61987J0102
RETSMØDERAPPORT
i sag 102/87 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
1. Tvistens forhistorie
a) Den låneordning, der praktiseres af Fonds industriel de modernisation
Fonds industriel de modernisation (herefter benævnt »FIM«) blev oprettet af den franske regering ved bekendtgørelse af 28. juli 1983 med henblik på at bidrage til modernisering af den franske industri. Til dette formål yder FIM lån, der skal støtte økonomiske programmer, som kan bidrage til teknisk innovation i den franske industri. Navnlig følgende aktiviteter kommer i betragtning: indførelse af højteknologiske maskiner og højteknologisk udstyr i virksomheder, kontorautomatisering og udvikling af hukommelseskort, indførelse af mikrodatamater i uddannelses- og undervisningsinstitutioner samt udvikling af køretøjer med meget lavt brændstofforbrug.
Fremgangsmåden ved ydelse af FIM-lån var følgende: virksomheden indsendte en moderniseringsplan enten til sin bank eller direkte til Agence nationale pour la valorisation de la recherche (Anvar), der sorterede under industriministeriet. Anvar foretog den tekniske og banken den finansielle gennemgang af projektet. Projektet blev derefter oversendt til FIM's direktion med henblik på godkendelse. Såfremt FIM godkendte projektet, oversendtes godkendelsen til Caisse de modernisation industrielle (Carni), der opførte lånet på sit regnskab. Carni adviserede Caisse des depots et consignations (CDC), der overførte beløbet til virksomhedens bank og instruerede denne om at udbetale beløbet. Endelig blev beløbet stillet til rådighed for kunden.
FIM-lånene blev finansieret ved indtægterne fra de til industriel udvikling oprettede konti (Codevi), der var meget kortfristede private opsparingskonti, som havde til formål at gøre det muligt for de franske husstande gennem opsparing at deltage i den omhandlede industrielle genopretning. De renter, der ydedes indehavere af Codevi-konti, var af staten fastsat til en betydeligt lavere sats end markedsrenten, men de var til gengæld indrømmet skattefritagelse.
Ifølge loven om oprettelse af Codevi overførtes en del af de således sammensparede midler af bankerne til CDC. CDC købte for halvdelen af midlerne statsgældsbeviser, mens den anden halvdel tilbageholdtes med henblik på konvertering til FIM-lån, for hvilke der til den oprindelige indlånsbank udstedtes såkaldte TDI-værdipapirer (Titres de Développement Industriel), der forrentedes med 8% og havde en løbetid på fem til syv år.
Rentesatserne for FIM-lån fremgik af en sammenlægning af de omkostninger, der var forbundet med Codevis midler, svarende til den rente, som udbetales til spareren, en rentemarginal, til dækning af omkostningerne ved forvaltningen af Carni, og et bidrag til den garantifond, som forvaltedes af Sofaris.
FIM blev nedlagt den 1. august 1986.
b) Kommissionens beslutning af 19. december 1984
I december 1984 tilstillede Kommissionen den franske regering en beslutning om den franske støtteordning for industrien i form af særlige investeringslån, subsidierede lån til virksomheder, supplerende refinansieringslån og lån fra Fonds industriel de Modernisation (EFT 1985, L 216, s. 12).
For så vidt angår FIM-lån, fandt Kommissionen, at rentesatsen for disse lån systematisk var blevet fastsat på et lavere niveau end markedsrenten. Disse rentesatsers lave niveau var muligt, fordi de midler, som var nødvendige for at finansiere lånene, nemlig Codevi, tilvejebragtes til en meget lav rentesats, på grund af den skattefritagelse, som indrømmedes disse konti. Ifølge Kommissionen svarede den samtidige anvendelse af disse to foranstaltninger i virkeligheden til ydelse af en rentegodtgørelse til skade for statens skatteindtægter. FIM-lånene omfattede derfor et element af statsstøtte efter Traktatens artikel 92, stk. 1. Et yderligere støtteelement fremgik af den omstændighed, at den eventuelle risikomargen, som bankerne påtog sig med hensyn til FIM-lån, overtoges af staten.
Kommissionen anførte, idet den konstaterede, at ordningen med FIM-lån udgjorde en støtteordning, at denne støttes forenelighed med Traktaten kun kan vurderes i konkrete tilfælde. Kommissionen besluttede derfor, at den franske regering skulle meddele den de enkelttilfælde »af stor betydning«, hvor der allerede er ydet eller skal ydes støtte i form af FIM-lån. Beslutningen fastsætter kriterier for identificering af de tilfælde, der skal betragtes som værende af stor betydning. Desuden meddelte Kommissionen i beslutningens betragtninger den franske regering, at den anså den støtte, der allerede var ydet i form af FIM-lån, for ulovlig, indtil tidspunktet for Kommissionens endelig beslutning, og at sådanne lån kan gøres til genstand for tilbagesøgning i enkelttilfælde af stor betydning.
