61972J0035
I sag nr. 35/72
WALTER KLEY, tjenestemand ved Det europæiske Atomenergifællesskab, boende i Ispra (Varese, Italien), Via Esperia B 8, repræsenteret af advokat Ernest Arendt, bistået af advokat Nicolas Decker, begge boende i Luxembourg, med valgt adresse i Luxembourg på advokat Arendts kontor, 34 b, rue Philippe-Il,
sagsøger,
mod
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER, repræsenteret af sin juridiske rådgiver, Joseph Griesmar, som befuldmægtiget, med valgt adresse i Luxembourg hos sin juridiske rådgiver Emile Reuter, 4, boulevard Royal,
sagsøgt,
angående annullation af den afgørelse af 11. januar 1972, hvorved sagsøgeren blev fradraget sine funktioner som afdelingschef for »Den fysiske Afdeling« og blev udnævnt til rådgiver for »Den videnskabelige Direktion« ved Det fælles Forskningscenter i Ispra,
afsiger
DOMSTOLEN (anden afdeling)
sammensat af: P. Pescatore, afdelingsformand, M. Sørensen og Lord Mackenzie Stuart (refererende), dommere,
generaladvokat: A. Trabucchi
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Faktiske og retlige omstændigheder
I — Sagsfremstilling
De faktiske omstændigheder, som ligger til grund for sagen, kan sammenfattes således:
1.
Walter Kley er diplomfysiker og har i 1966 bestået afgangseksamen fra universitetet. Han blev ansat ved Kommissionen for Euratom den 1. maj 1960 og blev af generaldirektøren betroet arbejdet med at organisere neutronspektroskopien ved reaktor Ispra-I i Det fælles Forskningscenter i Ispra.
2.
Han blev ansat i lønklasse A 7 og blev den 1. november 1960 placeret i lønklasse A5 og den 1. januar 1962 i lønklasse A 4. Sidst i 1962 fik sagsøgeren overdraget ledelsen af sektionen for »eksperimentel fysik«. Han blev udnævnt til chef for »Den fysiske Afdeling« den 1. september 1970 i lønklasse A3. Han leder her et vigtigt videnskabeligt personale, som omfatter omkring 40 akademikere udover et teknisk og administrativt personale i egentlig forstand.
3.
I sommeren 1970 besluttede generaldirektøren for De fælles Forskningscentre, Caprioglio, at reorganisere Det fælles Forskningscenter i Ispra og særlig at overføre sektionen for »eksperimentel fysik«, som henhører under »Den fysiske Afdeling«, til »Afdelingen for Kernestudier«. Denne forholdsregel støder på en meget kraftig modstand fra de pågældende tjenestemænds side.
4.
Kley oprettede i oktober 1971 nogle »working groups«, der skulle skabe et erfaringsgrundlag for reaktoren Sora, som han var »primus motor« for.
5.
Finzi, videnskabelig direktør for institutionen i Ispra, sendte den 26. november 1971 et memorandum til Kley med følgende indhold:
»Jeg meddeler Dem herved, at jeg har besluttet at overdrage Dem ansvaret for reaktor Ispra-I med virkning fra den 1. januar 1972 …
Denne beslutning, som er truffet samtidig med beslutningen om overførelsen af reaktorens fysiske gruppe til afdeling ETN, udgør en nødvendig forbedring af institutionens organisation.«
6.
Kley begav sig den 29. november 1971 til Bonn og Bruxelles for at præsentere Sora-programmet.
7.
Den 2. december 1971 henvendte Kley sig i et memorandum til Spinelli, det for spørgsmål vedrørende Euratom ansvarlige kommissionsmedlem, idet han samtidig sendte en kopi til Caprioglio, hvori det navnlig hedder:
»Jeg har i går faet overdraget ansvaret for reaktor Ispra-I. Jeg ser mig desværre nødsaget til at meddele Dem, at mine videnskabelige arbejder og interesser frem for alt vedrører områderne faststoffysik, neutroner og udviklingen af neutronacceleratorer, og at mine forpligtelser ved den polytekniske læreanstalt in München ikke tillader mig at overtage en sådan yderligere forpligtelse som ansvaret for en forsøgsreaktor.
Af disse grunde må jeg afvise at efterkomme de af direktionen for FFC formulerede ønsker.«
8.
