62002TO0155_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål T-155/02 R,
VVG International Handelsgesellschaft mbH, Salzburg (Österrike),
VVG (International) Ltd, Europort Gibraltar (Gibraltar),
Metalsivas Metallwarenhandelsgesellschaft mbH, Wien (Österrike),
företrädda av advokaten W. Schuler,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av G. zur Hausen och B. Eggers, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en ansökan om uppskov med verkställigheten av kommissionens förordning (EG) nr 560/2002 av den 27 mars 2002 om införande av provisoriska skyddsåtgärder mot import av vissa stålprodukter (EGT L 85, s. 1) eller om sådana
interimistiska åtgärder som gör det möjligt för sökandena att utöver tullkvoten och med befrielse från tilläggstull till gemenskapen importera 95 129 ton legerade varmvalsade platta stålprodukter, vilka omfattas av produktnummer 4 i nämnda förordning,
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTENS ORDFÖRANDE
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1 Den 27 mars 2002 antog kommissionen förordning (EG) nr 560/2002 om införande av provisoriska skyddsåtgärder mot import av vissa stålprodukter (EGT L 85, s. 1, nedan kallad den omtvistade förordningen). Genom den omtvistade förordningen införs tullkvoter under sex månader för femton typer av stålprodukter. Tullkvoterna baseras på genomsnittet av den årliga importnivån för åren 1999, 2000 och 2001 plus tio procent. När de nämnda tullkvoterna har förbrukats skall en tilläggstull, som fastställs för varje produkttyp, tas ut på importen. Den omtvistade förordningen trädde i kraft den 29 mars 2002.
2 Den omtvistade förordningen grundas på rådets förordning (EG) nr 3285/94 av den 22 december 1994 om gemensamma importregler och om upphävande av förordning (EG) nr 518/94 (EGT L 349, s. 53; svensk specialutgåva, område 11, volym 37, s. 223), vars artikel 8 har följande lydelse:
"1. Bestämmelserna i denna avdelning [Gemenskapens undersökningsförfarande] hindrar inte att övervakningsåtgärder enligt artikel 11-15 eller provisoriska skyddsåtgärder enligt artikel 16-18 när som helst kan vidtas.
Provisoriska skyddsåtgärder skall vidtas
- om ett omedelbart ingripande är nödvändigt under kritiska omständigheter då dröjsmål skulle kunna orsaka skada som vore svår att avhjälpa, och
- det preliminärt fastställts att det finns klara bevis för att ökad import har orsakat eller hotar att orsaka allvarlig skada.
2. Varaktigheten av de provisoriska åtgärderna får inte överstiga 200 dagar.
...
4. Kommissionen skall genast vidta de undersökningsåtgärder som fortfarande är nödvändiga.
5. Om de provisoriska skyddsåtgärderna avbryts i avsaknad av allvarlig skada eller hot om allvarlig skada, skall de tullar som uppburits till följd av de provisoriska åtgärderna så snart som möjligt automatiskt återbetalas. Förfarandet i artikel 235 och följande artiklar i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen [EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 14, s. 4] skall tillämpas."
3 Enligt artikel 1 i den omtvistade förordningen gäller följande:
"1. En tullkvot öppnas härmed för import till gemenskapen av var och en av de 15 berörda produkter som anges i bilaga 3 (definierade genom hänvisning till de KN-nummer som avgivits för dem) från och med den dag då denna förordning träder i kraft till och med dagen före motsvarande dag sex månader senare.
2. Den konventionella tullsatsen för dessa produkter enligt rådets förordning (EG) nr 2658/97, eller eventuella förmånstullsatser, skall fortsätta att gälla.
3. Sådan import av dessa produkter som överskrider volymen för den relevanta tullkvoten enligt bilaga 3, eller i avsaknad av en ansökan om befrielse, skall omfattas av en tilläggstull enligt bilaga 3 för den produkten. Tilläggstullen skall tillämpas på den importerade produktens tullvärde.
