62023CC0440
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 4 septembrie 2025 (
1
)
Cauza C‑440/23
FB
împotriva
European Lotto and Betting Ltd.,
Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd.
[cerere de decizie preliminară formulată de Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Camera întâi a Tribunalului Civil, Malta)]
„Trimitere preliminară – Libera prestare a serviciilor – Articolul 56 TFUE – Jocuri de noroc – Operatori de jocuri de noroc stabiliți și deținători de licență în statul membru A, care oferă jocuri de noroc online în statul membru B – Interzicerea jocurilor de noroc online în dreptul național al statului membru B – Acțiune civilă introdusă în statul membru A pentru rezilierea contractului de jocuri de noroc și restituirea mizelor pariate, pe motivul nelegalității contractului respectiv în temeiul dreptului statului membru B – Apărare care invocă o pretinsă incompatibilitate a acestei legislații cu articolul 56 TFUE – Competența instanțelor din statul membru A de a controla compatibilitatea cu dreptul Uniunii a dreptului statului membru B – Motiv în apărare întemeiat pe un pretins un abuz de drept al Uniunii”
I. Introducere
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară, formulată de Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Camera întâi a Tribunalului Civil, Malta), se referă la o acțiune introdusă în fața acestei instanțe de către cesionarul unui consumator care își are reședința obișnuită în Germania împotriva a două societăți cu sediul în Malta. Reclamantul urmărește să recupereze mizele pe care acest consumator le‑a pariat (și le‑a pierdut) atunci când a participat la jocurile de noroc oferite de aceste societăți. În acest scop, reclamantul susține că, întrucât aceste jocuri fuseseră oferite în Germania cu încălcarea normelor germane privind jocurile de noroc, contractul de jocuri de noroc care stătea la baza acestora era ilegal și, prin urmare, nul de drept. În consecință, aceste societăți ar trebui să returneze mizele respective.
2.
Societățile pârâte invocă două motive de apărare împotriva acestei acțiuni în restituire. În primul rând, contractul de jocuri de noroc în cauză este legal și, prin urmare, valabil. Astfel, normele germane privind jocurile de noroc ar trebui să nu fie aplicate în litigiul principal întrucât sunt contrare liberei prestări a serviciilor prevăzute la articolul 56 TFUE. În al doilea rând, o astfel de cerere constituie, în orice caz, un abuz de drept al Uniunii.
3.
Întrebările adresate de instanța de trimitere gravitează în jurul acestor două motive. Însă, astfel cum a solicitat Curtea, ne vom limita prezentele concluzii la analiza (i) admisibilității chestiunilor legate de primul motiv invocat în apărare și, în acest context, a problemei delicate dacă și în ce măsură instanțele unui stat membru (în speță, Republica Malta) sunt competente să controleze compatibilitatea cu dreptul Uniunii a normelor unui alt stat membru (în speță, Republica Federală Germania) și (ii) celui de al doilea motiv invocat în apărare.
II. Cadrul juridic
A. Dreptul Uniunii
4.
Articolul 6 din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 (
2
) (denumit în continuare „Regulamentul Roma I”), intitulat „Contractele încheiate cu consumatorii”, prevede:
„(1)   Fără a aduce atingere articolelor 5 și 7, contractul încheiat de o persoană fizică într‑un scop care poate fi considerat ca neavând legătură cu activitatea sa profesională («consumatorul») cu o altă persoană, care acționează în exercitarea activității sale profesionale («profesionistul»), este reglementat de legea statului în care își are reședința obișnuită consumatorul, cu condiția ca profesionistul:
[…]
(b)
prin orice mijloace, să‑și direcționeze activitățile către țara în cauză sau către mai multe țări, printre care și țara în cauză,
și ca respectivul contract să se înscrie în sfera activităților respective.
(2)   Fără a aduce atingere alineatului (1), părțile pot alege legea aplicabilă unui contract care îndeplinește cerințele prevăzute la alineatul (1), în conformitate cu articolul 3. Cu toate acestea, o astfel de alegere nu poate priva consumatorul de protecția acordată acestuia prin dispoziții de la care nu se poate deroga prin convenție, în temeiul legii care, în lipsa unei alegeri, ar fi fost aplicabilă în conformitate cu alineatul (1).”
B. Dreptul german
5.
La data faptelor din litigiul principal, alineatul 4 din Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (Tratatul de stat privind jocurile de noroc în Germania) din 15 decembrie 2011 (denumită în continuare „Legea germană privind jocurile de noroc”) prevedea:
„(1)   Jocurile de noroc publice pot fi organizate sau intermediate numai cu autorizarea autorității competente din țara respectivă. Organizarea de jocuri de noroc fără o astfel de autorizare (organizarea de jocuri de noroc fără licență) și participarea la plățile aferente organizării jocurilor de noroc fără licență sunt interzise.
[…]
(4)   Organizarea de jocuri de noroc publice prin internet este interzisă.
(5)   Prin derogare de la [alineatul (4)], pentru a îndeplini mai bine obiectivele prevăzute la [articolul (1), [Länder] pot permite distribuirea directă și intermedierea loteriilor, precum și organizarea și intermedierea de pariuri sportive prin internet […]”.
6.
Articolul 134 din Bürgerliches Gesetzbuch (denumit în continuare „Codul civil german”) precizează că „un act juridic care încalcă o interdicție stabilită de lege este nul, cu excepția cazului în care legea prevede altfel”.
7.
Articolul 812 din Codul civil german prevede că „orice persoană care obține un lucru fără justă cauză, prin prestația unei alte persoane sau în orice alt mod, pe cheltuiala acesteia din urmă, este obligată să îl predea persoanei respective” (
3
).
III. Situația de fapt, procedura națională și întrebările preliminare
8.
Din decizia de trimitere și din răspunsul instanței de trimitere la o cerere de clarificare adresată de Curtea de Justiție reiese că European Lotto and Betting Ltd. și Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd. (denumite în continuare, împreună, „societățile pârâte”) oferă, de la sediul lor social din Malta, așa‑numitele „loterii secundare” online (o formă de pariuri pe extragerile loteriilor organizate de furnizorii de loterii) și jocuri online de tip slot-machine. Aceste societăți își direcționează activitatea printre altele către Germania prin intermediul site‑ului de internet Lottoland.com. La data faptelor din procedura principală, societățile pârâte dețineau o licență de jocuri de noroc eliberată de autoritatea malteză pentru jocuri de noroc (MGA), în temeiul legii malteze. Însă acestea nu dețineau o licență de jocuri de noroc în Germania, impusă în temeiul legii germane privind jocurile de noroc (
4
).
9.
Între 5 iunie 2019 și 12 iulie 2021, un consumator care își are reședința obișnuită în Erfurt (Germania) (denumit în continuare „jucătorul”) a participat la așa‑numitele „loterii secundare” și a jucat online jocuri de tip slot-machine pe site‑ul internet al societăților pârâte. În acest scop, acesta s‑a declarat de acord cu condițiile lor generale, încheind efectiv un contract de jocuri de noroc cu (una dintre) aceste societăți (
5
). El a pariat (și a pierdut) astfel o sumă considerabilă de bani.
10.
Ulterior, jucătorul a formulat împotriva societăților pârâte, în fața Landesgericht Erfurt (Tribunalul Regional din Erfurt, Germania), o cerere de restituire a mizelor pe care le‑a pariat la aceste jocuri de noroc.
11.
Printr‑un contract încheiat la 21 noiembrie 2022, în timp ce această procedură era încă pendinte, jucătorul a cesionat această creanță către FB. Ulterior, el și‑a retras acțiunea.
12.
La 21 ianuarie 2023, FB a introdus acțiunea în restituire cesionată împotriva societăților pârâte în fața Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Camera întâi a Tribunalului Civil). FB a susținut că aceste societăți ofereau ilegal jocuri de noroc în Germania, întrucât nu dețineau o licență în acest sens din partea autorităților germane, astfel cum prevede Legea germană privind jocurile de noroc. Astfel, contractul de jocuri de noroc încheiat de jucător ar fi fost ilicit și, ca atare, nul de drept în temeiul articolului 134 din Codul civil german. În consecință, aceste societăți erau obligate, în temeiul articolului 812 din codul menționat (îmbogățirea fără justă cauză), să returneze mizele pariate de jucător.
13.
Societățile pârâte au solicitat respingerea pe fond a cererii formulate de FB. În această privință, societățile au invocat două motive de apărare. În primul rând, fiind societăți cu sediul în Malta și desfășurându‑și activitatea în temeiul unei licențe malteze valabile pentru jocuri de noroc, acestea și‑au furnizat serviciile în Germania în mod legal, în temeiul libertății de a presta servicii prevăzute la articolul 56 TFUE. Dispozițiile legii germane privind jocurile de noroc impuneau o restricție nejustificată privind această libertate și, prin urmare, ar trebui să fie nu fie aplicate în cadrul procedurii principale. În consecință, contractul de jocuri de noroc în cauză ar trebui să fie interpretat ca fiind legal, valabil și având caracter executoriu. În al doilea rând, o astfel de acțiune în restituire constituie un abuz de drept al Uniunii, întrucât jucătorul a căutat și a participat de bunăvoie la jocurile de noroc în discuție, având deplină cunoștință de faptul că acestea erau oferite de operatori cu sediul în Malta și care nu dețineau o licență în Germania.
14.
În aceste condiții, Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Camera întâi a Tribunalului Civil) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„(1)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că încălcarea libertății de a presta servicii prin interzicerea generală a sloturilor online în statul membru al consumatorului (statul de destinație) în raport cu operatorii de cazinouri online care beneficiază de o licență și a căror activitate este reglementată în statul lor de origine (Malta) nu poate fi justificată de motive imperative de interes general, în cazul în care
–
statul membru de destinație autorizează de altfel jocuri de noroc similare peste tot în locații fizice cu sloturi care beneficiază de o licență în săli de jocuri și restaurante pentru operatorii privați, jocuri de noroc mai intense în cazinourile care au existență fizică, operațiuni de loterie națională cu licență furnizate de către loteriile de stat în mai mult de [20000] de agenții care [se adresează] publicului și
–
permite operațiuni de jocuri online cu licență pentru operatorii privați de pariuri sportive și de pariuri hipice, precum și pentru intermediarii privați de loterie online care vând produsele loteriilor deținute de stat și ale altor loterii cu licență,
în timp ce același stat membru – contrar Hotărâri[lor Curții pronunțate în cauza] Deutsche Parkinson (C‑148/15, punctul 35), [în cauza] Markus Stoß (C‑316/07) și [în cauza] Lindman (C‑42/02) – nu a furnizat, se pare, dovezi științifice care să demonstreze că aceste jocuri prezintă pericole specifice care să contribuie în mod semnificativ la realizarea obiectivelor urmărite prin reglementarea sa, în special prevenirea jocurilor de noroc problematice, având în vedere aceste pericole, limitarea interdicției la sloturile online – spre deosebire de toate ofertele de jocuri care sunt autorizate pentru sloturile online și de cele care au existență fizică – poate fi considerată adecvată, obligatorie și proporțională pentru [a atinge] obiectivel[e] reglementării?
2)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării unei interdicții totale a jocurilor de cazinou online, prevăzută la articolul 4 alineatele (1) și (4) din [Legea germană privind jocurile de noroc], în cazul în care [legea menționată], potrivit articolului 1 [din aceasta], nu vizează interzicerea totală a jocurilor de noroc, ci «orientarea instinctului natural al populației de a practica jocuri de noroc către canale ordonate și supravegheate, precum și contracararea dezvoltării și a răspândirii jocurilor neautorizate pe piețele paralele» și există o cerere considerabilă de sloturi online din partea jucătorilor?
3)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că o interdicție generală [asupra] ofertelor de cazinou online nu poate fi aplicată în cazul în care
–
guvernele din toate statele federale ale acestui stat membru au convenit deja că pericolele unor astfel de oferte de jocuri de noroc online pot fi combătute mai eficient printr‑un sistem de autorizare oficială prealabilă decât printr‑o interdicție totală și
–
au elaborat și au convenit asupra unui viitor cadru de reglementare printr‑un tratat de stat corespunzător care înlocuiește interdicția totală cu un sistem de autorizare prealabilă
–
și, în așteptarea acestui cadru viitor de reglementare, au decis să accepte oferte de jocuri de noroc corespunzătoare fără autorizație germană, sub rezerva respectării anumitor cerințe, până la eliberarea licențelor germane,
deși, potrivit Hotărârii Winner Wetten [(C‑409/06)], dreptul Uniunii nu poate fi suspendat temporar?
