62017TJ0466_RES
Cauza T‑466/17
Printeos, SA și alții
împotriva
Comisiei Europene
Hotărârea Tribunalului (Camera a treia extinsă) din 24 septembrie 2019
„Concurență – Înțelegeri – Piața plicurilor simple/standard și a plicurilor special imprimate – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 101 TFUE – Anulare în parte pentru încălcarea obligației de motivare – Decizie de modificare – Procedură de tranzacție – Amenzi – Cuantum de bază – Adaptare excepțională – Plafon de 10 % din cifra de afaceri globală – Articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 – Principiul ne bis in idem – Securitate juridică – Încredere legitimă – Egalitate de tratament – Cumul de sancțiuni – Proporționalitate – Echitate – Competență de fond”
Acțiune în anulare – Hotărâre de anulare – Efecte – Obligația de a adopta măsuri de executare – Conținut – Decizie adoptată de Comisie în urma unei proceduri de tranzacție, prin care se constată o încălcare a normelor de concurență – Anulare pentru insuficiența motivării – Anulare în parte limitată la partea prin care se aplică amenda – Adoptarea unei noi decizii de aplicare a unei amenzi în același cuantum – Principiul ne bis in idem – Inaplicabilitate – Încălcarea principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime – Inexistență
(art. 101 și art. 266 primul paragraf TFUE; Acordul privind SEE, art. 53; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 50)
(a se vedea punctele 56-69)
Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Stabilirea cuantumului de bază – Amendă aplicată în urma unei proceduri de tranzacție – Neaplicarea metodologiei prevăzute de orientări – Încălcarea principiului egalității de tratament – Inexistență
[art. 101 alin. (1) TFUE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2006/C 210/02 a Comisiei, punctele 13 și 37]
(a se vedea punctele 91-95, 98, 99 și 103-135)
Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Stabilirea cuantumului de bază – Amendă aplicată în urma unei proceduri de tranzacție – Neaplicarea metodologiei prevăzute de orientări – Încălcarea principiului egalității de tratament – Imposibilitatea invocării unei nelegalități săvârșite în favoarea altuia
[art. 101 alin. (1) TFUE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2006/C 210/02 a Comisiei, punctele 13 și 37]
(a se vedea punctele 91-95, 98, 99 și 136-146)
Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Cuantum maxim – Aplicare a cuantumului maxim tuturor întreprinderilor sancționate care au participat la aceeași încălcare – Încălcarea principiului egalității de tratament – Inexistență
[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3)]
(a se vedea punctele 96, 97, 101 și 102)
Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Neluare în considerare a unei amenzi aplicate de o autoritate națională de concurență – Teritoriu, comportamente anticoncurențiale și perioade distincte – Încălcarea principiului echității – Inexistență
(art. 101 TFUE; Acordul privind SEE, art. 53)
(a se vedea punctele 152-158)
Rezumat
Prin Hotărârea Printeos și alții/Comisia (T‑466/17), din 24 septembrie 2019, Tribunalul a respins acțiunea mai multor societăți active în domeniul vânzării de plicuri simple/standard și de plicuri special imprimate (denumite în continuare „reclamantele”), având ca obiect, cu titlu principal, anularea în parte a unei decizii a Comisiei Europene (
1
) prin care li se aplică o amendă pentru încălcarea articolului 101 TFUE (denumită în continuare „decizia atacată”). Această încălcare a luat forma unor acorduri și a unor practici concertate între reclamante și alte patru grupuri de întreprinderi pe teritoriul mai multor țări europene.
Decizia atacată a fost adoptată ca urmare a anulării în parte (
2
), pentru insuficiența motivării, a unei decizii anterioare a Comisiei (
3
) prin care s‑a aplicat reclamantelor o amendă de 4729000 de euro, adoptată în urma unei proceduri de tranzacție (denumită în continuare „decizia inițială”). Ca urmare a acestei hotărâri, Comisia a adoptat decizia atacată, prin care a modificat decizia inițială, aplicând totodată o amendă având același cuantum.