..."
4 I tabellen i bilaga 2 till den omtvistade förordningen anges importökningen för legerade varmvalsade platta produkter (produktnummer 4) under åren 1999, 2000 och 2001. Det framgår därav att ifrågavarande import under de tre åren ökat med 25 719 ton, 154 916 ton respektive 468 000 ton.
5 Vid produktnummer 4 i bilaga 3 till den omtvistade förordningen anges att tullkvoten för legerade varmvalsade platta produkter uppgår till 23 778 ton netto och att tilläggstullen för dessa produkter har fastställts till 26 procent.
6 Enligt artikel 3 i den omtvistade förordningen gäller följande:
"Tullkvoterna skall förvaltas av kommissionen och medlemsstaterna i enlighet med förvaltningssystemet för tullkvoter enligt artiklarna [308a, 308b och 308c] i förordning (EEG) nr 2454/93, senast ändrad genom förordning (EG) nr 993/2001... ."
Bakgrund och förfarande
7 Sökandena är bolag vilkas verksamhet nästan uteslutande består i att till gemenskapen importera sådana stålprodukter som avses i den omtvistade förordningen och i synnerhet legerade varmvalsade platta produkter, utskurna i plattor eller trådringar, vilka omfattas av produktnummer 4 i bilaga 3 till den omtvistade förordningen. Bolagen köper dessa produkter i stora kvantiteter av olika stålverk i tredje länder och återsäljer dem till grossister, detaljhandlare, fabriker och lagerhållare belägna i Europeiska unionen.
8 Sökandena har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 14 maj 2002, med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG väckt talan om ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen.
9 Sökandena har även, genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 juni 2002, ansökt om uppskov med verkställigheten av den omtvistade förordningen eller om sådana interimistiska åtgärder som gör det möjligt för dem att utöver tullkvoten och med befrielse från tilläggstull till gemenskapen importera 95 129 ton legerade varmvalsade platta produkter, vilka omfattas av produktnummer 4 i den omtvistade förordningen.
10 Den 3 juli 2002 inkom kommissionen med skriftligt yttrande över förevarande ansökan om interimistiska åtgärder.
11 Efter att rätten berett sökandena tillfälle att bemöta kommissionens skriftliga yttrande ingav de sitt yttrande till förstainstansrättens kansli den 11 juli 2002.
12 Den 12 juli 2002 invände kommissionen, med stöd av artikel 114 i rättegångsreglerna, att rättegångshinder förelåg mot talan om ogiltigförklaring.
13 Med hänsyn till kommissionens invändning om rättegångshinder i detta mål bereddes parterna tillfälle att senast den 31 juli 2002 yttra sig över domstolens dom av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s. I-0000).
14 Sökandena och kommissionen inkom med svar den 30 respektive den 31 juli 2002.
15 Med hänsyn tagen till handlingarna i målet anser rätten att den har tillgång till alla nödvändiga uppgifter för att besluta i fråga om denna ansökan utan att först ge parterna tillfälle att yttra sig muntligen.
Rättslig bedömning
16 Med stöd av bestämmelserna i artiklarna 242 EG och 243 EG samt artikel 4 i rådets beslut 88/591/EKSG, EEG, Euratom av den 24 oktober 1988 om upprättandet av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (EGT L 319, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 2, s. 89), i dess ändrade lydelse enligt rådets beslut 93/350/Euratom, EKSG, EEG av den 8 juni 1993 (EGT L 144, s. 21; svensk specialutgåva, område 1, volym 3, s. 21), kan förstainstansrätten, om omständigheterna så kräver, förordna om uppskov med verkställigheten av en omtvistad rättsakt eller förordna om nödvändiga interimistiska åtgärder.
