61987CC0308_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Ved staevning registreret paa Domstolens Justitskontor den 9 . oktober 1987 har Alfredo Grifoni, der er indehaver af firmaet med samme navn i Ispra, anlagt sag ved Domstolen med paastand om, at Det Europaeiske Atomenergifaellesskab ( herefter benaevnt "Euratom ") kendes ansvarligt for den skade, han har lidt som foelge af en ham paafoert ulykke, hvorfor Euratom boer tilpligtes at erstatte skaden .
2 . Da sagens faktiske omstaendigheder samt parternes anbringender og argumenter udtoemmende er fremlagt i retsmoederapporten, skal jeg kun kort minde om sagens faktum .
3 . Ved skrivelse af 21 . maj 1984 accepterede Det Faelles Forskningscenter i Ispra ( herefter benaevnt "centret ") et tilbud fra Grifonis firma . Parterne var enige om at indgaa en rammeaftale om deres fremtidige retsforhold vedroerende udfoerelse af blikkenslager - og smedearbejde paa centrets meteorologiske station . Rammeaftalens artikel 2 stipulerer, at kontraktens varighed er et aar, som imidlertid beregnes fra centrets foerste ordre .
4 . Den 20 . oktober 1985, da kontrakten altsaa endnu ikke var traadt i kraft, begav Grifoni sig ledsaget af en ved centret ansat person, Danielato, op paa den meteorologiske stations tag for at foretage en raekke opmaalinger . Ved denne lejlighed faldt Grifoni ned fra ca . 4,5 m hoejde, hvorved han paadrog sig alvorlige kvaestelser . Efter ulykken soegte Grifoni erstatning hos Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som imidlertid afviste kravet . Grifoni anlagde derpaa sag ved Domstolen .
5 . Til stoette for paastanden har Grifoni principalt gjort gaeldende, at Euratom maa vaere kontraktligt ansvarligt, subsidiaert at Euratom boer anses for ansvarligt uden for kontraktforhold .
Domstolens kompetence
6 . Inden jeg tager stilling til sagens realitet, finder jeg det noedvendigt kort at gaa ind paa Domstolens kompetence, selv om Kommissionen ikke har fremsat indsigelse mod den .
7 . For saa vidt som Grifoni til stoette for paastanden paaberaaber sig kontraktligt ansvar, finder jeg Domstolen klart kompetent i medfoer af Euratom-Traktatens artikel 153 og rammeaftalens artikel 17, hvilken igen henviser til udbudsbetingelsernes artikel 16; der foreligger derfor kompetence ifoelge en vaernetingsklausul . Paa dette sted er det ikke noedvendigt at gaa ind paa spoergsmaalet, om gyldigheden af naevnte klausul skal bedoemmes i henhold til italiensk ret, som kontrahenterne har udpeget som det anvendelige retssystem; jeg behoever heller ikke at tage stilling til, om klausulen i bekraeftende fald opfylder de formelle betingelser, som opstilles i den italienske civillovbogs artikel 1341 for, at der kan fastsaettes vaernetingsklausauler . Jeg kan imidlertid ikke laegge skjul paa, at jeg naerer staerk tvivl herom .
8 . Hvad angaar det paaberaabte ansvar uden for kontraktforhold for Euratom, udledes Domstolens kompetence af Euratom-Traktatens artikel 151 og artikel 188, stk . 2 . Formuleringen af den sidstnaevnte bestemmelse efterlader ingen tvivl . Domstolens enekompetence bestaar saavel i det tilfaelde, at ansvar uden for kontraktforhold goeres gaeldende i relation til Faellesskabets individuelle handlinger eller retsfastsaettelse, som i de tilfaelde, at skadelidtes tab er opstaaet som foelge af institutionernes eller deres ansattes faktiske adfaerd ( 1 ) - handling eller undladelse - under udoevelsen af deres hverv . Som eksempel paa en skade foraarsaget af genstande eller materialer, som opbevares eller bruges af Faellesskabet, for at dette kan opnaa det oenskede formaal, og som vil kunne begrunde et ansvar uden for kontraktsforhold for Faellesskabet, er det tilstraekkeligt at henvise til skader opstaaet ved brugen af nukleart materiale ( 2 ).
Et andet eksempel paa ansvar uden for kontraktforhold, der hviler paa Faellesskabets undladelse, fremgaar af dommen af 7 . november 1985, Adams ( 145/83, Sml . s . 3539 ). Praemis 44 praeciserer klart : "Kommissionen findes herefter at have paadraget sig ansvar over for sagsoegeren for den skade, som han har lidt ved, at Kommissionen ikke har foretaget det fornoedne for at meddele sagsoegeren de oplysninger, som den sad inde med ...".
