въпрос тя иска да се установи дали изводът в това решение, че стандартите за измерване ISO, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40, не са противопоставими на „частноправните субекти като цяло“, се отнася и за случай, при който съответната страна (като фондацията) би могла да има достъп до тях, а с втория си въпрос — ако се приеме, че тези стандарти ISO не са ѝ противопоставими, тази страна има ли право на основание на Директива 2014/40 да иска от националните съдилища да наложат спазване на максималните равнища на емисии.
31.
С третия и четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали методът, изложен в горепосочените стандарти ISO, измерва по подходящ начин тези равнища на емисиите, и ако това не е така, дали органите на държавите членки могат и дори трябва да използват алтернативни методи за измерване като тези, на които се позовава фондацията пред нидерландските съдилища, и дали прилагането на такива алтернативни стандарти спрямо производителите на тютюневи изделия е съвместимо с принципа на правна сигурност.
32.
С петия въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали изводът, че националните органи могат или трябва да приложат алтернативен метод за измерване, има значение за приложимостта на максималните равнища на емисии, предвидени в член 3, параграф 1 от Директива 2014/40.
33.
Накрая, шестият и седмият въпрос по същество се отнасят до това дали до установяването на алтернативен метод съответните цигари трябва да бъдат изтеглени от пазара и дали трябва да се предвиди преходен период, за да се смекчат отрицателните последици, които подобна мярка би имала за съответните предприятия.
34.
По искане на Съда в настоящото заключение ще разгледам само първите четири въпроса.
35.
За да направя този анализ (Б), ще се спра на решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. и на разглеждания в него правен ребус (А). Ще завърша със заключителни бележки относно някои аспекти на продължаващата липса на публикуване на разглежданите стандарти ISO (В).
А.
Решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др.
36.
За да обясня точния обхват на разглежданото решение, първо ще изложа основните елементи на релевантната правна уредба и ключовите моменти от отговора, който Съдът дава (1). Второ, ще поставя този отговор в контекста на досегашната практика на Съда относно правните последици на непубликувани актове от правото на Съюза (2). Трето, ще се спра на съмненията, които могат да възникнат във връзка с ratio decidendi на посоченото по-горе решение (3), и ще уточня как следва да се разбира последното (това уточнение е предварително условие за отговора на преюдициалните въпроси) (4).
1. Правен контекст и основни елементи на разглежданото решение
37.
Припомням, от една страна, че цигарите, пуснати на пазара или произведени в държавите членки, трябва да отговарят на определените в член 3, параграф 1 от Директива 2014/40 максимални равнища на емисии за някои вредни вещества (катран, никотин и въглероден оксид). От друга страна, съгласно член 4, параграф 1 от тази директива емисиите на тези вещества се измерват въз основа на стандарт ISO 4387 за катрана, стандарт ISO 10315 за никотина и стандарт ISO 8454 за въглеродния оксид. Освен това точността на измерванията се определя в съответствие със стандарт ISO 8243.
38.
Като се има предвид централното значение на стандартите ISO по настоящото дело, ще изложа кратки бележки относно техните характеристики (а), преди да пристъпя към изясняването на правните им последици от гледна точка на правото на Съюза в разглежданото решение (б).
а) Стандарти, разработени от ISO
39.
Първо, стандартите ISO са разработени в една доста сложна процедура, в която в рамките на различни организации ISO участват различни членове на ISO (понастоящем 174 държави) и различни публичноправни или частноправни субекти (
7
). Тези стандарти са описани като кодификация на техническите познания от и за специалистите (
8
). ISO представя своите стандарти като „пазарно ориентирани“ (
9
). Самата ISO е неправителствена организация (учредена по швейцарското законодателство) (
10
), чиято мисия е „да насърчава развитието на стандартизацията и свързаните с нея дейности в света с оглед улесняване на международния обмен на стоки и услуги […] (
11
)“ (мисията за разработване на унифицирани стандарти е отразена в нейното име ISO, което идва от гръцки език и означава „равен“).
40.
Второ, разработването на стандартите не се решава от самата ISO, а е резултат от искания, отправени по-специално от съответните членуващи национални органи, които обикновено се основават на искания от сектора (
12
).
41.
Трето, стандартите ISO сами по себе си са доброволни (
13
) и изглежда, че типичният начин, по който регулаторите разчитат на тях (когато решат да го направят), изисква позоваване. Такова позоваване може да бъде „отворено“, съдържащо само основната идентификация, която води до позоваване като „ISO 10315“, или може да идентифицира специфичната версия на стандарта, което води до позоваване като „ISO 10315:2021“ (посочването на годината се отнася до последната налична актуализация или потвърждение на стандарта). Отбелязвам, че позоваването в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 е „отворено“, докато националното „прилагане“ в Нидерландия е специфично (
14
).
42.
Четвърто, стандартите ISO са обхванати от правата на интелектуална собственост, претендирани от ISO (
15
), и по принцип са достъпни срещу заплащане. За да се илюстрира това, към момента на изготвяне на настоящото заключение разглежданите стандарти ISO могат да бъдат закупени (от ISO) за сумата от 132 швейцарски франка (CHF), що се отнася до стандарт ISO 4387: 2019, и за сумата от 65 CHF за всеки от стандартите ISO 10315:2021, ISO 8454:2024 и ISO 8243:2013 (
16
).
43.
Пето, продажбата на ISO стандартите е представена като важен източник на приходи за ISO (
17
), но заедно с други ресурси, като например вноски на членовете, предоставяне на услуги, вноски на донорите за специфични дейности на ISO или евентуално средства, получени от други източници (
18
).
44.
Накрая, стандартите ISO по принцип са достъпни на английски, френски и руски език, които са официални езици на ISO (
19
). Съответните членуващи органи могат да изготвят преводи на други езици (които при определени условия могат да бъдат считани от ISO за официални преводи) (
20
). Разглежданите в случая стандарти ISO, изглежда, се предлагат за продажба (от ISO) на английски и френски език (
21
). Националните версии на тези стандарти, изглежда, са достъпни (само) на английски език (
22
).
45.
След като изясних тези елементи, сега ще се спра на правните последици, които разглежданите стандарти ISO пораждат в правния ред на Съюза.
б) Разглежданите стандарти ISO в правния ред на Съюза
46.
Първо, отбелязвам, че разглежданото решение е първото, в което Съдът разглежда правните последици на външно разработен технически стандарт в правото на Съюза. Наистина, свързан с това въпрос е в основата на основополагащото решение James Elliott, в което Съдът постановява, че стандарт, одобрен от Европейския комитет по стандартизация (CEN), е част от правото на Съюза. Съдът стига до този извод, въпреки че, както следва от това решение, въпросният стандарт не е публикуван в Официален вестник (където има само позоваване на него) (
23
).
47.
В това решение обаче не се разглеждат правните последици от липсата на публикуване. Основният въпрос, който се поставя пред Съда по това дело, е дали той е компетентен да тълкува съответния стандарт. На този въпрос е даден утвърдителен отговор и фактът, че стандартът не е публикуван, не е споменат, а още по-малко обсъден. В решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. Съдът се произнася по валидността на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 (имайки предвид, че тази разпоредба се позовава на непубликувани стандарти ISO), като не е можел да се позове (и не се е позовал) на решение James Elliott.
48.
Първо, Съдът е потвърдил, че максималните равнища на емисиите трябва да се измерват в съответствие с методите за измерване, произтичащи от стандартите на ISO, към които препраща член 4, параграф 1 (изключвайки така всеки друг метод, както припомня българското правителство) (
24
).
49.
Второ, Съдът постановява, че фактът, че законодателят на Съюза е предвидил методи за измерване чрез позоваване на (външно разработени) стандарти ISO, които не са публикувани в Официален вестник, не засяга валидността на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40.
50.
Този въпрос е разгледан от няколко гледни точки, по-специално чрез принципа на правна сигурност. В случая се приема, че този принцип е спазен, тъй като според Съда позоваването на стандартите за измерване ISO в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 е ясно, точно и предвидимо и тъй като самата директива е публикувана в Официален вестник (
25
).
51.
При това положение Съдът припомня също, че принципът на правна сигурност не допуска актовете от правото на Съюза да бъдат противопоставени на физически и юридически лица, преди те да са имали възможност да се запознаят с тях чрез публикуването им в Официален вестник (
26
). Що се отнася до стандартите за измерване по ISO (станали задължителни по силата на посочената директива), той приема, че са противопоставими на „частноправните субекти като цяло, само ако на свой ред са били публикувани в [Официален вестник] (
27
)“. Той обаче добавя също, че когато „предприятията“ (които произвеждат цигари или ги пускат на пазара) могат да имат достъп до официалния им автентичен вариант, тези стандарти са им противопоставими (
28
).
52.
Трето, и като се има предвид изводът, че член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 не обвързва „частноправните субекти като цяло“, доколкото налага използването на непубликувани стандарти ISO, в точка 74 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., посочено по-горе, Съдът постановява, че запитващата юрисдикция по това дело трябва „да прецени, за целите на решаването на висящия пред нея спор, дали действително използваните методи за измерване на равнищата на емисиите [на посочените вредни вещества] са в съответствие с Директива 2014/40, без да взема предвид член 4, параграф 1 от нея“.
53.
По този начин Съдът потвърждава правомощието на националната юрисдикция да използва алтернативен метод за измерване (чиито общи характеристики са уточнени) (
29
), стига, както той добавя, „член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 [да] не е задължителен за частноправните субекти (
30
)“.
54.
От това следва, че ratio decidendi на споменатото решение съдържа два основни елемента: потвърждава валидността на посочената разпоредба и същевременно констатира нейната (условна) изпълнимост.
55.
Както ще обясня по-нататък, това разрешение се основава на досегашната практика на Съда, свързана с правните последици на непубликувани актове от правото на Съюза, и я доразвива.
2. Разликата между валидност и противопоставимост на актовете от правото на Съюза
56.
Посоченото по-горе разграничение произтича от практиката на Съда, съгласно която, ако даден акт от правото на Съюза не е публикуван в Официален вестник (дори ако е трябвало да бъде публикуван), това води до непротивопоставимостта му на частноправни субекти (физически или юридически лица), но не засяга неговата валидност.
