62018CC0627
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. december 12. (
1
)
C‑627/18. sz. ügy
Nelson Antunes da Cunha Lda
kontra
Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP)
(a Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra [coimbrai közigazgatási és adóügyi bíróság, Portugália] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Jogellenes támogatás visszatéríttetése –Visszatéríttetésre vonatkozó elévülés – Tízéves elévülési idő – Kamatok – A nemzeti szabályozás által előírt rövidebb elévülési idő – Jogbiztonság – (EU) 2015/1589 rendelet – A 17. cikk (1) bekezdése – A 16. cikk (2) bekezdése – A 16. cikk (3) bekezdése – A tényleges érvényesülés elve”
I. Bevezetés
1.
A Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (coimbrai közigazgatási és adóügyi bíróság, Portugália) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem az (EU) 2015/1589 rendelet (
2
) 16. cikke (2) és (3) bekezdésének, valamint 17. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik. E rendelet 17. cikkének (1) bekezdése tízéves elévülési időt ír elő az Európai Bizottság jogellenes állami támogatások visszatéríttetésére vonatkozó hatáskörére vonatkozóan.
2.
E kérelmet a Nelson Antunes da Cunha Lda társaság (a továbbiakban: Nelson Antunes da Cunha) és az Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (mezőgazdasági és halászati finanszírozó intézet [IFAP]) között egy a Nelson Antunes da Cunha részére nyújtott jogellenes állami támogatásnak a Bizottság egy határozata nyomán történő behajtása tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.
3.
A 2015/1589 rendelet 16. cikkének (3) bekezdése értelmében e jogellenes támogatás visszatéríttetését a portugál nemzeti jog szerinti eljárás keretében kell végrehajtani, feltéve, hogy e rendelkezések lehetővé teszik a Bizottság határozatának azonnali és hatékony végrehajtását.
4.
E tekintetben a portugál jog a támogatás tőkeösszegének visszatéríttetésére vonatkozóan húszéves elévülési időt ír elő, amelynek alkalmazása a jelen ügyben nem akadályozza e tőkeösszeg visszatéríttetését. A szóban forgó támogatás kamatainak visszatéríttetése tekintetében a portugál jog ezzel szemben a kérdést előterjesztő bíróság szerint a kamatok esedékessé válásától számított ötéves elévülési időt ír elő. Ezen elévülési idő alkalmazása akadályozza a támogatás kamatainak teljes visszatéríttetését, és legalábbis e kamatok egy része tekintetében úgy tűnik, hogy az elévülés még azelőtt bekövetkezett, hogy a Bizottság a fent említett határozatot meghozta volna.
5.
Ebben az összefüggésben az előterjesztő bíróság negyedik kérdésével lényegében arra kérdez rá, hogy a 2015/1589 rendelet 16. cikkének (2) bekezdésével, amely szerint a visszatéríttetendő támogatás magában foglalja a kamatot, valamint az e rendelet 16. cikkének (3) bekezdésében rögzített tényleges érvényesülés elvével ellentétes‑e az, hogy a jogellenes támogatások után felszámítandó kamatok visszatéríttetése tekintetében az említett rendelet 17. cikkének (1) bekezdésében előírt tízéves elévülési időnél rövidebb időtartamú elévülési idő – így a portugál jogban előírt ötéves elévülési idő – alkalmazandó.
6.
A Bíróság kérésének megfelelően a jelen indítvány csak e kérdés elemzésével foglalkozik, és azt fogom javasolni, hogy arra a Bíróság igenlő választ adjon.
II. Jogi háttér
A.
A 2015/1589 rendelet
7.
A 2015/1589 rendeletnek „A támogatás visszatérítése [helyesen: visszatéríttetése]” című 16. cikke a következőket rögzíti:
„(1)   Amennyiben a jogellenes támogatások esetén elutasító határozat születik, a Bizottság dönt arról, hogy az érintett tagállam hozza meg a szükséges intézkedéseket a támogatásnak a kedvezményezettől történő visszavételére (a továbbiakban: visszatérítési [helyesen: visszatéríttetési] határozat). A Bizottság nem követeli meg a támogatás visszatérítését [helyesen: visszatéríttetését], amennyiben az ellentétes az uniós jog valamelyik általános elvével.
(2)   A visszatérítési [helyesen: visszatéríttetési] határozat szerint visszatérítésre kerülő [helyesen: visszatéríttetendő] támogatás magában foglalja a Bizottság által megfelelő kamatlábbal meghatározott kamatot. A kamat attól a naptól esedékes, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották, addig a napig, amíg visszafizetésre nem került.
(3)   Az Európai Unió Bíróságának az EUMSZ 278. cikke értelmében hozott határozatának sérelme nélkül, a visszatérítést [helyesen: visszatéríttetést] késedelem nélkül és az érintett tagállam nemzeti joga szerinti eljárás keretében kell végrehajtani, feltéve, hogy e rendelkezések lehetővé teszik a Bizottság határozatának azonnali és hatékony végrehajtását. Ebből a célból és a nemzeti bíróságok előtt zajló eljárás esetén – az uniós jog sérelme nélkül – az érintett tagállamok meghozzák a jogrendszerük szerint rendelkezésre álló szükséges intézkedéseket, beleértve az átmeneti intézkedéseket is.”
8.
A 2015/1589 rendeletnek „A támogatás visszafizettetésére vonatkozó jogvesztő határidő [helyesen: elévülési idő]” című 17. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„A Bizottság támogatás‑visszatéríttetésre vonatkozó hatásköre tízéves jogvesztő határidőn [helyesen: elévülési időn] belül érvényesíthető.”
B.
A portugál jog
9.
A Código Civil (portugál polgári törvénykönyv, a továbbiakban: polgári törvénykönyv) „Általános elévülési idő” című 309. cikke a következőket rögzíti:
„Az általános elévülési idő húsz év.”
10.
E törvénykönyv 310. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Öt év elteltével évülnek el:
[…]
d)
a szerződéses vagy törvényes kamatok, akkor is, ha nem jártak le, és a társaságok által kifizetett osztalékok;
[…]”
III. Az alapeljárás
11.
Mivel a jelen indítvány a Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (coimbrai közigazgatási és adóügyi bíróság) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés elemzésére szorítkozik, a jogvita alapját képező tényállás bemutatása az e kérdés megértéséhez szükséges lényeges elemek bemutatására korlátozódik.
12.
Az alapeljárás felperese, a Nelson Antunes da Cunha 1993. április 8‑án és 1993. július 7‑én hitelszerződéseket kötött a Caixa de Crédito Agrícola Mútuo – Coimbrával a mezőgazdasági tevékenységek fellendítését támogató hitelkerettel kapcsolatban.
13.
E hitelszerződések keretében az IFAP jogelődje (
3
) az 1994. május 24‑i decreto‑lei no 146/94‑nek (146/94. sz. törvényerejű rendelet) megfelelően 1994 és 1996 között kamattámogatás címén összesen 7526,90 euró összegű kifizetéseket teljesített a Nelson Antunes da Cunha részére (1994. július 12‑én 4189,90 eurót, 1995. július 12‑én 2513,94 eurót és 1996. április 30‑án 823,06 eurót folyósított).
14.
1999. november 25‑én a Bizottság elfogadta a Portugália által az intenzív állattenyésztési ágazat vállalkozásainak adósságrendezése és a sertéstenyésztés fellendítése érdekében életbe léptetett támogatási rendszerről szóló 2000/200/EK határozatot (
4
) (a továbbiakban: 1999. november 25‑i bizottsági határozat).