17 I artikel 104.1 första stycket i rättegångsreglerna föreskrivs att en ansökan om uppskov med verkställighet av en rättsakt endast kan prövas om sökanden har väckt talan om prövning av rättsakten vid förstainstansrätten. Denna bestämmelse är inte endast en vanlig formföreskrift utan förutsätter att talan i sak, utöver det interimistiska yrkandet, verkligen kan prövas av förstainstansrätten.
18 Enligt fast rättspraxis skall frågan huruvida talan kan tas upp till sakprövning i princip inte prövas i ett interimistiskt förfarande för att inte föregripa prövningen av saken i målet. Det kan emellertid visa sig nödvändigt att fastställa om vissa omständigheter föreligger som omedelbart gör det möjligt att dra slutsatsen att talan rörande huvudsaken, som ansökan om interimistiska åtgärder hänför sig till, kan prövas, när det, såsom i detta fall, har hävdats att det är uppenbart att en sådan talan skall avvisas (beslut av domstolens ordförande av den 12 oktober 2000 i mål C-300/00 P (R), Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mot rådet, REG 2000, s. I-8797, punkt 14, och beslut av förstainstansrättens ordförande av den 12 september 2001 i mål T-139/01 R, Comafrica och Dole Fresh Fruit Europe mot kommissionen, REG 2001, s. II-2415, punkt 49).
19 I förevarande mål finns anledning att pröva huruvida det är uppenbart att talan om ogiltighetsförklaring inte kan tas upp till prövning.
20 I artikel 230 fjärde stycket EG föreskrivs att "[v]arje fysisk eller juridisk person får ... väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom".
21 Sökandena försöker få den omtvistade förordningen ogiltigförklarad. I förordningen föreskrivs att en tullkvot öppnas för import till gemenskapen av var och en av de femton produktkategorier som avses, och att sådan import av dessa produkter som överskrider tullkvoten, eller i avsaknad av en ansökan om befrielse, skall omfattas av en tilläggstull. Rätten konstaterar att bestämmelserna i den nämnda förordningen riktar sig i abstrakta ordalag till en obestämd personkrets och är tillämpliga på objektivt bestämda situationer (se bland annat domstolens dom av den 15 juni 1993 i mål C-213/91, Abertal m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. I-3177, punkt 19).
22 Bestämmelserna i den omtvistade förordningen har följaktligen, till sin karaktär, allmän giltighet. En förordning kan, eftersom den är en rättsakt med allmän giltighet, inom ramen för artikel 230 EG inte prövas på talan av andra rättssubjekt än gemenskapens institutioner, Europeiska centralbanken eller medlemsstaterna (dom i det ovannämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 35).
23 En rättsakt med allmän giltighet, såsom en förordning, kan emellertid under vissa förhållanden anses beröra vissa fysiska eller juridiska personer personligen, "och således i förhållande till dem vara likvärdig med ett beslut" (dom i det ovannämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 36). Detta är fallet bland annat om rättsakten i fråga angår en bestämd fysisk eller juridisk person på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för denne eller på grund av en faktisk situation som särskiljer denne från alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som en rättsakt är riktad till (dom i det ovannämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 36).
24 En fysisk eller juridisk person som inte uppfyller detta villkor är inte behörig att föra talan om ogiltigförklaring av en förordning (dom i det ovannämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 37).
25 Det finns mot bakgrund av ovanstående anledning att undersöka om omständigheterna i förevarande fall tillåter bedömningen att den omtvistade förordningen skall anses angå sökandena på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem från alla andra personer.
26 För att visa att de är personligen berörda av den omtvistade förordningen har sökandena fört fram i huvudsak sju argument i sin ansökan om interimistiska åtgärder.
