61995CJ0126_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-126/95,
angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Centrale Raad van Beroep (Nederländerna), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan
A. Hallouzi-Choho
och
Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank,
angående tolkningen av artikel 41.1 i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Konungariket Marocko, undertecknat i Rabat den 27 april 1976 och godkänt på gemenskapens vägnar genom rådets förordning (EEG) nr 2211/78 av den 26 september 1978 (EGT nr L 264, s. 1),
meddelar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
sammansatt av ordföranden på andra avdelningen G. Hirsch, tillika tillförordnad ordförande på sjätte avdelningen, samt domarna G.F. Mancini (referent) och J.L. Murray,
generaladvokat: G. Tesauro,
justitiesekreterare: avdelningsdirektören D. Louterman-Hubeau,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- A. Hallouzi-Choho, genom advokaten C.A.J. de Roy van Zuydewijn, Amsterdam,
- Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank, genom advokaten E.H. Pijnacker Hordijk, Amsterdam,
- Nederländernas regering, genom juridiske rådgivaren A. Bos, utrikesministeriet, i egenskap av ombud,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom P. van Nuffel, rättstjänsten, i egenskap av ombud,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 24 april 1996 av: A. Hallouzi-Choho, företrädd av C.A.J. de Roy van Zuydewijn, Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank, företrädd av G.J. Vonk, chef för avdelningen Sociale Verzekeringsrecht en Internationale Zaken vid Sociale Verzekeringsbank, i egenskap av ombud, Nederländernas regering, företrädd av biträdande juridiske rådgivaren J.S van den Oosterkamp, utrikesministeriet, i egenskap av ombud, Frankrikes regering, företrädd av C. Chavance, secrétaire des affaires étrangères, utrikesministeriets rättsavdelning, i egenskap av ombud, och kommissionen, företrädd av P. van Nuffel,
och efter att den 14 maj 1996 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Centrale Raad van Beroep har genom beslut av den 9 december 1994, som inkommit till domstolens kansli den 13 april 1995, begärt att domstolen enligt artikel 177 i EG-fördraget skall meddela ett förhandsavgörande angående en fråga som rör tolkningen av artikel 41.1 i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Konungariket Marocko, undertecknat i Rabat den 27 april 1976 och godkänt på gemenskapens vägnar genom rådets förordning (EEG) nr 2211/78 av den 26 september 1978 (EGT nr L 264, s. 1, nedan kallat avtalet).
2 Frågan har uppkommit i en tvist mellan A. Hallouzi-Choho, som är marockansk medborgare, och Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank te Amsterdam (styrelsen för socialförsäkringskassan i Amsterdam, nedan kallad SVB) angående sistnämnda kassas vägran att bevilja vissa åldersförmåner.
3 Det framgår av akten i målet att A. Hallouzi-Choho är maka till en pensionerad marockansk arbetstagare. Hon bor med sin make i Nederländerna, där denne har arbetat som anställd och uppbär ålderspension enligt nederländsk lagstiftning. Hon har emellertid aldrig själv varit yrkesverksam inom gemenskapen.
4 Den 1 juli 1991, när A. Hallouzi-Choho fyllde 65 år, beviljades hon ålderspension i enlighet med den nederländska lagstiftningen.
5 I Nederländerna har ett system för ålderspension inrättats genom Algemene Ouderdomswet (lag om allmän åldersförsäkring, nedan kallad AOW). Till detta system är alla som är bosatta inom den statens territorium anslutna, samt alla som är skyldiga att betala nederländsk inkomstskatt med anledning av att de arbetar som anställda i Nederländerna. Försäkringen enligt AOW förutsätter att en avgift erläggs.
6 Beloppet av ålderspensionen beror på antalet försäkringsår som har fullgjorts mellan försäkringstagarens femtonde och sextiofemte levnadsår. Full pension motsvarar således en försäkringsperiod om 50 år. Då försäkringsperioden är kortare än 50 år görs ett avdrag om två procent för varje oförsäkrat år.
