62006CC0162
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
M. POIARES MADURO
prezentate la 8 mai 2007 (
1
)
Cauza C-162/06
International Mail Spain SL, fostă TNT Express Worldwide Spain SL,
împotriva
Administración del Estado și Correos
„Directiva 97/67/CE — Norme comune pentru dezvoltarea pieței interne a serviciilor poștale — Liberalizarea serviciilor poștale — Posibilitatea de a rezerva poșta transfrontalieră prestatorului serviciului poștal universal «în măsura în care este necesar pentru menținerea serviciului universal»”
1.
Tribunal Supremo (Spania), Camera de contencios administrativ, Camera a treia întrunită în ședință plenară, adresează Curții o întrebare privind interpretarea articolului 7 alineatul (2) din Directiva 97/67/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind normele comune pentru dezvoltarea pieței interne a serviciilor poștale ale Comunității și îmbunătățirea calității serviciului (
2
), înainte de modificarea acestuia prin Directiva 2002/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 iunie 2002 (
3
).
I — Cadrul juridic, situația de fapt din acțiune și întrebarea preliminară
2.
Articolul 7 alineatul (2) din Directiva 97/67 autorizează menținerea unui serviciu rezervat după cum urmează:
„[…]
(2)   În măsura în care este necesar pentru menținerea serviciului universal, poșta transfrontalieră și marketingul direct prin corespondență pot să fie rezervate în continuare în limitele de preț și greutate prevăzute la alineatul (1).
[…]”.
3.
Legea 24/1998 din 13 iulie 1998 privind serviciul poștal universal și liberalizarea serviciilor poștale (
4
), care a transpus Directiva 97/67, prevede la articolul 18 alineatul 1 litera C), în vigoare la momentul faptelor:
„1.   Prestarea următoarelor servicii care fac parte din serviciul poștal universal este rezervată, cu titlu exclusiv, operatorului însărcinat cu furnizarea serviciului poștal universal în temeiul articolului 128 alineatul 2 din Constituție și în condițiile stabilite în capitolul următor:
[…]
C)
serviciul poștal transfrontalier de recepție și de expediere de scrisori și de cărți poștale, în limitele de greutate și de preț stabilite la litera B). În sensul prezentei legi, serviciul poștal transfrontalier desemnează serviciul poștal care provine sau având ca destinație alte state membre.”
4.
Articolul 41 alineatul 2 litera b) din Legea 24/1998 definește ca fiind o încălcare foarte gravă „furnizarea de servicii poștale rezervate operatorului prestator al serviciului poștal universal fără autorizație corespunzătoare, ceea ce pune în pericol prestarea serviciului realizată de către acesta din urmă”. Alineatul 3 litera a) prevede că „sunt considerate ca fiind încălcări grave: a) încălcările prevăzute la literele a)-i) ale alineatului 2 de mai sus atunci când nu sunt comise în împrejurările care permit clasificarea acestora ca fiind foarte grave”.
5.
Începând cu anul 1998, International Mail Spain SL (fostă TNT Express Worldwide Spain SL) furniza servicii poștale transfrontaliere de expediere a cărților poștale colectate din principalele locuri turistice spaniole. În acest scop, fuseseră amplasate cutii de scrisori în hoteluri, campinguri, rezidențe, supermarketuri etc., pentru strângerea cărților poștale cu destinația în străinătate, pe care erau aplicate timbre adezive, comercializate în aceleași puncte de vânzare ca și cărțile poștale.
6.
Secretaría General de Comunicaciones (Ministerio de Fomento) a considerat că furnizarea unor astfel de servicii constituia o încălcare administrativă gravă, astfel cum este prevăzută la articolul 41 din Legea 24/1998. Prin Decizia din 16 iunie 1999, aceasta a aplicat International Mail Spain SL o amendă în cuantum de 10 milioane ESP (+/– 60100 euro) și i-a impus să se abțină de la oferirea și furnizarea de astfel de servicii.
7.
Societatea International Mail Spain SL a introdus o acțiune în fața Camerei de contencios administrativ a Tribunal Superior de Justicia de Madrid, care a respins-o la data de 6 iunie 2002 și a considerat, printre altele, că Legea 24/1998 este conformă cu Directiva 97/67. International Mail Spain SL a intentat un recurs în fața Tribunal Supremo care, la data de 7 martie 2006, a formulat următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 7 alineatul (2) din Directiva 97/67 […] care autorizează statele membre să includă poșta transfrontalieră în rândul serviciilor poștale rezervate, permite acestor state membre să rezerve această atribuire numai în măsura în care statele stabilesc că, în lipsa acesteia, echilibrul financiar al prestatorului serviciului universal este pus în pericol sau, dimpotrivă, statele respective pot menține această atribuire ținând seama de alte considerații, printre care oportunitatea referitoare la situația generală a sectorului poștal, inclusiv cea legată de gradul de liberalizare a sectorului respectiv existent la momentul luării deciziei privind menționata atribuire rezervată?”
8.
Instanța de trimitere a considerat că, în ipoteza în care articolul 18 alineatul 1 litera C) din Legea 24/1998 ar fi încălcat condițiile stabilite de articolul 7 alineatul (2) din Directiva 97/67, nerespectarea actului cu putere de lege spaniol de către operatorii privați nu ar fi putut determina aplicarea sancțiunii administrative.
9.
Pentru a completa cadrul în care se înscrie întrebarea adresată de Tribunal Supremo, poate fi util de luat în considerare faptul că textul alineatului (2) al articolului 7 din directiva în cauză a fost reformulat [a devenit alineatul (1)], prin Directiva 2002/39, după cum urmează:
„[…]
În măsura în care este necesar pentru a asigura prestarea serviciului universal, de exemplu atunci când anumite sectoare din activitatea poștală au fost deja liberalizate sau din cauza unor trăsături specifice ale serviciilor poștale dintr-un stat membru, poșta transfrontalieră de expediere poate fi rezervată în continuare, în aceleași limite de greutate și preț.
[…]”
II — Analiză
A — Admisibilitate
10.
Regatul Spaniei a invocat în mod expres inadmisibilitatea trimiterii efectuate de către Tribunal Supremo. Se pot distinge două motive de inadmisibilitate invocate de către Regatul Spaniei: 1) formularea incorectă a întrebării preliminare, care pare să aibă ca obiect aprecierea validității unui act normativ intern; 2) inutilitatea întrebării și formularea acesteia în termeni ipotetici.
11.
Guvernul spaniol susține în observațiile sale că, în speță, adresând Curții întrebarea sau întrebările preliminare în cauză, instanța națională solicită acesteia să aprecieze dacă articolul 18 alineatul 1 litera C) din Legea 24/1998 privind serviciile poștale este conform Directivei 97/67 sau dacă depășește limitele impuse de aceasta.
12.
Excepția nu ni se pare convingătoare. Să amintim numai că, „deși nu este de competența Curții, în cadrul articolului 234 CE, să aplice normele de drept comunitar unei spețe determinate și nici să aprecieze compatibilitatea dispozițiilor de drept intern cu aceste norme, Curtea poate totuși să furnizeze instanței naționale toate elementele de interpretare a dreptului comunitar care i-ar putea fi utile acesteia pentru a aprecia efectele dispozițiilor acestuia” (
5
). Curții i se solicită să furnizeze o interpretare a dreptului comunitar și să ofere instanțelor naționale toate elementele necesare pentru a stabili compatibilitatea dispoziției naționale cu dreptul comunitar.
13.
Regatul Spaniei susține, de asemenea, inadmisibilitatea întrebării, sau, după caz, a celor două întrebări adresate, întrucât acestea sunt lipsite de efect util pentru soluționarea acțiunii principale și, în plus, sunt formulate ipotetic. Nici acest argument nu poate fi acceptat.
14.
Curtea a amintit de mai multe ori că o abordare care respectă repartizarea competențelor între Curte și instanța națională presupune că, „în cadrul cooperării între Curte și instanțele naționale instituite prin articolul 234 CE, numai instanța națională, care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții” (
6
). În consecință, întrucât întrebările adresate de către instanța națională au ca obiect interpretarea unei dispoziții de drept comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (
7
).
15.
În realitate, urmând raționamentul propus de către Regatul Spaniei conform căruia, din faptul că răspunsul Curții nu ar putea, în sine, să soluționeze acțiunea principală, ar rezulta inadmisibilitatea întrebării, ne putem întreba în ce ipoteze o întrebare preliminară ar fi admisibilă. Soluționarea acțiunii principale depinde întotdeauna de o hotărâre întemeiată pe fapte și pe norme naționale care aparține instanței naționale. Faptul că un răspuns furnizat de către Curte nu permite, în sine, să soluționeze acțiunea principală, nu înseamnă că acesta nu este necesar și util pentru soluționarea litigiului. Prin urmare, trimiterea ni se pare admisibilă.