15.
E határozatban a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a belső piaccal összeegyeztethetetlen egyrészről az intenzív állattenyésztéssel foglalkozó vállalkozások adósságrendezésére szolgáló, az 1994. május 24‑i 146/94. sz. törvényerejű rendelet I. fejezetével létrehozott hitelkeret, amennyiben a nem hátrányos helyzetű mezőgazdasági területeken a hitelkeret támogatástartalma a kapott beruházási támogatással együtt meghaladja a 35%‑ot, és másrészről a sertéstenyésztés fellendítését támogató, az 1994. május 24‑i 146/94. sz. törvényerejű rendelet II. fejezetével létrehozott hitelkeret. (
5
)
16.
Az 1999. november 25‑i bizottsági határozat rendelkező részének megfelelően Portugáliának meg kellett tennie minden szükséges intézkedést annak érdekében, hogy a fent említett, jogellenesen a támogatások kedvezményezettjei rendelkezésére bocsátott támogatásokat a kedvezményezettekkel visszatéríttesse, a támogatásoknak a szóban forgó támogatások nyújtásának időpontja és a tényleges visszatérítés időpontja közötti időszakra vonatkozó kamataival együtt. A portugál hatóságoknak ezenkívül a határozat közlésétől számított két hónapon belül tájékoztatniuk kellett a Bizottságot a határozatnak való megfelelés érdekében hozott intézkedésekről. (
6
)
17.
2001 márciusában az IFAP jogelődje levelet küldött a Nelson Antunes da Cunhának, amelyben felszólította a jogellenesen kapott összegek visszafizetésére. A Nelson Antunes da Cunha nem tett eleget az e levélben foglaltaknak.
18.
2009. augusztus 12‑án az IFAP új levelet küldött a Nelson Antunes da Cunhának, amelyben felszólította, hogy az említett levél kézhezvételétől számított tíz munkanapos határidőn belül fizessen ki 14953,56 euró összeget (vagyis 7526,90 eurót a folyósított támogatások címén, amelyhez 7426,66 euró összegű késedelmi kamat kapcsolódott).
19.
2013. július 7‑én a cantanhedei (Portugália) adóhivatal az IFAP követeléseinek behajtása érdekében adóvégrehajtási eljárást indított az alapeljárás felperese ellen.
20.
A Nelson Antunes da Cunha ebben az eljárásban jogorvoslati kérelmet terjesztett elő a Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (coimbrai közigazgatási és adóügyi bíróság) előtt.
21.
A Nelson Antunes da Cunha egyrészről azt állítja, hogy az 1992. július 28‑i decreto‑lei no 155/92 (155/92. sz. törvényerejű rendelet) 40. cikke (
7
) értelmében a jogellenes támogatás címén kapott összegek visszafizetésére vonatkozó kötelezettség az ezen összegek átvételétől számított öt év elteltével elévül, így a jelen ügyben kapott támogatások visszafizetésére vonatkozó kötelezettség elévült. Másrészről a késedelmi kamatokat illetően előadja, hogy mivel több mint öt év telt el azon kötelezettség esedékessé válásának időpontja óta, amelyhez e kamatok kapcsolódnak, azok a polgári törvénykönyv 310. cikkének d) pontja értelmében szintén elévültek.
22.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a mivel a nemzeti jogszabály a jogellenes támogatások visszatérítését előíró határozat végrehajtására vonatkozóan nem ír elő külön elévülési időt, a nemzeti felsőbb bíróságok szerint az IFAP‑pal szemben fennálló tartozások tekintetében, amelyek a portugál állam által nyújtott pénzügyi támogatások visszatéríttetéséből származnak, és amelyeket a Bizottság a belső piaccal összeegyeztethetetlen támogatásoknak minősített, a polgári törvénykönyv 309. cikkében előírt húszéves általános elévülési időt kell alkalmazni.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy a kamatok elévülését illetően a nemzeti felsőbb bíróságok megállapították, hogy „a kamatok jellegétől és elnevezésétől függetlenül […] minden további nélkül nem állapítható meg, hogy e kamatokra (legyen szó akár kompenzációs kamatoknak, akár késedelmi kamatoknak minősített kamatokról) a [polgári törvénykönyv] 309. cikkében rögzített húszéves elévülési idő vonatkozna. A szerződéses vagy törvényes kamatok ugyanis öt év elteltével elévülnek, akkor is, ha nem jártak le [a polgári törvénykönyv 310. cikkének d) pontja], amely időtartam az ugyanezen törvénykönyv 306. cikke szerinti szabálynak megfelelően a kötelezettség esedékessé válásakor kezdődik”. (
8
)
24.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban az uniós jog tényleges érvényesülésének elvével ellentétes lehet, ha úgy kell tekinteni, hogy a támogatás visszatéríttetéséről hozott határozat szerinti kamatokra ez az ötéves elévülési idő vonatkozik. Ha ugyanis úgy tekintik, hogy az elévülést megszakító cselekményt megelőző 5 évre fizetendő kamatokra vonatkozik az elévülés, előfordulhat, hogy noha a Bizottságnak a visszatéríttetés megkövetelésére vonatkozó hatásköre a 2015/1589 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése alapján még gyakorolható, a kamatkövetelés már elévült.
25.
Az alapügyben fennálló helyzetet illetően a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság felvilágosításkérésére (
9
) válaszul elmondta, hogy mivel a Nelson Antunes da Cunha jogorvoslatot kérelmező felet a szóban forgó támogatások visszafizettetésére irányuló végrehajtási eljárásban csupán a 2013. július 26‑i ajánlott levéllel idézték meg, a 2008. június 26. előtt esedékessé vált minden kamat a polgári törvénykönyv 310. cikke d) pontjának fent említett rendelkezése értelmében elévült.
26.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint ezenfelül a nemzeti jogra figyelemmel nem tekinthető úgy, hogy a polgári törvénykönyv 310. cikkének d) pontjában előírt elévülési időt a Bizottság által a portugál hatóságoknak küldött levél vagy az ez utóbbiak által a jogorvoslatot kérelmező félnek küldött levél megszakította volna, mivel az ilyen levél a polgári törvénykönyv 323. cikke értelmében nem minősül idézésnek vagy bíróság általi kézbesítésnek. Az IFAP részéről ugyanis nem került sor semmilyen bírósági cselekményre (az adóvégrehajtáson kívül), amelyben a megnyilvánult volna azon szándéka, hogy gyakorolja a fizetendő kamatok megfizetésének a jogorvoslatot kérelmező féltől történő követeléséhez való jogát.
27.
Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy egy egyszerű ajánlott levéllel történő idézés kétségkívül nem alkalmas a megkezdődött elévülési idő tartós megszakítására, mivel nem rendelkezik az idézésnek a polgári törvénykönyv 326. cikkében és 327. cikkének (1) bekezdésében rögzített sajátos jellemzőivel. Így 2013. július 26‑án új elévülési idő kezdődött, és ezen elévülési idő folyása a polgári törvénykönyv 323. cikkének megfelelően ismét csak új megszakítási ok felmerülése esetén szakadhat meg.
28.
A fentiekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy a polgári törvénykönyv 310. cikke d) pontjának valamely támogatás visszatéríttetéséről hozott határozat következtében esedékessé váló kamatokra történő alkalmazása megkérdőjelezheti a tényleges érvényesülés elvét, és azon elvet, miszerint az állami támogatások nem egyeztethetők össze a belső piaccal.
29.
