62020CC0675
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. április 7. (
1
)
C‑675/20. P. sz. ügy
Colin Brown
kontra
Európai Bizottság
és
az Európai Unió Tanácsa
„Fellebbezés – Közszolgálat – A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése – Külföldi munkavégzési támogatás – Kritériumok – Az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságának szolgálatba lépést követő megszerzése – A külföldi munkavégzési támogatás megtartásához való jog Bizottság általi megtagadása”
I. Az eljárás megindítása
1.
Az Európai Unió tisztviselőinek gyakran el kell hagyniuk a származásuk szerinti tagállamot, és az alkalmazási helyük szerinti tagállamban kell letelepedniük annak érdekében, hogy az Európai Unió alkalmazásában állhassanak. Az uniós jogalkotó az ezzel kapcsolatos hátrányok ellentételezése és az uniós tagállamok polgárai közül a lehető legszélesebb földrajzi alapon történő felvétel lehetővé tétele érdekében megalkotta a külföldi munkavégzési támogatást, amelynek feltételeit az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) (
2
) VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja szabályozza.
2.
E rendelkezés szerint a külföldi munkavégzési támogatásban azon tisztviselők részesülnek, akik nem rendelkeznek az alkalmazási helyük szerinti ország állampolgárságával, és a szolgálatba lépésüket megelőző öt évben nem laktak ott folyamatosan (a) pont). Másrészt a külföldi munkavégzési támogatásban azon tisztviselők részesülnek, akik rendelkeznek az alkalmazási helyük szerinti ország állampolgárságával, azonban ott a szolgálatba lépésüket megelőző tíz év során még rövid ideig sem laktak (b) pont).
3.
Mi a helyzet azonban egy olyan tisztviselő esetében, aki szolgálatba lépésekor nem rendelkezett az alkalmazási helye szerinti ország állampolgárságával, és így az a) pont hatálya alá került, azonban ezt az állampolgárságot szakmai pályafutása későbbi szakaszában megszerzi? Az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságának megszerzése okot ad‑e a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság fennállásának újbóli, ezúttal a b) pont szerinti vizsgálatára? Vagy csak és kizárólag azon állampolgárság az irányadó, amellyel a tisztviselő a szolgálatba lépés időpontjában rendelkezett, így az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságának későbbi megszerzése nincs hatással a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságra?
4.
Ez az a kérdés, amelyet a Bíróságnak a jelen fellebbezés keretében meg kell válaszolnia.
II. Jogi keret
5.
A jelen ügy jogi keretét a személyzeti szabályzat adja.
6.
A személyzeti szabályzat 69. cikkének első mondata a következőket mondja ki:
„A külföldi munkavégzési támogatás azon alapilletmény, háztartási támogatás és eltartott gyermek után nyújtott támogatás összegének 16%‑ával egyenlő, amelyre a tisztviselő jogosult.”
7.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdésével összhangban a külföldi munkavégzési támogatás a következő feltételek mellett nyújtható:
„(1)   A háztartási támogatással és az eltartott gyermek után nyújtott támogatással növelt alapilletmény 16%‑ának megfelelő külföldi munkavégzési támogatást kell folyósítani:
a)
az olyan tisztviselők részére:
–
akik nem állampolgárai, és soha nem voltak állampolgárai annak az államnak, amelynek a területén alkalmazási helyük található, és
–
akik a szolgálatba lépésük időpontját megelőző hat hónappal záródó ötéves időszakban nem rendelkeztek lakóhellyel, illetve nem folytattak főfoglalkozásként végzett tevékenységet azon állam európai területén. E rendelkezés alkalmazásában egy másik állam, vagy egy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységből származó körülményeket nem kell figyelembe venni;
b)
az olyan tisztviselők részére, akik azon állam állampolgárai vagy volt állampolgárai, amelynek területén alkalmazzák őket, de akiknek a szolgálatba lépésük napjával záródó 10 éves időtartam alatt lakóhelyük, valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásától eltérő okból az adott állam európai területén kívül volt.
[…]
(2)   Az a tisztviselő, aki nem állampolgára és soha nem volt állampolgára annak az államnak, amelynek területén alkalmazzák, és aki nem felel meg az (1) bekezdésben megállapított feltételeknek, a külföldi munkavégzési támogatás egynegyedével egyenlő külföldi tartózkodási támogatásra jogosult.
Az (1) és (2) bekezdés alkalmazásában azt a tisztviselőt, aki házasságkötéssel, az arról való lemondás lehetősége nélkül, automatikusan megszerezte azon állam állampolgárságát, amelynek területén alkalmazási helye található, az (1) bekezdés a) pontja első francia bekezdésének hatálya alá tartozó tisztviselőkként kell kezelni.”
8.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 8. cikke (1) bekezdésének első albekezdésével összhangban „[a] külföldi munkavégzési támogatásra vagy külföldi tartózkodási támogatásra jogosult tisztviselők a (2) bekezdésben foglalt korlátozások keretein belül minden naptári évben jogosultak az alkalmazási helyük és a 7. cikkben meghatározott származási helyük közötti utazás költségének megfelelő átalányösszegre saját maguk és – ha háztartási támogatásra jogosultak – házastársaik és a 2. cikk szerinti eltartottjaik részére”.
III. A fellebbezési eljárás háttere
A.
A jogvita előzményei
9.
A Törvényszék a jelen jogvita előzményeinek releváns vonatkozásait a 2020. október 5‑i Brown kontra Bizottság ítélet (
3
) (a továbbiakban: megtámadott ítélet) 1–8. pontjában a következőképpen foglalta össze:
10.
A fellebbező, Colin Brown, kezdetben csak az Egyesült Királyság állampolgárságával rendelkezett, és 1996‑ig élt ott. 1996‑ban és 1997‑ben Olaszországban, majd 1997 szeptemberétől 1998 júniusáig Belgiumban folytatott tanulmányokat. A fellebbező ezt követően 1998. október 1. és 1999. február 28. között szakmai gyakorlaton volt az Európai Bizottságnál, Brüsszelben (Belgium). Végül 1999. március 1‑jétől 2000. december 31‑ig teljes munkaidőben dolgozott Belgiumban, a magánszektorban.
11.
A fellebbező 2001. január 1‑jén a Bizottság szolgálatába lépett. A Bizottság Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető Hivatala (PMO) a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján megállapította a fellebbező külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságát.
12.
2016. június 23‑án Nagy-Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának állampolgárai az Európai Unióból való kilépést támogatták. Az Egyesült Királyság miniszterelnöke 2017. március 29‑én bejelentette az Európai Tanácsnak e tagállamnak az Unióból és az Európai Atomenergia‑közösségből (Euratom) való kilépésre irányuló szándékát
13.
2017. június 27‑én a fellebbező kérelmezte a belga állampolgárságot, amelyet november 3‑án szerzett meg. A helyzetében bekövetkezett e változásról 2018. január 19‑én értesítette a PMO‑t.
14.
2018. február 23‑án a fellebbezőt tájékoztatták egyrészt arról, hogy a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságát 2017. október 31‑i hatállyal visszavonták azzal az indokkal, hogy megszerezte a belga állampolgárságot, másrészt pedig arról, hogy ebből következően elveszítette a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 8. cikke szerinti utazási költségtérítéshez való jogosultságot is.
15.
Magyarázat iránti kérelmét követően a fellebbező 2018. március 5‑én elektronikus levelet kapott, amelyből kiderült, hogy a külföldi munkavégzési támogatás visszavonását a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében az indokolta, hogy 1997 óta Belgiumban rendelkezik lakóhellyel.
16.
2018. március 19‑én a PMO a 2018. február 23‑i határozatot új határozattal váltotta fel, amely 2017. december 1‑jében állapította meg a külföldi munkavégzési támogatás és az utazási költségtérítés fellebbezőtől való megvonásának időpontját (a továbbiakban: megtámadott határozat).
17.