Hvad herefter angaar forbindelsen mellem den omstaendighed, som angiveligt begrunder ansvaret, og institutionernes eller deres ansattes udoevelse af deres hverv, synes jeg, at den er helt klar . For det foerste vil jeg bestemt antage, at det ogsaa maa indgaa i en institutions opgaver og pligter at drage omsorg for hygiejnen og sikkerheden paa institutionens arbejdspladser . Og for i oevrigt at fjerne enhver tvivl i saa henseende maa der laegges vaegt paa, at man havde tillagt en ansat ved institutionen, naermere bestemt en generaldirektoer, udtrykkeligt "paa Kommissionens vegne" at traeffe "alle foranstaltninger, der er noedvendige for at varetage sikkerheden for personer og anlaeg i sin ressort" ( Kommissionens beslutning 71/57/Euratom af 13 . januar 1971, JO L 16 af 20.1.1971, s . 14, vedlagt som bilag ).
Til bekraeftelse paa det ovenfor antagne skal jeg tilfoeje, at modstykket til Domstolens kompetence ifoelge Traktatens artikel 188 er de nationale domstoles inkompetence, eftersom Euratom er soegsmaalsimmun i civile sager i et tilfaelde som det her foreliggende, netop fordi sagsgenstanden angaar en af organisationens opgaver .
Ansvar i kontraktforhold
9 . Som ovenfor anfoert indtraf det passerede paa et tidspunkt, da kontrakten endnu ikke var traadt i kraft . Herefter maa paalaeggelse af ansvar i kontraktforhold vaere udelukket .
10 . Herefter bliver der tilbage at undersoege, om man i italiensk ret, der ifoelge rammeaftalen er den anvendelige, navnlig den italienske civillovbogs artikel 1337, kan finde belaeg for at paalaegge ansvar i form af et "praekontraktligt" ansvar eller i form af "culpa in contrahendo ".
Uden at det er noedvendigt at tage stilling til substansen i droeftelserne i retspraksis og italiensk doktrin vedroerende karakteren af et saadant ansvar, altsaa om det er kontraktligt eller ikke ( jfr . eksempelvis "Commentario breve al codice civile", Cian/Trabucchi, CEDAM 1988, s . 974 ), er det tilstraekkeligt at anfoere, at betingelserne for at antage et saadant ansvar ikke foreligger opfyldt her i sagen . Artikel 1337 bestemmer foelgende : "Ved forhandling og indgaaelse af kontrakter skal parterne stedse iagttage god forretningsskik ". Imidlertid er det uden videre klart, at parterne i sagen her allerede havde lagt forhandlings - og indgaaelsesfasen bag sig . Foelgelig kan der ikke foreligge tilsidesaettelse af nogen af de "praekontraktlige" pligter, som er fastlagt af retspraksis og doktrinen i Italien; naermere foreligger der ingen tilsidesaettelse af pligten til at give oplysning om saadanne forhold, der er noedvendige for at danne sig en korrekt opfattelse af kontrakten, ligesom hverken bevarings - eller fortrolighedspligten er tilsidesat .
Ogsaa paa grundlag af den alment-juridiske teori er det i oevrigt anerkendt, at begrebet "praekontraktligt" ansvar maa antages at have en funktionel forbindelse med indholdet af den fremtidige kontrakt, hvilken forbindelse er afgoerende for indholdet af pligten til at udvise god forretningsskik . Fra doktrinen kan man naevne eksemplet med den saelger, som under forhandlingerne maerkbart forringer salgsgenstandens vaerdi, og der er eksemplet med den totalt ubegrundede afbrydelse af selve forhandlingerne . Vice versa er der i den konkrete sag kun en rent kronologisk forbindelse mellem det faktum, jeg beskaeftiger mig med, og kontrakten, saaledes forstaaet, at forbindelsen opstod paa et tidspunkt, som ligger forud for kontraktens gyldighedstidspunkt .
11 . Ud fra de hidtil fremfoerte betragtninger maa det saaledes vaere klart, at der konkret hverken kan antages kontraktligt ansvar eller "praekontraktligt" ansvar .
Ansvar uden for kontraktforhold
12 . I den nylig afsagte dom af 9 . november 1989, Briantex ( 353/88, Sml . s . 3623 ) udtales foelgende : "Ifoelge Domstolens faste praksis forudsaetter ansvar uden for kontrakt for Faellesskabet og opfyldelsen af et krav om erstatning for det lidte tab, at der foreligger en af en faellesskabsinstitution udstedt retsstridig akt, der har forvoldt reel skade, og at der er aarsagssammenhaeng mellem retsakten og skaden ".
