62005CC0385_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Допустимо ли е с оглед на прилагането на някои трудовоправни норми национална правна уредба да изключи някои категории работници и служители от изчисляването на списъчния състав на заетите в предприятията, въпреки разпоредбите на Директива 2002/14/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 март 2002 година за създаване на обща рамка за информиране и консултиране на работниците и служителите в Европейската общност(2) и на Директива 98/59/ЕО на Съвета от 20 юли 1998 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки в областта на колективните уволнения(3) ?
2. Това е по същество предметът на двата въпроса, поставени на Съда от Conseil d’État (Франция) вследствие на подадена от пет френски синдикални организации жалба за отмяна на Наредба-закон № 2005‑892 от 2 август 2005 г. за изменение на правилата за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията (наричана по-нататък Наредба-закон № 2005‑892)(4) Веднага искам да отбележа, че настоящото дело за първи път дава повод на Съда да тълкува посочената по-горе Директива 2002/14, наричана понякога и Директива „Vilvoorde“(5) .
II – Правна уредба
А –	Общностно право
1. Директива 98/59
3. Член 1, параграф 1 от Директива 98/59 предвижда, че по смисъла на тази директива:
„а) „колективни уволнения“ означава уволненията, извършени от работодателя по една или повече причини, несвързани с конкретните работници, като според избора на съответната държава-членка, броят на съкратените работници:
i) било за срок от 30 дни:
– най-малко 10 души в организация, в която нормално работят повече от 20 и по-малко от 100 работници,
– най-малко 10 % от броя на работниците в организация, в която нормално работят най-малко 100, но по-малко от 300 работници,
– най-малко 30 души в организация, в която нормално работят 300 или повече работници;
ii) било за срок от 90 дни — най-малко 20 души, независимо от нормалния брой на работниците в съответната организация;
б) „представители на работниците“ означава представителите на работниците, предвидени в законите или практиката на държавите-членки.
За да бъде изчислен броят на уволнените работници, посочен в буква а), i), прекратяването на трудовите договори по инициатива на работодателя по една или повече причини, несвързани с конкретните работници, се приравнява към уволнение, при условие че са уволнени най-малко петима работници.“
4. Член 2, параграф 1 от посочената директива предвижда, че „[к]огато работодателят планира колективни уволнения, той започва своевременно консултации с работниците [да се чете: „с представителите на работниците“] с оглед постигането на споразумение“.
5. Освен това съгласно член 3 от Директива 98/59 работодателят е длъжен да уведоми писмено компетентния публичен орган за планираните колективни уволнения. Копие от уведомлението се изпраща на представителите на работниците, които могат да изпратят на компетентния публичен орган коментарите, които имат.
2. Директива 2002/14
6. Член 1, параграф 1 от Директива 2002/14 предвижда, че „[ц]елта на [тази] директива е да установи общата рамка, определяща минималните изисквания относно правото на работниците и служителите в предприятия и организации на територията на Общността на информация и консултации с тях“.
7. Член 2, буква г) от Директива 2002/14 постановява, че „работник или служител“ означава лице, което в съответната държава-членка е защитено като работник или служител според националното трудовоправно законодателство и в съответствие с националната практика“.
8. Член 3 от Директива 2002/14 гласи:
„1. В съответствие с избора, направен от държавите-членки, настоящата директива се прилага по отношение на:
а) предприятия с персонал от минимум 50 служители във всяка една държава-членка; или
б) организации с персонал от минимум 20 служители във всяка държава-членка.
Държавите-членки определят методиката за изчисляване на прага по отношение на броя на наетите работници и служители.
[…]“
9. Във връзка с това, деветнадесето съображение от тази директива пояснява, че общата рамка, която тя въвежда, цели по-специално „да избегне налагането на всякакви административни, финансови или правни пречки, които могат да възпрепятстват на създаването и развитието на малките и средни предприятия“ и че за да се постигне това, „обхватът на настоящата директива трябва да бъде ограничен, според избора на държавите-членки, до предприятия с най-малко 50 служители или стопански единици с поне 20 служители“.
10. Член 4 от Директива 2002/14 предвижда, че в съответствие с принципите, залегнали в член 1 от нея, и без да засягат действащите разпоредби и/или практики, които облагодетелстват работниците и служителите, държавите-членки определят реда и условията за упражняване на правото на информиране и консултиране на съответното равнище.
11. Член 9, параграф 1 от същата директива посочва, че тя не засяга конкретните процедури за информиране и консултиране, предвидени в член 2 от Директива 98/59.
12. На последно място, член 11 от Директива 2002/14 гласи:
„1. Държавите-членки приемат необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобразят с настоящата директива преди 23 март 2005 г. или гарантират, че към тази дата социалните партньори ще въведат изискуемите разпоредби чрез споразумение, като държавите-членки са задължени да вземат всички необходими мерки, които да им предоставят възможност да гарантират по всяко време резултатите, наложени от настоящата директива. Те незабавно информират Комисията за това.
[…]“
Б –	Националната правна уредба
13. Съгласно член L. 421‑1 от френския Code du travail [Кодекс на труда] избирането на представители на персонала е задължително за всички организации, в които работят най-малко единадесет работници.
14. Освен това съгласно членове L. 321‑2 и L. 321‑3 от френския Code du travail е предвидено консултиране на работниците при извършване на процедура за уволнения по икономически причини, когато в предприятието работят повече от десет работници.
15. Преди приемането на Наредба-закон № 2005‑892 член L. 620‑10 от френския Code du travail е имал следната редакция:
„С оглед прилагането на разпоредбите на настоящия кодекс, списъчният състав на заетите в предприятията се изчислява в съответствие със следните разпоредби:
Работниците и служителите, работещи на пълно работно време на безсрочни трудови договори, както и работниците и служителите на надомна работа, се включват в списъчния състав на предприятието.