7 Eftersom AOW trädde i kraft den 1 januari 1957, skulle ingen ha kunnat göra anspråk på full pension före år 2007. För att kompensera för detta föreskrivs i artiklarna 55 och 56 i AOW ett övergångssystem som gör det möjligt att såsom försäkringsår enligt AOW tillgodoräkna försäkringsperioder mellan den berördes femtonårsdag och den 1 januari 1957, på villkor att den berörde har varit bosatt i Nederländerna mellan sitt femtionionde och sitt sextiofemte levnadsår, att han fortsätter att vara bosatt där efter fyllda 65 år och att han är nederländsk medborgare.
8 Det sistnämnda villkoret gäller emellertid inte för personer som omfattas av tillämpningsområdet för rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT nr L 230, s. 6, nedan kallad förordning nr 1408/71). Villkoret gäller inte heller för arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, eller medborgare i en stat med vilken Konungariket Nederländerna har slutit ett bilateralt avtal om social trygghet som omfattar ett system för likställighet med nederländska medborgare. Dessutom har kravet på nederländskt medborgarskap lindrats genom en kunglig kungörelse av den 15 november 1985, vilken sedermera har ändrats, i vilken det föreskrivs att utländska medborgare som efter fyllda 20 år har varit bosatta i Nederländerna i 15 år, oavsett om vistelsen har varit oavbruten eller inte, skall likställas med nederländska medborgare under den period de varit bosatta i Nederländerna, under förutsättning att de har varit stadigvarande bosatta i den staten under de fem åren närmast före sin sextiofemårsdag.
9 Vid beräkningen av A. Hallouzi-Chohos pension vägrade SVB att beakta den fiktiva försäkringsperioden mellan den berördas femtonårsdag och den 1 januari 1957 med anledning av att hon inte uppfyllde villkoret avseende nederländskt medborgarskap och heller inte uppfyllde de villkor som skulle göra det möjligt att likställa henne med en nederländsk medborgare i enlighet med bestämmelserna i den kungliga kungörelsen av den 15 november 1985.
10 SVB vägrade således att erkänna A. Hallouzi-Chohos rätt till de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW och gjorde ett avdrag om 78 procent från hennes ålderspension, genom att vid beräkningen av pensionen inte beakta de elva år som A. Hallouzi-Choho hade varit bosatt i Nederländerna före sin sextiofemårsdag.
11 Det är ostridigt i målet att A. Hallouzi-Choho, förutom det villkor som avser innehav av nederländskt medborgarskap, uppfyller alla övriga villkor för tillämpningen av det övergångssystem som föreskrivs i artiklarna 55 och 56 i AOW.
12 A. Hallouzi-Choho väckte talan mot SVB:s vägran att bevilja henne de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW. Målet är för närvarande anhängigt vid Centrale Raad van Beroep.
13 A. Hallouzi-Choho gjorde vid den domstolen gällande att det följer av domen av den 31 januari 1991 i målet Kziber (C-18/90, Rec. s. I-199) att en medlemsstats myndigheter enligt artikel 41.1 i avtalet inte får åberopa en sökandes marockanska medborgarskap för att vägra bevilja denne sociala trygghetsförmåner, såsom de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW. A. Hallouzi-Choho borde därför behandlas på samma sätt som en nederländsk medborgare och således ha rätt till dessa förmåner.
14 SVB hävdade däremot att A. Hallouzi-Choho inte kunde begära att bli beviljad de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW, eftersom hon inte uppfyllde villkoret avseende innehav av nederländskt medborgarskap och att hon heller inte uppfyllde de övriga villkor som skulle göra det möjligt att likställa henne med en nederländsk medborgare. Domstolen skulle dessutom i sin rättspraxis ha fastställt att det övergångssystem som föreskrivs i AOW är av särskild art, eftersom perioderna före den 1 januari 1957, för vilka ålderspension beviljas enligt artiklarna 55 och 56 i AOW, inte utgör faktiska försäkringsperioder på grund av att den berörde inte är skyldig att erlägga någon avgift och då det är tillräckligt att uppfylla villkoret avseende bosättning i Nederländerna för att vara försäkrad (se bland andra dom av den 2 maj 1990, Winter-Lutzins, C-293/88, Rec. s. I-1623).