E körülmények között a Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (coimbrai közigazgatási és adóügyi bíróság) a Bírósághoz 2018. október 5‑én érkezett, 2018. július 31‑i határozatával úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e a [2015/1589] rendelet 16. cikkének (2) bekezdésével, valamint az uniós jog elveivel – konkrétan a tényleges érvényesülés elvével, és azon elvvel, miszerint az állami támogatások nem egyeztethetők össze a[belső] piaccal – az, hogy a visszatéríttetendő támogatások után felszámítandó kamatok tekintetében a hivatkozott rendelet 17. cikkében előírtnál rövidebb időtartamú elévülési idő alkalmazandó, ahogy azt a polgári törvénykönyv 310. cikke (1) bekezdésének d) pontja meghatározza?”
30.
Az IFAP, a portugál kormány és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett a Bíróság elé. Ugyanezek a felek részt vettek a 2019. szeptember 12‑én tartott tárgyaláson.
IV. Elemzés
31.
A jelen indítvány tárgyát képező, előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéssel az előterjesztő bíróság egy nemzeti elévülési szabálynak az uniós joggal való összeegyeztethetőségéről tesz fel kérdést az alapügyben szóban forgó jogellenes támogatás visszatéríttetésének összefüggésében.
32.
E bíróság pontosabban lényegében azt kérdezi, hogy a 2015/1589 rendelet 16. cikkének (2) bekezdésével, valamint az említett rendelet 16. cikkének (3) bekezdésében rögzített tényleges érvényesülés elvével (
10
) ellentétes‑e az, hogy a visszatéríttetendő támogatás után felszámítandó kamatok tekintetében olyan elévülési idő alkalmazandó, amely – mint a polgári törvénykönyv 310. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt ötéves elévülési idő – rövidebb a 2015/1589 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése alapján a jogellenes támogatás visszatéríttetésének megkövetelésére a Bizottság rendelkezésére álló tízéves időtartamnál.
33.
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a szóban forgó támogatás visszatéríttetésére vonatkozó kötelezettség kamatokat foglal magában. Ez a követelmény kitűnik mind a 2015/1589 rendelet 16. cikkének (2) bekezdéséből, mind az 1999. november 25‑i bizottsági határozatból, (
11
) amely – pontosítom – semmilyen bírósági jogorvoslat tárgyát nem képezte.
34.
A 2015/1589 rendelet 16. cikke (3) bekezdésének megfelelően, és amint az az 1999. november 25‑i bizottsági határozatból kitűnik, az alapügy tárgyát képező jogellenes támogatás visszatéríttetését főszabály szerint a portugál nemzeti jog szerinti eljárás keretében kell végrehajtani, az elévülési szabályokra irányadó eljárásokat is ideértve. (
12
)
35.
E tekintetben megállapítom, hogy a Bírósághoz benyújtott iratokból kitűnik, hogy az érintett felek eltérő álláspontot képviselnek a portugál jog alapján alkalmazandó elévülési szabályokat illetően, mind az érintett támogatás tőkeösszege, mind annak kamatai tekintetében.
36.
Ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság által előadottaknak megfelelően (
13
) úgy tekintendő, hogy a portugál jog alapján a támogatás tőkeösszegére alkalmazandó elévülési idő a polgári törvénykönyv 309. cikkében előírt húszéves elévülési idő. (
14
) Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben semmi nem utal arra, hogy ez az elévülési idő az alapügyben akadályozná e tőkeösszeg visszatéríttetését. (
15
)
37.
Ezzel szemben a támogatás kamatainak visszatéríttetését illetően úgy tűnik egyrészről, hogy a kérdést előterjesztő bíróság véleménye szerint főszabály szerint a polgári törvénykönyv 310. cikkének d) pontjában előírt ötéves elévülési időt kell alkalmazni. (
16
) Másrészről úgy tűnik továbbá, hogy ezen ötéves elévülési idő alkalmazása a jelen esetben akadályozza a támogatás kamatainak teljes visszatéríttetését. (
17
)
38.
A kérdést előterjesztő bíróságnak a Bíróság felvilágosításkérésére adott válaszából kitűnik, hogy az ötéves elévülési idő 2013. július 26‑án megszakadt, és minden, 2008. június 26. előtt esedékessé vált kamat a polgári törvénykönyv 310. cikkének d) pontja alapján elévült. (
18
) Én a nemzeti rendelkezést úgy értelmezem, hogy a kamatkövetelések az esedékessé válásuktól számított öt év elteltével elévülnek.
39.
Ebből az a következtetés vonható le, hogy az 1999. november 25‑i bizottsági határozat a portugál jog alapján nem volt alkalmas az elévülési idő megszakítására. E tekintetben megjegyzem, hogy úgy tűnik, a kamatok egy része már elévült, még ha a portugál hatóságok közvetlenül a Bizottság határozatának elfogadását követően meg is szakították az ötéves elévülési időt. (
19
)
40.
Ezen információkra figyelemmel a feltett kérdésre való válaszadáshoz különbséget kell tenni két időszak: a Bizottság határozatát megelőző (A. szakasz) és az e határozatot követő időszak (B. szakasz) között.
41.
Az ezen első időszakot illetően ugyanis az a kérdés merül fel, hogy a 2015/1589 rendelet 17. cikkének (1) bekezdésével, valamint 16. cikkének (2) és (3) bekezdésével ellentétes‑e az itt vitás elévülési időhöz hasonló ötéves elévülési idő alkalmazása, amennyiben ez az elévülési idő ahhoz vezethet, hogy a támogatás esedékessé váló kamatai még a 2015/1589 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése alapján a jogellenes támogatás visszatéríttetésének megkövetelése céljára a Bizottság rendelkezésére álló tízéves időtartam lejárta előtt elévülnek.
42.
Ami a második időszakot illeti, úgy tűnik, hogy a támogatás kamatainak elévülése azért következett be, mivel az IFAP jelentős késedelemmel tett eleget a Bizottság határozatának.
43.
Noha ugyanis a portugál hatóságok kötelesek voltak haladéktalanul eleget tenni a Bizottság határozatának, (
20
) tizennégy év telt el a Bizottság határozatának elfogadása és az elévülési idő megszakadása között, ami – amennyiben a polgári törvénykönyv 310. cikkének d) pontja alkalmazandó – a Bizottság határozatának elfogadását követően esedékessé váló kamatok jelentős részének elévülését eredményezi.
44.
Ebben a helyzetben tehát az a kérdés merül fel, hogy a támogatás kedvezményezettje a Bizottságnak egy jogellenes támogatás visszatéríttetése tárgyában hozott végleges határozata keretében hivatkozhat‑e egy nemzeti elévülési szabályra, ha e szabály alkalmazása akadályozza a támogatás kamatainak teljes visszatéríttetését.
45.
Noha a Bíróság már határozott hasonló kérdésekről, a jelen ügy lehetővé teszi számára annak pontosítását, hogy egy ilyen nemzeti elévülési szabály mennyiben alkalmazható a jogellenes támogatások visszatéríttetése területén egy olyan helyzetben, mint amely az alapügyben fennáll.
46.
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az elévülési szabályok alapvető szerepet töltenek be a vagyonjogban. Az elévülés ugyanis a hitelező számára a követelése érvényesítésének lehetetlenségéhez vezet. Amint azt a Bíróság már megállapította, az elévülési szabályok azzal, hogy időbeli korlátot határoznak meg, az adós jogbiztonságát garantálják. (
21
)
47.
