62002CC0195_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Med dette søgsmål har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort (2) .
2. Til støtte for påstanden har Kommissionen anført tre klagepunkter, der vedrører proceduren for registrering af førerbeviser (3), der er udstedt af andre medlemsstater, obligatorisk ombytning af visse af disse kørekort til et spansk kørekort og betingelserne for fornyelse eller forlængelse af kørekort, der er udstedt før direktivets gennemførelse i spansk ret.
I – Relevante retsforskrifter
A – Fællesskabsbestemmelser
3. Udstedelse og anvendelse af kørekort blev genstand for en harmonisering med vedtagelsen af det første kørekortdirektiv 80/1263/EØF (4) . Direktivet havde til formål dels at bidrage til at forbedre færdselssikkerheden, dels at lette mobiliteten for personer, som bosætter sig i en anden medlemsstat end den, hvor de har bestået en køreprøve, eller som flytter inden for Fællesskabet.
4. Med dette formål for øje blev der ved direktiv 80/1263 foretaget en tilnærmelse af visse nationale regler bl.a. vedrørende udstedelse af kørekort og betingelserne for deres gyldighed. Direktivet definerede en EF-model for kørekort og indførte princippet om gensidig anerkendelse af disse kørekort samt om ombytning heraf, når indehaveren skifter bopæl eller arbejdssted fra en medlemsstat til en anden.
5. Direktiv 80/1263 blev ophævet ved direktiv 91/439. Sidstnævnte markerer en ny etape i harmoniseringen af nationale bestemmelser, særligt hvad angår betingelserne for udstedelse af kørekort og rækkevidden af det dertil knyttede princip om gensidig anerkendelse.
6. Udstedelse af kørekort er bl.a. betinget af, at ansøgeren overholder et alderskrav (5), består visse prøver til kontrol af diverse færdigheder (6) og opfylder bestemte lægelige minimumskrav (7), der er nærmere angivet i direktivets bilag III (8) .
7. Princippet om gensidig anerkendelse af kørekort er fastslået i generelle vendinger i direktivets artikel 1, stk. 2, der har følgende ordlyd: »De kørekort, som medlemsstaterne udsteder, anerkendes gensidigt.«
8. Når indehaveren af et kørekort tager sædvanlig bopæl i en anden medlemsstat end den, der har udstedt kørekortet, giver direktivet dog bopælsmedlemsstaten mulighed for at lade visse af sine nationale bestemmelser finde anvendelse på indehaveren af det pågældende kørekort.
9. Ifølge direktivets artikel 1, stk. 3, gælder dette med hensyn til nationale bestemmelser om fiskale forhold, kørekortets gyldighedsperiode og lægekontrol. I medfør af disse bestemmelser kan bopælsmedlemsstaten påføre kørekortet sådanne påtegninger, som er nødvendige af administrative hensyn (9) . I direktivets bilag I, punkt 4, er det nærmere angivet, at disse påtegninger, såsom alvorlige lovovertrædelser begået på bopælsmedlemsstatens område, kan påføres kørekortet under forudsætning af, at denne type oplysninger også anføres på de kørekort, som bopælsmedlemsstaten udsteder, og at der er plads til dette (10) .
10. Parallelt med artikel 1, stk. 3, bestemmes det i direktivets artikel 8, stk. 2, at »[m]ed forbehold af overholdelsen af territorialprincippet i straffelove og -bestemmelser kan bopælsmedlemsstaten på indehaveren af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, anvende sine nationale bestemmelser vedrørende begrænsning, suspension, inddragelse eller annullation af førerretten og om nødvendigt med henblik herpå ombytte dette kørekort«.
B – Nationale bestemmelser
11. I Spanien er de væsentligste bestemmelser om kørekort indeholdt i Reglamento de Conductores (bekendtgørelse om førere af køretøjer), som blev vedtaget ved Real Decreto (kongeligt dekret) nr. 772/1997 af 30. maj 1997 (11) .
12. Artikel 22 i Reglamento de Conductores bestemmer, at indehavere af kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, har en frist på seks måneder, regnet fra erhvervelsen af en attest om sædvanlig bopæl i Spanien, til at lade den regionale vejtrafikmyndighed indføre oplysningerne fra dette kørekort i registret over bilister og færdselslovovertrædere. Ifølge artikel 24, litra a), i Reglamento de Conductores har indehaveren af et kørekort, der ikke overholder denne formalitet, ikke ret til at føre motorkøjetøj i Spanien. I så tilfælde kan den pågældende idømmes en bøde, hvis han/hun fører et motorkøretøj (12) .
