Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 13. maj 2026 (1)
Sag C-227/25 P
DR,
DS,
mod
Den Europæiske Tilsynsmyndighed for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordninger (EIOPA)
» Appel – personalesag – sag om Den Europæiske Unions erstatningsansvar uden for kontraktforhold anlagt som følge af en institutions tilsidesættelse af sin forpligtelse til at sikre beskyttelsen af personoplysninger – ikke-økonomisk skade, som en ansat og hans ægtefælle har lidt – retsgrundlag for det søgsmål, som ægtefællen til den ansatte har anlagt – afvisning af søgsmålet anlagt på grundlag af artikel 268 TEUF og 340 TEUF – et familiemedlems ret eller pligt til at anlægge sit søgsmål på grundlag af artikel 270 TEUF «
I.      Indledning
1.        Den foreliggende appel er iværksat til prøvelse af Rettens kendelse af 17. januar 2025, DR og DS mod EIOPA (2), hvorved Retten afviste søgsmålet om Unionens erstatningsansvar uden for kontraktforhold, som var anlagt af en ansat ved Unionen, DR, og dennes ægtefælle, DS, som følge af Den Europæiske Tilsynsmyndighed for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordningers (EIOPA) angivelige offentliggørelse af deres personoplysninger i forbindelse med den etiske vurdering og den administrative undersøgelse, som DR var underlagt.
2.        Med denne appel anmodes Domstolen om at tage stilling til de konsekvenser, som Retten drog af de principper, som Domstolen havde udledt i dom af 5. maj 2022, Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano (3), om betingelserne for antagelse til realitetsbehandling af søgsmål anlagt af en tjenestemands eller en ansats familiemedlemmer i forbindelse med en tvist, der udspringer af ansættelsesforholdet mellem tjenestemanden eller den ansatte og den pågældende institution.
3.        Jeg vil foreslå Domstolen, at den tager den nævnte appel til følge og ophæver den appellerede kendelse, eftersom Retten fastslog, at det af DS anlagte søgsmål skulle afvises med den begrundelse, at det var baseret på et forkert retsgrundlag. Jeg vil redegøre for grundene til, at denne kendelse efter min opfattelse er støttet på en fejlagtig fortolkning af dommens ordlyd, eftersom den mulighed, som Domstolen har indrømmet familiemedlemmer til en tjenestemand eller en ansat for at anlægge sag på grundlag af artikel 270 TEUF, i den pågældende kendelse er blevet til en forpligtelse, hvis manglende opfyldelse medfører, at søgsmålet afvises.
II.    Baggrunden for tvisten
4.        I forbindelse med den foreliggende appel kan tvistens baggrund, således som den er fremstillet i den appellerede kendelses præmis 2-30, sammenfattes som følger:
5.        Den 16. september 2017 blev DR ansat i EIOPA’s tjeneste »Tilsyn« efter at have udfyldt en erklæring om interessekonflikter. Efter at der den 7. december 2018 var blevet indledt en etisk vurdering af DR, fremsendte denne via e-mails af henholdsvis 14. januar 2019 og 10. marts 2019 oplysninger om selskaberne A, B og C (4), idet han gjorde den fortrolige karakter af de fremsendte oplysninger gældende og præciserede, at de ikke måtte udleveres til andre personer i EIOPA uden hans forudgående samtykke. Da den ansvarlige for etiske spørgsmål i EIOPA havde fremsendt evalueringsrapporten, indledte den administrerende direktør for denne myndighed den 22. juli 2019 en administrativ undersøgelse af DR med henblik på at fastslå arten af dennes eksterne virksomhed. Den eksterne undersøger med ansvar for denne undersøgelse fremsendte sin rapport den 30. september 2019, og EIOPA afskedigede DR ved afgørelse af 17. december 2019.
6.        Den 13. januar 2020 indgav DR en første klage til Den Europæiske Ombudsmand med henblik på at klage over sin ulovlige afskedigelse. Denne klage blev afvist med den begrundelse, at han ikke havde udtømt alle sine interne klagemuligheder. DR indgav derefter den 3. februar 2020 en klage til EIOPA over afgørelsen om afskedigelse, hvori han for det første bestred lovligheden af hans overførsel til en anden tjeneste og lovligheden af afgørelsen om afskedigelse, for det andet gjorde han opmærksom på flere uregelmæssigheder i forbindelse med behandlingen af hans personoplysninger, for det tredje gjorde han gældende, at der var tale om chikane mod ham, og endelig for det fjerde fremsatte han krav om økonomisk erstatning for den skade, som han angiveligt havde lidt.
7.        Ved afgørelse af 2. juni 2020 forkastede EIOPA klagen over afgørelsen om afskedigelse.
8.        Den 16. september 2020 indgav DR en ny klage til Ombudsmanden, som forkastede den med den begrundelse, at der ikke var tilstrækkelig grund til at indlede en undersøgelse.
9.        Den 30. september 2020 forelagde DR sagen for Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse (EDPS) og gjorde opmærksom på EIOPA’s ulovlige behandling af hans personoplysninger, af DS’ personoplysninger og af oplysningerne om de pågældende selskaber.
