62019CC0249
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL EVGENI TANCHEV
prezentate la 26 martie 2020 (
1
)
Cauza C‑249/19
JE
împotriva
KF
[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunalul București (România)]
„Trimitere preliminară – Regulamentul (UE) nr. 1259/2010 – Cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp – Stabilirea legii aplicabile divorțului și separării de corp – Articolul 10 – Aplicarea legii forului – Interpretarea sintagmei «nu prevede divorțul» – Criterii de evaluare – Interpretare restrictivă sau extensivă”
1.
Prin trimiterea preliminară formulată, Tribunalul București (România) solicită interpretarea articolului 10 din Regulamentul (UE) nr. 1259/2010 (
2
), o dispoziție care nu a fost încă interpretată de Curtea de Justiție (
3
). Litigiul principal privește o acțiune între JE și KF cu privire la stabilirea legii aplicabile procedurii lor de divorț. Acest regulament, primul instrument de drept internațional privat adoptat în istoria Uniunii în cadrul procedurii de „cooperare consolidată”, este descris în doctrină ca o poveste de succes și care constituie una dintre pietrele de temelie ale viitorului drept al familiei al Uniunii (
4
). România este unul dintre cele 17 state membre care participă la această formă de cooperare consolidată.
I. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Regulamentul (CE) nr. 2201/2003
2.
Articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede următoarele (
5
):
„Sunt competente să hotărască în problemele privind divorțul, separarea de drept și anularea căsătoriei instanțele judecătorești din statul membru:
[…]
(b)
de cetățenie a celor doi soți sau, în cazul Regatului Unit și al Irlandei, statul «domiciliului» comun.”
2. Regulamentul (UE) nr. 1259/2010
3.
Articolul 5 din Regulamentul nr. 1259/2010 (
6
), intitulat „Alegerea legii aplicabile de către părți”, prevede:
„(1)   Soții pot conveni să desemneze legea aplicabilă divorțului și separării de corp, cu condiția ca aceasta să fie una dintre următoarele legi:
(a)
legea statului pe teritoriul căruia soții își au reședința obișnuită în data încheierii acordului sau
(b)
legea statului pe teritoriul căruia soții și‑au avut ultima reședință obișnuită, cu condiția ca unul dintre ei să aibă încă reședința respectivă în data încheierii acordului sau
(c)
legea statului de cetățenie a unuia dintre soți în data încheierii acordului sau
(d)
legea forului.
(2)   Fără a aduce atingere alineatului (3), acordul care desemnează legea aplicabilă poate fi încheiat și modificat în orice moment, dar nu ulterior datei sesizării instanței judecătorești.
(3)   În cazul în care această posibilitate este prevăzută de legea forului, soții pot desemna legea aplicabilă și în fața instanței judecătorești pe parcursul procedurii. În acest caz, instanța judecătorească ia act de acordul soților, în conformitate cu legea forului.”
4.
Articolul 8 din regulamentul menționat, intitulat „Legea aplicabilă în absența exprimării opțiunii părților”, prevede următoarele:
„În absența unei opțiuni în temeiul articolului 5, divorțul și separarea de corp sunt reglementate de legea statului:
(a)
pe teritoriul căruia soții își au reședința obișnuită la data sesizării instanței judecătorești sau, în caz contrar,
(b)
pe teritoriul căruia soții își aveau ultima reședință obișnuită, cu condiția ca perioada respectivă să nu se fi încheiat cu mai mult de un an înaintea sesizării instanței judecătorești, atât timp cât unul dintre ei încă mai are reședința în cauză la data sesizării instanței judecătorești sau, în lipsa acestuia,
(c)
a cărui cetățenie este deținută de ambii soți la data sesizării instanței judecătorești sau, în caz contrar,
(d)
unde este sesizată instanța judecătorească.”
5.
Articolul 10 din acest regulament, intitulat „Aplicarea legii forului”, prevede:
„În cazul în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul sau nu acordă unuia dintre soți, din cauza apartenenței la unul dintre sexe, egalitate de acces la divorț sau la separarea de corp, se aplică legea forului.”
6.
Articolul 12 din acest regulament, intitulat „Ordinea publică”, prevede următoarele:
„Aplicarea unei dispoziții din legea desemnată în temeiul prezentului regulament nu poate fi înlăturată decât dacă o astfel de aplicare este vădit incompatibilă cu ordinea publică a forului.”
B.
Dreptul român
7.
Potrivit articolului 2600 alineatele (2) și (3) din Codul civil român:
„(2)   Dacă legea străină, astfel determinată, nu permite divorțul ori îl admite în condiții deosebit de restrictive, se aplică legea română, în cazul în care unul dintre soți este, la data cererii de divorț, cetățean român sau are reședința obișnuită în România.
(3)   Prevederile alineatului (2) sunt aplicabile și în cazul în care divorțul este cârmuit de legea aleasă de soți.”
II. Situația de fapt din litigiul principal și întrebarea preliminară
8.
JE și KF s‑au căsătorit la Iași, România, la data de 2 septembrie 2001, și din această relație a rezultat un copil, născut la Verona, Italia, la data de 23 iunie 2005.
9.
