62023CJ0154
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
6. března 2025 (
*1
)
„Nesplnění povinnosti státem – Článek 258 SFEU – Ochrana osob, které oznamují porušení práva Unie – Směrnice (EU) 2019/1937 – Článek 26 odst. 1 a 3 – Neprovedení a nesdělení prováděcích opatření – Článek 260 odst. 3 SFEU – Návrh na uložení povinnosti zaplatit paušální částku a denní penále – Kritéria pro stanovení výše sankce – Automatické uplatnění koeficientu závažnosti“
Ve věci C‑154/23,
jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti podaná na základě článku 258 a čl. 260 odst. 3 SFEU dne 14. března 2023,
Evropská komise, zástupci: J. Baquero Cruz a L. Maran, jako zmocněnci,
žalobkyně,
proti
Estonské republice, zástupci: N. Grünberg a M. Kriisa, jako zmocněnkyně,
žalované,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení: T. von Danwitz, místopředseda Soudního dvora vykonávající funkci předsedy šestého senátu, A. Kumin a I. Ziemele (zpravodajka), soudci,
generální advokát: N. Emiliou,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Svou žalobou se Evropská komise domáhá, aby Soudní dvůr:
–
určil, že Estonská republika tím, že nepřijala veškeré právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1937 ze dne 23. října 2019 o ochraně osob, které oznamují porušení práva Unie (Úř. věst. 2019, L 305, s. 17), a tím, že nesdělila uvedené předpisy Komisi, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 26 odst. 1 a 3 této směrnice;
–
uložil, aby Estonská republika zaplatila Komisi paušální částku, která odpovídá vyšší z následujících dvou částek:
–
paušální denní sazba ve výši 600 eur vynásobená počtem dní mezi dnem následujícím po uplynutí lhůty pro provedení stanovené ve směrnici 2019/1937 a dnem, kdy bylo porušení práva ukončeno, nebo v případě, že nedošlo k nápravě, dnem vyhlášení rozsudku v projednávané věci;
–
minimální paušální částka ve výši 168000 eur;
–
pokud nesplnění povinností zjištěné v první odrážce trvalo až do dne vyhlášení rozsudku v projednávané věci, uložil Estonské republice zaplatit Komisi penále ve výši 2340 eur za každý den prodlení ode dne vyhlášení tohoto rozsudku až do dne, kdy Estonská republika splní povinnosti vyplývající ze směrnice 2019/1937;
–
uložil Estonské republice náhradu nákladů řízení.
Právní rámec
Směrnice 2019/1937
2
Body 1 a 4 odůvodnění směrnice 2019/1937 uvádějí:
„(1)
[…] Potenciální oznamovatelé jsou […] často od oznámení svých obav nebo podezření odrazeni kvůli strachu z odvetných opatření. V této souvislosti je na [úrovni Evropské unie] i mezinárodní úrovni stále více uznávána důležitost zajištění vyvážené a účinné ochrany oznamovatelů.
[…]
(4)
Ochrana oznamovatelů, která je v Unii v současnosti poskytována, je mezi členskými státy roztříštěná a v jednotlivých oblastech politiky je rozdílná. Důsledky porušování práva Unie s přeshraničním rozměrem, která oznámili oznamovatelé, dokládají, že nedostatečná ochrana v jednom členském státě má negativní dopad na fungování politik Unie nejen v tomto členském státě, nýbrž i v ostatních členských státech a v Unii jako celku.“
3
Článek 1 této směrnice stanoví:
„Účelem této směrnice je zlepšit prosazování práva a politik Unie v konkrétních oblastech stanovením společných minimálních norem, které zajistí vysokou úroveň ochrany osob oznamujících porušení práva Unie.“
4
Článek 26 uvedené směrnice stanoví:
„1.   Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 17. prosince 2021.
[…]
3.   Předpisy uvedené v odstavcích 1 a 2 přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy. Znění těchto předpisů neprodleně sdělí Komisi.“
Sdělení z roku 2023
5
Sdělení Komise 2023/C 2/01, nazvané „Peněžité sankce v řízeních o nesplnění povinnosti“ (Úř. věst. 2023, C 2, s. 1, dále jen „sdělení z roku 2023“), se v bodě 3 věnuje „penále“ a v bodě 4 „paušální částce“.
6
Bod 3.2 sdělení z roku 2023, který se týká uplatnění koeficientu závažnosti při výpočtu denního penále, stanoví:
„Porušení týkající se [spočívající v] […] nesdělení opatření, jimiž se provádí směrnice přijatá legislativním postupem, je vždy považováno za závažné. Za účelem přizpůsobení výše penále konkrétním okolnostem případu stanoví Komise koeficient závažnosti na základě dvou parametrů: důležitosti pravidel Unie, která byla porušena nebo nebyla provedena, a následků tohoto porušení pro zájmy Unie jako celku i pro zájmy jednotlivých subjektů.
[…]“
7
Bod 3.2.2 tohoto sdělení uvádí:
„U žalob podaných na základě čl. 260 odst. 3 SFEU v případě úplného nesdělení prováděcích opatření Komise systematicky uplatňuje koeficient závažnosti 10. V Unii založené na úctě k právnímu státu je třeba považovat všechny legislativní směrnice za stejně důležité a je vyžadováno jejich úplné provedení členskými státy ve stanovených lhůtách.
V případě částečného nesdělení prováděcích opatření je třeba při stanovování koeficientu závažnosti, který je nižší než 10, zvážit význam mezery v provádění. Kromě toho mohou být vzaty v úvahu následky porušení práva pro zájmy celku a zájmy jednotlivých subjektů […].“
8
Bod 3.3 uvedeného sdělení, nadepsaný „Uplatnění koeficientu trvání“, stanoví:
„[…]
Koeficient trvání se vyjadřuje jako násobek mezi 1 a 3. Započítá se jednou desetinou za každý měsíc ode dne prvního rozsudku nebo ode dne následujícího po dni uplynutí lhůty pro provedení dotčené směrnice.