57.
По-специално, в решение Skoma-Lux (
31
) Съдът приема, че митническите органи не могат да налагат спазването на митническото законодателство на Съюза по отношение на вносителя, когато към дадения момент текстът на съответния език на приложимия регламент на Съюза не е бил публикуван в Официален вестник. В този контекст Съдът също така уточнява, че липсата на публикуване на текста на съответния език е въпрос на неприложимост на въпросното законодателство спрямо физическите лица, но не засяга задължителния характер на съответните разпоредби по отношение на съответната държава членка (
32
) (което означава, че съответното физическо лице може да се позовава на тях срещу публичните органи) (
33
). Това, което следва, всъщност е забавено прилагане на задълженията, наложени на частноправните субекти, докато текстът на въпросния език не бъде публикуван в Официален вестник (
34
).
58.
Съдът възприема същия подход и в решение Heinrich (
35
), което се отнася до пътник, който не е допуснат до полет, тъй като носи ракети за тенис. В това решение Съдът стига до извода, че (непубликувано) приложение към (публикуван) регламент, посочващо подробно предметите, които пътниците нямат право да вземат със себе си на борда на въздухоплавателно средство, не е противопоставимо на това физическо лице.
59.
По посочените по-горе дела (на които се позовава решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др.) Съдът припомня, че „принципът на правна сигурност изисква правната уредба [на Съюза] да позволява на заинтересованите лица да се запознаят с точния обхват на задълженията, които тя им налага, което може да се гарантира само чрез редовно публикуване на тази правна уредба (
36
)“. Според Съда обратното „би довело до това частноправните субекти […] да понасят отрицателните последици от неспазване от страна на общностната администрация на задължението ѝ да предостави на тяхно разположение […] съвкупността от достиженията на правото на ЕС […] (
37
)“.
60.
Макар в решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., посочено по-горе, Съдът да се основава на тези предпоставки, той установява и дерогация от произтичащото от това основно правило (
38
).
61.
Всъщност в решение Skoma-Lux Съдът съвсем ясно постановява, че изводът за непротивопоставимостта на непубликуван акт от правото на Съюза спрямо физически и юридически лица важи независимо от това дали тази страна може да има достъп до него по друг начин (
39
). За разлика от това в разглежданото решение Съдът се основава на факта, че при поискване националните органи по стандартизация могат да предоставят достъп до официалния и автентичен вариант на стандартите ISO (
40
), за да стигне до извода, че когато може да се получи достъп до тези стандарти, те са задължителни за предприятията. Само в случай че такъв достъп не може да бъде получен, Съдът установява, че те нямат задължителен характер по отношение на „частноправните субекти като цяло“. Освен това, като разглежда последиците от подобна липса на противопоставимост, той посочва и възможността националният съд да провери спазването на емисиите от цигарите въз основа на алтернативен метод за измерване (т. 74).
62.
Както по същество отбелязва нидерландското правителство в съдебното заседание, правните последици, произтичащи по-специално от точка 74 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. (съчетано с потвърдения задължителен характер на разглежданите стандарти ISO), изискват изясняване. Това на свой ред изисква да се разгледа разграничението, което Съдът прави между категориите „частноправните субекти като цяло“, от една страна, и „предприятията“, от друга страна, за да се провери дали и кога разглежданите стандарти за мерки ISO могат да се считат за задължителни.
3. „Стеснително“ или „разширително“ трябва да бъде тълкуването на въпросното решение ?
63.
От предходния раздел следва, че в решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. Съдът приема, че разглежданите стандарти ISO са противопоставими на предприятията, когато последните имат достъп до тях. Съдът е признал и възможността за прилагане на алтернативен метод за измерване, когато стандартите ISO не могат да се считат за обвързващи за „частноправните субекти като цяло“. От тази гледна точка в основата на настоящото дело е въпросът дали националните органи могат да приложат такъв алтернативен метод само когато съответното предприятие не е могло да получи достъп до съответните стандарти, или могат да го направят, когато е подадено заявление от страна като фондацията (като спадаща към „частноправните субекти като цяло“) за изтегляне на цигари от пазара (независимо дали съответните предприятия са имали достъп до разглежданите стандарти ISO и дали са ги спазили).
64.
Що се отнася до тези аспекти, с оглед на изричното твърдение в точка 52 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., че непубликуваните стандарти ISO могат да бъдат наложени на предприятията, когато те могат да имат достъп до тях, твърдението в точка 74 от същото решение, изглежда, означава, че националният съд може да не приложи член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 и да използва алтернативен метод за измерване, ако се установи, че съответните предприятия не могат да получат достъп до разглежданите стандарти ISO.
65.
Този извод се потвърждава от факта, че точка 79 от обжалваното съдебно решение и точка 5 от неговия диспозитив (която се отнася до съображенията, в които са включени точки 74 и 79) са формулирани като хипотеза (
41
). В тези части от решението се посочват характеристиките на алтернативния метод за измерване, в случай че член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 не е задължителен за съответните „частноправни субекти“. Същевременно единствената част от съображенията на Съда, която обвързва противопоставимостта на разглежданите стандарти ISO с каквото и да е условие, е посочената по-горе точка 52 от това решение, в която Съдът потвърждава обвързващия характер на стандартите ISO за „предприятията“ (ако могат да имат достъп до тях).
66.
При тези обстоятелства изглежда, че възможността националният съд да използва алтернативен метод за измерване (потвърден в т. 74 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др.), е отворена, когато съответните предприятия (като специфична категория „частноправни субекти“, посочена в т. 79 от това решение и в т. 5 от диспозитива му) не са могли да получат достъп до посочените по-горе стандарти ISO.
67.
Това тълкуване съответства на наричания от мен тук „тесен“ обхват или разбиране на разглежданото съдебно решение.
68.
При това положение настоящото преюдициално запитване изхожда от схващането, че ratio decidendi на това решение не се ограничава именно до този тесен обхват, но от това следва също, че липсата на публикуване на разглежданите стандарти ISO води до това, че те не обвързват други лица като фондацията, което води до специфични правни последици.
69.
В главното производство това тълкуване означава (или би могло да означава, тъй като въпросът дали това наистина е така, е част от преюдициалните въпроси), че макар цигарите, пуснати на пазара от съответните предприятия, да отговарят на максималните равнища на емисии, определени в член 3, параграф 1 от Директива 2014/40, когато са измерени със стандартите ISO, посочени в член 4, параграф 1 от същата директива, страна като фондацията може валидно да претендира за неспазване на максималните равнища на емисиите въз основа на алтернативен метод за измерване. От това следва, че за да може да пусне (или да поддържа) цигарите на пазара, съответното предприятие трябва да спазва и максималните равнища на емисиите, измерени чрез използването на такъв алтернативен метод.
70.
Това считано от мен за „широко“ разбиране на възможните последици от посоченото решение се потвърждава от съдържанието на преюдициалните въпроси. Припомням, че запитващата юрисдикция иска по-специално да се установи дали изводът за липсата на противопоставимост на разглежданите стандарти ISO по отношение на „частноправните субекти, включително фондацията“, се прилага и когато фондацията е можела да получи достъп до тези стандарти, или прилагането на друг метод за измерване спрямо производителите на тютюневи изделия е в съответствие с принципа на правна сигурност (тези въпроси са повдигнати в рамките на национално производство, в което, изглежда, няма съмнение, че производителите на тютюневи изделия действително могат да получат достъп до разглежданите стандарти ISO и че отговарят на изискванията на Директива 2014/40).
71.
Макар това широко разбиране на разглежданото решение да е вдъхновено от начина, по който в него се използват понятията „предприятия“ и „частноправните субекти като цяло“ (което, признавам, може да доведе до объркване), сега ще обясня защо мотивите на това решение трябва да се разбират в тесния смисъл, описан по-горе в точки 64—67.
4. Изясняване на ratio decidendi
72.
Първо, припомням, че както Съдът уточнява в посоченото решение, член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 налага задължително използване на посочените в него стандарти за измерване ISO от всяко предприятие, което произвежда или пуска на пазара цигари.
73.
От тази гледна точка широкото разбиране на разглежданото решение би довело до пълна липса на предвидимост и на правна сигурност по въпроса дали въпросните цигари могат да бъдат пуснати на пазара, както по същество отбелязва нидерландското правителство в съдебното заседание. Докато възможността за пускане на цигари на пазара произтича от самото спазване на приложимите изисквания, определени в Директива 2014/40, широкото разбиране позволява тази възможност да бъде оспорвана всеки път когато частноправен субект (различен от предприятие, произвеждащо или пускащо цигари на пазара) реши да подаде заявление за изтегляне на цигарите от пазара. Освен това приложимостта на алтернативен метод би могла да бъде задействана само по съдебен ред по инициатива на страна като фондацията, тъй като в противен случай той не би бил приложим, тъй като Съдът ясно е потвърдил задължителния характер на разглежданите стандарти ISO за предприятията (освен ако те не могат да имат достъп до тях). С други думи, условията, при които разглежданите стоки биха могли да бъдат пуснати в продажба и които съответните предприятия би трябвало да спазват, биха били различни в зависимост от това дали са предявени съдебни искове и дали са предявени от лице, което спада към „частноправните субекти като цяло“, от една страна, или от държавен орган или конкурент, от друга страна.
74.
Второ, съгласно член 24, параграф 1 от Директива 2014/40, озаглавен „Свободно движение“, „[д]ържавите членки не могат да забраняват или ограничават пускането на пазара на тютюневи или свързани с тях изделия, които отговарят на разпоредбите на [Директива 2014/40], въз основа на съображения, свързани с регулирани от [Директива 2014/40] аспекти“. Макар горепосочената разпоредба на член 24 да съдържа две изключения, нито едно от тях не е релевантно за настоящото дело (
42
). Ето защо, ако се приеме широкото разбиране на решението и се позволи на лице като фондацията действително да възпрепятства пускането на пазара на цигари, които отговарят на релевантните изисквания на Директива 2014/40, член 24, параграф 1 от Директива 2014/40 би се обезсмислил и националните органи биха действали в противоречие с тази директива, нарушавайки достигнатата с нея хармонизация (
43
).