Amint azt ki fogom fejteni, a Bizottsághoz és az IFAP‑hoz hasonlóan úgy vélem, hogy mindkét időszak tekintetében figyelmen kívül kell hagyni az alapügyben szóban forgóhoz hasonló ötéves nemzeti elévülési szabályt. (
22
)
A.
A Bizottság határozatát megelőző időszakról
48.
Kiindulásként emlékeztetek arra, hogy a 2015/1589 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése értemében a Bizottságra tízéves elévülési idő vonatkozik a tekintetben, hogy a jogellenes támogatás visszatéríttetését követelje. E rendelet 17. cikkének (2) bekezdése szerint ez az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezettnek egyedi támogatás formájában vagy támogatási program részét képező támogatás formájában nyújtják. E rendelet 17. cikkének (3) bekezdése értelmében minden támogatást, amellyel kapcsolatban az elévülési idő lejárt, létező támogatásnak kell tekinteni. (
23
)
49.
A jelen ügyben nem vitatott, hogy az 1999. november 25‑i bizottsági határozatot ezen elévülési idő lejárta előtt hozták meg. (
24
)
50.
Pontosítom továbbá, hogy a 2015/1589 rendelet 16. cikkének (3) bekezdése a hatékony érvényesülésnek az ítélkezési gyakorlat által is jóváhagyott elvét tükrözi. (
25
)
51.
Ezen ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, noha a jogellenesen kifizetett támogatások visszatéríttetési eljárására vonatkozó uniós rendelkezések hiányában e visszatéríttetést elvben a vonatkozó nemzeti jogi rendelkezések alapján kell végrehajtani, e rendelkezéseket azonban minden esetben az uniós érdek teljes körű figyelembevételével és oly módon kell alkalmazni, hogy azok ne vezessenek az uniós jog által megkövetelt visszatéríttetés gyakorlati ellehetetlenítéséhez. (
26
)
52.
Ezért a tényleges érvényesülés elvével összeegyeztethetetlennek kell tekinteni az olyan nemzeti szabályt, amely megakadályozza, hogy a nemzeti bíróság vagy valamely nemzeti hatóság az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése harmadik mondatának megsértéséből eredő valamennyi következményt megállapítsa. (
27
)
53.
A kérdést előterjesztő bírósághoz hasonlóan úgy vélem, hogy a 2015/1589 rendelet 17. cikke (1) bekezdésének és 16. cikke (2) és (3) bekezdésének együttes olvasatából következik, hogy e rendelkezésekkel ellentétes egy olyan ötéves elévülési idő alkalmazása, mint amelyet az alapügyben a polgári törvénykönyv 310. cikkének d) pontja előír.
54.
A polgári törvénykönyv 306. cikkével összefüggésben értelmezett 310. cikkének d) pontjához hasonló rendelkezés ugyanis sértheti a Bizottság hatáskörét, mivel egy támogatás kamatai elévülhetnek azon tízéves határidő lejárta előtt, amely a 2015/1589 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése alapján a jogellenes támogatás visszatéríttetéséről szóló határozat elfogadására a Bizottság rendelkezésére áll.
55.
Az alapeljárásban úgy tűnik, hogy a kamatok egy része ily módon elévült volna, ha a polgári törvénykönyv 310. cikkének d) pontját alkalmazták volna. (
28
) Ez a nemzeti szabály tehát azzal a hatással jár, hogy lehetetlenné teszi a támogatás kamatainak teljes visszatéríttetését.
56.
Az általam javasolt értelmezést egyébiránt a Bíróság nagytanácsa által nemrégiben hozott Eesti Pagar ítélet (
29
) is alátámasztja.
57.
Ez az ügy többek között arra a kérdésre vonatkozott, hogy mely elévülési idő alkalmazandó a jogellenes támogatás visszatéríttetésére, és hogy az alkalmazandó elévülési idő a nemzeti jogban előírt elévülési idő vagy az uniós jogban, és esetleg ebben az esetben a 659/1999 rendelet 15. cikkének (1) bekezdésében megállapított tízéves elévülési idő‑e. (
30
)
58.
A Bíróság megállapította, hogy kizárólag az a körülmény, hogy a jogellenesen nyújtott támogatásnak a nemzeti hatóságok saját kezdeményezésére való visszatéríttetésére főszabály szerint a nemzeti elévülési szabályok alkalmazandók, nem érinti azt a lehetőséget, hogy e támogatás visszatéríttetésére később, a Bizottság erre vonatkozó határozatának végrehajtása keretében kerüljön sor, amely intézmény – akkor, amikor az említett támogatás állítólagos jogellenességére vonatkozó információkkal rendelkezik, függetlenül ezen információk forrásától, a nemzeti elévülési idők lejártát követően – a 659/1999 rendelet 15. cikkében előírt tízéves határidőn belül szabadon dönthet úgy, hogy az említett támogatást megvizsgálja. (
31
)
59.
Másként fogalmazva, a Bizottság a 2015/1589 rendelet 17. cikkének (1) bekezdésében előírt tízéves elévülési időn belül bármikor követelheti a jogellenes támogatás visszatéríttetését, mégpedig a nemzeti eljárásban alkalmazott elévülési idő esetleges lejárta ellenére is.
60.
A fentiekből következik, hogy a 2015/1589 rendelet 16. cikkének (2) és (3) bekezdésével, valamint e rendelet 17. cikkének (1) bekezdésével ellentétes a polgári törvénykönyv 310. cikkének d) pontjához hasonló nemzeti rendelkezés alkalmazása. A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy egy az alapügyhöz hasonló ügyben eltekintsen egy ilyen rendelkezés alkalmazásától. (
32
)
B.
A Bizottság határozatát követő időszakról
61.
A Bizottság határozatát követő időszakot illetően nem vitatott, hogy a 2015/1589 rendelet 16. cikkének (3) bekezdéséből következik, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló ötéves elévülési szabályt figyelmen kívül kell hagyni, mivel az kizárja a támogatás 1999. november 25‑i bizottsági határozatnak megfelelő teljes visszatéríttetését.
62.
Felmerül mindazonáltal a kérdés, hogy a 2015/1589 rendelet 16. cikkének (3) bekezdésében rögzített tényleges érvényesülés elve megköveteli‑e még a támogatás végleges bizottsági határozatnak megfelelő teljes visszatéríttetését, amennyiben az illetékes hatóság hagyta eltelni a nemzeti jogban előírt elévülési időt. (
33
)
63.
Másként fogalmazva, mivel a Bizottság határozatának elfogadása óta tizennégy év telt el, meg kell vizsgálni, hogy egy ilyen helyzetben a jogbiztonság követelménye igazolhatja‑e egy ilyen nemzeti szabály alkalmazását.
64.
E tekintetben megjegyzem, hogy a Bíróság elismerte, hogy a tényleges érvényesülés elve nem abszolút, mivel adódhatnak olyan rendkívüli körülmények, amelyek mellett helytelen lenne a jogellenes támogatás visszatéríttetését elrendelni. (
34
)
65.
Pontosabban, ami egyrészről a Bizottság hatáskörét illeti, ezt az elvet a 2015/1589 rendelet 16. cikke (1) bekezdésének utolsó mondata fogalmazza meg, amely úgy rendelkezik, hogy a Bizottság nem követeli meg a támogatás visszatéríttetését, amennyiben az ellentétes az uniós jog valamelyik általános elvével.
66.