La 13 octombrie 2016, JE a sesizat Judecătoria Iași (România) cu o cerere de divorț împotriva lui KF.
10.
Prin sentința civilă din 31 mai 2017, această instanță și‑a declinat competența de soluționare a litigiului în favoarea Judecătoriei Sectorului 5 București (România), pe rolul căreia cauza a fost înregistrată la data de 9 august 2017.
11.
Prin sentința civilă din 20 februarie 2018, instanța mai sus menționată a stabilit competența generală a instanțelor române în ceea ce privește procedura de divorț în discuție în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003. Mai mult, această instanță a stabilit că legea aplicabilă litigiului era legea italiană, în temeiul articolului 8 litera (a) din Regulamentul nr. 1259/2010, întrucât – la data la care instanța a fost sesizată cu cererea de divorț – părțile aveau reședința obișnuită în Italia (părțile au de mult timp reședința în Italia).
12.
În această privință, Judecătoria Sectorului 5 București a arătat că, în conformitate cu legea italiană, o cerere de divorț precum cea formulată de JE poate fi introdusă numai în cazul în care a intervenit separarea de corp a soților, separare care trebuie constatată sau dispusă de către o instanță judecătorească, și au trecut cel puțin trei ani de la separarea de corp și până la sesizarea instanței cu cererea de divorț.
13.
Întrucât nu s‑a demonstrat că a fost pronunțată o hotărâre judecătorească în temeiul căreia să fie declarată separarea de corp a părților și întrucât procedura separării de corp nu este prevăzută de legislația română, instanța menționată mai sus a statuat că procedura respectivă trebuia parcursă în fața instanțelor din Italia, fiind inadmisibilă orice cerere în acest sens formulată în fața instanțelor din România.
14.
JE a declarat apel împotriva acestei sentințe în fața instanței de trimitere, susținând că instanța de prim grad de jurisdicție ar fi trebuit să facă aplicarea articolului 2600 alineatul (2) din Codul civil român, care „reprezintă o transpunere în legislația română a prevederilor articolului 10 din Regulamentul nr. 1259/2010”.
15.
În egală măsură, JE a invocat articolul 12 din Regulamentul nr. 1259/2010, susținând că aplicarea legii italiene este vădit incompatibilă cu ordinea publică a forului competent, impunându‑se astfel înlăturarea aplicării legii străine aplicabile altfel procedurii de divorț și aplicarea în schimb a legii române.
16.
În acest context, Tribunalul București (România) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Întrebare preliminară vizând interpretarea dispozițiilor articolului 10 din Regulamentul nr. 1259/2010, potrivit cu care, «[î]n cazul în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul sau nu acordă unuia dintre soți, din cauza apartenenței la unul dintre sexe, egalitate de acces la divorț sau la separarea de corp, se aplică legea forului», în sensul de a lămuri dacă sintagma «legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul»: se interpretează restrictiv, literal, respectiv doar pentru situația în care legea străină aplicabilă nu prevede sub nicio formă divorțul, sau se interpretează extensiv, ca incluzând și situația în care legea străină aplicabilă admite divorțul, dar în condiții deosebit de restrictive, ce implică o procedură obligatorie prealabilă divorțului privind separarea de corp, procedură pentru care legea forului nu conține dispoziții procesuale echivalente?”
17.
Au transmis Curții observații scrise guvernele român, german și portughez, precum și Comisia Europeană. Părțile nu au solicitat și nu a avut loc o ședință.
III. Analiză
A.
Răspunsul la întrebarea preliminară
18.
Este important să se sublinieze că toate părțile care au intervenit în prezenta cauză susțin că articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 trebuie interpretat în mod strict, în sensul că sintagma „[î]n cazul în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul” pe care o cuprinde nu vizează decât situațiile în care legea străină aplicabilă nu prevede divorțul sub nicio formă; cu alte cuvinte, nu există instituția divorțului.
19.
În prezentele concluzii, am conchis că această interpretare este în mod vădit corectă.
20.
Articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 exclude aplicarea legii stabilite în temeiul articolelor 5 și 8 din acest regulament în special în cazurile în care respectiva lege nu conține dispoziții cu privire la divorț (prima ipoteză prevăzută la articolul 10, denumită în continuare „dispoziția în litigiu”). Este puțin probabil ca această ipoteză să fie utilizată des în practică, întrucât încearcă să remedieze situația rar întâlnită în care nu există o lege națională care să reglementeze divorțul (în Uniunea Europeană, Malta a fost ultimul stat membru care a introdus o lege privind divorțul după un referendum organizat în anul 2011 (
7
)). Practic, la ora actuală toate statele dispun de legi privind divorțul, cu excepția Filipinelor și a Statului Cetății Vaticanului, în care este permisă doar anularea căsătoriei. Articolul 10 garantează un drept la divorț și amintim că dispoziții similare (care acordă în egală măsură un drept la divorț ca o formă de standard minim) există de asemenea în normele naționale care reglementează conflictul de legi și au inspirat această prevedere (
8
).
21.
Întrebarea instanței de trimitere decurge din faptul că legea aplicabilă litigiului principal este cea italiană, în temeiul articolului 8 litera (a) din Regulamentul nr. 1259/2010. Potrivit legii italiene, divorțul poate fi solicitat numai în cazul în care separarea de corp a fost constatată sau dispusă în prealabil prin hotărârea unei instanțe judecătorești, în timp ce legea forului (cu alte cuvinte, legea română) nu prevede o astfel de procedură.
22.
În legătură cu afirmațiile cuprinse la punctul 14 din prezentele concluzii, subliniem că Regulamentul nr. 1259/2010 este direct aplicabil și nu necesită o transpunere sau o echivalare în dreptul național. În consecință, pentru a stabili legea aplicabilă unei cereri de divorț precum cea în discuție în litigiul principal, instanțele române pot aplica doar acest regulament, iar instanța de trimitere nu ar trebui să facă trimitere în această privință la Codul civil român (
9
), acesta nefiind relevant în împrejurările de față.
23.
Instanța de trimitere amintește că, în conformitate cu jurisprudența națională, în circumstanțe precum cele aflate în discuție, în care instanțele din România sunt sesizate cu o cerere de separare de corp sau cu o cerere de divorț, fără ca aceasta să fie precedată de o separare de corp constatată sau dispusă conform legii italiene, instanțele din România resping atare cereri ca fiind: (a) inadmisibile (întrucât legea română nu prevede o procedură de separare de corp), (b) premature (întrucât instanțele din România sunt sesizate direct cu o cerere de divorț, fără ca, în prealabil, să se fi dispus o separare de corp de către instanțele italiene) sau, respectiv, (c) neîntemeiate, precum în cauza de față (prin coroborarea acestor două motive (
10
)).
24.
Cu alte cuvinte, instanța de trimitere explică faptul că impedimentele procedurale (care decurg din lipsa unei proceduri de separare de corp în legea română) au condus la soluții procedurale în acele cauze care nu au permis analizarea pe fond a respectivelor cereri.
25.
Astfel cum vom arăta în continuare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată de instanța de trimitere în sensul că prima ipoteză prevăzută la articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 este de strictă interpretare.
1. Modul de redactare și economia dispoziției în litigiu
26.
Modul de redactare a primei ipoteze prevăzute la articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 este clar. Legea forului se aplică numai „[î]n cazul în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul” (cu alte cuvinte, în situația în care un cuplu căsătorit nu dispune de nicio posibilitate de a divorța). Nimic nu permite să se considere că această ipoteză s‑ar aplica și atunci când legea străină aplicabilă permite divorțul, însă îl supune unor condiții restrictive (de exemplu, separarea de corp prealabilă).
27.
Prin urmare, sintagma „nu prevede divorțul” nu poate însemna că legea aplicabilă „prevede divorțul în anumite condiții (de fond sau de procedură)”.
28.
Astfel, după cum a arătat Comisia, chiar dacă toate statele membre au propriile norme în materie de divorț, condițiile variază de la un stat membru la altul, iar simplul fapt că legea aplicabilă este mai restrictivă (decât legea forului) nu înseamnă, în mod evident, că „nu prevede divorțul”, în măsura în care, atât timp cât condițiile legii sunt îndeplinite, divorțul poate fi pronunțat.
29.
Rezultă că textul primei ipoteze prevăzute la articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 vizează numai cazurile în care legea străină aplicabilă nu recunoaște un regim juridic pentru divorț (
11
).
30.
Acest lucru este confirmat de considerentul (24) al regulamentului respectiv (
12
), care precizează că legea instanței judecătorești sesizate nu ar trebui să se aplice decât în cazul în care legea aplicabilă „nu prevede divorțul”. Încă o dată, nimic nu indică faptul că, în temeiul considerentului menționat, articolul 10 privește și situații în care divorțul este permis, însă este supus unor condiții restrictive.
31.
Prima ipoteză prevăzută la articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 reprezintă o consecință a aplicării universale a normelor Uniunii privind conflictul de legi în materie de divorț și de separare de corp, conform articolului 4 din același regulament: „legea desemnată în temeiul prezentului regulament se aplică indiferent dacă este sau nu legea unui stat membru participant.” Această prevedere postulează că „posibilitatea de a divorța” este un aspect general și pozitiv al normelor Uniunii privind conflictul de legi în materie de divorț și de separare de corp, in concreto al dreptului internațional al familiei. Favor divortii cuprins în Regulamentul nr. 1259/2010 este susținut de principiul autonomiei părților și al celei mai strânse legături cu părțile. Aceste norme ale Uniunii impun un „drept fundamental efectiv și inevitabil la divorț” (
13
).
32.
Interpretarea noastră a articolului 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 este susținută de doctrină, potrivit căreia această dispoziție vizează situația în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 și 8 din regulamentul menționat nu recunoaște sub nicio formă un regim juridic pentru divorț și în care divorțul pur și simplu nu ar fi posibil. Această dispoziție nu vizează, așadar, cazul în care desfacerea căsătoriei nu poate avea loc din cauza nerespectării anumitor condiții prealabile, de exemplu atunci când legea aplicabilă stabilește motive restrictive pentru divorț precum cerința unei perioade (mai) îndelungate de separare. Aplicarea articolului 10 va fi de asemenea exclusă în cazul în care legea unui stat prevede condiții nerezonabil de exigente pentru divorț (
14
).
33.
În cazul în care legea aplicabilă, stabilită în temeiul articolelor 5 sau 8 din Regulamentul nr. 1259/2010, „nu prevede divorțul”, prima ipoteză prevăzută la articolul 10 din acest regulament corectează această lacună prin desemnarea lex fori. Cu titlu de exemplu și spre deosebire de prezenta cauză, dacă dreptul Filipinelor (care nu prevede decât separarea de corp și nu divorțul) s‑ar aplica procedurii de divorț aflate pe rolul instanței de trimitere, atunci aceasta din urmă ar putea recurge la dreptul român pentru a pronunța divorțul (
15
).
34.
Suntem de acord cu poziția guvernului german că o coroborare a dispozițiilor menționate mai sus cu alte dispoziții ale Regulamentului nr. 1259/2010 confirmă interpretarea potrivit căreia prima ipoteză prevăzută la articolul 10 din acest regulament este inoperantă atunci când legea străină aplicabilă permite divorțul cu condiția unei separări de corp obligatorii și prealabile.
35.
Din articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1259/2010 rezultă că acest regulament se aplică divorțului și separării de corp. Atunci când dispozițiile individuale ale acestui regulament se aplică (și) separării de corp, acest lucru este menționat în mod expres în textul respectivelor articole (
16
).
36.
Prin urmare, Regulamentul nr. 1259/2010 nu conferă separării de corp un rol minor. Dacă prima ipoteză prevăzută la articolul 10 din regulamentul menționat s‑ar fi aplicat și situațiilor în care divorțul este permis, dar este supus condiției unei separări de corp prealabile, atunci trebuie să presupunem că legiuitorul Uniunii ar fi legiferat în mod expres în acest sens.
37.
În speță, legea italiană, ca lege aplicabilă, nu interzice divorțul; aceasta îl supune doar anumitor cerințe, ceea ce se încadrează în competențele sale privind dreptul său material al familiei. Prin urmare, în speță, legea aplicabilă trebuie stabilită în conformitate cu articolele 5 sau 8 din Regulamentul nr. 1259/2010, iar nu în temeiul articolului 10 din acesta.
2. Interpretarea sistematică sau contextuală a dispoziției în litigiu
38.
Considerăm (în acord cu guvernul portughez) că este pertinent să se facă trimitere și la articolul 13 și la considerentul (26) al Regulamentului nr. 1259/2010. Acestea militează în defavoarea unei interpretări a sintagmei „nu prevede divorțul” în sensul că legea străină aplicabilă îl supune anumitor condiții, însă susțin opinia potrivit căreia dispoziția în litigiu are semnificația că legea aplicabilă nu prevede în nicio eventualitate divorțul.
39.
Articolul 13 din Regulamentul nr. 1259/2010 prevede că niciuna dintre dispozițiile acestui regulament nu obligă instanțele judecătorești dintr‑un stat membru participant a cărui lege nu conține dispoziții cu privire la divorț să pronunțe un divorț. Considerăm (în acord cu Comisia) că această dispoziție are doar o valoare declarativă, iar nu o valoare normativă. Relevanța sa în speță constă în sintagma „nu prevede divorțul”, care reia textul din articolul 10.
40.
Articolul 13 este explicat în considerentul (26) al Regulamentului nr. 1259/2010. Acesta precizează că, „atunci când regulamentul face trimitere la faptul că legea statului membru participant a cărui instanță judecătorească a fost sesizată nu conține dispoziții privind divorțul, acest caz ar trebui să fie interpretat în sensul că legea respectivului stat membru nu cunoaște instituția divorțului”.
41.
Considerentul (26) oferă o explicație clară care depășește cadrul specific al articolului 13 referitor la interpretarea sintagmei „nu conține dispoziții cu privire la divorț”. Explicația care figurează în considerentul menționat se aplică și articolului 10, care utilizează aceeași sintagmă.
42.
Într‑adevăr, doctrina argumentează că, deși considerentul (26) se raportează la articolul 13 din Regulamentul nr. 1259/2010, interpretarea articolului 10 devine mai clară dacă dispoziția este coroborată cu considerentul menționat. Din considerentul (26) rezultă că, în cazul în care divorțul este un concept cunoscut de legea aplicabilă, pe care însă soții nu îl au la dispoziție în împrejurările specifice ale relației dintre aceștia, nu se aplică articolul 10, iar litigiul nu poate fi soluționat decât prin raportare la articolul 12 din acest regulament (
17
).
43.
Articolul 10 nu vizează, așadar, situațiile în care o căsătorie nu poate fi desfăcută ca urmare a neîndeplinirii anumitor condiții, de exemplu din cauză că nu sunt întrunite condițiile prealabile restrictive [precum o perioadă (mai) îndelungată de separare prevăzută de legea aplicabilă în materie de divorț]. În plus, articolul 10 nu este aplicabil atunci când legea statului prevede condiții nerezonabil de exigente pentru divorț (
18
). Dat fiind faptul că instituția divorțului există în legea italiană, articolul 10 nu se poate aplica în speță.
3. Interpretarea istorică a dispoziției în cauză
44.
Potrivit interpretării istorice, o dispoziție trebuie interpretată în lumina genezei sale, ținând seama de diferitele etape care au condus la adoptarea sa.
45.
Propunerea inițială de regulament de modificare a Regulamentului nr. 2201/2003 (
19
) nu conținea nicio dispoziție comparabilă cu actualul articol 10 din Regulamentul nr. 1259/2010. Pe parcursul negocierilor care au urmat, mai multe state membre au susținut opinia potrivit căreia divorțul constituie un drept, care trebuie garantat în ordinea lor juridică internă (
20
). Întrucât nu s‑a putut ajunge la niciun acord cu privire la această propunere, Comisia a adoptat în anul 2010 Propunerea de Regulament al Consiliului de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp (
21
).
46.
Textul care a devenit articolul 10 figura anterior în propunerea Comisiei din 2010 sub formă de proiect la articolul 5, iar conținutul acestuia a rămas neschimbat pe parcursul procesului legislativ. În preambul, introducerea acestui articol a fost motivată de preocuparea de a evita discriminarea. Considerentul (20) al propunerii conținea de asemenea același text ca actualul considerent (24), însă nu cuprindea nicio referire la prevederea privind ordinea publică (
22
).
47.
Interpretarea istorică confirmă de asemenea interpretarea strictă a dispoziției în litigiu pe care o susținem în prezentele concluzii. Astfel, prima ipoteză prevăzută la articolul 10 fost introdusă având în vedere, înainte de toate, legea malteză (dat fiind că, la momentul redactării regulamentului, Malta nu prevedea acordarea niciunui divorț (
23
)).
48.
Astfel cum a arătat guvernul portughez, dispoziția în litigiu constituie o expresie a principiului favor divortii, în sensul că interzice aplicarea unei dispoziții de drept material care nu permite divorțul, chiar dacă legea respectivă a fost aleasă de soți de comun acord.
49.
Mai mult, nici lucrările pregătitoare, nici considerentul (24) al acestui regulament nu conțin nicio indicație potrivit căreia articolul 10 ar trebui să fie aplicabil și atunci când legea străină prevede divorțul, însă sub rezerva unor condiții restrictive.
50.
Dimpotrivă, astfel cum s‑a arătat la punctul 40 din prezentele concluzii și după cum subliniază Comisia, legiuitorul Uniunii a precizat, în considerentul (26) al regulamentului, că termenii „nu prevede divorțul”, utilizați la articolul 13 și la articolul 10, trebuie interpretați în contextul articolului 10 în sensul că legea forului se aplică atunci când legea aplicabilă nu prevede instituția divorțului.
4. Spiritul și finalitatea dispoziției în litigiu
51.
Suntem de acord cu guvernele german și român că interpretarea strictă a primei ipoteze prevăzute la articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 decurge în special din caracterul derogatoriu al acestei dispoziții (și anume, care derogă de la normele prevăzute la articolele 5 și 8 din acest regulament), precum și din considerentele (24) și (26) ale acestuia.
52.
Prin urmare, articolul 10 nu lasă nicio marjă de apreciere instanței competente și îi prezintă o alternativă simplă și obiectivă: fie legea aplicabilă prevede instituția divorțului, fie nu o prevede.
53.
O astfel de interpretare este confirmată de obiectivele Regulamentului nr. 1259/2010, care sunt exprimate în mod clar în considerentele (9) și (29) ale acestuia.
54.
Acestea urmăresc să armonizeze normele privind conflictul de legi în materie de divorț și de separare de corp în vederea consolidării securității juridice (articolele 5 și 8 din Regulamentul nr. 1259/2010 definesc în mod clar care este legea aplicabilă unui divorț sau unei separări de corp), a previzibilității și a flexibilității, evitând în același timp riscul de forum shopping (cu alte cuvinte, căutarea, printre statele membre, a celei mai favorabile instanțe), și, prin urmare, ele urmăresc să faciliteze libera circulație a persoanelor în Uniune. Previzibilitatea legislației aplicabile a statelor membre participante poate constitui de asemenea un mijloc de a reduce incitarea la forum shopping, care a fost facilitată de posibilitățile largi de alegere a instanțelor prevăzute la articolul 3 din Regulamentul nr. 2201/2003.
55.
Este important de subliniat, așa cum a făcut‑o și Comisia, că, prin adoptarea unor norme comune în materie de conflicte de legi, statele membre participante au acceptat principiul că instanțele lor pot fi obligate să aplice legea străină, în pofida diferențelor pe care aceasta le poate prezenta față de propria lor lege națională, și că singurele excepții de la acest principiu sunt cele prevăzute la articolele 10, 12 și 13 din Regulamentul nr. 1259/2010. Prin urmare, posibilitatea de a aplica legea forului, prevăzută la articolul 10 din acest regulament, constituie o excepție de la acest principiu, care, ca atare, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte (
24
).
56.
Prin contrast, o interpretare extensivă a dispoziției în litigiu, astfel cum este menționată în întrebarea preliminară, ar aduce atingere autonomiei soților în materie de divorț și de separare de corp (prevăzută la articolul 5 din regulament) și ar împiedica aplicarea (în temeiul articolului 8 din regulament, în lipsa unei alegeri de către părți) a legii cu care au cele mai strânse legături.
57.
Interpretarea extensivă ar fi de asemenea contrară obiectivului regulamentului de a asigura securitatea juridică a cetățenilor și ar putea să încurajeze forum shopping, dat fiind că o parte care solicită divorțul ar putea introduce o cerere în fața instanțelor unui stat membru în care legea prevede condiții mai puțin restrictive pentru acordarea divorțului. Într‑adevăr, aceasta ar compromite și obiectivul de previzibilitate urmărit de regulament, în măsura în care ar impune o analiză efectuată de la caz la caz a condițiilor în care un divorț poate fi încuviințat în conformitate cu legea aplicabilă și o evaluare subiectivă a măsurii în care aceste condiții pot fi calificate drept restrictive.
58.
În plus, astfel cum arată guvernul german, divorțul care nu este admis decât în anumite condiții reprezintă, în principiu, mai degrabă regula decât excepția, iar, în speță, condițiile prevăzute de legea italiană nu sunt, în opinia noastră, atât de restrictive încât să facă obținerea divorțului imposibilă în practică.
B.
Consecințele răspunsului la întrebarea preliminară
59.
Având în vedere (i) faptul că, în întrebarea preliminară, instanța de trimitere ridică problema că legea română nu recunoaște conceptul de separare de corp și, prin urmare, nu conține dispoziții procedurale aplicabile unor astfel de proceduri, (ii) abordarea instanțelor române menționată la punctul 23 din prezentele concluzii și (iii) în scopul de a oferi un răspuns complet și util instanței de trimitere, considerăm că este necesar ca Curtea să ofere îndrumări cu privire la consecințele răspunsului propus la întrebarea preliminară.
60.
Considerăm că, „pentru a oferi un răspuns adecvat [și util] instanței de trimitere în vederea aplicării dreptului [Uniunii] în litigiul cu care este sesizată” (
25
), trebuie să se examineze chestiunea măsurii în care instanța de trimitere este obligată să aplice legea italiană în materie de divorț, dacă aceasta din urmă impune o separare de corp obligatorie, procedură pentru care nu există nicio dispoziție sau măsură echivalentă în legea română.
61.
Astfel, Curții de Justiție îi revine sarcina de a furniza instanței de trimitere „toate elementele de interpretare care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă respectiva instanță s‑a referit sau nu s‑a referit la acestea în enunțul întrebărilor sale” (
26
).
62.
Mai întâi, în temeiul secțiunii 1 din capitolul II din Regulamentul nr. 2201/2003, în cazul în care instanța unui stat membru este sesizată cu o cerere de divorț, aceasta nu își poate declina competența (spre deosebire de o instanță sesizată în materia răspunderii părintești, care dispune de posibilitatea de a trimite cauza instanțelor dintr‑un alt stat membru, în temeiul articolului 15 din acest regulament) și este obligată să se pronunțe cu privire la respectiva cerere de divorț.
63.
Suntem de acord cu opinia guvernului german că statele membre care participă la mecanismul de cooperare consolidată pus în aplicare prin Regulamentul nr. 1259/2010 trebuie să garanteze că atât divorțul, cât și separarea de corp pot fi acordate de instanțele acestora. În consecință, în loc să considere că trebuie mai întâi să se constate sau să se dispună separarea de corp în fața instanțelor italiene, instanțele române ar trebui, în opinia noastră, să permită o astfel de procedură și să aplice, prin analogie, normele de procedură naționale în materie de divorț sau chiar să adapteze normele de procedură străine (italiene) în materie de separare de corp (coroborate cu normele naționale române). În caz contrar, dispozițiile Regulamentului nr. 1259/2010 ar fi parțial inoperante.
64.
În primul rând, separarea de corp constituie un element esențial al Regulamentului nr. 1259/2010 și, în al doilea rând, nu este neobișnuită situația în care o instanță este chemată să se pronunțe cu privire la o separare de corp, în conformitate cu legea aplicabilă în temeiul acestui regulament. Rezultă că acea instanță nu poate să refuze să se pronunțe cu privire la cererea care face obiectul litigiului principal în temeiul articolului 12 din regulamentul menționat mai sus (care este rezervat pentru cazuri excepționale (
27
)) pe motivul că legea sa națională nu prevede separarea de corp sau norme de procedură pentru separarea de corp.
65.
Ca soluție concretă în speță, Comisia a propus instanței sesizate să aplice condițiile de fond prevăzute de legea aplicabilă și să renunțe la aplicarea oricăror condiții procedurale prevăzute de respectiva lege, în împrejurările în care dreptul procedural al forului nu permite îndeplinirea acestor condiții procedurale. Astfel, dacă, într‑o anumită cauză, sunt îndeplinite condițiile de fond pentru o hotărâre de separare de corp, instanța forului poate remedia faptul că această instanță nu poate să pronunțe ea însăși o asemenea hotărâre renunțând la această condiție procedurală națională.
66.
Suntem de acord. În opinia noastră, o astfel de soluție ar fi echilibrată și ar corespunde voinței implicite a legiuitorului Uniunii. În primul rând, ea nu ar încuraja în mod nejustificat forum shopping, întrucât ar impune îndeplinirea condițiilor de fond ale legii aplicabile. Reclamantul nu ar putea să se sustragă acestor condiții sesizând o altă instanță în temeiul normelor foarte generoase ale Regulamentului nr. 2201/2003 și solicitând aplicarea propriei legi (părțile pot evita aceste condiții destul de ușor dacă se pun de acord cu privire la alegerea legii forului).
67.
În al doilea rând, această soluție ar fi conformă cu principiul fundamental în materie de conflict de legi potrivit căruia o chestiune procedurală intră sub incidența legii forului. Acest principiu se reflectă în principiul de drept al Uniunii potrivit căruia, cu excepția cazului în care se prevede altfel, procedurile sunt introduse în fața instanțelor și a autorităților învestite cu o cauză, sub rezerva principiilor echivalenței și efectivității (
28
).
68.
Astfel, în mai multe instrumente legislative recente, legiuitorul Uniunii s‑a confruntat cu problema garantării în cel mai bun mod a respectării fondului legii aplicabile în statul forului, chiar și în situația în care această din urmă lege nu are un concept (de drept material) echivalent. Aceste instrumente prevăd anumite mecanisme de adaptare a dreptului național material și procedural în vederea garantării rezultatului corect în temeiul legii aplicabile. De exemplu, se poate face referire la normele privind legea aplicabilă din Regulamentul (UE) nr. 650/2012 (
29
), cu privire la adaptarea drepturilor reale (articolul 31) și la numirea și puterile unui administrator al patrimoniului succesoral în anumite situații (articolul 29), precum și din Regulamentul (UE) 2016/1103 (
30
) și din Regulamentul (UE) 2016/1104 (
31
), cu privire la adaptarea drepturilor reale (articolul 29).
69.
Deși Regulamentul nr. 1259/2010 nu prevede în mod specific o astfel de adaptare, acesta nici nu o interzice în mod expres.
IV. Concluzie
70.
Pentru aceste motive, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Tribunalul București (România) după cum urmează:
„Articolul 10 din Regulamentul (UE) nr. 1259/2010 al Consiliului din 20 decembrie 2010 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp trebuie interpretat în sensul că sintagma «în cazul în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul» este aplicabilă numai în cazul în care legea străină aplicabilă nu prevede nicio formă de divorț; cu alte cuvinte, aceasta nu recunoaște instituția divorțului.
Cu toate acestea, atunci când legea aplicabilă stabilește o condiție care decurge din dreptul său procedural, condiție pe care instanța sesizată nu este în măsură să o aplice din cauza constrângerilor impuse de propriul său drept procedural, instanța sesizată poate renunța la această condiție dacă sunt îndeplinite, în cauza cu care este sesizată, condițiile prevăzute de dreptul material al lex causae.
În speță, instanța sesizată nu este obligată să recunoască, printr‑o procedură distinctă, separarea de corp a părților pentru o perioadă de trei ani anterioară divorțului. Însă ea trebuie să confirme, în decizia sa în procedura de divorț, că această condiție a separării de corp a fost îndeplinită. Pentru a obține dovada respectării acestei condiții, instanța sesizată trebuie, în măsura în care este necesar, să adapteze dreptul procedural al forului.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Regulamentul Consiliului din 20 decembrie 2010 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp (JO 2010, L 343, p. 10, denumit și „Regulamentul Roma III”).
(
3
)	Desigur, Curtea de Justiție a fost invitată să statueze cu privire la această dispoziție în cauzele în care s‑a pronunțat Ordonanța din 12 mai 2016, Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343), și Hotărârea din 20 decembrie 2017, Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988). Cu toate acestea, în cea dintâi, în ordonanță, Curtea s‑a declarat necompetentă să răspundă la întrebările adresate, iar în cea din urmă, în hotărâre, Curtea nu trebuia să se pronunțe cu privire la interpretarea dispoziției respective. A se vedea de asemenea nota de subsol 12 din prezentele concluzii.
(
4
)	Regulamentul a introdus pentru majoritatea statelor participante cel puțin două modificări fundamentale: pe de o parte, introducerea autonomiei de voință și, pe de altă parte, înlocuirea cetățeniei cu reședința obișnuită, ca principali factori de legătură relevanți în lipsa unei clauze contractuale privind alegerea legii aplicabile. A se vedea Basedow, J., European Divorce Law: Comments on the Rome III Regulation, în Verbeke, A.-L., Scherpe, J. M., Declerck, C., Helms, T., și Senaeve, P., Confronting the Frontiers of Family and Succession Law – Liber Amicorum Walter Pintens, Intersentia, 2012, p. 150.
(
5
)	Regulamentul Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183, denumit și „Regulamentul Bruxelles IIa”).
(
6
)	Regulamentul Consiliului din 20 decembrie 2010 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp (JO 2010, L 343, p. 10).
(
7
)	Articolul 66 B din Civil Code introdus prin Civil Code Amendment Act, Government Gazette of Malta nr. 18784 din 29 iulie 2011.
(
8
)	A se vedea, de exemplu, în cazul Spaniei: articolul 107 alineatul 2 a doua teză litera c) din Código Civil, în cazul Germaniei: articolul 17 alineatul 1 a doua teză din Einführungsgesetz zum Bürgerliches Gesetzbuch (BGB), în cazul Italiei: articolul 31 alineatul 2 din legge 31.5.1995, no. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato, în cazul Belgiei: articolul 55 alineatul 3 din Code de droit international privé de 2004. A se vedea Lein, E., în Calliess, G.-P., Rome Regulations: Commentary, ediția a II‑a, Kluwer, 2015, 916, Pereira, P., Rome III: la compétence juridictionnelle et la loi applicable en matière matrimoniale, RMCUE, 2007, p. 394, și Basedow, J., op. cit., p. 148.
(
9
)	Astfel cum menționează instanța de trimitere la punctul 15 din cererea de decizie preliminară (în secțiunea intitulată „Dispoziții naționale aplicabile în speță”).
(
10
)	Raționamentul instanței de prim grad de jurisdicție se referea atât la faptul că părțile nu erau separate de corp în temeiul unei hotărâri judecătorești, cât și la faptul că o atare separare este inadmisibilă, întrucât legea română nu prevede procedura separării de corp. A se vedea punctele 14 și 26 din cererea de decizie preliminară.
(
11
)	Această interpretare este puternic susținută în doctrină. De fapt, nu am putut identifica în doctrină nicio opinie care să susțină interpretarea contrară. A se vedea, de exemplu, Helms, T., în Rauscher, T., Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht: EuZPR/EuIPR – Kommentar, volumul V, ediția a IV‑a, Ottoschmidt, 2016, p. 885. În continuare, cităm mai multe exemple din doctrină în prezentele concluzii.
(
12
)	Cu privire la chestiunea diferitor versiuni lingvistice ale acestui considerent, a se vedea Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:686, punctele 76 și 77), precum și Lein, E., op. cit., p. 920.
(
13
)	„Ein wirksames und unverzichtbares Grundrecht auf Scheidung” (a se vedea Gruber, U. P., Scheidung auf Europäisch – die Rom III‑Verordnung, IPRax 2012, p. 391, și de Maizière, N., Das Europäische Scheidungskollisionsrecht nach der Rom III‑Verordnung, Jenaer wissenschaftliche Verlagsgesellschaft, 2017, p. 244).
(
14
)	Tolani, M., în Althammer, C., Brussels IIa [and] Rome III, Beck, 2019, p. 360.
(
15
)	A se vedea Lein, E., op. cit., p. 919. Pentru alte exemple, a se vedea Henrich, D., Zur Parteiautonomie im Europäisierten Internationalen Familienrecht, în Verbeke, A.-L., Scherpe, J. M., Declerck, C., Helms, T., și Senaeve, P., op. cit., p. 707.
(
16
)	A se vedea, de exemplu, a doua ipoteză prevăzută la articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010, care se referă la situații în care legea aplicabilă „nu acordă unuia dintre soți, din cauza apartenenței la unul dintre sexe, egalitate de acces la divorț sau la separarea de corp” (sublinierea noastră).
(
17
)	Lein, E., op. cit., p. 920. A se vedea de asemenea Helms, T., op. cit., p. 885 (cu trimiteri la alte texte din doctrină care apără acest punct de vedere la nota de subsol 19 din această lucrare). A se vedea de asemenea Gruber, U. P., op. cit., p. 390.
(
18
)	Tolani, M., în Althammer, C., Brüssel IIa [und] Rom III: Kommentar, Beck, 2014, p. 362.
(
19
)	COM(2006) 399 final.
(
20
)	A se vedea documentul Consiliului 8364/07 (Presse 77), p. 11 a versiunii în limba germană.
(
21
)	COM(2010) 105/2 final.
(
22
)	A se vedea Lein, E., op. cit., p. 919.
(
23
)	Pentru aceeași interpretare, a se vedea Helms, T., op. cit., p. 885.
(
24
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 6 iunie 2019, Weil (C‑361/18, EU:C:2019:473, punctul 43).
(
25
)	Hotărârea din 28 iunie 1978, Simmenthal (70/77, EU:C:1978:139, punctul 57).
(
26
)	Hotărârea din 29 septembrie 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, punctul 43).
(
27
)	A se vedea considerentul (25) al Regulamentului nr. 1259/2010.
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2007, van de Weerd și alții (C‑222/05-C‑225/05, EU:C:2007:318, în special punctul 28).
(
29
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 4 iulie 2012 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești și acceptarea și executarea actelor autentice în materie de succesiuni și privind crearea unui certificat european de moștenitor (JO 2012, L 201, p. 107).
(
30
)	Regulamentul Consiliului din 24 iunie 2016 de punere în aplicare a unei cooperări consolidate în domeniul competenței, al legii aplicabile și al recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești în materia regimurilor matrimoniale (JO 2016, L 183, p. 1).
(
31
)	Regulamentul Consiliului din 24 iunie 2016 de punere în aplicare a unei cooperări consolidate în domeniul competenței, al legii aplicabile și al recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești în materia efectelor patrimoniale ale parteneriatelor înregistrate (JO 2016, L 183, p. 30).