15 Centrale Raad van Beroep påpekade att domstolen i den domen medgav att det i bilaga 6 till förordning nr 1408/71 under rubriken "Nederländerna", punkt 2, uppräknas särskilda bestämmelser om tillämpningen på AOW:s övergångssystem av principen i artikel 10 i förordningen om bortseende från krav på bosättning och att dessa bestämmelser motiveras av omständigheten att sagda artikel 10 inte kan tillämpas förbehållslöst på ett system med allmän åldersförsäkring vars enda kriterium för försäkring utgörs av bosättning i Nederländerna. Den nationella domstolen konstaterade emellertid att avtalet inte innehåller någon bestämmelse som liknar den i bilaga 6 och att det heller inte föreskrivs i avtalet att reglerna i bilagan skall tillämpas analogt.
16 Eftersom Centrale Raad van Beroep bedömde att det i tvisten således var fråga om tolkning av gemenskapsrätten, ställde den domstolen följande fråga:
"Skall artikel 41.1 i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Konungariket Marocko tolkas så, att det inte är förenligt med bestämmelsen att kräva innehav av nederländskt medborgarskap för att de övergångsförmåner som föreskrivs i den nederländska Algemene Ouderdomswet skall beviljas makan till en marockansk arbetstagare, som således är en familjemedlem till denne i den mening som avses i artikel 41.1 i avtalet?"
17 För att besvara frågan bör det inledningsvis påpekas att det i artikel 41.1, som ingår i avdelning III i avtalet om samarbete i fråga om arbetskraft, föreskrivs att
"[m]ed förbehåll för vad som föreskrivs i nedanstående punkter skall arbetare med marockanskt medborgarskap, och de familjemedlemmar som bor tillsammans med dem, i fråga om social trygghet åtnjuta en behandling som är fri från diskriminering på grund av nationalitet jämfört med medborgarna i de medlemsstater där de är sysselsatta".
18 De därpå följande punkterna i artikeln gäller sammanräkning av försäkrings-, anställnings- eller bosättningsperioder som har fullgjorts i olika medlemsstater, familjebidrag för de familjemedlemmar som är bosatta inom gemenskapen och överföring till Marocko av pensioner och ersättningar på grund av ålderdom, dödsfall, olycksfall i arbetet eller yrkessjukdom samt invaliditet.
Huruvida artikel 41.1 i avtalet har direkt effekt
19 Det är i detta avseende fast rättspraxis (se ovannämnda dom i målet Kziber, punkt 15-22, samt dom av den 20 april 1994, Yousfi, C-58/93, Rec. s. I-1353, punkt 16) att artikel 41.1 i avtalet, vilken i klara, precisa och ovillkorliga ordalag stadfäster förbudet mot att på grund av nationalitet diskriminera arbetstagare med marockanskt medborgarskap och de familjemedlemmar som bor tillsammans med dem i fråga om social trygghet, innehåller en klar och precis skyldighet, som för sin verkställighet eller verkan inte är beroende av någon påföljande rättsakt, såvida det inte gäller sådana frågor som upptas i punkterna 2, 3 och 4 i artikeln. I dessa domar har domstolen dessutom fastslagit att avtalets syfte, som är att främja ett övergripande samarbete mellan de avtalsslutande parterna, bland annat i fråga om arbetskraft, bekräftar att den icke-diskrimineringsprincip som stadgas i artikel 41.1 direkt kan reglera enskildas rättsliga ställning.