Generaldirektør Caprioglio anmodede den 13. december 1971 generaldirektøren for administration og personale om at foranledige en undersøgelse af, om der var mulighed for at indlede disciplinær forfølgning mod Kley. Brevet med anmodningen om disciplinære sanktioner var formuleret således:
»Jeg vil lægge Kley følgende forhold til last:
a)
På trods af, at jeg ved skrivelse nr. 0.01/729/71 af 26. november 1971 har indskærpet nødvendigheden af at respektere de regler i vedtægten, som vedrører forbudet mod, at en tjenestemand uden tilladelse tager kontakt med omverdenen på en måde, som kan medføre skade for institutionen, navnlig under de vanskelige aktuelle omstændigheder, har hr. Kley været på tjenesterejse til Bonn uden tilladelse og uden at oplyse mig eller sin overordnede, den videnskabelige direktør for institutionen i Ispra, om sine forehavender. Hoslagt kan De finde hans anmodning om tjenesterejse, som jeg har nægtet at underskrive. Jeg tilføjer, at Kley allerede har gjort sig skyldig i en sådan overtrædelse af de gældende regler.
b)
Som svar på et memorandum fra den videnskabelige direktør for institutionen i Ispra har hr. Kley troet sig berettiget til at udsprede kopien af et brev, som han havde fået tilsendt fra den videnskabelige direktør, til talrige tjenestemænd, samt en kopi af et polemisk svar, hvori han beskyldte denne sidste for at have skabt alvorlige videnskabelige og menneskelige problemer. Udspredelsen er af en sådan karakter, at den svækker direktionens autoritet over for personalet.
c)
Hr. Kley har i øvrigt af samme grunde skrevet direkte til kommissionsmedlemmet Spinelli uden at respektere de normale hierarkiske regler. Jeg havde for nylig kaldt Kley til orden, og jeg håbede, at denne advarsel var blevet hørt. Hans seneste indstilling viser, at dette ikke er sket. På trods af den tålmodighed, som jeg har aflagt bevis for, kan jeg ikke længere acceptere en sådan mangel på underordnelse.«
9.
Kley modtog den 14. december 1971 forflyttelsespapirerne for de tjenestemænd, der berørtes af omorganiseringen, men han sendte dem ikke videre. Den følgende dag skrev han i et brev til kommissionsmedlemmet Spinelli:
»Da jeg er af den opfattelse, at denne beslutning skader Det fælles Forskningscenter yderst alvorligt både på det menneskelige og på det videnskabelige plan, er det mig umuligt med god samvittighed at videresende forflyttelsespapirerne.
Dette er begrundelsen for, at jeg ønsker en samtale, hvorunder jeg gerne vil forklare Dem denne beslutnings sammenhæng med alle de spørgsmål, der rejses af Sora, reorganisering og ledelse … før De giver beslutningen bindende virkning.«
En kopi af denne skrivelse blev sendt til generaldirektør Caprioglio og til Finzi, direktør for den videnskabelige afdeling.
10.
Den 20. december 1971 videresendte Kley ad tjenestevejen sine bemærkninger til de beskyldninger, der var formuleret i generaldirektørens skrivelse af 13. december 1971.
11.
Kommissionsmedlem Spinelli svarede den 7. januar 1972 på Kleys skrivelse af 15. december 1971, idet han foreslog ham et møde.
12.
Den 10. januar 1972 oplyste Caprioglio Kley om, at han ville blive fjernet fra sin post som leder af »Den fysiske Afdeling«, og han omtalte de videnskabelige og personlige vanskeligheder, som var opstået mellem dem.
13.
I rølgeskn velsen til sagsøgerens bemærkninger af 20. december 1971 anmodede generaldirektøren den 11. januar 1972 generaldirektøren for administration om at betragte anmodningen om undersøgelse af mulighederne for indledning af en disciplinær forfølgning som trukket tilbage. Han forklarer ændringen i sin indstilling således:
»Jeg er faktisk blevet overbevist om, at den holdning, som Kley indtog over for de kendsgerninger, som dannede grundlag for min tidligere skrivelse, skyldtes, at de forvaltningsopgaver, som jeg havde betroet ham, ikke svarede til hans evner og interesser snarere end en overlagt beslutning om at se bort fra de hierarkiske regler.«
14.
Den samme dag, dvs. den 11. januar 1972, fritog generaldirektøren sagsøgeren fra sine funktioner og udnævnte ham til rådgiver under Ispras videnskabelige direktion, som særlig skal tage sig af koordinering af arbejdet vedrørende det forsøgsprogram, der er forbundet med benyttelsen af reaktoren Sora. Bre vet herom indeholdt navnlig følgende passage:
»Jeg ønsker at takke Dem ror det arbejde, De hidtil har udført som afdelingschef for »Den fysiske Afdeling«, der for os har medført ledelsesopgaver, som De flere gange har fortalt mig, at De ikke har megen interesse for, og som jeg fornylig har været nødsaget til at forøge til skade for Deres videnskabelige virksomhed.«
15.