2018. június 17‑én a fellebbező panaszt nyújtott be, amelyet a kinevezésre jogosult hatóság 2018. október 15‑i határozatával elutasított.
B.
A megtámadott ítélet
18.
A Törvényszék Hivatalához 2019. január 11‑én benyújtott keresetlevéllel a fellebbező az EUMSZ 270. cikk alapján keresetet terjesztett elő a megtámadott határozat hatályon kívül helyezése iránt, amely határozat megszüntette a fellebbező külföldi munkavégzési támogatásra és utazási költségtérítésre való jogosultságát. A fellebbező azt is kérte, hogy a Bíróság rendelje el az említett juttatásokra való jogosultságának 2017. december 1‑jétől történő visszaállítását, valamint azt, hogy 2017. december 1‑jétől a jogosultság visszaállításáig ki nem fizetett támogatásokat és költségeket kamatokkal együtt fizessék ki.
19.
A megtámadott ítélettel a Törvényszék elutasította a keresetet, és a részt vevő feleket saját költségeik viselésére kötelezte.
IV. A fellebbezési eljárás és a felek kérelmei
20.
A Bíróság Hivatalához 2020. december 11‑én érkezett fellebbezés útján a fellebbező fellebbezéssel élt a megtámadott ítélettel szemben.
21.
A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, amely nem semmisítette meg a vitatott határozatot;
–
az előtte lévő teljes iratanyag alapján semmisítse meg a vitatott határozatot, és rendelje el a fellebbező külföldi munkavégzési támogatásának és utazási költségtérítésének 2017. december 1‑jétől történő visszaállítását, valamint azt, hogy a 2017. december 1. és a visszaállítás időpontja között ki nem fizetett támogatásokat kamatokkal együtt fizessék ki;
–
a Bizottságot kötelezze a fellebbező részéről a Törvényszék és a Bíróság előtt felmerült költségek viselésére.
22.
A Bizottság és a Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést;
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
23.
A felek írásbeli, majd a 2022. február 2‑án tartott tárgyaláson a fellebbezés tekintetében szóbeli észrevételeket is előterjesztettek a Bíróság előtt.
V. Elemzés
A.
A fellebbezésről
24.
Mint elöljáróban említettem, a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja két esetben írja elő a külföldi munkavégzési támogatás uniós tisztviselők részére történő nyújtását:
25.
Először is, ha az érintett tisztviselők nem állampolgárai, és soha nem is voltak állampolgárai az alkalmazási helyük szerinti országnak, és ott a szolgálatba lépésük időpontját megelőző hat hónappal záródó ötéves időszakban nem folytattak főfoglalkozásként végzett tevékenységet, illetve nem rendelkeztek lakóhellyel. Ennek során nem kell figyelembe venni a másik állam vagy nemzetközi szervezet számára végzett munkából eredő körülményeket (a) pont). A főfoglalkozásként végzett tevékenység folytatásának és a lakóhelynek a kritériuma egyaránt releváns; (
4
) mivel azonban jelen esetben nem meghatározó, az alábbiakban csak a lakóhely kritériumát említem meg. E rendelkezés alkalmazásában azon tisztviselőktől, akik nem állampolgárai az alkalmazási helyük szerinti országnak, a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság csak abban az esetben tagadható meg, ha a teljes ötéves referencia‑időszak során ebben az országban rendelkeztek lakóhellyel. (
5
)
26.
Másrészt azon tisztviselők kapják meg a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságot, aki ugyan az alkalmazási helyük szerinti ország állampolgárai vagy volt állampolgárai, de akik a szolgálatba lépésük napjával záródó 10 éves időtartam alatt valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásától eltérő okból nem ott rendelkeztek lakóhellyel (b) pont). E rendelkezés alkalmazásában ezen támogatásra való jogosultság megtagadásához elegendő, ha a tízéves referencia‑időszak során csak nagyon rövid ideig tartották fenn a lakóhelyet az alkalmazás helye szerinti országban. (
6
)
27.
A fellebbező esetében, aki eredetileg csak brit állampolgársággal rendelkezett, a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján 2001‑ben, brüsszeli szolgálatba lépésekor elismerték a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságot, mivel nem rendelkezik, illetve rendelkezett belga állampolgársággal, és szolgálatba lépését megelőző öt évben nem élt vagy dolgozott folyamatosan Belgiumban.
28.
Miután a fellebbező 2017‑ben megszerezte a belga állampolgárságot, a Bizottság PMO‑ja újra megvizsgálta a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságát, és megállapította, hogy már nem tartozik az említett rendelkezés a) pontja alá, mivel most már rendelkezik az alkalmazási helye szerint ország állampolgárságával.
29.
A PMO megvizsgálta továbbá, hogy a fellebbező a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerint jogosult‑e a külföldi munkavégzési támogatásra. E tekintetben azonban szintén nemleges válasz született, mivel a fellebbező 1997 és 2000 között, tehát a 2001‑es szolgálatba lépését megelőző tíz év során lakott Belgiumban.
30.
A fellebbező ezt a határozatot sikertelenül támadta meg a Törvényszék előtt, és most két jogalapra hivatkozva támadja meg az elsőfokon előterjesztett érvelésének Törvényszék általi elutasítását.
1. Az első jogalapról
31.
Első jogalapja keretében a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen támogatta a Bizottság azon álláspontját, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a fellebbező elveszítette a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságát, mivel 17 évvel a szolgálatba lépését követően elfogadta az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságát.
32.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 36., 41., 45. és 47–51. pontjában kifejtette, hogy a vitatott rendelkezés nem rendelkezik kifejezetten arról, hogy a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságot újra meg kell vizsgálni, ha megszerzi az alkalmazási helye szerinti ország állampolgárságát. Emellett ezt a támogatást úgy alakították ki, mint az abból eredő hátrányok ellentételezését, hogy az alkalmazott elhagyja a származási helyét, és e hátrányok a teljes szakmai pályafutás során fennmaradnak, így a tisztviselőnek az alkalmazási hely szerinti országba való beilleszkedése a szolgálatba lépést követően nem képezheti akadályát a külföldi munkavégzési támogatás kifizetésének.
33.
Mindazonáltal a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdésében a jelen idő használatával („az olyan tisztviselők részére, […] akik »nem állampolgárai« […] annak az államnak, amelynek a területén alkalmazási helyük található”), és tekintettel arra, hogy a támogatás ismétlődő jellegű juttatás, a jogalkotó nem zárta ki, hogy a tisztviselőnek teljesítenie kell azt a feltételt, hogy a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságának megőrzése érdekében teljes pályafutása során nem rendelkezik az alkalmazási helye szerinti ország állampolgárságával. (
7
) Ezért nem zárható ki, hogy a beilleszkedés különös formája, azaz az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságának a szolgálatba lépést követő megszerzése a helyzet olyan lényeges megváltozásának minősüljön, amely a külföldi munkavégzési támogatás elvesztését eredményezheti.
34.
A fellebbező szerint ez a következtetés téves jogalkalmazáson alapul. A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a külföldi munkavégzési támogatás rendszerével, értelmével és céljával összefüggésben értelmezett szövegéből ugyanis az következik, hogy az alkalmazási hely szerinti országban való „kívülállóság” vagy a „külföldi tartózkodás” kritériumát a szolgálatba lépés időpontjában kell értékelni. Ezzel szemben az alkalmazás helye szerinti ország állampolgárságának későbbi megszerzése nem befolyásolhatja a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságot. Ezt a jogosultságot csak akkor kell újraértékelni, ha a külföldi munkavégzési támogatásra eredetileg jogosult tisztviselő a származási országában lévő alkalmazási helyre vált, és így már nem teljesül az alkalmazás helyén való külföldi tartózkodás kritériuma.
a) A külföldi munkavégzési támogatás rendszere, értelme és célja
35.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak szövegét, hanem szövegkörnyezetét és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi. (
8
) Ezen felül tekintettel kell lenni a szabály megalkotásának történetére is, amennyiben abból az alkotójának tényleges szándéka megismerhető. (
9
)
36.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a jelen indítvány 25. és 26. pontjában ismertetett rendszeréből kitűnik, hogy az a körülmény, hogy valaki nem állampolgára és nem is volt soha állampolgára az alkalmazás helye szerinti országnak, nem abszolút kritériuma a külföldi munkavégzési támogatás megszerzésének. Ez – amint azt a Bíróság is kifejezetten tisztázta – másodlagos kritérium. A külföldi munkavégzési támogatás megszerzésének döntő kritériuma valójában a szolgálatba lépést megelőző utolsó öt, illetve tíz évben fennálló lakóhely. (
10
)
37.
