62017CJ0135_RES
Дело C‑135/17
X GmbH
срещу
Finanzamt Stuttgart — Körperschaften
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesfinanzhof (Федерален финансов съд, Германия)
Решение на Съда (голям състав) от 26 февруари 2019 година
„Преюдициално запитване — Свободно движение на капитали — Движение на капитали между държавите членки и трети страни — Клауза „standstill“ — Национална правна уредба на държава членка относно междинните дружества, установени в трети страни — Изменение на правната уредба, последвано от възстановяване на предходната правна уредба — Доходи на установено в трета страна дружество от вземания към дружество, установено в държава членка — Включване на такива доходи в облагаемата основа на данъчнозадължено лице, което е местно лице за данъчни цели в държава членка — Ограничение на свободното движение на капитали — Обосноваване“
Свободно движение на капитали и свобода на плащанията — Ограничения на движението на капитали към и от трети страни — Действащи към 31 декември 1993 г. ограничения на движението на капитали, свързани с преки инвестиции — Допустимост — Ограничение, разширено след тази дата към дялови участия, които не са свързани с пряка инвестиция — Липса на последици
(член 63, параграф 1 ДФЕС и член 64, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 28 и 30—34; т. 1 от диспозитива)
Свободно движение на капитали и свобода на плащанията — Ограничения на движението на капитали към и от трети страни — Действащи към 31 декември 1993 г. ограничения на движението на капитали, свързани с преки инвестиции — Понятие за ограничение, действащо към 31 декември 1993 г. — Последващо изменение на националната правна уредба, от която произтича ограничението, последвано от възстановяване на предходната правна уредба, преди това изменение да е било приложено на практика — Изключване освен в случай на отлагане на прилагането на посоченото изменение, правещо го неприложимо към трансграничните движения на капитали преди отмяната му — Проверка от запитващата юрисдикция
(член 63, параграф 1 ДФЕС и член 64, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 39—41, 46, 47 и 51; т. 2 от диспозитива)
Свободно движение на капитали и свобода на плащанията — Ограничения — Данъчно законодателство — Корпоративен данък — Доходи на установено в трета страна дружество от вземания към дружество, установено в държава членка — Включване на такива доходи в облагаемата основа на данъчнозадължено лице, което е местно лице за данъчни цели в държава членка — Недопустимост — Обосноваване — Борба с данъчните измами и избягването на данъци — Условие — Липса на договорни задължения за обмен на данни между държавата членка и третата страна
(член 63, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 55, 58, 64, 68, 69, 75, 78, 87, 88, 90—92, 95 и 96; т. 3 от диспозитива)
Резюме
В решение X (Междинни дружества, установени в трети страни) (C‑135/17), произнесено на 26 февруари 2019 г., Съдът, голям състав, постановява, че член 63, параграф 1 ДФЕС относно свободното движение на капитали допуска правна уредба на държава членка, съгласно която доходите, които са реализирани от установено в трета страна дружество и не произхождат от собствена дейност на това дружество, като „междинни доходи с характер на капиталови инвестиции“ по смисъла на тази правна уредба, се включват пропорционално на дяловото участие в данъчната основа на местно данъчнозадължено лице на тази държава членка, когато това лице притежава най-малко 1 % дялове в посоченото дружество и за тези доходи в третата страна се предвижда по-ниско равнище на данъчно облагане в сравнение с приложимото в съответната държава членка, освен ако съществува правна уредба, която предвижда по-специално договорни задължения, които да предоставят на данъчните органи на посочената държава членка правомощие да проверят при необходимост истинността на информацията за това дружество, предоставена за да се докаже, че участието на посоченото данъчнозадължено лице в последното не се основава на изкуствен механизъм.
Като отбелязва, че посочената правна уредба се прилага само в трансгранични хипотези, Съдът най-напред приема, че тя може да разубеди инвеститорите, неограничено данъчнозадължени в съответната държава членка, да инвестират в установени в трети страни дружества и поради това представлява ограничение на свободното движение на капитали, което по принцип е забранено от член 63, параграф 1 ДФЕС.