75.
Трето, широкото разбиране би било в противоречие и с правомощието, предоставено на Комисията с член 4, параграф 3 от Директива 2014/40, да изменя приложимите методи за измерване, „когато това е необходимо с оглед на научното и техническото развитие или международно приетите стандарти“.
76.
Макар че неспазването на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 (когато даденото предприятие няма достъп до приложимите ISO стандарти), разбира се, засяга правомощията на Комисията, това е неизбежно следствие от липсата на противопоставимост поради липсата на публикуване в Официален вестник. Тази последица обаче не е причина да се даде възможност на друга страна да измени съдържанието на задължението, предвидено в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40, по отношение на друга категория лица (
44
).
77.
Четвърто, широкото разбиране на разглежданото решение би противоречало на извода, до който стига Съдът в решение Skoma-Lux, че изпълнението на задълженията, определени в непубликувани актове на правото на Съюза, би довело до това засегнатите лица да понесат неблагоприятните последици от това, че администрацията на Съюза не им е предоставила на разположение съответните норми на правото на Съюза (
45
).
78.
В това отношение и макар посоченото решение да установява изключение от разглежданата предпоставка (доколкото позволява условната приложимост на разглежданите непубликувани стандарти ISO), широкото разбиране на това решение би довело до особено сериозни отрицателни последици за засегнатите лица (производителите на тютюневи изделия). Независимо от факта, че те са се съобразили с въпросния непубликуван стандарт, този стандарт може да бъде заменен в техен ущърб с различен стандарт, който за разлика от разглежданите стандарти ISO не е (дори) предварително идентифициран.
79.
Пето, в такъв случай би се стигнало и до противоречие с извода — до който стига Съдът в решение Sevince и чието значение за разглежданото дело беше обсъдено в съдебното заседание — че липсата на публикуване на акт от правото на Съюза не е пречка частноправен субект да се позове на такъв акт срещу публичните органи, за да защити правата си, определени в него (
46
).
80.
Широкото разбиране на разглежданото решение обаче би поставило производителите на тютюневи изделия в невъзможност да се позоват на правото си, което според мен произтича от Директива 2014/40, да пускат на пазара цигари, които отговарят на определените в нея изисквания (като това право е необходима последица от посочената по-горе забрана за държавите членки в член 24 от същата директива).
81.
Важно е да поясня, че тези наблюдения не целят да подценят опасенията, свързани със здравето, които, изглежда, са мотивирали искането в главното производство, нито да поставят под съмнение легитимността на гражданския ангажимент на страна като фондацията за по-добра защита по-специално на младите хора от вредните последици от тютюнопушенето (които са широко признати, включително от самия законодател на Съюза). На този въпрос ще се върна по-нататък. Изложените по-горе съображения имат за цел само да подчертаят, че правните последици, свързани с разширителното тълкуване на разглежданото съдебно решение, биха лишили съответните аспекти на хармонизирането, постигнато от законодателя, от голяма част от тяхната ефективност (независимо от това какво може да се мисли за полезността на въпросните продукти), биха противоречили на някои от основните характеристики на функционирането на правото на Съюза като такова и биха били явно несъвместими с принципа на правна сигурност, на който вече се позовах и който предполага операторите да могат да определят поведението си в светлината на стандартите, уреждащи търговията между тях (включително в случая методите за измерване, предвидени в разглежданите стандарти ISO).
82.
По-внимателният анализ на разглежданото решение показва, че неговото ratio decidendi отговаря на споменатите опасения. Всъщност, въпреки посочените неясноти в текста, според мен няколко части от това решение показват, че Съдът е искал то да се разбира в „тесен“ смисъл.
83.
Първо, последователността на мотивите на Съда в точки 48—52 от същото решение, относно условната приложимост на въпросните стандарти ISO, показва, че терминът „предприятия“ може да се разбира като подкатегория на „частноправните субекти като цяло“ (
47
), която действително се използва като синоним на понятията „физически и юридически лица“ и „частни лица“, за които са предназначени разглежданите задължения. Припомням, че тези понятия са част от общите разсъждения в същото решение, свързани с непротивопоставимостта на непубликуваните актове (т. 40 и 41, които препращат към решения Skoma-Lux и Heinrich), и са използвани и в точка 5 от диспозитива на решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. (отнасящо се до „частноправните субекти“).
84.
За да обясни, в точка 48 от разглежданото съдебно решение (което представлява първото от двете релевантни срещания на израза „частноправните субекти като цяло“), Съдът посочва, че „в съответствие с[…] принцип[а] на правна сигурност [разглежданите стандарти ISO] са противопоставими на частноправните субекти, взети като цяло, само ако на свой ред са били публикувани в [Официален вестник]“. В това отношение не виждам как последиците от принципа на правна сигурност биха били релевантни за страна, която няма задължение да използва разглеждания стандарт.
85.
В точка 51 от това решение (втората релевантна поява на същото понятие) Съдът посочва, че „[т]ъй като обаче [разглежданите стандарти] не са публикувани в [Официален вестник], частноправните субекти като цяло не са в състояние […] да се запознаят с методите за измерване на [максималните равнища на емисиите]“. Всъщност Съдът обяснява, че липсата на възможност за справка с посочените по-горе методи противоречи на изискванията, произтичащи по-специално от решения Skoma-Lux и Heinrich, които, както вече бе посочено, се отнасят до правното положение на лица, към които се прилагат задължения, определени в (непубликувани) актове от правото на Съюза (
48
). Според мен това показва също, че намерението на Съда е било да обсъди последиците от липсата на публикуване, тъй като тези последици засягат лицата, за които се отнася разглежданото правно задължение.
86.
Като друга възможност и предвид, че всички заинтересовани страни, представили становища в рамките на настоящото производство, разбират, че посочените по-горе категории си противоречат, е възможно Съдът действително да е имал намерение да ги разграничи по този начин. Това обаче би означавало, че когато се отнася до задължителния (или незадължителния) характер на стандартите ISO, това понятие няма същото значение в зависимост от това дали става въпрос за предприятия, или за „частноправни субекти като цяло“. В първия случай понятието предполага (класическа, подкрепяна от държавата) противопоставимост на правни задължения. Във втория случай то предполага, че фондацията може да изпълнява ролята на „страж на спазването на правото“ (което веднага води към т. 51, цитирана в предходната точка). Това по същество е и прочитът, който Комисията предлага в съдебното заседание.
87.
Дори да се приеме специфичното съдържание на направеното по-горе разграничение между предприятия и „частноправни субекти като цяло“, тясното разбиране на правните последици, до които води разглежданото съдебно решение, във всички случаи се потвърждава от съответната част от неговия диспозитив, която се отнася до възможността националният съд да прибегне до алтернативен метод за измерване.
88.
Припомням, че тази възможност е посочена в точка 74 от мотивите на това решение и е доразвита в точка 79 от него. Единствената релевантна част от диспозитива, която се позовава на тези елементи, обаче е точка 5, която предвижда възможността за използване на алтернативен метод за измерване, в случай че се приеме, че член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 не е противопоставим на частноправните субекти (ако член 4, параграф 1 от Директивата „не е противопоставим на частноправните субекти“).
89.
С други думи, както вече обясних, този въпрос е формулиран като хипотеза, която трябва да бъде проверена. В това отношение единствената част от мотивите на Съда, която поставя под условие противопоставимостта на разглежданите стандарти ISO, е частта, която се отнася до противопоставимостта на тези стандарти спрямо предприятията (т. 52). Ето защо е важно и трябва да се провери дали производителите — ответници в главното производство, са могли да получат достъп до разглежданите стандарти ISO, а не дали фондацията жалбоподател не е могла да го направи.
90.
Следователно последиците от горното решение са, че липсата на публикуване в Официален вестник на разглежданите стандарти ISO не е пречка те да бъдат противопоставени на предприятията, произвеждащи цигари или пускащи тези цигари на пазара, когато тези предприятия биха могли да имат достъп до тези стандарти. В такъв случай националните органи, включително националните съдилища, са длъжни да прилагат методите за измерване, предвидени в стандартите ISO, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40, за да се установи дали цигарите, пуснати на пазара от тези предприятия, отговарят на максималните равнища на емисии, определени в член 3, параграф 1 от тази директива, независимо от това кой (държавата, конкурент или сдружение като фондацията) твърди, че тези равнища на емисии не са спазени. Ако обаче тези предприятия не са имали достъп до тези стандарти, националният съд може да провери дали пуснатите на пазара цигари отговарят на максималните равнища на емисиите, определени в член 3, параграф 1 от Директива 2014/40, въз основа на друг метод (който трябва да отговаря на общите критерии, установени в решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др.).
91.
С оглед на тези уточнения ще разгледам поставените на Съда въпроси.
Б.
Отговор на първите четири въпроса
92.
Припомням, че в съответствие с искането на Съда настоящото заключение разглежда само първите четири преюдициални въпроса.
93.
Отбелязвам, че първият, вторият и четвъртият въпрос се основават изцяло на широкото разбиране на решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. Ето защо ще ги разгледам заедно (1). След това ще разгледам третия преюдициален въпрос, който се отнася до значението на понятието за употреба по предназначение на цигарите (с филтър) и с който, както ще обясня, всъщност се оспорва валидността на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 (2).
1. По първия, втория и четвъртия преюдициален въпрос
94.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали изводът, до който стига решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., че стандартите за измерване ISO, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40, не са противопоставими на „частноправните субекти като цяло“, се прилага и когато съответната страна (като фондацията) е могла да ги получи.
95.
