Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Т. ĆAPETA
представено на 4 декември 2025 година(1)
Дело C‑440/25 [Ebilum(i)]
PM,
QN,
RM,
SM,
TM,
UM,
VM,
WM
срещу
Minister van Asiel en Migratie
(Преюдициално запитване, отправено от
Rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Цволе, Нидерландия)
„ Преюдициално запитване — Политика относно убежището — Международна закрила — Общи процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила — Право на ефективни правни средства за защита — Цялостно и ex nunc разглеждане — Обжалване на решение за отхвърляне на молба за международна закрила — Правомощия на първоинстанционните съдилища да се произнасят по съществото на молбата — Понятието „основателни опасения от преследване“ — Разумна вероятност от преследване “
I.      Въведение
1.        С настоящото преюдициално запитване, отправено от Rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Цволе, Нидерландия), запитващата юрисдикция иска тълкуване на Директивата за процедурите за убежище(2) и на Директивата за определянето(3).
2.        В съответствие с искането на Съда обаче настоящото заключение се фокусира единствено върху тълкуването на понятието „основателни опасения от преследване“, съдържащо се в определението за „бежанец“ по член 2, буква г) от Директивата за определянето.
II.    Фактите по главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
3.        Семейство от регион Иракски Кюрдистан, състоящо се от майка, баща и техните три дъщери (жалбоподателите в главното производство, наричани по-нататък „жалбоподателите“), подава молба за убежище в Нидерландия пред Minister van Asiel en Migratie (министър по въпросите на убежището и миграцията, наричан по-нататък „министърът“), който е ответник в главното производство).
4.        Като причина да поискат убежище, те посочват по-специално проблеми със свой съсед, страха от кръвно отмъщение и принудителен брак на дъщерите, опасения от обрязване на дъщерите, както и обстоятелството, че дъщерите се отъждествяват с основната ценност за равенство между жените и мъжете.
5.        От акта за преюдициално запитване е видно, че процедурата за предоставяне на убежище е в ход от 2017 г.
6.        С решения от 11 септември 2023 г. (наричани по-нататък „спорните решения“) министърът отхвърля молбите за убежище на жалбоподателите като явно неоснователни с мотива, че изявленията им са недостоверни.
7.        Жалбоподателите обжалват тези решения пред запитващата юрисдикция.
8.        Тази юрисдикция разглежда жалбата в съдебно заседание, проведено на 26 март 2024 г., и на 30 април 2024 г. указва случаят да бъде разгледан отново, след като Съдът обявява, че предстои да постанови решение
K и L(4).
9.        След постановяването на това решение министърът провежда допълнително интервю с жалбоподателите. С допълващи решения от 25 февруари 2025 г. (наричани по-нататък „допълващите решения“) министърът потвърждава отхвърлянето на молбите за убежище. При това обаче той излага допълнителни мотиви за отказ, които се отнасят до изтъкнатите от жалбоподателите опасения от обрязване на жени, страх от принудителен брак и отъждествяване с основната ценност за равенство между жените и мъжете.
10.      С оглед на тези допълващи решения жалбоподателите изменят жалбата си пред запитващата юрисдикция и излагат допълнителни основания за обжалване, свързани с допълнителните мотиви на министъра за отхвърляне на молбите им за убежище.
11.      На 12 юни 2025 г. в хода на производството пред запитващата юрисдикция министърът оттегля допълващите решения с единственото обяснение, че се нуждае от повече време, за да проучи последиците от решение K и L и приетото вследствие на това решение законодателство. Той заявява, че жалбоподателите може да останат в Нидерландия до приемането на нови решения.
12.      Тъй като не желаят да изчакат новите решения на министъра, жалбоподателите отправят искане до запитващата юрисдикция да разгледа и прецени жалбата им по същество, изтъквайки свързаните с продължителната процедура значителен стрес и психическо натоварване, особено за трите дъщери.
13.      На първо място, жалбоподателите твърдят, че трите дъщери действително се отъждествяват с основната ценност за равенство между
жените и мъжете и че при евентуално завръщане в държавата им на произход на тях ще се гледа като на различни, поради което биха могли да бъдат преследвани.
14.      Според министъра този довод не е правдоподобен, тъй като трите дъщери не са доказали, че отъждествяването им с определена социална група е от основно значение за тяхната идентичност.
15.      Запитващата юрисдикция не приема това твърдение и счита по-специално, че доводът на министъра се основава на неправилно тълкуване на решение K и L.
16.      На второ място, жалбоподателите твърдят, че се опасяват от преследване, ако се завърнат в държавата си на произход, защото принадлежат към семейство или клан, където жените биват омъжвани по принуда, считат се за неравнопоставени на мъжете и могат да бъдат убити заради несъгласие със съпруга си.
17.      Според министъра опасенията им са неоснователни, тъй като по същество смята, че родителите на трите дъщери са много толерантни.
18.      Запитващата юрисдикция отново не е съгласна с министъра. Според нея министърът не е обосновал в достатъчна степен защо трите дъщери, доколкото действително се отъждествяват с основната ценност за равенство между жените и мъжете, не биха имали основателни опасения от преследване при завръщане в Ирак. В това отношение запитващата юрисдикция счита, че прилаганият преди това от министъра критерий за „разумна степен на вероятност от преследване“ трябва да се преценява от гледна точка на „предпазлив и разумно мислещ човек“.