Работниците и служителите на срочни трудови договори, работниците и служителите, сключили договори за изпълнение на временни, сезонни или краткотрайни работи и дейности, както и работниците и служителите, поставени на разположение на работодателя от външно предприятие, включително нещатните работници и служители, изпратени от посредническа агенция за временна заетост, се вземат предвид при изчисляването на списъчния състав на заетите в предприятието съответно на времето, през което са полагали труд за предходните дванадесет месеца. Когато обаче заместват отсъстващ работник или служител или работник или служител, действието на чийто трудов договор е спряно, работниците и служителите на срочни трудови договори, работниците и служителите на договори за временна работа и работниците и служителите, поставени на разположение на работодателя от външно предприятие, не се вземат предвид при изчисляването на списъчния състав на заетите в предприятието.
Работниците и служителите на непълно работно време, независимо от вида на трудовите им договори, се вземат предвид, като общият брой на часовете за работа, съгласно трудовия им договор се раздели на установеното в закона или в колективния трудов договор продължителност на работа.“
16. Член 1 от Наредба-закон № 2005‑892 добавя нова алинея в член L. 620‑10 от френския Code du travail. Тази алинея гласи:
„Работник или служител, който е нает на работа, считано от 22 юни 2005 г., и не е навършил двадесет и шест години, не се взема предвид при изчисляване на списъчния състав на предприятието, в което работи, докато не навърши посочената възраст, независимо от вида на сключения между него и предприятието договор. Тази разпоредба не може да има за последица премахване на представителна институция на персонала или прекратяване на мандата на представ ител на персонала. Разпоредбите на настоящата алинея са приложими до 31 декември 2007 г.“
III – Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
17. С оглед на подобряване на положението в областта на заетостта във Франция, в общата си политическа декларация от 8 юни 2005 г. министър-председателят представя пред парламента план за незабавни действия във връзка със заетостта. За да могат тези мерки да влязат в сила от 1 септември 2005 г., правителството иска да му бъде делегирана компетентност да приема законодателни текстове чрез издаването на наредби.
18. Така член 1 от Закон № 2005‑846 от 26 юли 2005 г. оправомощава правителството чрез издаването на наредби-закони да взема мерки, които целят по-специално „изменение на правилата за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията, на които се основава прилагането на трудовоправни разпоредби и изпълнението на финансови задължения, наложени от други закони, за да насърчи, считано от 22 юни 2005 г., наемането на работа от предприятията на работници и служители, които не са навършили 26 години“.
19. На 2 август 2005 г. правителството приема Наредба-закон № 2005‑892, с член 1 от която в член L. 620‑10 от френския Code du travail се добавя още една алинея, възпроизведена в точка 16 по-горе.
20. Confédération générale du travail (CGT), Confédération française démocratique du travail (CFDT), Confédération française de l’encadrement (CGC), Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC) и Confédération générale du travail - Force ouvrière (CGT‑FO) подават жалба за отмяна на член 1 от Наредба-закон № 2005‑892.
21. В подкрепа на своите жалби пред френския Conseil d’État жалбоподателите твърдят преди всичко, че изменението на правилата за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията, предвидено с Наредба-закон № 2005‑892, противоречи на целите на Директиви 98/59 и 2002/14.
22. Препращащата юрисдикция изтъква, че макар член 1 от Наредба-закон № 2005‑892 да няма за пряка последица изключване на прилагането на националните разпоредби, транспониращи Директиви 98/59 и 2002/14 във френския правен ред, що се отнася до организациите, където работят повече от двадесет работници и служители, от които по-малко от единадесет работници и служители са на възраст двадесет и шест и повече години, прилагането на спорната разпоредба може да доведе до освобождаване на работодателя от някои задължения, произтичащи от двете директиви.
23. Преценявайки обаче, че съществуват известни съмнения относно тълкуването на горепосочените две директиви, Conseil d’État решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Предвид предмета на Директива 2002/14 [...], който според член 1, [параграф 1] от нея е да се установи общата рамка, определяща минималните изисквания относно правото на работниците и служителите в предприятията и организациите на територията на Общността на информиране и консултиране с тях, следва ли предвиденото в тази директива правомощие на държавите-членки да определят начина на изчисляване на прага спрямо броя на наетите работници и служители да се възприема като разрешение държавите-членки да отчитат по различен начин някои категории работници и служители при прилагането на този праг?
2) До каква степен е възможно на Директива 98/59 [...] да се даде тълкуване, според което тя допуска уредба, водеща до освобождаване, макар и временно, на някои организации, в които обикновено работят над двадесет работници и служители, от задължението да създават представителна структура на работниците и служителите поради прилагането на правила за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията, които изключват отчитането на определени категории работници и служители при прилагането на разпоредбите относно това представителство?“
IV – Производство пред Съда
24. В акта за препращане националната юрисдикция моли Съда да разгледа искането за преюдициалното заключение в бързо производство по реда на член 104а, първа алинея от Процедурния правилник.
25. С определение от 21 ноември 2005 г. председателят на Съда отхвърля това искане.
26. Жалбоподателите в главното производство, френското правителство и Комисията на Европейските общности представят писмени становища пред Съда в съответствие с член 23 от Статута. Тези страни са изслушани и в съдебно заседание, проведено на 7 юни 2006 г.
V – Анализ на преюдициалните въпроси
А –	По първия преюдициален въпрос
1. Предварителни бележки
27. На първо място, за да се очертае проблематиката, поставена от препращащата юрисдикция, е необходимо да се отбележи, от една страна, че Наредба-закон № 2005‑892, както основателно посочва Комисията, не въвежда каквато и да било дискриминация между работниците и служителите, независимо дали те са на възраст под двадесет и шест години или не. Действително, безспорно е, че ненавършилите двадесет и шест години работници запазват своите индивидуални права, произтичащи от качеството им на работници, което им е признато от националното право.