Както вече бе отбелязано, запитващата юрисдикция разбира посоченото решение в смисъл, че установява разграничение между „предприятия“ (като производителите на тютюн), от една страна, и други лица, като фондацията, от друга страна. В това отношение тя иска уточнения относно понятието „частноправните субекти като цяло“ (
49
) и иска да се установи дали може да се направи изключение от липсата на противопоставимост на „частноправните субекти като цяло“ с оглед на факта, че за стандартите „NEN-ISO“ (които, доколкото разбирам, съответстват на стандартите ISO, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 (
50
)), може да бъде направена (безплатно) справка в библиотеката на NEN и също така те могат да бъдат закупени. Запитващата юрисдикция обяснява, че при тези условия и съгласно националната съдебна практика познаването на стандартите NEN-ISO е гарантирано в достатъчна степен. Добавям, че изглежда, няма съмнение, че фондацията в действителност е имала достъп до тези стандарти.
96.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали Директива 2014/40 предоставя на страна като фондацията право да изисква да се спазват максималните равнища на емисиите чрез прилагане на алтернативен метод за измерване. Този въпрос е поставен, в случай че Съдът потвърди, че разглежданите стандарти ISO не са противопоставими на фондацията, въпреки че тя е можела да има достъп до тях. Макар да признава, че Директива 2014/40 не съдържа никакво задължение, на което фондацията може да бъде адресат, запитващата юрисдикция счита, че не е изключено съществуването на споменатото право. Според нея отрицателният отговор би означавал, че точки 74—79 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. са лишени от полезно действие.
97.
Накрая, четвъртият въпрос (който съдържа няколко подвъпроса) има за цел да се установи дали прилагането на алтернативен метод за измерване спрямо предприятията е в съответствие с принципа на правна сигурност. Запитващата юрисдикция отбелязва, че Директива 2014/40 не допуска производителите на тютюн да използват метод за измерване, различен от посочения в член 4, параграф 1 от тази директива. Тя обаче отбелязва, че целта за постигане на високо равнище на защита на общественото здраве, и по-специално на младите хора, изразена в съображение 8 и в член 1 от Директива 2014/40 във връзка с членове 24 (права на детето) и 35 (здравеопазване) от Хартата (
51
), може да обоснове отрицателното въздействие, което прилагането на алтернативен метод на измерване би имало за тези производители. Същевременно запитващата юрисдикция иска да се установи дали възможността държавите членки да приемат друг метод за измерване, би могла да противоречи, от една страна, на компетентността, предоставена на Комисията за тази цел с член 4, параграф 3 от Директива 2014/40, и от друга страна, на преследваната цел за хармонизиране, като се позовава по-специално на член 24, параграф 1 от тази директива.
98.
Обяснението в предходния раздел на настоящото заключение позволява тези въпроси да бъдат разгледани съвсем накратко (
52
).
99.
Всъщност от това обяснение следва, че решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. не цели да предвиди условия, при които липсата на публикуване на разглежданите стандарти ISO би могла да доведе до възможността за страна като фондацията действително да възпрепятства пускането на пазара на цигари, които отговарят на изискванията на Директива 2014/40. Този извод се налага независимо от това дали фондацията е имала достъп до тези стандарти и при какви условия. Всъщност съображенията в разглежданото решение относно (условно) обвързващия характер на тези стандарти (в смисъл, че публичните органи могат да ги противопоставят на лицата, които са субекти на въпросните правни задължения) се отнасят до предприятията, произвеждащи цигари или пускащи ги на пазара. Те не се отнасят до страни като фондацията, тъй като Директива 2014/40 не може да наложи задължения на такава страна.
100.
Това уточнение отговаря на опасенията на запитващата юрисдикция, че точки 74—79 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. са лишени от всякакво практическо значение, в случай че страна като фондацията няма право да упражни „правото си“ да изисква спазването на максималните равнища на емисии.
101.
Както обясних, в тези точки Съдът извежда последиците от предходното твърдение относно условната приложимост на разглежданите стандарти ISO спрямо предприятията и разглежда проблема за празнотите в правото, в случай че се установи, че разглежданите стандарти ISO не могат да се считат за противопоставими спрямо тях.
102.
От това следва, че подобно на производителите на тютюневи изделия, засегнати в главното производство, на всички правителства, представили становища, както и на Комисията, считам, че независимо от трайната липса на публикуване на разглежданите стандарти ISO и от въпроса дали страна като фондацията може да има достъп до тях, последната не черпи от Директива 2014/40 никакво право, което да ѝ позволи успешно да възпрепятства пускането на пазара на цигари, съответстващи по-специално на максималните равнища на емисиите, измерени по методите, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40. Съгласен съм и с посочените по-горе страни и други заинтересовани страни, че извод в обратния смисъл би нарушил принципа на правна сигурност, който трябва да бъде в полза на лицата, които спазват валидни и подлежащи на изпълнение правила.
103.
Тази позиция не се засяга от целта за „осигуряване на високо равнище на защита на човешкото здраве, особено на младите хора“, която Директива 2014/40 преследва и на която запитващата юрисдикция обръща внимание.
104.
Както следва от член 1 от Директива 2014/40 и както Съдът многократно припомня, целта, преследваната от тази разпоредба, в действителност е двойна (
53
). Тази директива има за цел да улесни безпрепятственото функциониране на вътрешния пазар на тютюневи и свързани с тях изделия, като същевременно гарантира високо равнище на защита на човешкото здраве, особено на младите хора. Следователно нейните разпоредби трябва да се тълкуват в светлината на двете горепосочени цели, между които законодателят на Съюза непременно е искал да установи определено равновесие, както впрочем отбелязва Комисията в съдебното заседание.
105.
В това отношение отбелязвам, че целта на член 3, параграф 1 от Директива 2014/40, който определя максималните равнища на емисиите, е не само да се насърчи функционирането на вътрешния пазар, но и, разбира се, да се гарантира, че цигарите са по-малко вредни за човешкото здраве. При все това при определянето на равнищата на вредни вещества в цигарите и избиране на точен метод за установяване на тези равнища законодателят на Съюза е взел решение за специфично хармонизирано равнище на защита. Следователно не може да се прави позоваване на преследваната с Директива 2014/40 обща цел, свързана с общественото здраве, за да се надделее над законодателния избор, ясно изразен в текста на закона, тъй като подобно телеологично тълкуване би било contra legem.
106.
Макар Директива 2014/40 да няма за цел да установи правила за безопасната консумация на тютюневи изделия (като се имат предвид присъщата вредност на тези изделия (
54
) и липсата на такава безопасност при употребата им), със сигурност може да се приеме (също и), че тя има за цел да смекчи вредните последици от тютюнопушенето. Преследването на тази цел е отразено не само в задължението потребителите да бъдат предупредени по различни начини за възможните фатални последици от тютюнопушенето (
55
), но и в тук разглежданите разпоредби, които определят максималните равнища на емисиите и предвиждат задължение за измерването им. Както отбелязва фондацията, това следва от съображение 12 от посочената директива, което свързва емисиите на катран, никотин и въглероден оксид с токсичността или опасността от пристрастяване към тютюневите изделия (
56
).
107.
При това положение потвърждаването на релевантността на тази цел в областта на здравето по отношение на разпоредбата от тази директива относно максималните равнища на емисиите не я превръща в инструмент, който може да има предимство пред ясното съдържание на законодателните разпоредби. В настоящия контекст и като напомняне, това съдържание означава, че цигарите, които отговарят на определените в член 3, параграф 1 от Директива 2014/40 максимални равнища на емисиите, измерени по метода, посочен в член 4, параграф 1 от същата директива, не могат да бъдат предмет на забрана за пускане на пазара, както следва от член 24 от нея (при спазване на изключенията, които са определени в него и които не са приложими в настоящия случай).
108.
Според мен единственият начин, по който целта за постигане на високо равнище на закрила на човешкото здраве би могла да засегне релевантното нормативно съдържание, а именно законодателния избор на разглежданите стандарти за мерки ISO, би бил да се постави под въпрос валидността на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40, който прави използването им задължително. Това е проблем, на който ще се спра по-нататък, когато разглеждам третия преюдициален въпрос.
2. Третият въпрос: кога една цигара е „употребена по предназначение“?
109.
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установят характеристиките, които трябва да притежава алтернативният метод за измерване. Този въпрос се поставя в точка 79 (и в точка 5 от диспозитива) на решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., съгласно която подобен метод трябва „с оглед на научното и техническото развитие или международно приетите стандарти да е подходящ за измерване на равнищата на емисиите от употребявани по предназначение цигари и да има за основа осигуряването на високо равнище на защита на човешкото здраве, особено на младите хора“ (
57
).
110.
Запитващата юрисдикция иска да се установи точното значение на израза „употреба по предназначение“, съдържащ се не само в посочения по-горе цитат, но най-вече в определението на понятието „емисии“, съдържащо се в член 2, точка 21 от Директива 2014/40. В това определение „емисии“ се описват като „веществата, които се отделят при употреба по предназначение на тютюнево или свързано с него изделие, като например веществата в дима или веществата, отделяни при използването на бездимните тютюневи изделия“ (
58
).
111.
С този въпрос запитващата юрисдикция иска по-специално да се установи дали използваният алтернативен метод трябва да отчита по-специално факта, че устните и пръстите на пушачите покриват малките дупчици за вентилация на цигарените филтри, което се отразява на интензивността и продължителността на вдишването на цигарения дим.
112.
Подобно на трите разгледани по-горе въпроса, този въпрос се основава на широко разбиране на решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. Този въпрос се поставя, в случай че Съдът потвърди, че фондацията има право да поиска прилагането на максималните равнища на емисиите чрез използването на алтернативен метод за измерване. Тъй като, както обясних по-горе, това право не съществува и не се твърди, че съответните производители в главното производство не са могли да получат достъп до разглежданите стандарти ISO, този въпрос изглежда ирелевантен за разрешаването на висящия пред запитващата юрисдикция спор.
113.
Причината, поради която според мен този въпрос заслужава да бъде разгледан отделно, обаче е, че при по-задълбочен анализ той всъщност се отнася до валидността на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40, както по същество отбелязва Philip Morris в писменото си становище (
59
).
114.
Всъщност, ако Съдът отговори на този въпрос в смисъл, че всеки (алтернативен) метод за измерване трябва да отчита посочените по-горе аспекти (тъй като това следва от израза „употреба по предназначение“, използван за определяне на понятието „емисии“), логично би трябвало да се възприеме и методът, предвиден от законодателя на Съюза в член 4, параграф 1 от тази директива. Безспорно е обаче, че тези стандарти не отчитат тези аспекти, тъй като неизбежната последица е разглежданите стандарти ISO да се считат за неподходящи за измерване на такива „емисии“, отделяни от цигарите.