Ami másrészről a tagállamok nemzeti jogát illeti, a Bíróság elismerte, hogy mivel a bizalomvédelem elve az uniós jogrend részét képezi, e jogrenddel nem lehet ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely a bizalomvédelem és a jogbiztonság tiszteletben tartását biztosítja egy olyan területen, mint a jogellenes támogatások visszatéríttetése, (
35
) még a Bizottság által hozott végleges elutasító határozat esetén sem. (
36
)
67.
A jelen ügyben mindenekelőtt megállapítom, hogy a Bíróság kijelentette, hogy figyelembe véve a Bizottság által az állami támogatások felett az EUMSZ 108. cikk alapján gyakorolt ellenőrzés kötelező jellegét, a támogatás kedvezményezett vállalkozásai főszabály szerint csak akkor bízhatnak jogosan a támogatás szabályszerűségében, ha azt az e cikkben előírt eljárás betartásával nyújtották. Egy gondos gazdasági szereplőnek ugyanis rendszerint meg kell tudnia bizonyosodni arról, hogy ezt az eljárást betartották‑e. (
37
) Ez a helyzet mind az egyedi támogatások, mind a támogatási program keretében nyújtott támogatások esetében. (
38
)
68.
Ebből következik, hogy a felperes a jelen ügyben nem hivatkozhat arra, hogy jogosan bízott a támogatás szabályszerűségében.
69.
Ezt követően a jogbiztonság elvét illetően megjegyzem, hogy a Bíróság már állást foglalt egy, a jelen ügyben felmerülőhöz hasonló kérdésben.
70.
Így az 1997. március 20‑i Alcan Deutschland ítéletben (
39
) feltett egyik kérdés az volt, hogy az illetékes hatóság az uniós jog alapján köteles‑e a jogellenesen nyújtott támogatás odaítéléséről szóló határozatot – a támogatást összeegyeztethetetlennek minősítő és visszatéríttetését előíró végleges bizottsági határozatnak megfelelően – visszavonni, még ha ez az illetékes hatóság hagyta is eltelni a nemzeti jog által a jogbiztonság érdekében erre vonatkozóan előírt határidőt. A szóban forgó nemzeti szabály a közigazgatási aktusok visszavonását csak az attól számított egyéves határidőn belül tette lehetővé, hogy a hatóság az ezen visszavonást igazoló tényekről tudomást szerzett.
71.
A Bíróság mindenekelőtt emlékeztetett a tényleges érvényesülés elvére, és arra az elvre, amely szerint a támogatás kedvezményezettje főszabály szerint csak akkor bízhat joggal a számára nyújtott támogatás szabályszerűségében, ha azt az EUMSZ 108. cikkben előírt eljárás betartásával nyújtották. A Bíróság szerint a feltett kérdésre ezen elvek figyelembevételével kellett válaszolni. (
40
)
72.
A Bíróság ezt követően ezen ítélet 34–37. pontjában kifejtette:
„34. […] az összeegyeztethetetlennek minősített támogatásokat illetően a nemzeti hatóságok szerepe […] csupán a Bizottság határozatának végrehajtása. E hatóságok tehát a támogatás nyújtásáról szóló határozat visszavonását illetően semmilyen mérlegelési jogkörrel nem rendelkeznek. Így, amikor a Bizottság olyan határozattal, amely semmilyen bírósági jogorvoslat tárgyát nem képezte, elrendeli a jogalap nélkül kifizetett összegek visszatéríttetését, a nemzeti hatóság nem jogosult arra, hogy bármi mást állapítson meg.
35. Ha a nemzeti hatóság mindazonáltal hagyja eltelni a nemzeti jog által a támogatás nyújtásáról szóló határozat visszavonására előírt jogvesztő határidőt, ez a helyzet nem kezelhető azonos módon azzal, amikor egy gazdasági szereplő nem tudja, hogy az illetékes hatóság fog‑e határozni, és amikor a jogbiztonság elve megköveteli, hogy e bizonytalanságnak egy meghatározott időtartam elteltével véget vessenek.
36. A nemzeti hatóságot megillető mérlegelési jogkör hiányára tekintettel a jogellenesen nyújtott támogatás kedvezményezettje a továbbiakban már nincs bizonytalan helyzetben, amint a Bizottság az e támogatást összeegyeztethetetlennek minősítő és annak visszatéríttetését megkövetelő határozatot hozott.
37. A jogbiztonság elve tehát nem képezheti akadályát a támogatás visszatéríttetésének azon az alapon, hogy a nemzeti hatóságok késedelmesen tettek eleget az e visszatéríttetést megkövetelő határozatnak. Ellenkező esetben a jogalap nélkül kifizetett összegek visszatéríttetése gyakorlatilag lehetetlenné válna, és az uniós jog állami támogatásokra vonatkozó rendelkezéseinek hatékony érvényesülése nem lenne biztosított.” (
41
)
73.
A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy az illetékes hatóság az uniós jog alapján köteles a jogellenes támogatás odaítéléséről szóló határozatot – a támogatást összeegyeztethetetlennek minősítő és visszatéríttetését előíró végleges bizottsági határozatnak megfelelően – visszavonni, még ha hagyta is eltelni a nemzeti jog által a jogbiztonság érdekében erre vonatkozóan előírt határidőt. (
42
)
74.
Véleményem szerint a fent hivatkozott ítéletből levezethető, hogy – általános jelleggel – a nemzeti jogban rögzített elévülési szabályok a támogatások visszatéríttetése területén nem alkalmazhatók, amennyiben akadályozzák valamely támogatás végleges bizottsági határozatnak megfelelő visszatéríttetését, és amennyiben az e visszatéríttetést akadályozó egyetlen ok abban áll, hogy a nemzeti hatóságok késedelmesen tettek eleget e határozatnak, amely folytán a támogatás a nemzeti jog szerint elévült.
75.
Kétségtelen, hogy az Alcan Deutschland ítélet (
43
) nem szigorú értelemben vett elévülési szabályra, hanem jogvesztő szabályra vonatkozik. (
44
) Megjegyzem mindazonáltal, hogy a jogvesztő szabályokat – az elévülési szabályokhoz hasonlóan – a jogbiztonság érdekében fogadják el, ezért az Alcan Deutschland ítélet (
45
) indokai átültethetők az elévülési szabályokra, amint arra a Bizottság kontra Olaszország ítéletben (
46
) a Bíróság is utalni látszik.
76.
Ez utóbbi ítéletben a Bíróság ugyanis az elévülési szabályok keretében analógia útján alkalmazta az Alcan Deutschland ítélet elveit. (
47
) Pontosabban a Bíróság megállapította, hogy azon eseteket illetően, amelyekben a jogellenes támogatások visszatérítése iránti meghagyást megtámadták a nemzeti bíróságok előtt, az érintett tagállam feladata, hogy a belső piaccal összeegyeztethetetlen támogatások tényleges visszatéríttetése követelményének megfelelően „vitasson minden olyan nemzeti határozatot, amely megakadályozná a Bizottság határozatának érvényesülését, különösen akkor, ha ez az elévülésre (lásd analógia útján a C‑24/95. sz. Alcan Deutschland ügyben 1997. március 20‑án hozott ítélet […] 34. és 38. pontját) […] vonatkozó szabályok alkalmazása miatt következne be” (
48
).
77.
Ezt követően hangsúlyozom, hogy noha az Alcan Deutschland ítélet (
49
) egyedi támogatásra vonatkozott, a Bíróság említett ítéletben foglalt érvelését véleményem szerint a támogatási program keretében nyújtott támogatásokra is alkalmazni kell.
78.