10.      Den 1. december 2021 indgav DR en tredje klage til Ombudsmanden.
11.      Ved afgørelse af 9. september 2022 fandt EDPS, at EIOPA havde tilsidesat artikel 4, stk. 1, litra a), og artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning (EU) 2018/1725 (5), da myndigheden under den administrative undersøgelse ikke havde informeret DR korrekt om retsgrundlaget for behandlingen af hans personoplysninger. EDPS besluttede derfor at udtale kritik af EIOPA i henhold til den nævnte forordnings artikel 58, stk. 2, litra b).
12.      Ved afgørelse af 25. maj 2023 fandt Ombudsmanden på grundlag af DR’s tredje klage, at EIOPA ved ansættelsen ikke havde været tilstrækkeligt opmærksom på spørgsmålet om hans interessekonflikter, hvilket havde givet anledning til et tilfælde af dårlig forvaltning. Desuden anførte Ombudsmanden, at EIOPA ikke havde været tilstrækkelig omhyggelig og grundig ved gennemførelsen af den etiske vurdering og den administrative undersøgelse.
III. Retsforhandlingerne for Unionens retsinstanser
A.      Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede kendelse
13.      Ved stævning indgivet til Rettens Justitskontor den 4. april 2024 anlagde appellanterne et søgsmål i medfør af artikel 268 TEUF og på grundlag af artikel 340, stk. 2, TEUF med påstand om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som de mente at have lidt som følge af EIOPA’s ulovlige adfærd i forbindelse med behandlingen af deres personoplysninger som led i den etiske vurdering og den administrative undersøgelse, som DR havde været genstand for.
14.      Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 2. juli 2024 rejste EIOPA en formalitetsindsigelse. EIOPA gjorde navnlig gældende, at den sag, som DR og hans ægtefælle, DS, havde anlagt, havde sit udspring i DR’s ansættelsesforhold, således at genstanden for dette søgsmål åbenbart henhørte under artikel 270 TEUF samt artikel 90 og 91 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (6) og ikke artikel 268 TEUF samt artikel 340, stk. 2, TEUF. I forbindelse med de bemærkninger, som appellanterne fremsatte til denne formalitetsindsigelse, gentog de og forsvarede udtrykkeligt valget af dette retsgrundlag i lyset af ordlyden af forordning 2018/1725.
15.      Ved den appellerede kendelse, afsagt i henhold til procesreglementets artikel 130, stk. 1 og 7, afviste Retten den af DR og DS anlagte søgsmål.
B.      Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
16.      Den 24. marts 2025 har appellanterne iværksat appel til prøvelse af den appellerede kendelse. De har nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den nævnte kendelse og giver dem medhold i de for Retten fremsatte påstande, at det fastslås, at EIOPA har begået en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af retsregler, der tillægger enkeltpersoner rettigheder, og navnlig af artikel 8 og 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og af forordning 2018/1725, at de har lidt en ikke-økonomisk skade som følge af de ulovligheder, som EIOPA har begået, at de tilkendes erstatning for denne skade, at EIOPA tilpligtes at betale sagsomkostningerne ved begge instanser, eller subsidiært, at sagen hjemvises til Retten, som skal træffe afgørelse om sagens realitet.
17.      EIOPA har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
IV.    Bedømmelse
18.      Appellanterne har til støtte for deres appel fremsat to anbringender, det første om en utilstrækkelig begrundelse i præmis 74 i den appellerede kendelse, og det andet om retlig fejl vedrørende rækkevidden af begrebet »enhver person, der er omfattet af denne vedtægt« som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1 (7).
19.      Eftersom kendelsens dispositive bestemmelser for så vidt angår det søgsmål, som DS har anlagt, er baseret på hans egenskab af »person, der er omfattet af vedtægten«, vil jeg undersøge det andet appelanbringende først.
A.      Det andet anbringende om en urigtig fortolkning af rækkevidden af begrebet »enhver person, der er omfattet af denne vedtægt« som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1
1.      Den appellerede kendelse
20.      Retten konstaterede i den appellerede kendelses præmis 38 indledningsvis, at appellanterne havde anlagt deres søgsmål på grundlag af artikel 268 TEUF og artikel 340, stk. 2, TEUF.
21.      I den nævnte kendelses præmis 39-47 redegjorde Retten for principperne i den relevante retspraksis vedrørende rækkevidden af artikel 270 TEUF med henvisning til dommen i sagen Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano.
22.      Retten påpegede således i den nævnte kendelses præmis 43, at det fremgår af denne retspraksis, at når tvisten har sit udspring i ansættelsesforholdet mellem en tjenestemand eller en ansat og en af Unionens institutioner, kan ikke blot den pågældende tjenestemand eller ansatte, men også enhver anden person, der er omfattet af vedtægten i henhold til artikel 91, stk. 1, heri, »indgive en klage over en EU-institution på grundlag af artikel 270 TEUF med henblik på at bestride lovligheden af en akt, der går denne imod«.