27 I sitt skriftliga yttrande av den 11 juli 2002 har de ifrågasatt kommissionens analys av huruvida talan i huvudsaken kan tas upp till prövning i sak. De har därvid grundat sig på generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i det ovannämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s. I-0000), liksom på förstainstansrättens dom av den 3 maj 2002 i mål T-177/01, Jégo-Quéré mot kommissionen (REG 2002, s. II-2365). De har understrukit att även om den omtvistade förordningen är tillämplig på alla importörer i gemenskapen, är de särskilt drabbade av den. De tillhör de fåtaliga stålhandlare som är helt självständiga, men importerar inte flera typer av stålprodukter, utan importerar nästan uteslutande sådana produkter som omfattas av produktnummer 4 i bilaga 3 till den omtvistade förordningen, och detta sedan flera år tillbaka.
28 I det yttrande som de ingav den 30 juli 2002 har sökandena gjort gällande att sakomständigheterna i det ovannämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet skiljer sig markant från omständigheterna i förevarande fall. De anser i synnerhet att den omtvistade förordningen skall betraktas som en samling individuella beslut i fråga om var och en av de aktuella produktkategorierna. De anser dessutom att när giltigheten av en förordning, såsom den omtvistade förordningens, giltighet är begränsad i tiden måste det beaktas att den talan om ogiltighetsförklaring som föreskrivs i artikel 230 är det enda rättsmedel som kan säkerställa ett verksamt rättsligt skydd. Att sökandena är personligen berörda är således följden av att det är omöjligt för dem att i tid erhålla rättsligt skydd genom att utnyttja något annat rättsmedel.
29 Genom sitt första argument, som upprepades i de yttranden som ingavs den 11 och den 30 juli 2002, har sökandena åberopat den omtvistade förordningens inverkan på deras ekonomiska situation. Som en följd av att tilläggstullen på tjugosex procent tagits in i försäljningspriset för ifrågavarande produkter har sökandenas leverantörer och köpare sagt upp de leverans- respektive köpeavtal som ingåtts med dem. Den omtvistade förordningen innebär i praktiken ett importförbud för de ifrågavarande produkterna vilket driver sökandena mot ekonomisk ruin. Under de gångna åren har de importerat upp till 8 000 ton per månad av de ifrågavarande produkterna till gemenskapen, vilket motsvarar en volym under ett halvår som är dubbelt så stor som den tullkvot som föreskrivs i den omtvistade förordningen (23 778 ton).
30 Rätten konstaterar i detta hänseende att även om den omtvistade förordningen är av sådan art att den kan påverka sökandenas ekonomiska situation på grund av de faktiska konsekvenser som den medför, är detta inte tillräckligt för att särskilja dem från alla andra personer. Den omtvistade förordningen berör dem således endast i deras objektiva egenskap av ekonomiska aktörer som bedriver stålhandel mellan tredje land och Europeiska gemenskapen, på samma sätt som den berör alla andra ekonomiska aktörer som bedriver samma verksamhet inom Europeiska gemenskapen (domstolens dom av den 22 november 2001 i mål C-451/98, Antillean Rice Mills mot rådet, REG 2001, s. I-8949, punkt 51, och förstainstansrättens beslut av den 25 juni 1998 i de förenade målen T-14/97 och T-15/97, Sofivo m.fl. mot rådet, REG 1998, s. II-2601, punkt 37). Rätten påpekar i detta sammanhang att sökandena uttryckligen bekräftat detta faktum genom att i sin ansökan om interimistiska åtgärder ange att, med undantag för gemenskapsproducenterna, "är de andra aktörerna på marknaden, däribland [sökandena själva], direkt berörda av [den omtvistade] förordningen". Detta förhållande förändras inte av en analys av den omtvistade förordningens verkan för var och en av de ifrågavarande produkterna, vilken analys inte leder till slutsatsen att förordningen utgörs av en samling individuella beslut.