115.
Що се отнася до специфичния параметър, с оглед на който следва да се прецени валидността на посочената по-горе разпоредба, от акта за преюдициално запитване е видно, че съмненията на запитващата юрисдикция се дължат по-специално на изискването за високо равнище на защита на човешкото здраве.
116.
От тази гледна точка считам, че третият преюдициален въпрос трябва да се разбира като целящ да се установи дали понятието „емисии“, и по-специално изразът „употреба по предназначение“, трябва — с оглед на преследваната от Директива 2014/40 цел в областта на общественото здраве, както и с оглед на член 35 от Хартата (
60
) и на член 114, параграф 3 ДФЕС (
61
) — да се тълкува в смисъл, че всеки метод за измерване на тези емисии трябва да отчита факта, че с устните и пръстите си пушачите покриват малките дупчици за вентилация на цигарените филтри и/или влияят на интензивността и продължителността на вдишването на цигарения дим, поради което член 4, параграф 1 от тази директива — предвиждащ метод, който не отчита тези параметри — е невалиден (
62
).
117.
За да разгледам този въпрос, припомням, че настоящото дело се отнася до област, в която действията на законодателя на Съюза предполагат избор от политическо, икономическо и социално естество, в която той трябва да извършва комплексни преценки и следователно разполага с широко право на преценка (
63
). При това положение съдебният контрол върху приетите в такава област мерки трябва да се ограничи до проверка за наличието на явни пороци, каквито в настоящия контекст са явно неподходящият характер на разглежданата мярка с оглед на посочената по-горе цел. За сметка на това въпросът дали дадената мярка е единствената възможна или най-подходяща мярка, не е определящ за целите на този контрол (
64
).
118.
Спорът по настоящото производство ме навежда на извода, че при избора на разглежданите стандарти ISO законодателят на Съюза не е допуснал такава явна грешка.
119.
Първо, безспорно е, че методът за измерване, посочен в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40, предполага изгаряне на цигари и контрол за спазването на максимално допустимите равнища, определени в член 3, параграф 1 от същата директива при такива обстоятелства.
120.
Освен това бе уточнено и че въз основа именно на посочения метод са определени максималните равнища на емисии в член 3, параграф 1 от Директива 2014/40. С други думи, стандартите за измерване ISO, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40, от една страна, и максималните равнища на емисии, определени в член 3, параграф 1 от същата директива, от друга страна, са взаимносвързани.
121.
Следователно при определянето на условията, при които цигарите могат да бъдат пускани на пазара, що се отнася до съдържанието им на катран, никотин и въглероден оксид, законодателят е решил да установи и измери това съдържание в зависимост от емисиите, отделени при (обикновеното) изгаряне на цигара.
122.
Второ, също толкова безспорно е, че действителното излагане на пушач на посочените по-горе вредни вещества може да бъде значително по-високо от токсичността, разрешена в рамките на изпитването, в резултат на тълкуването на член 3, параграф 1 във връзка с член 4, параграф 1 от Директива 2014/40. Всъщност в съдебното заседание Комисията отбелязва, че в действителност това излагане може да бъде многократно завишено (
65
).
123.
Комисията потвърждава, че към момента на приемане на Директива 2014/40 е съществувал и по-строг метод (т.нар. „Canadian Intense“). Разбирам, че този метод отчита по-специално покриването на малките вентилационни дупчици във филтрите, което означава, че когато емисиите от цигарите се измерват по този метод, максималните равнища на емисиите, определени в член 3, параграф 1 от Директива 2014/40, се превишават. В съдебното заседание обаче Комисията обяснява също, че ако споменатият (или друг подобен) метод беше приет, това вероятно би довело до необходимостта от определяне на по-високи максимални равнища на емисиите, тъй като, както разбирам довода, условията, при които цигарите ще бъдат изпитани, биха довели до отделяне на по-високо съдържание на посочените вредни вещества.
124.
Трето, в съдебното заседание Комисията обяснява, че при приемането на Директива 2014/40 законодателят е претеглил предимствата и недостатъците на съществуващите (тогава) методи и е избрал разглежданите стандарти за измерване ISO в крайна сметка заради леснотата за използване. Освен това тя обяснява, в съответствие с позициите на разглежданите в главното производство производители, както и на българското и португалското правителство, че не е съществувал (или не съществува) метод, който да позволява приблизително определяне на поведението на пушачите, поради многообразието на моделите, които това поведение може да има. Според Комисията това заключение е резултат и от обсъжданията, проведени в контекста на Рамковата конвенция на СЗО за контрол на тютюна (
66
).
125.
В това отношение може да се предположи, че разнообразието от модели на тютюнопушене само по себе си не е причина да не се избере метод, който по някакъв начин се стреми да се доближи до реалното поведение на пушачите, вместо да се избере метод, който не успява да постигне напълно тази цел. Освен това може да се предположи, че ако един по-стриктен метод доведе до определяне на по-високи равнища на емисии в законодателството, макар че това в крайна сметка може да не промени излагането на въздействието на посочените по-горе вредни вещества, резултатът би осигурил по-прозрачен начин за предоставяне на информация на потребителите относно токсичността на цигарите (чрез определяне на равнища на емисии, които са по-близки до действителните).
126.
Въпреки това, както вече обясних, широката свобода на преценка, с която разполага законодателят на Съюза в областта, обхваната от Директива 2014/40, не го задължава да избере метод, който от определена гледна точка е по-добър, ако действително избраният метод не е явно неподходящ за постигане на поставените цели.
127.
Що се отнася до конкретната цел за осигуряване на високо равнище на защита на човешкото здраве, посочените по-горе разпоредби на първичното право не задължават законодателя да определи, в настоящия контекст, конкретно равнище на такава висока защита. Положението със сигурност би било различно, ако беше установено, че конкретни равнища катран, никотин и въглероден оксид правят употребата на цигари безопасно или значително по-безопасно. Въпреки това е безспорно, че това изглежда невъзможно, тъй като, както става ясно от обсъжданията в настоящото производство, понастоящем няма научни доказателства, че максималните равнища на емисиите на посочените по-горе вредни вещества трябва да бъдат определени на дадена стойност. При тези обстоятелства конкретните параметри на токсичност, при които цигарите могат да бъдат пуснати на пазара на Съюза, са предмет на комплексна оценка, която според мен не изключва избора на такива максимални равнища, които се достигат (и трябва да се спазват), когато се измерват при условията на метода, посочен в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40.
128.
Последният въпрос, който трябва да разгледам, е значението за настоящия анализ на израза „при употреба по предназначение“ който се съдържа в законодателното определение на понятието „емисии“ в член 2, точка 21 от Директива 2014/40 (посочено в т. 110 по-горе).
129.
Първата бележка, която следва да се направи в това отношение, е, че валидността на разпоредба от вторичното право (като член 4, параграф 1 от Директива 2014/40) не може да бъде оспорена въз основа на друга разпоредба от вторичното право (като член 2, точка 21 от същата директива).
130.
Вторият въпрос, който следва да бъде разгледан, е дали е налице някаква фундаментална вътрешна несъгласуваност между горното определение и критерия, изведен от тълкуването на член 3, параграф 1 във връзка с член 4, параграф 1 от Директива 2014/40, която би попречила на постигането на посочените цели, и по-специално на целта, свързана с високото равнище на защита на човешкото здраве.
131.
Всъщност, както разбирам този довод, запитващата юрисдикция иска да се установи дали от споменатото определение — което се позовава до веществата, които се отделят при употреба
по предназначение на тютюнево изделие — може да се заключи несъвместимост с него на стандартите за измерване ISO (но всъщност според мен на цялостната проверка съгласно тълкуването на член 3, параграф 1 във връзка с член 4, параграф 1 от Директива 2014/40).
132.
Определението на „емисии“ може действително да подсказва, поне ако се приеме буквално, че тези емисии се измерват за цигарите при условия, които са по-близо до описаните от запитващата юрисдикция (частично покриване на малките дупчици за вентилация в цигарения филтър и т.н.), отколкото при обикновен процес на изгаряне. Всъщност обикновеният процес на изгаряне не съответства на предназначението на цигарата, както по принцип се счита, тъй като, както отбелязва фондацията, цигарите не са ароматични пръчици.
133.
Както обаче обяснява Комисията, горното определение на „емисии“ е обща разпоредба, която се прилага за различни тютюневи изделия, обхванати от Директива 2014/40, и в настоящия случай следва да се тълкува заедно с определението на „цигара“ в член 2, точка 10 от Директива 2014/40, където последната се определя по-специално като „цилиндрично тяло от тютюн, което може да се консумира чрез процес на горене […]“.
134.
Това определение на „цигара“, съчетано с проверката за токсичност (съгласно която тя може да бъде пусната на пазара, както следва от тълкуването член 3, параграф 1 във връзка с член 4, параграф 1 от Директива 2014/40), според мен показва, че законодателят е решил да ограничи понятието „употреба по предназначение“, което фигурира в общото определение на „емисии“ в член 2, точка 21, в случая на цигарите, до простото изгаряне. Макар че това, разбира се, не е целият процес на употреба на цигарата в обичайния смисъл на думата, изгарянето очевидно е част от такава употреба. В това отношение вече обясних, че широкото право на преценка, с което разполага законодателят в настоящата област на правото, му позволява да определи границите на токсичността само по отношение на тази част от процеса на употреба на цигари по предназначение.
135.
Следователно определението на „емисии“ не засяга предишното ми заключение относно липсата на явна грешка по отношение на постигането на целта за високо равнище на защита на човешкото здраве в избора на законодателя да измерва допустимата токсичност на цигарите въз основа на стандартите, определени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40.
136.