Jeg maa derfor undersoege, om de tre omtalte betingelser konkret er opfyldt .
13 . Ifoelge Grifoni bestaar den retsstridige akt, som boer tilregnes Euratom-kommissionen, i, at man har tilsidesat, for det foerste, en hel raekke italienske arbejdssikkerhedsbestemmelser (( navnlig artikel 10 i dekret nr . 164 af 7 . januar 1956 om forebyggelse af arbejdsskader i byggesektoren ( GURI ( lovtidende ) nr . 78 af 31.3.1956 ) samt artiklerne 26 og 27 i dekret nr . 547 af 27 . april 1955 fra republikkens praesident vedroerende sikkerheden paa arbejdspladsen ( GURI nr . 158 af 12.7.1956 ) )). Gennemfoerelsen af disse bestemmelser i italiensk ret paa centrets omraade er udtrykkeligt fastsat i artikel 31 i bilag F i overenskomsten af 2 . juli 1959 mellem Italien og Euratom .
For det andet begrundes retsstridigheden i oevrigt med tilsidesaettelsen af artikel 10, stk . 3, i den allerede omtalte Kommissionsbeslutning 71/57 af 13 . januar 1971 om reorganisering af forskningscentret ( JO L 16, s . 14 ), som paalaegger generaldirektoeren "paa Kommissionens vegne" at traeffe "alle foranstaltninger, der er noedvendige for at varetage sikkerheden for personer og anlaeg i sin ressort ".
For det tredje haevdes der at foreligge tilsidesaettelse af en raekke konventioner og rekommandationer fra Den Internationale Arbejdsorganisation ( ILO ), som udgoer almindelige retsgrundsaetninger faelles for medlemsstaterne .
14 . Kommissionens forsvar heroverfor bestaar i det vaesentlige i, at den ab ovo har benaegtet, at der foreligger ansvar uden for kontraktforhold; den vil derimod paany henfoere faktum til kategorien kontraktansvar, som Kommissionen imidlertid selv har bestraebt sig staerkt paa at afvise med henvisning til, at betingelserne herfor ikke er opfyldt . I retsmoedet udtrykte Kommissionens befuldmaegtigede sig usaedvanlig klart paa to punkter, som under skriftvekslingen havde givet anledning til tvivl; han udtalte saaledes,
- at Grifoni handlede paa grundlag af en rammekontrakt, som han havde accepteret, og ved hvilken han paatog sig ethvert ansvar med hensyn til sikkerhedsforholdene, og
- at styrtet fra taget som foelge af hans eventuelle uforsigtighed ikke kan laegges Kommissionen til last .
Sammenfattende har Kommissionen forklaret Domstolen, at den finder, at det passerede boer betegnes som en "forretningsrisiko", som med et minimum af saedvanlig agtpaagivenhed havde kunnet forudses og undgaas .
15 . Jeg maa sige med det samme, at sagsoegtes argumentation efter min opfattelse klart forenkler problemstillingen og under alle omstaendigheder fokuserer alene paa hypotesen om kontraktligt ansvar, som jeg har udelukket . Det er derfor irrelevant at laegge vaegt paa rammeaftalens artikel 8 af den simple, men fyldestgoerende grund, at den endnu ikke var traadt i kraft paa ulykkestidspunktet . Det kan der ikke rokkes ved, selv om jeg endnu en gang vil se bort fra den meget alvorlige tvivl, jeg naerer med hensyn til, om den naevnte artikel 8 er gyldig ifoelge italiensk ret, idet artikel 8 med sin ansvarsbegraensning og mulighed for at fremsaette indsigelser i overensstemmelse med den italienske civillovbogs artikel 1341 burde have vaeret genstand for en saerskilt aftale, idet der ellers ville foreligge en nullitet .
Kommissionen har derimod ikke fremlagt noget argument for at tilbagevise hypotesen om ansvar uden for kontraktforhold; den har blot anerkendt, at der er tale om et "objektivt" ansvar, forstaaet som ansvar uden culpa .
16 . Jeg maa derfor i foerste raekke gennemgaa spoergsmaalet om, hvilke kriterier der kommer i betragtning ved bedoemmelsen af, om den adfaerd, som angiveligt skal begrunde hypotesen om ansvar uden for kontraktsforhold, er retsstridig .