13. Desuden bestemmes det i artikel 25, stk. 2, i Reglamento de Conductores, at den regionale vejtrafikmyndighed ex officio skal foretage udskiftning af et kørekort, når det – på grund af kørekortets beskaffenhed, på grund af manglende plads til påtegninger eller af andre årsager – ikke er muligt i overensstemmelse med artikel 23 i Reglamento de Conductores at anføre de oplysninger, der er nødvendige af administrative hensyn.
14. Artikel 23 bestemmer, at indehaveren af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, fra tidspunktet for dettes registrering i Spanien regelmæssigt skal gennemgå undersøgelser med hensyn til fysisk og psykisk egnethed i lighed med indehavere af et spansk kørekort. Det bestemmes endvidere, at resultatet af sådanne undersøgelser skal meddeles de kompetente nationale myndigheder, som tager disse ad notam samt underretter den pågældende om fristen for, hvornår den næste undersøgelse skal foretages, og hvornår resultaterne herfra skal indberettes. Det præciseres, at denne dato påføres kørekortet.
15. Endelig bestemmes det i medfør af den syvende overgangsbestemmelse i Reglamento de Conductores, at indehaveren af et kørekort, der er udstedt før Reglamento de Conductores’ ikrafttræden, kan få gyldigheden af sit kørekort forlænget, såfremt vedkommende opfylder de betingelser med hensyn til fysisk og psykisk egnethed, som var fastsat i de tidligere gældende retsforskrifter. Denne mulighed gælder i tilfælde, hvor indehaveren af kørekortet på tidspunktet for anmodningen om forlængelse ikke opfylder det nugældende egnethedskrav.
II – Den administrative procedure
16. Efter en brevveksling med Kongeriget Spanien fandt Kommissionen, at denne medlemsstat havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivet, og den anmodede derfor ved åbningsskrivelse af 27. oktober 1999 Kongeriget Spanien om at fremsætte sine bemærkninger.
17. Da Kommissionen ikke fandt Kongerigets Spaniens svar tilfredsstillende, fremsendte den ved skrivelse af 26. juli 2001 en begrundet udtalelse, hvori den opfordrede Kongeriget Spanien til at træffe de nødvendige foranstaltninger til at efterkomme forpligtelserne i henhold til direktivet inden for en frist på to måneder at regne fra meddelelsen af udtalelsen.
18. Efter at de spanske myndigheder havde oplyst, at de ikke agtede at ændre de omhandlede retsforskrifter, besluttede Kommissionen at anlægge denne sag ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 27. maj 2002.
19. Ved kendelser af 10. oktober 2002 har Domstolens præsident givet Kongeriget Nederlandene og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Kongeriget Spaniens påstande. Sluttelig har dog kun Det Forenede Kongerige indleveret en interventionsbegæring, hvilket skete den 20. december 2002.
III – Formaliteten med hensyn til påstanden i Det Forenede Kongeriges interventionsbegæring
20. Kommissionen har påstået påstanden i Det Forenede Kongeriges interventionsbegæring afvist med den begrundelse, at Det Forenede Kongerige kun delvist har interveneret til støtte for Kongeriget Spanien, fordi dens påstand alene vedrører søgsmålets første klagepunkt, og fordi påstanden, selv hvad angår dette klagepunkt, ikke klart er til støtte for sagsøgte.
21. Det Forenede Kongerige har bestridt denne afvisningspåstand, der ifølge Det Forenede Kongerige alene må skyldes en ukorrekt analyse af Domstolens praksis på området og en for hurtig gennemlæsning af påstanden i interventionsbegæringen.
22. Efter min opfattelse skal påstanden i Det Forenede Kongeriges interventionsbegæring admitteres.
23. I henhold til artikel 40, stk. 4, i statutten for Domstolen kan »påstande, der fremsættes i en begæring om intervention, […] kun gå ud på at understøtte en af parternes påstande«.
24. Det fremgår af fast retspraksis (13), at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en intervenient fremfører en anden argumentation end den part, som intervenienten støtter, når blot intervenienten faktisk søger at støtte partens påstande.
25. Selv om påstanden i Det Forenede Kongeriges interventionsbegæring udelukkende vedrører søgsmålets første klagepunkt og støtter sig på en anden argumentation end den, Kongeriget Spanien har fremført, søger Det Forenede Kongerige at opnå frifindelse ligesom Kongeriget Spanien.