С тази констатация приключва разглеждането на първите четири преюдициални въпроса, поставени в настоящото дело, които, както беше обяснено по-горе, имат за цел да установят заключенията, които могат да се направят от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. по отношение на противопоставимостта на разглежданите стандарти за измерване на ISO спрямо конкретни категории частноправни субекти. По време на съдебното заседание бе обсъден първоначалният правен проблем, с който Съдът трябваше да се справи, а именно липсата на публикуване на разглежданите стандарти за измерване на ISO в Официален вестник, която все още продължава. По тази причина и за да помогна на Съда в максимална степен, ще направя следните заключителни бележки.
В.
Заключителни бележки: продължаващата липса на публикуване на разглежданите стандарти за измерване на ISO
137.
В съдебното заседание Комисията обяснява, че фактът, че все още не се публикуват, се дължи на претенциите на ISO за права върху интелектуална собственост, които обикновено са свързани с нейните стандарти. Тя отбелязва още, че след решение Public.Resources.Org (
67
) е предоставила достъп до определени стандарти на ISO (различни от тези, които са предмет на настоящото дело) на основание на Регламент (ЕО) № 1049/2001 (
68
) и че това решение в момента се обжалва от ISO пред Общия съд именно (но не само) поради нарушение на правата върху интелектуална собственост (
69
).
138.
Това според мен показва, че публикуването на разглежданите стандарти ISO в Официален вестник е, според Комисията и поне към настоящия момент, невъзможно поради правни пречки, които са извън контрола на законодателя на Съюза.
139.
Въпросът, който по същество възникна по време на съдебното заседание, беше, както го разбирам, дали Съдът следва да предприеме действия във връзка с продължаващата липса на публикуване, като служебно повдигне въпроса за невалидността на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 на това основание.
140.
Считам, че подобно разрешение би изисквало, в контекста на настоящото производство, възобновяване на устната фаза на производството на основание член 83 от Процедурния правилник на Съда.
141.
Това се дължи на три основни причини.
142.
Първо, такъв въпрос не е поставен от запитващата юрисдикция (1). Второ, според мен е налице известна несигурност дали в решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. Съдът е изисквал разглежданите стандарти ISO да бъдат публикувани в Официален вестник, което предполага, че на страните и другите заинтересовани лица трябва да бъде предоставена възможност да изразят становищата си (2). Трето, което и от решенията да бъде взето по този въпрос, всяко от тях има сериозни правни последици, което само по себе си налага провеждането на пълноценен дебат, в който да участва по-специално законодателят (3).
1. По обхвата на настоящото производство
143.
Относно първата точка по-горе, следва да се отбележи, че въпросът за „непубликуването“ действително е сред въпросите, разглеждани в делото, по което е постановено решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. Съответните заинтересовани страни са имали възможност да вземат отношение по него, поради което настоящото производство може да се разглежда като продължение на тази дискусия, що се отнася до конкретните правни последици, които произтичат от въпросното решение.
144.
Все пак припомням, че запитващата юрисдикция поставя въпроса за тези последици, за да установи условията, при които разглежданите стандарти могат да бъдат противопоставени на производителите, докато липсата на тяхното публикуване, макар и да представлява самата причина за специфичния режим на тяхната противопоставимост, сега се приема за отправна точка. Запитващата юрисдикция не е разгледала обаче тази отправна точка, за да установи по-конкретно дали тя може да продължи да бъде считана за такава и дали продължаващата липса на публикуване засяга валидността на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40.
145.
Заинтересованите страни в настоящото производство следва да имат възможност да представят становищата си по този въпрос, което всъщност е още по-необходимо, тъй като според мен е налице съмнение дали в решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. Съдът изисква задължително публикуване на посочените стандарти. Това ме води до втория въпрос, посочен в точка 142 от настоящото заключение.
2. По позицията, възприета в решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др.
146.
Според мен е ясно, че непротивопоставимостта на непубликувани актове на правото на Съюза, както е посочено от Съда в решения Skoma-Lux и Heinrich, представлява краткосрочно разрешение на една аномалия, която възпрепятства физическите или юридическите лица, субекти на правни задължения, да имат адекватен достъп до източника на правото, определящ тези задължения. В едно демократично общество, ръководено от принципа на правовата държава, това не позволява на публичните органи да налагат тези задължения. В същото време поддържането на такова положение за продължителен период от време очевидно не е желателно. Когато се установи необходимостта от такова разминаване между валидност и противопоставимост, причините за него трябва да бъдат отстранени. Това се има предвид, когато Съдът се позовава в решение Skoma-Lux на забавената приложимост на нормата, засегната от липсата на публикуване.
147.
В този контекст възниква въпросът дали условната противопоставимост на разглежданите стандарти ISO е била, в съответствие с логиката на посочената по-горе съдебна практика, замислена от Съда като незабавно налично, но задължително краткосрочно решение в очакване на окончателно разрешение (публикуване в Официален вестник), или Съдът всъщност е приел възможността за достъп, гарантирана от системата ISO, като приемливо разрешение, което правният ред на Съюза може да толерира като такова.
148.
Следните елементи от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. навеждат на извода, че в крайна сметка се е очаквало публикуване.
149.
Първо, както беше обяснено по-горе, Съдът се позовава на решения Skoma-Lux и Heinrich, без да се опита да разграничи (доста различните) случаи, по които са постановени те, от една страна, и решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., от друга страна. Всъщност, докато разрешението в делата Skoma-Lux и Heinrich е било изцяло в ръцете на законодателя на Съюза (и не е било възпрепятствано от никакви външни фактори), претенцията на ISO за права върху интелектуална собственост безспорно прави ситуацията по-сложна. Това обаче не води до никакви конкретни констатации от страна на Съда.
150.
Второ, в точка 46 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. Съдът потвърждава, че валидността на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 не се поставя под съмнение от „само по себе си обстоятелството, че [тази разпоредба] препраща към стандарти ISO, които на
този етап не са били публикувани“ (
70
). Може да се предположи, че частта от този цитат (курсивът е мой), не би била необходима, ако всъщност липсата на публикуване като такава не засяга валидността на тази разпоредба (а не само липсата на публикация в даден момент).
151.
Трето, в точка 48 от това решение Съдът отбелязва, че „[…] технически стандарти, създадени от орган по стандартизация като ISO и станали задължителни със законодателен акт на Съюза, са противопоставими на частноправните субекти […] като цяло, само ако на свой ред са били публикувани в [Официален вестник]“.
152.
Независимо от точното значение на понятието „частноправните субекти като цяло“ (което разгледах по-горе), тази точка ясно свързва противопоставимостта на разглежданите стандарти по отношение на тези частноправни субекти с публикуването на тези стандарти в Официален вестник.
153.
Въпреки това, връщайки се към трите си аргумента по-горе, трябва да призная, че първо, за разлика от решение Skoma-Lux, Съдът не се позовава на забавената (пълна) противопоставимост на разглежданите стандарти ISO, а свързва тяхната (условна) противопоставимост (спрямо предприятията) с конкретните характеристики на системата ISO (в т. 52 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др.). Това може да означава признаване на разликата, която отличава двата описани по-горе случая (и която следователно допуска различен резултат във всеки от тях).
154.
Второ, констатацията в точка 46 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. (посочена в т. 150 от настоящото заключение) относно това, че стандартите не са били публикувани „на този етап“, може да се тълкува като признание на факта, че публикуването е желателно, но не е необходимо (тъй като съществува специфична система, която позволява достъпа).
155.
Трето, ако понятието „частноправните субекти като цяло“ в точка 48 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. (посочено в т. 151 от настоящото заключение) трябва да се разбира като отнасящо се до страните, на които е възложена задачата да действат като „стражи на спазването на правото“, тази точка може от своя страна да представлява признаване на трудността, която липсата на публикуване създава за изпълнението на тази задача, без да означава, че тази трудност засяга противопоставимостта на разглежданите стандарти спрямо предприятията, които произвеждат цигари и ги пускат на пазара.
3. По последствията от обявяването на невалидност на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 поради продължаващата липса на публикуване на стандартите ISO
156.
Преминавайки към последната причина, поради която е желателно възобновяване на устната фаза на производството, ако Съдът счете за необходимо да разгледа валидността на разглежданата разпоредба, поради продължаващата липса на публикуване в Официален вестник, отбелязвам, че последиците от обявяването на невалидността на член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 на това основание (но също и от едно изрично решение да не се обяви за невалидна) биха надхвърлили далеч рамките на настоящото дело и биха надхвърлили далеч пазара на цигари.
157.
В това отношение в съдебното заседание Комисията посочва, че има 1200 акта от правото на Съюза, които се позовават на стандартите ISO, а това означава, че отмяната на въпросната разпоредба вероятно ще засегне всички тези актове и следователно потенциално многобройни области на правото.
158.
В този контекст значителното въздействие, което би имала констатацията, че член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 е невалиден (поради продължаващата липса на публикуване), би трябвало да доведе до по-широка дискусия относно това какви биха били приемливите последици от едното или другото от посочените по-горе решения.
159.
От една страна, ако решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. се тълкува като изискване стандартите ISO да бъдат публикувани в Официален вестник, следва да се обсъди дали на равнището на Съюза съществуват възможности, които биха позволили такова публикуване, като се има предвид претенцията на ISO за права върху интелектуална собственост.
160.
Ако се потвърди, че понастоящем не съществува приемлив начин за публикуване на разглежданите стандарти ISO, без да се излага Съюзът на неблагоприятни правни последици, тогава следва да се обсъди какво означава евентуалната невалидност на настоящата законодателна техника, що се отнася до функционирането на засегнатите области на правото, и дали алтернативите са всъщност (разумно) осъществими.
161.
От друга страна, ако решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. се тълкува в смисъл, че не изисква публикуване в Официален вестник, следва да се обсъди напрежението, което такъв резултат би породил в светлината на някои основни характеристики, залегнали в основата на функционирането на правния ред на Съюза.
162.
Първо, струва ми се, че приемането на непубликуването като окончателен и приемлив резултат е равносилно на приемането, че в рамките на правния ред на Съюза може да съществува категория задължителни норми, достъпни само срещу заплащане или на цената на пътуването до конкретно място, като библиотеката на съответния национален орган по стандартизация. Тъй като би представлявал отклонение от основната предпоставка, че в едно демократично общество правото трябва да бъде достъпно безплатно, този избор налага допълнително разясняване.