17 . Henvisningen i EOEF-Traktatens artikel 188 til de "almindelige retsgrundsaetninger, der er faelles for Medlemsstaternes retssystemer", kunne ved den foerste laesning rejse tvivl om, hvorvidt det er muligt udelukkende at henvise til reglerne i ét nationalt retssystem, selv om det - med forbehold af den noedvendige bedoemmelse af ansvarssituationen og dens virkninger i forhold til de for medlemsstaterne faelles almindelige retsgrundsaetninger, som i oevrigt allerede er udformet i vigtige domme fra Domstolen - forekommer mig, at en af betingelserne for at paalaegge ansvar, nemlig at der foreligger en retsstridig handling, som den foerste maa kunne fastslaas i forhold til reglerne i det retssystem, som formodes at vaere overtraadt .
Mine just fremsatte bemaerkninger gaelder saa meget desto mere i et sagsforhold af den type, som jeg beskaeftiger mig med, da det i foerste raekke ville vaere pudsigt, at skadelidte antoges vaernet af retsreglerne - for saa vidt som den paagaeldende kunne goere krav herpaa - i mindre grad, end hvad der saedvanligvis gaelder ifoelge retsreglerne i den medlemsstat, som ulykken fandt sted i; for det andet boer den immunitet i relation til civile soegsmaal i medlemsstaten, som bestaar i tilfaelde som her, sammenholdt med Domstolens kompetence i medfoer af Euratom-Traktatens artikel 188, ikke foere til en maerkbart ringere beskyttelse .
I Italiens retssystem er der, ud over en saerdeles vidt formuleret regel om ansvar uden for kontraktforhold - som hverken mere eller mindre hviler paa princippet neminem laedere ( civillovbogens artikel 2043 ) - mindst to andre, konkret relevante regler i den italienske civillovbog ( der begge gaelder for den offentlige forvaltning ), nemlig foelgende :
artikel 2051 :
"Enhver er ansvarlig for skade forvoldt paa ting i hans varetaegt, medmindre skaden bevises at vaere haendelig";
artikel 2087 :
"Bygherrer skal paa arbejdsstedet traeffe de foranstaltninger, som ifoelge arbejdets saerlige karakter, praksis og den tekniske udvikling er noedvendige for at beskytte arbejdstagerne fysisk og psykisk ."
18 . De almindelige lovregler er som ovenfor beskrevet; de konkret relevante omstaendigheder er foelgende :
- Grifoni var ikke en ved centret ansat person, og han var ( endnu ) ikke knyttet til det ved en licitationskontrakt; han var simpelt hen en tredjemand;
- det er ubestridt, at Grifoni blev "hidkaldt" af de kompetente personer ved centret med henblik paa at foretage opmaalinger paa "adgangsterrassen" ved de meteorologiske instrumenter paa taget, hvilket sted han ikke havde kendskab til;
- det er ikke bestridt, at de kompetente personer ved centret opbevarede noeglen til "terrassens" adgangsdoer, som normalt var aflaast, og at en af dem, Danielato, ved den lejlighed ledsagede Grifoni, som han aabnede doeren for og dermed gav mulighed for at komme op paa terrassen ad den vej .
19 . Eftersom det er de forhold, som er bragt paa det rene uden at blive bestridt i sagens akter eller i retsmoedet, mener jeg, at der i foerste raekke kan blive tale om at anvende dels den italienske civillovbogs artikel 2043 - som knaesaetter princippet alterum non laedere - dels civillovbogens artikel 2051, som med en praecisering af naevnte princip fastslaar ansvar for skader fremkaldt af ting i varetaegt, idet der bestaar formodning for, at tingen er sikret effektivt .
20 . Under den foerste hypotese begrundes ansvaret med culpa og indebaerer den dertil svarende bevisbyrde for skadelidte; under den anden er ansvaret for ting i ens varetaegt derimod begrundet i en formodning for culpa, hvorfor bevisbyrden er vendt om ( res ipsa loquitur ). Under alle omstaendigheder har forskellen ikke nogen betydning her i sagen, da det er aabenbart, at centret ikke, hverken i forhold til den dér ansatte Danielato eller i forhold til Grifoni, traf nogen forholdsregel for at undgaa, at det passerede indtraf, og heri bestaar dets culpa .
21 . Med hensyn til muligheden for, at Grifoni kan have udvist egen skyld, maa det siges at vaere en eventualitet, som paa ingen maade fremgaar af det oplyste, og Kommissionen har hverken bevist eller tilbudt at bevise egen skyld, uanset at den jo har bevisbyrden .