4)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că un stat membru (de destinație) nu poate justifica o reglementare națională prin motive imperative de interes general în cazul în care
–
reglementarea respectivă interzice consumatorilor să plaseze pariuri transfrontaliere cu licență în alt stat membru (de origine) cu privire la loteriile cu licență în statul membru de destinație care sunt permise și reglementate în statul membru de destinație,
–
loteriile fac obiectul unei licențe în statul membru de destinație, iar reglementarea vizează protejarea jucătorilor și a minorilor
–
și reglementarea pariurilor cu licență cu privire la loterii din statul membru de origine urmărește de asemenea să protejeze jucătorii și minorii și oferă același nivel de protecție ca reglementarea loteriilor în statul de destinație?
5)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că această normă se opune recuperării mizelor pierdute în cursul participării la loterii (secundare) pe baza pretinsei nelegalități a tranzacțiilor ca urmare a lipsei unei licențe în statul membru al consumatorului, în cazul în care
–
astfel de licență pentru loteriile private (secundare) este exclusă prin lege
–
și această excludere este justificată de instanțele naționale pe baza pretinsei diferențe dintre un pariu plasat la un operator de stat cu privire la rezultatul unei loterii organizate de un stat și un pariu plasat la un organizator privat cu privire la rezultatul unei loterii de stat?
6)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune recuperării mizelor pierdute în cursul participării la loterii (secundare) pe baza pretinsei nelegalități a tranzacțiilor ca urmare a lipsei unei licențe în statul membru al consumatorului, în cazul în care
–
o astfel de licență pentru loteriile private (secundare) este exclusă prin lege
–
și în cazul în care această excludere în favoarea organizatorilor de loterii de stat este justificată de instanțele naționale pe baza pretinsei diferențe între un pariu plasat la un operator de stat cu privire la rezultatul unei loterii organizate de un stat și un pariu plasat la un organizator privat cu privire la rezultatul [aceleiași] loterii de stat?
7)
Articolul 56 TFUE și interzicerea abuzului de drept ([Hotărârea] Niels Kratzer [C‑423/15)] trebuie interpretate în sensul că se opun cererii de restituire a mizelor pierdute, întemeiată pe lipsa unei autorizații germane și pe îmbogățirea fără justă cauză, atunci când organizatorul este deținător al unei licențe și este monitorizat de autoritățile din alt stat membru, iar activele creanței și cererile de plată a creanțelor jucătorului sunt garantate de dreptul statului membru în care este stabilit organizatorul?”
15.
Prezenta cerere de decizie preliminară, datată 11 iulie 2023, a fost depusă la data de 14 iulie 2023. FB, societățile pârâte, guvernele maltez, ceh, german, belgian și italian, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceleași părți interesate, cu excepția guvernelor ceh și italian, au fost reprezentate în ședința care a avut loc la 9 aprilie 2025.
IV. Analiză
16.
Prezenta cauză face parte dintr‑o serie de cauze care privesc jocurile de noroc oferite online de societăți cu sediul în Malta. De obicei, site‑urile internet pe care acestea le gestionează pot fi nu numai accesate din alte state membre, ci și direcționate (prin denumirile acestor site‑uri internet, prin limbile utilizate în cadrul acestora, prin publicitate etc.) către alte state membre (inclusiv, în acest caz, Germania). În general, aceste societăți își desfășoară activitatea în baza unor licențe de jocuri de noroc eliberate de autoritățile malteze, în temeiul dreptului maltez (care vizează să includă în sfera sa de aplicare nu doar oferta de jocuri de noroc oferite în Malta, ci și din Malta). Însă ele nu dețin licențe emise de autoritățile statelor membre vizate pe baza cărora să ofere astfel de jocuri pe teritoriul lor, astfel cum impun normele privind jocurile de noroc ale statelor respective (sau oferă jocuri care sunt complet interzise în statul în cauză, precum jocurile online de tip slot-machine și așa numitele „loterii secundare” (
6
) în discuție în litigiul principal).
17.
Un număr semnificativ de consumatori din acele state membre vizate participă la astfel de jocuri de noroc online. Mulți dintre aceștia pierd astfel sume considerabile de bani. În ultimii ani, astfel de jucători au încercat să își recupereze pierderile prin introducerea de (sau prin angajarea de avocați pledanți specializați care să introducă în numele lor) acțiuni civile în fața instanțelor „locale” împotriva societăților malteze de jocuri de noroc. În mod obișnuit, se susține că (i) consumatorul a pariat și a pierdut mize la jocuri de noroc în temeiul unui contract de jocuri de noroc încheiat cu una dintre aceste societăți; (ii) întrucât societatea în discuție nu deținea o licență eliberată de autoritățile statului membru vizat, contractul respectiv era, de fapt, ilegal și, prin urmare, nul în temeiul dreptului contractelor „locale”; (iii) în consecință, societatea în cauză este obligată să returneze aceste mize în temeiul dreptului „local” în materia îmbogățirii fără justă cauză. Se pare că mii de astfel de acțiuni au fost examinate sau sunt în curs de examinare în Austria și în Germania (
7
). De asemenea se pare că, până în prezent, în majoritatea cazurilor, instanțele au admis astfel de acțiuni (
8
).
18.
Nu este de mirare faptul că societățile malteze de jocuri de noroc contestă aceste acțiuni în restituire. Se pare că, adesea, ele refuză să se conformeze hotărârilor pronunțate împotriva lor, considerând aceste hotărâri ca fiind vădit eronate. Acestea au găsit un aliat în acest sens în legiuitorul maltez. Considerând (i) că statele membre vizate, prin impunerea normelor lor „locale” privind jocurile de noroc societăților malteze de jocuri de noroc, restrâng în mod nejustificat libertatea acestor societăți de a presta servicii în temeiul articolului 56 TFUE și (ii) că astfel de afirmații ar putea avea un impact negativ asupra industriei malteze a jocurilor de noroc, acest organ legislativ a adoptat, la 12 iunie 2023, un act legislativ, „Proiectul de lege 55”, care a adăugat un nou articol 56A la Legea malteză privind jocurile de noroc. Acest articol prevede în esență că cererile jucătorilor care pun la îndoială legalitatea jocurilor oferite de societățile malteze sunt inadmisibile în fața instanțelor malteze și nicio hotărâre străină de admitere a unei astfel de cereri nu va fi recunoscută sau executată în Malta, ca motiv de ordine publică.
19.
În acest context aparte, prezenta cauză este într‑o oarecare măsură delicată, întrucât privește o acțiune în restituire introdusă nu de către jucător în fața instanței sale „locale” (în speță cea germană), ci de către un avocat care a achiziționat și căruia i‑a fost cesionată această creanță în fața unei instanțe malteze. Această instanță este solicitată să controleze, în temeiul motivelor în apărare invocate de societățile pârâte, pe de o parte, compatibilitatea legii germane privind jocurile de noroc cu libera prestare a serviciilor prevăzută la articolul 56 TFUE și, pe de altă parte, caracterul abuziv al unor astfel de acțiuni în restituire (
9
).
20.
Întrebările 1-6 se concentrează pe primul motiv invocat în apărare. La cererea Curții, în secțiunea A de mai jos, nu vom aborda fondul, ci doar admisibilitatea acestor întrebări, care este contestată de mai multe guverne care au prezentat observații. Întrebarea 7 se referă la al doilea motiv invocat în apărare de societățile pârâte, potrivit căruia o acțiune în restituire precum cea în discuție constituie un abuz de drept al Uniunii. O vom examina în secțiunea B de mai jos.
A. Cu privire la admisibilitatea întrebărilor preliminare 1-6
21.
Guvernul maltez (oarecum surprinzător), guvernul german și guvernul italian contestă admisibilitatea întrebărilor 1-6, în lumina hotărârilor fundamentale pronunțate de Curte în cauzele Foglia I (
10
) și Foglia II (
11
).
22.
Trebuie reamintit că acea cauză în care s‑au pronunțat hotărârile menționate privea un litigiu de natură contractuală între doi resortisanți italieni, introdus pe rolul unei instanțe italiene, în care s‑a ridicat pe cale incidentală problema compatibilității impozitului francez cu articolul 95 CEE (devenit articolul 110 TFUE). Instanța italiană respectivă a adresat mai multe întrebări Curții în vederea pronunțării unei hotărâri preliminare, menite să o ajute să aprecieze această compatibilitate. În acest context, Curtea a considerat că trebuie să dea dovadă de o „vigilență deosebită” în ceea ce privește admisibilitatea (
12
) unor „întreb[ări] […] care îi [sunt] adresat[e] pentru a permite instanței naționale să se pronunțe cu privire la aspectul dacă legislația unui alt stat membru este conformă cu dreptul [Uniunii]” (
13
). Mai mult, având în vedere împrejurările cauzei (și anume faptul că părțile din litigiul principal păreau a fi de acord că impozitul francez era incompatibil cu dreptul Uniunii și nu au contestat acest aspect în fața instanțelor franceze), Curtea a refuzat să furnizeze un răspuns la întrebările preliminare, pentru motivul că acea cauză reprezenta un „mecanism procedural pus la punct de către părți” pentru a obține exercitarea unui control jurisdicțional asupra dreptului francez de către o instanță italiană și, în acest context, „pentru a determina Curtea să se exprime cu privire la anumite probleme de drept [al Uniunii] care nu corespund unei cerințe obiective inerente soluționării unui litigiu [real]” (
14
).
23.
În prezenta cauză, obiecțiile formulate de guvernele maltez, german și italian se referă, mai precis, la faptul (1) că se pretinde că decizia de trimitere nu ar conține suficiente informații pentru ca Curtea să poată stabili că un răspuns din partea sa cu privire la compatibilitatea cu articolul 56 TFUE a unor norme precum cele prevăzute de legea germană în materie de jocuri de noroc ar fi „necesar” pentru a permite instanței de trimitere să se pronunțe, în sensul articolului 267 TFUE; (2) că, în orice caz, un astfel de răspuns nu ar putea fi niciodată „necesar”, întrucât se pretinde că instanțele unui stat membru nu ar avea nicio competență să controleze compatibilitatea cu dreptul Uniunii a legii unui alt stat membru; și (3) că se pretinde, chiar și în ipoteza în care ar exista o astfel de competență, că litigiul principal nu este unul „real”, precum cel care a condus la pronunțarea hotărârilor în cauza Foglia I și în cauza Foglia II. Vom aborda obiecțiile respective pe rând în secțiunile care urmează.
1.
Informațiile furnizate sunt suficiente?
24.
Obiecția referitoare la pretinsul caracter insuficient al informațiilor furnizate de instanța de trimitere, ridicată doar de guvernul german, vizează două aspecte.
25.
Pe de o parte, guvernul menționat susține că decizia de trimitere nu precizează dacă FB dispune efectiv de un drept de a formula o acțiune în fața instanței de trimitere. În primul rând, în decizia menționată nu există niciun indiciu potrivit căruia acțiunea în restituire în discuție a fost cesionată în mod legal către FB. Dimpotrivă, se pare că condițiile generale care se aplicau contractului de jocuri de noroc inițial interziceau jucătorilor să își cesioneze drepturile în temeiul acelui contract. În al doilea rând, articolul 56A din Legea malteză privind jocurile de noroc face inadmisibilă o astfel de acțiune în restituire în fața instanțelor malteze (
15
). În cazul în care cererea lui FB ar trebui respinsă de la bun început pe motiv că acesta nu are un astfel de drept la acțiune, nu ar mai fi necesar să se examineze fondul respectivei acțiuni, întrebările adresate devenind în acest mod ipotetice.
26.