[…]“
9
Bod 3.4 tohoto sdělení, nadepsaný „Platební schopnost členského státu“, stanoví:
„[…]
Úroveň sankcí, která má sloužit jako odrazující prostředek, se bude lišit v závislosti na platební schopnosti členských států. Tento odrazující účinek se odráží ve faktoru n. Je definován jako vážený geometrický průměr hrubého domácího produktu (HDP) […] dotyčného členského státu ve srovnání s průměrem HDP členských států s váhou dva a počtu obyvatel dotyčného členského státu ve srovnání s průměrem počtu obyvatel členských států s váhou jedna. To představuje platební schopnost dotyčného členského státu ve vztahu k platební schopnosti ostatních členských států:
[…]
Komise se […] rozhodla přezkoumat svou metodu výpočtu faktoru n, který nyní závisí převážně na HDP členských států a sekundárně na jejich počtu obyvatel jako na demografickém kritériu, které umožňuje zachovat mezi jednotlivými členskými státy přiměřenou odchylku. Zohledněním počtu obyvatel členských států u jedné třetiny výpočtu faktoru n se v přiměřené míře snižují rozdíly u faktorů n členských států ve srovnání s výpočtem založeným výhradně na HDP členských států. Při výpočtu faktoru n se tímto rovněž přidává prvek stability, protože je nepravděpodobné, že by se počet obyvatel každoročně významně měnil. Naopak HDP členského státu může vykazovat vyšší roční výkyvy, zejména v obdobích hospodářské krize. Vzhledem k tomu, že HDP členského státu stále představuje dvě třetiny výpočtu, zároveň zůstává rozhodujícím faktorem pro účely posouzení jeho platební schopnosti.
[…]“
10
Bod 4.2 sdělení z roku 2023 stanoví metodu výpočtu paušální částky takto:
„Paušální částka se vypočítá zhruba podobným způsobem jako metoda [se vypočítá způsobem, který je zhruba podobný metodě] výpočtu penále, tj.:
–
vynásobením paušální sazby koeficientem závažnosti;
–
vynásobením výsledku faktorem n;
–
vynásobením výsledku počtem dní, kdy členský stát pokračoval v porušování práva […]
[…]“
11
Bod 4.2.1 tohoto sdělení stanoví:
„Pro výpočet paušální částky se denní částka vynásobí počtem dní, kdy členský stát pokračoval v porušování práva. Počet dnů trvání porušování práva je definován takto:
[…]
–
u žalob podaných na základě čl. 260 odst. 3 SFEU se jedná o počet dnů mezi dnem následujícím po dni uplynutí lhůty pro provedení stanovené v dotčené směrnici a dnem, kdy bude porušování práva ukončeno, nebo v případě, že porušování práva ukončeno nebude, dnem vyhlášení rozsudku vydaného na základě článku 260 SFEU.
[…]“
12
Bod 4.2.2 uvedeného sdělení stanoví:
„K výpočtu paušální částky používá Komise stejný koeficient závažnosti a stejný pevný faktor n jako při výpočtu penále […]
Paušální sazba pro paušální částky je nižší než u penále. […]
Paušální sazba použitelná na paušální částku je stanovena v bodě 2 přílohy I.
[…]“
13
Příloha I sdělení z roku 2023, nadepsaná „Údaje použité pro stanovení peněžitých sankcí navrhovaných Soudnímu dvoru“, v bodě 1 stanoví, že paušální sazba pro penále uvedená v bodě 3 tohoto sdělení se stanoví na 3000 eur na den, v bodě 2 stanoví, že paušální sazba pro výpočet paušální částky uvedené v bodě 4.2.2 uvedeného sdělení je stanovena ve výši 1000 eur denně, což odpovídá třetině paušální sazby pro výpočet penále, a v bodě 3 stanoví, že faktor „n“ je pro Estonskou republiku stanoven na 0,06. V bodě 5 této přílohy I je upřesněno, že minimální paušální částka stanovená pro Estonskou republiku činí 168000 eur.
Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem
14
Dne 27. ledna 2022 zaslala Komise Estonské republice výzvu, v níž jí vytkla, že jí nesdělila právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí 2019/1937, u níž lhůta pro provedení uplynula dne 17. prosince 2021. Estonská republika ve své odpovědi ze dne 28. března 2022 uznala výtky vznesené proti ní a uvedla, že návrh zákona umožňujícího provedení této směrnice byl předložen estonskému parlamentu a prováděcí zákon by měl nabýt účinnosti dne 1. června 2022.
15
Vzhledem k tomu, že Komise nebyla následně informována o provedení směrnice 2019/1937, zaslala dne 15. července 2022 Estonské republice odůvodněné stanovisko, v němž ji vyzvala, aby ve lhůtě dvou měsíců od obdržení tohoto stanoviska splnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.
16
Estonská republika v odpovědi na uvedené stanovisko, datované dne 13. září 2022, nesplnění povinnosti, které jí bylo vytknuto, nezpochybnila a upřesnila stav legislativního procesu přijímání zákona provádějícího směrnici 2019/1937.
17
Komise měla za to, že tento členský stát stále nesplnil své povinnosti, a proto se dne 14. března 2023 rozhodla podat k Soudnímu dvoru projednávanou žalobu.
18
Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 4. ledna 2024 bylo řízení přerušeno do vyhlášení rozsudku ve věci C‑147/23. Po vyhlášení rozsudku ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích) (C‑147/23, EU:C:2024:346), bylo rozhodnutím předsedy Soudního dvora z téhož dne v řízení v projednávané věci pokračováno.
K žalobě
K nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU
Argumentace účastnic řízení
19
Komise připomíná, že podle čl. 288 třetího pododstavce SFEU jsou členské státy povinny přijmout předpisy nezbytné k provedení směrnic ve svých vnitrostátních právních řádech ve lhůtách stanovených v těchto směrnicích a neprodleně jí tyto předpisy sdělit.