22 . Jeg kan da tilfoeje, at der ud over de almindelige erstatningsretlige regler i italiensk ret, ligesom i de fleste andre retssystemer, findes specialforskrifter til forebyggelse af arbejdsskader . At der i sagen foreligger en arbejdsskade, kan ikke serioest bestrides, navnlig under hensyn til lang og fast retspraksis . Begrebet arbejdsulykke daekker jo faktisk ethvert skadestilfaelde indtruffet af voldelig aarsag under arbejdet, som har medfoert doed eller vedvarende uarbejdsdygtighed, det vaere sig helt eller delvis, eller en foreloebig fuldstaendig uarbejdsdygtighed, som medfoerer sygefravaer . Desuden er arbejdssituationen udtryk for arbejdets formaal i den betydning, at arbejdssituationen bestaar overalt, hvor en situation omfatter ordregiverens interesser eller produktionsinteresser eller en omstaendighed, som vedroerer arbejdsforholdet . Paa trods af Kommissionens spagfaerdige forsoeg paa i retsmoedet at bestride, at der bestaar en arbejdsulykke, er det imidlertid helt klart, at formaalet med Grifonis tilstedevaerelse paa centrets "terrasse" var, at han skulle udfoere et arbejde dér; der var ikke blot tale om en hoeflighedsvisit .
23 . Vedroerende de her interesserende forhold maa der isaer laegges vaegt paa reglerne vedroerende sikkerheden paa arbejdspladsen ( dekret fra republikkens praesident nr . 547/55 ) og om forebyggelse af arbejdsskader i byggesektoren ( dekret fra republikkens praesident nr . 164/56 ), hvis artikler 26 og 27, henholdsvis artikel 10, er blevet paaberaabt af Grifoni, hvilket jeg allerede har fremhaevet; desuden boer der laegges vaegt paa den allerede naevnte almindelige regel i den italienske civillovbogs artikel 2087, som indeholder den almindelige grundsaetning om forebyggelse af skadestilfaelde, og som finder anvendelse paa saavel private som offentlige bygherrer .
Saa langt, saa godt . Der er imidlertid opstaaet tvivl om, hvorvidt de naevnte specialregler kan anvendes i sagen; det mener Grifoni, men ikke Kommissionen .
24 . I princippet maa centret siges at have vaeret undergivet de ovennaevnte bestemmelser, ganske paa samme maade som det var undergivet de italienske erstatningsretlige regler . For det foerste er forholdet faktisk det, at reglerne om arbejdssikkerhed i Italien er af ufravigelig karakter ( de er saakaldte skal-regler ), fordi de staar i forbindelse med aabenbare sociale krav, der ikke kan goeres undtagelse fra; og den omstaendighed, at Euratom er udstyret med bestemte privilegier og immuniteter i den stat, som dets tjenestegrene befinder sig i, fritager ikke naevnte Faellesskab fra at respektere italiensk lovgivning : soegsmaalsimmunitet i civil - og straffesager er bestemt ikke ensbetydende med immunitet i forhold til lovgivningen . For det andet maa man - og dette for at bortvejre enhver tvivl og usikkerhed - her i sagen naevne en ganske praecis bestemmelse i overenskomsten mellem Italien og Euratom med henblik paa centrets placering; der er tale om artikel 31 i bilag F, hvorefter Kommissionen "er eneansvarlig for" at gennemfoere "Italiens forskrifter om hygiejnen og sikkerheden paa arbejdspladserne ".
Navnlig er der ikke tvivl om, at centret maatte vaere adressat for de forpligtelser, der knaesaettes i dekret fra republikkens praesident nr . 547/65 om almindelige regler vedroerende sikkerheden paa arbejdspladsen . Dekretet finder faktisk ( jfr . artikel 1 ) anvendelse paa "al virksomhed udoevet af arbejdstagere", og det gaelder baade for staten og samtlige offentlige foretagender . Artikel 4 paalaegger arbejdsledere og sjakformaend samt oevrige ansvarlige at "gennemfoere de i dette dekret fastsatte sikkerhedsforanstaltninger ".
I artikel 27 hedder det : "Raekvaerk skal opstilles paa stilladser, ved gennemgange, paa afsatser, adgangsramper, balkoner og hoejtliggende arbejdssteder ". Denne bestemmelse har man fundet anvendelig ikke blot i forbindelse med byggearbejder, men i ethvert tilfaelde, hvori arbejdet udfoeres i en hoejde paa over halvanden meter, ogsaa hvor der er tale om lejlighedsvist arbejde ( dom af 29 . oktober 1984 fra den italienske Kassationsdomstol, jfr . Riv . pen . 1985, s . 922 ).