19.      На трето място, министърът отхвърля молбата за убежище на жалбоподателите в частта, която се отнася до твърдените проблеми със съсед и до страха от кръвно отмъщение и принудителен брак, тъй като счита, че някои от изявленията на бащата в това отношение са противоречиви.
20.      Жалбоподателите изтъкват, че въпреки задълбочените интервюта на бащата той не е имал достатъчно възможност да бъде изслушан, за да опровергае твърдените несъответствия.
21.      Запитващата юрисдикция отбелязва, че макар несъответствията в изявленията на бащата да са безспорни, сами по себе си противоречията не засягат автоматично достоверността на неговите изявления. По мнение на тази юрисдикция това се подкрепя от обстоятелството, че изявленията на майката относно проблемите със съседа могат да послужат за потвърждение на изявленията на бащата.
22.      Въз основа на гореизложеното запитващата юрисдикция счита, че разполага с достатъчно данни, за да се произнесе по достоверността на обосновката на молбата за убежище на жалбоподателите, като според нея тази обосновка е достоверна. Съществуващата съдебна практика на Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове към Държавния съвет, Нидерландия) обаче не допуска самата запитваща юрисдикция да разглежда по същество молба за убежище.
23.      Поради това запитващата юрисдикция има съмнения относно съответствието на съществуващата съдебна практика на Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове към Държавния съвет) с Директивата за определянето и Директивата за процедурите за убежище.
24.      Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно постоянната практика на Съда, ако националният съд, сезиран с жалба срещу решение за отхвърляне на молба за убежище, установи, че разполага с всички необходими фактически и правни обстоятелства в това отношение, той е оправомощен в рамките на цялостно ex nunc разглеждане на тези обстоятелства да вземе обвързващо решение по въпроса дали подалото жалбата лице отговаря на условията за международна закрила съгласно Директивата за определянето. Издаденото от националния съд решение в това отношение е обвързващо за органа, компетентен да се произнесе по молбите за убежище.
25.      Освен това запитващата юрисдикция счита, че понятието „основателни опасения“ трябва да се тълкува в смисъл на „разумна степен на вероятност“ или „реална опасност“ от преследване, като решаващият критерий може да бъде дали от гледна точка на предпазлив и разумно мислещ човек в положението на търсещо убежище лице след преценка на всички известни обстоятелства връщането в държавата на произход изглежда неприемливо.
26.      При тези обстоятелства Rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Zwolle) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Може ли националният съд да изведе от член 46, параграф 3 от [Директивата за процедурите за убежище] евентуално във връзка с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз или друга разпоредба от правото на Съюза/принцип на правото на Съюза правомощие самостоятелно да извърши преценка на достоверността на обосновката на молба за убежище, която да замени преценката на министъра?
2)      Може ли националният съд да изведе от една от горепосочените разпоредби правомощието да вземе окончателно решение по съществото на молбата за международна закрила въз основа на онези части от обосновката на молбата за убежище, които министърът счита за достоверни, и ако отговорът на първия въпрос е утвърдителен — онези части от обосновката, които националният съд счита също така за достоверни? Може ли при това националният съд да замени преценката на министъра относно правдоподобността на опасенията от преследване или относно реалната опасност от тежки посегателства, по-специално ако националният съд счита, че е достатъчно информиран, за да направи такава преценка, с оглед на наличната публично достъпна информация за държавите?
3)      Може ли националната съдебна практика, например въз основа на процесуалната автономия, да ограничи посочените в първия и втория въпрос правомощия по такъв начин, че те все пак да бъдат признати само на министъра?
4)      Може ли, когато преценява дали разполага с достатъчно информация, за да вземе решение по същество, националният съд да вземе предвид информация, която е била представена в производството по обжалване, но все още не е била налична в административното производство? От значение ли е в това отношение дали страните са имали възможност да коментират обстойно фактическата обстановка в писмен вид или в съдебното заседание?
5)      Трябва ли под „основателни опасения“ по смисъла на член 2, буква г) от [Директивата за определянето] да се разбира положение, при което е налице разумна степен на вероятност търсещото убежище лице да бъде преследвано в случай на връщане? Трябва ли тази разумна степен на вероятност да се конкретизира според критерия за „предпазлив и разумно мислещ човек“, съгласно който е от решаващо значение дали от гледна точка на предпазлив и разумно мислещ човек в положението на търсещо убежище лице след преценка на всички известни обстоятелства връщането в държавата на произход изглежда неприемливо? Ако това не е така, какъв критерий трябва да се приложи тогава?“.
27.      Запитващата юрисдикция отправя искане за разглеждане на запитването по реда на спешното производство по член 107 от Процедурния правилник на Съда или по реда на бързото производство по член 105, параграф 1 от същия правилник.
28.      Член 105, параграф 1 от Процедурния правилник предвижда, че по искане на запитващата юрисдикция или, по изключение, служебно, след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат председателят на Съда може да реши определено преюдициално запитване да бъде разгледано по реда на бързото производство, когато естеството на делото изисква то да бъде разгледано в кратки срокове.