28. От друга страна, макар Наредба-закон № 2005‑892 да уточнява, че не може да води до премахване
на представителна институция на персонала или до прекратяване на вече съществуващ мандат на представител на персонала, правата, които могат да бъдат нарушени от спорната разпоредба, са тези, които произтичат от Директива 2002/14 за колектива на дадено предприятие или организация по отношение на информирането и консултирането, което работодателят е длъжен да им осигури. В действителност, както ще бъде показано по-нататък, при прилагането на Наредба-закон № 2005‑892 всички работници от дадена организация или предприятие, а не само ненавършилите двадесет и шест години, при определени обстоятелства могат евентуално да бъдат лишени от правата, които произтичат за тях от Директива 2002/14.
29. На следващо място, според мен е необходимо да бъде направено едно семантично пояснение във връзка с поставения от препращащата юрисдикция въпрос. Последната отправя до Съда питане относно правна уредба като оспорваната по главното производство, която предвижда „да [се] отчитат по различен начин някои категории работници и служители“ при прилагането на предвидените в Директива 2002/14 прагове. Тази квалификация обаче ми изглежда неточна. Според мен Наредба-закон № 2005‑892 не може да бъде тълкувана в смисъл, че предвижда различно отчитане на една и съща категория лица, а именно работниците, които не са навършили двадесет и шест години. Наистина, след като работниците, посочени в Наредба-закон № 2005‑892, навършат двадесет и шест години и следователно бъдат включени в списъчния състав на предприятието с оглед на проверката за превишаване на праговете, те по определение вече не принадлежат към категорията лица, ненавършили двадесет и шест години. От това следва, че не става въпрос за отчитане по „различен“ начин на категорията работници, които не са навършили двадесет и шест години, а по-скоро за изключване на тази категория за времето, в което се прилага Наредба-закон № 2005‑892, при изчисляването на броя на работниците, които съставляват списъчния състав на предприятията, с оглед на проверката за превишаване на прага, установен от националната правна уредба в приложение на Директива 2002/14.
30. Впрочем трябва да се отбележи, че както в писменото си становище, така и в съдебното заседание френското правителство многократно се позовава на изключителния характер на Наредба-закон № 2005‑892 и че вторият въпрос на препращащата юрисдикция квалифицира този акт като правна уредба, която установява „правила за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията, които изключват отчитането“ на категорията работници, ненавършили двадесет и шест години.
31. Като следствие от това предлагам на Съда да преформулира първия въпрос на препращащата юрисдикция, така че питането на последната да се отнася до въпроса дали, с оглед на целите на Директива 2002/14, член 3, параграф 1, втора алинея от същата трябва да се тълкува в смисъл, че признатата компетентност на държавите-членки да „определят методиката за изчисляване на прага по отношение на броя на наетите работници и служители“ включва също така правомощието да изключат, дори временно, цяла категория работници (в случая навършилите двадесет и шест години).
32. Във връзка с това следва да се отбележи, че жалбоподателите в главното производство, които са представили общо становище пред Съда, както и Комисията, предлагат да се отговори отрицателно на този въпрос.
33. От друга страна, френското правителство приема, че член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14 му позволява да изключи временно цяла категория работници, доколкото това изключване е оправдано от цели от общ интерес и е необходимо, както и пропорционално по отношение на постигането на тези цели. Френското правителство счита, че тези условия са изпълнени в дадения случай, доколкото:
– целта, която се преследва с Наредба-закон № 2005‑892, а именно борбата срещу безработицата сред младежта, е съвместима с целта, посочена в деветнадесето съображение от Директива 2002/14, както и с целта за постигане на високо ниво на трудова заетост в Общността,
– като приложима за ограничен период от време, мярката е пропорционална по отношение на преследваната цел,
– действието на спорната разпоредба се ограничава само до предприятията, в които работят най-много двадесет работници и служители, от които по-малко от единадесет са на възраст над двадесет и шест години,
– прилагането на спорната разпоредба не може да предизвика премахване на представителна институция на персонала или прекратяване на вече съществуващ мандат на представител на персонала.
34. След тези предварителни бележки и пояснения считам, че отговорът, който следва да се даде на първия въпрос на препращащата юрисдикция, може да бъде намерен чрез определяне на обхвата на действие на член 3, параграф 1 от Директива 2002/14, втора алинея от който предоставя на държавите-членки грижата да определят „методиката за изчисляване на прага по отношение на броя на наетите работници и служители“. Това тълкуване ще бъде развито по-долу.
2. Относно обхвата на действие на член 3, параграф 1 от Директива 2002/14
35. Следва да се припомни, че по силата на член 1, параграф 3, първа
алинея от Директива 2002/14, организациите, за които държавите-членки трябва да въведат реда и условията за информиране и консултиране на работниците, както е предвидено в директивата, са по избор или предприятия с персонал от минимум 50 служители в една държава-членка, или организации с персонал от минимум 20 служители. След като този избор бъде направен, посочената директива позволява на държавите-членки да оставят в сила или да приемат по-благоприятни разпоредби за работниците, предвидени в националното право.
36. В това отношение ще припомня също, че както произтича от посочените по-горе разпоредби на френския Code du travail, Френската република е избрала втората алтернатива от член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2002/14, като при това е понижила прага, от който задължението за информиране и консултиране на работниците и служителите се изисква от организациите, в които работят най-малко единадесет работници.
37. Доколкото се позовава на прагове по отношение на броя „работници и служители“, според мен член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2002/14 трябва да се разглежда във връзка с член 2, буква г) от тази директива, който уточнява значението на понятието „работник или служител“ по смисъла на посочената директива. Според тази разпоредба става въпрос за „лице, което в съответната държава-членка е защитено като работник или служител според националното трудовоправно законодателство и в съответствие с националната практика“.