Ennek megfelelően még az a tisztviselő sem jogosult külföldi munkavégzési támogatás megszerzésére, aki nem állampolgára és soha nem is volt állampolgára az alkalmazása helye szerinti országnak, ha a szolgálatba lépését megelőző öt évben már folyamatosan az adott országban lakott (a 4. cikk (1) bekezdésének a) pontja). Ezzel szemben az a tisztviselő, aki az alkalmazási helye szerinti ország állampolgára, jogot szerezhet a külföldi munkavégzési támogatás megszerzésére, ha a szolgálatba lépését megelőző tíz év során még rövid ideig sem tartózkodott ebben az országban (a 4. cikk (1) bekezdésének b) pontja). (
11
)
38.
Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 75. pontjában is megállapította, az alkalmazás helye szerinti ország állampolgárságának kritériuma tehát csak olyan korrekciós tényező, amely meghatározza, hogy a lakóhely az ötéves időszak alatt vagy inkább a szolgálatba lépést megelőző tízéves időszak alatt bír‑e jelentőséggel. Ez azzal magyarázható, hogy azon tény alapján, hogy valaki adott ország állampolgárságával rendelkezik, vagy rendelkezett, okkal feltételezhető, hogy az érintett személynek különleges kapcsolata van ezzel országgal, és ott nem idegen vagy „külföldi”. Ezzel szemben azon tény alapján, hogy valaki adott ország állampolgárságával nem rendelkezik vagy nem rendelkezett, okkal feltételezhető, hogy az érintett személynek nincs különleges kapcsolata az ezzel az országgal, és így ott idegennek vagy „külföldinek” tekinthető. (
12
)
39.
Az alkalmazás helye szerinti országgal való különleges kapcsolat meglétének vagy hiányának vélelme azonban – attól függően, hogy a tisztviselő rendelkezik‑e vagy rendelkezett‑e ezen ország állampolgárságával – megerősíthető vagy megdönthető a szolgálati helyen a szolgálatba lépést megelőző években fennálló lakóhely kritériumával.
40.
Így az a tisztviselő, aki nem állampolgára és nem is volt soha állampolgára az alkalmazás helye szerinti országnak, azonban a szolgálatba lépést megelőző öt évben folyamatosan ott lakott, – bár eredetileg nem onnan származik – mostanra feltételezhetően különleges kapcsolatot alakított ki ezzel az országgal, és ezért ott már nem minősül idegennek vagy „külföldinek”.
41.
Ezzel szemben azon tisztviselő esetében, aki ugyan rendelkezik vagy rendelkezett az alkalmazása helye szerinti ország állampolgárságával, azonban a szolgálatba lépését megelőző tíz évben – akár rövid ideig is – nem rendelkezett ott lakóhellyel, feltételezhető, hogy a tízéves folyamatos távolléte miatt megszakadt az a különleges kapcsolat, amely eredetileg az adott országhoz az állampolgárságával való rendelkezés miatt fűzte, így amikor visszatér ebbe az országba, hogy az Uniónál megkezdje a szolgálatát, megfelel a „kívülállóság” vagy a „külföldi tartózkodás” kritériumának. (
13
)
42.
A külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság fő kritériuma tehát a szolgálatba lépéskor az alkalmazási hely szerinti országban fennálló kívülállóság vagy külföldi tartózkodás kritériuma, amelynek teljesülése a lakóhely szolgálatba lépést megelőző időszakban való fennállásától függ. Mengozzi főtanácsnok szerint tehát „a külföldi munkavégzési támogatás nyújtásának feltétele nem az a tény, hogy az érintett személy ne legyen állampolgára annak az államnak, amelynek a területén alkalmazási helye található, hanem az, hogy a tisztviselő szolgálatba lépésének pillanatában tényleges »külföldre költözésről« legyen szó”. (
14
)
43.
Amint azt a Bíróság és a megtámadott ítélet 48. pontjában a Törvényszék megállapította, ez azzal magyarázható, hogy „e támogatás célja az Unió szolgálatába lépésből eredő sajátos terhek és hátrányok ellentételezése, amennyiben az érintett tisztviselő emiatt kénytelen lakóhelyet váltani”. (
15
) Amint a Törvényszék a megtámadott ítélet 49. pontjában hozzátette, ez elősegíti az Unió tagállamainak állampolgárai közül a lehető legszélesebb földrajzi alapon történő felvételt, és ezáltal az európai közszolgálaton belül a földrajzi egyensúlyt.
44.
A külföldi munkavégzési támogatás ezen értelmét és célját a szóban forgó rendelkezés keletkezésének körülményei is megerősítik. Amint ugyanis azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 47. pontjában megemlítette, a Tanács 1959. december 11‑i tájékoztatójából kitűnik, hogy a külföldi munkavégzési támogatást úgy alakították ki, mint „az abból eredő anyagi költségek és nem vagyoni hátrányok ellentételezéseként nyújtott támogatást, hogy az alkalmazott elhagyja a származási helyét”, valamint hogy „az alkalmazottak általában családi kapcsolatokat […] tartanak fenn a származási területükkel”.
b) Az alkalmazás helye szerinti országba való, szolgálatba lépést követő későbbi beilleszkedésnek a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság szempontjából fennálló irrelevanciája
45.
E megállapítást nem vonhatja kétségbe az alkalmazás helye szerinti országba való, szolgálatba lépést követő későbbi beilleszkedés sem. Amint ugyanis azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 47. pontjában helytállóan kijelentette, a származási hely elhagyása miatt felmerülő hátrányok és terhek a teljes szakmai pályafutás során fennmaradhatnak, és az alkalmazási hely szerinti országba való beilleszkedés ellenére ez idő alatt még súlyosbodhatnak is. Ezért – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 50. pontjában megállapította – a tisztviselőnek az alkalmazási helye szerinti országba a karrierjének további alakulása során való későbbi beilleszkedése nem releváns a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság szempontjából.
46.
Az alkalmazás helye szerinti országba való későbbi beilleszkedésnek ez az irrelevanciája egyrészt a külföldi munkavégzési támogatásnak az imént kifejtett értelméből és céljából következik. Más szóval – amint azt a Törvényszék egy korábbi ítéletében kifejezetten megállapította – „a külföldi munkavégzési támogatás célja azoknak a terheknek és hátrányoknak a kiegyenlítése, amelyek abból adódnak, hogy a tisztviselő feladatkörét olyan országban látja el huzamosan, amelyhez szolgálatba lépése előtt nem fűzte tartós kötelék. A szolgálat megkezdésével járó terheket ugyanis minden egyes, adott helyre történő kiküldetés esetében egyszer ellentételezik a költözési költségek megtérítésével és a beilleszkedési támogatás kifizetésével. A külföldi munkavégzési támogatást viszont a teljes szolgálati idő alatt fizetik, még akkor is, ha a tisztviselő be tudott illeszkedni az alkalmazási helye szerint országba.” (
16
)
47.