29.      На 19 август 2025 г., след като изслушва съдията докладчик и генералния адвокат, председателят на Съда решава да удовлетвори искането на запитващата юрисдикция настоящото преюдициално запитване да бъде разгледано по реда на бързото производство по член 105, параграф 1 от Процедурния правилник.
30.      Председателят на Съда основава решението си на факта, че запитващата юрисдикция е предоставила на Съда конкретни, точни и категорични доказателства относно здравословното състояние на съответните жалбоподатели и относно причинно-следствената връзка между здравословното им състояние и породената от обстоятелствата по спора в главното производство несигурност. От съображенията на запитващата юрисдикция следва също, че отговор на Съда в кратък срок вероятно значително ще ограничи опасността от влошаване на здравословното състояние на въпросните двама жалбоподатели.
31.      Писмени становища пред Съда представят жалбоподателите, чешкото, германското и нидерландското правителство.
32.      В съдебно заседание от 27 октомври 2025 г., на което запитването е разгледано съвместно с друго висящо пред Съда преюдициално запитване по дело C‑198/25(5), жалбоподателите, нидерландското правителство и Комисията излагат своите устни становища.
III. Анализ
33.      Както вече обясних, заключението ми по настоящото дело се съсредоточава единствено върху петия преюдициален въпрос, с който се търси тълкуване на понятието „основателни опасения“ по смисъла на член 2, буква г) от Директивата за определянето.
34.      В рамките на общата политика на Европейския съюз в областта на убежището Директивата за определянето основава правото на международна закрила на признаването на статут на бежанец.
35.      В това отношение „основателните опасения“ на дадено лице от преследване в случай на връщане в държавата му на произход са от ключово значение за признаването на такъв статут.
36.      Член 2, буква г) от Директивата за определянето определя като бежанец всеки „гражданин на трета държава, който поради основателни опасения от преследване, основано на раса, религия, националност, политическо мнение или принадлежност към определена социална група, се намира извън държавата, чийто гражданин е, и който не може или поради тези опасения не желае да се обърне за закрила към тази държава, или лице без гражданство, което, като се намира по горепосочените причини извън държавата на предишното си обичайно пребиваване, не може или поради такива опасения не желае да се завърне в нея, и по отношение на което не се прилага член 12“.
37.      Това определение е заимствано от член 1, раздел А, точка 2 от Женевската конвенция(6), призната от законодателя на Съюза за „крайъгълен камък на международноправния режим за закрила на бежанците“, който Съюзът също зачита(7).
38.      В този смисъл въпросната конвенция(8), включително свързаните с нея различни международни тълкувания на понятието „бежанец“, както и ръководните документи на международните институции, създадени под егидата на ООН, като например Върховния комисариат за бежанците на Организацията на обединените нации (ВКБООН)(9), са релевантни за тълкуването на понятието „бежанец“ по смисъла на правото на Съюза.
39.      Дадено лице се счита за бежанец от момента, в който отговаря на условията, предвидени в определението за бежанец, съдържащо се в Женевската конвенция(10). С други думи, признаването на статута на бежанец е декларативен акт(11).
40.      Тъй като това определение включва понятието „основателни опасения“ от преследване, за да се прецени дали на дадено лице следва да се признае статут на бежанец, е необходимо да се разберат значението на това понятие и методите за
установяване дали това условие е изпълнено.
41.      Когато преценяват дали условията за предоставяне на статут на бежанец са изпълнени, решаващите органи или евентуално съдилищата трябва, на първо място, да установят фактите, свързани с лицето, което иска признаване на статут на бежанец, както и фактите, свързани с положението в държавата му на произход. На второ място, те трябва да решат дали тези факти водят до извод, че са налице основателни опасения от преследване(12).
42.      В случая именно до тази втора
стъпка
се отнася петият въпрос на запитващата юрисдикция. По същество последната иска да се установи, първо, дали при преценката за изпълнение на условието за „основателни опасения“, посочено в член 2, буква г) от Директивата за определянето, националните органи трябва да вземат предвид наличието на разумна степен на вероятност търсещото международна закрила лице да бъде преследвано в случай на връщане в държавата на произход. Второ, запитващата юрисдикция иска да се установи по какви критерии следва да се определи разумната степен на вероятност. По-специално, тя пита дали тя следва да се преценява от гледна точка на „предпазлив и разумно мислещ човек“ в положението на търсещо убежище лице, или въз основа на алтернативни критерии.
43.      Доколкото разбирам, с тези въпроси запитващата юрисдикция иска по същество да се потвърди, че изискването за наличие на „основателни опасения“ предполага обективна преценка и следователно изпълнението му трябва да бъде установено въз основа на обективни критерии, като в такъв случай запитващата юрисдикция иска да разбере и какви критерии следва да се използват.
44.      Моят анализ на тези въпроси е организиран по следния начин. Най-напред, ще изложа доводи в подкрепа на твърдението, че изискването за „основателни опасения“ трябва да се преценява единствено въз основа на обективни критерии (А). По-нататък, ще разгледам тълкуването на запитващата юрисдикция, според което основателните опасения от преследване трябва да се разбират в смисъл, че съществува разумна степен на вероятност от преследване, и ще предложа на Съда да възприеме това тълкуване (Б). Накрая, ще посоча, че не е необходимо да се въвежда критерият за „разумно мислещ човек“, за да се увеличи обективността при преценката за възможно наличие на основателни опасения (В).