26. I modsætning til, hvad Kommissionen har anført, er det således klart, at det ikke har været Det Forenede Kongeriges hensigt at støtte sagsøgerens påstande med hensyn til søgsmålets to øvrige klagepunkter, som Det Forenede Kongerige ikke har kommenteret, men derimod at medvirke til en eventuel frifindelse ved at fremsætte specifikke supplerende bemærkninger til belysning af tvisten.
27. Herefter er det uden betydning, at Det Forenede Kongeriges begæring alene vedrører det første klagepunkt. Der er efter min opfattelse således intet til hinder for, at en intervenient kun tager stilling til et enkelt aspekt i de påstande, der er nedlagt af den part, som intervenienten støtter. Ordlyden af artikel 40, stk. 4, i statutten for Domstolen er ikke til hinder herfor. I modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende, er Domstolens dom af 17. marts 1993,
i sagen Kommissionen mod Rådet heller ikke til hinder herfor (14) .
28. Det bemærkes, at i denne sag søgte intervenienten inden for rammerne af et søgsmål, hvor der var nedlagt påstand om annullation af et helt direktiv, navnlig at få en bestemt artikel i direktivet annulleret ud fra hensyn, der var ganske uden sammenhæng med dem, som sagsøgeren havde henvist til. Domstolen fastslog, at denne påstand skulle afvises med den begrundelse, at den ikke havde samme genstand som sagsøgerens påstand (15) .
29. Efter min opfattelse følger det af denne dom, at påstandene i en interventionsbegæring ikke kan have en anden genstand end det, der er genstanden for de påstande, som en af sagens parter har nedlagt. Som generaladvokat Tesauro understregede i ovennævnte sag (16), har intervention i henhold til artikel 40, stk. 4, i statutten for Domstolen med andre ord karakter af noget rent accessorisk, således at den intervenerende part ikke kan nedlægge påstande, som er selvstændige i forhold til parternes påstande.
30. Da påstandene i Det Forenede Kongeriges interventionsbegæring støtter en af parternes påstande, følger det af ovennævnte bemærkninger, at denne begæring skal admitteres.
IV – Søgsmålet
31. Til støtte for sit søgsmål har Kommissionen anført tre klagepunkter. Det første vedrører proceduren for registrering af kørekort, der er udstedt af andre medlemsstater, det andet vedrører obligatorisk ombytning af visse af disse kørekort til et spansk kørekort, og det tredje vedrører betingelserne for fornyelse eller forlængelse af kørekort, der er udstedt før direktivets gennemførelse i spansk ret.
A – Det første klagepunkt: proceduren for registrering af kørekort, der er udstedt af andre medlemsstater
1. Parternes argumenter
32. Med det første klagepunkt har Kommissionen gjort gældende, at Kongeriget Spanien har tilsidesat princippet om gensidig anerkendelse af kørekort i direktivets artikel 1, stk. 2, ved at indføre en obligatorisk og systematisk procedure for registrering af kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, når indehaveren af kørekortet har taget sædvanlig bopæl i Spanien.
33. I modsætning til, hvad Kongeriget Spanien har hævdet, er en sådan registreringsprocedure ikke nødvendig for at benytte den mulighed, der gives bopælsmedlemsstaten i medfør af direktivets artikel 1, stk. 3, til at lade sine nationale bestemmelser med hensyn til gyldighedsperiode, lægekontrol og fiskale forhold finde anvendelse på kørekortindehaveren og til at påføre kørekortet sådanne påtegninger, som er nødvendige af administrative hensyn.
34. I følge Kommissionen er en sådan foranstaltning åbenbart uforholdsmæssig i forhold til det mål, som Kongeriget Spanien kan forfølge i medfør af direktivets artikel 1, stk. 3. Dette mål vil kunne nås med midler, der er mindre indgribende end en obligatorisk og systematisk registrering af kørekort, nærmere bestemt gennem vejkontrol og ved, at indehavere af kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, oplyses om deres forpligtelser i medfør af de spanske retsforskrifter om kørekorts gyldighed og om lægekontrol.
35. Ifølge Kommissionen kan den omhandlede registreringsprocedure heller ikke, som Kongeriget Spanien har hævdet, begrundes i direktivets artikel 8, stk. 2, hvorefter bopælsmedlemsstaten på indehaveren af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, kan anvende sine nationale bestemmelser vedrørende begrænsning, suspension, inddragelse eller annullation af førerretten og, om nødvendigt, med henblik herpå ombytte dette kørekort. Effektiviteten af de ordninger, der tager hensyn til gentagelsestilfælde, kan godt sikres ved, at disse oplysninger først anføres på kørekortet, når den første lovovertrædelse konstateres.