Másrészt az alkalmazás helye szerinti országba való, szolgálatba lépést követő későbbi beilleszkedés irrelevanciája a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének rendszeréből is következik. E rendelkezés ugyanis kizárólag a szolgálatba lépést megelőző időszakban fennálló lakóhelyre hivatkozik a kívülállóság vagy a külföldi tartózkodás alkalmazás helyén történő megállapításához. Maga a Törvényszék a megtámadott ítélet 50. pontjában kifejtette, hogy „a jogalkotó e pontosításokkal kizárta, hogy az abból eredő beilleszkedés, hogy az érintett tisztviselő a szakmai pályafutása során az alkalmazási helye szerinti országba helyezte át a szokásos lakóhelyét, és ott dolgozik, akadályát képezhesse e kifizetésnek”. Ellenkező esetben – amint arra a fellebbező helyesen rámutat –, azaz ha a szolgálatba lépést követő lakóhely a külföldi munkavégzési támogatás nyújtása szempontjából releváns lenne, akkor az uniós tisztviselő legkésőbb a szolgálatba lépéstől számított öt év elteltével nem lenne jogosult erre a támogatásra.
c) Az alkalmazás helye szerinti ország állampolgársága későbbi megszerzésének a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság szempontjából fennálló irrelevanciája
48.
Mindazonáltal a Törvényszék – amint azt a jelen indítvány 33. pontjában már említettük – úgy ítélte meg, hogy a jelen idő használata a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdésében („az olyan tisztviselők részére […] akik »nem állampolgárai« […] annak az államnak, amelynek a területén alkalmazási helyük található”), összefüggésben azzal a körülménnyel, hogy a külföldi munkavégzési támogatás kifizetése ismétlődő jellegű, nem zárja ki, hogy a beilleszkedés különös formája, azaz az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságának a szolgálatba lépést követő megszerzése a helyzet olyan lényeges megváltozásának minősüljön, amely a külföldi munkavégzési támogatás elvesztését eredményezheti.
49.
A fellebbező jogosan hivatkozik arra, hogy a Törvényszék így a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdésének szövegét az e rendelkezés saját maga által meghatározott rendszerével és céljával ellentétesen értelmezte.
50.
Ebből ugyanis az következik, hogy az alkalmazás helye szerinti ország állampolgárságának meglétére vagy hiányára vonatkozó kritériumot, valamint a szolgálatba lépést megelőző releváns időszakban fennálló lakóhely kritériumát kizárólag a szolgálatba lépés időpontjában kell értékelni. Amint ugyanis az már megállapításra került, az állampolgárság megléte vagy hiánya csak azt határozza meg, hogy a szolgálatba lépést megelőző lakóhely értékelése szempontjából, és így a szolgálatba lépés időpontjában az alkalmazási helyen való külföldi tartózkodás kritériuma szempontjából melyik időszakot kell figyelembe venni. (
17
) Amint azt már maga a Törvényszék is elismerte, a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságot ezért a szolgálatba lépés időpontjában kell vizsgálni. (
18
)
51.
A Közszolgálati Törvényszék azon megállapítása, miszerint a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának két franciabekezdésében foglalt feltételeknek (nem rendelkezik az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságával, és ott a szolgálatba lépést megelőző öt évben nem lakott) a szakmai pályafutás teljes időtartama alatt együttesen kell teljesülniük, (
19
) ezért nem helytálló.
52.
Amint arra a fellebbező helyesen rámutat, a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának első franciabekezdésében és b) pontjában a jelen idő használata egyszerűen azzal magyarázható, hogy arról az állampolgárságról van szó, amellyel a tisztviselő a szolgálatba lépés lényeges időpontjában„rendelkezik”. A jelen idő használata logikus, mivel egy meghatározott időpontban (a szolgálatba lépéskor) valaki vagy rendelkezik állampolgársággal vagy nem. Gyakori, hogy az absztrakt és általános szabályozásokban a jogosultsági feltételeket kijelentő mód jelen időben fogalmazzák meg, anélkül, hogy a használt nyelvtanhoz tartalmi jelentés társulna.
53.
Nem következik más abból a körülményből, hogy a külföldi munkavégzési támogatás ismétlődő jellegű juttatás. A Közszolgálati Törvényszék tehát helyesen állapította meg, hogy a meghatározott teher ellentételezéseként fizetett támogatást meg kell szüntetni, amikor e teher megszűnik. (
20
) Az a teher azonban, amelyet a külföldi munkavégzési támogatással ellentételeznek, nevezetesen az eredeti származási helytől való távolság, nem szűnik meg az alkalmazás helye szerinti ország állampolgárságának megszerzésekor. Ugyanis még a beilleszkedés ezen formája sem változtatja meg a külföldi tartózkodás tényét a szolgálatba lépés időpontjában, ami a külföldi munkavégzési támogatás megszerzésének kritériuma.
54.
Ezért a Tanács érvelésével ellentétben abból a körülményből, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése nemcsak arra az állampolgárságra utal, amellyel a tisztviselő „rendelkezik”, hanem arra is, amellyel „rendelkezett”, nem lehet arra következtetni, hogy itt arról az állampolgárságról van szó, amellyel a tisztviselő egész szakmai pályafutása során rendelkezik vagy rendelkezett. Az alkalmazás helye szerinti ország állampolgárságával való múltbeli rendelkezés ténye ugyanis – az azzal való jelenlegi rendelkezés tényéhez hasonlóan – az ezzel az országgal fennálló eredeti különleges kapcsolatra utal, amelynek meglétét vagy hiányát a szolgálatba lépést megelőző releváns referencia‑időszakban fennálló lakóhely megerősít vagy cáfol.
55.
Az, hogy a jogalkotó külön említette azt a helyzetet, hogy az alkalmazás helye szerint ország állampolgárságával „rendelkeztek”, azt a helyzetet azonban nem, hogy ezzel az állampolgársággal jövőben „rendelkezni fognak”, inkább amellett szól, hogy az alkalmazás helye szerinti ország állampolgárságának későbbi megszerzése nem releváns a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság szempontjából.
56.
Az úgynevezett külföldi tartózkodási támogatásra vonatkozó szabályozás a contrario is amellett szól, hogy a jogalkotó nem kívánt a külföldi munkavégzési támogatás esetében az alkalmazás hely szerinti ország állampolgárságának későbbi megszerzéséhez különösebb jogkövetkezményeket fűzni. A külföldi munkavégzési támogatásban a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (2) bekezdése alapján azon tisztviselők részesülnek, akik nem állampolgárai, és soha nem is voltak állampolgárai az alkalmazási helyük szerinti országnak, azonban nem teljesítik a külföldi munkavégzési támogatás megszerzésének (1) bekezdés szerinti feltételeit, mivel a szolgálatba lépésüket megelőző ötéves időszakban folyamatosan az alkalmazási helyük szerinti országban éltek. Mivel a külföldi tartózkodási támogatás ezáltal kizárólag attól függ, hogy valaki rendelkezik‑e az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságával, a támogatás folyósítását szükségszerűen meg kell szüntetni, amint az illető megszerzi ezt az állampolgárságot. (
21
) Ilyen egyértelmű jogkövetkezmény azonban a külföldi munkavégzési támogatás tekintetében éppen hogy nincs előírva.
57.
Azt az értelmezést, amely szerint az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságának a pályafutás későbbi szakaszában történő megszerzése nem befolyásolja a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságot, az is megerősíti, hogy e jogosultság újraértékelése ilyen helyzetben a támogatás megszerzésének feltételei közötti eltérést eredményez. Ha ugyanis – mint a jelen ügyben – a tisztviselő évekkel a szolgálatba lépést követően megszerzi az alkalmazás helye szerinti ország állampolgárságát, akkor ezen állampolgársággal való rendelkezést az adott időpontban (jelen esetben 2017‑ben) kell értékelni, azonban az alkalmazás helye szerinti országban fennálló lakóhely fő kritériumát továbbra is a szolgálatba lépést megelőző releváns időszakban (jelen esetben 2001 előtt) kell értékelni.
58.
Ez azonban – amint arra a fellebbező helyesen rámutat – aláásná az állampolgárság és a lakóhely között a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése keretében fennálló kölcsönhatás értelmét és célját. Ez a kölcsönhatás ugyanis annak vizsgálatára szolgál, hogy a tisztviselő annak ellenére, hogy a szolgálatba lépést megelőzően nem rendelkezett az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságával, olyan szoros kapcsolatot alakított‑e ki azzal a hellyel, hogy ott már nem idegen (a) pont), vagy annak ellenére, hogy a szolgálatba lépését megelőzően rendelkezett ezen állampolgársággal, megszakította a kapcsolatot ezzel a hellyel, és így ott már idegen (b) pont). (
22
)
59.
A külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságnak az alkalmazás helye szerint ország állampolgársága megszerzésének időpontjában történő újraértékelése – ahogyan azt a Bizottság elvégezte – azt jelenti, hogy ebben az időpontban (jelen esetben 2017‑ben) azt kell vizsgálni, hogy a fellebbező a szolgálatba lépését megelőző tíz év során (jelen esetben 1990‑től 2000‑ig) megszakított‑e egy olyan kapcsolatot, amely ebben az időszakban még fenn sem állt. Amint azt a Bizottság és a Tanács elismeri, ez csak úgy lehetséges, ha úgy teszünk, mintha a fellebbező már szolgálatba lépésekor belga állampolgár lett volna.
60.
Amint az alább a második jogalap keretében a jelen indítvány 71. és azt követő pontjaiban világossá válik, ez a (Törvényszék szerint szerinti) „fikció” (
23
) az egyenlő bánásmód elvének megsértéséhez vezet. A fellebbezőt tehát ugyanolyan elbánásban kell részesíteni, mint azokat a tisztviselőket, akik szolgálatba lépéskor ténylegesen az alkalmazási hely szerint ország állampolgárai voltak, és így más helyzetben vannak. Ez egy további érv a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének Törvényszék által elfogadott értelmezése ellen.
61.
Más a helyzet, ha egy tisztviselő az alkalmazási hely megváltoztatásával visszatér a hazájába. Ilyen esetben új értékelést kell végezni, mivel a külföldi munkavégzési támogatás feltételei logikusan csak egy hely tekintetében vizsgálhatók; ha a hely megváltozik, akkor újra meg kell vizsgálni, hogy az e hellyel fennálló korábbi kapcsolat újraéled‑e (
24
).
62.
A jelenlegihez hasonló ügyben azonban, amelyben a tisztviselő a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján jogosult a külföldi munkavégzési támogatásra, mivel nem rendelkezik az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságával, és a szolgálatba lépését megelőzően nem is élt ott folyamatosan öt éven keresztül, és csak évekkel a szolgálatba lépését követően szerzi meg az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságát, nem áll fenn ezen alkalmazási hely szerinti országgal olyan korábbi, a szolgálatba lépést megelőzően keletkezett kapcsolat, amely újraéledhetne. Ezért jelen esetben nem szükséges újra megvizsgálni – ezúttal e rendelkezés b) pontja alapján – az érintett tisztviselő külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságát.
63.
Azt, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti, jelen ügyben megvalósulóhoz hasonló későbbi vizsgálat nem megfelelő, az a tény is mutatja, hogy azok a tisztviselők, akik a fellebbezőhöz hasonlóan évekkel a szolgálatba lépést követően szerzik meg az alkalmazási helyük szerinti ország állampolgárságát, ott azonban – a fellebbezővel ellentétben – nem éltek a szolgálatba lépésüket megelőző tíz évben, továbbra is megkapják a külföldi munkavégzési támogatást. A Törvényszék által a megtámadott ítélet 51. pontjában megfogalmazottak szerint „a beilleszkedés különös formája, azaz az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságának a szolgálatba lépést követő megszerzése” ellenére – amint a Törvényszék a megtámadott ítélet 95. pontjában megállapította – számos ilyen helyzetben lévő tisztviselő továbbra is megkaphatja a külföldi munkavégzési támogatásukat, mivel a szolgálatba lépést megelőző években nem éltek ebben az országban.
64.
Mindezek a megfontolások azt mutatják, hogy – amint azt a fellebbező a tárgyaláson helyesen jegyezte meg – egyszerűen semmi sem utal arra, hogy az alkalmazás helye szerinti ország állampolgárságának megszerzése kivételt képezne azon elv alól, amely szerint a szolgálatba lépést követően az alkalmazási hely szerinti országba való beilleszkedés nem releváns a külföldi munkavégzési támogatás szempontjából.
65.
Az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságának megszerzése ugyan a beilleszkedés különösen erős formája lehet. Ez azonban nem igazán lényeges. A külföldi munkavégzési támogatást úgy alakították ki, hogy egyrészt nem vonja kétségbe azt, hogy az uniós tisztviselők beilleszkednek az alkalmazás helye szerinti országba, másrészt azonban azt is elismerik, hogy e beilleszkedés ellenére a terhek az otthontól való távolság miatt továbbra is fennállnak.
66.
Sőt, idővel még inkább megterhelővé válhat a származási állammal való törvényes kapcsolatok fenntartása, függetlenül attól, hogy a fogadó államban milyen erős a beilleszkedés. Ez vonatkozik például arra az esetre, ha idős és egyre rosszabb egészségi állapotban lévő szülőkről vagy más rokonokról kell gondoskodni. Az sem feltételezhető, hogy az uniós jogalkotó az uniós tisztviselőket távol kívánta tartani attól, hogy jobban beilleszkedjenek a fogadó tagállamba, azáltal, hogy a külföldi munkavégzési támogatás elvesztésével „szankcionálja” ezen ország állampolgárságának a megszerzését. Az Unió szellemiségének és a tagállamai közötti közeledésnek sokkal inkább megfelel, ha az uniós tisztviselők a lehető legjobban beilleszkednek az alkalmazási helyük szerinti tagállamba.
67.
A Tanács részéről a tárgyaláson felhozott azon meglepő érv, miszerint „aki »saját hazájában« él, nem lehet »külföldi«”, ezért figyelmen kívül hagyja a külföldi munkavégzési támogatás rendszerét. Ebből ugyanis az következik, hogy a személyzeti szabályzat értelmében a „kívülállóság” vagy a „külföldi tartózkodás” fogalma arra a helyzetre vonatkozik, amikor egy tisztviselő elhagyja származási országát, hogy az Unió szolgálatába lépjen, függetlenül attól, hogy a későbbiekben beilleszkedik‑e az alkalmazási hely szerinti országba, még akkor is, ha ez az ország az állampolgárság későbbi megszerzésével az érintett tisztviselő „saját országává” válik.
68.
A Tanács álláspontjával ellentétben az az értelmezés, amely szerint az állampolgárságnak a szolgálatba lépést követő megszerzése nem befolyásolja a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságot, egyébként nem fosztja meg az állampolgárságnak a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdésében foglalt kritériumát a hatékony érvényesülésétől. Ez a kritérium ugyanis változatlanul releváns marad az alkalmazás helye szerinti országban a szolgálatba lépés időpontjában fennálló kívülállóság értékelése szempontjából.
69.
Az Airola kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében, amelynek vonatkozó pontját a megtámadott ítéletben a Törvényszék is idézte, a Bíróság megállapította, hogy „amennyiben a [személyzeti szabályzat VII. melléklete] 4. cikk[e] (1) bekezdésének a) pontja a tisztviselő jelenlegi vagy korábbi állampolgárságára utal, e rendelkezés szerint figyelmen kívül kell hagyni azon állampolgárságot, amelyet valamely női tisztviselő jogszabálynál fogva egy másik tagállam állampolgárával kötött házasság révén az arról való lemondás lehetősége nélkül kénytelen volt felvenni”. (
25
) A jelen esetben értelemszerűen meg kell állapítani, hogy e rendelkezés az alkalmazási hely szerinti országnak az uniós tisztviselő által a szolgálatba lépést követően megszerzett állampolgárságára sem vonatkozik.
70.
Mindezekből az következik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megerősítette a Bizottság azon álláspontját, hogy a belga állampolgárság fellebbező általi megszerzése a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságának újbóli vizsgálatára adott okot. Véleményem szerint az első jogalap tehát megalapozott.
2. A második jogalapról
71.
A fellebbező a második jogalapjában úgy véli, hogy a Törvényszék a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdését alkalmazva megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amikor őt a szolgálatba lépéskor az alkalmazás helye szerint ország állampolgárságával rendelkező tisztviselőkkel azonos bánásmódban részesítette.
72.
A második jogalapot csak másodlagosan kell vizsgálni. Ha ugyanis a Bíróság osztja az első jogalappal kapcsolatos álláspontomat, akkor az ítéletet pusztán ezen okból is hatályon kívül kell helyezni.
73.
Az egyenlő bánásmód elve tiltja, hogy összehasonlítható helyzeteket különbözően kezeljenek, vagy hogy különböző helyzeteket egyenlően kezeljenek, hacsak objektíve nem igazolt az ilyen bánásmód. A helyzetek hasonló jellegét főként a különbségtételt létrehozó uniós jogi aktus tárgyának és céljának fényében kell meghatározni és értékelni. (
26
)
74.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 87–90. pontjában úgy vélte, hogy a belga állampolgárság megszerzését követően újra meg kell vizsgálnia a fellebbező külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságát. Ellenkező esetben kedvezőbb bánásmódban részesülne, mint a Belgiumban az Uniónál szolgálatba lépett, születésüktől fogva belga állampolgárok.
75.
A fellebbező, aki a belgiumi szolgálatba lépése előtt nem volt belga állampolgár, és ezen állampolgárságot csak évekkel később szerezte meg, valóban más helyzetben van a külföldi munkavégzési támogatásnak az alkalmazás helyére való költözés és az ottani tartózkodás okozta kellemetlenségek ellentételezésére (
27
) irányuló értelme és célja szempontjából. Mivel ugyanis eredetileg nem volt az alkalmazás helye szerinti ország állampolgára, nem is fűzte különleges kapcsolat ehhez az országhoz, amely kapcsolatot csak a szolgálatba lépést megelőző tízéves folyamatos távollét szakíthatott volna meg. (
28
)
76.
A Bizottság és a Tanács e tekintetben, különösen a tárgyaláson tett állításaival ellentétben a fellebbező sincs ugyanabban a helyzetben, mint egy Belgiumban dolgozó olyan személy, aki korábban belga állampolgár volt, és aki a belga állampolgárságáról lemondott. Az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságának „jelenlegi vagy múltbeli megléte” jelen ügyben is arra utal, hogy az érintett személy eredetileg olyan különleges kapcsolatban állt ezzel az országgal, amelynek fennállása, illetve megszűnése a lakóhely szolgálatba lépést megelőző referencia‑időszakban való vizsgálata révén állapítható meg. A fellebbező helyzetében azonban, aki csak évekkel a szolgálatba lépést követően szerezte meg a belga állampolgárságot, nem áll fenn azon eredeti kapcsolat fennállásával kapcsolatos vélelem, amelynek folytonosságát vagy megszakadását vizsgálni lehetne.
77.
Amint azt fentebb kifejtettem, ugyanez vonatkozik a Bizottság által az eredetileg egy másik országban dolgozó azon belga állampolgár helyzetével való összehasonlításra, aki a saját országában váltott alkalmazási helyet. (
29
)
78.
Ellentétben azzal, amit különösen a Tanács a tárgyaláson kifejtett, a külföldi munkavégzési támogatással összefüggésben nem helytálló, hogy minden olyan tisztviselőt, aki az alkalmazási helye szerinti ország állampolgárságával rendelkezik, azonos módon kell kezelni, függetlenül attól, hogy mikor szerezte meg ezt az állampolgárságot. E támogatás tekintetében ugyanis „különbség van állampolgárság és állampolgárság között”. Az alkalmazás helye szerinti ország állampolgársága csak azt határozza meg, hogy a külföldi tartózkodás kritériumának szolgálatba lépéskor való vizsgálatakor a szolgálatba lépést megelőző mely időszak releváns. (
30
)
79.
Az, hogy a fellebbező helyzete valójában már nem azonos azon uniós tisztviselőkével, akik nem szerezték meg az alkalmazási helyük szerinti ország állampolgárságát, ezért a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság szempontjából irreleváns. Mivel e tekintetben az egyetlen releváns tényező a beilleszkedés hiánya a szolgálatba lépés időpontjában, azok a tisztviselők, akik a szolgálatba lépést követően szerzik meg az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságát, és azok, akik nem szerzik meg, a külföldi munkavégzési támogatás értelmét és célját tekintve ténylegesen azonos helyzetben vannak.
80.
A Bizottság és a Tanács az egyik ítéletből azokat a pontokat idézik, amelyek szerint a külföldi munkavégzési támogatás célja „az alkalmazási hely szerinti ország társadalmába teljes mértékben beilleszkedett és az oda még nem teljesen beilleszkedett tisztviselők között felmerülő egyenlőtlenségek kiegyenlítése” (
31
). Ezeket a pontokat azonban összefüggéseikben kell értelmezni, amiből az következik, hogy a szolgálatba lépést megelőzően az alkalmazás helye szerinti ország társadalmába való beilleszkedésről van szó. Ezzel szemben a Törvényszék maga is megállapította már, hogy a szolgálatba lépést követő beilleszkedésnek nincs jelentősége a külföldi munkavégzési támogatás szempontjából. (
32
) Ezért e támogatás tekintetében a tisztviselőknek az alkalmazás helye szerinti országba való beilleszkedését a szolgálatba lépést megelőzően, nem pedig azt követően kell összehasonlítani.
81.
A Bizottság és a Tanács a tárgyaláson maga is elismerte, hogy a fellebbező helyzete „határhelyzetnek” minősül, mivel a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének az általuk javasolt módon történő alkalmazása ebben a helyzetben csak akkor lehetséges, ha úgy tekintjük, mintha a fellebbező már szolgálatba lépéskor belga állampolgár lett volna. A fellebbezőnek igaza van, amikor megjegyzi, hogy az eltérő bánásmód fennállásának vizsgálata nem alapulhat ilyen, a valóságnak meg nem felelő feltételezésen.
82.
Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 83., 91. és 92. pontjában maga is elismerte, a jogalkotó a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság tekintetében kategóriákat hozott létre, és meg kell vizsgálni, hogy az uniós tisztviselők e kategóriák közül melyikbe tartoznak. Nem elfogadható, hogy egy tisztviselőt a valóságnak meg nem felelő feltételezések alapján az egyik kategóriából a másikba soroljanak át, vagy az adott kategóriába tartozó tisztviselőkkel azonos elbánásban részesítenek, miközben a helyzete alapján nem tartozik ebbe a kategóriába.
83.
Mindezekből az következik, hogy a Törvényszék a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének alkalmazásával megsértette az egyenlő bánásmód elvét, és ezáltal tévesen alkalmazta a jogot. A második jogalap tehát szintén megalapozott.
B.
A Törvényszék előtti keresetről
84.
A Bíróság alapokmánya 61. cikkének első bekezdése alapján a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén, ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti.
85.
A jelen esetben ez a helyzet áll fenn.
86.
A fellebbező azt kéri, hogy a Törvényszék semmisítse meg a megtámadott határozatot, és rendelje el a külföldi munkavégzési támogatásának és az utazási költségtérítésének 2017. december 1‑jétől történő visszaállítását, valamint azt, hogy a 2017. december 1. és a visszaállítás időpontja között ki nem fizetett támogatásokat kamatokkal együtt fizessék ki.
87.
Először is, ami a megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelmet illeti, a fenti megfontolásokból az következik, hogy a Bizottság PMO‑jának 2018. március 19‑i határozatát, amely szerint a fellebbező 2017. december 1‑jétől már nem jogosult a külföldi munkavégzési támogatásra és az utazási költségek megtérítésére, meg kell semmisíteni.
88.