Emlékeztetek ugyanis arra, hogy az az elv, amely szerint a támogatás kedvezményezettjei főszabály szerint csak akkor bízhatnak jogosan a támogatás szabályszerűségében, ha azt az EUMSZ 108. cikkben előírt eljárás betartásával nyújtották, az egyedi támogatásokra és a támogatási program keretében nyújtott támogatásokra egyaránt vonatkozik. (
50
) Nem kell tehát különbséget tenni e két eset között.
79.
Végül hangsúlyozom, hogy az Alcan Deutschland ügyben (
51
) szóban forgó jogvesztő szabály egyéves időtartama véleményem szerint semmilyen hatással nem volt a Bíróság által ebben az ítéletben kifejtett érvelésre.
80.
Amint azt a Bizottság lényegében a tárgyaláson megjegyezte ugyanis, az elévülési szabály időtartama nem befolyásolja a fentiekben kifejtett, azt indokoló érveket, hogy egy jogellenes támogatás kedvezményezettjétől megtagadják annak lehetőségét, hogy egy nemzeti elévülési szabályra hivatkozzon.
81.
A fentiek összefoglalásaként, amikor a Bizottság elrendeli valamely jogellenes támogatás visszatéríttetését, és e határozata semmilyen bírósági jogorvoslat tárgyát nem képezte, a nemzeti hatóságok szerepe a Bizottság határozatának végrehajtására korlátozódik. E hatóságok tehát a támogatás visszatéríttetését illetően semmilyen mérlegelési jogkörrel nem rendelkeznek. (
52
) A nemzeti hatóságot megillető mérlegelési jogkör hiányára tekintettel a jogellenesen nyújtott támogatás kedvezményezettje a továbbiakban már nincs bizonytalan helyzetben, amint a Bizottság az e támogatást összeegyeztethetetlennek minősítő és annak visszatéríttetését megkövetelő határozatot hozott. (
53
) Ez a helyzet mind az egyedi támogatások, mind a támogatási program keretében nyújtott támogatások esetében. (
54
) A jogbiztonság elve tehát nem képezheti akadályát a támogatás visszatéríttetésének azon az alapon, hogy a nemzeti hatóságok késedelmesen tettek eleget az e visszatéríttetést megkövetelő határozatnak, mégpedig az elévülési idő előírt időtartamától függetlenül. Ellenkező esetben a jogalap nélkül kifizetett összegek visszatéríttetése gyakorlatilag lehetetlenné válna, és az uniós jog állami támogatásokra vonatkozó rendelkezéseinek hatékony érvényesülése nem lenne biztosított. (
55
)
82.
E szigorú megközelítést alátámasztja, hogy az EUM‑Szerződést sértő versenytorzulás kiküszöböléséről van szó. A támogatás – kapcsolódó kamatokkal együtt történő – visszatéríttetése ugyanis a támogatás jogellenességének logikus következménye. A visszatéríttetés célja a korábbi állapot helyreállítása. E visszatérítéssel a kedvezményezett elveszíti azt az előnyt, amellyel a piacon versenytársaihoz képest rendelkezett, és a támogatás folyósítását megelőző állapot helyreállítottnak tekintendő. (
56
) A kamatok visszatéríttetése tehát a támogatás teljes visszatéríttetésének szükséges kiegészítését alkotja. (
57
)
83.
Ezenkívül, amint azt Jacobs főtanácsnok az Alcan Deutschland ügyben (
58
) megjegyezte, szem előtt kell tartani, hogy az elévülési szabályok az állami támogatások területén való alkalmazásuk esetén sajátos bennük rejlő problémákkal járnak.
84.
Egy ilyen szabály ugyanis azt feltételezi, hogy a hatóságok érdekei szemben állnak a magánszemély érdekeivel. Általában a hatóság érdeke, hogy amennyiben tudomást szerez arról, hogy valamely pénzügyi előnyt nyújtó határozat jogellenes, a lehető leggyorsabban fellépjen a folyósított összegek behajtása érdekében. A magánszemélynek pedig az az érdeke, hogy megtartsa a szerzett előnyt. A hatóság és a magánszemély érdekei mindazonáltal egybeeshetnek abban az esetben, ha valamely állami hatóság tudatosan sértette meg az uniós jogot valamely támogatás odaítélésével, és – hacsak nem változtatta meg a politikáját – ennélfogva az az érdeke, hogy a kedvezményezett megtartsa az uniós jog megsértésével szerzett előnyt, mivel e hatóság maga sértette meg az uniós jogot. (
59
)
85.
Ami az alapügyben fennálló helyzetet illeti, a fentiekből következik, hogy egyetlen olyan körülmény sem áll fenn, amely igazolhatná, hogy a támogatás kamatait ne téríttessék vissza, annak ellenére, hogy e kamatok a nemzeti szabályok szerint elévültek. 1999. november 25. óta ugyanis, amikor is a Bizottság a támogatás visszatéríttetését megkövetelő határozatát meghozta, a Nelson Antunes da Cunha már nem volt bizonytalan helyzetben a tekintetben, hogy a támogatást teljes egészében vissza fogják téríttetni. (
60
)
86.
Egyébiránt, amint azt a Bizottság is megjegyzi, megállapítom, hogy az IFAP 2001 márciusában levelet küldött a Nelson Antunes da Cunhának, amelyben felszólította a támogatás visszatérítésére. (
61
) Úgy tűnik tehát, hogy a támogatás visszatérítésében mutatkozó késedelmet többek között az okozta, hogy a kedvezményezett megtagadta, hogy eleget tegyen e felszólításnak. Következésképpen az alapügyben fennálló helyzet nem kezelhető azonos módon azzal, amikor egy gazdasági szereplő nem tudja, hogy az illetékes hatóság fog‑e határozni, és amikor a jogbiztonság elve megköveteli, hogy e bizonytalanságnak egy meghatározott időtartamon belül véget vessenek. (
62
)
87.
Ebből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a Bizottság határozatát követő időszak tekintetében is köteles figyelmen kívül hagyni az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályt, mivel e szabály akadályozza a támogatás kamatainak teljes visszatéríttetését.
V. Végkövetkeztetés
88.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (coimbrai közigazgatási és adóügyi bíróság, Portugália) által előterjesztett negyedik kérdésre a következő választ adja:
1)
Az Európai Unió működéséről szóló szerződés 108. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2015. július 13‑i (EU) 2015/1589 tanácsi rendelet 17. cikkének (1) bekezdését, valamint 16. cikkének (2) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az, hogy a nemzeti jogban előírt – az alapügyben szóban forgóhoz hasonló – ötéves elévülési idő alkalmazandó, ami azt eredményezi, hogy az állami támogatás teljes, kamatokkal együtt történő visszatéríttetése még a 2015/1589 rendelet 17. cikkének (1) bekezdésében előírt tízéves időtartam lejárta előtt elévül.
2)
A 2015/1589 rendelet 16. cikkének (2) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az, hogy a Bizottság végleges határozatában jogellenesnek és a belső piaccal összeegyeztethetetlennek minősített állami támogatás kamatainak visszatéríttetésére – az alapügyben szóban forgóhoz hasonló – ötéves nemzeti elévülési szabály alkalmazandó, amennyiben e szabály akadályozza a támogatás teljes visszatéríttetését.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Az Európai Unió működéséről szóló szerződés 108. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2015. július 13‑i (EU) 2015/1589 tanácsi rendelet (HL 2015. L 248., 9. o.).