B — Interpretarea articolului 7 alineatul (2) din Directiva 97/67
16.
Întrebarea adresată de către instanța spaniolă privește interpretarea textului articolului 7 alineatul (2) și, în special, definirea limitelor posibilității, prevăzută de Directiva 97/67, de a rezerva anumite servicii prestatorului serviciului universal, printre care cel al „poștei transfrontaliere”.
17.
Instanța de trimitere dorește să afle dacă Directiva 97/67 trebuie interpretată în sensul că statele membre pot să prevadă rezervarea serviciilor numai dacă acestea stabilesc că echilibrul financiar al prestatorului serviciului universal este pus în pericol în lipsa acestei rezervări sau dacă pot, de asemenea, să mențină rezervarea, în baza altor considerații, în special a celor legate de oportunitatea sau de situația generală a sectorului poștal, inclusiv gradul de liberalizare a sectorului respectiv, în momentul în care este luată decizia de a rezerva anumite servicii.
18.
Pozițiile intervenienților pot fi rezumate după cum urmează. Pe de o parte, reclamanta (International Mail Spain SL) și Comisia Comunităților Europene au susținut ideea unei interpretări stricte a articolului 7 alineatul (2) din Directiva 97/67. Potrivit Comisiei, acest articol 7 alineatul (2) trebuie interpretat în sensul că rezervarea serviciilor este autorizată doar în măsura în care aceasta este necesară pentru a asigura funcționarea serviciului universal în condiții de echilibru financiar. Pentru a determina această necesitate, trebuie luat în considerare, printre alți factori, gradul de liberalizare a activității poștale și trăsăturile specifice ale serviciilor poștale naționale.
19.
Pe de altă parte, guvernele spaniol și belgian au împărtășit o interpretare mai largă a articolului 7 alineatul (2) din Directiva 97/67, apărând posibilitatea pentru statele membre de a se baza, în scopul atribuirii serviciilor rezervate, pe considerații legate de situația generală a pieței serviciilor poștale, precum, de exemplu, gradul de liberalizare a sectorului sau trăsăturile specifice ale serviciilor poștale dintr-un stat membru, conform indicațiilor furnizate de Directiva 2002/39. În opinia Regatului Spaniei, această directivă permite statelor membre să aleagă, în baza unei evaluări a oportunității realizate de acestea (și care nu este legată doar de menținerea echilibrului financiar), dacă rezervă sau nu rezervă prestatorului serviciului universal serviciile enumerate la articolul 7.
20.
În primul rând, în ceea ce privește dihotomia dintre echilibrul financiar și alte considerații de care trebuie să se țină seama, trebuie precizat că, spre deosebire de ceea ce întrebarea ar putea lăsa să se înțeleagă, cele două lucruri nu sunt în mod necesar contradictorii. Astfel cum va fi expus în continuare, ceea ce este important este stabilirea condițiilor în care se poate ține seama de aceste alte considerații. Punctul fundamental este acela de a interpreta conceptul „necesar pentru menținerea serviciului universal” și raportul acestuia cu noțiunea de echilibru financiar al prestatorului serviciului universal.
Apreciere juridică
21.
Sectorul poștal a fost supus unui proces progresiv de deschidere și de liberalizare. Această evoluție a fost reglementată pentru prima dată printr-un instrument de drept derivat prin Directiva 97/67. Posibilitatea de rezervare a anumitor servicii, prevăzută la articolul 7 din directiva respectivă, reprezintă o excepție de la aplicarea normelor fundamentale ale ordinii juridice comunitare incluse în Tratatul CE. Aceste excepții trebuie interpretate într-un mod strict (
8
). În plus, este evident că intervenția Directivei 97/67 nu poate institui un cadru normativ diferit în raport cu cel rezultat din tratat. Considerentul (41) al directivei în cauză amintește, de altfel, că „prezenta directivă nu afectează aplicarea normelor tratatului, în special normele de concurență și privind libertatea de a presta servicii”.
22.