Den franske regering har ved skrivelse af 25. februar 1985 bestridt, at FIM-lånene har karakter af støtte, men regeringen har ikke anlagt sag til prøvelse af beslutningen. Regeringen har derimod i april 1985 i overensstemmelse med beslutningen forelagt Kommissionen en række sager vedrørende virksomheder, der har opnået FIM-lån, herunder sagen vedrørende Société européenne de brasserie (herefter benævnt »SEB«).
c) Den omhandlede støtte
SEB opnåede i 1984 et FIM-lån på 40 mio. FF til en delvis investering på 181,05 mio. FF til en rente af 9,25% med en løbetid på 7 år. Investeringerne havde til formål at indføre innovative teknikker i virksomhedens produktion. Det drejede sig hovedsagelig om modernisering af bryggehallen og installering af udendørs tanke.
SEB-sagen gav anledning til en procedure i henhold til Traktatens artikel 93, stk. 2, og proceduren førte til Kommissionens beslutning af 14. januar 1987, der er genstand for denne sag.
2. Den anfægtede beslutning
Ifølge beslutningens artikel 1 omfatter FIM-lånet elementer af støtte efter Traktatens artikel 92, stk. 1, idet der ydes en rentegodtgørelse på 4,75 procentpoint, og er uforeneligt med fællesmarkedet. Desuden er lånet ydet i strid med bestemmelserne i Traktatens artikel 93, stk. 3. Ifølge beslutningens artikel 2 skal den pågældende støtte kræves tilbagebetalt.
Under retsforhandlingerne for Domstolen har Kommissionen anført, at lånet var ydet til en rentesats på 9,25%, mens markedsrenten for et tilsvarende lån var 14%. FIM-lånet gjorde det således muligt for SEB ved hjælp af statsmidler at unddrage sig en del af de investeringsomkostninger, som virksomheden normalt måtte have båret.
Ifølge beslutningens betragtninger er ølforbruget enten stagnerende eller faldende i Fællesskabets lande; udenrigshandelen mellem medlemsstaterne repræsenterede ca. 4% af alt ølsalg inden for Fællesskabet. Salget i Frankrig udgør ca. 9% af det samlede salg i Fællesskabets medlemsstater. Frankrig dækkede lidt over 10% af sit behov ved import fra de øvrige medlemsstater, og eksporterede ca. 1,5% af sin produktion til disse medlemsstater. SEB tegner sig for ca. 20% af det franske marked og er i øvrigt 100% af kontrolleret af en fransk koncern, hvis ølproduktion overstiger 50% af den franske produktion.
Under hensyn til situationen på ølmarkedet og SEB's position på dette marked har Kommissionen antaget, at den omhandlede støtte kan berøre samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencen. Desuden er støtten ikke omfattet af en af de kategorier af undtagelser, der er omhandlet i Traktatens artikel 92, stk. 3.
3. Retsforhandlinger
Den franske regerings stævning blev registreret på Domstolens Justitskontor den 6. april 1987.
Skriftvekslingen er forløbet forskriftsmæssigt.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
Domstolen har imidlertid anmodet Kommissionen og den franske regering om skriftligt at besvare en række spørgsmål.
II — Parternes påstande
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
—
det statueres, at Kommissionens beslutning af 14. januar 1987 om et FIM-lån til et bryggeri er ugyldig;
—
sagsøgte tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
Sagsøgte har nedlagt følgende påstande:
—
frifindelse;
—
sagsøgeren tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
III — Parternes anbringender og argumenter
1. Tilsidesættelse af Traktatens artikel 92, stk. 1
Den franske regering mener, at betingelserne i artikel 92, stk. 1, ikke er opfyldt; det omhandlede lån kan ikke betragtes som en støtte, der er uforenelig med fællesmarkedet. Regeringen har i denne henseende fremført to argumenter.
For det første har statens rolle været meget begrænset, hvad angår mekanismen i forbindelse med FIM; den moderate sats for lånene må søges i andre elementer end statslig indgriben. Denne har kun haft én form, nemlig afkald på skatteindtægter. Såfremt dette afkald udgør en støtte, er denne fuldt ud ubetydelig og med minimal virkning. Den franske regering støtter denne opfattelse på flere beregninger; den overvælter bl. a. den »ikke opkrævede skat« på de beløb, der investeres, og lånet.
Den franske regering har for det andet gjort gældende, når henses til støttens minimale betydning og den omstændighed, at SEB kun eksporterer 3% af sin produktion, at støtten ikke kunne berøre samhandelen mellem medlemsstaterne.