Generaldirektoratet for administration og personale gjorde ved cirkulære nr. 9/63 af 13. marts 1963 personalet bekendt med beskrivelsen af stillingsbetegnelserne i tjenestemandsvedtægtens bilag I.
Til lønklasse A 3 svarer funktionerne som rådgiver og som kontorchef. En rådgivers funktioner udøves af en tjenestemand med høje kvalifikationer, som er kaldet til at rådgive en tjenestegren inden for en institution eller til at være ansvarlig for forskning eller kontrol under en generaldirektørs eller en direktørs ledelse.
16.
Kley modtog den 28. januar 1972 fra Finzi en håndskreven meddelelse, som hverken var dateret eller underskrevet, og hvori han blev bedt om at koordinere de bestående »working groups« med henblik på forberedelse af en sammenfattende rapport. Kley nægtede dette, fordi han fandt, at denne arbejdsmetode ikke kunne praktiseres videnskabeligt.
17.
I en skrivelse af 21. april 1972 fra Finzi, meddelte denne Kley følgende:
»Jeg beklager, at De ikke har accepteret det ansvar, som er blevet tilbudt Dem vedrørende forsøgsprogrammet Sora, og jeg kan blot på ny sige Dem, at denne mulighed stadig står åben, hvis De ønsker det.
Jeg udtrykker min tilfredshed med hensyn til Deres forslag om forsøgsmæssig virksomhed ved hjælp af reaktor Ispra I.«
18.
I tilslutning til en brevveksling med generaldirektøren blev Kley ansvarlig for et forsøgsprogram, hvortil der var bevilget10000 regningsenheder, men da det spektrometer, som var betroet ham, var ude af funktion, og da der ikke var blevet ansat nogen fast tekniker, har han ikke gjort nogen erfaring i tidsrummet mellem den omtvistede forflyttelse og den foreliggende sag.
19.
Kley indbragte den 10. februar 1972 en klage for Kommissionens formand i overensstemmelse med vedtægtens artikel 90, idet han begærede annullation af den under 11. januar 1972 trufne beslutning. Denne klage, som blev indregistreret den 18. februar 1972, forblev ubesvaret indtil udløbet af fristen på to måneder.
II — Retsforhandlinger
Kley anlagde den foreliggende sag den 16. juni 1972. Den skriftlige forhandling er forløbet forskriftsmæssigt.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen (anden afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse. Parterne er opfordret til at koncentrere deres mundtlige bemærkninger omkring den af sagsøgeren givne beskrivelse af opgaverne. Domstolen (anden afdeling) har anmodet sagsøgeren og generaldirektør Caprioglio om personligt at deltage i den mundtlige forhandling. I retsmødet den 21. marts 1973 har Domstolen efter at have hørt de af parternes repræsentanter afgivne mundtlige indlæg stillet sagsøgeren og Caprioglio visse spørgsmål, som særlig har tjent til at få præciseret, hvilke opgaver der var tildelt sagsøgeren efter den 11. januar 1972, og hvilke opgaver han rent faktisk havde udført.
Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 5. april 1973.
III — Parternes påstande
Sagsøgeren nedlægger følgende påstande:
—
den trufne beslutning annulleres, og sagen tilbagesendes til Kommissionen;
—
sagsøgte dømmes til at afholde sagsomkostningerne;
subsidiært:
—
det fastslås, at sagsøgte skal være forpligtet til at indlede drøftelser om organisationsplanen for Det fælles Forskningscenter i Ispra pr. 11. januar 1972;
—
det tillades sagsøgte at føre vidner for at bevise, at generaldirektøren for Det fælles Forskningscenter, Caprioglio, under mødet den 26. januar 1972 begrundede sin beslutning af 11. januar 1972 om forflyttelse med det forhold, at sagsøgeren to gange ikke havde respekteret hans hierarkiske autoritet.
Sagsøgte nedlægger følgende påstand:
—
Det erklæres, at den foreliggende sag skal afvises, eller at søgsmålet er ugrundet;
—
sagsøgeren dømmes til at afholde omkostningerne.
IV — Parternes søgsmålsgrunde, indsigelser og andre anbringender
Parternes søgsmålsgrunde, indsigelser og andre anbringender kan sammenfattes således:
A — Vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling
Sagsøgte påberåber sig, at sagen skal afvises, fordi den er rettet mod en akt, som ikke indeholder et klagepunkt mod sagsøgeren. Sagsøgte hævder, at beslutningen af 11. januar 1972 fremstår som en forflyttelse inden for samme tjeneste, besluttet i tjenestens interesse, som ikke medfører forandring i tjenestestedet og i virkeligheden begrænser sig til en simpel ændring af stillingen på arbejdsstedet.