20 Domstolen har av den anledningen funnit (se ovannämnda domar i målen Kziber, punkt 23, samt Yousfi, punkt 17) att denna bestämmelse har direkt effekt, vilket innebär att de enskilda som omfattas av den har rätt att åberopa den vid nationella domstolar.
Räckvidden av artikel 41.1 i avtalet
21 För att fastställa räckvidden av den icke-diskrimineringsprincip som stadgas i artikel 41.1 i avtalet måste det klargöras dels om en sådan person som sökanden vid den nationella domstolen ingår i den personkrets som artikeln är tillämplig på, dels om sådana förmåner som de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW och som är föremål för tvisten vid den nationella domstolen tillhör området för social trygghet i den mening som avses i den bestämmelsen.
22 Det bör för det första noteras, vad gäller den personkrets som artikel 41.1 i avtalet är tillämplig på, att bestämmelsen i första hand skall tillämpas på arbetstagare med marockanskt medborgarskap, ett begrepp som enligt en fast rättspraxis (se ovannämnda domar i målen Kziber, punkt 27, samt Yousfi, punkt 21) omfattar såväl verksamma arbetstagare som sådana som har lämnat arbetsmarknaden, bland annat efter att ha uppnått den ålder som krävs för att få ålderspension.
23 Det bör dessutom påpekas att artikel 41.1 i avtalet även är tillämplig på de familjemedlemmar till dessa arbetstagare som bor tillsammans med dem i den medlemsstat där de är eller har varit sysselsatta.
24 Därav följer att en sådan person som sökanden vid den nationella domstolen omfattas av artikel 41.1 i avtalet i sin egenskap av maka till en marockansk migrerande arbetstagare som bor tillsammans med denne i den medlemsstat där han, efter att i den staten ha varit yrkesverksam, uppbär en ålderspension.
25 För det andra, vad gäller begreppet social trygghet som återfinns i den bestämmelsen, följer det av de ovan nämnda domarna i målen Kziber, punkt 25, och Yousfi, punkt 24, att detta begrepp skall tolkas på samma sätt som det identiska begrepp som återfinns i förordning nr 1408/71.
26 I artikel 4.1 i förordning nr 1408/71, i vilken de olika grenar av social trygghet som omfattas av förordningens tillämpningsområde räknas upp, nämns under punkten 4.1 c uttryckligen förmåner vid ålderdom.
27 Därav följer att förmåner, likt den form av övergångsförmån som föreskrivs i AOW, som utgör en ökning av den berördes ålderspension, omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71 och således av tillämpningsområdet för artikel 41.1 i avtalet.
28 I enlighet därmed innebär principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet inom området för social trygghet, som stadgas i artikel 41.1, att makan till en migrerande marockansk arbetstagare som är bosatt inom den medlemsstats territorium där denne har varit sysselsatt och som uppfyller samtliga villkor, utom det som avser medborgarskap, för att där kunna erhålla förmåner som de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW för personer som är bosatta i den berörda medlemsstaten inte kan förvägras dessa förmåner på grund av sin nationalitet.
29 SVB har emellertid invänt att en marockansk medborgare som är maka till en migrerande marockansk arbetstagare men som aldrig själv har varit arbetstagare inte kan åberopa bestämmelserna i artikel 41.1 i avtalet för att komma i åtnjutande av sådana förmåner som de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW, eftersom dessa enligt den nationella lagstiftningen anses utgöra en egen rättighet, och inte en härledd rättighet som den berörda har erhållit i sin egenskap av familjemedlem till en migrerande arbetstagare.