23.      Med henblik på at afgøre, om andre personer end tjenestemænd og ansatte kan anses for at være »omfattet af vedtægten«, anførte Retten i den appellerede kendelses præmis 44, at ifølge den nævnte retspraksis er formålet med vedtægten og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte ved Den Europæiske Union (herefter »ansættelsesvilkårene«) at regulere de retlige relationer mellem Unionens institutioner og deres tjenestemænd eller øvrige ansatte, og for at nå dette mål fastsætter vedtægten og ansættelsesvilkårene ikke blot en række gensidige rettigheder og forpligtelser mellem disse institutioner og deres tjenestemænd eller ansatte, men tillægger ligeledes visse af deres familiemedlemmer rettigheder og fordele.
24.      I den nævnte kendelses præmis 45 konstaterede Retten således, at når der er tale om en tjenestemands eller en øvrig ansats ægtefælle, tillader vedtægtens artikel 42b og 55a samt ansættelsesvilkårenes artikel 16 i visse tilfælde, hvor denne er ramt af alvorlig sygdom eller et alvorligt handicap, at nyde godt af støtte fra tjenestemanden eller den ansatte ved at åbne mulighed for, at denne kan udøve sin ret til familieorlov eller deltidsarbejde. Desuden indrømmer vedtægtens artikel 70 og ansættelsesvilkårenes artikel 35 på visse betingelser den efterladte ægtefælle ret til ydelser i tilfælde af tjenestemandens eller den øvrige død.
25.      Retten konkluderede i den nævnte kendelses præmis 46, at ægtefællen til en tjenestemand eller øvrig ansat er en person, der er omfattet af vedtægten som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1, og at denne i henhold til den nævnte retspraksis på lige fod med den tjenestemand eller ansatte, som vedkommende er gift med, »kan« anlægge erstatningssøgsmål mod en af Unionens institutioner på grundlag af artikel 270 TEUF, når tvisten udspringer af ansættelsesforholdet mellem tjenestemanden eller den ansatte og den pågældende institution.
26.      Herom anførte Retten i den appellerede kendelses præmis 47, at det fremgår af denne retspraksis, at »retten for de i vedtægten omhandlede personer til at anlægge sag på grundlag af artikel 270 TEUF […] ikke [er] underlagt en betingelse om, at disse personer rent faktisk i alle tilfælde har rettigheder og fordele i henhold til vedtægten og ansættelsesvilkårene. Det er således tilstrækkeligt, at disse personer er omfattet af vedtægten som følge af deres forbindelse til en tjenestemand eller en ansat«.
27.      Det er på baggrund af disse principper, der bl.a. kan udledes af dommen i sagen Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano, at Retten i den appellerede kendelses præmis 48 konkluderede, at »når et erstatningssøgsmål, der anlægges af en tjenestemand eller en ansat og af dennes ægtefælle, udspringer af ansættelsesforholdet mellem den pågældende tjenestemand eller ansatte og en af Unionens institutioner, skal dette søgsmål anlægges på grundlag af artikel 270 TEUF, således som den gennemføres ved vedtægtens artikel 91, stk. 1, og kan ikke støttes på artikel 340, stk. 2, TEUF, da sagen i modsat fald vil blive afvist«.
28.      Med henblik på vurderingen af søgsmålets formalitet i forhold til både DR og DS undersøgte Retten derfor i den appellerede kendelses præmis 51-61 grundlaget for tvisten med henblik på at afgøre, om denne har sit udspring i ansættelsesforholdet mellem DR og EIOPA. Efter at have godtgjort, at dette rent faktisk var tilfældet, konkluderede Retten i den nævnte kendelses præmis 62, at søgsmålet i henhold til den nævnte retspraksis skulle afvises, for så vidt som det var baseret på artikel 340, stk. 2, TEUF.
29.      Retten anførte i den nævnte kendelses præmis 63, at selv om søgsmålet kunne fortolkes således, at det var baseret på artikel 270 TEUF, og selv om dets genstand måtte eller ikke måtte blive blandet sammen med genstanden for klagen over afgørelsen om afskedigelse af DR, skulle det »under alle omstændigheder« afvises, for så vidt som appellanterne ikke havde indledt den administrative procedure ved EIOPA i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91.
30.      Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 64, at de argumenter, som appellanterne havde fremført i deres indlæg vedrørende formalitetsindsigelsen, ikke kunne så tvivl om denne konklusion.
2.      Parternes argumenter
31.      Med deres andet anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at DS skulle anerkendes som en »person, der er omfattet af vedtægten« som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1, og i denne egenskab skulle anlægge et erstatningssøgsmål på grundlag af artikel 270 TEUF.
32.      Appellanterne har henvist til præmis 52 i dommen i sagen Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano og har gjort gældende, at begrebet »person, der er omfattet af vedtægten« som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1, således som fortolket af Domstolen, omfatter de familiemedlemmer, der henvises til i vedtægten, eftersom de har fået tildelt særlige rettigheder og fordele, og de har ret til at gøre krav på disse rettigheder og fordele, uanset om deres klage er begrundet eller ej. I den sag, der gav anledning til den nævnte dom, indrømmede vedtægten udtrykkeligt familiemedlemmer til den afdøde tjenestemand rettigheder og fordele. Dette er imidlertid ikke tilfældet med DS. Hun har hverken hævdet at have eller gjort en rettighed eller fordel gældende, som vedtægten skulle have indrømmet hende, og hendes søgsmål består i en klage over den ulovlige behandling af hendes personoplysninger i strid med forordning 2018/1725.
33.      EIOPA har anført, at dette anbringende er åbenbart ugrundet. For det første har DS i sin egenskab af ægtefælle til en tidligere midlertidigt ansat ved EIOPA en række økonomiske rettigheder i henhold til vedtægten, og hun er f.eks. omfattet af den fælles forsikringsordning for tjenestemænd og øvrige ansatte. For det andet er det vigtigt at vide, om DS i den foreliggende sag gør krav på rettigheder og fordele i henhold til vedtægten, eftersom artikel 13 heri specifikt henviser til en tjenestemands ægtefælle (8).
3.      Bedømmelse
34.      Det er min opfattelse, at dette anbringende er begrundet. Jeg er nemlig af den opfattelse, at Retten begik en retlig fejl, da den betegnede DS som en »person, der er omfattet af vedtægten«, hvilket for hende medførte en forpligtelse til at anlægge sit erstatningssøgsmål på grundlag af artikel 270 TEUF.
35.      Det skal anføres, at der i den appellerede kendelses præmis 43, 44 og 47 før henvisningen til præmis 46-48 og 51-55 i dommen i sagen Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano står »jf. i denne retning«. Jeg kan imidlertid konstatere, at Retten i denne kendelse går videre end til en simpel anvendelse af den pågældende dom, eftersom den udvider begrebet »enhver person, der er omfattet af vedtægten«, således som det er fastlagt af Domstolen, og opstiller en betingelse om, at det søgsmål om Unionens erstatningsansvar uden for kontraktforhold, som disse personer anlægger, skal kunne antages til realitetsbehandling, ved at gøre det obligatorisk at indbringe en sag for Retten på grundlag af artikel 270 TEUF. Det er den samlede virkning af disse to aspekter ved den nævnte kendelse, der rejser et problem, idet Retten drager urimelige proceduremæssige konsekvenser af den nævnte dom, eftersom ingen bestemmelser og ingen retspraksis kræver, at en tjenestemands eller en ansats ægtefælle anlægger sag på et sådant grundlag. Selv om appellanterne ikke har anført det andet aspekt til støtte for deres andet anbringende, hænger dette aspekt tæt sammen med deres indsigelse, således som den kommer til udtryk i punkt 47 i appelskriftet.
36.      Som appellanterne har gjort gældende, adskiller situationen i den foreliggende sag sig fra situationen i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano. Som det fremgår af den nævnte doms præmis 48, 51, 52 og 54, definerer Domstolen begrebet »enhver person, der er omfattet af vedtægten«, på baggrund af bl.a. de »rettigheder og fordele«, som de har ifølge vedtægten, idet familiemedlemmer til tjenestemanden netop har særlige økonomiske rettigheder og fordele i tilfælde af tjenestemandens død. Domstolen har tilføjet, at det ikke er nødvendigt at afgøre, om de rent faktisk har disse rettigheder og fordele i den pågældende sag, således at det ikke er nødvendigt med henblik på at træffe afgørelse om rettens kompetence først at undersøge, om søgsmålet for den kan tages til følge (9). Det var imidlertid netop, fordi de i henhold til vedtægten sandsynligvis havde nogle økonomiske fordele som følge af tjenestemandens død, at Domstolen kunne sidestille dem med »enhver person, der er omfattet af vedtægten«.
37.      I hovedsagen har ægtefællen til tjenestemanden eller den ansatte imidlertid ingen rettighed eller fordel, der hænger sammen med behandlingen af hendes personoplysninger. Retten har i den appellerede kendelses præmis 45 henvist til de vedtægtsbestemmelser, der giver tjenestemanden eller den ansatte mulighed for at få familieorlov eller deltidsarbejde i tilfælde af ægtefællens alvorlige sygdom eller alvorlige handicap, eller ægtefællens mulighed for at få udbetalt ydelser i tilfælde af tjenestemandens eller den ansattes død. Disse bestemmelser hænger på ingen måde sammen med en eventuel rettighed eller fordel, som ægtefællen til en tjenestemand eller ansat har ifølge vedtægten, i tilfælde af at dennes personoplysninger behandles ulovligt. På samme måde henviste EIOPA i sit svarskrift til vedtægtens artikel 13, i henhold til hvilken tjenestemanden har pligt til at oplyse om ægtefællens erhvervsmæssige indtægtsgivende beskæftigelse. Denne artikel pålægger imidlertid tjenestemanden eller den ansatte en vedtægtsmæssig forpligtelse, der adskiller sig fra en rettighed eller en fordel, som tjenestemandens eller den ansattes familiemedlemmer har, og som Domstolens praksis er baseret på.