Til dette foejer sig de mere specifikke regler om forebyggelse af arbejdsskader i byggesektoren ( dekret fra republikkens praesident nr . 164/56 ), vedtaget som svarende til ILO-konvention nr . 62 . Denne forskrift finder anvendelse ( jfr . artikel 1 ) paa "udfoerelse af bygge -, vedligeholdelses -, udbedrings - og nedrivningsarbejder vedroerende faste genstande", og artikel 10 bestemmer saerligt : "Ved arbejde naer tagrender og gesimser, paa tage og tilsvarende steder, som frembyder nedstyrtningsrisiko, skal de beskaeftigede goere brug af en egnet sikkerhedssele ". Tillige har Kassationsdomstolen adskillige gange fastslaaet, at pligten i den paagaeldende artikel 10 er "utvetydig og ikke tillader fravigelser eller alternativer af nogen art, naar der udfoeres arbejde, som uanset arten medfoerer nedstyrtningsrisiko, og det ikke er muligt at opstille beskyttelsesstilladser eller raekvaerk" ( Kassationsdomstolens dom af 29 . marts 1984, jfr . Riv . pen . 1985, s . 606 ).
25 . Mere generelt skal jeg henvise til, at retspraksis - og det gaelder domme afsagt af saavel de almindelige domstole som Kassationsdomstolen - ikke har undladt at uddrage den tilsigtede konsekvens af det grundlaeggende forfatningskrav ( jfr . artikel 32 ), som er fastsat til beskyttelse af individets absolutte ret - og samfundets hertil svarende interesse - til fysisk integritet, hvilken ret er defineret som "undtagelsesfri og uopgivelig ". Ud fra denne synsvinkel har retspraksis for det foerste fastslaaet, at "der ved arbejdsstedet skal forstaas ikke blot det forud fastlagte sted, hvor arbejdstageren saedvanligvis udfoerer de ham betroede opgaver, men ogsaa ethvert andet sted, som arbejdstageren har adgang til, herunder ogsaa undtagelsesvis for at opfylde de krav, der staar i forbindelse med hans arbejde" ( Kassationsdomstolens dom af 11 . oktober 1979, jfr . Riv . pen . 1980, s . 584 ).
Jeg skal ogsaa goere opmaerksom paa, at Italiens Kassationsdomstol adskillige gange har henvist til det princip, at "reglerne om forebyggelse af arbejdsskader ikke blot tilsigter at fjerne den risiko, der er knyttet til udfoerelsen af bestemte arbejdsopgaver, men ogsaa og navnlig den risiko, som hidroerer fra arbejdstagernes egen uerfarenhed, uforsigtighed og manglende opmaerksomhed, idet arbejdstagernes integritet stedse skal beskyttes, ogsaa hvor dette sker mod deres vilje" ( Kassationsdomstolens dom af 5 . december 1977, jfr . Rivista diritto lavoro, 1978, II, s . 499, og i samme retning Kassationsdomstolens dom af 24 . juni 1980, jfr . Riv . pen . 1981, s . 103 ).
Endelig har Kassationsdomstolen i sine domme praecist i mange og entydige domme udvidet den beskyttelse, som gaelder efter de ovennaevnte retsforskrifter, ogsaa til selvstaendige samt til tredjemaend, som "eventuelt befinder sig i en saadan faresituation, som lovgivningen tilsigter at undgaa ved at paalaegge bestemte sikkerhedsforanstaltninger indfoert" ( jfr . Kassationsdomstolens dom af 20 . december 1971, Cass . pen . Mass . 1973, s . 185, Kassationsdomstolens dom af 22 . november 1979, jfr . Riv . pen . 1980, s . 584, og Kassationsdomstolens dom af 15 . oktober 1984, jfr . Riv . pen . 1985, s . 606 ).
26 . Hvad angaar den konkrete sag, og i lyset af de ovenfor beskrevne faktiske omstaendigheder, maa Kassationsdomstolens bedoemmelse efter min opfattelse ses i sammenhaeng med den udtalelse til brug for straffesagen, som blev udarbejdet af teknikerne ved Unità sanitaria locale nr . 5 ( vedlagt Grifonis staevning ), som i medfoer af lov nr . 833 af 23 . december 1978 - om oprettelse af Det Nationale Sundhedskontor ( 3 ) - er den offentlige myndighed, som er kompetent til at paase, om reglerne om arbejdssikkerhed overholdes .
Af den naevnte udtalelse fremgaar det klart, at centret havde tilsidesat de paagaeldende regler, og der henvises herved til foelgende : det havde ikke forinden truffet nogen forebyggende foranstaltning hverken i form af faste raekvaerker eller i form af foreloebige stilladser, ligesom der ikke var fremskaffet sikkerhedsseler ( hverken for Grifoni eller for den ved centret ansatte Danielato ).
Det er naesten overfloedigt at fremhaeve, at det af udtalelsen fremgaar, at de ansvarlige ved centret slet ikke har bestridt bemaerkningerne fra de sagkyndige ved Unità sanitaria locale; de har alene benaegtet, at centret kan vaere omfattet af italiensk lovgivning, hvorved de i oevrigt netop har paaberaabt sig den internationale konvention, der, som paavist ovenfor, udtrykkeligt paalaegger centret pligt til at iagttage de relevante nationale forskrifter .