Sagsøgte er som tidligere forblevet tjenestemand i lønklasse A 3; det fremgår heraf, at den påklagede beslutning på ingen måde krænker vedtægtens regler om sammenhæng mellem lønklassen og stillingen, og ud fra dette synspunkt indeholder den omtvistede beslutning ikke noget klagepunkt mod sagsøgeren.
Til støtte for denne argumentation nævner sagsøgte Domstolens retspraksis, herunder:
—
(De forenede sager nr. 18 og 35/65) (Rec. 1966, s. 149)
Max Gutmann mod Kommissionen for Euratom;
—
(Sag nr. 21/68) (Rec. 1969, s. 85)
André Huybrechts mod Kommissionen;
—
(Sag nr. 55/70) (Rec. 1971, s. 379)
Andreas Reinarz mod Kommissionen.
Sagsøgte støtter sig ligeledes på praksis inden for fransk forvaltningsret og hævder, at disse tilfælde af forflyttelse inden for samme tjeneste, der hverken medfører ændrig i bopæl eller gør noget ingreb i den pågældendes vedtægtsmæssige stilling, altid er underkastet den skønsmæssige beføjelse, som den administration, der leder sine tjenestegrenes organisation, råder over.
Sagsøgeren svarer, at begrebet akt, der indeholder et klagepunkt, således som det er nævnt i tjenestemandsvedtægtens artikler 25 og 91, ikke skal fortolkes indskrænkende. Han hævder, at der særlig er adgang for tjenestemændene til at indgive klage, hvis tjenestebefalingerne har karakter af en sanktion. Han støtter sig i dette tilfælde på fransk forvaltningsret og på Domstolens retspraksis:
—
Sagen Gutmann (nævnt ovenfor);
—
(Sag nr. 16/67) Rec. 1968, s. 431)
Henri Labeyrie mod Kommissionen;
—
Sag Reinarz mod Kommissionen (nævnt ovenfor).
Han hævder, at spørgsmålet om den foreliggende sags antagelse til realitetsbehandling nøje står i forbindelse med, om den er grundet, og han henviser i den henseende til dommen:
—
Klaer mod Kommissionen (Sag nr. 15/65) (Rec. 1965, s. 1295).
Sagsøgte replicerer, at sagsøgerens tese, hvis den skal tages til følge, medfører, at enhver fremtidig forflyttelse af denne type kun kan gennemføres med den pågældende tjenestemands formelle samtykke.
B — Vedrørende realiteten
Til støtte for sin tese om den påklagede beslutnings ulovlighed påberåber sagsøgeren sig følgende søgsmålsgrunde:
1.
Krænkelse af artikel 25, da:
a)
beslutningen ikke er begrundet, eller
b)
beslutningen ikke er tilstrækkeligt begrundet i henhold til denne artikel, eller
c)
den givne begrundelse er urigtig;
2.
Krænkelse af artiklerne 5 og 7 i tjenestemandsvedtægtens bilag I, da stillingen som rådgiver for den videnskabelige direktion ikke svarer til sagsøgerens lønklasse, A 3;
3.
Magtfordrejning, da beslutningen udgør en skjult disciplinær forholdsregel, som skyldes generaldirektørens modvilje.
Første søgsmålsgrund
Sagsøgeren fremhæver, at beslutningen, da den indeholdt et klagepunkt, burde have været begrundet i overensstemmelse med vedtægtens artikel 25, 1. afsnit.
Sagsøgte hævder, at afgørelsen i virkeligheden ikke mangler begrundelse. Det sidste afsnit i generaldirektørens skrivelse af 11. januar 1972 viser helt klart grundene til, at han har fjernet sagsøgeren fra hans funktioner som afdelingschef for Den fysiske Afdeling.
Tjenestemeddelelsen af samme dag var givet ikke begrundet, men den skulle heller ikke være det, da den var rettet til alle tjenestegrenene og ikke blot til sagsø-. geren.
Sagsøgeren gør i øvrigt gældende, at generaldirektøren i sit brev af 11. januar 1972 til generaldirektøren for administration og personale henviser til en påstået manglende egnethed; imidlertid er disse begrundelser materielt urigtige. Begrundelsespligten, som er foreskrevet i artikel 25, første afsnit i vedtægten, er således ikke opfyldt; de grunde, som akten, der indeholder et klagepunkt, er støttet på, fremtræder ikke på en »klar og entydig måde«, som det kræves ifølge Domstolens dom i sag nr. 27/68 Reinoldus Renckens mod Kommissionen (Rec. 1969, s. 255).
Sagsøgte gør gældende, at søgsmålsgrunden vedrørende begrundelsernes materielle urigtighed, er en ny søgsmålsgrund, som angår kontrollen med den indholdsmæssige lovlighed og ikke en formmangel. I henhold til procesreglementets artikel 42 bør Domstolen fastslå, at den nye søgsmålsgrund vedrørende den indholdsmæssige lovlighed ikke kan antages til realitetsbehandling, da den støttes på et andet retligt grundlag end det, som den søgsmålsgrund, der er påberåbt i stævningen, var baseret på.