20
Komise upřesňuje, že existenci jakéhokoli nesplnění těchto povinností je třeba posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, které mu Komise zaslala.
21
V projednávané věci přitom podle ní Estonská republika před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku ze dne 15. července 2022 nepřijala právní a správní předpisy nezbytné k provedení směrnice 2019/1937, ani neinformovala Komisi o jejich přijetí.
22
Estonská republika ve své žalobní odpovědi uznává nesplnění povinnosti, které je jí vytýkáno, a vysvětluje, že z důvodu parlamentních voleb konaných dne 5. března 2023 bylo projednání návrhu zákona, kterým se provádí směrnice 2019/1937, odloženo na červen 2023. Tento členský stát kromě toho uvádí, že stávající vnitrostátní právní předpisy obsahují určitá ustanovení umožňující v konkrétních oblastech ochranu oznamovatelů, ta však nemohou být kvalifikována jako ustanovení provádějící tuto směrnici.
23
Komise v replice připomíná, že podle ustálené judikatury nemohou ustanovení, praxe nebo situace spadající do vnitrostátního právního řádu odůvodnit prodlení s provedením směrnice.
Závěry Soudního dvora
24
Podle čl. 26 odst. 1 směrnice 2019/1937 byly členské státy povinny uvést v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí do 17. prosince 2021. Článek 26 odst. 3 této směrnice upřesňuje, že tyto vnitrostátní předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Mimoto podle téhož čl. 26 odst. 3 musí členské státy znění uvedených vnitrostátních předpisů sdělit Komisi.
25
Podle ustálené judikatury se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a změny, ke kterým došlo následně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 28 a citovaná judikatura].
26
Soudní dvůr kromě toho opakovaně rozhodl, že pokud směrnice výslovně stanoví povinnost členských států zajistit, aby opatření nezbytná k jejímu provedení obsahovala odkaz na tuto směrnici nebo byl takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení, je v každém případě nezbytné, aby členské státy přijaly zvláštní akt k provedení předmětné směrnice [rozsudek ze dne 14. března 2024, Komise v. Lotyšsko (Evropský kodex pro elektronické komunikace), C‑454/22, EU:C:2024:235, bod 33 a citovaná judikatura].
27
V projednávané věci Komise poté, co konstatovala, že jí Estonská republika nesdělila předpisy nezbytné k provedení směrnice 2019/1937, zaslala tomuto členskému státu dne 15. července 2022 odůvodněné stanovisko, ve kterém jej vyzvala, aby ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení splnil povinnosti uvedené v tomto stanovisku.
28
Jak přitom vyplývá ze žalobní odpovědi a dupliky předložených Estonskou republikou v tomto řízení, ke dni uplynutí této lhůty nepřijal tento členský stát právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí 2019/1937, a tyto předpisy tudíž ani nesdělil Komisi.
29
Estonská republika, která nezpochybňuje nesplnění povinnosti, jež je jí vytýkáno, uvádí, že prodlení s provedení, a tudíž i sdělením prováděcích opatření, lze přičítat zejména parlamentním volbám konaným dne 5. března 2023.
30
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora se členský stát nemůže dovolávat ustanovení, praxe nebo situací svého vnitrostátního právního řádu coby důvodu, proč nesplnil povinnosti vyplývající z unijního práva, jako je neprovedení směrnice ve stanovené lhůtě [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 33 a citovaná judikatura].
31
Jak vyplývá ze znění čl. 26 odst. 1 směrnice 2019/1937, unijní normotvůrce měl za to, že dvouletá lhůta pro provedení postačuje k tomu, aby členské státy mohly splnit své povinnosti.
32
Je tedy třeba konstatovat, že Estonská republika tím, že ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku ze dne 15. července 2022 nepřijala právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí 2019/1937, a tudíž tyto předpisy ani nesdělila Komisi, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 26 odst. 1 a 3 této směrnice.
K návrhům podaným na základě čl. 260 odst. 3 SFEU
Argumentace účastnic řízení
33
Komise je toho názoru, že nesplnění povinnosti vytýkané Estonské republice přetrvávalo ke dni, kdy tento orgán podal projednávanou žalobu k Soudnímu dvoru, a proto na základě čl. 260 odst. 3 SFEU navrhuje, aby bylo tomuto členskému státu uloženo zaplacení paušální částky a denního penále.
34
Za účelem stanovení výše těchto peněžitých sankcí vychází Komise z obecných zásad uvedených v bodě 2 sdělení z roku 2023 a z metody výpočtu uvedené v bodech 3 a 4 tohoto sdělení. Tento orgán zejména uvádí, že stanovení těchto částek má být založeno na základních kritériích, kterými jsou závažnost porušení práva, doba trvání tohoto porušování a nutnost zajistit, aby sankce odrazovala od dalšího porušování práva.
35
Pokud jde na prvním místě o závažnost porušení práva, Komise připomíná, že koeficient použitelný na základě sdělení z roku 2023 se pohybuje v rozmezí od 1 (minimum) do 20 (maximum). Tento orgán upřesňuje, že v souladu s bodem 3.2.2 tohoto sdělení systematicky uplatňuje koeficient závažnosti 10 v případě úplného nesplnění povinnosti sdělit předpisy umožňující provedení směrnice, neboť každé neprovedení směrnice a nesdělení těchto předpisů vykazuje stejný stupeň závažnosti bez ohledu na povahu ustanovení dotyčné směrnice.
36
Pokud jde na druhém místě o dobu trvání porušení práva, Komise uvádí, že podle bodu 3.3 sdělení z roku 2023 se koeficient trvání vyjadřuje jako násobek mezi 1 a 3 a započítá se jednou desetinou za každý měsíc ode dne následujícího po dni uplynutí lhůty pro provedení dotčené směrnice do okamžiku rozhodnutí Komise podat žalobu k Soudnímu dvoru. Vzhledem k tomu, že délka tohoto období činí v projednávané věci 13 měsíců, je třeba podle Komise použít koeficient trvání 1,3.
37
Pokud jde na třetím místě o kritérium týkající se nutnosti zajistit odrazující účinek sankce s ohledem na platební schopnost dotyčného členského státu, Komise uvádí, že toto kritérium je vyjádřeno faktorem „n“ stanoveným pro každý členský stát v bodě 3 přílohy I sdělení z roku 2023. Jeho výpočet je založen na poměru mezi HDP dotyčného státu a průměrným HDP členských států Unie vynásobeném poměrem mezi počtem obyvatel tohoto státu a průměrným počtem obyvatel členských států Unie. První poměr má váhu dvou třetin, zatímco druhý má váhu jedné třetiny. Podle tohoto bodu 3 činí faktor „n“ v případě Estonské republiky 0,06.
38
Komise tedy v souvislosti s výpočtem výše paušální částky zaprvé navrhuje na základě bodu 4.2 sdělení z roku 2023 uplatnit koeficient závažnosti 10 a faktor „n“ ve výši 0,06. Součin těchto dvou veličin musí být podle jejího názoru vynásoben paušální sazbou pro výpočet paušální částky stanovenou v bodě 2 přílohy I tohoto sdělení, která činí 1000 eur, což se rovná částce 600 eur, která se v souladu s bodem 4.2.1 uvedeného sdělení vynásobí počtem dnů, během nichž neplnění povinnosti trvalo. Komise uvádí, že zaplacení této paušální částky musí být uloženo pod podmínkou, že tato paušální částka bude vyšší než 168000 eur, což je minimální paušální částka stanovená pro Estonskou republiku v bodě 5 přílohy I sdělení z roku 2023.
39
Pokud jde zadruhé o stanovení výše penále, Komise navrhuje vynásobit paušální sazbu pro výpočet penále, která je stanovena v bodě 1 přílohy I sdělení z roku 2023 a činí 3000 eur na den, koeficientem závažnosti 10, koeficientem trvání 1,3 a faktorem „n“ ve výši 0,06. Z toho vyplývá penále ve výši 2340 eur za den.
40
Komise konečně navrhuje, aby dnem, kdy platební povinnost nabude účinnosti, byl den vyhlášení rozsudku v projednávané věci.
41
Estonská republika v žalobní odpovědi uvádí, že návrhy Komise týkající se výše peněžitých sankcí jdou nad rámec toho, co je nezbytné k zajištění účinnosti a odrazující povahy těchto sankcí.
42
Pokud jde o výši paušální částky, má tento členský stát za to, že částka navržená Komisí nezohledňuje skutečné dopady nesplnění povinnosti na veřejné a soukromé zájmy.
43
Systematické uplatňování koeficientu závažnosti 10 neumožňuje podle uvedeného státu Komisi zohlednit stávající právní předpisy týkající se ochrany oznamovatelů. Ustanovení § 3 töölepingu seadus (zákon o pracovních smlouvách) (RT I, 7. března 2023) a § 13 avaliku teenistuse seadus (zákon o veřejné službě) (RT I, 7. března 2023) stanoví obecný zákaz odvetných opatření proti oznamovatelům, jak vyžaduje článek 19 směrnice 2019/1937. Ochranu oznamujících osob zajišťují nadto § 6 odst. 2 korruptsioonivastane seadus (protikorupční zákon) (RT I, 13. duben 2021), § 49, 51, 52 a 521 rahapesu ja terrorismi tõkestamise seadus (zákon o boji proti praní peněz a terorismu) (RT I, 10. února 2023), § 502 a 503 finantsinspektsiooni seadus (zákon o úřadu pro finanční dohled) (RT I, 30. listopadu 2022), jakož i § 2011, 2012 a 23749 väärtpaberituru seadus (zákon o trhu s cennými papíry) (RT I, 17. března 2023). Několik veřejných orgánů navíc zavedlo interní kanály pro oznamování.
44
Tento členský stát dále připomíná značné úsilí, které vynaložil za účelem provedení směrnice 2019/1937, a vysvětluje, že doba projednávání návrhu zákona provádějícího tuto směrnici byla delší než původně předpokládaná z důvodu konání parlamentních voleb dne 5. března 2023.
45
Estonská republika konečně tvrdí, že vzhledem k velmi nízkému počtu případů neprovedení, který je pro ni charakteristický, částku požadovanou Komisí neodůvodňuje předcházení opakování protiprávního jednání.
46
Z toho vyplývá, že k dosažení cíle přesvědčování a odrazování postačuje použití koeficientu závažnosti rovnajícího se 5 nebo nižšího.
47
Ze stejných důvodů by podle Estonské republiky měla být snížena rovněž výše penále navržená Komisí.
48
Komise v replice uvádí, že koeficient závažnosti 10, který navrhla, je mírný a odpovídá úrovni stanovené v bodě 3.2.2 sdělení z roku 2023.
49
Má za to, že jednotlivá ustanovení vnitrostátního práva zmíněná Estonskou republikou v žalobní odpovědi nemohou být pro účely stanovení tohoto koeficientu zohledněna, jelikož nejsou relevantní pro určení stavu provedení směrnice 2019/1937 do vnitrostátního práva.
50
Tato vnitrostátní ustanovení totiž nebyla Komisi oznámena. Navíc neobsahují odkaz na tuto směrnici, a nepředstavují tedy zvláštní prováděcí akt.
51
Uvedená vnitrostátní ustanovení tak nesplňují požadavky jasnosti a přesnosti vyžadované judikaturou k zajištění právní jistoty osob požívajících práv přiznaných směrnicí 2019/1937 a plného uplatňování jejích ustanovení.
52
Komise tedy potvrzuje výši peněžitých sankcí, kterou navrhla v žalobě.
53
Estonská republika v duplice uvádí, že vnitrostátní ustanovení, na která odkázala v žalobní odpovědi, dokládají, že negativní dopady nesplnění povinnosti, které je jí vytýkáno, na veřejné a soukromé zájmy je třeba relativizovat. Výše navrhovaných peněžitých sankcí by tedy měla být přizpůsobena okolnostem a přiměřená spáchanému porušení práva. Určení stupně přesvědčování a odrazování těchto sankcí kromě toho vyžaduje zohlednění konkrétních okolností každého případu.
54
Podle Estonské republiky nemůže Komise odůvodnit automatické použití koeficientu závažnosti nutností zajistit rovné zacházení s členskými státy. Tato zásada naopak ukládá diferencované posouzení v závislosti na normativním obsahu každé směrnice, jakož i na konkrétní situaci každého členského státu.
55
V tomto případě již Estonská republika disponuje odvětvovými právními předpisy, které do určité míry odpovídají režimu ochrany stanovenému směrnicí 2019/1937. Tento členský stát v tomto ohledu odkazuje na bod 4 odůvodnění této směrnice, podle kterého je jejím cílem vyplnit mezery, které mohou vyplývat z roztříštěné a rozdílné úrovně ochrany.
56
Kromě toho omezený počet případů porušení práva uvedeným členským státem podle něj odůvodňuje snížení těchto částek, jelikož riziko opakovaného porušení je malé.
57
Estonská republika tedy navrhuje, aby byla výše paušální částky určena vynásobením denní částky 300 eur počtem dnů mezi dnem následujícím po uplynutí lhůty pro provedení směrnice a dnem, kdy bylo neplnění povinnosti ukončeno, nebo v případě, že nedošlo k nápravě, dnem vyhlášení rozsudku v projednávané věci. Dále navrhuje, aby výše penále byla stanovena na 1170 eur za každý den prodlení ode dne vyhlášení rozsudku v projednávané věci do dne úplného provedení směrnice 2019/1937.
Závěry Soudního dvora
– K uplatnění čl. 260 odst. 3 SFEU
58
Článek 260 odst. 3 první pododstavec SFEU stanoví, že předloží-li Komise Soudnímu dvoru věc podle článku 258 SFEU z důvodu, že dotyčný členský stát nesplnil povinnost sdělit předpisy nezbytné k provedení směrnice přijaté legislativním postupem, může, pokládá-li to za vhodné, navrhnout paušální částku nebo penále, jež je dotyčný členský stát povinen zaplatit, ve výši, kterou považuje za přiměřenou okolnostem. Podle čl. 260 odst. 3 druhého pododstavce SFEU platí, že shledá-li Soudní dvůr, že došlo k porušení povinnosti, může členskému státu uložit zaplacení paušální částky nebo penále, které nepřekročí výši navrženou Komisí, přičemž platební povinnost nabude účinku ke dni stanovenému Soudním dvorem v jeho rozsudku.
59
Vzhledem k tomu, že – jak vyplývá z bodu 32 tohoto rozsudku – je prokázáno, že ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku ze dne 15. července 2022 Estonská republika nepřijala, a tudíž ani Komisi nesdělila právní a správní předpisy nezbytné k provedení ustanovení směrnice 2019/1937 do vnitrostátního práva, spadá takto zjištěné nesplnění povinnosti do působnosti čl. 260 odst. 3 SFEU.
60
Kromě toho je třeba připomenout, že cílem mechanismu podle čl. 260 odst. 3 SFEU je nejen přimět členské státy, aby co nejrychleji ustaly v neplnění povinností, které by, nebýt takového ustanovení, mělo tendenci přetrvávat, ale také zjednodušit a urychlit postup ukládání peněžitých sankcí za nesplnění povinnosti sdělit vnitrostátní předpisy provádějící směrnici přijatou legislativním postupem [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 57 a citovaná judikatura].
61
Za účelem dosažení tohoto cíle stanoví čl. 260 odst. 3 SFEU uložení dvou druhů peněžitých sankcí, a to paušální částky a denního penále.
62
Zatímco uložení denního penále se jeví jako obzvláště vhodné k tomu, aby přimělo členský stát, aby co nejrychleji ustal v neplnění povinností, uložení povinnosti zaplatit paušální částku vychází spíše z posouzení dopadů nesplnění povinností dotyčného členského státu na dotčené soukromé a veřejné zájmy, zejména pokud neplnění povinností trvalo po dlouhou dobu [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 59 a citovaná judikatura].
63
V tomto ohledu Komise odůvodňuje povahu a výši požadovaných peněžitých sankcí s ohledem na pokyny, které přijala, jako jsou pokyny obsažené v jejích sděleních, které sice nejsou pro Soudní dvůr závazné, nicméně přispívají k zaručení transparentnosti, předvídatelnosti a právní jistoty ohledně postupu Komise [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 60 a citovaná judikatura].
64
V projednávané věci Komise vycházela při odůvodnění svého návrhu na uložení povinnosti Estonské republice zaplatit denní penále a paušální částku a při stanovení jejich výše ze sdělení z roku 2023.
65
Pokud jde o účelnost uložení takových peněžitých sankcí, přísluší Soudnímu dvoru v každé věci a v závislosti na okolnostech případu, který mu byl předložen, jakož i na stupni přesvědčování a odrazování, který se mu jeví jako potřebný, rozhodnout o peněžitých sankcích vhodných zejména k předejití tomu, aby se obdobná porušení unijního práva opakovala [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 62 a citovaná judikatura].
66
Zaprvé, pokud jde o uložení paušální částky, přestože Estonská republika informovala útvary Komise o stavu provádění ustanovení směrnice 2019/1937 do vnitrostátního práva, je soubor právních a skutkových okolností, jimiž se vyznačuje zjištěné nesplnění povinnosti, ukazatelem toho, že účinné předcházení opakování obdobných porušení unijního práva v budoucnu může vyžadovat přijetí takového odrazujícího opatření, jako je uložení povinnosti zaplatit paušální částku. Estonská republika totiž nepřijala žádný předpis umožňující provedení směrnice 2019/1937 ke dni uplynutí lhůty stanovené v čl. 26 odst. 1 této směrnice. Navíc žádné z těchto ustanovení nebylo oznámeno Komisi ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku ze dne 15. července 2022 ani ke dni posouzení skutkového stavu Soudním dvorem.
67
Zadruhé, pokud jde o uložení penále, taková sankce je v zásadě uložena pouze tehdy, pokud neplnění povinnosti, které má toto penále sankcionovat, přetrvává až do okamžiku posuzování skutkového stavu Soudním dvorem, přičemž se má za to, že k tomuto posouzení dochází ke dni ukončení řízení. Je třeba upřesnit, že v případě, kdy se stejně jako v projednávané věci nekonalo žádné jednání, je dnem, který je třeba v tomto ohledu zohlednit, den ukončení písemné části řízení [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 64].
68
Z toho vyplývá, že za účelem určení, zda lze v projednávané věci uvažovat o uložení penále, je třeba zkoumat, zda neplnění povinnosti konstatované v bodě 32 tohoto rozsudku přetrvávalo až do dne ukončení písemné části řízení, k němuž došlo dne 14. srpna 2023.
69
V projednávané věci je nesporné, že k tomuto dni Estonská republika nepřijala, a tudíž ani nesdělila právní a správní předpisy nezbytné k provedení směrnice 2019/1937 do svého vnitrostátního práva. Je proto třeba konstatovat, že tento členský stát pokračoval v neplnění povinností až do okamžiku posuzování skutkového stavu Soudním dvorem.
70
Za těchto podmínek je uložení povinnosti Estonské republice zaplatit denní penále, jak požaduje Komise, vhodným finančním prostředkem k zajištění toho, aby tento členský stát co nejrychleji ustal ve zjištěném neplnění povinností a splnil povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice 2019/1937. Jelikož však nelze vyloučit, že ke dni vyhlášení rozsudku v projednávané věci bude provedení této směrnice v plném rozsahu dokončeno, je namístě uložit penále pouze v rozsahu, v němž nesplnění povinnosti bude přetrvávat ke dni tohoto vyhlášení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 66].
– K výši peněžitých sankcí
71
Pokud jde o výpočet výše sankcí požadovaných Komisí, je třeba připomenout, že podle čl. 260 odst. 3 SFEU má pouze Soudní dvůr pravomoc uložit členskému státu peněžitou sankci. Avšak v rámci řízení zahájeného na základě tohoto ustanovení má Soudní dvůr pouze omezenou posuzovací pravomoc, jelikož v případě, že Soudní dvůr konstatuje nesplnění povinnosti, jsou návrhy Komise, pokud jde o povahu a maximální výši peněžité sankce, kterou může uložit, pro Soudní dvůr závazné [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 67 a citovaná judikatura].
72
Soudnímu dvoru přísluší, aby při výkonu posuzovací pravomoci v této oblasti, jak je tato pravomoc vymezena návrhy Komise, stanovil výši peněžitých sankcí ukládaných členskému státu na základě čl. 260 odst. 3 SFEU tak, aby byla přiměřená okolnostem a úměrná porušení, jehož se členský stát dopustil. Mezi faktory, které jsou v tomto ohledu relevantní, patří zejména takové skutečnosti, jako je závažnost zjištěného nesplnění povinnosti, doba, po kterou toto neplnění povinnosti trvalo, a platební schopnost dotčeného členského státu [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 68 a citovaná judikatura].
73
Je třeba rovněž připomenout, že v rámci této posuzovací pravomoci nejsou takové pokyny, jako sdělení Komise, pro Soudní dvůr závazné, ale přispívají k zaručení transparentnosti, předvídatelnosti a právní jistoty ohledně postupu samotné Komise, když tento orgán předkládá návrhy Soudnímu dvoru [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 69 a citovaná judikatura].
74
V projednávané věci vycházela Komise při stanovení výše požadovaných peněžitých sankcí ze sdělení z roku 2023.
75
Zaprvé, pokud jde o závažnost zjištěného nesplnění povinnosti, z bodu 3.2 sdělení z roku 2023 vyplývá, že podle Komise je nesdělení předpisů k provedení směrnice přijaté legislativním postupem vždy považováno za závažné. Toto nesplnění povinnosti tudíž podle Komise odůvodňuje automatické uplatnění koeficientu závažnosti 10.
76
Estonská republika zpochybňuje výši tohoto koeficientu a jeho automatické uplatnění v projednávaném případě.
77
V tomto ohledu je třeba připomenout, že povinnost přijmout předpisy, které zajistí úplné provedení směrnice, a povinnost sdělit je Komisi jsou základními povinnostmi členských států, které mají zaručit plnou účinnost unijního práva, a je tudíž nutno mít za to, že nesplnění těchto povinností je nepochybně závažné [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 72 a citovaná judikatura].
78
V projednávané věci je třeba zdůraznit, že směrnice 2019/1937 je zásadním nástrojem unijního práva, jelikož podle článku 1 ve spojení s bodem 1 odůvodnění stanoví společné minimální normy, které zajišťují vysokou úroveň vyvážené a účinné ochrany osob, které oznamují porušení tohoto práva v oblastech, ve kterých taková porušení mohou vážně poškodit obecný zájem. Tato směrnice totiž zřízením systému ochrany osob, které oznamují porušení unijního práva v pracovním kontextu, přispívá k tomu, aby se předcházelo poškozování veřejného zájmu ve zvláště citlivých oblastech, jako jsou oblasti veřejných zakázek, předcházení praní peněz a financování terorismu, ochrany životního prostředí nebo finančních zájmů Unie. Ustanovení uvedené směrnice tak stanoví, že subjekty ve veřejném i soukromém sektoru mají povinnost zavést interní kanály pro oznamování a postupy pro přijímání oznámení a následných opatření, přičemž zaručují práva osob, které oznamují porušení unijního práva, jakož i podmínky, za nichž mohou tyto osoby požívat takto stanovené ochrany [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 73].
79
Neprovedení ustanovení směrnice 2019/1937 ve stanovené lhůtě přitom nutně porušuje unijní právo a jeho jednotné a účinné uplatňování, jelikož se může stát, že porušení tohoto práva nebude oznámeno, pokud osoby, které o takovém porušení vědí, nebudou požívat ochrany proti případným odvetným opatřením [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 74].
80
Výše peněžitých sankcí uložených členskému státu podle čl. 260 odst. 3 SFEU však musí být přiměřená okolnostem a úměrná porušení, jehož se členský stát dopustil [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 75], jak bylo připomenuto v bodě 72 tohoto rozsudku.
81
Proto Soudní dvůr rozhodl, že automatické uplatnění téhož koeficientu závažnosti ve všech případech, kdy nedošlo k úplnému provedení směrnice, a tudíž nebyla sdělena opatření k provedení této směrnice, nutně brání tomu, aby výše peněžitých sankcí byla přizpůsobena okolnostem charakterizujícím porušení a byly uloženy přiměřené sankce [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 76].
82
Soudní dvůr v tomto ohledu upřesnil, že pokud Komise předpokládá, že porušení povinnosti sdělit opatření k provedení směrnice musí být považováno za stejně závažné bez ohledu na dotčenou směrnici, není schopna přizpůsobit peněžité sankce dopadům nesplnění této povinnosti na soukromé a veřejné zájmy, jak to stanoví bod 3.2.2 sdělení z roku 2023 [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 77].
83
V projednávané věci Estonská republika v žalobní odpovědi uvedla, že její právní předpisy již obsahují určitá ustanovení, uvedená v bodě 43 tohoto rozsudku, jejichž účelem je chránit osoby oznamující porušení unijního práva a která jsou v souladu s požadavky směrnice 2019/1937.
84
Ustanovení § 3 zákona o pracovních smlouvách a § 13 zákona o veřejné službě stanoví obecný zákaz odvetných opatření proti oznamovatelům, jak vyžaduje článek 19 směrnice 2019/1937. Ochranu oznamujících osob zajišťují nadto § 6 odst. 2 protikorupčního zákona, § 49, 51, 52 a 521 zákona o boji proti praní peněz a terorismu, § 502 a 503 zákona o úřadu pro finanční dohled, jakož i § 2011, 2012 a 23749 zákona o trhu s cennými papíry. Několik veřejných orgánů navíc zavedlo interní kanály pro oznamování.
85
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že nebylo prokázáno, že dopady nesplnění povinnosti zjištěného v projednávané věci na soukromé a veřejné zájmy jsou stejně negativní jako v případě úplného neprovedení směrnice 2019/1937. V rozsahu, v němž Komise tvrdí, že tyto vnitrostátní právní předpisy nemají být při posuzování výše koeficientu závažnosti zohledněny, neboť jí nebyly sděleny, postačí konstatovat, že neoznámení uvedených předpisů samo o sobě nemůže ovlivnit dopady, které mají tyto předpisy ve skutečnosti na tyto zájmy [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 92].
86
Nicméně Estonská republika v žalobní odpovědi sama uznala, že pravidla chránící osoby, které oznamují porušení unijního práva, jsou rozptýlena v estonském právním řádu a v rozporu s tím, co vyžaduje čl. 26 odst. 3 směrnice 2019/1937, neobsahují výslovný odkaz na ochranu těchto osob.
87
Absence konkrétních a jasných pravidel týkajících se ochrany osob oznamujících porušení unijního práva, jak je tato ochrana stanovena ve směrnici 2019/1937, přitom brání účinné ochraně těchto osob, a může tedy zpochybnit jednotné a účinné uplatňování tohoto práva v oblastech, na které se tato směrnice vztahuje [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 94].
88
Jak totiž bylo připomenuto v bodě 78 tohoto rozsudku, směrnice 2019/1937 zavedením vysoké úrovně ochrany osob, které oznamují porušení unijního práva v pracovním kontextu, přispívá k tomu, aby se předcházelo poškozování veřejného zájmu ve zvláště citlivých oblastech, jako jsou oblasti veřejných zakázek, předcházení praní peněz a financování terorismu, ochrany životního prostředí nebo finančních zájmů Unie [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 95].
89
Jak přitom bylo uvedeno v bodě 79 tohoto rozsudku, při neexistenci účinné ochrany mohou být osoby, které vědí o porušení unijního práva v těchto oblastech, odrazeny od jeho oznámení, protože by se tak mohly vystavit odvetným opatřením [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 96].
90
S ohledem na cíl uvedený v článku 1 směrnice 2019/1937 ve spojení s bodem 1 jejího odůvodnění je tudíž nepřijetí právních a správních předpisů nezbytných k úplnému a přesnému provedení uvedené směrnice obzvláště závažné [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 97].
91
Je namístě rovněž uvést, že okolnost, že proti Estonské republice je řízení o nesplnění povinnosti na základě čl. 260 odst. 3 SFEU vedeno poprvé, nemůže být zohledněna při stanovení výše paušální částky, která jí má být uložena. Chování členského státu v minulosti totiž nijak nesouvisí s dopady neprovedení dotčené směrnice na soukromé a veřejné zájmy.
92
Zadruhé je třeba v souvislosti s posuzováním doby trvání porušení připomenout, že pokud jde o počátek doby, kterou je třeba vzít v potaz pro účely stanovení výše paušální částky, není relevantním datem k posouzení doby trvání předmětného nesplnění povinnosti datum uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku Komise, nýbrž datum, k němuž uplyne prováděcí lhůta stanovená předmětnou směrnicí, tedy 17. prosince 2021 [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 80 a citovaná judikatura].