36. Den spanske regering har bestridt, at den omtvistede registreringsprocedure er i strid med princippet om gensidig anerkendelse af kørekort i direktivets artikel 1, stk. 2, da denne procedure ikke kan sammenlignes med proceduren for obligatorisk ombytning, og da den ikke indebærer supplerende prøver.
37. Desuden er den omhandlede registreringsordning det eneste middel, hvorved de spanske myndigheder kan få kendskab til alle de bilister, som er indehavere af kørekort udstedt af en anden medlemsstat, og som følge heraf lade nationale bestemmelser med hensyn til gyldighedsperiode, lægekontrol og fiskale forhold finde anvendelse på disse personer i overensstemmelse med direktivets artikel 1, stk. 3. Selv om det i øvrigt antages, at den omtvistede registreringsprocedure udgør en hindring for den frie bevægelighed for personer, står denne hindring i forhold til det mål, der forfølges med direktivet. Endelig gør denne procedure ifølge den spanske regering det muligt at få kendskab til, om indehaveren af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat allerede er blevet straffet for en færdselslovovertrædelse, og dermed fastslå, om der foreligger skærpende omstændigheder i gentagelsestilfælde med henblik på i overensstemmelse med direktivets 8, stk. 2, at anvende de spanske bestemmelser på området.
38. Det Forenede Kongeriges regering, der har interveneret til støtte for den spanske regering, finder, at en obligatorisk og systematisk procedure for registrering af kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, er i overensstemmelse med direktivet, såfremt den straf, der ifaldes i tilfælde af tilsidesættelse af registreringsforpligtelsen, er forholdsmæssig. At oplyse indehavere af sådanne kørekort om de forpligtelser, som påhviler dem i henhold til national ret, og at iværksætte vejkontroller er ifølge Det Forenede Kongerige ikke tilstrækkeligt til at sikre, at disse kørekortindehavere overholder national ret.
2. Stillingtagen
39. Jeg finder, at det første klagepunkt skal tages til følge.
40. Ifølge fast praksis kræver direktivets artikel 1, stk. 2, nemlig, at de kørekort, som medlemsstaterne udsteder, uden nogen formaliteter skal anerkendes gensidigt (17) . Denne bestemmelse pålægger medlemsstaterne en præcis og ubetinget forpligtelse, som ikke levner dem noget skøn med hensyn til de foranstaltninger, der skal træffes for at efterkomme forpligtelsen (18) .
41. I dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene har Domstolen heraf udledt, at »når registreringen af et kørekort […] udstedt af en anden medlemsstat, udgør en forpligtelse, eftersom indehaveren af kørekortet pålægges en sanktion, såfremt han efter bosættelsen i værtsmedlemsstaten fører et køretøj uden at have ladet sit kørekort registrere, må en sådan registrering anses for en formalitet […] og strider derfor mod artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439« (19) . Domstolen præciserede omhyggeligt, at karakteren af den bøde (administrativ bøde eller straf), som pålægges en fører af et køretøj, der ikke har ladet sit kørekort registrere inden for den fastsatte frist, er uden betydning, da den omstændighed, at der overhovedet pålægges en sådan sanktion, uanset af hvilken karakter denne er, gør registreringen obligatorisk (20) .
42. Denne dom finder anvendelse på den spanske registreringsprocedure. Det er således ubestridt, at en indehaver af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, som har haft sædvanlig bopæl i Spanien i mere end seks måneder, anses for at have begået en lovovertrædelse, der pålægges bødestraf, hvis den pågældende fører et køretøj i Spanien uden at have ladet sit kørekort registrere dér (21) . Pålæggelse af en sådan sanktion gør nødvendigvis den omhandlede registrering obligatorisk. Registreringen udgør således en formalitet i strid med princippet om gensidig anerkendelse af kørekort i direktivets artikel 1, stk. 2.
43. Den mulighed, som bopælsmedlemsstaten har i medfør af direktivets artikel 1, stk. 3, for at lade sine nationale bestemmelser med hensyn til gyldighedsperiode, lægekontrol og fiskale forhold finde anvendelse på indehavere af kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, og til at påføre kørekortet sådanne påtegninger, som er nødvendige af administrative hensyn, kan ikke ændre dette resultat.
