62011CC0628_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Projednávanou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce má Soudní dvůr rozhodnout, zda musí být článek 18 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát požadoval od leteckých dopravců Společenství, kteří jsou držiteli provozní licence vydané v jiném členském státě podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 ze dne 24. září 2008 o společných pravidlech pro provozování leteckých služeb ve Společenství(2), povolení ke vstupu do jeho vzdušného prostoru pro uskutečnění soukromých nepravidelných letů ze třetí země na jeho území.
2. Hlavní problém v projednávané věci ve skutečnosti spočívá v určení, zda se článek 18 SFEU vztahuje na situaci, jako je ta, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, tedy na poskytování leteckých služeb mezi třetí zemí a členským státem leteckým dopravcem Společenství.
3. V tomto stanovisku nejprve vysvětlím důvody, na základě nichž se domnívám, že toto ustanovení se na situaci dotčenou v původním řízení skutečně vztahuje.
4. Poté uvedu, proč podle mne uvedené ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát požadoval od leteckých dopravců Společenství, kteří jsou držiteli provozní licence vydané v jiném členském státě, povolení pro vstup do jeho vzdušného prostoru pro uskutečnění nepravidelných letů ze třetích zemí na jeho území.
I – Právní rámec
A – Unijní právo
1. Nařízení (ES) č. 847/2004
5. Článek 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 847/2004 ze dne 29. dubna 2004 o sjednávání a provádění dohod mezi členskými státy a třetími zeměmi o leteckých službách(3) stanoví, že „[č]lenský stát nesmí uzavřít s třetí zemí žádná nová ujednání, kterými by byl omezen počet leteckých dopravců Společenství, již mohou být v souladu se stávajícími ujednáními určeni k poskytování leteckých dopravních služeb mezi jeho územím a uvedenou zemí, a to jak ve vztahu k celkovému trhu letecké dopravy mezi těmito stranami, tak ve vztahu k určitým dvěma místům“.
6. Článek 5 tohoto nařízení stanoví:
„Jestliže členský stát uzavře dohodu nebo změny dohody nebo jejích příloh stanovící omezení přepravních práv nebo počtu leteckých dopravců Společenství, kteří mohou využít výhody přepravních práv, zajistí tento členský stát, aby rozdělení přepravních práv mezi dotčené letecké dopravce Společenství bylo provedeno nediskriminujícím a průhledným postupem.“
2. Nařízení č. 1008/2008
7. Desátý bod odůvodnění nařízení č. 1008/2008 stanoví:
„Za účelem dotvoření vnitřního leteckého trhu by se měla zrušit existující omezení používaná mezi členskými státy, jako jsou omezení společného označování linek na trasách do třetích zemí nebo stanovování cen pro linky do třetích zemí s mezipřistáním v jiném členském státě (lety šesté svobody).“
8. Článek 1 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Toto nařízení upravuje vydávání licencí leteckým dopravcům Společenství, právo leteckých dopravců Společenství provozovat letecké služby uvnitř Společenství a stanovování cen leteckých služeb uvnitř Společenství.“
9. Článek 2 uvedeného nařízení stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
1) ‚provozní licencí‘ oprávnění vydané příslušným orgánem vydávajícím licenci určitému podniku, které mu umožňuje poskytovat letecké služby, jak je uvedeno v provozní licenci;
[…]
4) ‚leteckou službou‘ let nebo soubor letů za účelem přepravy cestujících, nákladu nebo poštovních zásilek za úplatu;
[…]
8) ‚osvědčením provozovatele letecké dopravy (AOC)‘ osvědčení předané podniku, které potvrzuje, že provozovatel má odbornou způsobilost a organizaci k zajištění bezpečnosti provozu uvedeného v osvědčení, jak stanoví příslušná ustanovení práva Společenství nebo případně vnitrostátního práva;
[…]
10) ‚leteckým dopravcem‘ podnik s platnou provozní licencí nebo rovnocenným dokladem;
11) ‚leteckým dopravcem Společenství‘ letecký dopravce s platnou provozní licencí vydanou příslušným orgánem vydávajícím licenci v souladu s kapitolou II;
[…]
13) ‚leteckou službou uvnitř Společenství‘ letecká služba provozovaná ve Společenství;
14) ‚provozním právem‘ právo provozovat leteckou službu na letecké trase mezi dvěma letišti Společenství;
[…]“
10. Článek 3 odst. 1 nařízení č. 1008/2008 stanoví:
„Žádný podnik usazený ve Společenství není oprávněn k letecké přepravě cestujících, poštovních zásilek nebo nákladu za úplatu, nebyla‑li mu vydána příslušná provozní licence.
Podnik, který splňuje požadavky této kapitoly, má nárok na získání provozní licence.“
11. Článek 4 tohoto nařízení stanoví:
„Příslušný orgán členského státu vydávající licenci vydá podniku provozní licenci, pokud:
a) se jeho hlavní místo obchodní činnosti nachází v tomto členském státě;
b) je držitelem platného AOC vydaného vnitrostátním orgánem téhož členského státu, jehož příslušný orgán vydávající licenci je odpovědný za vydání, odepření, zrušení nebo pozastavení provozní licence leteckého dopravce Společenství;
[…]
d) jeho hlavní činností je provoz leteckých služeb samotných nebo ve spojení s jiným obchodním provozem letadel nebo opravou a údržbou letadel;
[…]“
12. Článek 15 nařízení č. 1008/2008, nadepsaný „Poskytování leteckých služeb uvnitř Společenství“, který se nachází v kapitole III, nadepsané „Přístup na trasy“, stanoví:
„1. Letečtí dopravci Společenství mají nárok provozovat letecké služby uvnitř Společenství.