Ami továbbá az annak elrendelésére irányuló kérelmet illeti, hogy 2017. december 1‑jétől állítsák vissza a fellebbező külföldi munkavégzési támogatását és utazási költségtérítését, a fentiekből ugyancsak az következik, hogy a belga állampolgárságnak a fellebbező által 2017. november 3‑án történő megszerzése nem befolyásolta a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti külföldi munkavégzési támogatásra és a személyzeti szabályzat VII. melléklete 8. cikke szerinti utazási költségtérítésre való jogosultságát. Ezáltal – amennyiben a Bíróság a jelen indítványban képviselt megoldást követi – az említett ellátásokra való jogosultságának visszaállítása anélkül következik a Bíróság ítéletéből, hogy a Bíróságnak ezt külön meg kellene állapítania. A Bizottságnak az a kötelessége, hogy az EUMSZ 266. cikkel összhangban megtegye az Európai Unió Bíróságának ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges megfelelő intézkedéseket. (
33
)
89.
Végezetül, a 2017. december 1. és a visszaállítás időpontja között ki nem fizetett támogatások kamatokkal növelt összegének megfizetésére irányuló kérelemmel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a személyzeti szabályzat 91. cikke (1) bekezdésének második mondata értelmében a Bíróság a pénzügyi természetű közszolgálati jogvitákban teljes körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik, amelynek keretében a Bíróság az uniós intézményeket a személyzeti szabályzat alapján járó összegek és esetleges kamatok megfizetésére kötelezheti. (
34
) Így amennyiben egy tisztviselő külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságát megtagadó határozatot hatályon kívül helyezik, a Bíróságnak jogában áll arra kötelezni a Bizottságot, hogy fizesse ki azokat a támogatásokat, amelyeket a határozat meghozatala óta ki kellett volna fizetnie. (
35
)
90.
Következésképpen a Bizottságot kötelezni kell arra, hogy fizesse meg a fellebbezőnek azt a külföldi munkavégzési támogatást és utazási költségtérítést, amelyet a 2017. december 1‑je óta és az e tekintetben fennálló jogai visszaállításának időpontjáig nem kapott meg.
91.
Egyébiránt az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a személyzeti szabályzat alapján járó és késedelmesen kifizetett összegeket a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése szerinti panasz benyújtásának napjától kezdődően kamat terheli. (
36
) Ennek megfelelően a panasz benyújtásának időpontjában, azaz jelen esetben 2018. június 17‑én (
37
) már esedékes követelések után ettől az időponttól kezdődően kell kamatot fizetni, míg az ezen időpont után esedékessé vált követelések után az adott esedékességi időponttól kezdődően kell kamatot fizetni. (
38
) Végezetül a kamatláb tekintetében az újabb ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az esedékes összegek után az Európai Központi Bank (EKB) által a fő refinanszírozási műveletekre vonatkozóan a mindenkori releváns időszakra megállapított kamatláb három és fél százalékponttal növelt mértékének megfelelő kamatot kell fizetni. (
39
)
VI. Költségek
92.
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése szerint, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
93.
Ugyanezen szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet annak 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
94.
Mivel a fellebbező azt kérte, hogy a Bizottságot kötelezzék a Törvényszék és a Bíróság előtti eljárás költségeinek viselésére, és mivel a Bizottság pervesztes lett, a Bizottságot kell kötelezni a fellebbező és a saját költségeinek viselésére mind az elsőfokú eljárás, mind a fellebbezési eljárás tekintetében.
95.
Az eljárási szabályzat 140. cikke (1) bekezdésének megfelelően, amelyet ezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, az eljárásba beavatkozó intézmények maguk viselik saját költségeiket. Következésképpen a Tanácsot kötelezni kell az elsőfokú, valamint a fellebbezési eljárásban felmerült költségeinek viselésére.
VII. Végkövetkeztetés
96.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
1.
A Bíróság az Európai Unió Törvényszéke (kibővített negyedik tanács) 2020. október 5‑iBrown kontra Bizottság ítéletét (T‑18/19, EU:T:2020:465) hatályon kívül helyezi.
2.
A Bíróság megsemmisíti az Európai Bizottság Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető Hivatalának (PMO) 2018. március 19‑i határozatát, amely szerint Colin Brown 2017. december 1‑jétől már nem jogosult külföldi munkavégzési támogatásra és utazási költségtérítésre.
3.
A Bíróság kötelezi a Bizottságot, hogy Colin Brown részére fizesse ki a 2017. december 1. és a fellebbező munkavégzési támogatásra és utazási költségtérítésre való jogosultsága visszaállításának időpontja között ki nem fizetett munkavégzési támogatást és utazási költségeket.
4.
A Bizottság által Colin Brown részére fizetendő összegek után 2018. június 17‑től az Európai Központi Bank által a fő refinanszírozási műveletekre vonatkozóan a mindenkori releváns időszakra megállapított kamatláb három és fél százalékponttal növelt mértékének megfelelő kamatot kell fizetni. A 2018. június 17‑én már esedékes összegek után ettől az időponttól kezdődően, a később esedékessé váló összegek után pedig az adott esedékességi időponttól kezdődően kell kamatot fizetni.
5.
A Bizottság maga viseli saját költségeit, valamint a felperes részéről az elsőfokú és a fellebbezési eljárás során felmerült költségeket.
6.
Az Európai Unió Tanácsa maga viseli az elsőfokú, valamint a fellebbezési eljárásban felmerült költségeit.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	AZ Európai Gazdasági Közösség és az Európai Atomenergia‑közösség tisztviselőinek személyzeti szabályzatáról és egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeiről szóló 31. EGK és 11. Euratom rendelet (HL 1962. L 45., 1385. o.).
(
3
)	T‑18/19, EU:T:2020:465.
(
4
)	A lakóhely és a főfoglalkozásként végzett tevékenység folytatásának kritériuma közötti kapcsolatról lásd: a Törvényszék 2019. február 28‑iPozza kontra Parlament ítélete (T‑216/18, nem tették közzé, EU:T:2019:118, 28. és azt követő pontok, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
5
)	Lásd: a Törvényszék 2021. március 15‑iLF kontra Bizottság ítélete (T‑466/20, EU:T:1995:574, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) és a Közszolgálati Törvényszék 2007. július 11‑iB kontra Bizottság ítélete (F‑7/06, EU:F:2007:129, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), továbbá a megtámadott ítélet 76. pontja. Lásd azonban a későbbi alkalmazási hely szerinti országban fennálló lakóhely megtartása mellett a „szórványos és rövid időtartamú távollét” tekintetében: 1984. október 9‑iWitte kontra Bizottság ítélet (188/83, EU:C:1984:309, 9–11. pont).
(
6
)	Lásd az előző lábjegyzetben hivatkozott: LF kontra Bizottság ítélet és B kontra Bizottság ítélet.
(
7
)	Lásd hasonlóképpen már: a Közszolgálati Törvényszék 2013. június 26‑iAchab kontra EWSA ítélete (F‑21/12, EU:F:2013:95, 28. pont).
(
8
)	2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349, 61. pont); 2016. január 14‑iVodafone ítélet (C‑395/14, EU:C:2016:9, 40. pont); 2018. január 25‑iBizottság kontra Cseh Köztársaság ítélet (C‑314/16, EU:C:2018:42, 47. pont).
(
9
)	Lásd ebben az értelemben: 2009. október 22‑iZurita García és Choque Cabrera ítélet (C‑261/08 és C‑348/08, EU:C:2009:648, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
10
)	1975. február 20‑iAirola kontra Bizottság ítélet (21/74, EU:C:1975:24 6. pont); 1980. október 16‑iHochstrass kontra Bíróság ítélet (147/79, EU:C:1980:238, 12. pont); 1981. július 2‑iGarganese kontra Bizottság ítélet (185/80, EU:C:1981:161, 11. pont); lásd: a Törvényszék 2019. február 28‑iPozza kontra Parlament ítélete (T‑216/18, nem tették közzé, EU:T:2019:118, 37. pont); a Közszolgálati Törvényszék 2007. július 11‑iB kontra Bizottság ítélete (F‑7/06, EU:F:2007:129, 35. pont).
(
11
)	Lásd: a Törvényszék 2021. március 15‑iLF kontra Bizottság ítélete (T‑466/20, EU:T:1995:574, 35. pont és azt követő pontok, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); a Közszolgálati Törvényszék 2007. július 11‑iB kontra Bizottság ítélete (F‑7/06, EU:F:2007:129, 36. pont és azt követő pontok, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
12
)	Lásd: 2007. július 11‑iB kontra Bizottság ítélet (F‑7/06, EU:F:2007:129, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); lásd még a megtámadott ítélet 82. pontját.
(
13
)	1986. november 13‑iRichter kontra Bizottság ítélet (330/85, EU:C:1986:430, 6. pont); a Törvényszék 2000. szeptember 27‑iLemaître kontra Bizottság ítélete (T‑317/99, EU:T:2000:218, 50. pont); a Közszolgálati Törvényszék 2007. július 11‑iB kontra Bizottság ítélete (F‑7/06, EU:F:2007:129, 39. pont). Az, hogy valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában eltöltött időszakokat figyelembe kell venni az alkalmazási helye szerint országban (a) pont) vagy azon kívül (b) pont) eltöltött időszakok kiszámításakor, azon az előfeltevésen alapul, mely szerint egy másik állam vagy egy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenység még nem alkalmas tartós kapcsolat létesítésére az érdekelt személy és azon állam között, melynek területén e tevékenységet végezte; lásd e tekintetben: Mengozzi főtanácsnok Bizottság kontra Hosman‑Chevalier ügyre vonatkozó indítványa (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 50. és 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); lásd még: a Törvényszék 2018. július 13‑iQuadri di Cardano kontra Bizottság ítélete (T‑273/17, EU:T:2018:480, 49. pont).
(
14
)	Mengozzi főtanácsnok Bizottság kontra Hosman‑Chevalier ügyre vonatkozó indítványa (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 44. pontban található 23. lábjegyzet).
(
15
)	1981. július 2‑iGarganese kontra Bizottság ítélet (185/80, EU:C:1981:161, 11. pont); 1994. szeptember 15‑iMagdalena Fernández kontra Bizottság ítélet (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, 20. és 21. pont).
(
16
)	1993. március 30‑iVardakas kontra Bizottság ítélet (T‑4/92, EU:T:1993:29, 39. pont) (Kiemelés tőlem).
(
17
)	Lásd a jelen indítvány fenti 36–42. pontját.
(
18
)	A Törvényszék 2018. július 13‑iQuadri di Cardano kontra Bizottság ítélete (T‑273/17, EU:T:2018:480, 58. pont).
(
19
)	A Közszolgálati Törvényszék 2013. június 26‑iAchab kontra EWSA ítélete (F‑21/12, EU:F:2013:95, 28. pont).
(
20
)	A Közszolgálati Törvényszék 2013. június 26‑iAchab kontra EWSA ítélete (F‑21/12, EU:F:2013:95, 26. pont).
(
21
)	Lásd: 1980. október 16‑iHochstrass kontra Bíróság ítélet (147/79, EU:C:1980:238, 12. pont).
(
22
)	Lásd a jelen indítvány fenti 38–41. pontját.
(
23
)	Lásd a megtámadott ítélet 85. pontját.
(
24
)	A külföldi munkavégzési támogatás a származási országba való visszatéréskor való megszüntetése tekintetében lásd pl.: 2005. július 14‑iGouvras kontra Bizottság végzés (C‑420/04 P, EU:C:2005:482, 57. pont); amely a Törvényszék 2004. július 15‑iGouvras kontra Bizottság ítéletére (T‑180/02 és T‑113/03, EU:T:2004:238, 104. pont; lásd még: 85. pont) hivatkozik; lásd még: a Törvényszék 1993. szeptember 28‑iMagdalena Fernández kontra Bizottság ítélete (T‑90/92, EU:T:1993:78). Az Unió szolgálatában a saját országon kívül eltöltött idő olyan nemzetközi szervezet szolgálatában eltöltött időnek minősül, amely nem szakítja meg a kapcsolatot a saját országgal, lásd: a Törvényszék 2018. július 13‑iQuadri di Cardano kontra Bizottság ítélete (T‑273/17, EU:T:2018:480, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
25
)	1975. február 20‑iAirola kontra Bizottság ítélet (21/74, EU:C:1975:24, 9/12. pont). Lásd még a megtámadott ítélet 61. pontját, valamint jelenleg a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (3) bekezdését.
(
26
)	2011. március 1‑jei Association belge des Consommateurs Test-Achats és társai ítélet (C‑236/09, EU:C:2011:100, 28. és 29. pont); lásd még: a megtámadott ítélet 80. pontja.
(
27
)	Lásd a jelen indítvány fenti 43. pontját.
(
28
)	Lásd e tekintetben a jelen indítvány fenti 59. pontját.
(
29
)	Lásd a jelen indítvány fenti 61. pontját.
(
30
)	Lásd a jelen indítvány fenti 38. pontját.
(
31
)	2007. június 21‑iBizottság kontra Hosman‑Chevalier ítélet (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 26. pont); 2021. március 25‑iAlvarez y Bejarano és társai kontra Bizottság ítélet (C‑517/19 P és C‑518/19 P, EU:C:2021:240, 69. pont).
(
32
)	1993. március 30‑iVardakas kontra Bizottság ítélet (T‑4/92, EU:T:1993:29, 39. pontja); lásd e tekintetben jelen indítvány fenti 46. pontját.
(
33
)	E vonatkozásban lásd: 2012. december 5‑iGrazyte kontra Bizottság ítélet (F‑76/11, EU:F:2012:173, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
34
)	Lásd: 1997. április 17‑ide Compte kontra Parlament ítélet (C‑90/95 P, EU:C:2017:198, 45. pont), 2007. december 18‑iWeißenfels kontra Parlament ítélet (C‑135/06 P, EU:C:2007:812, 65–68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2010. május 20‑iGogos kontra Bizottság ítélet (C‑583/08 P, EU:C:2010:287, 44–46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
35
)	E vonatkozásban lásd: 2012. december 5‑iGrazyte kontra Bizottság ítélet (F‑76/11, EU:F:2012:173, 25 és 26. pont).
(
36
)	Lásd ezzel kapcsolatban részletesen: Bot főtanácsnok Bizottság kontra IPK International ügyre vonatkozó indítványa (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, 35. és azt követő pontok, különösen 68. pont).
(
37
)	Lásd a jelen indítvány fenti 17. pontját.
(
38
)	Lásd: 1985. január 15‑iBattaglia kontra Bizottság ítélet (737/79, EU:C:1988:4, 10. pont), valamint a Bot főtanácsnok Bizottság kontra Hollandia IPK International ügyre vonatkozó indítványában (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170) hivatkozott további ítéletek.
(
39
)	Lásd például a közszolgálati jogban: a Törvényszék 2019. július 3‑iPT kontra EBB ítélete (T‑573/16, EU:T:2019:481, 444. pont); 2019. október 3‑iDQ és társai kontra Parlament ítélete (T‑730/18, EU:T:2019:725; 118. pont); 2019. december 19‑iWehrheim kontra EKB ítélete (T‑100/18, nem tették közzé, EU:T:2019:882, 115. pont); lásd még: a Bíróság 2021. január 20‑iBizottság kontra Printeos ítélete (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, 129. pont). Az EKB által a fő refinanszírozási műveletekre vonatkozóan megállapított, három és fél százalékponttal növelt kamatláb megfelel az Unió általános költségvetésére alkalmazandó pénzügyi szabályokról szóló, 2018. július 18‑i (EU, Euratom) 2018/1046 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2018. L 193., 1. o.) 116. cikke (5) bekezdésének 99. cikke (2) bekezdésének a) pontjával összefüggésben értelmezett a) pontjában általánosságban az olyan, a kifizetési határidők után teljesített uniós kifizetésekre meghatározott kamatlábnak, amelyekre vonatkozóan eltérő rendelkezés nem született.