(
3
)	Megjegyzem, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a szóban forgó támogatás nyújtásának időpontjában a hatáskörrel rendelkező portugál szerv az Instituto de Financiamento e Apoio ao Desenvolvimento da Agricultura e da Pesca (mezőgazdasági és halászati fejlesztést támogató és finanszírozó intézet) volt. Ha jól értettem, e szerv esetében az IFAP jogelődjéről van szó.
(
4
)	HL 2000. L 66., 20. o.
(
5
)	Az 1999. november 25‑i bizottsági határozat 1. cikke.
(
6
)	Az 1999. november 25‑i bizottsági határozat 3. és 4. cikke.
(
7
)	E rendelkezés, amely az „Elévülés” címet viseli, a következőket rögzíti:
„(1) A kapott összegek visszafizetésének kötelező jellege az átvételüktől számított öt év után elévül.
(2) A fent említett elévülési idő megszakadására, illetve nyugvására az elévülés általános megszakadási, illetve nyugvási okai miatt kerül sor.”
(
8
)	A Supremo Tribunal Administrativo (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Portugália) 2011. október 12‑i ítélete. A polgári törvénykönyv 306. cikkének (1) bekezdése értelmében ezt az ötéves elévülési időt a kötelezettség esedékessé válásától kell számítani, és azt megszakítja az idézés vagy a jogérvényesítésre irányuló szándékot közvetlenül vagy közvetetten kifejező bármely irat bíróság általi kézbesítése.
(
9
)	A Bíróság 2019. június 27‑i felvilágosításkérésére adott 2019. július 30‑i válasz.
(
10
)	Pontosítom, hogy az előterjesztő bíróság a feltett kérdés megfogalmazásában az „uniós jog elvei[re] – konkrétan a tényleges érvényesülés elvé[re], és azon elv[re hivatkozik], miszerint az állami támogatások nem egyeztethetők össze a[belső] piaccal” (lásd a jelen indítvány 29. pontját). E tekintetben megjegyzem, hogy a támogatások visszatéríttetése területén a tényleges érvényesülés elvét a 2015/1589 rendelet 16. cikkének (3) bekezdése fogalmazza meg, így a kérdést ebben az értelemben kell érteni. Ami az állami támogatásoknak a belső piaccal való összeegyeztethetetlenségét illeti, megjegyzem, hogy mivel a 2015/1589 rendelet az EUMSZ 108. cikk alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szól, a feltett kérdésre kizárólag e rendeletre tekintettel lehet választ adni.
(
11
)	Lásd a jelen indítvány 16. pontját.
(
12
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. március 5‑iEesti Pagar ítélet (C‑349/17, EU:C:2019:172, 114. pont).
(
13
)	Emlékeztetek arra, hogy a Bíróság, amikor valamely nemzeti bíróság előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel fordul hozzá, tartja magát a nemzeti jognak az említett bíróság által elé terjesztett értelmezéséhez (2017. június 14‑iOnline Games és társai ítélet [C‑685/15, EU:C:2017:452, 45. pont]). Ezért a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet – az alapeljárás feleinek a kérdést előterjesztő bíróság nemzeti jogra vonatkozó értelmezését érintő bírálatai ellenére – a nemzeti jog ez utóbbi bíróság általi értelmezése fényében kell vizsgálni (2016. június 21‑iNew Valmar ítélet [C‑15/15, EU:C:2016:464, 25. pont]).
(
14
)	Lásd a jelen indítvány 22. pontját. Megjegyzem, hogy noha a portugál kormány és az IFAP is ezt az álláspontot képviseli, a Nelson Antunes da Cunha vitatja a kérdést előterjesztő bíróság ezen értékelését (lásd a jelen indítvány 21. pontját).
(
15
)	A teljesség érdekében megjegyzem azonban, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak ezen elévülési időnek az uniós jog más vonatkozásaival való összeegyeztethetőségét illetően, ezzel azonban a jelen indítványban nem foglalkozom, amelynek tárgya az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésre korlátozódik.
(
16
)	Lásd a jelen indítvány 23. és 24. pontját. Pontosítom, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben hangsúlyozza az uniós jog által a nemzeti bíróságra rótt azon kötelezettséget, hogy a nemzeti jogot az uniós jog értelmének és hatályának megfelelő módon értelmezze. E megjegyzésre figyelemmel rámutatok arra, hogy felvethető a kérdés, hogy lehet‑e a nemzeti jogot úgy értelmezni, hogy a támogatás kamataira szintén a polgári törvénykönyv 309. cikkében előírt húszéves elévülési idő vonatkozzon, amely esetben a nemzeti jog nem látszik akadályozni a támogatás kamatainak visszatéríttetését, és egyébiránt úgy tűnik, ez a portugál kormány álláspontja is (lásd a jelen indítvány 17. lábjegyzetét). Megállapítom mindazonáltal, hogy e kérdés lényegében a nemzeti jog értelmezésére vonatkozik, ami a nemzeti bíróságok feladata. Ennélfogva ezzel a kérdéssel a jelen indítványban nem foglalkozom.
(
17
)	Pontosítom, hogy a Bírósághoz benyújtott iratokból következik, hogy mind a portugál kormány, mind az IFAP vitatja a kérdést előterjesztő bíróság ezen értékelését. A portugál kormány szerint a nemzeti jog nem ír elő különleges elévülési időt a jogellenesen kapott állami támogatások visszatéríttetésére vonatkozóan. Az alkalmazandó elévülési idő tehát az általános nemzeti elévülési idő, amely húsz évet tesz ki. Ez az elévülési idő alkalmazandó a jogellenesen szerzett előny összegéhez kapcsolódó késedelmi kamatokra is, mivel e kamatok elválaszthatatlanok ettől az összegtől. Az IFAP előadja, hogy a jogorvoslatot kérelmező féllel szemben csak a támogatások visszatéríttetése iránti indított közigazgatási eljárás végétől kezdve gyakorolhatja a szóban forgó követelésen alapuló jogát, ezért úgy véli, hogy a kamatok elévülése nem következett be.
(
18
)	Lásd a jelen indítvány 25. és 26. pontját. Mivel az ötéves elévülési idő 2013. július 26‑án megszakadt, mindazonáltal felmerül bennem a kérdés, hogy a kamatok elévülésének időpontja valójában nem 2008. július 26. lenne‑e, a kérdést előterjesztő bíróság által megjelölt 2008. június 26. helyett.
(
19
)	Emlékeztetek arra, hogy az első összeget 1994. július 12‑én folyósították. Lásd a jelen indítvány 13. pontját.
(
20
)	Emlékeztetek arra, hogy a 2015/1589 rendelet 16. cikkének (3) bekezdése megköveteli, hogy a nemzeti hatóságok a Bizottság határozatát követően azonnal hajtsák végre a jogellenes támogatás visszatéríttetését, ami az 1999. november 25‑i bizottsági határozatból is következik. Így e határozat 4. cikke megköveteli a portugál hatóságoktól, hogy a határozat közlésétől számított két hónapon belül tájékoztassák a Bizottságot a határozatnak való megfelelés érdekében hozott intézkedésekről.
(
21
)	Lásd: 2019. január 23‑iFallimento Traghetti del Mediterraneo ítélet (C‑387/17, EU:C:2019:51, 71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
22
)	A portugál kormány álláspontját illetően emlékeztetek arra, hogy ez utóbbi szerint a polgári törvénykönyv 309. cikkében előírt húszéves elévülési idő alkalmazandó mind a támogatás tőkeösszegére, mind annak kamataira (lásd a 17. lábjegyzetet).