În această privință, observăm că, în urma unei cereri de clarificări adresate de Curte, instanța de trimitere a înlăturat aceste preocupări și că nimic din informațiile de care dispune Curtea nu sugerează că acțiunea formulată de FB este vădit inadmisibilă. În primul rând, în ceea ce privește condițiile generale în discuție, instanța de trimitere, în mod implicit, nu a considerat că acestea sunt o problemă și nu intră în competența Curții în temeiul articolului 267 TFUE să cerceteze efectul potențial al unor astfel de clauze contractuale (
16
). În al doilea rând, în ceea ce privește articolul 56A din Legea malteză privind jocurile de noroc, instanța de trimitere a explicat că acțiunea lui FB a fost introdusă (la 21 ianuarie 2023) înainte de intrarea în vigoare a acestei dispoziții (la 12 iunie 2023), că aceasta din urmă nu are efect retroactiv și, prin urmare, că nu are nicio incidență asupra admisibilității acestei acțiuni (
17
).
27.
În schimb, guvernul german susține că decizia de trimitere nu conține nicio explicație cu privire la motivul pentru care legea germană ar fi aplicabilă litigiului principal. Este clar că în situația în care instanța de trimitere nu ar fi trebuit, de fapt, să soluționeze acest litigiu potrivit legii germane, un răspuns la întrebările 1‑6 ar deveni „nenecesar” în această privință (
18
).
28.
Cu toate că instanța de trimitere ar fi putut trata mai pe larg această chestiune în decizia de trimitere, considerăm că, în lumina (i) situației de fapt prezentate în decizia menționată și (ii) a instrumentului Uniunii aplicabil în materie, această obiecție nu se susține.
29.
Amintim că acțiunea formulată de FB privește pretinsa nevaliditate a contractului de jocuri de noroc în discuție (pe motivul pretinsului său obiect ilicit), care ar trebui să determine, în sarcina societăților pârâte, o obligație de returnare a mizelor pariate de jucător. În esență, aceasta privește elemente de drept civil și comercial, în special în materia dreptului contractelor. Legea care reglementează această acțiune trebuie să fie determinată în lumina normelor unificate prevăzute de Regulamentul Roma I. În conformitate cu acest instrument, nu există nicio îndoială că diferitele aspecte ridicate de această acțiune trebuie să fie soluționate de instanța de trimitere potrivit dreptului german.
30.
În primul rând, aspectul dacă un anumit contract este lipsit de validitate atunci când obiectul este ilicit și aspectul dacă această lipsă de validitate dă naștere, pentru fiecare parte, la un drept la restituirea prestațiilor de care fiecare dintre părți a beneficiat din partea celeilalte sunt chestiuni care țin de legea care reglementează contractul în cauză, în temeiul articolului 10 alineatul (1) și al articolului 12 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul Roma I, iar contractul de jocuri de noroc în discuție este reglementat de legea germană, potrivit articolului 6 alineatul (1) din regulamentul menționat (
19
). Faptul că, astfel cum a subliniat guvernul german în fața Curții, condițiile generale aplicabile acestui contract făceau trimitere la legea malteză nu modifică această concluzie (
20
).
31.
În al doilea rând, considerăm că este clar că, pentru a stabili dacă contractul de jocuri de noroc în discuție avea într‑adevăr un obiect ilicit, trebuie să se țină seama de interdicțiile prevăzute de dispozițiile de drept ale țării în care contractul respectiv trebuia să fie executat. În speță, era vorba de Germania. Chiar dacă societățile pârâte au furnizat serviciile lor de jocuri de noroc din Malta, jucătorul a beneficiat de aceste servicii în Germania, de unde a participat la jocurile de noroc în discuție și a pariat mizele în cauză (
21
). În mod evident, pentru soluționarea litigiului, instanța de trimitere trebuie să ia în considerare Legea germană privind jocurile de noroc.
32.
Pe de altă parte, această concluzie ar fi fost aceeași, în opinia noastră, în cazul în care contractul de jocuri de noroc în cauză ar fi fost reglementat de legea malteză (
22
). Astfel, articolul 9 alineatul (3) din Regulamentul Roma I permite instanței sesizate cu un litigiu în materie contractuală să aplice „normele de aplicare imediată” (
23
) cuprinse în legea țării în care obligațiile care rezultă din contract trebuie să fie sau au fost executate, în măsura în care aceste norme de aplicare imediată determină nelegalitatea executării contractului, indiferent de legea care reglementează contractul. Norme precum cea prevăzută de Legea germană privind jocurile de noroc, care urmăresc obiective de ordine publică considerate esențiale de legiuitorul național (a se vedea punctul 70 de mai jos) și care, în vederea protejării acestor obiective, reglementează orice tranzacție de jocuri de noroc care are loc (sau este considerată a avea loc) pe teritoriul național, pot fi calificate cu ușurință drept „norme de aplicare imediată”. În plus, deși instanțele statului membru sesizat dispun, în principiu, de o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește „pu[nerea] în aplicare” a unor astfel de „norme de aplicare imediată” (
24
), considerăm că, în ipoteza în care nelegalitatea unui anumit contract este invocată pe motivul că încalcă astfel de „norme” aleunui alt stat membru (precum în speță), aceste instanțe ar trebui, în principiu, să facă acest lucru. Aplicarea acestor „norme” reprezintă o dovadă palpabilă de cooperare sinceră între state, aspect justificat de „relația specială” care le unește.
2.
Cu privire la competența instanțelor unui stat membru de a controla compatibilitatea legislației unui alt stat membru cu dreptul Uniunii
33.
În speță, este evident (și nu se contestă) că instanța de trimitere, o instanță malteză, este competentă să soluționeze acțiunea introdusă de FB, în temeiul instrumentului Uniunii care reglementează competența instanțelor din statele membre în materie civilă și comercială, și anume Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 (
25
) (Regulamentul Bruxelles Ia), în special articolul 4 alineatul (1) (
26
). Cu toate acestea, astfel cum s‑a explicat în secțiunea anterioară, potrivit Regulamentului Roma I, această instanță are obligația de a proceda astfel potrivit legii germane. Aceasta este, de fapt, o situație destul de frecvent întâlnită în cadrul spațiului de libertate, securitate și justiție (SLSJ).
34.
În ceea ce privește temeinicia acțiunii formulate de FB, este la fel de clar că, în cazul în care instanța de trimitere ar aplica în cauză interdicția jocurilor de noroc online prevăzută de Legea germană privind jocurile de noroc, această instanță ar trebui să considere ilicit contractul de jocuri de noroc în discuție și, prin urmare, lovit de nulitate, astfel cum susține FB (ceea ce poate da naștere unui drept la restituirea mizelor pariate de jucător) (
27
).
35.
Cu toate acestea, amintim că societățile pârâte susțin, în apărare, că această interdicție (în măsura în care ea li s‑ar aplica operatorilor de jocuri de noroc, asemenea acestora, care sunt stabiliți și care dețin licențe în alte state membre) este contrară articolului 56 TFUE. Prin urmare, instanța de trimitere ar trebui (i) să nu aplice dispozițiile corespunzătoare din Legea germană privind jocurile de noroc, (ii) să considere, ca o consecință logică, că contractul în discuție este licit și valabil încheiat și (iii) să respingă acțiunea formulată de FB.
36.
Prin urmare, problema compatibilității este ridicată în fața instanței de trimitere ca o chestiune prealabilă (în sensul dreptului internațional privat). Astfel, întrucât acțiunea formulată de FB pornește de la prezumția că interdicția prevăzută de Legea germană privind jocurile de noroc are caracter executoriu, această instanță ar trebui, în mod logic, să examineze mai întâi această problemă pentru a soluționa apoi, în consecință, chestiunile principale referitoare la validitatea sau lipsa de validitate a contractului de jocuri de noroc în discuție și, ca urmare, la aspectul dacă FB poate avea dreptul la restituirea mizelor pariate. Acesta este motivul pentru formularea întrebărilor preliminare 1-6.
37.
Cu toate acestea, guvernul italian consideră că instanțele unui stat membru nu sunt
competente să controleze compatibilitatea legislației unui alt stat membru cu dreptul Uniunii, nici chiar sub forma unei chestiuni prealabile (în sensul dreptului internațional privat) ridicate în cadrul unui litigiu în materie civilă sau comercială între particulari. Numai instanțele statului membru a cărui legislație este în discuție ar putea face acest lucru. În consecință, instanța de trimitere, o instanță malteză, ar fi obligată să trateze Legea germană privind jocurile de noroc ca fiind compatibilă cu dreptul Uniunii (până când instanțele germane ar decide contrariul).
38.
Desigur, dacă aceasta ar fi situația, întrebările 1-6 ar fi pur ipotetice. Această problemă de competență trebuie, prin urmare, să fie abordată de Curte în prezenta cauză. În plus, jurisprudența Curții nu este pe deplin clară cu privire la acest aspect. În hotărârile pronunțate în cauza Foglia I și în cauza Foglia II, Curtea a părut sceptică cu privire la ideea că instanțele unui stat membru ar putea să controleze compatibilitatea cu dreptul Uniunii a legislației unui alt stat membru. Cu toate acestea, deși Curtea a declarat că va exercita o „vigilență deosebită” cu privire la admisibilitatea trimiterilor preliminare prezentate în acest scop, ea nu a negat în mod expres competența instanțelor naționale de a efectua un astfel de control. De fapt, în mai multe cazuri, atât înainte, cât și ulterior pronunțării acestor două hotărâri, Curtea a admis implicit că instanțele din statele membre au această competență, din moment ce ea a acceptat astfel de trimiteri preliminare (
28
). În Hotărârea Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (
29
), Curtea a statuat chiar că o instanță a unui stat membru poate adresa întrebări „menite să [îi] permită să stabilească […] dacă dispozițiile unui alt stat membru decât cel al instanței care solicită pronunțarea unei hotărâri sunt compatibile cu dreptul [Uniunii]”. Cu toate acestea, Curtea nu a abordat niciodată în mod expres chestiunea de bază a competenței.
39.
Prezenta cauză oferă Curții o oportunitate de a preciza că instanțele statelor membre nu numai că au competența, ci și obligația de a controla compatibilitatea legislației altor state membre cu dreptul Uniunii atunci când această chestiune se ridică cu titlu preliminar (în sensul dreptului internațional privat) într‑un litigiu în materie civilă sau comercială cu care sunt învestite (a). Cu toate acestea, instanțele respective trebuie să dea dovadă de reținere în exercitarea acestei competențe (b).
a)
Instanțele statelor membre sunt competente să controleze compatibilitatea legislației unui alt stat membru cu dreptul Uniunii
40.
În opinia noastră, o astfel de competență a instanțelor statelor membre este confirmată de principiile generale de drept material al Uniunii (1) și de drept internațional privat al Uniunii (2), iar nici dreptul internațional public cutumiar (3), nici preocupările referitoare la dreptul la apărare din statul membru a cărui lege este aplicabilă litigiului (4) sau la aplicabilitatea acestei competențe (5) nu o repun în discuție.
1) Principiile generale ale dreptului material al Uniunii
41.
În hotărârea sa de referință pronunțată în cauza van Gend & Loos (
30
), Curtea a stabilit principiul potrivit căruia dispozițiile dreptului Uniunii care sunt suficient de clare, precise și necondiționate produc efect direct și, ca atare, „creează drepturi” pe care justițiabilii le pot invoca în fața instanțelor statelor membre, chiar și în cadrul unui litigiu între particulari. Instanțele statului membru care sunt învestite cu un asemenea litigiu au o obligație de a se pronunța în conformitate cu dispozițiile respective. În plus, în cazul în care o parte invocă argumentul potrivit căruia o normă națională, aplicabilă în principiu litigiului, este în realitate incompatibilă cu o astfel de dispoziție de drept al Uniunii cu efect direct, potrivit unei jurisprudențe constante, începând cu Hotărârea Simmenthal (
31
), în temeiul principiului supremației dreptului Uniunii, aceste instanțe nu numai că sunt competente, ci trebuie de asemenea să controleze compatibilitatea menționată și, în cazul în care se constată existența unui conflict, să nu aplice respectiva normă națională în cadrul procedurii desfășurate în fața lor. Ambele principii urmăresc să garanteze protecția drepturilor conferite justițiabililor în temeiul dreptului Uniunii și aplicarea uniformă a acestui drept în statele membre.
42.
Din punctul de vedere al acestor principii și al raționamentului care stă la baza lor, nu vedem niciun motiv pentru a individualiza situația în discuție în prezenta cauză, în care instanța unui stat membru este chemată să soluționeze un litigiu în materie civilă și comercială potrivit legii unui alt stat membru. Particularii ar trebui să poată de asemenea invoca, într‑o astfel de ipoteză, în fața acestor instanțe, drepturile care le sunt conferite în temeiul efectului direct al dreptului Uniunii (
32
). Rezultă că, în eventualitatea unui pretins conflict între normele unor alte state membre și dispozițiile cu efect direct ale dreptului Uniunii, instanța sesizată este competentă și are obligația, atunci când este necesar pentru soluționarea cauzei, să abordeze această chestiune și, în cazul în care se pronunță o hotărâre de constatare a incompatibilității, să nu pună în aplicare normele în discuție. În caz contrar, aceste drepturi ar putea fi negate în cadrul procedurii în cauză.
43.
De exemplu, în prezenta cauză, nu se poate nega faptul că articolul 56 TFUE, invocat de societățile pârâte în fața instanței de trimitere, produce efect direct, chiar și în litigiile dintre particulari (
33
). În ipoteza în care instanța de trimitere ar controla compatibilitatea Legii germane privind jocurile de noroc cu articolul 56 TFUE și ar constata existența unui conflict între aceste dispoziții, instanța menționată ar putea proteja drepturile pe care Tratatul le conferă societăților pârâte prin (i) neaplicarea dispozițiilor acestei legi, (ii) pronunțarea în consecință a unei hotărâri care constată validitatea contractului de jocuri de noroc în discuție și (iii) respingerea acțiunii formulate de FB ca nefondată (
34
). În schimb, dacă această instanță nu ar dispune de o astfel de competență (și nu ar avea o astfel de obligație) de control, societățile pârâte ar fi cu totul lipsite de principala lor apărare împotriva acțiunii formulate de FB. Astfel, întrucât nici instanța respectivă nu ar putea, în stadiul actual al dreptului Uniunii, să formuleze în fața instanțelor germane o chestiune incidentă cu privire la validitatea legii germane privind jocurile de noroc, aceasta ar fi obligată să considere această lege ca fiind compatibilă cu dreptul Uniunii și să se pronunțe în consecință. Astfel, această cerere ar putea fi admisă în pofida unor potențiale drepturi întemeiate pe dreptul Uniunii (
35
).
44.
O soluție contrară ar compromite de asemenea aplicarea uniformă a dreptului Uniunii. În cazul în care compatibilitatea normelor naționale ale unui stat membru cu dreptul Uniunii ar putea fi controlată doar de către instanțele statului respectiv, aceasta ar însemna, în practică, că punerea în aplicare a acestui drept ar varia în întregime în funcție de aspectul dacă același litigiu în materie civilă și comercială este judecat de instanțele statului membru în cauză sau în alt stat membru.
2) Principiile generale ale dreptului internațional privat al Uniunii
45.
În ceea ce privește dreptul internațional privat al Uniunii, amintim că, potrivit principiilor care reglementează conflictele de competență în materie civilă și comercială în temeiul Regulamentului Bruxelles Ia, atunci când instanțele unui stat membru sunt competente, în temeiul acestui regulament, să soluționeze un litigiu (cum este cazul instanței de trimitere în speță), aceste instanțe sunt de asemenea (
36
) competente să se pronunțe cu privire la orice chestiune prealabilă (în sensul dreptului internațional privat) care ar putea fi ridicată în cadrul litigiului respectiv (
37
). În plus, ele sunt obligate să își exercite această competență. Ele nu pot refuza să se pronunțe asupra litigiului sau asupra anumitor aspecte pertinente ale acestuia (
38
). Ambele principii urmăresc să asigure buna administrare a justiției și securitatea juridică pentru părți.
46.
În lumina acestor principii, nu vedem niciun motiv pentru a trata diferit o chestiune prealabilă (în sensul dreptului internațional privat) referitoare la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a normelor juridice ale unui alt stat membru. Instanțele statelor membre care sunt competente, în temeiul Regulamentului Bruxelles Ia, să soluționeze un litigiu în care s‑a ridicat o astfel de chestiune sunt competente de asemenea, în temeiul instrumentului menționat, să se pronunțe cu privire la respectiva chestiune prealabilă și au obligația să o facă atunci când acest lucru este necesar pentru soluționarea cauzei.
47.
Din punctul de vedere al conflictului de legi, rezultatul este același. Astfel, atunci când o instanță a unui stat membru este chemată, în temeiul normelor cuprinse în Regulamentul Roma I, „să aplice” într‑un litigiu legea unui alt stat membru, mai multe mecanisme consacrate în regulamentul menționat permit de asemenea și chiar obligă instanța respectivă să controleze, atunci când este relevant, compatibilitatea cu dreptul Uniunii a acelei legi naționale și, în eventualitatea unui conflict, să înlăture legea națională.
48.
În primul rând, o astfel de competență (și obligație) a instanței sesizate ar putea fi considerată ca fiind inerentă sarcinii de „aplicare” a legii desemnate la acel litigiu. Astfel, atunci când normele regulamentului menționat desemnează o anumită lege străină ca fiind „aplicabilă”, ele se referă la ordinea juridică străină în ansamblul său. Instanța sesizată trebuie să ajungă, în raport cu diferitele norme care compun ordinea juridică respectivă și cu ierarhia acestora, să pronunțe o decizie în litigiu care să reflecte, pe cât posibil, o soluție la care ar fi ajuns o instanță din statul în cauză (
39
). Acest lucru este esențial pentru atingerea obiectivelor de securitate juridică și de armonizare la nivel internațional a deciziilor pe care le urmărește Regulamentul Roma I (
40
).
49.
În mod clar, atunci când legea unui stat membru este desemnată de Regulamentul Roma I ca fiind aplicabilă unui litigiu, dreptul Uniunii face parte integrantă din ordinea juridică în discuție și se situează în vârful ierarhiei acesteia. O instanță din statul respectiv, în cazul în care ar fi chemată să se pronunțe cu privire la același litigiu, ar fi obligată (astfel cum s‑a explicat la punctul 41 din prezentele concluzii) să controleze și să nu pună în aplicare o normă națională contrară. Prin urmare, instanța sesizată trebuie să procedeze la fel (
41
).
50.
În al doilea rând, instanța sesizată poate să controleze compatibilitatea cu dreptul Uniunii a normelor unui alt stat membru și, în eventualitatea unui conflict, le poate lăsa neaplicate în temeiul clauzei de ordine publică prevăzute la articolul 21 din Regulamentul Roma I.
51.
Astfel, această dispoziție permite instanței sesizate să nu aplice legea desemnată în situația în care aplicarea legii respective ar fi „vădit incompatibilă cu ordinea publică a instanței sesizate”. În mod clar, la fel cum dreptul Uniunii face parte din ordinea juridică a statului membru a cărui lege este desemnată ca fiind aplicabilă cauzei (în speță Republica Federală Germania), acesta face de asemenea parte integrantă din ordinea juridică a instanței învestite cu soluționarea acestei cauze (în speță ordinea juridică malteză). Prin urmare, o „incompatibilitate vădită” cu dreptul Uniunii (sau, cel puțin, cu anumite dispoziții considerate esențiale în ordinea juridică a Uniunii, justifică neaplicarea normelor naționale contrare, în temeiul acestei clauze (
42
).
52.
În sfârșit, atunci când sunt invocate reglementările unui stat membru în fața instanței de trimitere ca fiind „norme de aplicare imediată” în temeiul articolului 9 alineatul (3) din Regulamentul Roma I, această instanță are o marjă largă de apreciere, în temeiul dispoziției menționate, pentru a controla compatibilitatea reglementărilor respective cu dreptul Uniunii și, în caz de incompatibilitate, pentru a refuza „punerea în aplicare” a acestora.
3) Dreptul internațional public cutumiar
53.
Contrar a ceea ce se pretinde uneori în doctrină, considerăm că această competență (și obligație) a instanțelor dintr‑un stat membru de a controla compatibilitatea cu dreptul Uniunii a legii unui alt stat membru atunci când această problemă este ridicată sub formă de chestiune prealabilă (în sensul dreptului internațional privat) într‑un litigiu în materie civilă și comercială nu încalcă dreptul internațional public cutumiar. În special, nu există o ingerință nelegitimă în competența instanțelor celui de al doilea stat membru (
43
).
54.
Se înțelege că instanțele unui stat membru nu pot, în conformitate cu principiul neamestecului, să pronunțe o decizie care să aibă ca scop anularea legislației unui alt stat membru pe motivul incompatibilității cu dreptul Uniunii sau să emită o hotărâre declarativă erga omnes în această privință. Motivul este evident: instanțele unui stat nu pot anula actele emise de un organ al altui stat (în speță, cel legislativ). Instanțele statului căruia îi aparține organul respectiv au o competență materială exclusivă în această privință, în temeiul dreptului internațional public (
44
). În consecință, în speță, instanțele malteze nu ar putea pronunța în mod valabil o hotărâre, al cărei efect să opereze erga omnes, prin care să se declare Legea germană privind jocurile de noroc ca fiind incompatibilă cu dreptul Uniunii. Numai instanțele germane ar putea să facă acest lucru.
55.
Cu toate acestea, atunci când instanțele unui stat membru examinează compatibilitatea cu dreptul Uniunii a legii unui alt stat membru sub forma unei chestiuni prealabile (în sensul dreptului internațional privat) formulate în cadrul unui litigiu în materie civilă și comercială, acestea se limitează la a efectua o astfel de examinare și, în eventualitatea incompatibilității, la a nu aplica normele contrare din litigiul în cauză, cu unicul scop de a pronunța o decizie cu privire la temeinicia cererii de drept în cauză. Decizia respectivă stabilește drepturile private ale părților și, ca atare, are efect doar inter partes. Aceasta nu este menită să afecteze validitatea legii celuilalt stat membru. Competența exclusivă a instanțelor din statul respectiv este respectată (
45
).
56.
Din motive de exhaustivitate, amintim că statele membre au fost de acord, atunci când au aderat la Uniunea Europeană și au ales să participe la SLSJ, să respecte dreptul Uniunii. Acestea au fost de acord de asemenea și ca asupra litigiilor în materie civilă și comercială guvernate de „propriile” reglementări (în temeiul Regulamentului Roma I) să se pronunțe instanțele din alte state membre (în temeiul Regulamentului Bruxelles Ia). În lumina explicațiilor oferite în cele două secțiuni anterioare, acest lucru înseamnă că statele membre au consimțit de asemenea, în mod implicit, la controlul compatibilității „propriilor” reglementări de către aceste alte instanțe sub forma unor chestiuni prealabile (în sensul dreptului internațional privat) într‑un astfel de litigiu.
4) Cu privire la dreptul la apărare al statului membru în cauză
57.
În Hotărârea Foglia II, Curtea a părut preocupată de faptul că, în cazul în care instanțele unui stat membru ar controla compatibilitatea legislației unui alt stat membru cu dreptul Uniunii în cadrul unui litigiu între particulari, dreptul la apărare al celui de al doilea stat membru nu ar putea fi garantat în mod corespunzător, întrucât acesta nu ar fi reprezentat în fața instanțelor primului stat membru (
46
). Câteva dintre guvernele care au prezentat observații în fața Curții în prezenta cauză au insistat asupra acestui aspect. În special, acestea au observat că, în conformitate cu jurisprudența Curții, atunci când un particular susține că un element din legislația națională restrânge libertatea de a presta servicii în temeiul articolului 56 TFUE, revine statului membru în cauză sarcina de a stabili că legislația națională respectivă este justificată în mod obiectiv și proporțională (
47
). Cu toate acestea, într‑un scenariu precum cel din prezenta cauză, acesta ar fi lipsit de posibilitatea de a face acest lucru.
58.
De la bun început, dorim să subliniem că jurisprudența privește sarcina probei în cadrul unei proceduri inițiate împotriva unui stat membru pentru încălcarea dispozițiilor de drept al Uniunii privind libera circulație (fie că este vorba despre o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, fie despre acțiuni în fața instanțelor naționale). În schimb, atunci când o astfel de chestiune este ridicată pe cale incidentală în cadrul unui litigiu între particulari, sarcina probei este o chestiune procedurală lăsată în seama lex fori (
48
).
59.
Acestea fiind clarificate, nu considerăm că există o problemă reală în ceea ce privește dreptul la apărare al statului membru în cauză (
49
).
60.
În primul rând, este destul de frecvent ca un stat să nu fie reprezentat în procedurile dintre particulari în care se invocă cu titlu incidental o chestiune de validitate a legii naționale. Rezultă că, în speță, guvernul german nu ar fi fost reprezentat nici dacă procedura ar fi fost pendinte în fața uneia dintre instanțele sale naționale. Acest lucru se justifică prin faptul că, amintim, hotărârea care urmează să fie pronunțată produce doar efecte inter partes și, prin urmare, nu va fi obligatorie pentru autoritățile acestui stat membru.
61.
În al doilea rând, pe lângă faptul că o posibilitate de intervenție din partea statului membru în cauză în fața instanțelor sesizate poate exista în temeiul dreptului procedural aplicat de aceste instanțe (
50
), o garanție adecvată și suficientă pentru protecția intereselor acelui stat este oferită de procedura trimiterii preliminare, în temeiul articolului 267 TFUE.
62.
În această privință, considerăm că, atunci când instanțele unui stat membru sunt sesizate cu un litigiu în materie civilă sau comercială, care trebuie soluționat în raport cu legislația unui alt stat membru, iar o parte contestă compatibilitatea dreptului național aplicabil cu dreptul Uniunii, se impune ca aceste instanțe să formuleze o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 TFUE. Atunci când se formulează o astfel de trimitere, statul membru în cauză are dreptul de a prezenta observații scrise și orale, chiar dacă nu este parte în litigiul principal. Faptul că statul membru respectiv nu beneficiază, în cadrul procedurii, de posibilitățile de apărare mai largi de care dispune în cadrul unei proceduri contradictorii în temeiul articolului 258 TFUE este, în opinia noastră, lipsit de relevanță. Prin urmare, astfel cum Curtea a recunoscut în repetate rânduri, cele două proceduri sunt inerent diferite (
51
).
5) Cu privire la caracterul practic al unei astfel de competențe
63.
Părțile interesate care au fost reprezentate în ședință au dezbătut de asemenea, la cererea completului de judecată, dacă, din punct de vedere practic, instanțele unui stat membru sunt capabile să controleze compatibilitatea reglementării unui alt stat membru cu dreptul Uniunii. Dincolo de diferențele lingvistice, poate fi dificil pentru aceste instanțe să stabilească cu certitudine conținutul acestor reglementări. Incompatibilitatea cu dreptul Uniunii ar putea fi prezumată pe baza unei cunoașteri deficitare a acestei reglementări.
64.
Este ușor de înțeles de unde provin aceste îndoieli. Legea străină este considerată în mod tradițional, în normele de procedură ale instanțelor din statele membre, ca fiind diferită de legislația „proprie” a acestora. În această privință, adagiul „iura novit curia” nu se aplică. Nu se pornește de la prezumția că aceste instanțe cunosc dispozițiile legislative ale altor state. Astfel, în mod tradițional, acestea ar impune părților care invocă o lege străină să dovedească, ca aspect factual, conținutul acestei legi. Însă, adesea, aceste părți nu reușesc să facă acest lucru în mod obiectiv sau chiar concludent. În schimb, acestea au tendința de a prezenta legea străină în mod trunchiat, utilizând declarații pe propria răspundere furnizate de experți angajați și plătiți de ele (
52
). Aceste dificultăți sunt prezente, într‑o anumită măsură, în litigiul principal (
53
).
65.
Totuși, aceste preocupări pot fi atenuate.
66.
În opinia noastră, problema modului în care trebuie stabilit conținutul legii aplicabile este, în mod inerent, o chestiune de competența normelor de procedură ale fiecărui stat membru. Aceste norme procedurale nu pot lipsi totuși de efectul lor util dispozițiile privind conflictul de legi prevăzute de Regulamentul Roma I. Pentru ca legea străină să fie „aplicată” în mod fidel, astfel cum impun dispozițiile Regulamentului Roma I, și pentru ca obiectivele de securitate juridică și armonie internațională a deciziilor urmărite de regulamentul menționat să fie atinse, legea străină trebuie să fie stabilită în mod corespunzător. În opinia noastră, acest lucru presupune într‑o anumită măsură o obligație de diligență din partea instanței sesizate, în special atunci când este pusă în discuție compatibilitatea legii străine cu dreptul Uniunii.
67.
În această privință, observăm că accesul instanțelor unui stat membru la legislația altor state membre devine din ce în ce mai ușor în cadrul SLSJ. Din ce în ce mai multe statute și decizii sunt ușor accesibile online [datorită, în special, portalului e‑justice și sistemului de identificare a jurisprudenței europene (ECLI)]. În plus, diverse mecanisme de cooperare permit acestor instanțe să obțină de la autoritățile statului membru a cărui lege este aplicabilă litigiului lămuriri cu privire la conținutul acestei legi, în special (i) Convenția europeană în domeniul informației asupra dreptului străin, încheiată la Londra la 7 iunie 1968, și (ii) Rețeaua judiciară europeană în materie civilă și comercială (
54
). De fapt, considerăm că, în temeiul principiului cooperării loiale, aceste instanțe au obligația de a recurge la aceste mecanisme în cazul în care există îndoieli cu privire la conținutul acestei legi (iar autoritățile statelor membre în cauză trebuie să le ajute în mod corespunzător în această privință).
b)
Instanțele statelor membre trebuie să dea dovadă de reținere în exercitarea competenței în cauză
68.
Deși instanțele statelor membre sunt competente să controleze compatibilitatea legislației altor state membre cu dreptul Uniunii, sub formă de chestiune prealabilă (în sensul dreptului internațional privat), considerente de legitimitate (1) și încredere reciprocă (2) garantează faptul că aceste instanțe dau dovadă de o anumită reținere în această privință.
1) Preocupările legate de lipsa de legitimitate
69.
Astfel cum observă Comisia, controlul compatibilității legislației unui alt stat membru cu dreptul Uniunii nu este întotdeauna un demers identic. Uneori, dreptul Uniunii a armonizat sau a unificat un anumit domeniu, fără a lăsa vreo putere de apreciere statelor membre. În acest caz, incompatibilitatea poate fi stabilită prin simplul fapt că o normă determinată de drept național intră în domeniul de aplicare al instrumentului dreptului Uniunii în cauză și că respectivul instrument nu conține sau nu permite o asemenea normă (
55
). Uneori, dreptul Uniunii lasă o anumită putere de apreciere autorităților naționale pentru a legifera, însă limitele acestei puteri depind în întregime de standarde comune prevăzute în temeiul dreptului Uniunii (de exemplu, aspectul dacă un anumit termen procedural lasă unei părți o marjă suficientă pentru a se apăra în mod efectiv, potrivit articolului 47 din cartă) (
56
).
70.
În schimb, în alte domenii, dreptul Uniunii recunoaște autorităților naționale o putere de apreciere semnificativă. Aceasta este în general situația atunci când dreptul Uniunii prevede doar o armonizare negativă. De exemplu, în speță, nu se contestă faptul că Legea germană privind jocurile de noroc restrânge libertatea de a presta servicii în temeiul articolului 56 TFUE. Cu toate acestea, o astfel de normă națională este admisibilă dacă (i) este justificată de un motiv imperativ de interes general (ceea ce este de asemenea cazul în mod clar în speță, întrucât această lege urmărește să prevină frauda, dependența de jocurile de noroc etc.) și (ii) este proporțională cu obiectivul urmărit (aceasta fiind esența problemei compatibilității).
71.
În plus, astfel cum au observat guvernele ceh, belgian și italian, Curtea a recunoscut întotdeauna că „reglementarea jocurilor de noroc face parte dintre domeniile în care există divergențe considerabile de ordin moral, religios și cultural între statele membre”. Astfel, în principiu, fiecare stat membru dispune de o largă putere de apreciere pentru a reglementa domeniul în funcție de propriile sale caracteristici, în special istorice, culturale, economice și sociopolitice. Proporționalitatea măsurilor adoptate ar trebui verificată în lumina acestor caracteristici (
57
).
72.
În această privință, argumentul invocat de guvernul italian, potrivit căruia instanțele statului membru în cauză sunt cele mai în măsură să efectueze un astfel de control, este judicios. Ca parte integrantă a ordinii juridice naționale și având o cunoaștere exhaustivă a situației din respectivul stat membru, acestea pot înțelege cel mai bine evaluarea intereselor contrare realizată de legiuitor (
58
). În schimb, instanțele dintr‑un alt stat membru nu sunt cele mai în măsură să facă acest lucru. De fapt, s‑ar putea afirma cu ușurință că acestea nu au legitimitatea de a verifica astfel de alegeri suverane ale unui alt stat (
59
).
73.
În speță, obiecția privind legitimitatea devine și mai validă atunci când se ia în considerare divergența flagrantă de abordare (și de interese) a celor două state membre în cauză: pe de o parte, Republica Malta, în calitate de stat în care sunt stabiliți furnizorii de servicii de jocuri de noroc online și care a adoptat o legislație favorabilă acestui sector de activitate; pe de altă parte, Republica Federală Germania, în calitate de destinatar involuntar al acestor servicii online. În plus, contextul particular în care se înscrie prezenta cauză, amintit la punctele 16-18 de mai sus, nu poate fi ignorat. În lumina acestor elemente, ideea că o instanță malteză verifică proporționalitatea legii germane privind jocurile de noroc ar putea părea multora nepotrivită.
74.
Cu toate acestea, considerăm că aceste preocupări pot fi diminuate dacă instanțele statelor membre aflate în situația instanței de trimitere dau dovadă de o anumită reținere atunci când efectuează un astfel de control. Acestea ar trebui să acorde importanța cuvenită puterii de apreciere de care dispune legiuitorul străin și, având în vedere înțelegerea limitată a contextului și legitimitatea limitată a acestora, să nu aplice legea unui alt stat membru numai în eventualitatea unei incompatibilități vădite cu dreptul Uniunii (de exemplu, atunci când jurisprudența Curții este constantă, cuprinzătoare și clară referitor la ceea ce pot sau nu pot face statele membre în anumite domenii). Desigur, cu cât este mai evidentă natura disproporționată a normelor în cauză, cu atât mai puțin poate fi criticată instanța străină pentru activism nelegitim (
60
). În acest scop și astfel cum s‑a arătat mai sus în prezentele concluzii, este oportun ca aceste instanțe să sesizeze Curtea în temeiul articolului 267 TFUE, astfel încât să nu ajungă singure la o concluzie atât de drastică, iar statul membru în cauză să poată fi ascultat în mod corespunzător.
2) Încrederea reciprocă
75.
În opinia noastră, considerațiile privind încrederea reciprocă susțin această abordare. În acest sens, amintim că principiul încrederii reciproce, care are, în dreptul Uniunii, o importanță fundamentală, impune, îndeosebi în ceea ce privește SLSJ, fiecăruia dintre aceste state să considere, cu excepția unor situații excepționale, că toate celelalte state membre respectă dreptul Uniunii (
61
).
76.
În consecință, atunci când sunt chemate să aplice legea unui alt stat membru într‑un litigiu civil și comercial, în temeiul Regulamentului Roma I, instanțele unui stat membru sunt obligate să prezume că legea respectivă este compatibilă cu dreptul Uniunii. Deși această prezumție nu este irefragabilă (
62
), ea trebuie să fie puternică, altfel încrederea reciprocă ar fi pusă sub semnul întrebării. Așadar, legea unui alt stat membru ar trebui controlată numai în eventualitatea în care există dovezi clare de incompatibilitate cu dreptul Uniunii (
63
) și ar trebui să nu fie aplicată numai atunci când, în urma controlului, există un conflict vădit cu cel din urmă.
77.
Dorim să formulăm o ultimă observație în această privință. Astfel cum observă guvernul belgian, atunci când instanțele statului membru care a adoptat reglementările naționale contestate au pronunțat deja hotărâri cu privire la compatibilitatea acestora cu dreptul Uniunii (
64
), principiul încrederii reciproce impune instanțelor unui alt stat membru, sesizate cu titlu incident cu această problemă, să ia în considerare în mod corespunzător motivele pe care se bazează asemenea hotărâri, în cadrul propriei examinări a problemei (
65
). În speță, faptul că instanțele germane (din câte se pare) au statuat deja că Legea germană privind jocurile de noroc este compatibilă cu articolul 56 TFUE nu poate fi, așadar, ignorat de instanța de trimitere. Aceasta nu s‑ar putea pronunța în sens contrar decât după o analiză atentă a motivării instanțelor germane.