27 . Paa grundlag af det anfoerte kan det konstateres, at det - uafhaengigt af spoergsmaalet, om man konkret boer laegge den italienske saerlovgivning til grund med henblik paa problemet ansvar uden for kontraktforhold - med den fornoedne klarhed er fremgaaet, at centret ikke har overholdt de omtalte indiskutable pligter til forsigtighed og forebyggelse, som den bestaaende risiko for nedstyrtning fra tagterrassen kraevede overholdt .
Efter min opfattelse er der faktisk ingen tvivl om, at der kan antages at foreligge pligt til forsigtighed og forebyggelse overalt, naar der bestaar en nedstyrtningsrisiko, og at denne pligt her i sagen konkret bliver til en pligt til i paakommende tilfaelde at forsyne retssubjekterne, herunder dem, som lejlighedsvis udsaettes for faren, med egnede sikringsmidler . Jeg skal tillige bemaerke - selv om det er en passant - at tagterrasserne paa samtlige EF-bygninger i Luxembourg, saavidt jeg har kunnet se, er forsynet med raekvaerk eller i hvert fald med en eller anden form for beskyttelse ved bygningernes kant .
28 . Den paagaeldende pligt paahvilede centret, for saa vidt som dette ejer og kunne kontrollere bygningen i alle dens sammensaetninger . Og som virksomhed, der beskaeftigede arbejdstagere, er centret adressat for de saerlige pligter, som paahviler bygherrer i medfoer af den italienske civillovbogs artikel 2087, hvis specialregler om skadeforebyggelse detaljeret udtrykker pligtens indhold . Meningen hermed er, at det paahvilede centret som en pligt at forebygge arbejdsskader helt uden hensyn til Grifonis ulykke ( og herved maa det erindres, at ogsaa Danielato selv, der er tjenestemand ved centret, var udsat for risiko ); hertil kommer, at relevansen af de paagaeldende pligter, endsige deres eksistens, ikke kan antages at afhaenge hverken af Grifonis tilstedevaerelse eller fravaer eller af den karakter, man maatte oenske at tillaegge retsforholdet mellem Grifoni og centret .
Man maa derfor kategorisk afvise den tese, at centret ikke havde pligt til forebyggelse alene paa grund af, at Grifoni ikke var ansat dér . To lige afgoerende forhold viser uden videre, at denne antagelse ganske savner grundlag . Som jeg allerede har fremhaevet, er det for det foerste meningen med de specifikke pligter til forebyggelse, at de ikke blot skal beskytte arbejdstagerne, men ogsaa tredjemaend, der tilfaeldigt er udsat for risiko . For det andet skal centret, da det "varetog" taget - i den ovennaevnte betydning af enekontrollen - svare erstatning netop til tredjemaend, hvilket fremgaar af og er i overensstemmelse med den almindelige grundsaetning i den italienske civillovbogs artikel 2051 . Det nytter heller ikke at paaberaabe sig den "erhvervsrisiko", som Grifoni skal have udsat sig for som selvstaendig erhvervsdrivende eller, efter Kommissionens opfattelse, som kommende tilslagsmodtager . Faktisk og udelukkende er det eneste punkt, som man i den forbindelse kunne have diskuteret, om kontrollen over "tagterrassen" allerede var overgaaet fra centret til Grifoni, saaledes som det sker, naar ordregiveren "overdrager arbejdet" til tilslagsmodtageren og derfor overgiver hele kontrollen til ham, og dermed ogsaa ansvaret, over det gode, hvortil er knyttet det arbejde, som er licitationens grundlag . Desangaaende maa der i oevrigt henvises til, at man ifoelge italiensk retspraksis i det enkelte tilfaelde skal undersoege, om arbejdets tilrettelaeggelse ganske er overladt til tilslagsmodtageren, eller om ordregiveren derimod har forbeholdt sig ret til at kontrollere udfoerelsen af arbejdet i et vist omfang; det antages, at ansvaret for mulige skader alene i det foerste tilfaelde udelukkende hviler paa tilslagsmodtageren (" Naar tilslagsmodtageren ikke arbejder i fuldstaendig uafhaengighed, er ogsaa ordregiveren, som deltager i udfoerelsen af arbejdet, ansvarlig for den manglende gennemfoerelse af skadeforebyggende forholdsregler, saaledes at ogsaa hvervgiveren har pligt til at kontrollere arbejdssikkerheden i forbindelse med licitationens genstand", jfr . Cass . pen . III Afdeling, 27 . november 1985, nr . 11513 ).