Anden søgsmålsgrund
Sagsøgeren hævder, at de nye funktioner, som han har fået betroet, ikke svarer til lønklasse A 3, som han tilhører. De er ikke foreskrevet i beskrivelsen af funktionerne, end ikke i organisationsplanen, og savner ethvert inhold og medfører for sagsøgeren en forringelse af hans arbejde og et tab af tekniske og finansielle midler. Han hævner i den forbindelse Domstolens dom i sagen
—
Werner Klaer mod Kommissionen (nr. 15/65), nævnt ovenfor.
Sagsøgte hævder derimod, at der ikke er sket nogen krænkelse af reglen om sammenhæng mellem lønklasse og stilling, og at forskellen mellem sagsøgerens nuværende og tildligere opgaver ikke er af en sådan karakter, at de kan påberåbes som basis for et klagepunkt. Dette følger af dommen i sag nr. 46/69
—
Reinarz mod Kommissionen, nævnt ovenfor
og generaladvokatens forslag til afgørelse i denne sag.
Sagsøgerens nuværende stilling ligger på et meget højt videnskabeligt niveau, indeholder reelle videnskabelige opgaver og er af stor vigtighed, da den har omfattet forberedelsen af Sora-programmet, koordineringen af et stort antal fysikeres arbejde og den samlede forelæggelse af et videnskabeligt Sora-program, hvilket alt sammen giver grundlag for en meget betydningsfuld lønmæssig placering.
Ifølge sagsøgte svarer de nye funktioner som rådgiver, der er overladt sagsøgeren, til hans lønklasse; de er fastsat i beskrivelsen af funktionerne og krænker ikke på nogen måde den ret, som den pågældende har ifølge vedtægtens artikler 5 og 7. Sagsøgte støtter sig herved på generaladvokatens forslag til afgørelse i sagerne
—
Huybrechts mod Kommissionen (nr. 21/68), allerede nævnt;
—
Reinarz mod Kommissionen (nr. 46/69), allerede nævnt.
Sagsøgte påpeger, at der må sondres mellem på den ene side det budgetdokument, der nævnes i vedtægtens artikel 6, og som indeholder samlede kvantitative angivelser af fordelingen af de bevillinger, der er bestemt til personaleudgifter, og på den anden side den mere differentierede beskrivelse af organisationen af de forskellige tjenester, organisationsplanen, som indeholder angivelsen af fordelingen af de samlede bevillinger, der er nævnt i det første dokument, som ikke er til internt brug.
Organisationen af de forskellige tjenester er beskrevet i denne organisationsplan og kan ikke fastsættes endeligt et helt år forud. Vedtægten hindrer ikke, at der foretages ændringer i organisationsplanen, da den ikke kender begrebet organisationsplan, men kun begrebet personaleoversigt.
Sagsøgeren svarer, at det, hvis stillingen virkelig var normeret, er overraskende, at man ikke har orienteret personalet om, at en så »høj videnskabelig« stilling var ledig, således at denne stilling kunne overdrages til den dygtigste og mest egnede tjenestemand.
Stillingen som rådgiver for den videnskabelige direktion var således blevet oprettet for at sætte ham ud af spillet.
Sagsøgte replicerer, at en søgsmålsgrund om krænkelse af vedtægtens artikel 6 i tilfælde af, at sagsøgeren vil fremkomme med en sådan, bør afvises, da der er tale om en ny søgsmålsgrund.
Sagsøgeren har i hvert fald ingen interesse i det fremsatte klagepunkt. Kun hans kolleger synes på dette punkt at have grund til at rejse kritik over for den pågældende, da de eventuelt blev ude af stand til at indgive ansøgning om den ledige stilling som følge af den påståede formmangel og af den grund kunne føle sig forurettet.
Tredje søgsmålsgrund
Sagsøgeren ser i forskellige momenter i sagen tegn på magtfordrejning, navnlig
—
I indledningen og den følgende suspension af den disciplinære forfølgning, der var sat i gang, efter at han havde nægtet at bøje sig for de af generaldirektøren trufne afgørelser om reorganisering, og
—
i begrundelsen for afgørelsen, hvorved han forflyttedes til en stilling, hvortil der ikke svarer noget reelt arbejde, og som udgør en skjult disciplinær sanktion.