38.      En så bred fortolkning af begrebet »enhver person, der er omfattet af vedtægten« og udvidelsen af det personelle anvendelsesområde for artikel 270 TEUF, som den medfører, ville ikke nødvendigvis give anledning til særlige problemer, hvis den ikke i den appellerede kendelse var ledsaget af strengere betingelser for antagelse til realitetsbehandling af erstatningssøgsmål, der indgives af familiemedlemmer til en tjenestemand eller en ansat (10). Den mulighed, som Domstolen har indrømmet familiemedlemmer til en tjenestemand eller en ansat for at handle på grundlag af artikel 270 TEUF, er af Retten blevet ændret til en forpligtelse, hvilket bevirker, at denne kendelse er behæftet med en retlig fejl.
39.      Selv om Retten i den appellerede kendelses præmis 46 med rette har anført, at ægtefællen til en tjenestemand eller en ansat »kan« anlægge et erstatningssøgsmål på grundlag af artikel 270 TEUF, når tvisten udspringer af ansættelsesforholdet mellem den pågældende tjenestemand eller ansatte og institutionen, og i kendelsens præmis 47 har henvist korrekt til »de i vedtægten omhandlede personers ret til at handle på grundlag af artikel 270 TEUF«, fandt den dog umiddelbart herefter i kendelsens præmis 48, at denne type søgsmål i det væsentlige vil blive afvist, hvis det ikke er anlagt på grundlag af denne artikel. Disse to udsagn er imidlertid modstridende: Enten er der enten tale om en mulighed, eller også er der tale om en forpligtelse. Eftersom Domstolen i dommen i sagen Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano klart har valgt en simpel mulighed for familiemedlemmer til en tjenestemand, har Retten, der uden grund har ændret denne mulighed til en forpligtelse, tilsidesat Domstolens praksis og dermed artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91, stk. 1.
40.      Denne konklusion underbygges efter min opfattelse af den omstændighed, at Domstolen ved fortolkningen af den søgsmålskompetence, som en tjenestemands eller en ansats familiemedlemmer har i henhold til artikel 270 TEUF, ikke har ønsket at indføre en betingelse vedrørende formaliteten af søgsmål, der anlægges af disse familiemedlemmer. Hvis ikke jeg tager fejl, vidner den ordlyd, der er anvendt i præmis 55 og 62 i dommen i sagen Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano, udelukkende om Unionens retsinstansers ønske om at give familiemedlemmer til en tjenestemand eller en ansat mulighed for at anlægge erstatningssøgsmål på grundlag af artikel 270 TEUF, når tvisten udspringer af ansættelsesforholdet mellem den pågældende tjenestemand eller ansatte og den berørte institution, og ikke om helt at udelukke muligheden for at anlægge sag på grundlag af artikel 268 TEUF og artikel 340, stk. 2, TEUF.
41.      Denne doms ordlyd har ikke karakter af et krav, som det fremgår af det udtryk, der anvendes gentagne gange »kan anlægge et erstatningssøgsmål« [(»peuvent [...] introduire un recours« på fransk, »eine Schadensersatzklage erheben können« på tysk, »may [...] bring an action« på engelsk eller »possono [...] proporre un ricorso« på italiensk (min fremhævelse))]. Dette udtryk forudsætter, at der findes en valgmulighed. Selv om familiemedlemmer til en tjenestemand eller en ansat har mulighed for at anlægge et erstatningssøgsmål på grundlag af artikel 270 TEUF, når tvisten udspringer af ansættelsesforholdet mellem tjenestemanden eller den ansatte og den pågældende institution, er anlæggelse af et sådant søgsmål på dette retsgrundlag ikke en forpligtelse, idet familiemedlemmerne kan foretage et skøn. De har således mulighed for at anlægge deres søgsmål på grundlag af artikel 268 TEUF og 340 TEUF. Retten påpegede for nylig, at »vedtægten i sig selv er et selvstændigt instrument, der alene har til formål at fastlægge retsforholdet mellem institutionerne og deres tjenestemænd eller ansatte ved at fastsætte gensidige rettigheder og forpligtelser mellem dem« (11). Vedtægten har med andre ord en relativ virkning, idet den alene fastlægger forpligtelser mellem parterne og ikke pålægger tredjeparter, der ikke har givet deres samtykke til kontrakten, sådanne forpligtelser i henhold til kontrakten.
42.      Den strenge fortolkning, der skal anlægges af betingelserne for antagelse til realitetsbehandling af søgsmål, eftersom de opstiller betingelser for adgangen til en domstol og for en effektiv retsbeskyttelse, samt det overordnede behov for klare regler på dette område er til hinder for, at verbet »kan« sidestilles med verbet »skal« og skal forstås således, at det kræves, at familiemedlemmer til en tjenestemand eller en ansat anlægger sag på grundlag af artikel 270 TEUF, da søgsmålet i modsat fald vil blive afvist. En sådan udvikling i retspraksis ville i det mindste have krævet et minimum af forklaringer, eftersom der er tale om en fortolkning af betingelserne for antagelse til realitetsbehandling af søgsmål, der anlægges ved Retten af privatpersoner, og hvis korrekte fortolkning er afgørende med henblik på at sikre en effektiv retsbeskyttelse.
43.      Under de særlige omstændigheder, der gav anledning til dommen i sagen Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano, var formålet med denne brede fortolkning af Unionens retsinstansers kompetence til at behandle erstatningssøgsmål anlagt på grundlag af artikel 270 TEUF at sikre en bedre beskyttelse af familiemedlemmer til en tjenestemand i lyset af de forpligtelser til at gennemføre en omhyggelig og hurtig undersøgelse, der påhviler institutionen. Den havde ligeledes til formål at sikre, at søgsmål vedrørende den samme begivenhed, der følger af ansættelsesforholdet mellem en tjenestemand og institutionen, kan samles i en enkelt retssag ved den samme retsinstans.
44.      Selv om jeg deler ønsket om at centralisere alle disse tvister, kan jeg ikke desto mindre i den foreliggende sag konstatere, at DS i sidste ende er frataget muligheden for at få behandlet sit krav om erstatning for den skade, som hun personligt har lidt, på grund af sin familiestatus. Denne løsning kan forekomme særlig alvorlig i forhold til Rettens proceduremæssige behandling af det erstatningssøgsmål, der ved samme handling blev anlagt samme dag af en virksomhed, som DR ejer, er grundlægger af og er juridisk repræsentant og generaldirektør for, og af en virksomhed, som denne virksomhed ejer (12). Dette søgsmål, hvorved de pågældende juridiske personer fremsatte krav om erstatning for den skade, som de angiveligt havde lidt under den etiske vurdering og den administrative undersøgelse, som DR var underlagt på grundlag af artikel 268 TEUF og 340 TEUF, blev realitetsbehandlet Retten i dom af 25. marts 2026, DP og DQ mod EIOPA (13).
45.      På baggrund af disse oplysninger er jeg af den opfattelse, at den appellerede kendelse er behæftet med en retlig fejl, for så vidt som Retten afviste det søgsmål, som DS havde anlagt, med den begrundelse, at det var baseret på artikel 340, stk. 2, TEUF.
46.      Under disse omstændigheder er det derfor ufornødent at undersøge det første anbringende om en utilstrækkelig begrundelse af denne kendelse med hensyn til retsgrundlaget for den sag, som DS havde anlagt.
47.      Jeg agter imidlertid at behandle dette første anbringende ikke blot principalt, eftersom det vedrører en manglende begrundelse af den appellerede kendelse for så vidt angår retsgrundlaget for den sag, som DR havde anlagt, men også subsidiært, såfremt Domstolen skulle fastslå, at det andet anbringende om en urigtig fortolkning af begrebet »enhver person, der er omfattet af vedtægten« som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1, er ugrundet.
B.      Det første anbringende om en utilstrækkelig begrundelse i den appellerede kendelse for retsgrundlaget for det søgsmål, som DR og DS har anlagt
1.      Den appellerede kendelse
48.      Retten behandlede i den appellerede kendelses præmis 64-78 de forskellige argumenter, som appellanterne havde fremført i deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen.
49.      Retten behandlede i den nævnte kendelses præmis 72-75 navnlig det andet argument støttet på den omstændighed, at der findes fortilfælde i retspraksis, hvor Retten har antaget sager anlagt som følge af tilsidesættelsen af forordning 2018/1725 (14) til realitetsbehandling, til trods for at de ikke var anlagt på grundlag af artikel 270 TEUF.
50.      I den nævnte kendelses præmis 74 fastslog Retten, at »i den sag, der gav anledning til dom af 1. december 2021, JR mod Kommissionen (T-265/20, EU:T:2021:850), havde sagsøgeren, der havde ansøgt om at deltage i en intern udvælgelsesprøve i Kommissionen [...], og som ikke var blevet opstillet på reservelisten, nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelser, hvormed den gav hende afslag på aktindsigt i oplysninger vedrørende den pågældende udvælgelsesprøve. Denne dom vedrører således et annullationssøgsmål, der er anlagt på grundlag af artikel 263 TEUF og er ikke relevant ved vurderingen af, om sagsøgerne i den foreliggende sag har søgsmålskompetence i forhold til EIOPA på grundlag af artikel 340, stk. 2, TEUF«.
2.      Parternes argumenter
51.      Appellanterne har med deres første anbringende gjort gældende, at den appellerede kendelse er mangelfuldt begrundet.
52.      De har gjort gældende, at den nævnte kendelses præmis 74 ikke sætter dem i stand til at forstå grundene til, at artikel 270 TEUF i henhold til den af Retten i den nævnte kendelses præmis 39-41 anførte retspraksis skulle udgøre retsmidlet i forbindelse med personalesager. De har i denne henseende anført, at Retten i dom af 1. december 2021, JR mod Kommissionen (15), der er omhandlet i den nævnte præmis 74, antog et annullationssøgsmål baseret på artikel 263 TEUF til realitetsbehandling i en tilsvarende sag, der havde sit udspring i ansættelsesforholdet mellem tjenestemanden og den pågældende institution vedrørende tilsidesættelsen af forordning 2018/1725.