2. Členské státy nesmějí podmínit provozování leteckých služeb uvnitř Společenství leteckým dopravcem Společenství žádným povolením či oprávněním. Členské státy nesmějí vyžadovat, aby letečtí dopravci Společenství předložili jakékoli doklady nebo informace, které již poskytli příslušnému orgánu vydávajícímu licenci za předpokladu, že příslušné informace mohou být od příslušného orgánu vydávajícího licenci získány včas.
[…]
5. Bez ohledu na ustanovení dvoustranných dohod mezi členskými státy a s výhradou pravidel Společenství týkajících se hospodářské soutěže, která jsou použitelná na podniky, povolí zúčastněné členské státy leteckým dopravcům Společenství spojovat letecké služby a uzavírat ujednání o společném označování linek s kterýmkoliv leteckým dopravcem v případě leteckých služeb směřujících na letiště, z letiště nebo přes letiště, které se nachází na jejich území, z jakéhokoli místa nebo na jakékoli místo ve třetích zemích.
Členský stát může v rámci dvoustranné dohody o leteckých službách s dotyčnou třetí zemí ukládat omezení pro ujednání o společném označování linek mezi leteckými dopravci Společenství a leteckými dopravci třetích zemí, zejména pokud dotyčná třetí země neumožňuje podobné obchodní příležitosti pro letecké dopravce Společenství poskytující služby z dotyčného členského státu. Přitom členské státy zajistí, aby omezení uložená v rámci těchto dohod neomezovala hospodářskou soutěž, byla nediskriminační ve vztahu mezi leteckými dopravci Společenství a aby nebyla více omezující, než je nezbytné.“
B – Německé právo
13. Ustanovení § 2 odst. 1 zákona o letecké dopravě (Luftverkehrsgesetz) ve znění vyhlášeném dne 10. května 2007 (BGB1. 2007 I, s. 698, dále jen „LuftVG“) stanoví, že německá letadla jsou oprávněna létat, pouze pokud k tomu mají povolení (povolení létat) a jsou zaregistrovaná, pokud to vyžaduje právní úprava, v německém registru letadel (letecký registr). Toto ustanovení dále stanoví, že letadlu bude létání povoleno pouze tehdy, pokud je typ letadla homologovaný, pokud má osvědčení o letové způsobilosti podle nařízení o technické kontrole letadel, pokud má vlastník letadla uzavřeno pojištění občanskoprávní odpovědnosti a pokud je letadlo vybaveno tak, aby nepřekročilo technicky přijatelnou úroveň hluku.
14. Podle § 2 odst. 7 tohoto zákona letadla, která nejsou zaregistrovaná a homologovaná na území působnosti uvedeného zákona mohou do uvedeného prostoru, vstoupit nebo do něj mohou být jinak dopravena za účelem létání pouze poté, co pro to získala povolení. Toto povolení není nezbytné, pokud smlouva mezi zemí původu a Spolkovou republikou Německo nebo dohoda závazná pro oba státy stanoví jinak.
15. Ustanovení § 2 odst. 8 uvádí, že povolení uvedené v odstavcích 6 a 7 může být vydáno obecně, nebo pro konkrétní případ; může být spojeno s podmínkami a časově omezeno.
16. Podle § 58 LuftVG se přestupku dopustí ten, kdo úmyslně nebo z nedbalosti bez povolení uvedeného v § 2 odst. 7 vstoupí letadlem do prostoru, v němž platí uvedený zákon, nebo do něj letadlo jinak dopraví. Za tento přestupek může být uložena pokuta do výše 10 000 eur.
17. Ustanovení § 94 nařízení o licencích pro provozování letecké dopravy (Luftverkehrs‑Zulassungs‑Ordnung) ve znění vyhlášeném dne 10. července 2008 (BGB1. 2008 I, s. 1229, dále jen „LuftVZO“) stanoví, že povolení ke vstupu do vzdušného prostoru Spolkové republiky Německo uvedené v § 2 odst. 7 LuftVG vydává Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung (spolkové ministerstvo dopravy, stavebnictví a městského rozvoje) nebo jiný jím pověřený orgán.
18. Ustanovení § 95 odst. 1 LuftVZO uvádí, že žádost o povolení musí obsahovat jméno a adresu vlastníka letadla, typ letadla, jakož i stát, kde bylo zaregistrováno, a registrační číslo, datum a čas předpokládaného příletu, jakož i pravděpodobný čas jeho zpátečního letu nebo jeho letu do jiné destinace, letiště odletu a příletu, jakož i případně letiště mezipřistání na spolkovém území, počet cestujících, jakož i druh a množství nákladu, účel letu, zejména v případě přepravy organizované skupiny a uvedení místa, kde byla tato skupina původně vytvořena, a v případě charterového letu jméno, adresu a organizační složku provozovatele. Orgán vydávající povolení může požadovat další informace. Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung nebo jakýkoli jiný jím pověřený orgán stanoví formou obecně závazných správních předpisů podrobnosti týkající se řízení o žádosti o povolení.
19. Podle § 95 odst. 2 LuftVZO musí být, s výjimkou případu uvedeného v odstavci 3 téhož paragrafu, žádost o povolení nepravidelných letů za obchodními účely s přistáním (příležitostné služby) podána u příslušného orgánu nejpozději dva plné pracovní dny před začátkem plánovaného letu a v případě souboru více než čtyř letů nejpozději čtyři týdny před začátkem plánovaných letů.
II – Skutkové okolnosti sporu v původním řízení
20. International Jet Management GmbH(4) je leteckou společností se sídlem ve Vídni‑Schwechatu (Rakousko). Provozuje soukromé nepravidelné lety ze třetích zemí, v projednávaném případě z Ruska a Turecka, do členských států Evropské unie.
21. Tato společnost je držitelkou provozní licence vydané rakouským ministerstvem dopravy podle nařízení č. 1008/2008. Kromě toho je držitelkou osvědčení provozovatele letecké dopravy podle článku 6 tohoto nařízení, které jí bylo vydáno společností Austro Control GmbH, společností vykonávající úkoly veřejné služby, jejíž podíly drží Rakouská republika.
22. Rozsudkem ze dne 24. května 2011 uložil Amtsgericht Braunschweig International Jet Management za porušení způsobené z nedbalosti pokutu ve výši 500 eur, za úmyslná porušení čtyři pokuty ve výši 1 890 eur a za opětovná úmyslná porušení šest pokut ve výši 600 eur. Tento soud měl totiž za to, že v době od 9. prosince 2008 do 15. března 2009 provedla společnost International Jet Management lety z Moskvy (Rusko) a z Ankary (Turecko) do Německa, aniž měla povolení ke vstupu do německého vzdušného prostoru podle § 2 odst. 7 LuftVG ve spojení s § 94 a následujícími LuftVZO.
23. Ve třech případech jí Luftfahrtbundesamt (spolkový úřad pro leteckou dopravu) odmítl vydat povolení ke vstupu do německého vzdušného prostoru z důvodu, že nepředložila prohlášení o nedostupnosti. Toto prohlášení osvědčuje skutečnost, že se letecký dopravce Společenství usazený na území jiného členského státu předem informoval u německých leteckých společností, aby se ujistil, že žádná z nich není ochotna provést dotyčný let za srovnatelných podmínek. V ostatních případech Luftfahrtbundesamt o těchto žádostech o povolení v okamžiku uskutečnění sporných letů ještě nerozhodl.
24. International Jet Management podala proti rozsudku ze dne 24. května 2011 opravný prostředek k prvnímu trestnímu senátu Oberlandesgericht Braunschweig, ve kterém navrhuje, aby byl tento rozsudek zrušen a ona sama byla zproštěna obžaloby. Na podporu svého opravného prostředku uvádí tato společnost nejprve skutečnost, že podmínky udělení pokuty jsou neslučitelné s unijním právem a že právo vstoupit do evropského vzdušného prostoru bez povolení jí přiznává již nařízení č. 1008/2008. Dále má za to, že zásada zákazu diskriminace zakotvená v článku 18 SFEU udělování takovýchto pokut zakazuje. Konečně tvrdí, že německé vnitrostátní pravidlo je neslučitelné s článkem 56 SFEU, který v rámci Unie zaručuje volný pohyb služeb.
25. Předkládající soud, který má pochybnosti ohledně výkladu unijního práva, se rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru několik předběžných otázek.
III – Předběžné otázky
26. Oberlandesgericht Braunschweig předložil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Použije se článek 18 SFEU (dříve článek 12 ES), jestliže členský stát (například Spolková republika Německo) požaduje od leteckého dopravce, který má provozní licenci vydanou a platnou v jiném členském státě (například v Rakouské republice) ve smyslu článků 3 a 8 nařízení č. 1008/2008 […], povolení ke vstupu do vzdušného prostoru pro nepravidelné lety (obchodní lety, které nepatří k pravidelným linkám), které směřují ze třetích zemí na území členského státu?
2) V případě kladné odpovědi na první otázku – spočívá porušení článku 18 SFEU […] již v samotném požadavku získat povolení ke vstupu do vzdušného prostoru, pokud takovéto povolení, jehož získání lze vymáhat pod hrozbou pokuty, je sice požadováno pro lety ze třetích zemí od leteckých dopravců, kteří obdrželi ve zbývajících členských státech licenci k provozování letecké dopravy (provozní licenci), avšak není požadováno od leteckých dopravců s licencí k provozování letecké dopravy v [Německu]?
3) Pokud se článek 18 SFEU […] uplatní (otázka 1), ale samotný požadavek povolení nebude posouzen jako diskriminační (otázka 2), může Spolková republika Německo podmínit pod hrozbou pokuty udělení povolení ke vstupu do jejího vzdušného prostoru pro lety dotčené společnosti ze třetích zemí tím, že letecký dopravce členského státu prokáže u orgánu vydávajícího licenci, že letečtí dopravci s licencí k provozování letecké dopravy v [Německu] nejsou schopni tyto lety provést (prohlášení o nedostupnosti), a přitom neporušit zákaz diskriminace?“
IV – Posouzení
27. Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu je, zda je nutno článek 18 SFEU vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát požadoval od leteckých dopravců Společenství, kteří jsou držiteli provozní licence vydané v jiném členském státě, povolení ke vstupu do svého vzdušného prostoru pro uskutečnění nepravidelných letů ze třetích zemí na jeho území.
28. Hlavní problém v této věci spočívá v otázce, zda situace, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, to znamená poskytování leteckých služeb s odletem ze třetích zemí a cílovým místem příletu v členském státě leteckým dopravcem Společenství, spadá do rozsahu působnosti Smlouvy o FEU, a zda se pro ni tedy může použít zásada zákazu diskriminace.
A – K použitelnosti článku 18 SFEU na situaci, o kterou se jedná ve věci v původním řízení
29. Odvětví letecké dopravy zaujímá ve Smlouvě o FEU dosti specifické místo. Podle čl. 4 odst. 2 písm. g) SFEU členské státy a Unie disponují sdílenou pravomocí v oblasti dopravy. Článek 58 odst. 1 SFEU stanoví, že volný pohyb služeb v oblasti dopravy je upraven ustanoveními hlavy o dopravě, to znamená ustanoveními hlavy VI. Volný pohyb služeb v oblasti dopravy tedy spadá pod zvláštní právní režim unijního práva.
30. Kromě toho v uvedené hlavě VI je samotná letecká doprava, stejně jako námořní doprava, upravena zvláštním způsobem a je odlišena od jiných druhů dopravy. Článek 100 odst. 1 a 2 SFEU totiž tyto druhy dopravy vyjímá z působnosti uvedené hlavy, pokud zákonodárce Unie nerozhodne jinak(5) . V důsledku toho mohou být liberalizační opatření pro leteckou dopravu přijata pouze na základě čl. 100 odst. 2 SFEU.
31. V tomto ohledu přijetím nařízení č. 1008/2008 zákonodárce Unie uplatnil pravomoc, která mu byla přiznána článkem 100 odst. 2 SFEU, a liberalizoval letecké služby na trasách uvnitř Společenství. Článek 1 odst. 1 tohoto nařízení totiž uvádí, že toto nařízení upravuje zejména právo leteckých dopravců Společenství provozovat letecké služby uvnitř Společenství. Naproti tomu zákonodárce Unie do dnešního dne neliberalizoval sektor leteckých tras mezi třetími zeměmi a členskými státy.
32. Mají tedy tyto trasy, přestože ještě nebyly liberalizovány, podléhat obecným pravidlům Smlouvy o FEU, a zejména zásadě zákazu diskriminace?
33. Německá vláda má za to, že vzhledem k tomu, že se podle čl. 1 odst. 1 a čl. 15 odst. 1 a 2 nařízení č. 1008/2008 toto nařízení vztahuje pouze na letecké služby uvnitř Společenství, zákonodárce Unie využil pravomoc, kterou mu svěřil čl. 100 odst. 2 SFEU, pouze pro tuto jedinou oblast. Hlava VI Smlouvy o FEU proto upravuje pouze letecké služby uvnitř Společenství a nevztahuje se na letecké služby s odletem ze třetích zemí a s cílovým místem příletu v členském státě, a tím posledně uvedené služby vylučuje z rozsahu působnosti Smluv. Článek 18 SFEU proto podle německé vlády není použitelný na situaci, o kterou se jedná ve věci v původním řízení.
34. Jinými slovy má německá vláda za to, že tato situace musí být vyloučena z rozsahu působnosti Smlouvy o FEU, protože neexistuje sekundární právo přijaté na základě čl. 100 odst. 2 SFEU upravující takovou situaci, o jakou se jedná ve věci v původním řízení.
35. S tímto názorem se nemohu ztotožnit. Mám za to, že oblast, do které patří tato situace, konkrétně poskytování leteckých služeb mezi členským státem a třetí zemí leteckým dopravcem Společenství, spadá do rozsahu působnosti unijního práva a nadále podléhá dodržování zásady zákazu diskriminace.
36. Německá vláda se podle mého názoru mýlí, pokud jde o smysl a rozsah, který je nutno přikládat čl. 100 odst. 2 SFEU ve spojení s čl. 58 odst. 1 SFEU.
37. Odkaz na čl. 100 odst. 2 SFEU provedený článkem 58 odst. 1 SFEU se totiž týká jen volného pohybu služeb. Svědčí o tom, že liberalizace dopravních služeb nemůže být provedena podle společného režimu, nýbrž se musí uskutečnit v rámci hlavy VI Smlouvy o FEU týkající se dopravy.
38. Článek 100 odst. 2 SFEU má za cíl jen definovat rozsah působnosti uvedené hlavy VI tím, že rozlišuje jednotlivé druhy dopravy a upřesňuje, že ustanovení uvedené hlavy se automaticky nevztahují na leteckou a námořní dopravu(6) . Jeho cílem tedy není na rozdíl od toho, co tvrdí německá vláda, vyloučit jakoukoli leteckou dopravu z rozsahu působnosti Smlouvy o FEU, dokud zákonodárce Unie nepřijme právní úpravu na základě tohoto ustanovení(7) .
39. Přestože tedy dopravní služby nespadají do rozsahu působnosti právní normy sekundárního práva přijaté na základě čl. 100 odst. 2 SFEU a nadále podléhají vnitrostátní právní úpravě, platí, že členské státy, pokud přijímají právní úpravu týkající se uvedené služby, musí přitom respektovat článek 61 SFEU a ostatní obecná ustanovení Smlouvy o FEU(8) .
40. Pokud by autoři Smluv chtěli, aby v odvětví letecké dopravy bylo vyloučeno použití jiných obecných pravidel Smlouvy o FEU než pravidel týkajících se volného pohybu služeb, učinili by tak výslovně ustanovením obdobným článku 58 odst. 1 SFEU(9) .
41. Článek 18 SFEU je proto skutečně určen pro použití na situaci, která doposud nebyla upravena sekundárním právem přijatým na základě čl. 100 odst. 2 SFEU.
42. Zbývá určit, zda vzhledem ke skutečnosti, že se situace, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, týká poskytování leteckých služeb s odletem ze třetích zemí a cílovým místem příletu v členském státě leteckým dopravcem Společenství, spadá tato situace do rozsahu působnosti Smlouvy o FEU ve smyslu tohoto ustanovení.
43. Myslím si, že tomu tak je.
44. Nejprve, a protože tato otázka byla vznesena zejména na jednání, se domnívám, že skutečnost, že se situace, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, týká nepravidelného letu, nemá dopad na mnou navrhované řešení. Rozlišování mezi pravidelnými a nepravidelnými leteckými službami se totiž postupně stírá(10) . Samotné nařízení č. 1008/2008 zmiňuje pravidelné letecké služby pouze na několika místech, pokud má pravidelnost letů dopad na uplatnění podmínek pro vydání provozní licence(11) nebo význam pro zajištění závazků veřejné služby(12) . Až na tyto zvláštní výjimky toto nařízení pro účely uplatňování svých ustanovení nerozlišuje mezi pravidelnými a nepravidelnými lety, což se mi vzhledem k účelu uvedeného nařízení, kterým je zajistit finanční zdraví leteckých dopravců, a tedy bezpečnost, zdá být rozumné.
45. Situace, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, není nařízení č. 1008/2008 vůbec cizí. Článek 1 odst. 1 tohoto nařízení skutečně uvádí, že jeho cílem je upravit právo leteckých dopravců Společenství provozovat letecké služby uvnitř Společenství. Je však třeba mít na paměti, že cílem uvedeného nařízení je rovněž upravit vydávání licencí leteckých dopravců Společenství. V kapitole II věnované provozní licenci totiž unijní zákonodárce harmonizoval zejména podmínky pro vydání provozní licence a stanovil pravidla týkající se platnosti, pozastavení a zrušení této licence. V tomto ohledu čl. 3 odst. 1 druhý pododstavec téhož nařízení stanoví, že podnik, který splňuje požadavky této kapitoly, má nárok na získání provozní licence. Odstavec 2 tohoto článku 3 uvádí, že příslušný orgán vydávající licenci nevydá provozní licence ani je neponechá v platnosti, nejsou‑li splněny požadavky této kapitoly.
46. Tato harmonizace, která se týká statusu každého leteckého dopravce Společenství, se tedy vztahuje na všechny provedené lety, to znamená, že se týká letu uvnitř Společenství nebo letu mezi členským státem a třetí zemí. Článek 4 písm. d) uvedeného nařízení totiž uvádí, že příslušný orgán členského státu vydávající licenci vydá podniku provozní licenci, pokud jeho hlavní činností je provoz leteckých služeb
samotných nebo ve spojení s jiným obchodním provozem letadel nebo opravou a údržbou letadel.
47. Pojem „letecká služba“ je definován v čl. 2 bodu 4 nařízení č. 1008/2008 jako „let nebo soubor letů za účelem přepravy cestujících, nákladu nebo poštovních zásilek za úplatu“. Tento pojem tedy zahrnuje všechny lety, ať již jsou uvnitř Společenství, nebo se týkají tras mezi třetími zeměmi a členským státem. Toto je potvrzeno skutečností, že unijní zákonodárce takovouto službu pečlivě odlišil od letecké služby uvnitř Společenství, která je v čl. 2 bodu 13 tohoto nařízení definována jako „letecká služba provozovaná ve Společenství“.
48. Pro poskytování jakýchkoli leteckých služeb proto letecký dopravce Společenství musí být držitelem provozní licence vydané podle příslušných ustanovení kapitoly II nařízení č. 1008/2008. Tato licence zaručuje, že ji letecký dopravce získal v souladu se společnými normami, zejména bezpečnostními, a její platnost tedy musí být ostatními členskými státy uznána. Ve skutečnosti toto nařízení, i když to výslovně neuvádí, zavádí zásadu vzájemného uznávání provozních licencí.
49. Provozní licence musí být rovněž chápána jako podmínka pro poskytování leteckých služeb leteckým dopravcem Společenství, zejména pokud jde o trasy ze třetích zemí na území členského státu.
50. Takovým vnitrostátním opatřením, o jaké se jedná ve věci v původním řízení a které vede k neuznání provozní licence vydané jiným členským státem, může být dotčen samotný status leteckého dopravce Společenství.
51. Dále je nezpochybnitelné, že se na takovou situaci, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, mohou vztahovat další předpisy sekundárního práva, i když se přímo netýkají poskytování leteckých služeb leteckým dopravcem, který je držitelem provozní licence vydané členským státem, na trasách mezi třetími zeměmi a jiným členským státem. Například podle čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 261/2004 se toto nařízení vztahuje na „na cestující odlétající z letiště umístěného na území třetí země na letiště umístněné na území členského státu, na které se vztahuje Smlouva [o ES] [...], pokud je provozující letecký dopravce dopravcem Společenství“.
52. Rovněž podle čl. 2 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 785/2004 ze dne 21. dubna 2004 o požadavcích na pojištění u leteckých dopravců a provozovatelů letadel(13) „[se posledně uvedené nařízení] vztahuje na všechny letecké dopravce a provozovatele letadel, kteří létají uvnitř území, přistávají na území, vzlétají z území nebo přelétávají území členského státu, na které se vztahuje Smlouva [o ES]“.
53. Kromě toho je rovněž nutno uvést, že nařízení č. 1107/2006 ve svém čl. 1 odst. 2 a 3 stanoví, že „[jeho ustanovení se použijí] na osoby se zdravotním postižením a osoby s omezenou schopností pohybu a orientace, které používají nebo mají v úmyslu použít služeb obchodní letecké dopravy pro cestující, při odletu z letiště, tranzitu přes letiště nebo příletu na letiště, pokud se toto letiště nachází na území členského státu, na které se vztahuje Smlouva [o ES]. Články 3, 4 a 10 se rovněž použijí na cestující, kteří cestují z letiště nacházejícího se ve třetí zemi na letiště nacházející se na území členského státu, na které se vztahuje Smlouva [o ES], pokud je provozující letecký dopravce leteckým dopravcem Společenství“.
54. Konečně – a nejedná se o vyčerpávající výčet, neboť unijní právní úprava je v této oblasti rozsáhlá – nelze opomenout skutečnost, že po rozsudcích nazývaných „otevřené nebe“(14) unijní zákonodárce přijal nařízení č. 847/2004, jehož cílem je zavést mezi členskými státy a Evropskou komisí postup spolupráce pro případ, že se tyto členské státy rozhodnou uzavřít dohody o leteckých službách mezi členskými státy a třetími zeměmi(15), a pokud se ukáže, že předmět dotčené dohody spadá zčásti do pravomoci Unie a zčásti do pravomoci členských států.
55. Článek 5 nařízení č. 847/2004, nadepsaný „Rozdělení přepravních práv“[(16) ], zejména stanoví, že „[j]estliže členský stát uzavře dohodu nebo změny dohody nebo jejích příloh stanovící omezení přepravních práv nebo počtu leteckých dopravců Společenství, kteří mohou využít výhody přepravních práv, zajistí tento členský stát, aby rozdělení přepravních práv mezi dotčené letecké dopravce Společenství bylo provedeno nediskriminujícím
a průhledným postupem [(17) ]“.
56. V důsledku toho zastávám názor, že vzhledem k tomu, že unijní zákonodárce přijal řadu pravidel, která se mohou vztahovat na situaci, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, poskytování leteckých služeb ze třetích zemí na území členského státu leteckým dopravcem Společenství spadá do rozsahu působnosti Smlouvy o FEU. Natolik zásadní pravidlo, jako je pravidlo týkající se zásady zákazu diskriminace – zde je třeba připomenout, že podle článku 2 SEU je Unie založena na hodnotách společných členským státům ve společnosti vyznačující se mimo jiné nepřípustností diskriminace – se v případě, jako je projednávaný případ, který vykazuje řadu styčných bodů s unijním právem, musí použít.
57. Francouzská vláda má nicméně za to, že použití článku 18 SFEU na takovou situaci, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, by ve skutečnosti zbavilo čl. 58 odst. 1 SFEU jakéhokoli užitečného účinku, neboť pokud by členský stát byl při zacházení s leteckými dopravci Společenství, kteří získali svoji provozní licenci na jeho území, a při zacházení s leteckými dopravci Společenství, kteří ji získali na území jiného členského státu, povinen dodržovat zásadu rovného zacházení, vedlo by to k rozšíření volného pohybu služeb ve smyslu článku 56 SFEU na dopravní služby, o které se jedná v projednávaném případě. Na podporu svého názoru francouzská vláda cituje rozsudek ze dne 13. prosince 1989, Corsica Ferries (France)(18), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že Smlouva o EHS, a zejména články 59, 61, 62 a 84, nebránila před vstupem nařízení (EHS) č. 4055/86(19) v platnost tomu, aby členský stát vybíral při vystupování a nastupování cestujících poplatky za využití přístavních zařízení na jeho ostrovním území loďmi, pokud cestující přijížděli z přístavů z jiného členského státu nebo do takovéhoto státu směřovali, zatímco v případě přepravy mezi dvěma přístavy, které se nacházejí na jeho území, byly tyto daně vybírány jen při nástupu při odjezdu z ostrova.
58. S názorem francouzské vlády nesouhlasím.
59. Výše uvedený rozsudek Corsica Ferries (France) nemůže podle mého názoru zpochybnit použitelnost článku 18 SFEU na situaci, o kterou se jedná ve věci v původním řízení. Jak správně připomněl generální advokát Mengozzi ve svém stanovisku ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Neukirchinger, Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Corsica Ferrries (France) především nezkoumal dotčenou právní úpravu z hlediska článku 7 Smlouvy o EHS (nyní článek 18 SFEU)(20) .
60. Dále platí, že volný pohyb služeb nespočívá pouze v zákazu diskriminačních opatření na základě státní příslušnosti poskytovatele služeb. Spočívá rovněž v odstranění veškerých omezení stanovených vnitrostátními právními předpisy, která, přestože jsou uplatňována bez rozdílu, brání volnému pohybu služeb tím, že jsou způsobilá zakázat, být na překážku nebo učinit méně atraktivním využití služeb, jež jsou poskytovány poskytovatelem usazeným v jiném členském státě(21) .
61. To znamená, že pokud odvětví není liberalizované, jsou členské státy oprávněny stanovit omezení. To je nakonec i závěr, ke kterému dospěl Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Corsica Ferries (France)(22) . Naopak, pokud však sektor liberalizován nebyl, musí členské státy podle mého názoru i přesto respektovat zásadu zákazu diskriminace.
62. Z tohoto důvodu mám za to, že čl. 15 odst. 5 nařízení č. 1008/2008 tento názor dobře ilustruje. Toto ustanovení totiž zejména stanoví, že bez ohledu na ustanovení dvoustranných dohod mezi členskými státy povolí zúčastněné členské státy leteckým dopravcům Společenství spojovat letecké služby a uzavírat ujednání o společném označování linek(23) s kterýmkoliv leteckým dopravcem v případě leteckých služeb směřujících na letiště, které se nachází na jejich území, z jakéhokoli místa nebo na jakékoli místo ve třetích zemích. Podle druhého pododstavce uvedeného ustanovení může členský stát ukládat omezení pro ujednání o společném označování linek mezi leteckými dopravci Společenství a leteckými dopravci třetích zemí. Tento stát však musí zajistit, aby tato omezení neomezovala hospodářskou soutěž, byla nediskriminační ve vztahu mezi leteckými dopravci Společenství a aby nebyla více omezující, než je nezbytné.
63. Toto ustanovení podle mého názoru jasně svědčí o tom, že i přes neexistenci liberalizace leteckých služeb pro trasy mezi třetími zeměmi a členským státem musí členské státy respektovat zejména zásadu zákazu diskriminace.
64. S ohledem na předcházející úvahy zastávám názor, že článek 18 SFEU je použitelný na takovou situaci, o jakou se jedná ve věci v původním řízení.
65. Nyní je třeba určit, zda toto ustanovení brání tomu, aby členský stát požadoval od leteckých dopravců Společenství, kteří jsou držiteli provozní licence vydané v jiném členském státě, povolení ke vstupu do svého vzdušného prostoru pro uskutečnění nepravidelných letů z třetí země na jeho území.
B – K porušení článku 18 SFEU
66. Soudní dvůr připomněl v bodě 32 výše uvedeného rozsudku Neukirchinger, že podle ustálené judikatury zakazují pravidla rovného zacházení mezi vlastními a cizími státními příslušníky nejen zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti či sídla, pokud jde o společnosti, ale také všechny skryté formy diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému výsledku.
67. V projednávaném případě není pochyb o tom, že německá právní úprava dotčená ve věci v původním řízení zavedla rozlišovací kritérium založené na sídle leteckých dopravců Společenství.
68. Podle § 2 odst. 7 LuftVG je totiž povolení ke vstupu do vzdušného prostoru vyžadováno u leteckých dopravců, kteří získali provozní licenci v jiném členském státě než ve Spolkové republice Německo.
69. Rozlišovací kritérium je tedy založeno na místě vydání provozní licence. Podle čl. 4 písm. a) nařízení č. 1008/2008 vydá provozní licenci příslušný orgán členského státu, na jehož území má podnik, který o ni požádal, své hlavní místo obchodní činnosti. Tato právní úprava se tedy jasně týká leteckých dopravců Společenství se sídlem v jiném členském státu. Pokud tedy jde o rozlišovací kritérium založené na místě sídla, ve skutečnosti toto rozlišovací kritérium zavedené německou vládou vede k témuž výsledku jako kritérium založené na státní příslušnosti(24) .
70. Toto rozdílné zacházení může být odůvodněno pouze tehdy, pokud se zakládá na objektivních hlediscích nezávislých na státní příslušnosti dotyčných osob a přiměřených legitimnímu cíli sledovanému vnitrostátním právem(25) . V projednávaném případě se však domnívám, že tomu tak není.
71. Ve sporu v původním řízení totiž Generalstaatsanwaltschaft (nejvyšší státní zastupitelství) zastává názor, že je toto rozdílné zacházení odůvodněno hospodářským protekcionismem a bezpečnostními požadavky.
72. Pokud jde o hospodářský protekcionismus, nedovedu si představit, jak by mohl být v Unii sestávající z 27 členských států považován takovýto cíl za legitimní a mohl odůvodnit porušení zásady zákazu diskriminace. Výjimky ze zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti musí být vykládány restriktivně, protože představují zásah do základního práva. Cíl hospodářské povahy však Soudní dvůr opakovaně považoval za nezpůsobilý odůvodnit diskriminační právní úpravu(26) . V každém případě nevím, jak by mohla být ochrana vnitrostátního hospodářství považována za odůvodněnou objektivními hledisky nezávislými na státní příslušnosti dotyčných osob.
73. Pokud jde o odůvodnění založené na bezpečnosti, které uvádí Generalstaatsanwaltschaft, navzdory tomu, že by tento cíl skutečně mohl být považován za legitimní, si rovněž nemyslím, že by v projednávaném případě bylo možné se takovéhoto odůvodnění dovolávat.
74. Jak jsme totiž viděli, německá právní úprava ukládá leteckým dopravcům Společenství, kteří jsou držiteli provozní licence vydané v jiném členském státě, povinnost požádat o povolení ke vstupu do německého vzdušného prostoru. Samotné udělení tohoto povolení je podmíněno předložením prohlášení o nedostupnosti a potvrzením o pojištění, jakož i ověřením dalších skutečností. Předkládající soud v této souvislosti upřesňuje, že se v případě skutečností, které musí být podle německého práva ověřeny během řízení o vydání povolení, jedná o skutečnosti, které je Rakouská republika sama povinna neustále ověřovat. Například podle § 95 odst. 1 druhé věty LuftVZO musí být německým orgánům ke kontrole předloženo AOC.
75. Ve skutečnosti požadavek povolení ke vstupu do německého vzdušného prostoru znamená opětovnou kontrolu skutečností, které již byly předmětem kontroly ze strany vnitrostátních orgánů, které na základě příslušných ustanovení nařízení č. 1008/2008 vydaly provozní licenci.
76. Podle tohoto nařízení je pouze orgán členského státu, na jehož území se nachází hlavní místo obchodní činnosti leteckého dopravce Společenství, příslušný ověřit, zda jsou splněny podmínky pro vydání provozní licence stanovené uvedeným nařízením(27) . V rámci těchto podmínek, které musí být splněny, čl. 4 písm. h) téhož nařízení stanoví, že příslušný orgán vydávající provozní licenci musí ověřit, že letecký dopravce splňuje požadavky na pojištění uvedené v článku 11 a v nařízení č. 785/2004. Provozní licence rovněž nemůže být vydána, jestliže tento orgán neověřil, že letecký dopravce má platné AOC(28) . Je rovněž jediný, kdo je oprávněn tuto licenci pozastavit nebo zrušit, pokud tyto podmínky nejsou splněny(29) .
77. Dodržování podmínek pro vydání provozní licence, které platí pro letecké dopravce, má za cíl zajistit finanční zdraví těchto leteckých dopravců, neboť unijní zákonodárce měl za to, že může existovat souvislost mezi tímto finančním zdravím a bezpečností(30) .
78. Vzhledem k tomu, že skutečnosti související s bezpečností, které ve sporu v původním řízení uvádí Generalstaatsanwaltschaft, již byly zohledněny orgánem příslušným pro vydání provozní licence, není opětovná kontrola těchto skutečností přiměřená vzhledem k legitimně sledovaným cílům(31) .
79. Kromě toho stojí za povšimnutí, že německá vláda na jednání uvedla, že doklady požadované od leteckého dopravce Společenství provozujícího nepravidelné lety ze třetích zemí do Německa nejsou naopak požadovány od leteckých dopravců Společenství provozujících nepřímé lety ze třetích zemí. Na jednání tak německá vláda potvrdila, že pro let z Moskvy, který před příletem do konečného místa určení, to znamená Berlína (Německo), provede mezipřistání ve Vídni, není od leteckého dopravce Společenství žádné povolení ke vstupu do vzdušného prostoru Spolkové republiky Německo vyžadováno. Není mi jasné, jak by v takovémto případě mohla být vnitrostátní právní úprava odůvodněna důvody souvisejícími s leteckou bezpečností.
80. Z toho vyplývá, že taková právní úprava, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, skutečně představuje diskriminaci na základě státní příslušnosti ve smyslu článku 18 SFEU.
81. S ohledem na odpověď podanou na první a druhou otázku mám za to, že není nezbytné zabývat se třetí otázkou.
V – Závěry
82. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky předložené Oberlandesgericht Braunschweig (Německo) odpověděl následovně:
„Článek 18 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát požadoval od leteckých dopravců Společenství, kteří jsou držiteli provozní licence vydané v jiném členském státě, povolení ke vstupu do svého vzdušného prostoru pro uskutečnění soukromých nepravidelných letů ze třetí země na jeho území.“
(1) .
(2)  – Úř. věst. L 293, s. 3.
(3)  – Úř. věst. L 157, s. 7; Zvl. vyd. 07/08, s. 193.
(4)  – Dále jen „International Jet Management“.
(5)  – Viz rozsudky ze dne 4. dubna 1974, Komise v. Francie (167/73, Recueil, s. 359, bod 32); ze dne 30. dubna 1986, Asjes a další (209/84 až 213/84, Recueil, s. 1425, bod 45), jakož i ze dne 25. ledna 2011, Neukirchinger (C‑382/08, Sb. rozh. s. I‑139, bod 21).
(6)  – Viz výše uvedený rozsudek Asjes a další (body 43 a 44).
(7)  – Viz výše uvedený rozsudek Komise v. Francie (bod 31), a pokud jde o námořní dopravu, i rozsudek ze dne 23. října 2007, Komise v. Rada (C‑440/05, Sb. rozh. s. I‑9097, bod 57 a citovaná judikatura).
(8) – Viz rozsudek ze dne 11. ledna 2007, Komise v. Řecko (C‑251/04, Sb. rozh. s. I‑67, bod 26), a výše uvedený rozsudek Neukirchinger (bod 21).
(9)  – V tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Komise v. Francie (bod 28).
(10)  – Viz zejména pátý bod odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (Úř. věst. L 46, s. 1; Zvl. vyd. 07/08, s. 10), jakož i čl. 2 písm. l) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2006 ze dne 5. července 2006 o právech osob se zdravotním postižením a osob s omezenou schopností pohybu a orientace v letecké dopravě (Úř. věst. L 204, s. 1 a oprava Úř. věst. 2013, L 26, s. 34).
(11)  – Viz čl. 5 odst. 3 první a druhý pododstavec a čl. 8 odst. 8 první a druhý pododstavec uvedeného nařízení.
(12)  – Viz článek 16 nařízení č. 1008/2008.
(13)  – Úř. věst. L 138, s. 1; Zvl. vyd. 07/08, s. 160.
(14)  – Rozsudky ze dne 5. listopadu 2002, Komise v. Spojené království (C‑466/98, Recueil, s. I‑9427); Komise v. Dánsko (C‑467/98, Recueil, s. I‑9519); Komise v. Švédsko (C‑468/98, Recueil, s. I‑9575); Komise v. Finsko (C‑469/98, Recueil, s. I‑9627); Komise v. Belgie (C‑471/98, Recueil, s. I‑9681); Komise v. Lucembursko (C‑472/98, Recueil, s. I‑9741); Komise v. Rakousko (C‑475/98, Recueil, s. I‑9797) a Komise v. Německo (C‑476/98, Recueil, s. I‑9855).
(15)  – Viz článek 1 uvedeného nařízení.
(16)  – Přepravní právo je možné definovat jako právo provozovat leteckou službu na letecké trase mezi dvěma letišti Společenství. V tomto smyslu viz čl. 2 bod 14 nařízení č. 1008/2008.
(17)  – Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.
(18)  – C‑49/89, Recueil, s. 4441.
(19)  – Nařízení Rady ze dne 22. prosince 1986 o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi (Úř. věst. L 378, s. 1).
(20)  – Viz bod 65 uvedeného stanoviska.
(21)  – Viz zejména rozsudky ze dne 3. dubna 2008, Rüffert (C‑346/06, Sb. rozh. s. I‑1989, bod 37), jakož i ze dne 28. dubna 2009, Komise v. Itálie (C‑518/06, Sb. rozh. s. I‑3491, bod 62 a citovaná judikatura).
(22)  – Viz bod 14.
(23)  – Společné označování linek je běžnou obchodní praxí o odvětví letecké dopravy. Každá společnost je identifikována kódem složeným ze dvou písmen. Z hlediska letecké společnosti spočívá praxe v prodeji letů pod vlastním kódem, i když tento let bude proveden jinou společností. Například Air France SA, jejíž kód je AF, nabídne svým zákazníkům lety AF s odletem v Torontu (Kanada) do Vancouveru (Kanada), i když let bude ve skutečnosti proveden jinou leteckou společností, zpravidla regionální leteckou společností.
(24)  – Viz výše uvedený rozsudek Neukirchinger (bod 38).
(25)  – Tamtéž (bod 35).
(26)  – Viz zejména rozsudky ze dne 4. května 1993, Distribuidores Cinematográficos (C‑17/92, Recueil, s. I‑2239, bod 16 a citovaná judikatura), a pokud jde o odůvodnění právní úpravy narušující volný pohyb služeb, i rozsudek ze dne 5. června 1997, SETTG (C‑398/95, Recueil, s. I‑3091, bod 22).
(27)  – Viz čl. 4 písm. a) a článek 8 nařízení č. 1008/2008. Čtvrtý bod odůvodnění tohoto nařízení v této souvislosti uvádí, že zejména vzhledem k potřebě zajistit účinný dohled nad leteckými dopravci by měl být za dohled nad osvědčením provozovatele letecké dopravy i nad provozní licencí odpovědný stejný členský stát.
(28)  – Viz čl. 6 odst. 1 tohoto nařízení.
(29)  – Viz článek 9 uvedeného nařízení.
(30)  – Viz třetí a šestý bod odůvodnění nařízení č. 1008/2008.
(31)  – V tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Neukirchinger (bod 42).