30 Det kan i det avseendet vara tillräckligt att påminna om att den personkrets som artikel 41.1 i avtalet är tillämplig på inte är identisk med den som förordning nr 1408/71 är tillämplig på, såsom den definieras i artikel 2 i denna, vilket får till följd att den princip som uppställs i rättspraxis och som innebär att en åtskillnad görs mellan migrerande arbetstagares familjemedlemmars härledda respektive egna rättigheter inom ramen för förordning nr 1408/71 - en rättspraxis som för övrigt nyligen har klargjorts genom dom av den 30 april 1996, Cabanis-Issarte (C-308/93, REG s. I-2097) - inte kan tillämpas inom ramen för avtalet såsom framgår av ovannämnda dom i målet Kziber (se i analogi därmed dom av den 5 april 1995, Krid, C-103/94, REG s. I-719, punkt 39, angående artikel 39.1 i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Algeriet, undertecknat i Alger den 26 april 1976 och godkänt på gemenskapens vägnar genom rådets förordning (EEG) nr 2210/78 av den 26 september 1978 (EGT nr L 263, s. 1), vilken har samma lydelse som artikel 41.1 i samarbetsavtalet EEG-Marocko).
31 SVB samt den nederländska och den franska regeringen har för övrigt understrukit att övergångssystemet i AOW är av särskild art, vilket skall ha fastställts av domstolen i den ovan nämnda domen i målet Winter-Lutzins. Den särskilda arten följer av att det inte är erläggandet av avgifter utan bosättningen i Nederländerna som är avgörande för om perioder före den 1 januari 1957 skall beaktas. Det skulle därför vara berättigat att begränsa den personkrets som har rätt till AOW:s övergångsförmåner till sådana personer som har en tillräckligt stark anknytning till Nederländerna. Denna anknytning uttrycks såväl genom kravet på innehav av nederländskt medborgarskap som genom kravet på bosättning i Nederländerna. I detta avseende borde domstolen åtminstone fastslå att systemet i bilaga 6 till förordning nr 1408/71 under rubriken "Nederländerna", punkt 2, är tillämpligt. Enligt detta är det tillåtet att göra undantag från den princip om bortseende från krav på bosättning som föreskrivs i artikel 10 i förordningen i syfte att ta hänsyn till AOW:s särdrag. Med tillämpning av [bestämmelserna i] bilagan skulle en person som sökanden i målet vid den nationella domstolen inte kunna erhålla AOW:s övergångsförmåner annat än för de perioder mellan sin femtonårsdag och den 1 januari 1957 som hon har varit bosatt i Nederländerna eller arbetat som anställd i den staten, under förutsättning att personen i fråga efter 59 års ålder har varit bosatt i sex år inom en eller flera medlemsstaters territorier.
32 Inte heller denna ståndpunkt kan godtas.
33 I det avseendet skall först påpekas att i ett sådant mål som det som är anhängigt vid den hänskjutande domstolen motiveras vägran att bevilja sociala trygghetsförmåner av omständigheten att den berörda inte är medborgare i medlemsstaten i fråga och heller inte kan likställas med en medborgare i den staten med stöd av nationell lagstiftning.
34 Det bör därefter påpekas att en sådan person som sökanden i målet vid den nationella domstolen uppfyller samtliga villkor som ställs i den berörda medlemsstatens lagstiftning för att vara berättigad till de omtvistade förmånerna, med undantag för det som avser innehav av medborgarskap i medlemsstaten.
35 Principen, som stadgas i artikel 41.1 i avtalet, att marockanska migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar som bor tillsammans med dem i fråga om social trygghet skall åtnjuta en behandling som är fri från diskriminering på grund av nationalitet jämfört med medborgarna i de medlemsstater där de är sysselsatta innebär att de personer som omfattas av bestämmelsen skall behandlas som om de vore medborgare i de berörda medlemsstaterna.
36 Därav följer att principen innebär att de behöriga myndigheterna i en medlemsstat då de beviljar en social trygghetsförmån skall likställa de personer som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 41.1 i avtalet med medborgarna i den staten, vilket innebär att det i den nationella lagstiftningen i fråga inte får ställas ytterligare eller strängare villkor för de förra jämfört med de villkor som gäller för medborgarna i medlemsstaten.