44. I dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene har Domstolen således fastslået, at »hensynet til trafiksikkerheden, som er det formål, der forfølges med artikel 1, stk. 3, i direktiv 91/439, ganske vist udgør et tvingende alment hensyn, der kan begrunde en begrænsning i de grundlæggende friheder, som er garanteret ved EF-traktaten, at de omtvistede foranstaltninger gælder uden forskel for nederlandske statsborgere og statsborgere fra de øvrige medlemsstater, og at de synes egnet til at sikre opfyldelsen af det tilstræbte formål, men at en obligatorisk registrering af kørekort ikke desto mindre går videre end det er nødvendigt for at opfylde det tilstræbte formål« (22) .
45. Domstolen lagde navnlig vægt på følgende betragtninger.
46. For det første fandt Domstolen, at manglende registrering i bopælsmedlemstaten af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, ikke er til hinder for, at bopælsmedlemsstatens myndigheder i forbindelse med vejkontroller kan foretage en korrekt anvendelse af nationale bestemmelser om kørekortets gyldighedsperiode ved at lægge det relevante antal år til den udstedelsesdato, der er angivet på kørekortet (23) .
47. Domstolen tilføjede, at den omtvistede registrering desuden ikke syntes nødvendig for, at de kompetente myndigheder kunne kontrollere overholdelsen af de nationale bestemmelser om fornyelse af kørekort og om lægekontrol, eftersom det påhvilede indehaveren af et kørekort at godtgøre, at han havde overholdt de omhandlede bestemmelser. Ifølge Domstolen vil det således være tilstrækkeligt at informere indehavere af kørekort, som er udstedt af andre medlemsstater, om de forpligtelser, som påhviler dem efter national lovgivning i forbindelse med, at de træffer foranstaltninger til at bosætte sig i den pågældende medlemsstat, og at anvende de sanktioner, der gælder for tilsidesættelse af disse forpligtelser (24) .
48. Disse bemærkninger, der vedrørte den nederlandske procedure for obligatorisk registrering af kørekort, finder nødvendigvis tilsvarende anvendelse på den spanske procedure, der er af samme karakter. Heraf følger, at en sådan registreringsprocedure, i modsætning til, hvad den spanske regering har anført, ikke er nødvendig for, at bopælsmedlemsstaten kan benytte sig af muligheden i direktivets artikel 1, stk. 3. Følgelig kan denne direktivbestemmelse ikke begrunde, at der med indførelsen af den omtvistede registreringsprocedure sker en tilsidesættelse af princippet om gensidig anerkendelse af kørekort.
49. Efter min opfattelse gør det samme sig gældende med hensyn til den mulighed, som bopælsmedlemsstaten har i medfør af direktivets artikel 8, stk. 2, for på indehaveren af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, at anvende sine nationale bestemmelser vedrørende begrænsning, suspension, inddragelse eller annullation af førerretten og om nødvendigt med henblik herpå ombytte dette kørekort.
50. Det bemærkes, at denne bestemmelse omfatter den situation, hvor indehaveren af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, er blevet tiltalt for overtrædelse af færdselsloven på bopælsmedlemsstatens område, og hvor denne medlemsstats kompetente myndigheder har til hensigt at pålægge en sanktion i form af en foranstaltning til fratagelse eller begrænsning af førerretten, der kun har virkning på den pågældende medlemsstats område (25) .
51. Jeg finder ligesom Kommissionen, at den omtvistede registrering går ud over, hvad der er nødvendigt for opnå det mål om beskyttelse af færdselssikkerheden, der forfølges med bestemmelsen i direktivets artikel 8, stk. 2.
52. Manglende registrering i Spanien af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, udelukker således ikke, at de spanske myndigheder kan foretage en korrekt anvendelse af deres nationale bestemmelser vedrørende begrænsning, suspension, inddragelse eller annullation af førerretten og om nødvendigt med henblik herpå ombytte dette kørekort.
53. For det første må det antages, at der ikke er noget til hinder for anvendelse af sådanne bestemmelser, når kørekortindehaveren har begået en alvorlig færdselslovovertrædelse på det spanske område, der i sig selv kan begrunde idømmelse af en foranstaltning til fratagelse af førerretten.