93
Pokud jde dále o stanovení penále, dobu trvání protiprávního jednání je nutno posuzovat s ohledem na okamžik, ke kterému Soudní dvůr posuzuje skutkové okolnosti, a nikoliv s ohledem na okamžik, kdy mu Komise věc předloží [rozsudek ze dne 8. července 2019, Komise v. Belgie (Článek 260 odst. 3 SFEU – Vysokorychlostní sítě, C 543/17, EU:C:2019:573, bod 87].
94
Je přitom nesporné, že Estonská republika ke dni uplynutí prováděcí lhůty stanovené v čl. 26 odst. 1 směrnice 2019/1937, tedy ke dni 17. prosince 2021, nepřijala právní a správní předpisy nezbytné k provedení této směrnice, a tudíž ani tyto předpisy nesdělila Komisi, což je v rozporu s tím, co stanoví čl. 26 odst. 3 této směrnice. Z toho vyplývá, že dotčené nesplnění povinnosti, které neskončilo ke dni posuzování skutkových okolností Soudním dvorem, trvá již tři roky.
95
Zatřetí, pokud jde o platební schopnost Estonské republiky, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že aniž je dotčena možnost Komise navrhnout finanční sankce založené na víceru kritérií, aby bylo možné zejména zachovat přiměřený rozdíl mezi jednotlivými členskými státy, je třeba zohlednit HDP tohoto státu jakožto rozhodující faktor pro účely posouzení platební schopnosti tohoto státu a stanovení dostatečně odrazujících a přiměřených sankcí, aby se účinným způsobem předcházelo obdobným porušováním unijního práva v budoucnu [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 81 a citovaná judikatura].
96
V tomto ohledu Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že je třeba zohlednit nedávný vývoj HDP členského státu, a to ke dni posuzování skutkových okolností Soudním dvorem [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 82 a citovaná judikatura].
97
V projednávané věci je faktor „n“, který vyjadřuje platební schopnost dotyčného členského státu ve vztahu k platební schopnosti ostatních členských států a který Komise uplatňuje v souladu s body 3.4 a 4.2 sdělení z roku 2023, definován jako vážený geometrický průměr HDP dotyčného členského státu ve srovnání s průměrem HDP členských států, který má při výpočtu faktoru „n“ váhu dvou třetin, a počtu obyvatel dotyčného členského státu ve srovnání s průměrem počtu obyvatel členských států, který má při výpočtu faktoru „n“ váhu jedné třetiny, jak vyplývá z rovnice uvedené v bodě 9 tohoto rozsudku. Komise tuto metodu výpočtu faktoru „n“ odůvodňuje jak cílem zachovat přiměřený rozdíl mezi faktory „n“ členských států ve srovnání s výpočtem založeným pouze na HDP členských států, tak cílem zaručit při výpočtu faktoru „n“ určitou stabilitu, protože je nepravděpodobné, že by se počet obyvatel každoročně významně měnil [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, bod 83 a citovaná judikatura].
98
Soudní dvůr však rozhodl, že při určování platební schopnosti dotyčného členského státu nelze do metody výpočtu faktoru „n“ zahrnout zohlednění demografického kritéria způsobem stanoveným v bodech 3.4 a 4.2 sdělení z roku 2023 [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. dubna 2024, Komise v. Polsko (Směrnice o oznamovatelích), C‑147/23, EU:C:2024:346, body 84 až 86].
99
V souladu s judikaturou připomenutou v bodě 95 tohoto rozsudku a vzhledem k neexistenci relevantního kritéria, které by Komise předložila k zajištění stability výpočtu a zachování přiměřené odchylky mezi faktory „n“ členských států, je tudíž třeba výši peněžitých sankcí stanovit s přihlédnutím k průměru HDP Estonské republiky za poslední tři roky.
100
S ohledem na výše uvedené a vzhledem k posuzovací pravomoci, kterou Soudnímu dvoru přiznává čl. 260 odst. 3 SFEU, podle něhož Soudní dvůr nemůže stanovit finanční sankce, které ukládá, ve výši překračující výši navrženou Komisí, je třeba zaprvé mít za to, že účinné předcházení budoucímu porušování práva obdobnému porušení čl. 26 odst. 1 a 3 směrnice 2019/1937, které narušuje plnou účinnost unijního práva, vyžaduje uložení paušální částky, jejíž výše musí být stanovena na 500000 eur, a zadruhé pro případ, že neplnění povinností konstatované v bodě 32 tohoto rozsudku bude přetrvávat ke dni vyhlášení tohoto rozsudku, uložit Estonské republice, aby Komisi od tohoto dne do doby, než tento členský stát ustane v tomto neplnění povinností, platila denní penále ve výši 1500 eur.
K nákladům řízení
101
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Estonská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné jí uložit, aby nesla vlastní náklady řízení a nahradila náklady řízení vynaložené Komisí.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
1)
Estonská republika tím, že ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku Evropské komise ze dne 15. července 2022 nepřijala právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1937 ze dne 23. října 2019 o ochraně osob, které oznamují porušení práva Unie, a tudíž tyto předpisy ani nesdělila Komisi, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 26 odst. 1 a 3 této směrnice.
2)
Estonská republika tím, že ke dni posouzení skutkového stavu Soudním dvorem nepřijala opatření nezbytná k provedení ustanovení směrnice 2019/1937 do svého vnitrostátního práva, a tudíž tato opatření ani nesdělila Evropské komisi, pokračovala v neplnění svých povinností.
3)
Estonské republice se ukládá povinnost zaplatit Evropské komisi:
–
paušální částku ve výši 500000 eur;
–
v případě, že neplnění povinností konstatované v bodě 1 výroku bude přetrvávat ke dni vyhlášení tohoto rozsudku, denní penále ve výši 1500 eur od tohoto dne do doby, než tento členský stát v tomto neplnění povinností ustane.
4)
Estonská republika ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: estonština.