Tribunalul a statuat, în primul rând, că, atunci când anularea unui act al Uniunii se bazează pe un viciu de procedură, precum insuficiența motivării, iar instanța Uniunii nu și‑a exercitat competența de fond pentru a modifica amenda aplicată, Comisia poate să adopte o nouă decizie de aplicare a unei amenzi reclamantelor fără a se expune criticilor din cadrul motivului întemeiat pe încălcarea principiilor securității juridice, protecției încrederii legitime și ne bis in idem. În această privință, Tribunalul a precizat că aplicarea principiului ne bis in idem presupune să fi existat o decizie cu privirea la existența efectivă a încălcării sau să fi fost controlată legalitatea aprecierii efectuate cu privire la aceasta. Prin urmare, principiul ne bis in idem nu se opune în sine unei reluări a investigațiilor având ca obiect același comportament anticoncurențial în cazul în care o primă decizie a fost anulată pentru vicii de formă fără să se fi statuat pe fond asupra faptelor imputate, decizia de anulare neavând, așadar, valoare de „achitare”, în sensul dat acestui termen în materie penală. Tribunalul a considerat că această abordare era valabilă și în cazul anulării pentru insuficiența motivării a unei decizii de aplicare a unei amenzi atunci când această decizie a fost adoptată ca urmare a unei proceduri de tranzacție.
În ceea ce privește, în al doilea rând, motivul întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament în stabilirea cuantumului amenzii, Tribunalul a considerat că, în scopul controlului respectării acestui principiu, trebuia să se facă distincție între, pe de o parte, stabilirea în mod obligatoriu egalitară a cuantumului de bază al amenzilor care trebuie aplicate întreprinderilor în cauză și, pe de altă parte, aplicarea plafonului de 10 % în privința întreprinderilor menționate, în temeiul articolului 23 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 (
4
), care poate varia în funcție de cifrele lor de afaceri globale. Astfel, deși Comisia putea alege în mod valabil o metodă de calcul al cuantumului de bază care se baza pe valoarea vânzărilor efectuate în cursul unui an întreg acoperit de încălcare pentru a caracteriza importanța economică a încălcării, precum și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi care a participat la aceasta, ea era obligată să respecte, în acest context, principiul egalității de tratament. În schimb, aplicarea plafonului de 10 % pentru stabilirea cuantumului final al amenzilor nu depindea, în principiu, nici de această importanță economică a încălcării, nici de ponderea relativă a fiecărei întreprinderi participante, nici de gravitatea sau de durata respectivei încălcări săvârșite de aceasta, ci avea un caracter pur automat, care era legat exclusiv de cifra sa de afaceri globală, astfel încât aplicarea menționată era ipso facto conformă principiului egalității de tratament.
Cu toate acestea, Tribunalul a considerat eronată analiza Comisiei potrivit căreia rezultatul aplicării plafonului de 10 % într‑o etapă intermediară a calculării amenzilor care urmează să fie aplicate producea ipso facto rezultate conforme cu principiul egalității de tratament. În această privință, Tribunalul a arătat că, prin această abordare, care nu intra în domeniul de aplicare al articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia și‑a exercitat puterea de apreciere în temeiul punctului 37 din Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (
5
). În urma unei examinări a adaptării cuantumurilor de bază, realizată în temeiul acestei abordări în privința diferitor grupuri de întreprinderi destinatare ale deciziei atacate, Tribunalul a considerat că unul dintre aceste grupuri a beneficiat, fără o justificare obiectivă, de un tratament mai favorabil. Cu toate acestea, Tribunalul a statuat că reclamantele nu pot invoca în beneficiul lor o nelegalitate rezultată dintr‑o astfel de inegalitate de tratament.
În ceea ce privește aplicarea în paralel a articolului 101 TFUE și a dreptului național al concurenței – în speță, cu privire la efectele comportamentului reclamantelor pe teritoriul spaniol –, care făcea obiectul celui de al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului echității, Tribunalul a constatat de la bun început că decizia atacată nu se referea la acest teritoriu și că autoritatea spaniolă pentru concurență a sancționat comportamente manifestate într‑o perioadă diferită. Tribunalul a reținut că, în asemenea împrejurări, o sancționare completă și suficient de disuasivă a comportamentului anticoncurențial al reclamantelor impunea tocmai să se țină seama de toate efectele sale asupra acestor teritorii diferite, inclusiv în timp, astfel încât nu se poate reproșa Comisiei că nu a redus, pentru aceleași motive, amenda aplicată reclamantelor în decizia inițială și în cea atacată.
(
1
)	Decizia C(2017) 4112 final a Comisiei din 16 iunie 2017 de modificare a Deciziei C(2014) 9295 final din 10 decembrie 2014 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 101 [TFUE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (AT.39780 – Plicuri).
(
2
)	Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2016, Printeos și alții/Comisia (T‑95/15, EU:T:2016:722).
(
3
)	Decizia C(2014) 9295 final a Comisiei din 10 decembrie 2014 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 101 [TFUE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (AT.39780 – Plicuri).
(
4
)	Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269).
(
5
)	JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264.