163.
Ако се следва същата линия на разсъждение, следващият въпрос, който трябва да бъде разгледан, е дали правният ред на Съюза може да допусне факта, че конкретните условия за достъп са изцяло оставени на преценката на външната система на ISO и на съответните национални органи по стандартизация, или към тях трябва да бъдат добавени някои изисквания на правото на Съюза, като например задължение съгласно правото на Съюза държавите членки да гарантират, че достъпът не е обект на прекалено ограничителни условия.
164.
Следва да се припомни, че стандартите ISO по принцип са достъпни на английски, френски и руски език. Въпреки че езиковото равенство, което обикновено е правило в Съюза (
71
), може да подлежи на изключения, този аспект на настоящото дело заслужава допълнително внимание.
165.
Накрая, считам за полезно да се върна на въпроса за достъпа до документи, уреден в Регламент № 1049/2001. Вече се позовах на решение Public.Resource.Org, което заинтересованите страни коментираха по-специално по време на съдебното заседание. Припомням, че в това решение Съдът по същество изисква от Комисията да предостави достъп до стандарт, разработен от CEN, въпреки че са били претендирани подобни права върху интелектуална собственост. В настоящото производство това е довело до спор дали разрешението се отнася и до стандартите ISO (по принцип) и какви са последиците от евентуален утвърдителен отговор на повдигнатите тук въпроси.
166.
Съгласен съм по-специално с нидерландското правителство и с Комисията, че въпросът дали достъп до документ трябва да бъде предоставен на страна, действаща в обществен интерес (какъвто, както разбирам, е бил случаят с ищеца в производството, довело до посоченото по-горе решение), не определя правните изводи, които трябва да се направят по отношение на лицата, субекти на правни задължения, от липсата на публикуване на акта, подробно описващ тези задължения в Официален вестник.
167.
Всъщност тези два въпроса са просто различни. В същото време те могат да бъдат тясно свързани в случай като настоящия.
168.
Това означава, че ако приемем становището, че публикуването на разглежданите стандарти ISO в Официален вестник не е необходимо като такова, това разрешение вероятно ще важи и за всички други стандарти ISO, на които законодателят на Съюза може да се позовава. По същия начин последиците от евентуално заключение в рамките на други производства, отнасящи се до различни стандарти ISO, че достъпът до такива стандарти не трябва да се предоставя по силата на Регламент № 1049/2001, вероятно също ще се простират отвъд конкретните стандарти ISO, засегнати от тези различни производства. Следователно, ако и в двата случая, посочени по-горе, отговорът е отрицателен, системата за достъп до тези стандарти на равнището на Съюза ще бъде на практика „блокирана“ (и ще остане отворена само на равнището на ISO, което включва достъпа, предоставен от националните органи по стандартизация).
169.
Ако се приеме становището, че публикуването в Официален вестник в крайна сметка е задължително (за разглежданите стандарти ISO и по аналогия за всички други стандарти ISO, на които законодателят на Съюза също ще се позовава по подобен начин), възниква необходимостта да се изясни дали документ, който не е публикуван в Официален вестник, въпреки че би трябвало да бъде, попада в (общо формулирания) обхват на Регламент № 1049/2001. Отбелязвам, че в друг контекст (където не е имало външни фактори, подобни на тези, които са предмет на настоящото дело) генерален адвокат Sharpston е изразила противоположно становище (
72
). Ако тази позиция бъде възприета и в настоящия случай (ако Съдът отново заключи, че стандартите ISO в крайна сметка трябва да бъдат публикувани в Официален вестник), следва да се обсъди дали е необходимо да се предвиди междинно решение за достъп на равнището на Съюза до ефективното публикуване на стандартите в Официален вестник, за да се предотврати възникване междувременно на същия „блокиращ“ ефект.
170.
С други думи, макар че правните въпроси, възникващи в раздел „Достъп до документи“, от една страна, и в рамките на раздел „Публикуване в Официален вестник“, от друга страна, са различни, те са част от един и същ по-широк въпрос за достъпа в правния ред на Съюза до външно разработени стандарти, които правният ред на Съюза е направил задължителни. Резултатът от анализа на единия въпрос, изглежда, има последици за анализа на другия и по тази причина те не следва да се разглеждат поотделно.
V. Заключение
171.
С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на първите четири въпроса, поставени от College van Beroep voor het bedrijfsleven (Апелативен съд по административни спорове в икономическата област, Нидерландия), по следния начин:
„Член 4, параграф 1 от Директива 2014/40/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 3 април 2014 година за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно производството, представянето и продажбата на тютюневи и свързани с тях изделия и за отмяна на Директива 2001/37/ЕО
трябва да се тълкува в смисъл, че посочените в него стандарти ISO, които не са публикувани в Официален вестник на Европейския съюз, могат да бъдат противопоставени на предприятия, които произвеждат или пускат на пазара цигари, ако тези предприятия имат достъп до тях при условията, описани в точка 52 от решение от 22 февруари 2022 г., Stichting Rookpreventie Jeugd и др. (C‑160/20, EU:C:2022:101). Тази разпоредба и липсата на публикуване на посочените в нея стандарти ISO обаче не могат да се разбират в смисъл, че тази директива предоставя на юридическо лице като фондацията право да иска от предприятията, които произвеждат или пускат на пазара цигари, да прилагат метод за измерване на предвидените в член 3, параграф 1 от Директива 2014/40 максимални равнища на емисии, различен от посочения в член 4, параграф 1 от същата директива“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Директива 2014/40/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 3 април 2014 година за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно производството, представянето и продажбата на тютюневи и свързани с тях изделия и за отмяна на Директива 2001/37/ЕО (ОВ L 127, 2014 г., стр. 1).
(
3
)	Решение от 22 февруари 2022 г., Stichting Rookpreventie Jeugd и др. (C‑160/20, наричано по нататък решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. или разглежданото решение, EU:C:2022:101, т. 33).
(
4
)	Пак там, точки 48—52.
(
5
)	Пак там, точки 74 и 79 и точка 5 от диспозитива.
(
6
)	Директива на Съвета от 21 юни 2011 година относно структурата и ставките на акциза върху обработен тютюн (ОВ L 176, 2011 г., стр. 24).
(
7
)	Националните органи по стандартизация, изглежда, представляват една от трите категории членство в ISO, както е описано в член 3.1 от Устава на ISO, 21-во издание, 2025 г., текст на английски език, ISBN 978‑92‑67‑02042‑6 (наричан по-нататък „Уставът на ISO“), достъпен на: https://www.iso.org/files/live/sites/isoorg/files/archive/pdf/en/statutes.pdf.
(
8
)	Заключение на генерален адвокат Saugmandsgaard Øe по дело Stichting Rookpreventie Jeugd и др. (C‑160/20, EU:C:2021:618, т. 31 и бележката под линия).
(
9
)	„Указания на ISO/IEC, част 1, Процедури за техническата работа — Консолидирано допълнение на ISO — Специфични за ISO процедури“, издание 01/2024 г., текст на английски език („Указания на ISO/IEC, част 1“), Приложение SO, „Принципи за разработване на стандарти на ISO и IEC, свързани с или подкрепящи инициативи в областта на обществената политика“ („Приложение SO към Указанията на ISO/IEC“), точка SO.2, „Принципи“, буква а), стр. 146.
(
10
)	Член 22.1 от Устава на ISO.
(
11
)	Член 2.1 от Устава на ISO; Приложение SO към Указанията на ISO/IEC, точка SO.2, „Принципи“, буква б) гласи, че „ISO и IEC се ангажират да разработват международни стандарти, които са подходящи за пазара, отговарят на нуждите и опасенията на всички заинтересовани страни, включително на публичните органи, когато е уместно, без да се стремят да създават, стимулират или мотивират публични политики, разпоредби или социални и политически програми“. Бих добавил, че IEC е съкращение от International Electrotechnical Commission (Международна електротехническа комисия).
(
12
)	Член 14.2 от Устава на ISO и https://www.iso.org/developing-standards.html.
(
13
)	„Използване и позоваване на стандарти ISO и IEC в подкрепа на обществената политика“, ISO, 2015, стр. 3 и 23. Вж. също приложение SO към Директиви ISO/IEC, точка SO.1, „Предистория“, стр. 146.
(
14
)	Вж. точка 16 по-горе. Съгласно публично достъпната информация тези текстове са изменени. Вж. за NEN-ISO 4387:2000/A1:2008: https://www.nen.nl/en/nen-iso-4387‑2000-a1‑2008-en-127640; за NEN-ISO 10315:2013: https://www.nen.nl/en/nen-iso-10315‑2013-en-182020; за NEN-ISO 8454:2007/A1:2009: https://www.nen.nl/nen-iso-8454‑2007-a1‑2009-en-140295, и за NEN-ISO 8243:2006: https://www.nen.nl/en/nen-iso-8243‑2006-en-113052.
(
15
)	Указания на ISO/IEC, част 1, стр. 49. Отбелязвам, че уебстраниците на Нидерландския кралски институт по стандартизация („NEN“), на които могат да бъдат закупени националните стандарти за прилагане, съдържат следната информация: „Настоящата публикация [съдържаща съответния стандарт] е защитена с авторско право и само за лично ползване“. Вж. източниците, цитирани в предходната бележка под линия.
(
16
)	По отношение на последните налични редакции на тези стандарти.
(
17
)	„Използване и позоваване на стандарти ISO и IEC в подкрепа на обществената политика“, ISO, 2015, стр. 34—36.
(
18
)	Член 21.1 от Устава на ISO.
(
19
)	Уставът на ISO е достъпен на тези три езика на уебсайта на ISO.
(
20
)	Членове 23.1, 23.2 и 23.3 от Устава на ISO.
(
21
)	Вж. за наличните възможности съответно https://www.iso.org/standard/76549.html, https://www.iso.org/standard/79002.html, https://www.iso.org/standard/85345.html и https://www.iso.org/standard/60154.html.
(
22
)	Вж. за съответния източник на информация бележка под линия 14 по-горе.