I den forbindelse hævder han, at de påberåbte udtryk, »mangel på interesse«, og særlig, »mangel på egnethed«, er diskutable.
sagsøgte hævder, at afgørelsen af 11. januar 1972 udelukkende er truffet i tjenestens interesse og inden for rammerne af den skønsbeføjelse, som institutionens kompetente organer har, og som vedrører tilrettelæggelsen af tjenesten og den optimale fordeling af stillingerne. Sagsøgte er herved gået ud fra den antagelse, at forflyttelserne er besluttet af hensyn til tjenesten.
Sagsøgeren har ikke pa nogen made hævdet, at tjenestens interesser ikke krævede, at man vedtog den trufne afgø relse. Selv om man helt accepterede det synspunkt, som er fremsat af sagsøgeren, der påstår, at han er ramt af den skjult disciplinær sanktion, viser det sig alligevel, at den påklagede retsakt, der ligeledes var udstedt med et lovligt formål (hensynet til tjenesten), havde flere formål, og at den af denne grund ikke kan mødes med indsigelsen om magtfordrejning.
Uoverensstemmelserne om reorganiseringen af centret i Ispra synes klart ikke at være objektive indicier, der tvingende og samstemmende vidner om magtfordrejning.
For at der skal foreligge en skjult disciplinær sanktion, er det nødvendigt, at der fra starten foreligger en disciplinær sanktion, som kan tilsløres, og som altså i sine virkninger ligner den forholdsregel, der rent faktisk er blevet anvendt.
Tjenestemandsvedtægten kender ikke forflyttelsen i katalogen over disciplinære sanktioner; en afgørelse om forflyttelse kan kun annulleres i det omfang, den udgør et klagepunkt, således som det kan være tilfældet ved en forflyttelse, der medfører ændring i bopæl, og efter at det på grundlag af tvingende og samstemmende objektive indicier er bevist, at afgørelsen er truffet for at nå andre mål end dem, man har påberåbt sig.
Det brev, hvori der anmodes om, at der må blive truffet en disciplinær foranstaltning, stemmer ikke med de andre momenter sagsøgeren har nævnt som støtte for påstanden om magtfordrejning.
Endelig henviser Kommissionen til Domstolens retspraksis, hvorefter Domstolen ikke kan sætte sit eget skøn i stedet for administrationens vurdering af en tjenestemands faglige evner.
—
Dom Fulvio Fonzi mod Kommissionen for Furatom (sagerne nr. 27 og 30/64) (Rec. 1965, s. 615)
Sagsøgeren svarer, at den påklagede afgørelse om forflyttelse blev meget dårligt montaget af personalet i Den fysiske Afdeling.
Generaldirektøren modtog den 26. januar 1972 en delegation af forskere, som spurgte ham, hvilke grunde han havde haft til at fjerne sagsøgeren fra hans funktioner som afdelingschef; han svarede, at sagsøgeren ved to lejligheder ikke havde respekteret generaldirektørens myndighed. Sagsøgeren var i sin nye stilling dømt til lediggang; han var aldrig blevet rådspurgt af direktøren i sin egenskab af videnskabelig rådgiver. De funktioner, som generaldirektøren ville overlade sagsøgeren, var de samme, som han hidtil havde udøvet i sin egenskab af afdelingschef med den vigtige forskel, at han for øjeblikket ikke længere kunne udøve de myndighedsfunktioner og træffe de afgørelser, der svarer til hans vedtægtsmæssige stilling.
Sagsøgte replicerer, at delegationen af forskere først og fremmest havde opsøgt generaldirektøren for at spør ge, om Kleys udtræden af Den fysiske Afdeling skulle fortstås som en desavouering af den videnskabelige linje, som hidtil var blevet fulgt af denne afdeling.
I øvrigt havde generaldirektøren nævnt forskellige grunde til vanskelighederne i hans forhold til Kley for så vidt angår afdelingens administrative ledelse.
Sagsøgte gentager, at det i virkeligheden er sagsøgeren selv, som har nægtet at overtage det ansvar, som er blevet tilbudt ham med hensyn til forsøgsprogrammet Sora. Sagsøgerens interesse for de funktioner, han udførte som afdelingschef har ikke pludseligt kunne forsvinde på det tidspunkt, hvor han blev opfordret til at genoptage disse samme funktioner efter sin forflyttelse.
Præmisser
1
Søgsmålet sigter på annullation af den stiltiende afgørelse om afslag på den klage, som sagsøgeren indbragte den 10. februar 1972 mod den afgørelse, som generaldirektøren for Det fælles Forskningscenter i Ispra havde truffet den 11. januar 1972, og som fritog sagsøgeren for hans funktioner som afdelingschef for Den fysiske Afdeling for at udnævne ham til rådgiver ved den videnskabelige direktion.