For det andet opstaar problemet ikke her i sagen, hverken formelt eller reelt . Formelt ikke, fordi der paa ulykkestidspunktet ikke bestod nogen licitationskontrakt mellem centret og Grifoni, lige saa lidt som centret til Grifoni havde "overdraget" tagterrassen med henblik paa, at han skulle tilrettelaegge sit fremtidige arbejde; og reelt ikke, for saa vidt som centret rent faktisk var den, der udelukkende "kontrollerede" tagterrassen, hvilket indebar, at den blev holdt totalt spaerret for enhver uvedkommende, der ikke var ledsaget af den tjenestemand ved centret, som opbevarede noeglen til adgangsdoeren .
29 . Det er naesten overfloedigt at naevne, at de af mig her naevnte regler, navnlig de almindelige privatretlige ansvarsregler, svarer til en hel raekke lignende grundsaetninger, som er faelles for medlemsstaternes retssystemer paa omraadet, og at de specifikke skadeforebyggende forskrifter ganske noejagtigt svarer til de omtalte ILO-regler .
30 . Eftersom der desuden maa antages uden videre at foreligge aarsagsforbindelse mellem centrets undladelse og den indtraadte skade, ligesom der foreligger et reelt og af erstatningsreglerne vaernet tab, finder jeg, at Euratom her har paadraget sig ansvar uden for kontraktforhold, jfr . Traktatens artikel 188 .
31 . Med hensyn til skadens stoerrelse fremgaar det af journalen over den specialistundersoegelse, som Grifoni blev underkastet, for at der kunne foretages en vurdering af virkningerne af ulykken den 24 . oktober 1985 ( hospitalsindlaeggelse med prognoseforbehold samt foelgende diagnoser : hovedtraume med pande-tindingebrud i venstre side med fortsaettelse ved basis, en tredjedel proksimalbrud af hoejre ben, flerleddet uensartet brud af venstre knaeskal, distalt epifysisk spolebensbrud, jfr . staevningens bilag 6 ), at ulykkens virkninger er :
- total uarbejdsdygtighed i 9 maaneder, og
- erhvervsevne nedsat til 70% af det normale .
32 . I staevningen har Grifoni forbeholdt sig at fremlaegge en beloebsmaessig opgoerelse under sagen . Sagsoegte, som har bestridt at vaere ansvarlig for den skadevoldende begivenhed, har dog subsidiaert taget stilling til de resultater, som fremgaar af den ovennaevnte laegejournal . Sagsoegte har isaer bestridt "det store omfang af de af Grifoni paaberaabte helbredsforringelser, ligesom det ikke er klart, hvilke helbredsforringelser der skyldes faldet, og hvilke der tvaertimod maa tilskrives allerede foreliggende sygelige tilstande hos sagsoegeren", og sagsoegte har forbeholdt sig "at lade foretage egne undersoegelser og indhente de noedvendige tjenlige bevismidler, saafremt og i det oejeblik, hvor sagsoegerens eget ansvar skulle vaere klarlagt ".
Eftersom jeg foreslaar Domstolen at kende Kommissionen ansvarlig uden for kontraktforhold for den skade, som paafoertes Grifoni, og eftersom jeg er af den opfattelse, at Domstolen ikke paa grundlag af det oplyste er i stand til at fastslaa erstatningsbeloebets stoerrelse, skal jeg foreslaa, at parterne opfordres til at naa frem til en aftale herom, hvorved det dog boer staa fast, at sagen, saafremt der ikke foreligger en aftale inden for en frist paa seks maaneder, forelaegges Domstolen paany .
33 . Sammenfattende skal jeg foreslaa, at Domstolen traeffer foelgende afgoerelse :
- Euratom-Kommissionen kendes ansvarlig for den ulykke, der indtraf den 20 . oktober 1985, og hvorved Grifoni led skade .
- Parterne opfordres til inden seks maaneder efter dommens afsigelse at indgaa aftale om erstatningen, hvorved det forudsaettes, at Domstolen, saafremt aftale ikke opnaas, fastsaetter erstatningen med tillaeg af renter .
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger .
(*) Originalsprog : italiensk .
( 1 ) Jfr . dom af 12 . juli 1969, Sayag, 9/69, Sml . s . 89 .
( 2 ) Jfr . i overensstemmelse hermed G . Venturini, La responsabilità extracontrattuale delle Comunità europee, Giuffré ed ., Milano, 1980, s . 97 .
( 3 ) Ordinaert tillaeg til GURI nr . 360 af 28.12.1978, navnlig artikel 21 .