(
23
)	Amint az a 2015/1589 rendelet (26) preambulumbekezdéséből kitűnik, ezt az elévülési időt, amelynek lejárta után a támogatás visszatéríttetése már nem rendelhető el, a jogbiztonság biztosítása érdekében határozták meg.
(
24
)	A támogatásokat ugyanis 1994 és 1996 között folyósították. Lásd a jelen indítvány 13. pontját. Megjegyzem, hogy a Bizottság 1999. november 25‑i határozata elfogadásának időpontjában a hatályos rendelkezés a 2013. július 22‑i 734/2013/EU tanácsi rendelettel (HL 2013. L 204., 15. o.) módosított, az [EUMSZ 108. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL 1999. L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.; a továbbiakban: 659/1999 rendelet) 15. cikkének (1) bekezdése volt. Ezt a rendelkezést a 2015/1589 rendelet hatályon kívül helyezte, és annak helyébe az említett rendelet 17. cikkének (1) bekezdése lépett.
(
25
)	Lásd különösen: 2010. május 20‑iScott és Kimberly Clark ítélet (C‑210/09, EU:C:2010:294, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
26
)	Lásd különösen: 2003. június 26‑iBizottság kontra Spanyolország ítélet (C‑404/00, EU:C:2003:373, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2010. május 20‑iScott és Kimberly Clark ítélet (C‑210/09, EU:C:2010:294, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
27
)	Lásd különösen: 2019. március 5‑iEesti Pagar ítélet (C‑349/17, EU:C:2019:172, 140. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
28
)	Lásd a jelen indítvány 39. pontját és 19. lábjegyzetét.
(
29
)	2019. március 5‑i ítélet (C‑349/17, EU:C:2019:172). Megjegyzem, hogy ezt az ítéletet azt követően hirdették ki, hogy a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság felfüggesztette az eljárást és előzetes döntéshozatal iránti kérelmével a Bírósághoz fordult.
(
30
)	Lásd: 2019. március 5‑iEesti Pagar ítélet (C‑349/17, EU:C:2019:172, 107. pont). A 659/1999 rendelet 15. cikkének (1) bekezdését illetően lásd a jelen indítvány 24. lábjegyzetét.
(
31
)	2019. március 5‑iEesti Pagar ítélet (C‑349/17, EU:C:2019:172, 114. pont).
(
32
)	Lásd ebben az értelemben többek között: 2007. július 18‑iLucchini ítélet (C‑119/05, EU:C:2007:434, 61. pont).
(
33
)	E tekintetben megjegyzem, hogy a Bizottság a tárgyaláson hangsúlyozta, hogy a gyakorlatban elég gyakran felmerül az a kérdés, hogy egy elévülésre vonatkozó nemzeti szabály akadályozhatja‑e a Bizottságnak a jogellenes támogatások visszatéríttetését elrendelő valamely határozata végrehajtását, mivel a tagállamok gyakran késedelmeskednek a Bizottság e területen hozott határozatainak végrehajtását illetően.
(
34
)	Lásd: 2008. február 12‑iCELF és ministre de la Culture et de la Communication ítélet (C‑199/06, EU:C:2008:79, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
35
)	Lásd különösen: 1990. szeptember 20‑iBizottság kontra Németország ítélet (C‑5/89, EU:C:1990:320, 13. és 14. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
36
)	Lásd: 2008. február 12‑iCELF és ministre de la Culture et de la Communication ítélet (C‑199/06, EU:C:2008:79, 43. pont).
(
37
)	Lásd különösen: 1990. szeptember 20‑iBizottság kontra Németország ítélet (C‑5/89, EU:C:1990:320, 13. és 14. pont); 1997. március 20‑iAlcan Deutschland ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163, 25. pont).
(
38
)	Lásd e tekintetben: 2011. július 28‑iDiputación Foral de Vizcaya és társai kontra Bizottság ítélet (C‑471/09 P–C‑473/09 P, nem tették közzé, EU:C:2011:521, 63–66. pont).
(
39
)	1997. március 20‑iAlcan Deutschland ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163).
(
40
)	1997. március 20‑iAlcan Deutschland ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163, 24–26. pont).
(
41
)	1997. március 20‑iAlcan Deutschland ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163).
(
42
)	1997. március 20‑iAlcan Deutschland ítélet (C‑38/95, EU:C:1997:163, 38. pont).
(
43
)	1997. március 20‑i ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163).
(
44
)	Emlékeztetek arra, hogy az Alcan Deutschland ügyben (1997. március 20‑i ítélet, C‑24/95, EU:C:1997:163) szóban forgó jogvesztő szabály a közigazgatási aktusok visszavonására vonatkozóan a hatóságok számára határozott meg határidőt. Ebben az ügyben tehát az volt a kérdés, hogy a hatóságok kötelesek‑e az uniós jog alapján figyelmen kívül hagyni egy ilyen nemzeti jogvesztő szabályt annak érdekében, hogy a Bizottság végleges határozatának megfelelően a jogellenes támogatás visszatéríttetését követeljék. Ami a jelen ügyben fennálló helyzetet illeti, itt az a kérdés merül fel, hogy a jogellenes támogatás kedvezményezettje hivatkozhat‑e egy nemzeti elévülési szabályra annak érdekében, hogy vitassa a jogellenes támogatás visszatérítésére való, nemzeti hatóságok általi felszólítást, noha a visszatérítendő összeg egy része a nemzeti jog szerint elévült.
(
45
)	1997. március 20‑i ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163).
(
46
)	2011. november 17‑i ítélet (C‑496/09, EU:C:2011:740, 78. pont).
(
47
)	1997. március 20‑i ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163).
(
48
)	2011. november 17‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑496/09, EU:C:2011:740, 78. pont).
(
49
)	1997. március 20‑i ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163).
(
50
)	Lásd a jelen indítvány 67. pontját és 38. lábjegyzetét.
(
51
)	1997. március 20‑í ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163, 33. pont).
(
52
)	Lásd ebben az értelemben: 1997. március 20‑iAlcan Deutschland ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163, 34. pont).
(
53
)	Lásd ebben az értelemben: 1997. március 20‑iAlcan Deutschland ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163, 36. pont).
(
54
)	Lásd ebben az értelemben a jelen indítvány 67. pontját és 38. lábjegyzetét.
(
55
)	Lásd ebben az értelemben: 1997. március 20‑iAlcan Deutschland ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163, 37. pont).
(
56
)	Lásd különösen: 2004. április 29‑iBizottság kontra Németország ítélet (C‑277/00, EU:C:2004:238, 74. és 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még ebben az értelemben a 2015/1589 rendelet (25) preambulumbekezdését is.
(
57
)	Lásd különösen: 2008. február 12‑iCELF és ministre de la Culture et de la Communication ítélet (C‑199/06, EU:C:2008:79, 54. pont); 2015. szeptember 3‑iA2A ítélet (C‑89/14, EU:C:2015:537, 42. pont).
(
58
)	Jacobs főtanácsnok Alcan Deutschland ügyre vonatkozó indítványa (C‑24/95, EU:C:1996:433).
(
59
)	Jacobs főtanácsnok Alcan Deutschland ügyre vonatkozó indítványa (C‑24/95, EU:C:1996:433, 26. pont).
(
60
)	Lásd ebben az értelemben: 1997. március 20‑iAlcan Deutschland ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163, 37. pont).
(
61
)	Lásd a jelen indítvány 17. pontját.
(
62
)	Lásd ebben az értelemben: 1997. március 20‑iAlcan Deutschland ítélet (C‑24/95, EU:C:1997:163, 35. pont).