3.
Cu privire la pretinsul caracter „fictiv” al litigiului
78.
Ultima obiecție care trebuie examinată se referă la pretinsul caracter „fictiv” al litigiului principal. În opinia guvernului italian, acest litigiu ar putea fi un „mecanism procedural pus la punct de părți” pentru a pune în discuție compatibilitatea legii germane privind jocurile de noroc cu dreptul Uniunii.
79.
În această privință, se impun câteva avertismente adresate Curții.
80.
Înțelegem reticența Curții, în speța care a dus la pronunțarea Hotărârii Foglia I și a Hotărârii Foglia II, de a ajuta o instanță italiană să controleze compatibilitatea unei reglementări fiscale franceze cu dreptul Uniunii. În afară de obiecțiile examinate în secțiunile anterioare, trebuie evidențiat un aspect important în acest context. Am arătat în mai multe rânduri că, în cadrul unui litigiu între particulari, hotărârile pronunțate de instanțele din statul membru au numai efecte inter partes, ceea ce contribuie la faptul ca un astfel de control al legislației unui alt stat membru să fie considerat permis. În schimb, deciziile preliminare pronunțate de Curte au efecte erga omnes, întrucât interpretează dispozițiile relevante din dreptul Uniunii în modul în care au fost întotdeauna menite să fie înțelese, această interpretare fiind cea oficială. Deși o astfel de decizie preliminară nu poate declara un anumit act legislativ național incompatibil cu dreptul Uniunii, elementele de interpretare a dreptului Uniunii furnizate de Curte pot fi atât de specifice încât, în fapt, rezultatul ar putea fi același. O astfel de decizie preliminară ar putea avea, în cele din urmă, un impact semnificativ mai serios asupra dreptului național care face obiectul controlului.
81.
Având în vedere acest fapt, pe de o parte, Curtea ar trebui într‑adevăr să fie deosebit de „vigilentă” cu privire la aspectul că un răspuns din partea sa este „necesar” pentru ca instanța de trimitere să poată soluționa litigiul pendinte în fața sa, în sensul articolului 267 TFUE. Având în vedere natura sensibilă a subiectului, o instanță națională ar trebui să controleze compatibilitatea legislației unui alt stat membru cu dreptul Uniunii nu doar din motive de exhaustivitate, ci atunci când acest lucru este indispensabil. Curtea nu ar trebui să vină în sprijinul acestei instanțe și să ofere o interpretare erga omnes a dreptului Uniunii atunci când, în mod evident, nu este cazul (
66
).
82.
În cazul în care se constată că, în mod inevitabil, instanța națională trebuie să efectueze un astfel de control pentru a soluționa litigiul cu care este sesizată (ceea ce pare a fi cazul în speță) și că întrebările preliminare adresate de respectiva instanță sunt, prin urmare, „necesare” în acest sens, Curtea ar trebui să răspundă la acestea. Astfel cum se indică în secțiunea anterioară, este, de fapt, adecvat ca instanța națională să efectueze o astfel de trimitere în acest context specific. Curtea trebuie să își îndeplinească rolul. Aceasta nu poate lăsa exclusiv instanței respective sarcina de a interpreta dreptul Uniunii. Aceasta este, în opinia noastră, abordarea corectă în speță.
83.
Cu toate acestea, în modul în care răspunde, Curtea ar trebui să țină seama de natura sensibilă a situației și de limitele competenței instanței de trimitere, astfel cum au fost prezentate la punctele 70-74 din prezentele concluzii. În loc să efectueze o examinare exhaustivă a tuturor detaliilor dreptului național în cauză, aceasta ar trebui, în opinia noastră, să se limiteze la a furniza elemente de interpretare suficiente pentru ca instanța națională să aprecieze dacă dreptul național în discuție este vădit incompatibil cu dreptul Uniunii. În general, în litigiul principal, aceasta ar însemna să se explice dacă, în lumina jurisprudenței relevante, norme precum cea prevăzută de Legea germană privind jocurile de noroc par în general acceptabile sau, dimpotrivă, vădit disproporționate.
84.
În schimb, nu considerăm că Curtea ar trebui să consacre timp pentru examinarea „caracterului veritabil” al litigiului în curs. Amintim că hotărârile pronunțate în cauzele Foglia I și Foglia II au fost în mod special criticate în această privință (
67
). De fapt, această abordare nu a fost niciodată urmată de Curte în alte cauze care presupuneau litigii între particulari, în care legislația națională era în mod indirect pusă în discuție, chiar și atunci când caracterul „fictiv” al litigiului era destul de evident (
68
).
85.
Nu vom repeta toate argumentele prezentate în doctrină împotriva unui astfel de control. Ne vom limita să amintim că problema dacă litigiul principal este „real” sau dacă este vorba despre o „cauză-pilot” introdusă de industria malteză a jocurilor de noroc nu ar trebui, fără îndoială, să conteze pentru competența Curții. Ceea ce ar trebui să conteze este dacă o instanță națională este chemată să soluționeze cauza și dacă un răspuns la întrebările preliminare adresate ar ajuta această instanță în acest sens. În schimb, nu este de competența Curții, în temeiul articolului 267 TFUE, să examineze intențiile inițiale ale părților atunci când introduc o acțiune în justiție. Chiar dacă ar putea face acest lucru, lipsa „caracterului veritabil” ar fi extrem de dificil (dacă nu chiar imposibil) de stabilit.
86.
În speță, de exemplu, deși împrejurările cauzei pot da naștere unor suspiciuni în această privință, niciuna dintre informațiile prezente în dosar nu este suficientă pentru a stabili, cu certitudine, caracterul „fictiv” al litigiului.
87.
În primul rând, s‑ar putea specula cu privire la cesiunea cererii formulate de jucător. FB este avocat german, însă societățile pârâte au sugerat în ședință că este înscris în baroul maltez. Acesta afirmă că depunerea unei astfel de acțiuni în materie de dreptul consumatorilor face parte din „modelul său de afaceri” și că a achiziționat de la „numeroși jucători” dreptul de a intenta acțiune, însă, atunci când a fost invitat de completul de judecată să confirme numărul acestora, a spus „mai puțin de zece” (ceea ce ar putea însemna, la fel de bine, doar persoana în cauză). De asemenea lui FB i‑a fost greu să explice de ce a achiziționat o creanță despre care știa că va fi greu de recuperat, întrucât societățile malteze refuză să dea curs unor astfel de acțiuni în restituire, iar Republica Malta a adoptat proiectul de lege 55. Cu toate acestea, ar fi imposibil să se cunoască cu certitudine motivarea pe care s‑a sprijinit decizia sa.
88.
În al doilea rând, putem ridica problema, astfel cum a făcut‑o guvernul italian, de ce procedura a fost inițiată în Malta, având în vedere divergența de interese dintre acest stat membru și Republica Federală Germania în situația în cauză. Cu toate acestea, după cum susține Comisia, nu există nimic intrinsec greșit în aceasta. Astfel cum am arătat, instanțele malteze au competență generală pentru a soluționa litigiul, în temeiul articolului 4 din Regulamentul Bruxelles Ia. În plus, deși jucătorii pot iniția o procedură împotriva societăților malteze de jocuri de noroc înaintea instanțelor din statul lor membru „de origine” (în speță, Republica Federală Germania) în temeiul normelor privind protecția consumatorilor prevăzute de acest regulament, în special de articolul 18 alineatul (1) (
69
), FB nu ar fi putut să se prevaleze de aceste norme, întrucât nu este un consumator (
70
).
89.
În sfârșit, nici faptul că ambele părți au fost de acord ca instanța de trimitere să adreseze prezenta cerere de decizie preliminară, astfel cum observă guvernul italian, nu este o dovadă concludentă a unei coluziuni. În plus – și fără a afirma că contrariul ar constitui un indiciu în sine –, observăm că părțile sunt în dezacord cu privire la răspunsul care ar trebui oferit de Curte.
B. Acțiunile în restituire formulate de jucători constituie abuzuri de drept al Uniunii? (întrebarea 7)
90.
A șaptea întrebare adresată de instanța de trimitere privește cel de al doilea motiv invocat în apărare de societățile pârâte. Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, atunci când un consumator a participat, din statul membru în care își are reședința obișnuită, la jocurile de noroc online oferite în statul respectiv – în lipsa unei licențe acordate de autoritățile acestui stat – de către un operator de jocuri de noroc stabilit într‑un alt stat membru, principiul interzicerii abuzului de drept al Uniunii se opune ca acest consumator să introducă, în temeiul dreptului contractelor aplicabil, o acțiune civilă împotriva operatorului respectiv în restituirea mizelor pe care le‑a pariat, pe motivul nulității contractului de jocuri de noroc subiacent, potrivit dreptului contractelor aplicabil (
71
).
91.
În opinia noastră, răspunsul la această întrebare este simplu.
92.
Pe de o parte, în cazul în care din răspunsul oferit de Curte la întrebările 1-6 ar rezulta că Legea germană privind jocurile de noroc este (vădit) incompatibilă cu articolul 56 TFUE, atunci o astfel de acțiune în restituire a unui jucător ar trebui respinsă ca nefondată. Astfel, această legislație nu ar trebui aplicată, iar contractul de jocuri de noroc încheiat între jucător și societatea de jocuri de noroc nu ar putea, în consecință, să fie considerat ilicit și, așadar, nul în temeiul dreptului contractelor aplicabil (în speță legea germană).
93.
Pe de altă parte, în cazul în care normele prevăzute în Legea germană privind jocurile de noroc ar fi considerate compatibile cu articolul 56 TFUE, atunci dreptul Uniunii nu s‑ar opune consecințelor (indiferent de natura acestora) prevăzute de legea națională pentru oferirea de (sau participarea la) jocuri de noroc care sunt interzise în temeiul acestor norme. În consecință, contractul de jocuri de noroc subiacent ar putea fi considerat ilegal și, prin urmare, nul de drept, în conformitate cu dreptul contractelor aplicabil. Contrar celor susținute de societățile pârâte, am dori să subliniem că această „sancțiune” (ca să spunem așa) nu ar constitui o restrângere distinctă a libertății de a presta servicii, care să impună o apreciere separată a caracterului său legal, ci consecința necesară și logică care decurge din caracterul ilegal al contractului. Problema dacă și în ce măsură rezoluțiunea contractului presupune un drept la restituirea prestațiilor de care fiecare dintre părți a beneficiat din partea celeilalte ar fi de asemenea o chestiune lăsată exclusiv la latitudinea legii care reglementează contractele de jocuri de noroc în cauză (
72
).
94.
În schimb, principiul general al interzicerii abuzului de drept al Uniunii este lipsit de relevanță în acest context. Amintim că, potrivit acestui principiu, justițiabilii nu se pot prevala în mod abuziv de normele Uniunii (
73
). Cu toate acestea, acțiunile în restituire ale jucătorilor nu se întemeiază pe vreo dispoziție din dreptul Uniunii, ci în întregime pe dreptul național (și anume, în speță, pe Legea germană privind jocurile de noroc și pe Codul civil german) (
74
).
95.
Argumentația destul de creativă prezentată de societățile pârâte și de guvernul maltez pentru a convinge Curtea în sens contrar nu rezistă unei examinări atente. În mod evident, astfel cum susțin aceste persoane interesate, situația intră în domeniul de aplicare al articolului 56 TFUE, din cauza caracterului său transfrontalier. Cu toate acestea, contrar celor afirmate de aceste persoane interesate, jucătorii care introduc astfel de acțiuni în restituire nu abuzează de dreptul care decurge în favoarea lor în temeiul acestei dispoziții de a beneficia de servicii din Malta, pe motiv că această libertate le‑a permis de la bun început să încheie contractele de jocuri de noroc în discuție. În primul rând, nu au depins de această libertate pentru a încheia contractele în cauză. Simpla existență a internetului le‑a permis să facă acest lucru. În al doilea rând, prin faptul că solicită rezoluțiunea acestor contracte, ei nu se întemeiază pe această libertate, ci pe norme naționale care o restrâng. În schimb, primul motiv în apărare invocat de societățile pârâte se bazează pe articolul 56 TFUE. De fapt, ele sunt cele care se prevalează de libertatea consacrată prin dispoziția menționată.