А.      Обективна преценка на „опасенията“
45.      Макар понятието „основателни опасения“ да е в основата на определението за бежанец, Директивата за определянето, също както Женевската конвенция, не уточнява неговия смисъл.
46.      Оценката за наличие на опасения, когато се взема решение дали да се признае статут на бежанец на дадено лице, по необходимост е прогнозна оценка. Решаващият орган трябва да си зададе въпроса дали са основателни опасенията на дадено лице, че би било подложено на преследване в случай на връщане в своята държава на произход.
47.      В това отношение, и при липсата на „кристално кълбо“, отговорът на такъв въпрос неизбежно е свързан с оценка на вероятността или изгледите за такова преследване в бъдеще. Следователно този въпрос, към който ще се върна отново, се поставя по следния начин: по какъв метод следва да се преценява тази вероятност от преследване?
48.      Във връзка с понятието „опасения“ обаче се поставя и допълнителният въпрос дали в случай на вероятност от преследване лицето, което се произнася по молбата за международна закрила, трябва освен това да установи дали молителят действително изпитва такива опасения от преследване. Насоки за преценката по този субективен елемент на изискването за „основателни опасения“ могат да бъдат почерпени от Наръчника на ВКБООН.
49.      Според този документ понятието за основателни опасения включва субективни и обективни елементи. Опасението е емоция и следователно е субективно състояние. В Наръчника на ВКБООН обаче се обяснява още, че квалифицирането на опасението като „основателно“ предполага, че „не само умствената нагласа на съответното лице е определяща за статута му на бежанец, но и обективното положение, което трябва да подкрепя тази нагласа. Следователно понятието „основателни опасения“ съдържа субективен и обективен елемент и при преценката за наличие на основателни опасения трябва да се вземат предвид и двата елемента“(13) [свободен превод].
50.      Това сякаш подсказва, че за да може да се признае статут на бежанец, трябва да бъдат налице както субективната емоция на страх (опасение), така и обективно признаване на основателността на тази емоция.
51.      При все това според редица коментари в доктрината не е необходимо да се установява наличието на субективната емоция на страх у молителя, за да бъде изпълнен критерият за „основателни опасения“(14).
52.      Споделям това схващане и предлагам на Съда да приеме, че е достатъчно да се установи обективното съществуване на вероятност от преследване, за да се признае статут на бежанец на дадено лице. Това води до извода, че за всяко лице с характеристиките на молителите съществува вероятност да бъде подложено на преследване в случай на връщане в държавата си на произход, като се има предвид обстановката в тази държава. Следователно не е необходимо да се установява дали това лице действително се опасява (страхува) от подобно преследване.
53.      Изключването на този субективен елемент от преценката за наличие на основателни опасения може да бъде обосновано с няколко съображения.
54.      Първо, освен че е трудно да се измери емоция като страха, хората са различни и изразяват емоциите си по различен начин.
55.      Второ и по-важно, ако дадено лице не успее надлежно да докаже своите опасения (страх), решаващият орган би могъл да приеме, че молбата му за убежище е недостоверна. Това на свой ред би могло да доведе до отказ да се предостави статут на бежанец на лицето, без този орган изобщо да е разгледал обективния елемент на понятието за основателни опасения.
56.      Накрая, някои лица, като например децата, може да не усещат страх въпреки обективната вероятност да бъдат преследвани при завръщането си в държавата на произход(15).
57.      Противоречи ли това тълкуване, което изисква от решаващите органи да вземат предвид само обективните елементи на опасенията, на насоките, съдържащи се в Наръчника на ВКБООН? Не непременно. Когато установи наличието на обективна опасност дадено лице да бъде преследвано в случай на връщане в държавата си на произход, решаващият орган може също така имплицитно да заключи, че съществува субективно опасение (страх). Следователно не се налага отделна преценка на субективния аспект на опасенията дори ако понятието „опасение“ по смисъла на определението за бежанец се разбира като включващо субективни и обективни елементи.
58.      Позоваването единствено на обективни елементи, за да се установи дали са налице основателни опасения, изглежда, е практика, възприета от редица юрисдикции(16).
59.      Например някои съдилища в Съединените американски щати
сякаш задават въпроса дали „разумно мислещ човек“, който се намира в същото положение като търсещото убежище лице, би имал опасения (страх). При положителен отговор субективните опасения на молителя за международна закрила могат да се предположат(17).
60.      Освен това съдилищата и решаващите органи в други държави, като например Австралия, Франция, Германия и Нова Зеландия, подкрепят обективния подход за установяване на основателни опасения от преследване(18).
61.      Съдът все още не е бил сезиран с директно искане да заеме позиция по въпроса дали органите, които се произнасят по молбите за международна закрила, трябва да вземат предвид субективните опасения на молителя, когато решават дали да предоставят статут на бежанец.
62.      В решение Y и Z Съдът в отговор на друг въпрос(19) приема, че „когато […] преценяват дали молителят има основателни опасения от преследване, компетентните органи определят дали установените обстоятелства представляват или не заплаха, поради която съответното лице може с основание да се опасява с оглед на личното си положение, че действително спрямо него ще бъдат извършени актове на преследване“(20).