53.      Selv om appellanterne har anført, at de forstår, at et annullationssøgsmål baseret på artikel 263 TEUF er en sag, hvis art og rækkevidde er forskellig fra et erstatningssøgsmål baseret på artikel 268 TEUF og artikel 340, stk. 2, TEUF, er de derimod navnlig af den opfattelse, at Retten ikke i tilstrækkelig grad har begrundet, hvorfor en sådan forskel skulle medføre særskilte proceduremæssige konsekvenser, når det drejer sig om disse søgsmåls formalitet, idet de begge er anlagt som følge af tjenestemænds eller ansattes tilsidesættelse af forordning 2018/1725, i tvister, der har deres udspring i ansættelsesforholdet mellem dem og den pågældende institution.
54.      Appellanterne har ligeledes henvist til dom af 6. juli 2022, OC mod EU-Udenrigstjenesten (16), der er omhandlet i den appellerede kendelses præmis 70, hvori Retten i det væsentlige foreholdt sagsøgeren, der var tjenestemand i Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten), ikke at have anlagt et annullationssøgsmål til prøvelse af Kommissionen beslutning om kun at fremsende et sammendrag af visse dokumenter indeholdende personoplysninger i strid med forordning 2018/1725 på grundlag af artikel 263 TEUF.
55.      EIOPA har anført, at dette anbringende er irrelevant og under alle omstændigheder åbenbart ugrundet.
3.      Bedømmelse
56.      Det skal indledningsvis påpeges, at den begrundelsespligt, der i henhold til fast retspraksis påhviler Retten i medfør af artikel 36 i vedtægten for Den Europæiske Unions Domstol, sammenholdt med artikel 53 i denne, udgør en væsentlig formalitet, som skal adskilles fra spørgsmålet om begrundelsen rigtighed (17). Endvidere skal begrundelsen for den appellerede dom klart og utvetydigt angive de betragtninger, som Retten har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne afgørelse, og således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret (18). Det skal imidlertid påpeges, at denne begrundelsespligt ikke indebærer, at Retten skal fremkomme med en udtømmende fremstilling og et for et behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Rettens begrundelse kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (19).
57.      I den foreliggende sag er jeg af den opfattelse, at den appellerede kendelse er behæftet med en utilstrækkelig begrundelse, eftersom den ikke udtrykkeligt tager stilling til det argument, som appellanterne har fremført i punkt 42 i deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen. Appellanterne har således henvist til dom af 1. december 2021, JR mod Kommissionen (20), netop fordi der var tale om et annullationssøgsmål (21). Den kortfattede besvarelse af dette argument gør det ikke muligt at forstå grundene til, at Retten i den appellerede kendelses præmis 40 gjorde gældende, at princippet om, at artikel 270 TEUF udgør klageadgangen i forbindelse med personalesager, der adskiller sig fra den almindelige klageadgang, der udgøres af annullationssøgsmål baseret på artikel 263 TEUF, selv om der findes fortilfælde i retspraksis, der indikerer, at denne særlige klageadgang ikke er den eneste mulighed (22).
58.      Denne manglende begrundelse har imidlertid ingen indflydelse på den appellerede kendelses konklusion vedrørende det søgsmål, som DR og DS har anlagt, og dette anbringende bør derfor erklæres for irrelevant.
59.      Det følger af fast retspraksis, at når af de af Retten anførte grunde er tilstrækkelig til at begrunde konklusionen i dens dom, påvirker de fejl, som en anden grund, der også omhandles i den pågældende dom, kan være behæftet med, under alle omstændigheder ikke den nævnte konklusion, hvorfor det anbringende, der støtter sig på disse fejl, er irrelevant og må forkastes (23).
60.      Desuden indgår den appellerede kendelses præmis 74 i en redegørelse, som Retten indledte i den nævnte kendelses præmis 63 med ordene »under alle omstændigheder«. Et sådant udtryk er udtryk for, at redegørelsen er fremsat for fuldstændighedens skyld, idet Retten har begrundet afvisningen af det søgsmål, som DR og DS havde anlagt, med de retlige begrundelser og faktuelle konstateringer, der findes i henholdsvis den nævnte kendelses præmis 39-42 og 51-61, og som appellanterne ikke har bestridt i forbindelse med deres appel.
V.      Forslag til afgørelse
61.      På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den ophæver Den Europæiske Unions Rets kendelse af 17. januar 2025, DR og DS mod EIOPA (T-182/24, EU:T:2025:62), for så vidt som Retten afviste det erstatningssøgsmål, som DS havde anlagt med den begrundelse, at hun skulle anlægge det på grundlag af artikel 270 TEUF, og at sagen hjemvises til Retten.
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      T-182/24, herefter »den appellerede kendelse«, EU:T:2025:62.
3 –      C-54/20 P, herefter »dommen i sagen Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano«, EU:C:2022:349.
4 –      DR ejede og var generaldirektør for A, der ejede 100% af kapitalen i B og C, der fusionerede i løbet af 2018.