Caracterul dinamic al procesului de liberalizare apare clar în considerentele (8) și (19) ale Directivei 97/67. Conform considerentului (8), „măsurile care vizează să asigure liberalizarea treptată și controlată a pieței și un echilibru corespunzător în aplicarea acestor măsuri sunt necesare pentru a garanta, în întreaga Comunitate și sub rezerva obligațiilor și drepturilor prestatorilor serviciului universal, libera prestare a serviciilor în sectorul poștal însuși”. Considerentul (19) continuă în acest sens: „este rezonabil să se permită ca, în mod provizoriu, marketingul direct prin corespondență și poșta transfrontalieră să poată în continuare să fie rezervate în limitele de preț și de greutate prevăzute; întrucât, ca o etapă suplimentară spre realizarea pieței interne a serviciilor poștale, o decizie privind continuarea liberalizării treptate și controlate a pieței serviciilor poștale, în special în vederea liberalizării poștei transfrontaliere și a marketingului direct prin corespondență, precum și privind o nouă revizuire a limitelor de preț și de greutate ar trebui să fie luată”.
23.
Articolul 7 din Directiva 97/67 prevede posibilitatea de a rezerva, „în măsura în care este necesar”, anumite servicii, în special, astfel cum se menționează la alineatul (2), poșta transfrontalieră, în limitele de preț și de greutate prevăzute de aceeași directivă. De asemenea, considerentul (42) al Directivei 97/67 precizează în mod clar că „nimic nu împiedică statele membre să mențină în vigoare sau să introducă pentru sectorul poștal măsuri mai liberale decât cele prevăzute în prezenta directivă sau, în cazul în care prezenta directivă devine caducă, să mențină în vigoare măsuri pe care acestea le-au adoptat pentru a o aplica, în măsura în care, în fiecare caz, aceste măsuri sunt compatibile cu tratatul”.
24.
Trebuie dedus că Directiva 97/67 stabilește limitele pentru definirea restricțiilor de concurență compatibile cu dreptul comunitar în sectorul poștal; punctul care trebuie clarificat, supus aprecierii Curții, privește interpretarea exactă a expresiei utilizate de directiva respectivă, și anume, „în măsura în care este necesar pentru menținerea serviciului universal”. Considerăm că răspunsul este furnizat de dispozițiile aceleiași directive și de considerentele acesteia, fiind preferată interpretarea care face dispoziția de drept derivat conformă cu tratatele (
9
).
25.
Directiva 97/67 schițează un cadru definitiv al liberalizării generale a pieței serviciilor poștale, iar totalitatea normelor pe care aceasta le prevede nu permite statelor membre să limiteze aplicarea normelor de concurență stabilite prin tratat. Considerentul (16) al acesteia este foarte explicit în acest sens, declarând că: „menținerea unui ansamblu al acestor servicii ce pot fi rezervate, în conformitate cu normele tratatului și fără a aduce atingere aplicării normelor de concurență, apare justificată pentru a asigura funcționarea serviciului universal în condiții de echilibru financiar”. Reiese de aici că această directivă prevede o legătură foarte strânsă între funcționarea serviciului universal și prevederea de servicii rezervate; aceste rezervări au un rol auxiliar de menținere a serviciului universal, acela de a permite instituirea acestuia în condiții de „echilibru financiar” (
10
).
26.
Pornind de la textul Directivei 97/67, este evident că trebuie evaluată, în primul rând, necesitatea de a garanta echilibrul economic și financiar al prestării serviciului universal. Trebuie să se precizeze că nu este necesar să fie amenințată viabilitatea economică a întreprinderii însărcinate cu misiunea de interes general pentru a permite rezervarea anumitor servicii pentru prestatorul serviciului universal, dacă această rezervare se dovedește ca fiind necesară pentru a garanta echilibrul economic și financiar al prestării serviciului universal; trebuie numai să se permită întreprinderii însărcinate cu serviciul universal să își urmeze propriul obiectiv și să își îndeplinească obligațiile în condiții economice acceptabile, astfel încât să garanteze menținerea serviciului universal. Drepturile rezervate trebuie să fie acordate numai în funcție de necesitățile serviciului universal. Noțiunea de echilibru financiar trebuie să se raporteze la menținerea serviciului universal ca atare și nu – astfel cum se menționează și în trimiterea preliminară – la prestatorul serviciului.
27.
Obligațiilor impuse de serviciul universal, care determină costuri pentru prestator, trebuie să le corespundă contribuții garantate prin acordarea de drepturi exclusive, sub forma, în cazul prevăzut la articolul 7 din Directiva 97/67, a unor servicii rezervate prestatorului serviciului universal. Potrivit acestei concepții, poate fi util și acceptabil să se permită o compensare între sectoarele de activitate rentabile și sectoarele mai puțin rentabile pentru titularul serviciului universal (
11
). Scopul este acela de a evita ceea ce numim „luarea caimacului” de către concurentul care nu este supus obligațiilor serviciului universal, și anume faptul de a se concentra asupra sectoarelor de activitate rentabile din punct de vedere economic dintre cele care țin de serviciul universal. Concurenții prestatorului serviciului universal pot practica prețuri mai competitive pentru simplul motiv că nu sunt obligați să folosească, precum prestatorul serviciului universal, beneficiile realizate în sectoarele rentabile pentru a compensa, integral sau parțial, pierderile suportate în sectoarele nerentabile (
12
).
28.
Prin atribuirea serviciilor rezervate, statele garantează întreprinderii prestatoare a serviciului universal posibilitatea de a-și îndeplini obiectivul (ținând seama numai de obligațiile care rezultă din serviciul universal), în condiții acceptabile din punct de vedere economic. Mai precis, atribuirea serviciilor rezervate este permisă doar în cazul în care rezervarea activităților rentabile este necesară pentru compensarea costurilor rezultate din îndeplinirea activităților nerentabile, garantând astfel condiții de echilibru economic. Această atribuire de drepturi rezervate nu trebuie să „[afecteze] negativ condițiile de concurență”, astfel cum precizează considerentul (28) al Directivei 97/67. Acest lucru înseamnă că subvențiile încrucișate provenite din sectorul rezervat în sectorul nerezervat nu trebuie să afecteze negativ condițiile de concurență ale întreprinderilor care nu beneficiază de drepturi speciale.
29.
A lega acordarea de servicii rezervate de menținerea serviciului universal și nu de echilibrul financiar al întreprinderii prestatoare înseamnă garantarea faptului că drepturile exclusive vor fi acordate în funcție de un criteriu obiectiv strâns legat de sarcinile impuse de serviciul universal. Aplicarea acestui criteriu obiectiv va determina fie atribuirea serviciilor rezervate pentru a compensa costurile inerente care rezultă din îndeplinirea obiectivului serviciului universal, chiar dacă această compensare nu este necesară pentru supraviețuirea economică a întreprinderii prestatoare, fie, dimpotrivă, împiedicarea, în principiu, a rezervării serviciilor care nu ar fi strict necesare pentru compensarea economică a sarcinii impuse de prestarea serviciului universal, dar ar viza asigurarea viabilității economice a întreprinderii prestatoare.
30.
În prima ipoteză a absenței riscurilor pentru viabilitatea economică a întreprinderii prestatoare, compensarea acordată prin intermediul serviciilor rezervate asigură funcția de a nu o pune pe aceasta într-o poziție de dezavantaj concurențial în raport cu alte întreprinderi care nu sunt obligate să îndeplinească obligațiile care rezultă din serviciul universal. Într-adevăr, în lipsa compensării prestărilor nerentabile care țin de serviciul universal, întreprinderile nu ar avea nicio motivare economică pentru a și le asuma, și, în consecință, supraviețuirea însăși a serviciului universal ar fi pusă în pericol.
31.
A doua ipoteză urmărește să interzică statelor să mai finanțeze în mod indirect întreprinderile ineficiente și să denatureze astfel concurența pe piață, în măsura în care aceste întreprinderi care beneficiază de serviciile rezervate sunt, pe de altă parte, în competiție cu alte întreprinderi din sectoarele lăsate deschise concurenței. Cu toate acestea, deși trebuie, așadar, în principiu să se facă distincția între echilibrul economic al serviciului universal și echilibrul economic al întreprinderii prestatoare, nu se poate exclude faptul că, în anumite cazuri, obiectivele de menținere a serviciului universal pot fi strâns legate de garanția menținerii pe piață a prestatorului serviciului universal. În rest, o astfel de preocupare explică, de asemenea, caracterul progresiv al liberalizării în acest sector. În acest caz, trebuie să fie posibilă rezervarea anumitor servicii, în funcție de necesitatea de a garanta viabilitatea acestuia, indiferent de existența unei corespondențe strânse între costurile rezultate din prestarea serviciului universal.
32.
Pentru a permite verificarea legăturii dintre acordarea serviciilor rezervate și echilibrul economic al serviciului universal, Directiva 97/67 subordonează atribuirea serviciilor rezervate unei condiții de deplină transparență financiară, care să permită în fiecare moment verificarea necesității atribuirii drepturilor speciale și a derogării de la normele tratatului. În plus, prevederea de norme în materie de transparență a conturilor (articolele 12-15) confirmă această viziune, impunând o separare strictă, în contabilitate, între cifrele privind serviciile rezervate și cele privind serviciile nerezervate și, în ceea ce privește contabilitatea serviciilor nerezervate, între serviciile care fac parte din serviciul universal și cele care nu fac parte din acesta.
33.
Această interpretare a articolului 7 din Directiva 97/67, care privește posibilitatea de a rezerva poșta transfrontalieră de expediere, nu se schimbă odată cu noua versiune (cu excepția faptului că devine mai strictă) a aceluiași articol din Directiva 2002/39. Potrivit reformulării efectuate de această directivă, poșta transfrontalieră poate fi rezervată în continuare, „în măsura în care este necesar” și, de exemplu, „atunci când anumite sectoare din activitatea poștală au fost deja liberalizate sau din cauza unor trăsături specifice ale serviciilor poștale dintr-un stat membru”. Această dispoziție oferă, în fapt, numai exemple privind elementele capabile de a influența îndeplinirea serviciului de interes general în condiții de echilibru economic. Este vorba despre indicii utile pentru orientarea evaluării referitoare atât la atribuirea drepturilor speciale, cât și la rezervarea serviciilor. Trebuie să luăm în considerare aceste elemente, în măsura în care acestea au un impact asupra viabilității economice a serviciului universal.
34.
Referirea la elemente ulterioare – în vederea evaluării compatibilității rezervelor cu dreptul comunitar – poate fi clarificată, de asemenea, prin considerentul (16) al Directivei 2002/39 și prin procesul de adoptare a acestei directive.
35.
Prima propunere elaborată de către Comisie nu prevedea posibilitatea rezervării poștei transfrontaliere de expediere, ci viza completa liberalizare a serviciului. Numai după intervenția Parlamentului European (
13
), textul Propunerii de reformare a Directivei 97/67 a început să considere ca fiind plauzibilă posibilitatea unei rezervări pentru serviciile poștale transfrontaliere.
36.
Considerentul (16) al Directivei 2002/39 evidențiază în mod clar caracterul excepțional al posibilității de a rezerva poșta transfrontalieră: „deschiderea completă pentru concurență a poștei transfrontaliere de expediere, cu posibile excepții, în măsura necesară pentru a asigura prestarea serviciului universal, reprezintă etape ulterioare relativ simple și controlate, care sunt totuși semnificative”. Prin urmare, pentru a sublinia mai bine că rezervarea poștei transfrontaliere trebuie considerată ca fiind o excepție – justificată numai pentru a garanta echilibrul financiar al serviciului universal –, au fost prevăzute, în dispoziția citată, elemente de luat în considerare la momentul evaluării necesității de a rezerva serviciul poștal transfrontalier.
37.
Este evident că, având în vedere liberalizarea treptată a pieței poștale, garanția echilibrului economic al serviciului universal trebuie să fie abordată într-un mod dinamic și că, diverselor niveluri de liberalizare le corespund diverse contexte și situații economice pentru întreprinderile însărcinate cu serviciul universal. Reducerea domeniilor rezervate și deschiderea pentru concurență ar putea, teoretic, să întărească importanța concesionării, în condiții de monopol, a anumitor sectoare de activitate, pentru a garanta echilibrul economic al prestării serviciului universal. O dezvoltare a sectorului supus concurenței ar putea produce, în fapt, o creștere a riscurilor de dezechilibru economic al prestării serviciului universal. Pe de altă parte, referirea la trăsăturile specifice ale serviciilor poștale dintr-un stat membru se explică prin faptul că trăsăturile serviciului transfrontalier diferă de la un stat membru la altul, în funcție de impactul economic variabil al serviciului poștal transfrontalier de expediere și al costurilor acestuia. Aceste diferențe în trăsăturile structurale și economice ale serviciilor poștale naționale impun, prin urmare, evaluări în raport cu necesitatea unei rezervări pentru asigurarea echilibrului economic, care variază foarte mult în funcție de statele membre.
38.
Având în vedere cele ce precedă, se poate concluziona că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 97/67 trebuie interpretat în sensul că cerința care trebuie îndeplinită pentru atribuirea serviciilor rezervate trebuie înțeleasă ca fiind o măsură destinată să garanteze echilibrul financiar al obiectivului serviciului universal, astfel cum este definit prin directiva menționată însăși. Considerații privind situația generală a sectorului poștal și gradul de liberalizare pot fi avute în vedere în măsura în care acestea pot fi relevante pentru stabilirea necesității de a rezerva anumite servicii în scopul garantării prestării serviciului universal în condiții de echilibru financiar. Puterea discreționară a statului cu privire la instituirea serviciilor rezervate este limitată prin sarcina, impusă acestui stat, de a demonstra necesitatea serviciilor rezervate în scopul protejării echilibrului financiar în îndeplinirea prestațiilor prevăzute de serviciul universal.
III — Concluzie
39.
În concluzie, sugerăm Curții să răspundă la întrebarea preliminară după cum urmează:
„Articolul 7 alineatul (2) din Directiva 97/67/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind normele comune pentru dezvoltarea pieței interne a serviciilor poștale ale Comunității și îmbunătățirea calității serviciului, în formularea originală a acestuia și după modificarea adusă prin articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2002/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 iunie 2002, trebuie interpretat în sensul că statele membre sunt autorizate să rezerve serviciile poștale transfrontaliere prestatorului (prestatorilor) serviciului universal, în măsura în care este necesar pentru a asigura funcționarea serviciului universal în condiții de echilibru financiar.”
(
1
)	Limba originală: portugheza.
(
2
)	JO 1998, L 15, p. 14, Ediţie specială, 06/vol. 3, p. 12.
(
3
)	JO L 176, p. 21, Ediţie specială, 06/vol. 4, p. 178.
(
4
)	BOE nr. 167 din 14 iulie 1998, p. 23473.
(
5
)	Hotărârea din 18 aprilie 1989, Di Felice (128/88, Rec., p. 923, punctul 7), şi Hotărârea din 9 iulie 2002, Flightline (C-181/00, Rec., p. I-6139, punctul 20).
(
6
)	Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman (C-415/93, Rec., p. I-4921, punctul 59), şi Hotărârea Flightline (citată anterior, punctul 21).
(
7
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate la 1 martie 2007 în cauza Van der Weerd şi alţii (C-222/05-C-225/05, cauză aflată pe rolul Curţii, punctul 12) şi Hotărârea din 8 noiembrie 1990, Gmurzynska-Bscher (C-231/89, Rec., p. I-4003, punctul 20), Hotărârea din 9 februarie 1995, Leclerc-Siplec (C-412/93, Rec., p. I-179, punctul 11), Hotărârea din 23 februarie 1995, Bordessa şi alţii (C-358/93 şi C-416/93, Rec., p. I-361, punctul 10), Hotărârea din 30 septembrie 2003, Inspire Art (C-167/01, Rec., p. I-10155, punctul 44), şi Hotărârea din 22 noiembrie 2005, Mangold (C-144/04, Rec., p. I-9981, punctul 35).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 6 aprilie 2006, ANAV (C-410/04, Rec., p. I-3303, punctul 26), şi Hotărârea din 11 ianuarie 2005, Stadt Halle şi RPL Lochau (C-26/03, Rec., p. I-1, punctul 46).
(
9
)	Hotărârea Curţii din 13 decembrie 1983, Comisia/Consiliul (218/82, Rec., p. 4063, punctul 15), şi Hotărârea din 29 iunie 1995, Spania/Comisia (C-135/93, Rec., p. I-1651, punctul 37).
(
10
)	Aceeaşi noţiune „echilibru financiar” a fost utilizată de către Curte, cu privire la sectorul serviciilor poştale, în Hotărârea din 19 mai 1993, Corbeau (C-320/91, Rec., p. I-2533), şi în Hotărârea din 17 mai 2001, TNT Traco (C-340/99, Rec., p. I-4109).
(
11
)	Hotărârile citate anterior Corbeau (punctul 17) şi TNT Traco (punctul 55).
(
12
)	A se vedea Concluziile avocatului general La Pergola prezentate la 1 iunie 1999 în cauza Deutsche Post (Hotărârea din 10 februarie 2000, C-147/97 şi C-148/97, Rec., p. I-825, punctul 27).
(
13
)	Rezoluţia legislativă privind avizul Parlamentului European referitor la propunerea Comisiei (JO 2001, C 232, p. 287 şi 301).