Kommissionen mener, at sagsøgeren sammenblander begrebet en støttes intensitet med begrebet værdien af »den ikke-opkrævede skat«. Regeringens beregninger er forkerte og irrelevante. Der må tages hensyn til den økonomiske fordel for støttemodtageren, snarere end foranstaltningens virkning på statsbudgettet. I det foreliggende tilfælde er den økonomiske fordel, som den pågældende virksomhed har opnået i kraft af de fordelagtige vilkår for lånet, betydelig, eftersom den rentegodtgørelse, som virksomheden drager fordel af, udgør 4,75 procentpoint. Kommissionen gør gældende, at ifølge beslutningen af 19. december 1984 skal alle de tilfælde, hvor investeringerne oversteg 9 mio. ECU (± 62100000 FF) anses for tilfælde af stor betydning.
Hvad angår virkningen for samhandelen mellem medlemsstaterne, anfører Kommissionen, at der har foreligget konkurrence mellem SEB's produkter og tilsvarende produkter fra de øvrige medlemssstater. Kommissionen har anført, at Frankrig dækker lidt over 10% af sine behov ved import af øl, og at SEB tegner sig for ca. 20% af det franske marked.
Sagsøgeren har i sin replik desuden gjort gældende, at såfremt SEB havde anvendt de handelsmæssige finansieringsmuligheder, ville rentesatsen højst have været 13%. Ifølge regeringen er Kommissionens opfattelse, der er baseret på en rentegodtgørelse på 4,75 procentpoint, under alle omstændigheder fejlagtig.
2. Tilsidesættelse af Traktatens artikel 190
Den franske regering har anført, at den anfægtede beslutning ikke er tilstrækkeligt begrundet. Kommissionen har ikke henvist til størrelsen af SEB's udførsler i forhold til de øvrige medlemsstater; Kommissionen har ikke henvist til en eventuel overkapacitet inden for Fællesskabets ølproduktion; Kommissionen har ikke i betragtningerne til beslutningen givet nogen som helst forklaring på den hævdede rentegodtgørelse på 4,75 procentpoint. Kommissionen har således ikke gjort det muligt for de franske myndigheder at opnå kendskab til det ræsonnement, som Kommissionen har fulgt; især den manglende angivelse af rentegodtgørelsen indebærer, at beslutningen er vanskelig at forstå.
Kommissionen hævder, at begrundelsen til den anfægtede beslutning fuldt ud opfylder de krav, der er fastslået i Domstolens praksis. Begrundelsen viser især, at der eksisterer en vigtig samhandel inden for Fællesskabet i ølsektoren, at der foreligger konkurrence mellem producenterne, at 10% af salget i Frankrig hidrører fra de øvrige medlemsstater, at salget i Frankrig repræsenterer 9% af det samlede forbrug i Fællesskabet (minus Grækenland), at SEB tegner sig for ca. 20% af det franske marked, og at forbruget var enten stagnerende eller faldende.
For så vidt angår rentegodtgørelsen, har Kommissionen forklaret, at den rentesats, som den lagde til grund ved beregningen, er den, der anvendtes af Crédit National ved lån til fabriksanlæg og -udstyr, hvilken sats var fastsat efter fælles aftale med de franske myndigheder som referencesats i Kommissionens meddelelse vedrørende »støtteordninger med regionalt sigte« (EFT 1979, C 31, s. 9). Kommissionen har derfor anvendt oplysninger, som var velkendte for de franske myndigheder.
3. Tilsidesættelse af det generelle retssikkerhedsprincip
Den franske regering har gjort gældende, at beslutningens konklusion, navnlig forpligtelsen til at kræve »den pågældende støtte« tilbagebetalt, mangler klarhed. Beslutningen gør det ikke muligt for regeringen at fastslå det faktiske støttebeløb, som er erklæret ugyldigt, og som skal kræves tilbagebetalt. Kommissionen har således skabt en tvetydig situation, som er uforenelig med retssikkerhedsprincippet.
Ifølge Kommissionen er den franske regerings forpligtelse fuldt ud klar; der skal ske tilbagesøgning af rentegodtgørelsen på 4,75 procentpoint. Kommissionen har endvidere henvist til en skrivelse fra den franske regering, hvoraf det fremgår, at regeringen meget vel havde forstået, hvad der udgjorde støtteelementet i FIM-lånet. Kommissionen har endelig henvist til sin beslutning af 19. december 1984, hvor den fastslog, at et FIM-låns karakter af statsstøtte fremgår af den omstændighed, at lånesatserne systematisk fastsættes til et lavere niveau end markedssatsen. Kommissionen har tilføjet, at den anfægtede beslutning udtrykkelig henviser til beslutningen af 19. december 1984.
IV — Svar på de af Domstolen stillede spørgsmål
1. Første spørgsmål
Da den i denne sag anfægtede beslutning kan anses for at supplere Kommissionens beslutning af 19. december 1984, har Domstolen anmodet parterne om at analysere det retlige forhold mellem de to beslutninger. Domstolen har endvidere rejst det spørgsmål, om den franske regering har accepteret de kriterier, der er indeholdt i beslutningen af 1984, eftersom den ikke har anlagt sag til prøvelse af nævnte beslutning.