По-нататък, Съдът разглежда въпроса дали това ограничение може да бъде обосновано с оглед на член 65 ДФЕС, съгласно който разлика в данъчното третиране може да се счита за съвместима със свободното движение на капитали, когато се отнася до положения, които не са обективно сходни. В това отношение Съдът отбелязва, че разглежданата в главното производство правна уредба цели да уеднакви, доколкото е възможно, положението на местни дружества, инвестирали капитали в дружество, установено в трета страна с ниско равнище на данъчно облагане, към това на местни дружества, инвестирали капитали в друго установено в съответната държава членка дружество, с цел по-конкретно да неутрализира евентуалните данъчни предимства, които първите биха могли да извлекат от извеждането на капиталите си в трети страни, поради което разглежданата разлика в третирането не може да се обоснове с обективна разлика в положението.
При тези условия Съдът проверява дали разликата в данъчното третиране може да бъде обоснована от императивно съображение от общ интерес. Като отбелязва, че посочената правна уредба цели предотвратяването на данъчните измами и избягването на данъци, той постановява, че тази правна уредба може да гарантира постигането на посочената цел. Всъщност, като предвижда включване на доходите на дружество, установено в трета страна с ниско равнище на данъчно облагане, в данъчната основа на дружество, неограничено данъчнозадължено в държавата членка, разглежданата в главното производство правна уредба може да неутрализира евентуалните последици от изкуствено прехвърляне на доходи към такава трета страна.
Според Съда обаче тази правна уредба, доколкото презумира наличието на изкуствена практика единствено поради това че са изпълнени посочените в тази правна уредба условия, като не предоставя никаква възможност на съответното данъчнозадължено лице да обори тази презумпция, по принцип надхвърля необходимото за постигането на целта си.
Като подчертава обаче, че разглежданата в главното производство правна уредба се отнася не до държавите членки, а до трети страни, Съдът отбелязва, че съществуването на задължение за държавата членка да предоставя на данъчнозадължено лице възможност да представи доказателства за евентуалните търговски съображения за дяловото му участие в установено в трета страна дружество следва да се преценява в зависимост от наличието на административни и регулаторни мерки, които при необходимост позволяват контрол за истинността на такива данни. Ето защо националната юрисдикция следва да провери дали са налице по-специално договорни задължения между държавата членка и съответната трета страна, които създават правна уредба за сътрудничество и механизми за обмен на данни между съответните национални органи, които в действителност могат да предоставят на данъчните органи на държавата членка правомощие да проверят при необходимост истинността на информацията за установеното в третата страна дружество, предоставена за да се докаже, че участието на посоченото данъчнозадължено лице в него не се основава на изкуствен механизъм.
Освен това запитващата юрисдикция поставя на Съда предварителни въпроси относно приложното поле на клаузата „standstill“, предвидена в член 64, параграф 1 ДФЕС, съгласно която държава членка може да прилага в отношенията си с трети страни ограниченията на движението на капитали, свързани по-специално с преки инвестиции, дори ако те противоречат на принципа на свободно движение на капитали, закрепен в член 63, параграф 1 ДФЕС, при условие че посочените ограничения вече съществуват към 31 декември 1993 г. В делото по главното производство данъчната правна уредба, от която произтича разглежданото в главното производство ограничение, е била съществено изменена след 31 декември 1993 г. поради приемането на закон, който е влязъл в сила, но преди да бъде приложен на практика, е заменен с правна уредба, която по същество е идентична на приложимата към 31 декември 1993 г. Съдът постановява, че в такъв случай забраната по член 63, параграф 1 ДФЕС се прилага, освен ако прилагането на посоченото изменение е отложено съгласно националното право, така че въпреки влизането му в сила не е било приложимо към трансграничните движения на капитали, посочени в член 64, параграф 1 ДФЕС, което запитващата юрисдикция трябва да провери.