54. Hvad dernæst angår det tilfælde, som den spanske regering har fremhævet, hvor indehaveren af kørekortet (på grund af en færdselslovovertrædelse begået på det spanske område) idømmes en given foranstaltning til fratagelse eller begrænsning af førerretten, som afhænger af eventuelle tidligere færdselslovovertrædelser (på det samme område), er det tilstrækkeligt, for at de spanske myndigheder (i overensstemmelse med direktivets artikel 8, stk. 2) kan foretage en korrekt anvendelse af deres bestemmelser på området, at de kompetente myndigheder (i overensstemmelse med direktivets artikel 1, stk. 3, sammenholdt med direktivets bilag I, punkt 4) påfører sådanne tidligere færdselslovovertrædelser på vedkommendes kørekort, eller, som Kommissionen har foreslået, at de registrerer sådanne oplysninger i forbindelse med enhver lovovertrædelse, der konstateres.
55. Endelig er det, selv i de situationer, hvor kørekortsindehaverens tidligere færdselslovovertrædelser kan tilskrives gerninger, som den pågældende har begået i en anden medlemsstat, før han/hun bosatte sig i Spanien, og hvor den spanske lovgivning i sådanne særlige tilfælde pålægger en strengere sanktion (26), ikke udelukket, at de spanske myndigheder er i stand til at få kendskab til tidligere færdselslovovertrædelser, idet den udstedende medlemsstat eller en tidligere bopælsmedlemsstat (i overensstemmelse med direktivets artikel 1, stk. 3, sammenholdt med direktivets bilag I, punkt 4) kan have anført oplysninger herom på vedkommendes kørekort (27) .
56. Det følger af samtlige disse betragtninger, at den spanske procedure for obligatorisk og systematisk registrering af kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, er i strid med princippet om gensidig anerkendelse af kørekort i direktivets artikel 1, stk. 2. Jeg må heraf konkludere, at søgsmålets første klagepunkt bør tages til følge.
B – Det andet klagepunkt: obligatorisk ombytning af visse kørekort, udstedt af en anden medlemsstat, til et spansk kørekort
57. Med det andet klagepunkt har Kommissionen gjort gældende, at Kongeriget Spanien har tilsidesat bestemmelserne i direktivets bilag I, punkt 4, idet der i medfør af artikel 25, stk. 2, i Reglamento de Conductores kræves obligatorisk ombytning af kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, til et spansk kørekort, når der ikke længere er plads til på kørekortet at anføre oplysninger, som er nødvendige af administrative hensyn (en kalender over regelmæssig lægekontrol).
58. I den forbindelse må det konstateres, at den mulighed, der gives bopælsmedlemsstaten i medfør af direktivets artikel 1, stk. 3, for at påføre et kørekort, udstedt af en anden medlemsstat, sådanne påtegninger, som er nødvendige af administrative hensyn, ifølge direktivets bilag I, punkt 4, udtrykkeligt er betinget af, at der er plads til dette på kørekortet.
59. At kræve ombytning af kørekortet, så snart der ikke længere er den fornødne plads, svarer derfor til at udvide denne muligheds rækkevidde i strid med ordlyden af direktivets artikel 1, stk. 3.
60. I modsætning til, hvad den spanske regering har anført, er en sådan forpligtelse til obligatorisk ombytning af kørekortet nødvendigvis i strid med fællesskabslovgivers hensigt, idet denne har villet begrænse ombytning af kørekort til meget få tilfælde, som er udtømmende angivet i direktivets artikel 8, stk. 1 (fakultativ ombytning), og artikel 8, stk. 2 (obligatorisk ombytning inden for rammen af en foranstaltning til begrænsning af førerretten). Bestemmelsen i artikel 8, stk. 2, som angiver det eneste tilfælde af obligatorisk ombytning, omfatter klart ikke den situation, at der ikke er den fornødne plads til at påføre kørekortet de påtegninger, som er nødvendige af administrative hensyn.
61. Jeg må heraf konkludere, at søgsmålets andet klagepunkt bør tages til følge.
C – Det tredje klagepunkt: betingelserne for fornyelse eller forlængelse af kørekort, der er udstedt før direktivets gennemførelse i spansk ret
1. Parternes argumenter
62. Med det tredje klagepunkt har Kommissionen gjort gældende, at Kongeriget Spanien har tilsidesat direktivets artikel 7, stk. 1, litra a), idet det i den syvende overgangsbestemmelse i Reglamento de Conductores bestemmes, at indehaveren af et spansk kørekort, der tidligere er udstedt i medfør af national lov, har ret til at få sit kørekorts gyldighed forlænget, selv om han/hun ikke opfylder de betingelser med hensyn til fysisk og psykisk egnethed, der nu er fastsat i Reglamento de Conductores i overensstemmelse med direktivet, såfremt han /hun opfylder de betingelser med hensyn til fysisk og psykisk egnethed, der tidligere var fastsat i national lov.