96.
Prin urmare, problema dacă un jucător are dreptul la restituirea mizelor pe care le‑a pariat sau dacă o astfel de restituire ar trebui să fie limitată sau refuzată, după cum susțin societățile pârâte și guvernul maltez, pentru motivul că acțiunea este o dovadă de rea‑credință sau că jucătorul este cel care a comis o infracțiune prin faptul că a participat la jocurile de noroc în discuție (urmând un principiu precum nemo auditur propriam turpitudinem allegans din dreptul roman sau cel denumit „estoppel” în common law) este, astfel cum s‑a arătat anterior, o chestiune care se va stabili exclusiv pe baza legii naționale care reglementează contractul de jocuri de noroc în cauză (și anume legea germană).
97.
De fapt, după cum a precizat guvernul german în ședință, se pare că în legea germană există o dispoziție consacrată acestei chestiuni, și anume articolul 817 din Codul civil german. Acest guvern a explicat de asemenea că dispoziția menționată a fost examinată de instanțele germane atunci când s‑au pronunțat asupra cererilor de restituire formulate de jucători. Se pare că majoritatea instanțelor au refuzat să aplice dispoziția menționată pentru motivul că, deși participarea la jocuri de noroc ilicite este de asemenea interzisă în temeiul legii germane (
75
), jucătorii nu au săvârșit o infracțiune, deoarece nu au avut cunoștință, la momentul participării la jocurile de noroc în discuție, că acele jocuri erau interzise de lege în Germania (întrucât au fost induși în eroare de către prestator să creadă contrariul) (
76
). În fața Curții, societățile pârâte au negat că s‑ar face vinovate de inducerea în eroare a jucătorilor și au ridicat problema dacă, în orice caz, cunoașterea caracterului ilicit ar trebui să constituie într‑adevăr o condiție pentru aplicarea dispozițiilor articolului 817 din Codul civil german. Desigur, nu Curții, ci instanței de trimitere îi revine sarcina să soluționeze aceste aspecte de fapt și de interpretare a legii germane.
98.
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a șaptea întrebare preliminară în sensul că atunci când un consumator a participat, din statul membru în care își are reședința obișnuită, la jocurile de noroc online oferite în statul respectiv – în lipsa unei licențe acordate de autoritățile acestui stat – de către un operator de jocuri de noroc stabilit într‑un alt stat membru, principiul interzicerii abuzului de drept al Uniunii nu se opune ca acest consumator să introducă împotriva operatorului respectiv o acțiune civilă în restituirea mizelor pe care le‑a pariat, pe motivul nulității contractului de jocuri de noroc subiacent potrivit dreptului contractelor aplicabil.
V. Concluzii
99.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții:
–
să constate admisibilitatea întrebărilor adresate de Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Camera întâi a Tribunalului Civil, Malta);
–
să răspundă la cea de a șaptea întrebare preliminară după cum urmează:
În cazul în care un consumator a participat, din statul membru în care are reședința obișnuită, la jocurile de noroc online oferite în statul respectiv – în lipsa unei licențe acordate de autoritățile acestui stat – de către un operator de jocuri de noroc stabilit într‑un alt stat membru, principiul interzicerii abuzului de drept al Uniunii nu se opune ca acest consumator să introducă împotriva operatorului respectiv o acțiune civilă în restituirea mizelor pe care le‑a pariat, pe motivul nulității contractului de jocuri de noroc subiacent potrivit dreptului contractelor aplicabil.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (JO 2008, L 177, p. 6).
(
3
)	Traducerea în limba engleză a acestor dispoziții din legea germană a fost pusă la dispoziție de instanța de trimitere în decizia sa de trimitere.
(
4
)	Deși există dezbateri cu privire la acest aspect (a se vedea nota de subsol 53 de mai jos), se pare că, la data faptelor din procedura principală, societățile pârâte nu ar fi putut obține o astfel de licență deoarece jocurile de noroc online erau, ca regulă generală, interzise [a se vedea articolul 4 alineatul (4) din Legea germană privind jocurile de noroc]. Cu toate că o excepție permitea acordarea de licențe pentru loterii [a se vedea articolul 4 alineatul (5) din legea menționată], se pare că (i) „loteriile secundare” nu erau considerate a fi loterii veritabile, ci o formă de pariuri online interzise și (ii), în orice caz, licențele pentru organizarea de loterii erau acordate numai operatorilor controlați de Länder germane (ceea ce nu era cazul societăților pârâte).
(
5
)	Din decizia de trimitere nu reiese cu claritate cu care dintre societățile pârâte a fost încheiat contractul respectiv.
(
6
)	A se vedea nota de subsol 4 de mai sus.
(
7
)	A se vedea Pena, P., Schumann, H. și Peigné, M., „EU citizens lose out as Malta regulatory «sledgehammer» protects gambling giants”, Investigate Europe, 6 martie 2025.
(
8
)	Deși acest lucru nu se întâmplă întotdeauna; a se vedea secțiunea B de mai jos.
(
9
)	A se vedea punctul 13 de mai sus.
(
10
)	Hotărârea din 11 martie 1980, Foglia (104/79, denumită în continuare Hotărârea Foglia I, EU:C:1980:73).
(
11
)	Hotărârea din 16 decembrie 1981, Foglia (244/80, denumită în continuare Hotărârea Foglia II, EU:C:1981:302).
(
12
)	Mai precis, în aceste două hotărâri, Curtea a considerat că, atunci când condițiile prevăzute la (ceea ce constituie actualul) articol 267 TFUE nu sunt îndeplinite, nu este competentă să se pronunțe cu privire la întrebările preliminare [a se vedea Hotărârea Foglia I (punctul 13 și dispozitivul) și Hotărârea Foglia II (punctele 19 și 30)]. În schimb, în alte hotărâri, Curtea a considerat că, într‑o astfel de ipoteză, întrebările sunt inadmisibile [a se vedea, de exemplu, Hotărârea din 3 aprilie 2025, Swiftair (C‑701/23, EU:C:2025:237, punctul 28 și jurisprudența citată)]. Întrucât, în practică, cele două abordări conduc la același rezultat, nu este necesar să se abordeze această divergență în prezenta cauză. Pentru simplificare, vom examina problema admisibilității.
(
13
)	Hotărârea în cauza Foglia II (punctul 30).
(
14
)	Hotărârea în cauza Foglia II (punctul 18).
(
15
)	A se vedea punctul 18 de mai sus.
(
16
)	În orice caz, este ușor de înțeles de ce instanța de trimitere a ignorat aceste condiții generale. Acțiunea formulată de FB nu se întemeiază pe drepturile jucătorului în temeiul contractului, ci pe pretinsa nulitate a acestui contract și pe principiul de drept al îmbogățirii fără justă cauză.
(
17
)	Deși compatibilitatea acestor dispoziții din legislația malteză cu dreptul Uniunii este, în realitate, puternic contestată de unele dintre părțile interesate care au prezentat observații în fața Curții, nu este necesar și nici oportun să se abordeze această chestiune în prezenta cauză.
(
18
)	A se vedea, prin analogie, Hotărârea din 21 ianuarie 2003, Bacardi‑Martini și Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41, punctele 45-54).
(
19
)	Mai precis, articolul 6 alineatul (1) prevede că contractele încheiate între consumatori și profesioniști sunt reglementate de legea statului în care își are reședința obișnuită consumatorul (în speță, Germania), în cazul în care profesionistul își direcționează activitățile către țara în cauză, iar respectivul contract se înscrie în sfera activității respective. În speță, (i) contractul de jocuri de noroc în discuție a fost încheiat între un consumator (jucătorul) și un profesionist (una dintre societățile pârâte). Faptul că jucătorul a cesionat ulterior acțiunea sa în restituire către FB (care nu este un consumator) este irelevant în această privință. Astfel, o asemenea cesiune de creanță nu modifică natura contractului de bază. În plus, în cazul în care o astfel de cesiune ar avea ca efect modificarea legii aplicabile acestui contract, s‑ar aduce atingere securității juridice. În plus, (ii) societățile pârâte și‑au direcționat activitatea de jocuri de noroc către Germania (a se vedea punctul 8 de mai sus) și (iii) contractul în discuție s‑a încadrat în mod clar în domeniul de aplicare al acestei activități. În sfârșit, excepția prevăzută la articolul 6 alineatul (4) referitoare la „contracte[le] […] în temeiul cărora serviciile sunt prestate consumatorului exclusiv într‑o altă țară decât în cea în care acesta își are reședința obișnuită” nu este aplicabilă în speță, întrucât societățile pârâte au furnizat serviciile convenite în Germania, prin intermediul site‑ului lor internet [a se vedea punctul 31 de mai jos și, prin analogie, Hotărârea din 3 octombrie 2019, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, punctele 52 și 53)].
(
20
)	În timp ce articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul Roma I permite părților să aleagă o altă lege, o astfel de alegere „nu poate […] priva consumatorul de protecția acordată acestuia prin [dispozițiile imperative ale legii țării în care își are reședința obișnuită]”. În plus, deoarece acordul privind alegerea legii aplicabile prevăzut în condițiile generale în cauză nu a fost transparent cu privire la această chestiune (ceea ce societățile pârâte nu contestă), acesta este considerat „abuziv”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 27), și, prin urmare, lipsit de validitate (a se vedea Hotărârea din 28 iulie 2016, Verein für Konsumenteninformation, C‑191/15, EU:C:2016:612, punctul 71).
(
21
)	A se vedea, prin analogie, Concluziile noastre prezentat în cauza NM și OU (C‑77/24, EU:C:2025:432, punctele 65 și 66), precum și Hotărârea din 3 octombrie 2019, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, punctul 53) și Hotărârea din 28 noiembrie 2024, VariusSystems digital solutions (C‑526/23, EU:C:2024:985, punctul 22).
(
22
)	Presupunând că dreptul contractual maltez conține, ca și dreptul contractual german, o normă care prevede că un contract trebuie să aibă un obiect licit, ceea ce este cu siguranță cazul.
(
23
)	Articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul Roma I definește această noțiune ca fiind „norme a căror respectare este privită drept esențială de către o anumită țară pentru salvgardarea intereselor sale publice, precum organizarea politică, socială sau economică, în asemenea măsură, încât aceste norme sunt aplicabile oricărei situații care intră în domeniul lor de aplicare […]”.
(
24
)	A se vedea a doua teză a articolului 9 alineatul (3) din Regulamentul Roma I.
(
25
)	Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
26
)	Amintim în această privință că (i) articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles Ia conferă o competență generală instanțelor din statul membru în care pârâtul este domiciliat și că (ii) societățile pârâte au sediul în Malta și, prin urmare, se consideră că acestea își au „domiciliul” în acest stat [a se vedea articolul 63 alineatul (1) din regulamentul menționat].
(
27
)	Însă nu neapărat. A se vedea, cu privire la acest aspect, secțiunea B de mai jos.
(
28
)	A se vedea în special Hotărârea din 4 februarie 1965, Albatros (20/64, EU:C:1965:8); Hotărârea din 22 septembrie 1976, Import Gadgets (22/76, EU:C:1976:126); Hotărârea din 30 noiembrie 1977, Cayrol (52/77, EU:C:1977:196); Hotărârea din 12 iulie 1979, Union laitière normande (244/78, EU:C:1979:198); Hotărârea din 10 noiembrie 1982, Rau Lebensmittelwerke (261/81, EU:C:1982:382); Hotărârea din 23 noiembrie 1989, Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594); Hotărârea din 9 iunie 1992, Delhaize și Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250); Hotărârea din 5 iunie 1997, Celestini (C‑105/94, EU:C:1997:277); Hotărârea din 7 iulie 2022, LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527). În Hotărârea din 10 decembrie 2002, der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735) precum și în Hotărârea din 21 ianuarie 2003, Bacardi‑Martini și Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), Curtea a declarat o astfel de trimitere ca fiind inadmisibilă, însă din cauza lipsei de informații furnizate și/sau a caracterului vădit ipotetic al întrebărilor preliminare adresate.
(
29
)	Hotărârea din 23 noiembrie 1989 (C‑150/88, EU:C:1989:594, punctul 12).
(
30
)	Hotărârea din 5 februarie 1963 (26/62, EU:C:1963:1, Rec., p. 11-13).
(
31
)	Hotărârea din 15 decembrie 1976 (35/76, EU:C:1976:180).
(
32
)	A se vedea Concluziile avocatului general Warner prezentate în cauza Foglia (104/79, EU:C:1980:22, ECR, p. 764); Hatzopoulos, V., „De l’arrêt «Foglia‑Novello» à l’arrêt «TWD Textilwerk» – La jurisprudence de la Cour relative à la recevabilité des renvois préjudiciels”, Revue trimestrielle de droit économique européen, vol. 3, 1994, p. 206-207; precum și Bebr, G., „The possible implications of Foglia v. Novello II”, Common Market Law Review, vol. 19, nr. 3, 1982, p. 437-439.
(
33
)	A se vedea Hotărârea din 18 decembrie 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, punctele 97 și 98). A se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea din 9 iunie 1992, Delhaize și Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250, punctele 28 și 29).
(
34
)	Astfel, contrar celor sugerate de Curte în Hotărârea Foglia II (punctul 28), instanțele dintr‑un stat membru, care sunt sesizate cu un astfel de litigiu în materie civilă și comercială, sunt în măsură să asigure părților o protecție efectivă în raport cu dreptul unui alt stat membru atunci când acesta este contrar dreptului Uniunii [chiar dacă – și probabil acest aspect a fost avut în vedere de Curte – aceste instanțe nu pot anula legea națională în discuție (a se vedea punctul 54 de mai jos)].
(
35
)	Este clar că, în anumite situații, instanțele statelor membre ar putea suspenda procedura, ar putea aștepta ca părțile să formuleze o acțiune în fața instanțelor din statul membru a cărui lege este în discuție și ca aceste instanțe să emită o declarație de compatibilitate sau incompatibilitate, iar apoi să se pronunțe în consecință. Cu toate acestea, nu este întotdeauna posibil ca părțile să procedeze astfel și nu ar fi întotdeauna posibilă suspendarea procedurii în acest mod fără a întârzia înfăptuirea justiției pentru părți până la punctul de a o refuza întru totul.
(
36
)	Cu excepția situației prevăzute la articolul 24 alineatul (4) din Regulamentul Bruxelles Ia.
(
37
)	Acest lucru este valabil chiar și atunci când chestiunea respectivă nu se referă, în sine, la o cauză în „materie civilă și comercială” (de exemplu o chestiune de drept public precum interzicerea jocurilor de noroc fără licență). A se vedea primele noastre Concluzii prezentate în cauza BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, punctele 42 și 43, precum și jurisprudența citată).
(
38
)	A se vedea Hotărârea din 1 martie 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punctul 37).
(
39
)	A se vedea Cerqueira, G., „La hiérarche étrangère des normes devant le juge français”, în Société de législation comparée (ed.), L’application du droit étranger, Collection „Colloques”, nr. 36, 2018, p. 95-129, la p. 101-105, 110, 112 și 113; precum și Bergé, J.-S., „Lieux et formes d’application du droit étranger soumis à un contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité”, în Société de législation comparée (ed.), Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger, Collection „Colloques”, nr. 34, 2017, p. 17-35, la p. 20 și 32.
(
40
)	A se vedea, în acest sens, considerentul (6) al Regulamentului Roma I.
(
41
)	A se vedea, în acest sens, Neumayer, K. H., „Fremdes Recht und Normenkontrolle”, RabelsZ, 1958, vol. 23, p. 585 și urm.; Kahn‑Freund, O., General Problems of Private International Law, Sijthoff & Noordhoff, ed. a II‑a, 1980, p. 306; precum și Michaels, R., Jansen, N., „Die Auslegung und Fortbildung ausländischen Rechts”, Zeitschrift für Zivilprozess, 2003, vol. 116, p. 3-55, la p. 33.
(
42
)	A se vedea, prin analogie, Hotărârea din 1 iunie 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, punctele 35-39), și Hotărârea din 28 martie 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punctul 37).
(
43
)	Potrivit principiului neamestecului, un stat nu poate interveni în cauze care, în esență, țin de competența unui alt stat.
(
44
)	A se vedea, prin analogie, Hotărârea din 25 februarie 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, punctul 73), precum și a doua serie de Concluzii prezentate în cauza BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, punctele 15 și 16).
(
45
)	A se vedea, prin analogie, Hotărârea din 25 februarie 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, punctele 74-75), precum și a doua serie de Concluzii prezentate în cauza BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, punctele 17-18).
(
46
)	Hotărârea Foglia II (punctul 29).
(
47
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 10 iulie 2025, INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov ș.a. (C‑254/23, EU:C:2025:569, punctul 101 și jurisprudența menționată).
(
48
)	Sau în seama lex causae, în materie de obligații contractuale, în temeiul articolului 18 din Regulamentul Roma I.
(
49
)	Observăm că, după pronunțarea Hotărârii Foglia II, nici Curtea nu a părut să se fi preocupat în mod deosebit de acest aspect (a se vedea în acest sens jurisprudența citată la nota de subsol 28 de mai sus).
(
50
)	A se vedea Hotărârea Foglia II (punctul 24).
(
51
)	A se vedea Hotărârea din 3 aprilie 1968, Molkerei‑Zentrale Westfalen/Lippe (28/67, EU:C:1968:17). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Slynn prezentate în cauza Foglia (244/80, EU:C:1981:175, ECR, p. 3074); Barav, A., „Preliminary censorship? The Judgment of the European Court in Foglia v. Novello”, European Law Review, vol. 5, 1980 p. 443-468, la p. 465-467; Hatzopoulos, V., nota de subsol 32, op. cit., p. 208; precum și Bebr, G., nota de subsol 32, op. cit., p. 433-434.
(
52
)	A se vedea Mélin, F., „La cooperation internationale dans la recherche du droit étranger: les méthodes classiques, în Société de législation comparée (ed.), L’application du droit étranger, nota de subsol 39, op. cit., p. 39-49, la p. 42.
(
53
)	Există incertitudini cu privire la normele care reglementează „loteriile secundare” în temeiul Legii germane privind jocurile de noroc. Societățile pârâte susțin că aceste „loterii secundare” sunt reglementate ca loterii, în temeiul articolului 4 alineatul (5) din această lege. Astfel, acestea contestă proporționalitatea obligației de obținere a licenței prevăzute de această dispoziție, în special faptul că numai operatorii controlați de stat pot obține o astfel de licență în temeiul articolului 10 din legea menționată (a se vedea întrebările 4-6 ale instanței de trimitere). Cu toate acestea, guvernul german susține că „loteriile secundare” sunt, în realitate, o formă de pariuri online care este interzisă de articolul 4 alineatul (4) din legea menționată. Astfel, regimul aplicabil loteriilor în Germania ar fi lipsit de relevanță pentru soluționarea litigiului principal.
(
54
)	A se vedea articolul 3 alineatul (2) litera b) și articolul 5 alineatul (2) litera c) din Decizia 2001/470/CE a Consiliului din 28 mai 2001 de creare a unei Rețele Judiciare Europene în materie civilă și comercială (JO 2001, L 174, p. 25, Ediție specială, 19/vol. 3 p. 162-168), astfel cum a fost modificată prin Decizia nr. 568/2009/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 iunie 2009 (JO 2009, L 168, p. 35).
(
55
)	A se vedea, pentru o asemenea ipoteză, Hotărârea din 23 noiembrie 1989, Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594).
(
56
)	A se vedea pentru această ipoteză Hotărârea din 7 iulie 2022, LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527).
(
57
)	A se vedea în special Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, punctul 57), și Hotărârea din 2 martie 2023, Recreatieprojecten Zeeland ș.a. (C‑695/21, EU:C:2023:144, punctul 15).
(
58
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 2 iunie 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, punctul 78).
(
59
)	A se vedea Battifoll, H., și Lagarde, P., Droit international privé français, vol. I, Librairie générale de droit et de jurisprudence, ediția a 6‑a, nr. 331, 1974. Această lipsă percepută de legitimitate explică motivul pentru care, de exemplu, în Regatul Unit, instanțele refuză să controleze alegerile suverane exprimate în legile unui alt stat (în temeiul „doctrinei actului de stat”) (a se vedea în această privință Dickinson, A., „Acts of state and the frontiers of private (international) law”, Journal of Private International Law, vol. 14, 2018, p. 1-37.
(
60
)	A se vedea, prin analogie, de Vareilles‑Sommières, P., „Le conflit hiérarchique étranger de normes devant le juge judiciaire français – Applications à la constitutionalité et à la conventionnalité de la loi étrangère”, în Société de législation comparée (ed.), nota de subsol 39, op. cit., p. 49-62, p. 59 și 60.
(
61
)	A se vedea Avizul 2/13 Aderarea Uniunii Europene la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale din 18 decembrie 2014 (EU:C:2014:2454, punctele 191 și 192).
(
62
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2011, N. S. ș.a. (C‑411/10 și C‑493/10, EU:C:2011:865, punctele 99, 100 și 105).
(
63
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 29 iulie 2024, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, punctul 78 și jurisprudența citată).
(
64
)	Dorim să arătăm că acele hotărâri pot să nu beneficieze de mecanismele de recunoaștere și de executare prevăzute de Regulamentul Bruxelles Ia. Astfel, hotărârile străine care au ca obiect validitatea dreptului public nu au legătură cu materia civilă și comercială.
(
65
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 19 iunie 2025, KN (C‑219/25 PPU, EU:C:2025:456, punctele 45-52 și jurisprudența citată).
(
66
)	A se vedea Hotărârea din 10 decembrie 2002, der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735), și Hotărârea din 21 ianuarie 2003, Bacardi‑Martini și Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41),
(
67
)	A se vedea printre altele Barav, A., nota de subsol 51, op. cit.; Bebr, G., nota de subsol 32, op. cit.; Hatzopoulos, V., nota de subsol 32, op. cit.; precum și Albers‑Llorens, A., „Judicial protection before the Court of Justice of the European Union”, în Peers, S. și Barnard, C. (ed.), European Union Law, ediția a doua, Oxford University Press, Oxford, 2017, p. 299.
(
68
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 9 februarie 1995, Leclerc‑Siplec (C‑412/93, EU:C:1995:26); Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) și Hotărârea din 22 noiembrie 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709).
(
69
)	Articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles Ia prevede că un consumator poate introduce o acțiune împotriva profesionistului, printre altele, „înaintea instanțelor din locul unde consumatorul își are domiciliul”(forum actoris).
(
70
)	A se vedea Hotărârea din 19 ianuarie 1993, Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, punctele 23-25).
(
71
)	Guvernul german susține că această întrebare este de asemenea inadmisibilă, deoarece decizia de trimitere nu conține o explicație suficientă cu privire la motivația care a determinat instanța de trimitere să o formuleze. Nu suntem de acord cu această poziție. Decizia respectivă statuează că societățile pârâte susțin că acțiunea formulată de FB trebuie respinsă (printre altele) pe motivul că aceasta constituie un abuz de drept al Uniunii. Decizia descrie de asemenea în ce constă presupusul abuz din partea jucătorului (faptul că joacă din proprie inițiativă jocuri de noroc online și apoi că solicită rambursarea sumelor de bani pe motivul caracterului ilicit al respectivelor jocuri ulterior). Astfel, Curtea dispune de suficiente informații, pe de o parte, pentru a înțelege relevanța acestei întrebări și, pe de altă parte, pentru a oferi un răspuns util în această privință.
(
72
)	A se vedea articolul 12 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul Roma I.
(
73
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 13 martie 2014, SICES ș.a. (C‑155/13, EU:C:2014:145, punctul 29 și jurisprudența citată).
(
74
)	Faptul că, astfel cum susțin societățile pârâte, jucătorii se prevalează în general de articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles Ia pentru a‑și introduce cererile în fața instanțelor „de domiciliu” este lipsit de relevanță în această privință. Acest aspect se referă la competență, iar nu la drepturile materiale invocate de acești jucători în susținerea acțiunilor lor.
(
75
)	A se vedea articolul 285 din Strafgesetzbuch (Codul penal).
(
76
)	Se pare că, în anumite cauze, la care fac trimitere guvernele german și belgian, instanțele germane au refuzat o astfel de restituire în temeiul articolului 817 din Codul civil.