Vedrørende antagelsen til realitetsbehandling
2
Kommissionen påberåber sig, at søgsmålet ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi det er rettet mod en akt, som ikke indeholder et klagepunkt imod sagsøgeren i den i tjenestemandsvedtægtens artikel 91 forudsatte betydning;
3
afgørelsen om forflyttelse indebærer hverken ændring i sagsøgerens materielle interesser eller degradering af ham, og derfor gør den ikke noget indgreb i hans retsstilling.
4
Selv om en afgørelse om forflyttelse ikke berører en tjenestemands materielle interesser eller indplacering, kan den dog, når man tager hensyn til den omhandlede funktions natur og de nærmere omstændigheder, gøre indgreb i den pågældende ansattes moralske interesser og fremtidsudsigter;
5
under disse omstændigheder kan man ikke a priori fastslå, at der ikke er tale om en akt, der indeholder et klagepunkt;
6
indsigelsen må derfor afvises.
Vedrørende realiteten
Vedrørende begrundelsen af afgørelsen
7
Ifølge vedtægtens artikel 25 skal enhver afgørelse, der indeholder et klagepunkt, begrundes;
8
en afgørelse om forflyttelse mod den pågældendes vilje indeholder et klagepunkt i henhold til denne artikel og skal derfor begrundes.
9
Sagsøgeren hævder, at den begrundelse, der er givet for den påklagede afgørelse, ikke opfylder kravet i vedtægtens artikel 25, da den hverken er fuldstændig eller i overensstemmelse med sandheden;
10
påstanden i det memorandum, hvorved den nævnte afgørelse blev bragt til sagsøgerens kundskab, at han ikke havde megen interesse i »forvaltningsopgaver«, modsiges ifølge sagsøgeren af den kendsgerning, at han i løbet af 10 år havde udført forvaltningsopgaver med dygtighed;
11
sagsøgeren mener, at den nævnte afgørelse i virkeligheden var begrundet i hans nægtelse af at gennemføre generaldirektørens afgørelse om forflyttelse af staben i sektionen for eksperimentel fysik samt i hans nægtelse af at overtage ansvaret for forskningsreaktoren Ispra-I;
12
generaldirektøren skal den 10. januar 1972 som begrundelse for sin afgørelse have henvist til den holdning, sagsøgeren indtog over for reorganiseringen af centret;
13
under et møde med centrets forskere den 26. januar 1972 skal generaldirektøren have begrundet sin afgørelse med to tilfælde af manglende respekt for hans myndighed.
14
Disse anbringender, som ikke udtrykkeligt er blevet modsagt af sagsøgte, er i det væsentlige blevet bekræftet i løbet af den mundtlige forhandling for Domstolen;
15
det er rimeligt at antage, at sagsøgerens holdning har udgjort en afgørende bevæggrund for afgørelsen;
16
for at afgøre om afgørelsen er i overensstemmelse med artikel 25, må man betragte de omstændigheder, hvorunder den påklagede afgørelse blev truffet;
17
sagens dokumenter viser, at der foreligger en fundamental meningsuoverensstemmelse mellem sagsøgeren og generaldirektøren med hensyn til planerne om reorganisering af centret og en ofte uforsonlig holdning fra sagsøgerens side;
18
sagsøgeren har erklæret, at han ikke er interesseret i, at generaldirektøren gennemfører sine planer, i hvert fald for så vidt angår driften af reaktor Ispra-I;
19
det forhold, at sagsøgerens holdning karakteriseredes med henvisning til hans manglende interesse for forvaltningsopgaver, var under disse omstændigheder en fornuftig konklusion, som i øvrigt blev udtrykt med megen diskretion;
20
den påklagede beslutning opfylder derfor på trods af dens meget ufuldstændige begrundelse de krav, der stilles i artikel 25;
21
denne søgsmålsgrund må således forkastes.
Vedrørende krænkelsen af artiklerne 5 og 7 i vedtægtens bilag I
22
Sagsøgeren påberåber sig tjenestemandsvedtægtens artikel 7, hvorefter tjenestemanden skal ansættes i en stilling i hans kategori eller tjenestegruppe, som svarer til hans lønklasse, og hævder, at de funktioner, som er blevet tildelt ham, ikke svarer til hans lønklasse;
23
mens sagsøgeren indrømmer, at stillingen som rådgiver for den videnskabelige direktion rent teknisk svarer til hans lønklasse, hævder han i så henseende, at hans nye stilling er uden virkeligt indhold;
24
endvidere hævder han, at stillingen ikke er nævnt i organisationsplanen, men er blevet oprettet for at tjene som »sidespor« for ham, hvilket udgør en krænkelse af artikel 5.
25
Det ser ud til, at den vigtigste opgave, som generaldirektøren ville overdrage sagsøgeren i hans nye stilling, bestod i en fortsættelse af koordineringen af arbejdsgruppernes virksomhed inden for rammerne af det forsøgsprogram, der er knyttet til brugen af reaktoren Sora, og til at fremlægge en sammenfattende rapport vedrørende denne virksomhed;
26
sagsøgeren nægtede at overtage dette arbejde med den begrundelse, at den metode, der bestod i at udarbejde en sammenfattende rapport uden at have kompetence over for de pågældende forskere og uden at have det direkte ansvar fra et organisationsmæssigt synspunkt var mangelfuld;
27
under disse omstændigheder måtte det arbejde, som sagsøgeren nægtede at udføre, overlades den assisterende videnskabelige direktør, som i rette tid udarbejdede en sammenfattende rapport.
28
Sagsøgeren har på ingen måde bevist, at dette arbejde lå på et klart lavere niveau end den stilling, som svarede til hans lønklasse, hvorimod han har indskrænket sig til at give nogle begrundelser for, at han anså arbejdet for ikke at være i overensstemmelse med hans evner;
29
vurderingen af en tjenestemands evner henhører under administrationens kompetence;
30
selv om stillingen som rådgiver var blevet oprettet med det ene formål at fratage sagsøgeren det direkte ansvar for Den fysiske Afdeling, og selv om hans nye funktioner ikke fandtes i organisationsplanen, indicerer denne omstændighed dog ikke nogen manglende overensstemmelse mellem sagsøgerens lønklasse og hans stilling;
31
denne søgsmålsgrund må forkastes.
Vedrørende magtfordrejning
32
Ifølge sagsøgeren kan en afgørelse om forflyttelse være behæftet med magtfordrejning, hvis den på baggrund af tvingende og samstemmende objektive indicier synes at være truffet ud fra andre bevæggrunde, end dem, der er angivet;
33
sagsøgeren ser et sådant indicium i anmodningen fra generaldirektøren om, at der måtte blive truffet disciplinære foranstaltninger mod ham, og i den kendsgerning, at denne anmodning blev trukket tilbage samme dag, som generaldirektøren traf den påklagede beslutning;
34
denne kendsgerning skulle vise, at forflyttelsen i realiteten var en skjult disciplinær foranstaltning;
35
generaldirektøren skulle have truffet denne disciplinære foranstaltning på baggrund af, at sagsøgeren modsatte sig planerne om reorganisering of centret.
36
Den holdning, som sagsøgeren indtog over for disse planer, udgjorde en virkelig hindring for reorganiseringen af arbejdet ved Ispra, som generaldirektøren var ansvarlig for som øverste chef;
37
hvad der end var begrundelsen for anmodningen om anvendelse af disciplinære foranstaltninger, kan den senere tilbagekaldelse af denne og beslutningen om at forflytte sagsøgeren betragtes som en ny løsning, valgt af hensyn til tjenesten, som falder inden for generaldirektørens kompetence;
38
generaldirektøren havde ret til at antage, at sagsøgeren ikke kunnen betros iværksættelsen af planer, som han havde modsat sig så voldsomt;
39
sagsøgeren har ikke angivet noget moment til støtte for sine påstande, der gør det muligt at antage, at direktøren for centret, som i øvrigt handlede inden for grænserne af sin kompetence, har benyttet disse beføjelser ud fra andre hensyn end hensynet til tjenesten;
40
denne søgsmålsgrund må således forkastes.
Vedrørende sagsomkostningerne
41
Sagsøgeren har tabt sagen;
42
ifølge procesreglementets artikel 69, § 2 skal den part, der taber sagen, dømmes til at afholde sagsomkostningerne;
43
ifølge samme reglements artikel 70 skal institutionerne dog i sager vedrørende Fællesskabets ansatte selv bære de af dem afholdte udgifter.
På grundlag af disse præmisser,
under henvisning til procesdokumenterne,
efter at have hørt den refererende dommers rapport,
efter at have hørt parternes mundtlige indlæg,
efter at have hørt generaladvokatens forslag til afgørelse,
under henvisning til Traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab,
under henvisning til protokollerne vedrørende Statutten for De europæiske Fællesskabers Domstol,
under henvisning til tjenestemandsvedtægten for De europæiske Fællesskaber, særlig dens artikler 5, 7, 25, 91 og dens bilag I,
under henvisning til procesreglementet for De europæiske Fællesskabers Domstol,
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (anden afdeling)
idet den forkaster enhver anden videregående eller hermed uforenelig påstand:
1.
Sagsøgte frifindes.
2.
Hver af parterne bærer de af dem afholdte sagsomkostninger.
Pescatore
Sørensen
Mackenzie Stuart
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 27. juni 1973.
Justitssekretæren
A. Van Houtte
Formanden for anden afdeling
P. Pescatore