Den franske regering har svaret, at det fremgår af beslutningen af 19. december 1984, at selv støtte, der udgør »enkelttilfælde af stor betydning«, i beslutningens forstand, ikke nødvendigvis er ulovlig. Regeringen har herved bl. a. henvist til beslutningens næstsidste betragtning, hvori det anføres, at »den franske regering... senest den 20. februar 1985 [skal] meddele Kommissionen sådanne enkelttilfælde, således at denne på grundlag heraf kan vurdere, om de er forenelige med artikel 92«. Definitionen af enkelttilfælde »af stor betydning« som er indeholdt i denne beslutning, kan derfor kun have en proceduremæssig interesse, nemlig for så vidt angår beslutningens meddelelse, og ikke for så vidt angår sagens realitet.
For så vidt angår spørgsmålets andet led, har den franske regering anført, at den ikke kan anfægte lovligheden af beslutningen af 19. december i denne sag, men at regeringen ikke udelukker, at den vil gøre andre betragtninger gældende herom, såfremt spørgsmålet gyldigt skulle blive forelagt Domstolen i forbindelse med en anden tvist.
Kommissionen har svaret, at beslutningen af 19. december 1984 udgjorde retsgrundlaget for den anfægtede beslutning, men at de to retsakter er fuldt ud autonome, for så vidt angår de proceduremæssige forskrifter og de til rådighed stående retsmidler.
Beslutningen af 1984 fastslår definitivt, at rentegodtgørelsen i forbindelse med FIM-lånene indebærer et element af statsstøtte, og da beslutningen fastsætter beregningsmetoderne i forhold til markedsrenten, angiver den, at den omhandlede støtte er forenelig med Traktaten, hvis den ikke er af væsentlig betydning; for så vidt angår de konkrete enkelttilfælde af stor betydning, fastslår beslutningen, at støtten ikke kan ydes uden forudgående meddelelse til Kommissionen og uden udtrykkelig godkendelse fra dennes side. Den anfægtede beslutning omhandler et sådant enkelttilfælde af stor betydning. Den har især til formål at kvantificere støtteelementet i det foreliggende tilfælde, at fastslå at støtten er ulovlig, idet der foreligger tilsidesættelse af Traktatens artikel 93, stk. 3, og artikel 92, stk. 3, og idet den foreskriver tilbagesøgning af den omhandlede støtte.
Kommissionen mener, at det fremgår af forholdet mellem de to beslutninger, at den franske regering ikke under denne sag kan inddrage faktiske og retlige omstændigheder, som karakteriserer den almindelige ordning med FIM-lån. Da den franske regering ikke har anlagt sag til prøvelse af beslutningen af 1984, kan den alene anfægte Kommissionens eventuelle skønsfejl, for så vidt angår størrelsen af den rentegodtgørelse, som er indrømmet SEB, tilsidesættelsen af procedurereglerne i Traktatens artikel 93, stk. 3, og analysen af ølmarkedet.
2. Andet spørgsmål
Domstolen har med det andet spørgsmål anmodet den franske regering om nøjagtigt at forklare CDC's, Camis og Sofaris' opgaver og retlige status.
Den franske regerings svar kan sammenfattes således:
CDC har især til opgave at centralisere og placere en stor del af de skattefritagne opsparede midler. CDC forvalter disse midler »under den offentlige tillid« og under lovgivers overvågning og garanti. CDC's passiver udgøres i det væsentlige af kortfristede, opsparede midler, bl. a. midler der tilvejebringes gennem to sparekassenet, nemlig Caisse nationale d'épargne og Caisses d'épargne et de prévoyance. CDC konverterer denne kortfristede opsparing til langfristet opsparing, der især stilles til rådighed for lokale kollektive enheder og den sociale boligsektor. Endvidere forvalter CDC vigtige livsforsikringsselskaber, pensionskasser, henhørende under Credit local de France, og forskellige nyligt oprettede organer. Endelig udgør CDC moderselskabet for en gruppe differentierede datterselskaber.
Carni er et specialiseret kreditinstitut, som er oprettet efter aftale mellem staten og CDC, og hvis sociale formål er at iværksætte, forvalte og tilbagesøge FIM-lån.
Sofaris blev oprettet i 1982 med henblik på at fremme gensidigheden i de risici, som er forbundet med finansieringsordningen i forhold til små og mellemstore virksomheder, for bedre at fremme disses adgang til egne midler og kreditter. Med henblik herpå forvalter Sofaris bestemte garantiprocedurer, såsom — indtil 1986 — den procedure der garanterede FIM-lån.
T. Koopsmans
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Fransk.