Cauza C‑193/17
Cresco Investigation GmbH
împotriva
Markus Achatzi
(cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 22 ianuarie 2019
„Trimitere preliminară – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 21 – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Directiva 2000/78/CE – Articolul 2 alineatul (2) litera (a) – Discriminare directă pe motive de apartenență religioasă – Legislație națională care acordă anumitor lucrători o zi de concediu în Vinerea Mare – Justificare – Articolul 2 alineatul (5) – Articolul 7 alineatul (1) – Obligații ale angajatorilor privați și ale instanței naționale care decurg dintr‑o incompatibilitate a dreptului național cu Directiva 2000/78”
1.        Politica socială – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Directiva 2000/78 – Interzicerea discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri – Reglementare națională care acordă o zi de sărbătoare legală în Vinerea Mare numai lucrătorilor care aparțin anumitor biserici – Discriminare directă pe motive de apartenență religioasă – Justificare –Măsură necesară pentru protecția libertății de religie – Lipsă – Măsură destinată a compensa dezavantajele legate de apartenența religioasă – Proporționalitate – Lipsă
[Directiva 2000/78 a Consiliului, art. 2 alin. (2) și (5) și art. 7 alin. (1)]
(a se vedea punctele 38-69 și dispozitiv 1)
2.        Acte ale instituțiilor – Directive – Executarea de către statele membre – Necesitatea de a asigura eficacitatea directivelor – Obligațiile instanțelor naționale – Limite – Litigiu între particulari – Obligația de a lăsa neaplicată o reglementare națională contrară unei directive – Lipsă – Obligația de interpretare conformă – Conținut
(art. 288 al treilea paragraf TFUE; Directiva 2000/78 a Consiliului)
(a se vedea punctele 71-74)
3.        Drepturi fundamentale – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Egalitate de tratament – Interzicerea discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri – Principiu general consacrat de articolul 21 din cartă – Principiu care constituie sursa dispozițiilor Directivei 2000/78 în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Posibilitatea de a invoca principiul împotriva unui particular – Obligațiile instanței naționale – Obligația de a înlătura orice dispoziție națională contrară
(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 21; Directiva 2000/78 a Consiliului)
(a se vedea punctele 76-89 și dispozitiv 2)
Rezumat
Acordarea, în Austria, a unei zile de sărbătoare legală plătite în Vinerea Mare numai lucrătorilor care aparțin anumitor biserici constituie o discriminare pe motive de apartenență religioasă interzisă de dreptul Uniunii
În Hotărârea Cresco Investigation (C‑193/17), pronunțată la 22 ianuarie 2019, Marea Cameră a Curții a statuat că legislația austriacă care acordă o zi de sărbătoare legală în Vinerea Mare, precum și, în cazul în care se lucrează în acea zi, un „spor de sărbătoare legală” numai lucrătorilor care aparțin anumitor biserici creștine este incompatibilă cu articolul 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care poate fi invocat în cadrul litigiilor dintre particulari, precum și cu Directiva 2000/78(1).
Cauza principală opune o agenție de detectivi particulari unuia dintre salariații săi care a lucrat într‑o Vinere Mare fără să fi primit un „spor de sărbătoare legală”, acesta fiind rezervat, în temeiul dreptului național, exclusiv membrilor anumitor biserici. Întrucât a considerat că a fost victima unei discriminări pe motive de apartenență religioasă, lucrătorul salariat a solicitat plata de către angajatorul său a unui asemenea spor. Sesizată cu această cauză, instanța de trimitere a decis să adreseze Curții întrebări cu privire la compatibilitatea legislației austriece cu articolul 21 din cartă, precum și cu Directiva 2000/78.
În primul rând, Curtea a statuat că această legislație instituie o discriminare directă pe motive de apartenență religioasă, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78. Astfel, tratamentul diferențiat instituit de legislația națională este bazat în mod direct pe religia lucrătorilor. În plus, el privește categorii de lucrători care se află în situații comparabile. Astfel, atât acordarea unei zile de sărbătoare legală plătite în Vinerea Mare, cât și cea a unui spor de sărbătoare legală lucrătorilor membri ai uneia dintre bisericile vizate depind numai de apartenența formală a acestor lucrători la această biserică. Prin urmare, pe de o parte, asemenea lucrători pot să dispună discreționar, de exemplu în scopuri de odihnă sau de recreere, de această zi de sărbătoare legală, în timp ce ceilalți lucrători care doresc să dispună de o perioadă de odihnă sau de recreere în Vinerea Mare nu beneficiază de o zi de sărbătoare legală aferentă. Pe de altă parte, lucrătorii aparținând bisericilor vizate au dreptul la un spor de sărbătoare legală chiar dacă ei au lucrat în Vinerea Mare fără să fi resimțit obligația sau necesitatea de a celebra această sărbătoare religioasă. Situația lor nu este diferită, în această privință, de cea a celorlalți lucrători care au lucrat în aceeași zi fără să beneficieze de un asemenea spor.
În al doilea rând, deși observă că obiectivul legislației austriece în cauză, și anume luarea în considerare a importanței deosebite a Vinerii Mari pentru membrii bisericilor vizate, intră în sfera protecției libertății de religie, Curtea a exclus posibilitatea ca discriminarea directă pe care o instituie aceasta să fie justificată în temeiul articolului 2 alineatul (5) din Directiva 2000/78 sau al articolului 7 alineatul (1) din directiva menționată. Astfel, în dreptul austriac, posibilitatea lucrătorilor care nu aparțin bisericilor creștine vizate de legislația în cauză de a celebra o sărbătoare religioasă care nu coincide cu o zi de sărbătoare legală nu este luată în considerare prin acordarea unei zile de sărbătoare legală suplimentare, ci prin intermediul unei obligații de solicitudine a angajatorilor față de angajații lor, care permite acestora din urmă să obțină, eventual, dreptul de a absenta de la lucru pe durata necesară îndeplinirii anumitor rituri religioase. Rezultă că legislația în cauză nu este necesară pentru protecția libertății de religie în sensul articolului 2 alineatul (5) din directiva menționată. Pentru același motiv, nu se poate considera nici că această legislație cuprinde măsuri specifice destinate a compensa, cu respectarea principiului proporționalității și, în măsura posibilului, a principiului egalității, un dezavantaj în desfășurarea vieții profesionale a lucrătorilor, în sensul articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2000/78.
În ceea ce privește punerea în aplicare, în cauza principală, a interdicției discriminării pe motive de apartenență religioasă care decurge din dreptul Uniunii, Curtea a confirmat că Directiva 2000/78 nu poate fi invocată în cadrul unui litigiu între particulari cu scopul de a înlătura reglementarea unui stat membru atunci când, precum în speță, aceasta nu poate fi interpretată în conformitate cu directiva respectivă. Cu toate acestea, Directiva 2000/78 nu instituie ea însăși principiul egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, care își are originea în diferite instrumente internaționale și în tradițiile constituționale comune statelor membre. În plus, interdicția discriminării de orice fel bazată pe motive de religie sau convingeri are un caracter imperativ în calitate de principiu general al dreptului Uniunii și este consacrată la articolul 21 alineatul (1) din cartă.
Prin urmare, această interdicție este suficientă prin ea însăși pentru a conferi particularilor un drept care poate fi invocat ca atare într‑un litigiu care îi opune unui alt particular într‑un domeniu acoperit de dreptul Uniunii. Instanța națională este astfel obligată să asigure protecția juridică ce decurge din articolul respectiv pentru a garanta efectul util deplin al acestuia. Ea este ținută să înlăture orice dispoziție națională discriminatorie, fără a trebui să solicite sau să aștepte eliminarea prealabilă a acesteia de către legiuitor.
Astfel, Curtea a concluzionat că, atât timp cât legiuitorul național nu a adoptat măsuri care să restabilească egalitatea de tratament, angajatorii trebuie, în temeiul articolului 21 din cartă, să asigure lucrătorilor care nu aparțin uneia dintre bisericile vizate de dispozițiile naționale în cauză un tratament identic cu cel pe care aceste dispoziții îl rezervă lucrătorilor care sunt membri ai uneia dintre bisericile menționate.
1      Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO 2000, L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7).