63. Den spanske regering har påstået klagepunktet afvist under henvisning til, at Kommissionen først fremsatte dette i stævningen. For så vidt angår realiteten har regeringen gjort gældende, at en retsforskrift, som ikke anerkender rettigheder, der er opnået på grundlag af bestemmelser, der har lovrang, er ulovlig efter national ret, hvorfor det er udelukket i medfør af Reglamento de Conductores at nægte forlængelse af et kørekort, hvis indehaver opfylder de lægelige krav, der tidligere var fastsat i national lov.
2. Stillingtagen
64. I modsætning til, hvad den spanske regering har anført, fremsatte Kommissionen utvivlsomt dette klagepunkt allerede under den administrative procedure, både i åbningsskrivelsen og i den begrundede udtalelse (28), hvilket i øvrigt gav anledning til, at de spanske myndigheder fremsatte bemærkninger hertil (29) . Følgelig skal klagepunktet ikke afvises.
65. For så vidt angår realiteten finder jeg, at klagepunktet bør tages til følge.
66. Det fremgår således af direktivets artikel 7, stk. 1, litra a), sammenholdt med bilag III, hvortil denne bestemmelse henviser, at udstedelse af kørekort såvel som en eventuel fornyelse heraf er betinget af, at visse mindstekrav med hensyn til fysisk og psykisk egnethed til at føre et motorkøretøj opfyldes. Mindstekravene gælder for alle, der ønsker at få udstedt et kørekort eller at få dette fornyet, herunder også for indehavere af kørekort udstedt før direktivets ikrafttræden, som ønsker at få deres kørekort fornyet, efter at direktivet er trådt i kraft.
67. Imidlertid må det konstateres, at den syvende overgangsbestemmelse til Reglamento de Conductores forsøger at undtage indehavere af kørekort udstedt før direktivets ikrafttræden, som ønsker at få deres kørekort forlænget efter direktivets ikrafttræden, fra forpligtelsen i direktivets artikel 7, stk. 1, litra a), til at opfylde de helbredsmæssige mindstekrav, der er fastsat i direktivets bilag III.
68. Som svar på den spanske regerings argument skal jeg tilføje, at en medlemsstat ifølge fast praksis ikke kan påberåbe sig bestemmelser i sin nationale retsorden, selv ikke af forfatningsmæssig karakter, til støtte for, at forpligtelser, der følger af et direktiv, ikke overholdes (30) .
69. Jeg må heraf konkludere, at det tredje klagepunkt bør tages til følge.
V – Forslag til afgørelse
70. På denne baggrund foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»1) det fastslås, at:
– Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort, idet det har vedtaget retsforskrifter, som indfører obligatorisk og systematisk registrering af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, når indehaveren tager sædvanlig bopæl i Spanien.
– Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til bilag I, punkt 4, til direktiv 91/439/EØF, idet det har vedtaget retsforskrifter, som kræver obligatorisk ombytning af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, til et spansk kørekort, når der ikke længere er plads på kørekortet til at angive de oplysninger, som er nødvendige af administrative hensyn.
– Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 91/439/EØF, idet det har vedtaget retsforskrifter, hvorefter indehaveren af et spansk kørekort, der tidligere er udstedt i medfør af national lov, har ret til at få sit kørekorts gyldighed forlænget, selv om han/hun ikke opfylder de betingelser med hensyn til fysisk og psykisk egnethed, der nu er fastsat i Reglamento de Conductores i overensstemmelse med direktivet, såfremt han/hun opfylder de betingelser med hensyn til fysisk og psykisk egnethed, der tidligere var fastsat i national lov.
2) Kongeriget Spanien bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.
3) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland samt Kongeriget Nederlandene bærer deres egne omkostninger.«
(1) .
(2)
–	EFT L 237, s. 1, herefter »direktivet«.
(3)
–	Herefter »kørekort«.
(4)
–	Rådets direktiv af 4.12.1980 om indførelse af et EF-kørekort, EFT L 375, s. 1.
(5)
–	Direktivets artikel 6.
(6)
–	Direktivets artikel 7, stk. 1, litra a).
(7)
–	Idem.