63.      От тази точка би могло да се заключи, че Съдът изисква от компетентните органи да установят наличието на субективно опасение у молителя,
но основанието за тези опасения трябва да бъде и обективно признато, тъй като се изисква молителят с основание да се опасява от преследване.
64.      По-нататък, в решение Y и Z обаче Съдът посочва, че „[п]реценката дали рискът е голям, която трябва във всички случаи да се прави бдително и предпазливо […], се основава единствено на конкретната оценка на фактите и обстоятелствата в съответствие с правилата, съдържащи се по-специално в член 4 от [Директивата за определянето]“(21).
65.      По мое мнение това подсказва, че според Съда само обективната оценка на съществуващото положение може да доведе до заключението, че с основание съществуват опасения от преследване, което е едновременно необходимо и достатъчно, за да се установи дали дадено лице е бежанец.
66.      Според мен по-новата съдебна практика потвърждава този извод. В решение K и L Съдът обединява две точки от решение Y и Z в една, като изтъква че „[…] оценяването от страна на компетентните национални органи на основателността на опасенията на молителя от преследване трябва да е индивидуално и да се извършва за всеки отделен случай бдително и предпазливо въз основа единствено на конкретна оценка на фактите и обстоятелствата, за да се определи дали установените факти и обстоятелства представляват такава заплаха, че съответното лице да може предвид индивидуалната си ситуация с основание да се опасява, че действително ще стане жертва на действия на преследване, ако трябва да се завърне в държавата си на произход
[…]“(22).
67.      Ето защо според мен Съдът вече е заел позицията, че органите трябва да преценят обективно дали лице в положението на молителя, като се имат предвид обстоятелствата в държавата му на произход, може с основание да се опасява от преследване.
Б.      Разбиране на основателните опасения като разумна степен на вероятност от преследване
68.      Преценката дали молителят би могъл с основание да се опасява от преследване, зависи от извършваната от решаващия орган оценка на риска
по въпроса дали има вероятност при евентуално връщане в държавата на произход съответният молител да бъде преследван. Такава оценка на риска неизбежно има субективен характер, освен ако не може да бъде разработена математическа формула, която да се изчислява с помощта на съвременни модели на ИИ и да се проверява от хора, които вземат решенията.
69.      В това отношение съществуват множество фактори, които трябва да се вземат предвид при извършването на такава оценка, като те могат да взаимодействат помежду си по различни начини. Не е невъзможно даден модел на ИИ да предвиди степента на вероятност от преследване на търсещото убежище лице по-успешно, тоест с по-голяма точност от хората. Няма обаче достатъчно данни за минали събития — особено относно броя на случаите, при които молители за международна закрила са били преследвани поради отказ за международна закрила и последващо връщане в държавата им на произход — за да бъде обучен такъв модел на ИИ и след това да се съпостави точността на този модел с тази на хората, вземащи решения. Дори да е възможно разработването на такъв модел, той все пак би изисквал човешки надзор и в най-добрия случай би могъл да се използва като допълнителен инструмент, за да се прецени дали дадено лице отговаря на необходимите условия за признаване на статут на бежанец.
70.      Във всеки случай, доколкото ми е известно, такъв модел все още не е разработен. Следователно за момента оценката на вероятността от преследване може да се извършва само от хора, чиято преценка неизбежно ще бъде субективна в смисъл, че два различни решаващи органа биха могли да стигнат до различни
изводи при оценката на една и съща съвкупност от обстоятелства.
71.      Като се има предвид потенциалната възможност решаващите органи да вземат противоречащи си решения по отношение на двама молители в сходно положение, е важно такъв риск да бъде сведен до минимум.
72.      Следователно възниква въпросът как да се обективизира субективно решение относно вероятността от преследване на дадено лице?
73.      Директивата за определянето съдържа някои елементи, които служат за обективизиране на процеса на вземане на решения относно вероятността от преследване. Както Съдът вече е обяснил, определянето дали са налице основателни опасения, трябва да се извършва „в съответствие с правилата, закрепени в частност в член 4, параграфи 3—5 от [Директивата за определянето]“(23).
74.      Член 4, параграф 3 от Директивата за определянето изисква, на първо място, преценката да се извършва за всеки отделен случай. Това означава, че всяка молба изисква самостоятелен анализ, който да се извършва за всеки отделен случай. При този анализ решаващият орган трябва да вземе предвид два вида факти. Първият вид са фактите, които позволяват на решаващите органи да направят извод относно обстановката в държавата на произход, включително законовите и подзаконовите актове на тази държава и начина, по който те се прилагат на практика. Вторият вид са тези факти, които се отнасят пряко до молителя;
те обхващат личните характеристики на лицето, като например неговото минало, пол, религия и идентичност, които могат да бъдат подкрепени с документи или изявления, представени от молителя. Ако определени факти не могат да бъдат удостоверени с документи или други представени доказателства, член 4, параграф 5 от тази директива предвижда обстоятелства, при които съмнението се разглежда в полза на молителя(24).