5 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 23.10.2018 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af forordning (EF) nr. 45/2001 og afgørelse nr. 1247/2002/EF (EUT 2018, L 295, s. 39).
6 –      I den version, der finder anvendelse på tvisten (herefter »vedtægten«).
7 –      I vedtægtens artikel 91, stk. 1, fastsættes: »Den Europæiske Unions Domstol kan afgøre enhver tvist mellem Unionen og en af de af denne vedtægt omfattede personer om lovligheden af en akt, der går denne person imod efter artikel 90, stk. 2. I tvister, der angår pengebeløb, har Domstolen fuld prøvelsesret.«
8 –      Det fremgår navnlig af vedtægtens artikel 13, at »[h]vis en tjenestemands ægtefælle udøver en erhvervsmæssig indtægtsgivende beskæftigelse, skal tjenestemanden underrette ansættelsesmyndigheden herom«.
9 –      Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Missir Mamachi di Lusignano (præmis 52 og 61). Nævnte doms præmis 52 har følgende ordlyd: »Den omstændighed, at vedtægten på denne måde tager hensyn til tjenestemandens familiemedlemmer, har til følge, at de udgør personer, der »er omfattet af vedtægten« i henhold vedtægtens artikel 91, stk. 1, og dette gælder uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt en sagsøger i det pågældende tilfælde faktisk har en ret eller en fordel, der følger af vedtægten [(i den engelske version af denne dom er dette sætningselement affattet således: »irrespective of whether an applicant does in fact have, in the particular case under consideration, a right or benefit«)] [...] Fastlæggelsen af Unionens retsinstansers kompetence ratione personae i henhold til artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91, stk. 1, er nemlig uafhængig af spørgsmålet om den faktiske tildeling [(»actual grant« i den engelske version)] af en ret eller en fordel til den person, der er omfattet af vedtægten, og som har anlagt sag ved disse retsinstanser.« Min fremhævelse.
10 –      Jeg deler ønsket om, at det sikres, at søgsmål vedrørende den samme begivenhed, der følger af ansættelsesforholdet mellem en tjenestemand og den pågældende institution, kan samles i en enkelt retssag ved den samme retsinstans.
11 –      Jf. kendelse af 13.3.2025, RY mod Kommissionen (T-246/24, EU:T:2025:299, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
12 –      To sager om ansvar uden for kontraktforhold blev således anlagt ved Retten samtidigt som følge af den samme handling, som dels tilsidesatte reglerne om beskyttelse af personoplysninger (sag T-182/24) dels tilsidesatte reglerne om beskyttelse af forretningshemmeligheder (sag T-183/24).
13 –      T-183/24, EU:T:2026:221.
14 –      Eller tilsidesættelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 45/2001 af 18. december 2000 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i fællesskabsinstitutionerne og ‑organerne og om fri udveksling af sådanne oplysninger (EFT 2001, L 8, s. 1), som blev erstattet af forordning 2018/1725.
15 –      T-265/20, EU:T:2021:850.
16 –      T-681/20, EU:T:2022:422.
17 –      Jf. dom af 4.10.2024, UPL Europe og Indofil Industries (Nederlandene) mod Kommissionen (C-262/23 P, EU:C:2024:862, præmis 134 og den deri nævnte retspraksis).
18 –      Jf. dom af 26.2.2026, Martinair Holland mod Kommissionen (C-386/22 P, EU:C:2026:131, præmis 78 og den deri nævnte retspraksis).
19 –      Jf. dom af 26.2.2026, Martinair Holland mod Kommissionen (C-386/22 P, EU:C:2026:131, præmis 79 og den deri nævnte retspraksis).
20 –      T-265/20, EU:T:2021:850.
21 –      Appellanterne har i punkt 42 i disse bemærkninger gjort følgende argument gældende: »I den sag[, der gav anledning til dom af 1.12.2021, JR mod Kommissionen (T-265/20, EU:T:2021:850)], blev Kommissionen indstævnt som følge af sin tilsidesættelse af flere bestemmelser i forordning 2018/1725, herunder denne forordnings artikel 14 og 17, ved ikke at fremlægge visse personoplysninger vedrørende de karakterer, der er opnået i forbindelse med en optagelsesprøve. Det annullationssøgsmål, som sagsøgeren, der var tjenestemand i Kommissionen, anlagde, var baseret på artikel 263 TEUF og blev ikke afvist af Retten.«
22 –      Domstolen påpegede i kendelse af 24.2.2026, RY mod Kommissionen (C-336/25 P, EU:C:2026:138), at »den i forlængelse af sin praksis gentagne gange har fastslået, at artikel 270 TEUF [...] indfører en klageadgang i personalesager, der adskiller sig fra den almindelige klageadgang, såsom annullationssøgsmål, som er omfattet af artikel 263 TEUF, samt erstatningssøgsmål, der er omfattet af artikel 268 TEUF og artikel 340, stk. 2 og 3, TEUF« (præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
23 –      Jf. dom af 13.11.2025, Al-Assad mod Rådet (C-779/24 P, EU:C:2025:880, præmis 94 og den deri nævnte retspraksis).