37 Det skall därför anses vara oförenligt med denna princip att för de personer som omfattas av bestämmelsen ställa krav på medborgarskap i den berörda medlemsstaten, ett krav som denna stats medborgare oundvikligen uppfyller, samt att ställa sådana krav på en viss tids bosättning inom medlemsstatens territorium, om den tiden är längre än vad som krävs av medborgarna, eller såsom kravet på yrkesutövning i medlemsstaten i fråga, ett krav som inte ställs på medborgarna.
38 Det faktum, som har understrukits av SVB och av den nederländska regeringen, att A. Hallouzi-Choho skulle kunna likställas med en nederländsk medborgare med stöd av den kungliga kungörelsen av den 15 november 1985 och således, eftersom hon även fortsättningsvis har varit bosatt i Nederländerna, skulle kunna erhålla de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW från och med februari 1996 är irrelevant av samma anledning.
39 I själva verket föreskrivs i den nationella lagstiftningen ett ytterligare villkor på bosättning som inte måste uppfyllas av medborgarna i den berörda medlemsstaten och som därför inte är förenligt med principen om icke-diskriminering som stadgas i avtalet.
40 Med anledning av det ovan sagda skall den fråga som Centrale Raad van Beroep har ställt besvaras på så sätt att artikel 41.1 i avtalet skall tolkas så, att det strider mot den bestämmelsen att en medlemsstat vägrar att bevilja makan till en marockansk arbetstagare, med anledning av att hon är marockansk medborgare, sådana förmåner som de övergångsförmåner som har fastställts genom AOW, vilka föreskrivs i medlemsstatens lagstiftning till förmån för statens egna medborgare som uppfyller vissa villkor i fråga om bosättning i den staten, då makan uppfyller sagda bosättningsvillkor.
Denna doms verkan i tiden
41 Den franska regeringen har under sammanträdet yrkat att domstolen skall tidsbegränsa verkningarna av föreliggande dom, om den skulle fastslå att den icke-diskrimineringsprincip som stadgas i artikel 41.1 i avtalet skall tolkas så, att en marockansk migrerande arbetstagares familjemedlemmar kan erhålla sådana förmåner som de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW. Den franska regeringen har som skäl för yrkandet angivit att en sådan dom skulle få allvarliga konsekvenser för medlemsstaternas system för social trygghet.
42 Det bör i det avseendet påpekas att domstolen inte kan tidsbegränsa verkningarna av en tolkning i ett förhandsavgörande annat än om det motiveras av tvingande rättssäkerhetshänsyn.
43 Detta krav är i föreliggande fall inte uppfyllt.
44 Även om det ansågs visat att sådana finansiella konsekvenser som den franska regeringen har åberopat skulle uppkomma, skulle tolkningen av artikel 41.1 i avtalet nämligen inte rimligen kunna ge upphov till något tvivel med hänsyn till den fasta rättspraxisen efter den ovan nämnda domen i målet Kziber.
45 Det saknas därför anledning att tidsbegränsa verkningarna av denna dom.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
46 De kostnader som har förorsakats den nederländska och den franska regeringen samt Europeiska gemenskapernas kommission, vilka har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
- angående den fråga som genom beslut av den 9 december 1994 förts vidare av Centrale Raad van Beroep - följande dom:
Artikel 41.1 i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Konungariket Marocko, som undertecknades i Rabat den 27 april 1976 och som godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets förordning (EEG) nr 2211/78 av den 26 september 1978, skall tolkas så, att det strider mot den bestämmelsen att en medlemsstat vägrar att bevilja makan till en marockansk arbetstagare, med anledning av att hon är marockansk medborgare, sådana förmåner som de övergångsförmåner som har fastställts genom AOW, vilka föreskrivs i medlemsstatens lagstiftning till förmån för statens egna medborgare som uppfyller vissa villkor i fråga om bosättning i den staten, då makan uppfyller sagda bosättningsvillkor.