75.      По принцип всички релевантни факти се установяват към момента на оценяване на молбата. Решаващият орган обаче следва да вземе предвид и доказателствата за минало преследване на този конкретен молител, ако има такова(25), както и дейностите, упражнявани от молителя след напускането на държавата, които може да са допринесли за опасението от преследване(26).
76.      Едва след като разгледа личното положение на молителя в контекста на фактите, установени с оглед на възможните причини за преследване в държавата на произход, решаващият орган следва да реши дали опасението от преследване на този молител действително е „основателно“.
77.      Ето защо, противно на виждането на нидерландското правителство, решаващите органи не разполагат с широка свобода на преценка, когато се произнасят по молбите за международна закрила. Вместо това те са длъжни на основание член 4 от Директивата за определянето да разгледат внимателно и в сътрудничество с търсещото убежище лице всички обстоятелства по случая, които са им известни, било поради изтъкването им от молителя, било в резултат на служебно извършен задълбочен анализ, за да направят възможно най-пълна оценка, която да им позволи да се произнесат по случая.
78.      По този начин член 4 от Директивата за определянето ограничава свободата на лична и субективна преценка от страна на решаващия орган. Въпреки това, отчитайки всички необходими факти, този орган все пак трябва да вземе решение относно степента на вероятност съответният молител да бъде преследван в случай на връщане в държавата на произход.
79.      В това отношение запитващата юрисдикция предлага за стандарт на доказване да се приеме „разумна степен на вероятност“ от преследване(27). Този стандарт означава, с което всъщност са съгласни всички участници в настоящото производство, че не е достатъчно да има само вероятност от преследване(28). Същевременно стандартът не трябва да бъде твърде висок и категорично не трябва да е „отвъд всякакво разумно съмнение“, какъвто е стандартът, прилаган в областта на наказателното право. Участниците обаче са на различни мнения по въпроса дали разумната степен на вероятност изисква преследването да е „по-вероятно, отколкото липсата му“. Въпреки че ЕСПЧ сякаш е изразил желание да възприеме такъв
стандарт на доказване(29), аз споделям виждането на Комисията, че такова изискване за вероятност (при отношение 50:50) изглежда твърде висок стандарт. Съществуването на разумна възможност дадено лице да бъде преследвано, ако бъде върнато в държавата си на произход, следва да е достатъчно, за да се установи наличието на основателни опасения, без да се определя предварително изискуем процент на вероятността(30).
80.      С оглед на гореизложеното на първата част от петия въпрос на запитващата юрисдикция може да се отговори по следния начин: основателни опасения от преследване са налице, когато съществува разумна степен на вероятност молителят за международна закрила да бъде преследван в случай на връщане в държавата си на произход.
В.      Критерият за „разумно мислещ човек“ като метод за обективизиране на субективни решения
81.      Запитващата юрисдикция също така иска да се установи дали разумна степен на вероятност за преследване, в случай че даден молител бъде върнат в държавата
си на произход, би могла да се прецени с помощта на правния критерий за „разумно мислещ човек“. В това отношение запитващата юрисдикция се позовава на практиката на германските съдилища, които при произнасянето си по молби за международна закрила използват критерия за „разумно мислещ и добре осведомен човек“(31).
82.      В писмените си становища германското правителство и Комисията подкрепят тази практика и предлагат критерият за „разумно мислещ и добре осведомен човек“ да се прилага към положението на търсещите убежище лица.
83.      Жалбоподателите обаче считат, че молбата за убежище трябва да се преценява само от гледна точка на търсещото убежище лице и с оглед на положението в държавата му на произход (например). Те обясняват, че само този подход гарантира, че критерият включва неутрална и обективна оценка във всички случаи, докато при критерия за „разумно мислещ и добре осведомен човек“ има опасност от пренебрегване на цялостната преценка. По този начин, както обясняват жалбоподателите в съдебното заседание, позоваването на критерия за „разумно мислещ и добре осведомен човек“ би могло да откъсне оценката от конкретните молители в даден случай.
84.      Нидерландското правителство счита, че възприемането на такъв критерий не би довело до повече уеднаквяване, тъй като начинът, по който един измислен разумно мислещ човек изпитва известни (субективни) опасения (страх), зависи и от тълкуването на решаващия орган и/или на съда във всеки отделен случай. Поради това нидерландското правителство, подкрепяно в това отношение от Комисията, счита, че няма основание Съдът да дефинира по-подробно критерия за разумна степен на вероятност от преследване, а следва да остави тази преценка да се извършва от националните органи и съдилища за всеки отделен случай.
85.      Според мен, ако се използва правилно, правният критерий за разумно мислещ човек би обслужвал целта за обективизиране на решението на органа, който следва да определи дали в конкретен случай съществува разумна степен на вероятност от преследване. Това би било така, доколкото този критерий се разбира и използва, за да подтикне вземащия решение, включително съдия, да влезе в ролята на „социална личност, която се интересува от другите“(32); с други думи, да не се основава единствено на собствената си гледна точка. В този смисъл използването на правния критерий за „разумно мислещ човек“ би послужило като допълнително напомняне към вземащия решение да не налага личните си възгледи.
86.      Като се има предвид обаче, че също така е възможно критерият за разумно мислещ човек всъщност да се изтъква единствено с цел да се затвърди определена гледна точка, представяна за „разумна“, при което същият не се явява фактор за ограничаване на субективността, а напротив, позволява да се обоснове субективно решение(33), аз се съгласявам с жалбоподателите и нидерландското правителство, че не е необходимо да се използва този критерий.
87.      За да дам отговор на втората част от петия въпрос на запитващата юрисдикция, критерият, който трябва да се използва, за да се определи дали е налице основателно опасение от преследване, е да се зададе въпросът дали лице, което притежава характеристиките на молителя и се намира в положение като неговото — по-специално като се вземе предвид отношението между неговите лични характеристики и установените факти във връзка с действията на преследване в държавата му на произход — би могло с основание да се опасява, че ще бъде преследвано в случай на връщане в тази държава.
88.      Тази преценка трябва да
се извършва за всеки отделен случай, като се вземат предвид всички налични и относими доказателства, представени от съответния молител, както и всяка друга информация, която решаващият орган е в състояние да получи и използва в подкрепа на изявленията на този молител.
89.      Това тълкуване съответства на и доразвива вече изразената от Съда позиция в няколко решения, посочени в точка 66 от настоящото заключение.
IV.    Заключение
90.      С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на петия преюдициален въпрос, поставен от Rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Цволе, Нидерландия), по следния начин:
„Член 2, буква г) от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила
трябва да се тълкува в смисъл, че основателни опасения от преследване са налице, когато съществува разумна степен на вероятност молителят за международна закрила да бъде преследван в случай на връщане в държавата си на произход.
За да прецени дали е налице такава разумна степен на вероятност, решаващият орган трябва да постави въпроса дали лице, което притежава характеристиките на молителя и се намира в положение като неговото —
и отчитайки
отношението между личните характеристики на молителя и установените факти във връзка с действията на преследване в държавата му на произход — би могло с основание да се опасява, че ще бъде преследвано в случай на връщане в тази държава.
Тази преценка трябва да се извършва за всеки отделен случай, като се вземат предвид всички налични и относими доказателства, представени от съответния молител, както и всяка друга информация, която решаващият орган е в състояние да получи и използва в подкрепа на изявленията на този молител“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Директива
2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 60, наричана по-нататък „Директивата за процедурите за убежище“).
3      Директива
2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9, наричана по-нататък „Директивата за определянето“).
4      Решение от 11 юни 2024 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Жени, които се отъждествяват с ценността за равенство между половете) (C‑646/21, наричано по-нататък „решение K и L“, EU:C:2024:487).
5      Вж. дело C‑198/25,
Quotal — Преюдициално запитване от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Zwolle (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Цволе), постъпило на 11 март 2025 г. — S/Minister van Asiel en Migratie (ОВ C, C/2025/3395), достъпно на следния интернет адрес: http://data.europa.eu/eli/C/2025/3395/oj.
6      Конвенция за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г., влязла в сила на 22 април 1954 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 137), допълнена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 606, стр. 267), влязъл в сила на 4 октомври 1967 г. (наричани по-нататък заедно „Женевската конвенция“).
7      Вж. съображения 3 и 4 от Директивата за определянето.
8      Вж. например решение от 4 октомври 2024 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl и др. (Афганистански жени) (C‑608/22 и C‑609/22, EU:C:2024:828, т. 33 и цитираната съдебна практика).
9      Ето защо, за да се разбере понятието „бежанец“, следва да се вземе предвид изготвеният от ВКБООН документ Handbook on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status and Guidelines on International Protection —
Under the 1951 Convention and the 1967 Protocol Relating to the Status of Refugees (Наръчник за процедурите и критериите за определяне на статута на бежанец и насоки за международна закрила съгласно Конвенцията от 1951 г. и Протокола от 1967 г. за статута на бежанците), 2019 г. (наричан по-нататък „Наръчникът на ВКБООН“).
10      Вж. точка 28 от Наръчника на ВКБООН.
11      Вж. съображение 21 от Директивата за определянето.
12      За подробно описание на необходимите стъпки в процеса на вземане на решение дали дадено лице, търсещо международна закрила, е бежанец, вж. уебсайта на Агенцията на Европейския съюз в областта на убежището (наричана по-нататък „EUAA“).
Well-founded fear —
In: EASO Practical Guide:  Qualification for international protection,
January 2022, 20—21, достъпно на следния интернет адрес: https://euaa.europa.eu/easo-practical-guide-qualification-international-protection/well-founded-fear-0.
13      Вж. точка 38 от Наръчника на ВКБООН (курсивът е мой).
14      Например Hathaway, J. C., M. Foster. The Law of Refugee Status.  Cambridge: Cambridge University Press,
2014, p. 92. Вж. също Storey, H.
The Refugee Definition —  In: International Law. Oxford: Oxford University Press, 2023, както и прегледа на литературата, представен в тази книга.
15      Вж. например Hathaway, J. C., W. S. Hicks.
Is there a subjective element in the refugee convention’s requirement of “well-founded fear”? —
Michigan Journal of International Law. 2005, 505—562, по-специално стр. 512); Zimmermann, A., F. M. Herrmann. Article 1 A, para. 2 1951 Convention — (Definition of the term “refugee”/définition du terme “réfugié”). — In: Zimmermann, A., et al. (Eds.). The 1951 Convention Relating to the Status of Refugees and its 1967 Protocol. Oxford:
Oxford University Press,
2024, 359—555, по-специално стр. 484—489).
16      За общ преглед вж. например Hathaway, J. C.,
M. Foster, бележка под линия 14 по-горе, цит. съч., стр. 104; Anderson, A. et al. A well-founded fear of being persecuted … But when? —
Sydney Law Review, 2020, 155—181, по-специално стр. 161—162; Zimmermann, A.,
F. M. Herrmann,  бележка под линия 15 по-горе, цит. съч., по-специално стр. 413—414.
17      Например според United States
Court of Appeals for the Fifth Circuit (Апелативен съд на пети окръг, САЩ) „чужденецът има основателни опасения от преследване, ако разумно мислещ човек в неговото положение би се страхувал от преследване, в случай че бъде върнат в родната си страна“ [свободен превод] (Guevara Flores, Petitioner, v. Immigration and Naturalization Service, Respondent (1986) 786 F.2d 1242 (USCA, 5th Cir., 1986), p. 1249).
18      Като примери за такива решения в тези държави вж. Австралия: High Court (Висш съд), Chan v. Minister for Immigration and Ethnic Affairs (9 декември 1989 г.); Франция: Cour nationale du droit d’asile (Национален съд по въпросите на правото на убежище), дело № 24009761 (17 юли 2024 г.); Германия: Oberverwaltungsgericht, Niedersachsen (Областен административен съд на провинция Долна Саксония), дело
№ 2 LA 1584/17 (1 август 2018 г.); Нова Зеландия: Refugee Status Appeals Authority (Орган, разглеждащ жалби относно бежански статут), жалба
№ 72635/01 (6 септември 2002 г.).
19      Поставеният по това дело въпрос е дали опасението на молителя от преследване е основателно, когато той може да избегне опасността от преследване в страната си на произход, като се откаже от извършването на определени религиозни действия. Вж. в това отношение решение от 5 септември 2012 г., Y и Z (C‑71/11 и C‑99/11, наричано по-нататък „решение Y и Z“, EU:C:2012:518, т. 73).
20      Решение Y и Z, точка 76 (курсивът е мой).
21      Вж. решение Y и Z, точка 77 (референциите към съдебната практика са пропуснати, курсивът е мой).
22      Вж. решение K и L, точка 59 и цитираната съдебна практика.
23      Решение от 21 септември 2023 г., Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Политическо мнение в приемащата държава членка) (C‑151/22, EU:C:2023:688, т. 42 и цитираната съдебна практика).
24      Подобна позиция възприема Европейският съд по правата на човека (ЕСПЧ). Вж. в това отношение решение на ЕСПЧ от 23 март 2016 г., F.G. с/у Швеция (CE:ECHR:2016:0323JUD004361111, § 113 и цитираната съдебна практика), който гласи: „[…] поради особеното положение, в което нерядко се намират търсещите убежище лица, често при преценката на достоверността на изявленията им и на представените в тяхна подкрепа документи е необходимо съмнението да се разглежда в тяхна полза. Когато обаче представената информация дава реални основания да се постави под съмнение истинността на твърденията на лицето, подало молба за убежище, същото трябва да предостави задоволително обяснение за твърдените несъответствия
[…]“.
25      Член 4, параграф 4 от Директивата за определянето.
26      Член 4, параграф 3, буква г) от Директивата за определянето.
27      Това е и стандартът на доказване, предложен от EUAA. Вж. EUAA.
Practical Guide on Evidence and Risk Assessment, 2024, p. 8.
28      Такава е и позицията на ЕСПЧ. Вж. неговото решение от 30 октомври 1991 г., Vilvarajah и др. с/у Обединеното кралство (CE:ECHR:1991:1030JUD001316387, § 111).
29      Вж. решение на ЕСПЧ от 28 февруари 2008 г., Saadi с/у Италия (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, § 140).
30      Вж. в това отношение решение на U.S.
Supreme Court (Върховен съд на САЩ) по дело Immigration and Naturalisation Service v. Cardoza-Fonseca (480 U.S. 421 (1987)
No. 85-782). На стр. 440 този съд посочва: „Нищо в дефиницията на Организацията на обединените нации не позволява да се заключи, че тъй като възможността молителят да бъде убит, изтезаван или преследван по друг начин, е само 10 %, той няма „основателни опасения“ това да се случи. […] Умерено тълкуване на критерия за „основателни опасения“ би било, че „стига от доказателствата да се установява обективно положение, не е необходимо да се доказва, че положението вероятно ще доведе до преследване, а е достатъчно преследването да е разумна възможност“.
31      По-специално, тя цитира решението на Oberverwaltungsgericht Niedersachsen (Областен административен съд на провинция Долна Саксония) от 17 август 2018 г., дело № 2 LA 1584/17. Вж. бележка под линия 26 от акта за преюдициално запитване (на езика на оригиналния текст и на френски език).
32      Вж. в това отношение Jeutner, V.
The Reasonable Person. Cambridge: Cambridge University Press, 2024, p. 173.
33      Вж. в това отношение публикуваното от Jeutner, V. проучване, бележка под линия 32 по-горе, цит. съч.