38. За целите на Директива 2002/14 обаче, след като едно лице отговаря на определението на член 2, буква г) от нея, тоест когато е защитено като работник или служител съгласно националното право, това лице трябва задължително да бъде взето предвид при изчисляването на броя на работниците и служителите за целите на прилагането на прага, предвиден в член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2002/14. От това следва, че поради самото си качество на работник или служител по смисъла на посочената директива това лице трябва да бъде включено в изчисляването на броя на работниците и служителите, които съставляват списъчния състав на съответната организация или предприятие, с оглед на прилагането на предвидените в този акт прагове.
39. В главното производство е безспорно, че посочените в член 1 от Наредба-закон № 2005‑892 работници и служители като такива са защитени от френското трудово законо дателство. Следователно, въз основа на съвместното тълкуване на член 3, параграф 1, първа алинея и член 2, буква г) от Директива 2002/14, работниците и служителите, посочени в член 1 от въпросната наредба-закон, трябва да бъдат отчетени в състава на работниците и служителите, наети от организации във Франция, за целите на прилагането на съответния праг по отношение на броя работници и служители, предвиден в Директива 2002/14.
40. Държа да отбележа, че Директива 2002/14 не предвижда каквато и да било възможност за държавите-членки да дерогират нейните разпоредби, с изключение на тази по член 3, параграф 3 от нея по отношение на екипажите на морските кораби за далечно плаване, която е ирелевантна за главното производство.
41. При все това следва все пак да се провери дали, както твърди френското правителство, член 3, параграф 1, втора
алинея от Директива 2002/14 предоставя възможност на държавите-членки — като тази, която е предвидена в оспорваната по главното производство правна уредба — да изключат цяла категория работници и служители от изчисляването на списъчния състав на организациите за целите на прилагането на съответния праг по отношение на броя работници и служители, предвиден в посочената директива.
42. Член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14 възлага на държавите-членки грижата да определят „методиката за изчисляване на прага по отношение на броя на наетите работници и служители“.
43. Във връзка с това държа да подчертая, че препращането към държавите членки, което се извършва с тази разпоредба, се отнася само за определянето
на „методиката за изчисляване на прага по отношение на броя на наетите работници и служители“, а не за самото определение на това понятие.
44. В действителност съм убеден, че Директива 2002/14 няма за цел да предостави на държавите-членки грижата да дадат определение на това понятие. Следва да се припомни, че посочената в предходната точка част от изречение е включена в разпоредбата, определяща „приложното поле“ на посочената директива, което не може да бъде предоставено на дискреционната власт на държавите-членки. Следователно изискванията за еднакво прилагане на общностното право следва да доведат до автономно и еднакво тълкуване в цялата Общност на текста на тази разпоредба на общностното право, което трябва да бъде направено, като се отчитат контекстът на тази разпоредба и целите на въпросната правна уредба(6) .
45. Изобщо трябва да се признае, че обхватът на понятието, посочено в член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14, не изглежда много ясен. Всъщност именно неясният характер на посоченото в тази разпоредба понятие стои в основата на първия въпрос на препращащата юрисдикция.
46. В действителност, като посочва „методиката за изчисляване на прага“, тази разпоредба изглежда се отнася само за това, което може да се нарече „правила за прагове“, а именно начините за изчисление на съответния период, който се взема предвид за превишаването на праговете (например определен момент, период на дейност от няколко месеца или години или средна стойност за няколко месеца или години на дейност), може също така да се допусне, както правят жалбоподателите в главното производство и Комисията, че това понятие се отнася също за начина на изчисление на списъчния състав
на организацията (тоест правила относно начините за счетоводна отчетност на работниците и служителите, които са обвързани със съответната им организация с различни видове трудови договори, по-специално договори за непълно работно време или срочни трудови договори), понеже прагът се посочва чрез позоваване на определен брой работници и служители. За краткост в следващите точки тези правила са наречени „правила за корекция“.
47. Прегледът на всички езикови версии на член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14 не дава по-голяма яснота относно точния обхват на понятието, което се съдържа в тази разпоредба, тъй като голяма част от тези версии се позовават на „прагове“ на наетите работници и служители(7), докато някои посочват „броя“ на наетите работници и служители(8) . Освен това, доколкото подготвителните документи за Директивата не показват ясно намеренията на авторите ѝ по отношение на обхвата на въпросното понятие(9), те също не могат да предоставят полезна информация относно тълкуването, което следва да се даде на това понятие(10) .
48. Струва ми се обаче, че обхватът на член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14 може да бъде изведен от логичната цел, която стои в основата на въвеждането му.
49. Във връзка с това следва най-напред да се установи фактът, че алтернативните прагове, посочени в член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2002/14, могат да бъдат приложени на практика само ако са предвидени „правила за прагове“ и „правила за корекция“. В действителност без приемането на такива правила посочените в Директивата организации и предприятия няма да имат възможност да определят дали и кога превишават праговете по отношение на броя на работниците и служителите, посочен в същата директива.
50. Изправен пред този факт, общностният законодател е разполагал с три възможности.
51. Първата възможност е била да установи „правила за прагове“ и „правила за корекция“ в една от разпоредбите на самата Директива 2002/14. Общностното социално право съдържа пример, бил той и частичен, за директива в този смисъл(11) .
52. Втората възможност е можела да се изрази в това да не предвиди каквато и да било разпоредба в текста на Директива 2002/14, като мълчанието на последната би означавало, че по силата на своята остатъчна компетентност държавите-членки имплицитно запазват правото да приемат тези два вида правила, за да могат да осигурят практическото приложение на разпоредбите на директивата. Както ще посоча в рамките на отговора, който предлагам да бъде даден на втория въпрос на препращащата юрисдикция, такъв е случаят с Директива 98/59.
53. Възприетото с Директива 2002/14 решение отговаря на третата възможност, която е имал общностният законодател: като е приел, че не е възможно или практично да установи „правила за прагове“ и „правила за корекция“ в самата директива, той изрично
е възложил на държавите-членки грижата да приемат тези мерки(12) .
54. Независимо от направения избор в Директива 2002/14, ясно е, че логичната цел, която стои в основата на необходимостта от приемане на „правила за прагове“ и „правила за корекция“, е да се осигури по опростен, но съществен начин практическото приложение на предвидените в директивата прагове и следователно да се гарантира прилагането
на последната.
55. Да се признае обаче на държавите-членки компетентност да определят реда и условията за прилагане на праг по отношение на броя работници и служители е нещо съвсем различно от това да им се позволи, както в крайна сметка предлага френското правителство, да определят работниците, които могат да бъдат включени в „основата“ за изчисляване на прага по отношение на броя на наетите работници и служители, като изключат от тази основа цяла категория от тях.
56. От това според мен следва, че член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14 не може да се тълкува в смисъл, че допуска държава-членка да изключи
прилагането на разпоредбите на тази директива, като извади цяла категория работници и служители от изчисляването на броя на наетите работници и служители в организациите, които попадат в приложното поле на посочената директива, за целите на прилагането на прага от двадесет работници и служители, предвиден от последната.
57. Тази преценка се налага на още по-силно основание, когато — както в оспорваната по главното производство правна уредба — критерият за изключване на посочените работници от изчисляването се основава на елемент, който няма никакво отношение към действителната големина на съответната организация.
58. Разбира се, не може да се допусне, че държава-членка има право да изключи работници или служители по смисъла на Директива 2002/14 — и следователно защитени в това си качество съгласно националното право — от изчислението на списъчния състав на организация въз основа на критерий, свързан с отработеното време в тази организация. В действителност дори в този случай остава приложим принципът, според който всеки работник или служител по смисъла на Директива 2002/14 трябва да бъде взет предвид при изчисляването на броя на наетите работници и служители за целите на прилагането на директивата.
59. При все това позоваването на действителната големина на организацията цели да даде обяснение на причината, поради която „правило за корекция“ по отношение на работниците, по-специално с оглед на отработеното време в съответната организация, може да се приеме за попадащо в приложното поле на член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14. В действителност при липса на такова правило за корекция всеки работник и служител, независимо от времето, през което е работил в организацията, ще следва да се отчита като една единица за целите на проверката за превишаване на прага от двадесет работници и служители, предвиден в посочената директива. Такава ситуация обаче може да доведе до това организации, чиято реална големина е по-малка от предвидения в същата директива праг, да са задължени въпреки това да въведат предвидените в директивата ред и условия за информиране и консултиране на работниците и служителите. Без да се засяга предоставеният на държавите-членки избор да приемат мерки, които са по-благоприятни за работниците и служителите, правото на държавите-членки да приемат „правила за корекция“ изпълнява целта, посочена в деветнадесето съображение от Директива 2002/14, според което предвидените в този акт прагове са установени с цел да се избегнат всякакви пречки за развитието на малките и средни предприятия. Следователно е необходимо в рамките на предложеното по-горе тълкуване на член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14 да се приеме изрично, че държавите-членки остават компетентни да приемат „правила за корекция“ по отношение на работниците и служителите, в съответствие с действителната големина на организацията (или на предприятието). Държа да отбележа също, че това тълкуване на въпросната разпоредба ще позволи да бъде направена преценка на възможния несъразмерен характер на дадено „правило за корекция“ по отношение на работниците и служителите, прието от държава-членка(13) .
60. Като оставим наст рана това кратко отклонение, това не променя обстоятелството, че правна уредба като оспорваната по главното производство, която не спада нито към категорията на „правилата за прагове“, нито към тази на „правилата за корекция“, и няма за цел да допусне практическото прилагане на съответния праг спрямо броя работници и служители, предвиден в член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2002/14, не попада в приложното поле и противоречи на втората алинея от този член от директивата.
61. Този извод не може да бъде поставен под съмнение от двата основни аргумента, представени от френското правителство, според които, от една страна, преследваната от френския законодател цел за насърчаване, чрез намаляване на съответните им тежести, на малките и средни предприятия да назначават по-голям брой лица, ненавършили двадесет и шест години, съответства на целите на Директива 2002/14, а от друга страна, конкретните ситуации, при които прилагането на член 1 от Наредба-закон № 2005‑892 може да лиши работниците от правата, произтичащи за тях от посочената директива, не са често срещани.
62. По отношение на първия аргумент, доколкото целта, на която се позовава френското правителство, е свързана основно с борбата срещу безработицата на лицата, ненавършили двадесет и шест години, независимо че Директива 2002/14 не се противопоставя на тази похвална цел, за държавата-членка остава задължението да спазва изцяло разпоредбите на този акт.
63. Доколкото целта, на която се позовава френското правителство, се отнася преимуществено до намаляването на тежестите за малките и средни предприятия, следва да се отбележи, че с установяването на предвидените в член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2002/14 прагове последната вече преследва постигането на твърдяната от френското правителство цел: деветнадесето съображение от Директива 2002/14 ясно напомня за това, като предвижда, че въведената с директивата обща рамка цели по-специално „да избегне налагането на всякакви административни, финансови или правни пречки, които могат да възпрепятстват създаването и развитието на малките и средни предприятия“ и че за да се постигне това, „обхватът на настоящата директива трябва да бъде ограничен, според избора на държавите-членки, до предприятия с най-малко 50 служители или стопански единици с поне 20 служители“. Освен това следва да се отбележи, че Наредба-закон № 2005‑892 не се прилага само за малките и средни предприятия, а за всяка организация, която се намира на френска територия. На следващо място, обстоятелството, че във Франция, както посочва френското правителство в съдебното заседание, много от тежестите, които са наложени на предприятията, като например плащането на по-високи вноски на работодателя или създаването на вътрешен правилник, се намират в зависимост от превишаването на прагове за числеността на работната сила, се определя изключително от прилагането на разпоредбите на националното право и в никакъв случай не може да освободи държавата-членка от задължението за цялостно спазване на разпоредбите на Директива 2002/14.
64. Колкото до втория аргумент, според мен обективното тълкуване на правна норма е трудно съвместимо със съждения, които се основават на вероятности, като предлаганите от френското правителство.
65. На следващо място следва да се припомни, че по силата на член 11, параграф 1 от Директива 2002/14 държавите-членки са задължени да вземат „всички необходими мерки, които да им предоставят възможност да гарантират по всяко време резултатите, наложени от настоящата директива“. Дори да се допусне обаче, че прилагането на Наредба-закон № 2005‑892 нарушава предвидените от посочената директива минимални изисквания относно информацията и консултациите на работниците и служителите само в точно определени случаи(14), както поддържа френското правителство, остава обстоятелството, че като изключва категорията работници и служители, ненавършили двадесет и шест години от изчисляването на броя на заетите в организациите, френската държава, макар и временно, не е в състояние да гарантира напълно, че всички организации, които се намират на френска територия и които попадат в приложното поле на Директива 2002/14, са в състояние да информират и консултират наетите от тях работници и служители.
66. На последно място, ако се приеме тълкуването на френското правителство, държавите-членки ще могат веднага да решат например да изключат от изчисляването на броя на заетите в дадено предприятие различни категории работници и служители, като работниците и служителите на непълно работно време, тези, които са навършили петдесет години или работниците и служителите с намалена трудоспособност. Очевидно възможността за кумулативно изключване от страна на държавите-членки на цяла категория работници или служители в крайна сметка ще намали значително броя на случаите, при които предприятията и организациите, попадащи в приложното поле на Директива 2002/14, ще трябва да гарантират предвидените от същата директива права на работниците и служителите на информация и консултации с тях и ще нарушат еднаквото прилагане на разпоредбите на този акт в Общността.
67. По гореизложените съображения предлагам да се отговори отрицателно на първия въпрос на препращащата юрисдикция, а именно че с оглед на целите на Директива 2002/14 възлагането на държавите-членки на грижата да определят методиката за изчисляване на прага спрямо броя на наетите работници и служители съгласно член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14 не може да се тълкува в смисъл, че допуска тези държави да изключат временно някои категории работници и служители за целите на прилагането на тези прагове.
Б —	По втория преюдициален въпрос
68. С втория си въпрос препращащата юрисдикция по същество иска от Съда да посочи дали и в каква степен Директива 98/59 допуска приемането на национална мярка, водеща до освобождаване, макар и временно, на някои организации, в които обикновено работят над двадесет работници и служители, от задължението да създават представителна структура на работниците и служителите поради прилагането на правила за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията, които изключват отчитането на определени категории работници и служители при прилагането на разпоредбите относно това представителство.
69. Директива 98/59 възпроизвежда Директива 75/129/ЕИО на Съвета от 17 февруари 1975 г. за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно колективните уволнения(15), съответно изменена.
70. Директива 98/59 има за основна цел чрез общи правила, въвеждащи регламентирана процедура за консултации и за колективни уволнения, да гарантира на работниците в Общността, че представителите на работниците(16) ще бъдат своевременно информирани и консултирани от работодателя, който възнамерява да извърши колективно уволнение. Приложното поле ratione personae на това задължение на работодателя е ограничено обаче до организациите, които отговарят на предвидените от Директива 98/59 прагове(17) . Тези прагове се отнасят, от една страна, до броя на заетите в организациите, по-конкретно до организациите, в които работят най-малко двадесет работници и служители, а от друга страна, до броя на работниците и служителите, които са засегнати от колективно уволнение в тези организации, в съответствие с член 1 от Директива 98/59. Въпреки твърденията на препращащата юрисдикция, ако тази директива не изисква, поне не пряко и формално, въвеждането на структура на представители на работниците, тя все пак предполага, като предварително условие за информиране и консултиране с представителите на работниците в рамките на колективно уволнение, че държавите-членки приемат необходимите мерки за избора на тези представители.
71. От становищата на страните по настоящото дело е видно, че Наредба-закон № 2005‑892 не засяга изчислението на броя на работниците и служителите, за които е предвидено уволнение. Както вече посочих, тази наредба-закон уточнява, че не може да предизвика премахване на представителна институция на персонала или прекратяване на вече съществуващ мандат на представител на персонала.
72. Както вече подчертах в бележките си по първия въпрос на Conseil d’État, Наредба-закон № 2005‑892 все пак засяга изчисляването на броя на работниците и служителите в организациите, доколкото временно изключва от това изчисляване работниците и служителите, ненавършили двадесет и шест години.
73. Въпреки че във Франция член L. 321‑1 и следващите от Code du travail предвиждат консултиране на работниците и служителите при извършване на процедура за уволнения по икономически причини, когато в предприятието работят повече от десет работници и служители(18), това не променя обстоятелството, че резултатът, до който може да доведе Наредба-закон № 2005‑892, е работниците да бъдат лишени от правата, които произтичат за тях от Директива 98/59, когато съответната организация наема повече от двадесет работници и служители — и следователно превишава предвидения от директивата праг от двадесет работници и служители — но наема по-малко от единадесет работници и служители, навършили двадесет и шест години, в приложение на правилата, предвидени във френския Code du travail и в член 1 от Наредба-закон № 2005‑892.
74. В действителност в тази ситуация — като се има предвид, че за съответната организация не съществува задължение за организиране на избора на представители на персонала — въпреки предоставената от Директива 98/59 защита за работниците и служителите няма да има нито един представител на работниците и служителите, който да бъде информиран и консултиран преди предвиденото колективно уволнение.
75. Следва да се отбележи, че за разлика от Директива 2002/14, Директива 98/59 не дава определение на понятието „работник или служител“ и не съдържа разпоредба, аналогична с член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14.
76. В своите писмени становища и в съдебното заседание страните обсъждат въпроса дали разпоредбите на Директива 2002/14 — за която ще припомня, че установява обща рамка за информирането на работниците и служителите и за консултиране с тях — не са предназначени да пояснят разпоредбите на Директива 98/59, дори да попълнят евентуалните празноти в тези разпоредби, по-специално относно определението на понятието „работник или служител“ и за възможното прилагане по аналогия на член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14.
77. Жалбоподателите по главното производство и френското правителство предлагат да се отговори утвърдително на този въпрос.
78. В съдебното заседание Комисията твърдо се противопоставя на предложеното от другите страни по настоящото дело разширение на приложното поле. Тя изтъква по-специално, че въпросните две директиви имат различно правно основание, като Директива 98/59, която се основава на член 100 от Договора за ЕО (сега член 94 ЕО), предоставя много по-ограничено право на преценка на държавите-членки, в сравнение с разпоредбите на Директива 2002/14, чието правно основание е член 137, параграф 2 ЕО. Комисията посочва също, че на предложения от другите страни по настоящото дело подход се противопоставят и съображения от хронологичен характер, свързани с автономията на приложното поле на всяка една от тези директиви, както е представена в член 9 от Директива 2002/14.
79. Въпреки че аргументът, който се извежда от член 9 от Директива 2002/14, не е много убедителен, доколкото тази разпоредба се отнася само до връзката на Директива 2002/14 с член 2 от Директива 98/59, а не с другите разпоредби на последната, от друга страна не съм безразличен към другите възражения на Комисията, дори само поради това че автоматичното търсене на тълкуване на разпоредбите на даден акт в светлината на друг акт, който е приет почти четири години след първия, представлява донякъде рисковано начинание.
80. Пример за трудностите и опасността, които произтичат от предложения от жалбоподателите по главното производство и от френското правителство подход, предоставя сравнението на понятията за организация, които се използват в Директиви 98/59 и 2002/14. В отсъствието на определение на това понятие в текста на Директива 98/59, в посоченото по-горе решение по дело Rockfon Съдът приема, че понятието „организация“ по смисъла на тази директива не може да бъде определено от националното законодателство на държавите-членки и трябва да се тълкува като обозначаващо, според обстоятелствата, звеното, към което засегнатите от уволнението работници и служители са зачислени за изпълнение на възложените им задачи, независимо от обстоятелството, че въпросното звено има ръководство, което може независимо да извършва колективни уволнения(19) . От друга страна, трябва да се отбележи, че Директива 2002/14 възприема различен подход към определението на това понятие и като уточнява в член 2, буква б), че „организация“ означава „стопански субект, определен в съответствие с националното законодателство и практика [...], където постоянно извършва икономическа дейност с човешки и материални ресурси“, тя изрично препраща към националното законодателство и практиката на държавите-членки.
81. Разбира се, този пример не означава, че не е възможно в рамките на Директива 98/59 понятието „работник“ да бъде определено по същия начин като възприетото определение в Директива 2002/14. Освен това, по отношение на предвидения в Директива 98/59 праг от двадесет работници и служители, независимо от липсата на такава разпоредба, държавите-членки по необходимост са въвели „правила за прагове“ и „правила за корекция“, подобно на предвидените в член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14, с оглед да осигурят практическото прилагане на Директива 98/59.
82. При все това понятията, определени в Директива 2002/14, не са предназначени да се прилагат за Директива 98/59 именно поради липсата на ясни доказателства, че авторите на Директива 2002/14 са имали такива намерения.
83. Освен това от чисто прагматична гледна точка считам, че Съдът може надлежно да отговори на препращащата юрисдикция, без да се произнася по възникналия между страните спор относно връзката между Директива 2002/14 и Директива 98/59.
84. Действително, дори да се приеме за възможно разширяването на понятието „работник или служител“ и на понятието, посочено в член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14, тълкувано по предложения от мен по-долу начин, така че да обхванат Директива 98/59, това разширяване не променя отговора, който следва да се даде на втория въпрос на препращащата юрисдикция.
85. Както в този случай, така и в случай на отказ Директива 98/59 да се тълкува в светлината на Директива 2002/14, национално законодателство като това по главното производство според мен противоречи на Директива 98/59. Действително, като изключва цяла категория работници и служители
от изчислението на прага от двадесет работници и служители, законодателство като това по главното производство ще позволи на някои организации да избегнат задължението да спазват процедури, предвидени за защита на работниците и служителите, наложени от Директива 98/59. Такова законодателство следователно може да лиши групи работници от правото да бъдат информирани и изслушвани, което нормално произтича за тях от този акт(20), въпреки че Директива 98/59 не предвижда никакво изключение, въз основа на което държавите-членки да могат да нарушат гарантираното от нея задължение за информиране и консултиране на представителите на работниците(21) .
VI – Заключение
86. По гореизложените съображения предлагам на Съда да се произнесе, както следва, по отправените от Conseil d’État преюдициални въпроси в настоящото дело:
„1) С оглед на целите на Директива 2002/14/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 март 2002 година за създаване на обща рамка за информиране и консултиране на работниците и служителите в Европейската общност, възлагането на държавите-членки на грижата да определят методиката за изчисляване на прага спрямо броя на наетите работници и служители съгласно член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14 не може да се тълкува в смисъл, че допуска тези държави да изключат временно някои категории работници и служители за целите на прилагането на тези прагове.
2) Директива 98/59/ЕО на Съвета от 20 юли 1998 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки в областта на колективните уволнения трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална мярка, водеща до освобождаване, макар и временно, на някои организации, в които обикновено работят над двадесет работници и служители, от задължението да създават представителна структура на работниците и служителите поради прилагането на правила за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията, които изключват отчитането на определени категории работници и служители при прилагането на разпоредбите относно това представителство.“
(1) .
(2)
–	ОВ L 80, стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 120.
(3)
–	ОВ L 225, стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 95.
(4)
–	JORF [Официален вестник на Френската република], 3 август 2005 г., стр. 12687.
(5)
–	По името на предградието на Брюксел, на територията на което през месец юли 1997 г. е затворен завод за монтаж на автомобили на предприятието Renault. Затварянето на завода предизвиква безпрецедентна вълна от реакции в Европа, която стои в основата на приетото още през 1998 г от Комисията Предложение за директива за създаване на обща рамка за информиране и консултиране на работниците и служителите в Европейската общност (ОВ C 2, 1999г., стр. 3).
(6)
–	Вж. в този смисъл Решение от 27 януари 2005 г. по дело Junk (C‑188/03, Recueil, стр. I‑885, точка 29 и цитираната съдебна практика).
(7)
–	Такъв е случаят във версиите на немски език („Schwelle“), на английски език („threshold“), на датски език („taesklerne“), на гръцки език („ορίων“), на италиански език („soglie“), на латвийски език („sliekšņi“), на малтийски език („tal-limiti“), на полски език („progu“), на португалски език („limiares“), на словашки език („limitu“), на словенски език („praga“) и на шведски език („tröskel“).
(8)
–	Като например версиите на испански език („número“), на фински език („määrä“) и на нидерландски език („aantal“).
(9)
–	Видно е, че понятието, посочено в член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/14, се извежда за първи път в Изменено предложение на Комисията от 23 май 2001 г. (COM (2001) 296 окончателен) вследствие на изменения, предложени от Европейския парламент, без обаче да е дадено някакво пояснение по отношение на използваната терминология.
(10)
–	Вж. в този смисъл Решение от 1 юни 1961 г. по дело Simon/Съд на Европейските общности (15/60, Recueil, стр. 223) и Решение от 31 март 1998 г. по дело Франция и др./Комисия, (C‑68/94 и C‑30/95, Recueil, стр. I‑1375, точка 167).
(11)
–	Става въпрос за член 2, параграф 2 от Директива 94/45/ЕО на Съвета от 22 септември 1994 г. за създаване на Европейски работнически съвет или на процедура за информиране и консултации с работниците и служителите в предприятия с общностно измерение и групи предприятия с общностно измерение (ОВ L 254, стр. 64; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 3, стр. 107), която пояснява, че предписаните прагове за числеността на работната сила се определят съгласно средния брой работници и служители, включително с непълно работно време, наети на работа през последните две години, изчислен според национално законодателство и/или практика.
(12)
–	Общностното право предоставя и друг пример в този смисъл — този на Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129), чиято съответна разпоредба несъмнено е редактирана по по-ясен начин. Клауза 7 от Рамковото споразумение предвижда, че работниците на срочни трудови договори се вземат предвид при изчисляването на прага (по-специално на този, който е предвиден в общностната правна уредба) и възлага на държавите членки задължението да определят реда и условията за прилагане на това изчисление. Трябва да се отбележи, че жалбоподателите в главното производство не са се позовали на посочената директива пред Conseil d’État в подкрепа на своята жалба срещу Наредба-закон № 2005‑892, доколкото последната се прилага по отношение на работниците на срочни трудови договори, ненавършили двадесет и шест години.
(13)
–	За илюстрация на това становище имам предвид национална правна норма, която например да предвижда, в рамките на изчислението на списъчния състав на организация, че двадесет работници и служители, които работят на половин работен ден, се приравняват на един работник или служител, работещ на пълен работен ден, за целите на прилагането на предвидения в Директива 2002/14 праг от двадесет работници и служители. Такава норма по мое мнение би била явно несъразмерна.
(14)
–	А именно в ситуации, когато въпросните организации наемат определен брой работници и служители, независимо от възрастта им, който е равен или по-голям от предвидения в Директива 2002/14 праг от двадесет работници и служители, което води до възникване на правата, които произтичат от този текст, но в същото време наемат по-малко от единадесет работници, навършили двадесет и шест години (при което няма превишаване на прага, според съвместния прочит на френския Code du travail и на член 1 от Наредба-закон № 2005‑892).
(15)
–	ОВ L 48, стр. 29. Първо съображение от Директива 98/59 пояснява, че „за по-голяма яснота и рационалност Директива 75/129 [...] трябва да бъде консолидирана“.
(16)
–	Член 1, буква б) от Директива 98/59 определя „представителите на работниците“ като „представителите на работниците, предвидени в законите или практиката на държавите-членки“.
(17)
–	Следва да се отбележи, че посочената директива не дава определение за „организации“ по смисъла на този акт, както не определя и понятието „работодател“ и не посочва момента, когато настъпва „уволнението“, като тези понятия са пояснени от Съда, съответно в Решение от 7 декември 1995 г. по дело Rockfon (C‑449/93, Recueil, стр. I‑4291); в Решение от 16 октомври 2003 г. по дело Комисия/Италия (C‑32/02, Recueil, стр. I‑12063) и в Решение от 7 януари 2005 г. по дело Junk, посочено по-горе.
(18)
–	В своето Решение от 8 юни 1982 г. по дело Комисия/Италия (91/81, стр. 2133, точка 11), Съдът е установил, че разпоредбите на Директива 75/129 „трябва да допринесат за установяването на обща правна уредба, приложима във всички държави-членки, като при това се запази възможността за държавите-членки да прилагат или да въвеждат разпоредби, които са по-благоприятни за работниците“. Понастоящем тази възможност произтича от член 5 от Директива 98/59.
(19)
–	Решение от 7 декември 1995 г. по дело Rockfon, посочено по-горе (точки 25 и 32). Решението се отнася конкретно за Директива 75/129, която е консолидирана с Директива 98/59.
(20)
–	Вж. в този смисъл Решение по дело Rokfon, посочено по-горе (точка 30).
(21)
–	Вж. в този смисъл, по отношение на Директива 75/129, заключението на генералния адвокат Van Gerven по дело Комисия/Обединено кралство (Решение от 8 юни 1994 г., C‑382/92, Recueil, стр. I‑2435, точка 10).