(8)
–	Direktivets bilag III opregner en række minimumskrav med hensyn til fysisk og psykisk egnethed til at føre motorkøretøj.
(9)
–	Artikel 1, stk. 3.
(10)
–	Denne præcisering er blevet gentaget i bilag Ia, punkt 3, litra a), til direktivet, som ændret ved Rådets direktiv 96/47 af 23.7.1996, EFT L 235, s. 1, der trådte i kraft den 18.9.1996. Bilag Ia giver medlemsstaterne mulighed for at udstede kørekort af en anden model end den traditionelle papirsmodel, som er omhandlet i direktivets bilag I. Denne anden model er et kørekort lavet af polykarbonat af den type, der bl.a. anvendes til kreditkort.
(11)
–	BOE nr. 135 af 6.6.1997, s. 17348.
(12)
–	I stævningen (jf. note 9) har Kommissionen på dette punkt henvist til artikel 97 i Ley sobre Tráfico, Circulación de vehículos a motor y Seguridad Vial (lov om trafik, motorkøretøjer og vejsikkerhed), hvorefter der kan pålægges en bøde fra 94 til 1 503 EUR. I retsmødet har den spanske regering bekræftet, at det er muligt at idømme en bøde.
(13)
–	Jf. bl.a. dom af 30.4.1996, sag C-58/94, Nederlandene mod Rådet, Sml. I, s. 2169, præmis 20-22, af 19.11.1998, sag C-150/94, Det Forenede Kongerige mod Rådet, Sml. I, s. 7235, præmis 36, og af 19.10.2001, sag C-377/98, Nederlandene mod Rådet, Sml. I, s. 7079, præmis 7-11.
(14)
–	Sag C-155/91, Sml. I, s. 939.
(15)
–	Ibidem (præmis 24).
(16)
–	Forslagets punkt 13.
(17)
–	Dom af 29.2.1996, sag C-193/94, Skanavi og Chryssanthakopoulos, Sml. I, s. 929, præmis 26, af 29.10.1998, sag C-230/97, Awoyemi, Sml. I, s. 6781, præmis 41, og af 10.7.2003, sag C-246/00, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 7485, præmis 60, samt kendelse af 11.12.2003, sag C-408/02, Silva Carvalho, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 20, og af 29.1.2004, sag C-253/01, Krüger, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 25.
(18)
–	Skanavi og Chryssanthakopoulos-dommen (præmis 26), Awoyemi-dommen (præmis 42) og dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene (præmis 61) samt kendelsen i Silva Carvalho-sagen (præmis 20) og i Krüger-sagen (præmis 25).
(19)
–	Præmis 62.
(20)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene (præmis 64 og 65).
(21)
–	Punkt 12 i dette forslag til afgørelse.
(22)
–	Præmis 67.
(23)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene (præmis 68). Jf. tillige kendelsen i Krüger-sagen (præmis 27).
(24)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene (præmis 69). Jf. tillige kendelsen i Krüger-sagen (præmis 28).
(25)
–	Jf. mit forslag til afgørelse i Kapper-sagen, der verserer for Domstolen (punkt 68).
(26)
–	Der skal ikke her tages stilling til tilfælde, hvor der anvendes kørekort med point, idet Kongeriget Spanien ikke har et sådant system.
(27)
–	Det skal nævnes, at spørgsmålet om eventuelle manglende oplysninger fra bopælsmedlemsstatens side om tidligere færdselslovovertrædelser, som bilisten har begået i en anden medlemsstat, formentlig ikke længere vil opstå, hvis konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union om afgørelser om frakendelse af førerretten træder i kraft. Konventionens artikel 3 og artikel 8 bestemmer således, at den stat, hvori der er begået visse færdselslovovertrædelser, som har ført til en endelig afgørelse om frakendelse af førerretten, med henblik på fuldbyrdelse heraf straks underretter den medlemsstat, hvor føreren af motorkøretøjet har bopæl, om sådanne afgørelser. Konventionen er endnu ikke trådt i kraft, idet den ikke er blevet ratificeret af det nødvendige antal stater.
(28)
–	Afsnit 4 i henholdsvis åbningskrivelsen og den begrundede udtalelse (stævningens bilag 2 og 4).
(29)
–	Afsnit 5 i de spanske myndigheders svar på åbningsskrivelsen (stævningens bilag 3).
(30)
–	Jf. bl.a. dom af 9.7.1998, sag C-323/97, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 4281.