31 Vad avser de ekonomiska effekter som är särskilt allvarliga och som den omtvistade förordningen skulle innebära för sökandenas verksamheter, skall det observeras att den omständigheten att en normativ rättsakt kan ha olika faktiska verkningar för olika rättssubjekt inte är tillräcklig för att särskilja dem från alla andra berörda aktörer, när denna rättsakt tillämpas på en objektivt bestämd situation (domstolens beslut av den 18 december 1997 i mål C-409/96 P, Sveriges Betodlare och Henriksson mot kommissionen, REG 1997, s. I-7531, punkt 37, och av den 25 april 2002 i mål C-96/01 P, Galileo och Galileo International mot rådet, REG 2002, s. I-4025, punkt 41, och förstainstansrättens beslut av den 8 december 1998 i mål T-39/98, Sadam Zuccherifici m.fl. mot rådet, REG 1998, s. II-4207, punkt 22).
32 Sökandena har genom sitt andra argument hävdat att den omtvistade förordningen utgör ett allvarligt åsidosättande av "grundläggande individuella och gemenskapsrättsliga rättigheter (likhetsprincipen, diskrimineringsförbud, frihet att bedriva ekonomisk verksamhet och handelsverksamhet, fri konkurrens, etc.)".
33 Rätten konstaterar härvid att sökandena inte har angett på vad sätt det påstådda åsidosättandet av dessa rättigheter skulle göra dem personligen berörda. Det sålunda formulerade argumentet saknar därför relevans.
34 Enligt sökandenas fjärde argument har det, på grund av att tilläggstullen på tjugosex procent införts utan en tillräckligt lång övergångsperiod, inte varit möjligt för företagen att anpassa sig till den nya tullsituationen. Av samma skäl som i föregående punkt lämnas också detta argument utan avseende. Sökandena har nämligen inte angett på vad sätt avsaknaden av en tillräckligt lång övergångsperiod skulle göra dem personligen berörda.
35 Genom deras tredje argument har sökandena hävdat att den omtvistade förordningen allvarligt åsidosätter den rättsliga skyldigheten att beakta deras särskilda intressen.
36 Rätten påpekar i detta hänseende att kommissionen vid tidpunkten för antagandet av den omtvistade förordningen inte hade någon skyldighet att beakta sökandenas specifika situation. Det fanns nämligen inte någon bestämmelse av högre rang i normhierarkin som innebar en skyldighet för kommissionen att särskilt beakta sökandenas situation i förhållande till alla andra personer som berörs av rättsakten (domstolens dom av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, REG 1985, s. 207, punkterna 16-32, och av den 26 juni 1990 i mål C-152/88, Sofrimport mot kommissionen, REG 1990, s. I-2477, punkterna 11-13, samt förstainstansrättens dom av den 14 september 1995 i de förenade målen T-480/93 och T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2305, punkterna 67-78, och av den 17 juni 1998 i mål T-135/96, UEAPME mot rådet, REG 1998, s. II-2335, punkt 90). Rätten påpekar på denna punkt att sökandena i sina inlagor medgett att det inte fanns någon skyldighet att särskilt beakta deras situation. Av deras ansökan om interimistiska åtgärder (punkt 3.6) framgår nämligen att den omtvistade förordningen "åsidosätter den rättsliga skyldigheten att beakta samtliga aktörers intressen, och i synnerhet sökandenas särskilda intressen". Dessa särskilda intressen har av sökandena preciserats på så sätt att "aktörerna nämligen inte bara är producenter i gemenskapen, utan också importörer, lageransvariga, grossister, detaljhandlare, expeditörer, transportföretag och slutliga konsumenter".
37 För övrigt, även om det antas att kommissionen, när den antog den omtvistade förordningen, enligt en bestämmelse av högre rang var skyldig att beakta följderna för vissa enskilda - däribland sökandena - av den planerade rättsakten, skulle nämligen för det första ett sådant krav på intet sätt ha befriat sökandena från skyldigheten att styrka att de berörs av den omtvistade förordningen på grund av en faktisk situation som särskiljer dem från alla andra personer (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Antillean Rice Mills mot rådet, punkterna 59-62, och domstolens beslut av den 30 januari 2002 i mål C-151/01 P, La Conqueste mot kommissionen, REG 2002, s. II-1179, punkt 36).