(
23
)	Решение от 27 октомври 2016 г., James Elliott Construction (C‑613/14, наричано по-нататък „решение James Elliott, EU:C:2016:821, т. 40). Относно характеристиките на системата CEN вж. неотдавнашното заключение на генерален адвокат Medina по дело Public.Resource.Org и Right to Know/Комисия (C‑588/21 P, EU:C:2023:509, т. 23—31).
(
24
)	Решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., точки 33 и31.
(
25
)	Пак там, точки 39—47.
(
26
)	Пак там, точка 40 и цитираната съдебна практика.
(
27
)	Пак там, точка 48. Курсивът е мой.
(
28
)	Пак там, точка 52.
(
29
)	В точка 79 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. По-нататък ще се спра по-подробно на тези характеристики.
(
30
)	Точка 79 и точка 5 от диспозитива на решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др.
(
31
)	Решение от 11 декември 2007 г., Skoma-Lux (C‑161/06, наричано по-нататък „решение Skoma-Lux, EU:C:2007:773).
(
32
)	Пак там, по-специално точки 51 и 59.
(
33
)	Този аспект вече е бил подчертан в решение от 20 септември 1990 г., Sevince (C‑192/89, наричано по-нататък „решение Sevince, EU:C:1990:322, т. 24).
(
34
)	Решение Skoma-Lux, точка 60.
(
35
)	Решение от 10 март 2009 г., Heinrich (C‑345/06, наричано по-нататък „решение Heinrich“, EU:C:2009: 140, т. 63).
(
36
)	Решение Skoma-Lux, точка 38 и цитираната съдебна практика.
(
37
)	Пак там, точка 42 и цитираната съдебна практика.
(
38
)	Макар и двете посочени решения да се отнасят до непубликуван регламент (или част от него), установеното в тях разрешение се прилага по отношение на предвидените в директива задължения, както отбелязва Съдът в точка 42 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др.
(
39
)	Решение Skoma-Lux, точки 47—51.
(
40
)	Пак там, точка 52.
(
41
)	Точка 5 от диспозитива на решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. гласи: „Ако член 4, параграф 1 от Директива 2014/40 не е противопоставим на частноправните субекти, методът, използван за целите на прилагането на член 3, параграф 1 от тази директива, трябва с оглед на научното и техническото развитие или международно приетите стандарти да е подходящ за измерване на равнищата на емисиите от употребявани по предназначение цигари и да има за основа осигуряването на високо равнище на защита на човешкото здраве, особено на младите хора […]“. Курсивът е мой.
(
42
)	Едно от изключенията, предвидени в член 24, параграф 2, се отнася до допълнителни изисквания, които могат да бъдат приети по отношение на опаковането на тютюневите изделия, докато другото (предвидено в член 24, параграф 3) въвежда възможността за забрана на определена категория тютюневи или свързани с тях изделия на основания, свързани с конкретната ситуация в тази държава членка, като Комисията трябва да бъде уведомена за такава национална мярка. Последното изключение е изтъкнато в един от въпросите, по които е постановено разглежданото решение, и в точки 80—85 от това решение Съдът го отхвърля като недопустимо с мотива, че фактите по случая не предполагат неговото прилагане.
(
43
)	Която има за цел да се избегне прилагането на различни методи за измерване в държавите членки, както Съдът отбеляза в точка 32 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др.
(
44
)	Това би се случило и ако страна като фондацията има право да поддържа успешно изтеглянето на цигарите от пазара, тъй като те не отговарят на максималните равнища на емисиите, измерени по метод, който не е предвиден от законодателя, при положение че отговарят на тези равнища, когато се измерват по метода, предвиден в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40.
(
45
)	Решение Skoma-Lux, точка 42 и цитираната съдебна практика.
(
46
)	Вж. решение Sevince (т. 24), в което Съдът приема, че непубликуването на решенията на Съвета за асоцииране, създаден със Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, „макар да може да възпрепятства налагането на задължения за частноправен субект, […] не може да лиши последния от възможността в отношенията му с държавен орган да се позове на правата, които тези решения му предоставят“.
(
47
)	В текста на решението на нидерландски език се говори за „aan particululieren in het algemeen“, докато в текста на решението на френски език се говори за „particuliers en général“.
(
48
)	Понятието „частноправните субекти като цяло“ се съдържа и в точки 49 и 73 от решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., но тези споменавания само развиват или повтарят вече казаното.
(
49
)	Тя се позовава на текстовете на посоченото по-горе решение на различни езици, за да обясни съмненията си по въпроса дали понятието „частноправните субекти като цяло“ означава „широката общественост“ (за разлика от „предприятията“, както разбирам довода), или, че разглежданите стандарти ISO не обвързват обществеността „като цяло“, тоест „по принцип“ (освен ако, отново според мен, заинтересованата страна може да има достъп до тях).
(
50
)	Вж. също обяснението в точка 41 от настоящото заключение.
(
51
)	Струва ми се, че запитващата юрисдикция счита, че член 24, параграф 2 от Хартата е от особено значение, тъй като тази разпоредба предвижда, че „[п]ри всички действия, които се предприемат от публичните власти или частни институции по отношение на децата, висшият интерес на детето трябва да бъде от първостепенно значение“. Що се отнася до член 35 от Хартата, отбелязвам, че второто му изречение предвижда, че „при определянето и осъществяването на всички политики и действия на Съюза се осигурява висока степен на закрила на човешкото здраве“.
(
52
)	Отбелязвам, че българското правителство твърди, че първият въпрос е недопустим поради липсата на уточнение за кои стандарти ISO се отнася. Считам, че от формулировката на горния въпрос и от обяснението, дадено в определението за преюдициално запитване, става ясно, че този въпрос се отнася до стандартите ISO, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2014/40.
(
53
)	Вж. например решение от 26 юни 2025 г., PJ Carroll и Nicoventures Trading (C‑759/23, EU:C:2025:477, т. 37 и цитираната съдебна практика).
(
54
)	Вж. по-специално съображение 8 от Директива 2014/40, съгласно което „тютюневите изделия не са обикновени стоки“, като се имат предвид „изключително вредните последици от тютюна за човешкото здраве“.
(
55
)	Вж. по-специално член 9, параграф 1 и член 10, параграф 1, както и приложения I и II към Директива 2014/40.
(
56
)
(
57
)	Курсивът е мой.
(
58
)	Курсивът е мой.
(
59
)	Припомням, че възможността Съдът да преформулира въпрос относно тълкуването като въпрос за преценка на валидността, в крайна сметка е предоставена, когато този подход се налага от задачата на Съда „да извлече от всички изложени от националната юрисдикция данни аспектите от правото на Съюза, които предвид предмета на спора се нуждаят от тълкуване или от преценка на валидността“ (решение от 25 януари 2022 г., VYSOČINA WIND, C‑181/20, EU:C:2022:51, т. 36 и цитираната съдебна практика).
(
60
)	Вж. относимата част от бележка под линия 51 по-горе.
(
61
)	От член 114, параграф 3 ДФЕС (който, като такъв, е едно от правните основания на Директива 2014/40) следва, че високото равнище на защита на здравето трябва да се използва като база за съответните законодателни предложения, както се посочва в съображение 8 от Директива 2014/40. Както припомня Съдът в контекста на същата директива, подобно изискване е прогласено и в член 9 и член 168, параграф 1 ДФЕС. Вж. решение от 4 май 2016 г., Philip Morris Brands и др. (C‑547/14, EU:C:2016:325, наричано по-нататък „решение Philip Morris“, т. 157).
(
62
)	Следва да се отбележи, че в решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др. Съдът вече е бил приканен да прецени валидността на посочената по-горе разпоредба, „при положение че според научни изследвания методите за измерване, към които препраща [този член], не отразяват действителните равнища на катран, никотин и въглероден оксид, които пушачите вдишват от цигарите“ (т. 64, по трети въпрос, буква б). Съдът обаче отбелязва, че този въпрос се основава на изследвания, извършени след приемането на разглежданата директива, които ги правят ирелевантни за посочения по-горе анализ, тъй като, както припомня Съдът, „валидността на акт на Съюза трябва да се преценява с оглед на данните, с които законодателят на Съюза е разполагал към датата на приемане на разглежданата правна уредба“ (решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., т. 67 и цитираната съдебна практика). Следователно гледната точка, от която е изследвана валидността на посочената разпоредба, не налага извършването на поисканата в рамките на настоящото производство проверка.
(
63
)	Решение Stichting Rookpreventie Jeugd и др., точка 44.
(
64
)	Заключение на генерален адвокат Kokott по дело Philip Morris Brands и др. (C‑547/14, EU:C:2015:853, т. 149 и 150) и решение Philip Morris Brands и др., точка 166 и цитираната съдебна практика.
(
65
)	Вж. също Доклад на Комисията до Европейския парламент, Съвета, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите относно прилагането на Директива [2014/40] относно производството, представянето и продажбата на тютюневи и свързани с тях изделия, COM(2021) 249 final, раздел 3.1, бележка под линия 21.
(
66
)	Пак там, раздел 3.1.
(
67
)	Решение от 5 март 2024 г., Public.Resource.Org и Right to Know/Комисия и др. (C‑588/21 P, наричано по-нататък „решение Public.Resource.Org, EU:C:2024:201). В това решение Съдът по същество задължава Комисията да предостави достъп до стандартите, приети от CEN, въпреки съществуването на авторски права върху тях.
(
68
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (ОВ L 145, 2001 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76).
(
69
)	Вж. висящото производство по жалбата, подадена на 6 декември 2024 г., International Electrotechnical Commission и ISO/Комисия (T‑631/24). Разбирам, че с тази жалба се иска отмяна на съответното решение на Комисията.
(
70
)	Курсивът е мой. Вж. също точка 37 от това решение за сходна формулировка.
(
71
)	Вж. за актовете, подлежащи на публикуване, обсъденото в заключението на генерален адвокат Kokott по дело Skoma-Lux (C‑161/06, EU:C:2007:525, т. 37).
(
72
)	Вж. заключението на генерален адвокат Sharpston по дело Heinrich (C‑345/06, EU:C:2008:212, т. 122—133).