62002TO0341_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci T-341/02,
Regione Siciliana,
zastoupený I. Bragugliou, advokátem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalobce,
proti
Komisi Evropských společenství, zastoupené E. de March a L. Flynnem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalované,
jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise D (2002) 810439 ze dne 5. září 2002 o ukončení finanční pomoci z Evropského fondu pro regionální rozvoj (EFRR) týkající se velkého projektu „Dálnice Messina‑Palermo“ (EFRR č. 93.05.03.001 – Arinco č. 93.IT.16.009),
SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát)
ve složení J. Azizi, předseda, M. Jaeger a F. Dehousse, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: H. Jung,
vydává toto
Usnesení
Odůvodnění rozsudku
Právní rámec
1. Článek 158 ES stanoví, že Společenství rozvíjí a prosazuje svou činnost vedoucí k posilování jeho hospodářské a sociální soudržnosti. Především se zaměřuje na snižování rozdílů mezi úrovní rozvoje různých regionů a na snížení zaostalosti nejvíce znevýhodněných regionů za účelem podpory harmonického vývoje celého Společenství. V souladu s článkem 159 ES Společenství rovněž podporuje dosahování těchto cílů prostřednictvím strukturálních fondů, zejména pak prostřednictvím Evropského fondu pro regionální rozvoj (EFRR).
2. Za účelem dosažení těchto cílů a upravení úkolů fondů přijala Rada nařízení (EHS) č. 2052/88 ze dne 24. června 1988 o úkolech strukturálních fondů a jejich účinnosti a o koordinaci mezi jejich činnostmi navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními nástroji (Úř. věst. L 185, s. 9), novelizované zejména nařízením Rady (EHS) č. 2081/93 ze dne 20. července 1993 (Úř. věst L 193, s. 5) (dále jen „nařízení č. 2052/88“ platné v rozhodné době), a nařízení (EHS) č. 4253/88 ze dne 19. prosince 1988, kterým se stanoví prováděcí ustanovení k nařízení č. 2052/88 týkající se koordinace mezi činnostmi jednotlivých strukturálních fondů navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními nástroji (Úř. věst. L 374, s. 1), novelizované zejména nařízením Rady (EHS) č. 2082/93 ze dne 20. července 1993 (Úř. věst. L 193, s. 20) (dále jen „nařízení č. 4253/88“, v té době v platnosti).
Nařízení č. 2052/88
3. Podle čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 2052/88 je základním úkolem EFRR podpora rozvoje a strukturálního přizpůsobení regionů, jejichž rozvoj zaostává (cíl 1). Podle ustanovení přílohy I tohoto nařízení je Sicílie (Itálie) regionem, na který se vztahuje cíl 1.
4. Podle čl. 4 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 2052/88:
„Akce Společenství je takové povahy, aby doplňovala odpovídající vnitrostátní opatření nebo k nim přispívala. Je zaváděna za těsné spolupráce mezi Komisí, dotčenými členskými státy a příslušnými státem určenými orgány […] na celostátní, regionální, místní nebo jiné úrovni, přičemž každá strana jedná jako partner usilující o dosažení společného cíle. Tato spolupráce je dále nazývána ‚partnerství‘. Toto partnerství zahrnuje přípravu akcí, jejich financování, hodnocení ex ante
a hodnocení ex post .“ (neoficiální překlad)
5. Článek 5 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 2052/88 stanoví, že formami pomoci vyjma těch upravených pod písm. e), tj. vyjma podpory technické pomoci, které vycházejí z iniciativy Komise, mohou být pouze ty, které stanoví členský stát nebo příslušné orgány jím určené a které členský stát nebo jiný subjekt určený za tímto účelem předloží Komisi.
Nařízení č. 4253/88
6. Článek 2 nařízení č. 4253/88 stanoví, že koordinace pomoci z různých fondů je prováděna zejména prostřednictvím rámců podpory Společenství (RPS). RPS jsou upraveny v bodě III tohoto nařízení (články 8 až 13). Podle čl. 8 odst. 1 tohoto nařízení jsou RPS vztahující se k cíli 1 stanoveny na základě dohody s příslušným členským státem, v rámci partnerství a na základě rozhodnutí Komise.
7. Podle ustanovení šestého bodu odůvodnění nařízení č. 2082/93 „by při aplikaci principu subsidiarity a aniž by tím byly dotčeny pravomoci Komise, zejména její odpovědnost za hospodaření s finančními zdroji Společenství, měly za uplatnění forem podpory obsažených v rámcích podpory Společenství [RPS] odpovídat přednostně členské státy na vhodné územní úrovni v souladu se specifickými potřebami každého členského státu“. (neoficiální překlad)
8. Podle ustanovení čl. 9 odst. 1 nařízení č. 4253/88 („[a]dicionalita“) nesmějí v zájmu skutečného ekonomického účinku prostředky z fondů na žádném území splňujícím požadavky některého z cílů nahrazovat veřejné anebo jiné rovnocenné strukturální výdaje členského státu.
9. Nařízení č. 4253/88 obsahuje v bodě IV („[p]omoc z fondů“) pravidla, jimiž se řídí zpracovávání žádostí o pomoc (článek 14), podmínky způsobilosti pro finanční pomoc (článek 15) a některá zvláštní ustanovení (článek 16).
10. Podle čl. 16 odst. 2 tohoto nařízení může EFRR stejně jako ostatní strukturální fondy poskytovat finanční pomoc na krytí výdajů spojených s velkými projekty, tj. projekty, jejichž celkové náklady brané v úvahu při určování objemu podpory Společenství jsou zpravidla vyšší než 25 milionů eur, jedná‑li se o investice do infrastruktury, a vyšší než 15 milionů eur, jedná‑li se o výrobní investice.
11. Nařízení č. 4253/88 stanoví v bodě VI („[f]inanční ustanovení“) pravidla vztahující se na finanční závazky (článek 20), platby finanční podpory (článek 21), kontrolu financovaných akcí (článek 23) a na snížení, pozastavení a zrušení této podpory (článek 24).
12. Podle ustanovení článku 21 nařízení č. 4253/88:
„1. Platba finanční podpory je prováděna v souladu s odpovídajícími rozpočtovými závazky a je zaslána celostátnímu, regionálnímu či místnímu orgánu nebo subjektu určenému pro tento účel v žádosti předložené dotyčným členským státem zpravidla do dvou měsíců od doručení přípustné žádosti. Platba může být ve formě záloh nebo konečných plateb odrážejících skutečně vynaložené výdaje. Pro akce, které mají být realizovány během dvou a více let, se platby budou vztahovat k ročním objemům závazků [...]
3. Druhá záloha, počítaná tak, že souhrnná částka dvou záloh nepřesáhne 80 % závazku, bude proplacena poté, co odpovědný orgán osvědčí, že nejméně polovina první zálohy již byla využita a že realizace akce pokračuje uspokojivou rychlostí a v souladu se stanovenými cíli.
Platby budou provedeny ve prospěch konečných příjemců bez jakýchkoli srážek nebo zadržení, které by mohly snížit výši finanční podpory, na kterou mají nárok.
4. Platba zůstatku připadajícího na každý závazek bude provedena pokud:
– určený orgán nebo subjekt uvedený v odstavci 1 předloží Komisi žádost o platbu v době šesti měsíců od konce příslušného roku nebo po skutečném dokončení akce,
– jsou Komisi předloženy zprávy uvedené v článku 25 odst. 4,
– členský stát zašle Komisi osvědčení, jímž se potvrzují údaje poskytnuté v žádosti o platbu a ve zprávách.
5. Členské státy určí orgány příslušné k vydávání potvrzení a prohlášení uvedených v odstavcích 3 a 4 a dohlížejí na to, aby příjemci podpory obdrželi zálohy a platby co možná nejdříve, zpravidla pak do tří měsíců od přijetí prostředků členským státem, za předpokladu, že žádosti příjemců splní podmínky nutné k provedení plateb.“ (neoficiální překlad)
13. Článek 23 odst. 1 nařízení č. 4253/88 stanoví:
„K tomu, aby byl zajištěn úspěch akcí realizovaných veřejnými či soukromými vykonavateli, přijmou členské státy při jejich realizaci nezbytná opatření za účelem:
– pravidelného ověřování náležité realizace akcí financovaných Společenstvím,
– předcházení a postihování nesrovnalostí,
– navrácení prostředků ztracených v důsledku zneužití nebo zanedbání. S výjimkou případů, kdy členský stát nebo zprostředkovatel nebo vykonavatel poskytne důkaz, že mu nemůže být přičítáno zneužití či nedbalost, členský stát ručí za vrácení jakýchkoli neodůvodněně vyplacených částek.
[…]“ (neoficiální překlad)
14. Podle ustanovení článku 24 nařízení č. 4253/88:
„1. Jestliže se zdá, že realizace určité akce nebo opatření neodůvodňuje ani část ani celou poskytnutou finanční pomoc, Komise provede vhodný přezkum takového případu v rámci partnerství zejména tím, že požádá členský stát nebo orgány jím určené pro realizaci akce, aby předložily své připomínky ve stanovené lhůtě.
2. [P]o tomto přezkumu může Komise snížit nebo pozastavit pomoc pro příslušnou akci či opatření, jestliže přezkum potvrdil nesrovnalosti nebo významnou změnu ovlivňující povahu nebo podmínky realizace akce nebo opatření, pro něž nebyl žádán souhlas Komise.
3. Jakákoli částka zakládající bezdůvodné obohacení musí být vrácena Komisi. […]“ (neoficiální překlad)
15. Nařízení č. 4253/88 konečně upravuje ve svém bodě VII pravidla, jimiž se řídí monitorování a hodnocení pomoci poskytnuté z fondů. Za tímto účelem čl. 25 odst. 3 tohoto nařízení stanoví, že budou v rámci partnerství na základě dohody mezi dotyčným členským státem a Komisí vytvořeny monitorovací výbory.
Skutkový základ sporu
16. Rozhodnutím ze dne 22. prosince 1993 zaslaným Italské republice poskytla Komise na programovací období 1994/1999 finanční pomoc z EFRR ve výši 50 % uznatelných nákladů vztahujících se k výstavbě dálnice mezi Palermem a Messinou na Sicílii, která představuje velký projekt ve smyslu čl. 16 odst. 2 nařízení č. 4253/88. Potřebné práce byly rozděleny do deseti investičních celků.
17. Podle čl. 3 prvního pododstavce tohoto rozhodnutí bylo možné poskytnout pomoc Společenství s cílem hradit náklady prací uvedených v projektu, jež se v členském státě staly před 30. červnem 1994 předmětem právně závazných aktů a odpovídajícího zvláštního finančního závazku. Poslední den lhůty pro uskutečnění výdajů za tyto práce byl stanoven na 30. června 1996. Na základě druhého pododstavce tohoto rozhodnutí mohla Komise tuto lhůtu prodloužit, a to na žádost podanou členským státem ve stanovené lhůtě. Bez schválení prodloužení ze strany Komise nemohla již být na výdaje učiněné po uplynutí poslední lhůty, do které měly být uskutečněny, použita podpora z EFRR.
18. Na základě ustanovení přílohy rozhodnutí ze dne 22. prosince 1993 byl žalobce určen jako orgán odpovědný za realizaci projektu.
19. Rozhodnutím ze dne 28. července 1995 zaslaným Italské republice odložila Komise na základě žádosti předložené italskou vládou konec lhůty pro vnitrostátní finanční závazky na 31. prosince 1995 a pro vnitrostátní platby vztahující se k projektu na 31. prosince 1997, nerozhodne‑li Komise jinak do 31. prosince 1995.
20. Rozhodnutím ze dne 22. prosince 1995 zaslaným Italské republice změnila Komise popis projektu obsažený v rozhodnutí ze dne 22. prosince 1993.
21. Dne 9. července 1997 monitorovací výbor RPS pro italské regiony, na které se vztahuje cíl 1 (dále jen „monitorovací výbor“) došel k závěru, že bude obtížné dokončit práce na projektu do 31. prosince 1997. Při této příležitosti se dálniční konsorcium a žalobce každý zčásti zavázali pokrýt z vlastních zdrojů částku odpovídající podpoře z EFRR určené na dokončovací práce na dosud nehotových investičních celcích.
22. Dopisem ze dne 5. srpna 1997 se žalobce oficiálně zavázal financovat dokončení prací na některých investičních celcích.
23. Dopisem ze dne 26. září 1997 žalobce požádal Komisi u několika investičních celků o prodloužení platebních lhůt.
24. V dopisu ze dne 30. října 1997 zaslaném žalobci Komise uvedla poté, co připomněla, že u tohoto projektu již bylo povoleno prodloužení lhůty až do 31. prosince 1997, že je nutné přijmout naléhavě všechna potřebná opatření k tomu, aby práce byly dokončeny nejpozději k tomuto datu.
25. Dopisem ze dne 17. června 1998 žalobce předložil italskému ministerstvu financí a Komisi závěrečné potvrzení o výdajích uskutečněných do 31. prosince 1997, žádost o platbu z EFRR a závěrečnou prováděcí zprávu.
26. Dopisem ze dne 23. července 1998 vrátila Komise tuto zprávu zpět ministerstvu financí s tím, že neobsahovala všechny údaje potřebné k tomu, aby mohlo být přikročeno k ukončení projektu. Požádala italské orgány, aby jí zaslaly novou závěrečnou zprávu uvádějící zejména v jakém technickém stavu a v jaké finanční situaci se nacházel každý z deseti investičních celků financovaných v rámci tohoto projektu k datu ukončení plateb (tedy ke dni 31. prosince 1997) a náležitě odůvodňující zpoždění v realizaci každého z deseti investičních celků.
27. Dopisem ze dne 10. února 1999 Komise sdělila ministerstvu financí, že ze závěrečné prováděcí zprávy vyplývá, že žalobcův závazek financovat dokončení prací na projektu nejpozději do 31. prosince 1997 nebyl zřejmě dodržen. Komise konstatovala, že pouze dva investiční celky z plánovaných deseti byly dokončeny k 31. prosinci 1997, a to se zpožděním dvou let. Za těchto okolností Komise vysvětlila, že případné vypořádání zůstatku podpory se bude muset odvíjet od skutečně vynaložených výdajů na dva dokončené investiční celky, a to za předpokladu, že jejich realizace bude v podstatných ohledech odpovídat původnímu projektu.
28. Dopisem ze dne 21. prosince 2001 Komise navrhla Italské republice prostřednictvím jejího stálého zastoupení u Evropské unie ukončení projektu z důvodu zpoždění při provádění prací. Tento návrh na ukončení vycházel z výdajů uskutečněných k 31. prosinci 1997 vztahujících se k pracím dokončeným k 31. prosinci 1999.
29. Dopisem ze dne 14. února 2002 žalobce předložil své písemné vyjádření k tomuto návrhu na ukončení.
30. Dopisem ze dne 5. září 2002 (dále jen „napadené rozhodnutí“) Komise zaslala Italské republice prostřednictvím jejího stálého zastoupení u Evropské unie své rozhodnutí o definitivním ukončení podpory projektu na základě uskutečněných výdajů k 31. prosinci 1997 vztahujících se k pracím dokončeným k 5. září 2002, rušíc a nahrazujíc tak data ukončení uvedená v dopise ze dne 21. prosince 2001.
31. Tímto rozhodnutím uvedla Komise jednak výši nevyčerpaných prostředků, které budou předmětem zrušení finančního závazku, tedy rozdíl mezi výší pomoci z EFRR původně vyhrazené na projekt a částkou odpovídající součtu plateb uskutečněných EFRR, a jednak částku, která má být navrácena, tj. rozdíl mezi posledně uvedenou částkou a částkou odpovídající části uznatelných výdajů k tíži EFRR k datu ukončení. Komise mimoto uvedla, že Italská republika je povinna informovat příjemce pomoci o tomto rozhodnutí doporučeným dopisem.
Řízení a návrhy účastníků řízení
32. Za tohoto stavu žalobce podal návrhem doručeným kanceláři Soudu dne 14. listopadu 2002 tuto žalobu.
33. Na podporu své žaloby žalobce uvádí čtyři důvody pro zrušení. První vychází z nepříslušnosti orgánu, který podepsal napadené rozhodnutí. Druhý vychází z porušení nebo nesprávného použití článků 24 a 25 nařízení č. 4253/88. Třetí vychází z rozporů v jednání Komise a porušení zásady legitimního očekávání. Čtvrtý vychází z chybějícího odůvodnění a nedostatku poučení.
34. Žalobce navrhuje, aby Soud:
– zrušil napadené rozhodnutí,
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
35. Komise navrhuje, aby Soud:
– prohlásil žalobu za nepřípustnou,
– nebo podpůrně žalobu zamítl,
– a v každém případě uložil žalobci náhradu nákladů.
K přípustnosti žaloby
Argumenty účastníků řízení
36. Komise nezpochybňuje, že žalobce je osobně dotčen napadeným rozhodnutím. Na druhou stranu má za to, že žalobce není tímto rozhodnutím dotčen bezprostředně, a že tudíž je tato žaloba z tohoto samotného důvodu nepřípustná.
37. Komise v zásadě poukazuje na to, že Soud již rozhodl ve svém usnesení ze dne 25. dubna 2001, Coillte Teoranta v. Komise (T‑244/00, Recueil, s. II‑1275), že rozhodnutí o vyloučení některých výdajů z financování ze „záruční“ sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) nemá bezprostřední následky na právní postavení příjemce pomoci Společenství.
38. Podle Komise se odůvodnění tohoto usnesení stejným způsobem použije na řízení EFRR a ostatních strukturálních fondů v programovacím období 1994/1999. Tato analogie je podle ní možná, protože řízení těchto fondů spočívá na zásadě oddělení právních vztahů existujících jednak mezi Komisí a členskými státy a jednak mezi členskými státy a příjemci.
39. V projednávaném případě má Komise za to, že napadené rozhodnutí ponechává Italské republice posuzovací pravomoc ve vztahu ke konečnému příjemci, pokud jde o vydání bezdůvodného obohacení. Jakékoli vracení pomoci, která byla žalobci v projednávaném případě uhrazena, příjemcem není výsledkem napadeného rozhodnutí jako takového, nýbrž výsledkem právních kroků případně podniknutých příslušnými orgány za tímto účelem na základě jejich vnitrostátní právní úpravy.
40. Ke splnění napadeného rozhodnutí tudíž postačuje, aby Italská republika vydala Komisi bezdůvodné obohacení, které je v něm uvedeno. Ovšem pokud by tomu tak bylo, vyplývá z toho, že napadené rozhodnutí se žalobce bezprostředně nedotýká.
41. Z tohoto důvodu Komise navrhuje na prvním místě, aby byla žaloba prohlášena za nepřípustnou.
42. Žalobce uplatňuje, že ustanovení Smlouvy o ES vztahující se k právu jednotlivce podat žalobu nemohou být vykládána restriktivně (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise, C‑25/62, Recueil, s. 199). Podle žalobce je tedy třeba uznat aktivní legitimaci každé osoby mající právní subjektivitu vyžadovanou ustanoveními Smlouvy, která je osobně a bezprostředně dotčena napadeným aktem.
43. Žalobce má za to, že toto řešení se nutně použije i v případě, kdy žalobcem je veřejnoprávní subjekt splňující určité podmínky (rozsudek Soudu ze dne 15. června 1999, Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia v. Komise, T‑288/97, Recueil, s. II‑1871).
44. Podle žalobce, ačkoli mu napadený akt není v daném případě formálně určen, bezprostředně a osobně se ho dotýká, neboť může být považován za faktického adresáta aktu a existuje zjevná příčinná souvislost mezi jeho individuálním postavením a přijatým aktem. Předmětný akt nemá normativní, ani obecnou povahu a při jeho přijímání bylo vzato specifickým způsobem v úvahu žalobcovo postavení, čímž mu přiznává aktivní legitimaci (rozsudky Soudního dvora ze dne 13. května 1971, International Fruit Company a další v. Komise, C‑41/70 až C‑44/70, Recueil, s. 411; ze dne 18. listopadu 1975, CAM v. Komise, C‑100/74, Recueil, s. 1393, a ze dne 21. listopadu 1989, Usines coopératives de déshydratation du Vexin a další v. Komise, C‑244/88, Recueil, s. 3811).
45. Co se týče další podmínky nezbytné pro to, aby žaloba mohla být platně podána, a sice že k předmětnému aktu nesmí být vydáno žádné prováděcí opatření, má žalobce za to, že lze rozumě dojít k závěru, že je v projednávaném případě rovněž splněna. Napadené rozhodnutí totiž přímo ovlivňuje právní postavení žalobce, aniž by svému adresátovi, Italské republice, ponechávalo jakoukoli posuzovací pravomoc, pokud jde o jeho uplatnění, které spočívá v pouhém vydání částek dříve uhrazených z EFRR, aniž by bylo nutné učinit k tomu další normativní kroky. Žalobce má za to, že podle ustálené judikatury Společenství postačují takovéto okolnosti k tomu, aby byla založena aktivní legitimace jednotlivců (rozsudek Soudního dvora ze dne 5. května 1998, Dreyfus v. Komise, C‑386/96 P, Recueil, s. I‑2309, bod 43 a uvedená judikatura).
46. Žalobce dále zdůrazňuje, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, existovaly mezi ním a Komisí bezprostřední právní vztahy týkající se předmětného projektu. V tomto směru žalobce zvláště odkazuje na dopis ze dne 30. října 1997, kterým mu Komise přímo sdělila svoje stanovisko k poskytnutí dodatečné lhůty, o kterou požádal za účelem dokončení prací.
Závěry Soudu
47. V souladu s článkem 113 svého jednacího řádu může Soud kdykoliv bez návrhu zkoumat, zda jsou splněny podmínky řízení, a rozhoduje za tímto účelem za podmínek stanovených čl. 114 odst. 3 a odst. 4 tohoto řádu.
48. Podle ustanovení čl. 114 odst. 3 jednacího řádu Soudu následuje ústní část řízení, nerozhodne‑li Soud jinak.
49. V projednávaném případě má Soud věc na základě přezkumu spisu za dostatečně objasněnou pro to, aby rozhodl o tom, že není třeba vyslechnout ústní vyjádření účastníků řízení.
50. Je vhodné připomenout, že na základě čl. 230 čtvrtého pododstavce ES může každá fyzická nebo právnická osoba za podmínek stanovených v prvním a druhém pododstavci tohoto ustanovení podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou jí určena, jakož i proti rozhodnutím, která, byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného  jiné osobě, se jí bezprostředně a osobně dotýkají.
51. V daném případě je nesporné, že napadené rozhodnutí bylo oznámeno Komisí Italské republice.
52. Za těchto podmínek je třeba ověřit, zda žalobce, který nemůže být považován za adresáta napadeného rozhodnutí ve smyslu čl. 230 čtvrtého odstavce ES, může podat žalobu na zrušení tohoto rozhodnutí z důvodu, že je jím bezprostředně a osobně dotčen.
53. Co se týče bezprostředního dotčení, z ustálené judikatury vyplývá, že tato podmínka vyžaduje, aby předmětné opatření Společenství vyvolávalo bezprostřední následky pro právní postavení jednotlivce a aby neponechávalo žádnou posuzovací pravomoc svým adresátům, kteří mají za úkol jeho provádění, kteréžto má čistě automatický charakter vyplývající ze samotných předpisů Společenství bez použití dalších zprostředkujících pravidel (rozsudek Dreyfus v. Komise, bod 45 výše, bod 43; rozsudky Soudu ze dne 15. září 1998, Oleifici Italiani a Fratelli Rubino v. Komise, T‑54/96, Recueil, s. II‑3377, bod 56; ze dne 13. prosince 2000, DSTV v. Komise, T‑69/99, Recueil, s. II‑4039, bod 24, a ze dne 22. listopadu 2001, Mitteldeutsche Erdöl‑Raffinerie v. Komise, T‑9/98, Recueil, s. II‑3367, bod 47; usnesení Soudu ze dne 10. září 2002, Japan Tobacco a JT International v. Parlament a Rada, T‑223/01, Recueil, s. II‑3259, bod 45). Totéž platí pro případy, kdy možnost nejednat podle aktu Společenství, kterou mají adresáti, je čistě teoretická a jejich vůle vyvodit důsledky odpovídající tomuto aktu je nade vší pochybnost (rozsudky Soudního dvora ze dne 17. ledna 1985, Piraiki‑Patraiki a další v. Komise, C‑11/82, Recueil s. 207, body 8 až 10, a Dreyfus v. Komise, bod 45 výše, bod 44).
54. V projednávaném případě je třeba uvést, že napadené rozhodnutí tím, že bylo projevem odmítnutí Komise prodloužit lhůtu pro předložení žádostí o konečnou platbu a definitivně ukončilo spornou pomoc na základě výdajů učiněných k 31. prosinci 1997, vztahujících se k pracím dokončeným k 5. září 2002, vyloučilo jakoukoli platbu z EFRR z titulu sporné pomoci vztahující se na výdaje, které buď byly učiněny po 31. prosinci 1997, nebo které se nevztahovaly k pracím dokončeným k 5. září 2002, přičemž takovéto výdaje se tím pádem staly neuznatelnými z titulu této pomoci.
55. Z toho vyplývá, že napadené rozhodnutí mělo za následek jednak to, že zanikl finanční závazek EFRR ve výši odpovídající částce pomoci, která ještě nebyla přidělena, vztahující se k neuznatelným výdajům, a dále umožnilo Komisi vyžadovat navrácení částek, které EFRR již uhradil a které se vztahovaly k těmto výdajům. Napadené rozhodnutí tak má za následek „okleštění“ finanční pomoci z EFRR (usnesení Soudu ze dne 6. června 2002, SLIM Sicilia v. Komise, T‑105/01, Recueil, s. II‑2697, bod 47).
56. Pokud jde o určení toho, jaké mělo toto rozhodnutí následky pro žalobce, je třeba uvést, že podle původního rozhodnutí o přiznání sporné pomoci ze dne 22. prosince 1993 byl žalobce orgánem odpovědným za realizaci projektu. Ze spisu vyplývá, že v souladu s čl. 21 odst. 1 nařízení č. 4253/88 žalobce obdržel z tohoto titulu platby ve výši odpovídající sporné podpoře s tím, aby je přidělil konečným příjemcům. Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že v souladu s čl. 21 odst. 3 nařízení č. 4253/88 představovaly tyto platby 80 % z celkového objemu sporné pomoci.
57. Za této situace by bylo možné pohlížet na napadené rozhodnutí jako na rozhodnutí mající bezprostřední následky na právní postavení žalobce pouze tehdy, kdyby v důsledku tohoto rozhodnutí a aniž by přitom Italská republika disponovala v tomto ohledu posuzovací pravomocí, byl žalobce jednak zbaven možnosti, aby mu byly vyplaceny částky, u nichž finanční závazek zanikl, odpovídající částkám ještě nevyplaceným z EFRR z titulu sporné pomoci a vztahujícím se k výdajům, které se staly neuznatelnými, a jednak byl povinen vrátit bezdůvodně přijaté částky odpovídající částkám již obdrženým z titulu této pomoci a určeným na výdaje, které se staly neuznatelnými.
58. Soud však již rozhodl, že takovéto důsledky nevyplývají ani z rozhodnutí Komise, jímž se ukončuje poskytování pomoci z EFRR, ani z žádného jiného ustanovení práva Společenství, které by mělo za cíl upravovat následky takovéhoto rozhodnutí (ustanovení SLIM Sicilia v. Komise, bod 55 výše, bod 51).
59. V tomto ohledu je vhodné na úvod připomenout, že v souladu s institucionální soustavou Společenství a pravidly, jimiž se řídí vztahy mezi Společenstvím a členskými státy, je na těchto členských státech, nestanoví‑li ustanovení práva Společenství jinak, aby zajistily na svém území provádění předpisů Společenství (rozsudky Soudního dvora ze dne 21. září 1983, Deutsche Milchkontor a další, C‑205/82 až C‑215/82, Recueil s. 2633, a ze dne 7. července 1987, Étoile commerciale a CNTA v. Komise, C‑89/86 a C‑91/86, Recueil s. 3005, bod 11; usnesení Coillte Teoranta v. Komise, bod 37 výše, bod 42). Pokud jde konkrétněji o finanční akce uskutečněné v rámci EFRR, přísluší členským státům podle čl. 23 odst. 1 nařízení č. 4253/88 přijmout nezbytná opatření pro navrácení prostředků ztracených v důsledku zneužití nebo zanedbání.
60. V souladu s tím, jak Soudní dvůr rozhodl ve svém rozsudku ze dne 22. ledna 2004, COPPI (C‑271/01, Recueil, s. I‑1029, body 39 a 40), toto ustanovení zakotvuje zásadu subsidiarity uvedenou v šestém bodě odůvodnění nařízení č. 2082/93, podle kterého, pokud jde o použití prostředků pocházejících z EFRR a aniž jsou přitom dotčeny pravomoci Komise, zejména coby orgánu odpovědného za správu finančních zdrojů Společenství, odpovědnost za uplatnění forem pomoci leží především na členských státech na vhodné územní úrovni v závislosti na zvláštnostech každého členského státu (viz v tomto smyslu též usnesení Soudu ze dne 15. března 2004, Institouto N. Avgerinopoulou a další v. Komise, T‑66/02 a T‑139/02, Recueil, s. II‑0000, bod 64).
61. V této soustavě je tedy podle judikatury Soudního dvora na členských státech, aby prováděly předpisy Společenství a přijímaly ve vztahu k dotyčným hospodářským subjektům potřebná individuální rozhodnutí. Při tomto provádění postupují členské státy v souladu s pravidly a podmínkami upravenými vnitrostátními právními předpisy s výhradou omezení stanovených právem Společenství (rozsudek Étoile commerciale a CNTA v. Komise, bod 59 výše, bod 12, a usnesení Coillte Teoranta v. Komise, bod 37 výše, bod 42).
62. V tomto směru je třeba zdůraznit, že veřejnoprávní územní celek, jakým je žalobce, který byl na regionální úrovni pověřen správou prostředků získaných z EFRR, nemůže být považován za samotný členský stát (usnesení Soudního dvora ze dne 21. března 1997, Région wallonne v. Komise, C‑95/97, Recueil s. I‑1787, bod 6). Z použitelných předpisů, zejména čl. 4 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 2052/88 ostatně vyplývá, že tyto předpisy jasně rozlišují mezi členskými státy na jedné straně a jimi určenými příslušnými subjekty nebo orgány na celostátní, regionální nebo místní úrovni na straně druhé.
63. Bezprostřední dotčení žalobce musí být zkoumáno v tomto kontextu.
64. Zaprvé, co se týče zániku závazku poskytnout z EFRR nevyplacené částky, je třeba uvést, že napadené rozhodnutí se omezilo na to, že sdělilo Italské republice, že v důsledku ukončení sporné pomoci tyto částky nebudou vyplaceny. Z čl. 21 odst. 5 nařízení č. 4253/88 však vyplývá, že až na určité formy pomoci, o které v projednávaném případě nejde, zejména pak  ty, které jsou upraveny v čl. 5 odst. 2 prvním pododstavci písm. e) nařízení č. 2052/88, jsou prostředky Společenství poskytnuté z titulu finanční pomoci z EFRR hrazeny Komisí ve prospěch dotyčného členského státu (rozsudek COPPI, bod 60 výše, body 37, 38 a 41; stanovisko generálního advokáta Albera k tomuto rozsudku, Recueil, s. I‑1029, bod 61).
65. Je nutno konstatovat, že v daném případě nic nebrání tomu, aby Italská republika za účelem financování dokončení prací souvisejících s předmětným projektem rozhodla o tom, že pokryje ze svých vlastní zdrojů tu část finančních prostředků Společenství, u nichž závazek jejich poskytnutí zanikl. V tomto ohledu je třeba zejména uvést, že podle ustanovení čl. 4 odst. 1 nařízení č. 2052/88 je podpora z EFRR pojímána jako doplněk k příslušným vnitrostátním akcím nebo jako příspěvek k nim, přičemž článek 9 nařízení č. 4253/88 krom toho upřesňuje, že pomoc Společenství nemůže v souladu se zásadou adicionality nahrazovat veřejné výdaje členského státu.
66. Za druhé, co se týče vydání bezdůvodného obohacení, je třeba uvést, že v napadeném rozhodnutí se Komise omezila na to, že Italské republice sdělila, že částky, které byly předmětem platby od Společenství a odpovídaly výdajům, které se staly neuznatelnými, musejí být EFRR získány zpět. Na rozdíl od obecné praxe, kterou se Komise řídí v oblasti protiprávních státních podpor prohlášených za neslučitelné se společným trhem, neobsahuje napadené rozhodnutí žádné ustanovení ukládající Italské republice povinnost získat bezdůvodně vyplacené částky zpět od jejich příjemců (v tomto smyslu viz usnesení Coillte Teoranta v. Komise, bod 37 výše, bod 45).
67. V tomto ohledu povinnost uložená napadeným rozhodnutím spočívající v povinnosti informovat konečného příjemce o tomto rozhodnutí nemůže být samozřejmě považována za povinnost získat zpět bezdůvodně vyplacené částky od tohoto příjemce. Každopádně vzhledem k tomu, že žalobce nebyl konečným příjemcem dotčené pomoci, tato zmínka nemůže v žádném případě znamenat, což ostatně ani sám žalobce netvrdí, že napadeným rozhodnutím je bezprostředně dotčeno jeho právní postavení ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
68. Řádné provedení napadeného rozhodnutí tedy předpokládá pouze to, jak správně tvrdí Komise ve svých písemných vyjádřeních, že Italská republika musí vydat EFRR v něm uvedené bezdůvodné obohacení (v tomto smyslu viz usnesení Coillte Teoranta v. Komise, bod 37 výše, bod 45; stanovisko generálního advokáta Albera k rozsudku COPPI, bod 64 výše, body 58 až 63).
69. V tomto ohledu je ostatně třeba zdůraznit, že Komise může požadovat vydání pomoci pouze na subjektu, kterému ji přiznala (stanovisko generálního advokáta Albera k rozsudku COPPI, bod 64 výše, bod 58). Jak již však bylo uvedeno výše v bodě 64, prostředky Společenství poskytnuté z titulu finanční pomoci z EFRR jsou v případě, jako je tento, uhrazeny Komisí dotyčnému členskému státu (rozsudek COPPI, bod 60 výše, bod 41).
70. Za těchto okolností by vrácení prostředků Společenství poukázaných ve prospěch žalobce bylo přímým důsledkem nikoli napadeného rozhodnutí, nýbrž kroků, které by Italská republika podnikla za tímto účelem na základě vnitrostátních právních předpisů, aby dostála povinnostem vyplývajícím z příslušných předpisů Společenství (rozsudek Deutsche Milchkontor a další, bod 59 výše, body 19 a 20; stanovisko generálního advokáta Cruz Vilaçy k rozsudku Étoile commerciale a CNTA v. Komise, bod 59 výše, body 48 až 52; usnesení Coillte Teoranta v. Komise, bod 37 výše, bod 47).
71. Ovšem, co se týče finanční pomoci z EFRR, Soud již rozhodl, že nic neumožňuje učinit závěr, že členský stát nedisponuje žádnou posuzovací pravomocí nebo dokonce žádnou rozhodovací pravomocí, pokud jde o takovéto vrácení prostředků (usnesení SLIM Sicilia v. Komise, bod 55 výše, bod 52).
72. V souladu se zásadou subsidiarity uvedenou v šestém bodu odůvodnění nařízení č. 2082/93 totiž členský stát, pakliže přijme opatření na základě čl. 23 odst. 1 nařízení č. 4253/88, jedná na základě svých vlastních pravomocí (v tomto smyslu viz rozsudek COPPI, bod 60 výše, body 39 až 45 a 48, a stanovisko generálního advokáta Albera k tomuto rozsudku, bod 64 výše, bod 72).
73. Není tedy vyloučeno, že by zvláštní okolnosti mohly přimět Italskou republiku, aby upustila od vymáhání sporné pomoci a nesla sama povinnost vrátit EFRR částky, o kterých se nesprávně domnívala, že měla oprávnění je vyplatit (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 7. února 1979, Nizozemsko v. Komise, C‑11/76, Recueil s. 245, bod 8; stanovisko generálního advokáta Cruz Vilaçy k rozsudku Étoile commerciale a CNTA v. Komise, bod 59 výše, bod 54; usnesení Coillte Teoranta v. Komise, bod 37 výše, bod 48).
74. K tomu je třeba nejprve uvést, že žádné z rozhodnutí přijatých Komisí vůči Itálii v projednávaném případě, ať již se jedná o původní rozhodnutí ze dne 22. prosince 1993 nebo pozdější rozhodnutí z 28. července a 22. prosince 1995, neobsahuje ustanovení ukládající Italské republice povinnost získat zpět od žalobce nebo konečných příjemců bezdůvodně vyplacené částky.
75. Dále, jak již bylo uvedeno výše v bodě 65, vzhledem k tomu, že finanční podpora z EFRR je pojímána jako doplněk k příslušným vnitrostátním akcím nebo jako příspěvek k nim, nelze vyloučit, že Italská republika přikročí k financování dokončení předmětného projektu ze svých vlastních zdrojů.
76. V tomto směru je třeba si povšimnout, že ze spisu nevyplývá, že by Italská republika ve svých vztazích s žalobcem vyjádřila záměr přenést na něho nebo na konečné příjemce finanční důsledky jakéhokoli rozhodnutí Komise týkajícího se snížení dotčené pomoci. Zvláště pak žalobce neuvedl nic, co by ukazovalo na to, že financování projektu do výše dotčené pomoci Společenství je vázáno na podmínku, že toto půjde nakonec k tíži EFRR, což je okolnost, která činí dopad napadeného rozhodnutí na případné navrácení této pomoci ještě méně přímým (usnesení Coillte Teoranta v. Komise, bod 37 výše, bod 51). Každopádně, i kdyby tomu tak bylo, je třeba uvést, že jak Soudní dvůr (rozsudek Étoile commerciale a CNTA v. Komise, bod 59 výše, bod 13), tak Soud (usnesení SLIM Sicilia v. Komise, bod 55 výše, bod 51) již rozhodly, že takováto okolnost nepostačuje k tomu, aby bylo prokázáno bezprostřední dotčení ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, vzhledem k tomu, že v takovém případě není navrácení prostředků důsledkem napadeného rozhodnutí Společenství, nýbrž vyplývá z vnitrostátního opatření přijatého samostatně příslušnými vnitrostátními orgány.
77. Konečně je třeba uvést, že i kdyby Italská republika nakonec rozhodla, že přikročí k vymáhání bezdůvodného obohacení, nejeví se, že by nedisponovala žádnou posuzovací pravomocí, pokud jde o subjekt, kterého by se toto vymáhání mělo týkat. Obzvláště nic nedokazuje, že by Italská republika nutně vymáhala bezdůvodné obohacení na žalobci, a nikoli na konečných příjemcích.
78. Z toho, co bylo dosud uvedeno, vyplývá, že následně po přijetí napadeného rozhodnutí je na Italské republice, aby zvážila, zda je namístě požadovat v souladu s vnitrostátními předpisy a pod kontrolou vnitrostátních soudů vydání bezdůvodného obohacení, ať už na žalobci nebo na konečných příjemcích, a přijmout za tímto účelem nezbytná vnitrostátní individuální opatření.
79. Je ostatně třeba konstatovat, že ačkoli žalobce tvrdil ve svých písemnostech, že Italská republika nedisponuje žádnou posuzovací pravomocí při vymáhání bezdůvodného obohacení, nepředložil žádný důkaz na podporu tohoto tvrzení. Krom toho žalobce rovněž netvrdil, že i za předpokladu, že by Italská republika nějakou posuzovací pravomocí disponovala, byla by tato pravomoc čistě teoretické povahy, zejména s ohledem na jistá zvláštní ustanovení vnitrostátního práva vztahující se například na rozdělení pravomocí mezi stát a regionální celky. V tomto ohledu je třeba si povšimnout, že zatímco v případě, že Komise přijme na žádost členského státu ochranná opatření nebo prohlásí určitou státní podporu za slučitelnou se společným trhem, je nepochybné, jak to vyplývá z judikatury, že členský stát, který požádal o tato opatření, je bude uplatňovat, aby z nich vyvodil veškeré důsledky (viz zejména rozsudek Piraiki‑Patraiki a další v. Komise, bod 53 výše, body 8 a 9; rozsudky Soudu ze dne 12. prosince 1996, AIUFFASS a AKT v. Komise, T‑380/94, Recueil, s. II‑2169, body 46 a 47, a ze dne 5. prosince 2002, Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum v. Komise, T‑114/00, Recueil s. II‑5121, body 73 a 74), v daném případě tomu tak nebude, neboť Italská republika nežádala Komisi o to, aby přijala napadené rozhodnutí, takže nedokazuje‑li nic opak, nelze vyloučit, že Italská republika nepřikročí k vymáhání dotčené pomoci od žalobce, případně konečných příjemců.
80. Z toho vyplývá, že napadené rozhodnutí nemá bezprostřední následky na žalobcovo právní postavení.
81. Žádné z tvrzení ani žádná z okolností předložených žalobcem v jeho písemnostech, které ostatně zůstávají nepodložené, nejsou s to ovlivnit tento závěr.
82. Zaprvé, co se týče rozsudku Dreyfus v. Komise (bod 45 výše), zmiňovaného žalobcem na podporu jeho tvrzení, že je aktivně legitimován, je třeba uvést, že skutkový stav v projednávané věci nelze mít za obdobný skutkovému stavu ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek. Soudní dvůr došel v bodech 52 a 53 výše uvedeného rozsudku Dreyfus v. Komise k závěru, že možnost, aby se adresát sporného rozhodnutí vzdal dotčeného financování z prostředků Společenství byla „čistě teoretická“, takže uvedené rozhodnutí zamítající takovéto financování zbavovalo žalobce „jakékoli skutečné možnosti provést zakázku, která mu byla přidělena, nebo obdržet platbu za dodávky provedené podle dohodnutých podmínek.“ Z tohoto důvodu Soudní dvůr shledal, že žalobce byl tímto rozhodnutím bezprostředně dotčen. Naproti tomu v projednávané věci, jak vyplývá z předchozího rozboru, není možnost, že by Italská republika financovala dokončení prací ze svých vlastních prostředků, aniž by od žalobce vymáhala bezdůvodné obohacení, nijak teoretická.
83. Zadruhé, co se týče v replice zběžně zmíněné okolnosti, že žalobce je „veřejnoprávním subjektem splňujícím určité podmínky“, stačí připomenout, že i když decentralizované nebo autonomní veřejnoprávní orgány mohou podat žalobu na zrušení na základě článku 230 ES, je přípustnost takovéto žaloby, jak vyplývá z rozsudku Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia v. Komise (bod 43 výše, body 28 až 35) citovaného žalobcem, podmíněna zejména tím, že tyto orgány jsou bezprostředně dotčeny napadeným aktem. To však není z výše uvedených důvodů případ žalobce v projednávané věci.
84. Zatřetí, co se týče okolnosti, že údajně existovaly bezprostřední právní vztahy mezi žalobcem a Komisí ohledně předmětného projektu vzhledem k tomu, že některé dokumenty byly zaslány žalovanou přímo žalobci, stačí uvést, že takováto okolnost, i pokud by byla prokázána, nijak nedokládá existenci bezprostředního vztahu mezi žalobcem a napadeným rozhodnutím ve smyslu článku 230 čtvrtého pododstavce ES; existence takového vztahu může být založena jen tehdy, když toto rozhodnutí má bezprostřední následky na žalobcovo právní postavení bez použití dalších zprostředkujících pravidel. Z výše uvedeného rozboru však vyplývá, že tomu tak není.
85. Konečně začtvrté, co se týče okolnosti, že napadené rozhodnutí bylo údajně přijato s ohledem na žalobcovo specifické postavení, stačí konstatovat, že takováto okolnost, i pokud by byla prokázána, mohla by nanejvýš dokazovat, že žalobce byl tímto rozhodnutím dotčen osobně. Tato okolnost je naproti tomu irelevantní při určování toho, zda se napadené rozhodnutí žalobce dotýká bezprostředně.
86. Z výše uvedených úvah jako celku vyplývá, že se napadené rozhodnutí žalobce bezprostředně nedotýká vzhledem k tomu, že toto rozhodnutí vyvolává následky pouze v právních vztazích mezi Komisí a Italskou republikou.
87. Z tohoto důvodu, aniž by bylo nutné zabývat se tím, zda se napadené rozhodnutí žalobce dotýká osobně, je třeba odmítnout tuto žalobu jako nepřípustnou.
K nákladům řízení
88. Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobce byl ve sporu neúspěšný, je namístě uložit mu náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy Komise.
Výrok
Z těchto důvodů
SOUD (třetí senát)
rozhodl takto:
1) Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2) Žalobce ponese své náklady, jakož i náklady vynaložené žalovanou.
Vyhotoveno v Lucemburku dne 8. července 2004.