38 Enligt sökandenas femte argument är skyddet för individuella rättigheter i praktiken uteslutet eftersom förfarandet med förhandsavgöranden enligt artikel 234 EG inte tillförsäkrar ett verksamt rättsligt skydd, bland annat på grund av att det är osäkert om en nationell domstol kommer att hänskjuta frågor till domstolen och den tid det tar för domstolen att uttala sig om en förordnings, såsom den i förevarande fall, giltighet, som är begränsad i tiden.
39 Rätten erinrar om att domstolen i domen i det ovannämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet funnit att bestämmelserna om upptagande till sakprövning i artikel 230 EG inte innebär att en talan om ogiltigförklaring skall prövas i sak så snart det, efter en konkret prövning vid gemenskapsdomstolen av nationella förfarandebestämmelser, framgår att den enskilde saknar möjlighet att genom att föra talan vid nationell domstol få till stånd en prövning av den omtvistade rättsaktens giltighet. "En sådan tolkning skulle nämligen medföra att gemenskapsdomstolarna i varje konkret fall skulle tvingas tolka nationella processrättsliga bestämmelser, vilket de inte är behöriga att göra inom ramen för deras kontroll av lagenligheten av gemenskapens rättsakter" (punkt 43). Denna bedömning måste, a fortiori, vidmakthållas när det, som i förevarande fall, inte har bestritts att det finns en möjlighet att väcka talan vid den nationella domstolen och därvid ifrågasätta den omtvistade förordningens giltighet.
40 Det förhållandet att tillämpningen av de åtgärder som föreskrivs i den omtvistade förordningen är begränsad i tiden, vilket särskilt påtalats av sökandena i yttrandet av den 30 juli 2002, med den följden att den rättsliga väg som föreskrivs i artikel 234 EG inte garanterar ett verksamt rättsligt skydd, visar för övrigt inte att sökandena är personligen berörda eftersom de ifrågavarande åtgärderna är tillämpliga på alla aktörer som avses i denna förordning. Att tillåta detta argument skulle dessutom innebära ett allmänt erkännande av att varje gemenskapsförordning som, för en viss period, ändrar förutsättningarna för att utöva en ekonomisk verksamhet, personligen berör varje aktör som utövar denna verksamhet. Ett sådant konstaterande utgör emellertid hinder för att villkoren, för att en person skall anses personligen berörd av en förordning (se punkt 23 ovan), skall anses uppfyllda.
41 Slutligen anser sökandena, enligt det sjätte och det sjunde argumentet, att den omtvistade förordningens lagenlighet måste ifrågasättas på grund av att dels kvoteringsvalet innebär en felaktig, överdriven och ensidig provisorisk skyddsåtgärd, dels nivån på tullkvoten är otillräcklig. Dessa argument kan inte prövas inom ramen för frågan huruvida tvisten kan tas upp till sakprövning enligt artikel 230 EG.
42 Det följer av dessa omständigheter att det i förevarande mål inte vid första anblicken är möjligt att fastställa att den omtvistade förordningen berör sökandena personligen och att de får väcka talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG. Då sökandena inte förefaller uppfylla de villkor för att väcka talan som föreskrivs i artikel 230 fjärde stycket EG, saknas anledning att pröva huruvida de direkt berörs av den omtvistade förordningen. Sökandenas åttonde argument, genom vilket de avser visa att de är direkt berörda av den omtvistade förordningen, lämnas därför utan avseende.
43 Mot bakgrund av ovanstående förefaller det vid första anblicken uppenbart att talan om ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen inte kan tas upp till prövning.
44 Föreliggande ansökan om interimistiska åtgärder skall följaktligen avvisas.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTENS ORDFÖRANDE
följande beslut:
1) Ansökan om interimistiska åtgärder avvisas.
2) Beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare.