62022CC0661
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 5. oktober 2023 (
1
)
Sag C-661/22
ABC Projektai UAB, tidligere Bruc Bond UAB
mod
Lietuvos bankas
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol))
»Præjudiciel forelæggelse – betalingstransaktion, der består i besiddelse af midler fra kunder uden en specifik betalingsordre i længere tid end den fastsatte frist for gennemførelsen af betalingstransaktionen i henhold til lovgivningen – kvalificering af transaktionen – direktiv (EU) 2015/2366 – betalingstjenester i det indre marked – direktiv 2009/110/EF – udstedelse af elektroniske penge«
1.
Domstolens praksis vedrørende direktiverne om betalingstjenester (
2
) bliver løbende udviklet (
3
), men der er, medmindre jeg tager fejl, hidtil kun blevet afsagt én dom (
4
) om fortolkningen af direktiv 2009/110/EF (
5
) om elektroniske penge.
2.
Denne præjudicielle forelæggelse giver Domstolen lejlighed til at præcisere begrebet »elektroniske penge«. Det skal nærmere bestemt afklares, om der er tale om udstedelse af elektroniske penge (og dermed om en aktivitet, der er omfattet af direktiv 2009/110), når en betalingstjenesteudbyder tager imod midler uden en specifik betalingsordre og beholder dem i længere tid end den fastsatte frist i henhold til lovgivningen.
I. Retsforskrifter
A.
EU-retten
1. Direktiv 2015/2366
3.
Artikel 4 (med overskriften »Definitioner«) bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
3.
»betalingstjeneste«: en eller flere af de forretningsaktiviteter, som er anført i bilag I
4.
»betalingsinstitut«: en juridisk person, der i overensstemmelse med artikel 11 er meddelt tilladelse til at udbyde og gennemføre betalingstjenester i hele Unionen
5.
»betalingstransaktion«: en handling, der initieres af en betaler eller på dennes vegne eller af en betalingsmodtager med henblik på at indbetale, overføre eller hæve midler uden hensyn til eventuelle underliggende forpligtelser mellem betaleren og betalingsmodtageren
[…]
13.
»betalingsordre«: en instruks fra en betaler eller betalingsmodtager til deres betalingstjenesteudbyder om at gennemføre en betalingstransaktion
[…]«
4.
Artikel 18 (med overskriften »Aktiviteter«) har følgende ordlyd:
»1.   Ud over at udbyde betalingstjenester har betalingsinstitutter ret til at udøve følgende aktiviteter:
a)
at udbyde driftsmæssige og nært tilknyttede accessoriske tjenester som f.eks. sikkerhed for gennemførelse af betalingstransaktioner, valutaveksling, depottjenester samt lagring og behandling af data
b)
at drive betalingssystemer, jf. dog artikel 35
c)
andre forretningsaktiviteter end betalingstjenester, under hensyn til gældende EU-ret og national ret.
2.   Hvis betalingsinstitutter beskæftiger sig med udbud af en eller flere betalingstjenester, må de kun føre betalingskonti, der udelukkende anvendes til betalingstransaktioner.
3.   Midler, som betalingsinstitutter modtager fra betalingstjenestebrugere med henblik på udbud af betalingstjenester, må ikke betragtes som indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler, jf. artikel 9 i direktiv 2013/36/EU, eller elektroniske penge som defineret i artikel 2, nr. 2), i direktiv 2009/110/EF.
[…]
5.   Betalingsinstitutter må ikke erhvervsmæssigt tage imod indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler som omhandlet i artikel 9 i direktiv 2013/36/EU.
[…]«
5.
Artikel 78 (med overskriften »Modtagelse af betalingsordrer«), stk. 1, bestemmer:
»Medlemsstaterne sikrer, at modtagelsestidspunktet er det tidspunkt, hvor en betalingsordre modtages af betalerens betalingstjenesteudbyder.
Betalerens konto må ikke debiteres før modtagelsen af betalingsordren […]«
6.
Artikel 83 (med overskriften »Betalingstransaktioner til en betalingskonto«), stk. 1, bestemmer:
»Medlemsstaterne kræver, at en betalers betalingstjenesteudbyder sikrer, at betalingstransaktionsbeløbet efter modtagelsestidspunktet, jf. artikel 78, senest ved afslutningen af den følgende arbejdsdag bliver krediteret betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyders konto. Denne tidsfrist kan forlænges med endnu en arbejdsdag for papirbaserede betalingstransaktioner.«
2. Direktiv 2009/110
7.
Artikel 2 (med overskriften »Definitioner«) bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
»e-pengeinstitut«: en juridisk person, der har opnået tilladelse til at udstede elektroniske penge i henhold til afsnit II
2)
»elektroniske penge«: en elektronisk eller magnetisk lagret pengeværdi som repræsenteret ved et krav på udstederen, der er udstedt efter modtagelse af midler med henblik på at gennemføre betalingstransaktioner som defineret i artikel 4, nr. 5), i direktiv 2007/64/EF, og som accepteres af en anden fysisk eller juridisk person end udstederen af elektroniske penge
[…]«
8.
Artikel 10 (med overskriften »Forbud mod udstedelse af elektroniske penge«) har følgende ordlyd:
»Med forbehold af artikel 18 forbyder medlemsstaterne fysiske og juridiske personer, der ikke er udstedere af elektroniske penge, at udstede elektroniske penge.«
9.
Artikel 11 (med overskriften »Udstedelse og genindløsning«) bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at udstedere af elektroniske penge udsteder elektroniske penge til pariværdi ved modtagelse af midler.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at udstedere af elektroniske penge når som helst og til pariværdi indløser pengeværdien af elektroniske penge efter anmodning fra indehaveren af elektroniske penge.
3.   Kontrakten mellem udstederen af elektroniske penge og indehaveren af elektroniske penge skal klart og på en fremtrædende plads præcisere betingelserne for genindløsning, herunder eventuelle gebyrer forbundet hermed, og indehaveren af elektroniske penge skal oplyses om disse betingelser, før vedkommende bliver bundet af en kontrakt eller et tilbud.
[…]«
B.
National ret
1. Lov om betalinger (
6
)
10.
I henhold til denne lovs artikel 2, henholdsvis stk. 11 og 40, forstås ved »betalingsmodtager« enhver fysisk eller juridisk person, anden enhed eller underafdeling i en enhed, der er anført på en betalingsordre som modtager af de midler, der er omfattet af betalingstransaktionen, og ved »betaler« en fysisk eller juridisk person, en anden enhed eller underafdeling i en enhed, der er indehaver af en betalingskonto, og som tillader en betalingsordre fra denne betalingskonto, eller, hvis der ikke findes en betalingskonto, der udsteder en betalingsordre.
11.
I henhold til artikel 5 forstås ved betalingstjenester betalingstransaktioner, herunder overførsler af midler på en betalingskonto hos brugerens betalingstjenesteudbyder eller hos en anden betalingstjenesteudbyder; direkte debiteringer, herunder direkte engangsdebiteringer; betalingstransaktioner via et betalingskort eller en lignende anordning, herunder stående ordrer og pengeoverførsler [nr. 3)], samt overførsler af midler [nr. 6)].
12.
I henhold til artikel 6, stk. 3, er betalingsinstitutter omfattet af begrebet betalingstjenesteudbydere.
13.
Artikel 38, stk. 1, bestemmer, at betalingsudbyderen refunderer betaleren beløbet for en uautoriseret betalingstransaktion straks efter at have bemærket eller være blevet gjort opmærksom på transaktionen, senest ved afslutningen af den følgende arbejdsdag, og i givet fald fører den debiterede betalingskonto tilbage til den situation, der ville have været gældende, hvis den uautoriserede betalingstransaktion ikke var blevet gennemført, medmindre betalerens betalingstjenesteudbyder har rimelige grunde til at have mistanke om svig og skriftligt underretter tilsynsmyndigheden om disse grunde. Betalerens betalingstjenesteudbyder skal også sikre, at betaleren ikke lider tab som følge af skyldige renter til betalingstjenesteudbyderen eller renter, som betalingstjenesteudbyderen skylder.
14.
Artikel 42, stk. 2, bestemmer, at den betalingstjenestebruger, der har initieret en betalingsordre, og betalingstjenesteudbyderen kan aftale, at gennemførelsen af betalingsordren skal initieres på en bestemt dato eller efter et bestemt tidsrum eller på den dag, hvor betaleren har stillet midler til rådighed for betalingstjenesteudbyderen. I så fald anses den aftalte dato for at være modtagelsestidspunktet for betalingsordren. Hvis den aftalte dag ikke er en arbejdsdag for betalingstjenesteudbyderen, anses betalingsordren for at være modtaget den følgende arbejdsdag.
15.
Artikel 46, stk. 1, bestemmer, at betalerens betalingstjenesteudbyder, så snart en betalingsordre er modtaget, skal sikre, at beløbet for en betalingstransaktion i euro, der er foretaget i Litauen, og som skal modtages i en anden medlemsstat, krediteres betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyders konto senest ved afslutningen af den følgende arbejdsdag med undtagelse af det i denne artikels stk. 3 omhandlede tilfælde. Denne tidsfrist kan forlænges med én arbejdsdag, hvis betalingsordren gives på papir.
16.
Artikel 46, stk. 3, præciserer, at når der foretages overførsler i Litauen i euro, skal betalerens betalingstjenesteudbyder, så snart betalingsordren er modtaget, sikre, at betalingstransaktionsbeløbet krediteres betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyders konto samme dag, når betalingsordren er blevet modtaget på en arbejdsdag inden kl. 12.00. Når betalingsordren er blevet modtaget efter kl. 12.00, skal betalerens betalingstjenesteudbyder sikre, at betalingstransaktionsbeløbet krediteres betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyders konto senest den følgende hverdag. I det i denne lovs artikel 42, stk. 2, omhandlede tilfælde sikrer betalerens betalingstjenesteudbyder, at betalingstransaktionsbeløbet krediteres betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyders konto den dag, hvor betalingsordren gennemføres, og, når denne dag ikke er en hverdag for betalingstjenesteudbyderen, den følgende hverdag.
2. Lov om betalingsinstitutter (
7
)
17.
Artikel 4, stk. 3, bestemmer, at et betalingsinstitut, der udbyder en eller flere betalingstjenester, kan have betalingskonti, der udelukkende anvendes til betalingstransaktioner. Midler, som et betalingsinstitut modtager fra brugere af betalingstjenester med henblik på udbud af betalingstjenester, betragtes ikke som indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler eller elektroniske penge.
18.
Artikel 4, stk. 5, bestemmer, at betalingsinstituttet hverken kan modtage indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler fra ikke-erhvervsdrivende aktører på markedet eller udstede elektroniske penge.
3. Lov om elektroniske penge (
8
)
19.
I henhold til denne lovs artikel 2, stk. 1, forstås ved »elektroniske penge« en pengeværdi som repræsenteret ved et krav på udstederen, der bringes i omsætning, når midlerne indbetales til udstederen af fysiske eller juridiske personer, og som har følgende kendetegn: De er lagret i et elektronisk, herunder magnetisk, format, i betalingsøjemed og accepteres af andre personer end udstederen af elektroniske penge.
20.
Artikel 5 forbyder enhver fysisk eller juridisk person, der ikke er udsteder af elektroniske penge, at udstede elektroniske penge.
21.
Artikel 6, stk. 1, bestemmer, at udstedere af elektroniske penge udsteder elektroniske penge til pariværdi ved modtagelse af midler fra fysiske eller juridiske personer.
II. De faktiske omstændigheder, tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
22.
Bruc Bond UAB (efterfølgende ABC Projektai UAB (
9
)) var en virksomhed, der havde tilladelse fra Lietuvos bankas (Litauens nationalbank) til at udbyde betalingstjenester (
10
).
23.
Den 16. april 2020 inddrog Litauens nationalbank ABC Projektais tilladelse på grundlag af ti klagepunkter, hvoraf blot det ene berører dette præjudicielle spørgsmål, nærmere bestemt udstedelse af elektroniske penge uden at have status som e-pengeinstitut.
24.
Ifølge Litauens nationalbank havde ABC Projektai ladet kundernes midler indestå længere end den tid, der er nødvendig for at gennemføre betalingstransaktionerne, eller af tekniske årsager (
11
). Fra den 20. februar 2017 blev konti tilhørende seks af ABC Projektais kunder krediteret med midler modtaget fra kunder (indgående betalinger) uden et udførligt betalingsformål, og i flere dage (eller i nogle tilfælde i månedsvis (
12
)) blev der ikke foretaget overførsler af midler (udgående betalinger), bortset fra debitering af ABC Projektais gebyrer.
25.
Denne adfærd indebar ifølge Litauens nationalbank, at der blev udstedt elektroniske penge, selv om ABC Projektai har anført, at virksomheden underrettede sine kunder om nødvendigheden af at udstede betalingsordrer, og at den, såfremt den ikke modtog dem, ville tilbagebetale midlerne, således som den angiveligt har gjort.
26.
ABC Projektai indbragte Litauens nationalbanks afgørelse for Vilniaus apygardos administracinis teismas (regional domstol i forvaltningsretlige sager, Vilnius, Litauen), som frifandt sagsøgte den 8. juni 2021.
27.
ABC Projektai har iværksat kassationsappel til prøvelse af dommen i første instans ved Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol). ABC Projektai er i det væsentligt af den opfattelse, at når en betalingstjeneste ikke leveres af et e-pengeinstitut, og udstedelse eller indløsning af pariværdien af de elektroniske penge ikke er formålet med den leverede tjeneste, udgør denne tjeneste ikke en aktivitet, der er knyttet til udstedelse af elektroniske penge.
28.
Litauens nationalbank har bestridt kassationsappellen og har gjort gældende, at ABC Projektai udstedte elektroniske penge uden at have tilladelse hertil. Litauens nationalbank har anført, at dette fremgår af den holdning, som tilsynstjenesten ved Litauens nationalbank vedtog om indeståender på betalingskonti (
13
). Denne holdning er ifølge Litauens nationalbank endvidere blevet afgivet i samråd med Europa-Kommissionen.
29.
På denne baggrund har Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Hvis et betalingsinstitut under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder tager imod midler uden en specifik betalingsordre om at overføre dem samme arbejdsdag eller den følgende arbejdsdag, og midlerne forbliver på betalingsinstituttets konto, der er beregnet til at gennemføre betalingstransaktioner i længere tid end den fastsatte frist for gennemførelsen af betalingstjenesten i henhold til lovgivningen, skal de handlinger, som betalingsinstituttet foretager, da betragtes som:
a)
en del af en betalingstjeneste som defineret i artikel 4, nr. 3) og 5), i [direktiv 2015/2366], eller
b)
udstedelse af elektroniske penge som defineret i artikel 2, nr. 2), i [direktiv 2009/110][?]«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
30.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 20. oktober 2022.
31.
Der er afgivet skriftlige indlæg af ABC Projektai, den tyske, den tjekkiske, den polske og den litauiske regering samt af Europa-Kommissionen.
32.
Det er ikke blevet anset for nødvendigt at afholde et retsmøde.
IV. Bedømmelse
A.
Indledende betragtninger: relevante begreber
1. Elektroniske penge
33.
Den digitale revolution giver anledning til en omfattende omstrukturering af udbuddet af finansielle tjenester, og detailbetalingssektoren er helt fremme med hensyn til denne tendens (
14
). EU-lovgivningen, navnlig direktiv 2015/2366, har svært ved at følge med denne hastige udvikling (
15
), og derfor har Kommissionen foreslået, at dette direktiv ophæves og erstattes af et andet (
16
).
34.
Et af de nye elementer med hensyn til udbud af betalingstjenester var indførelsen af elektroniske penge, som udstedes af e-pengeinstitutter og i dag benyttes i vid udstrækning (
17
). Ordningen for elektroniske penge var omfattet af direktiv 2000/46/EF (
18
), indtil dette direktiv blev ophævet af direktiv 2009/110.
35.
I direktiv 2009/110 blev begrebet elektroniske penge ajourført med henblik på at gøre det mere klart og teknologisk neutralt (
19
). Ifølge definitionen i dette direktivs artikel 2, nr. 2), omfattede dette begreb en elektronisk eller magnetisk lagret pengeværdi (
20
):
–
som repræsenteret ved et krav på udstederen
–
der er udstedt efter modtagelse af midler med henblik på at gennemføre betalingstransaktioner, og
–
som accepteres af en anden fysisk eller juridisk person end udstederen af elektroniske penge (
21
).
36.
De elektroniske pengeprodukter kan være baseret på hardware eller software, afhængig af den teknologi, der anvendes til at lagre pengeværdien. Der findes også ordninger, der kombinerer kendetegn baseret på hardware og software.
37.
Når der er tale om produkter, der er baseret på hardware, befinder købekraften sig på en personlig fysisk anordning, som f.eks. et chipkort, med sikkerhedsfunktioner, der ligeledes er baseret på hardware. Pengeværdien overføres som regel ved hjælp af kortlæsere, der ikke kræver netforbindelse i realtid til en fjernserver.
38.
Produkter, der er baseret på software, anvender specialiseret software, der fungerer på almindelige personlige anordninger, som f.eks. computere eller tablets. For at tillade overførsel af pengeværdien kræver den personlige anordning generelt, at der oprettes en onlineforbindelse til en fjernserver, der kontrollerer brugen af købekraften.
39.
De juridiske rammer for elektroniske penge på den ene side og betalingstjenester på den anden er fastlagt i to forskellige, men indbyrdes forbundne direktiver (
22
), hvis opdeling er genstand for overvejelse (
23
).
2. Betalingstjenester, betalingstransaktioner og betalingskonti
40.
Artikel 4 i direktiv 2015/2366 indeholder definitionerne af de begreber, der anvendes i direktivets bestemmelser. Følgende har betydning for denne sag:
–
I nr. 3) defineres »betalingstjeneste« som en eller flere af de forretningsaktiviteter, som er anført i bilag I. Mindst tre af disse indebærer handlinger med hensyn til en betalingskonto (
24
).
–
I denne artikels nr. 5) defineres »betalingstransaktion« som en handling, der initieres af en betaler eller på dennes vegne eller af en betalingsmodtager med henblik på at indbetale, overføre eller hæve midler uden hensyn til eventuelle underliggende forpligtelser mellem betaleren og betalingsmodtageren.
–
I samme artikels nr. 12) defineres en »betalingskonto« som en konto oprettet i en eller flere betalingstjenestebrugeres navn med henblik på at gennemføre betalingstransaktioner (
25
).
B.
Bedømmelse af det præjudicielle spørgsmål
41.
Den forelæggende ret har tydeligt gjort rede for den situation, der er indbragt for den. Den har beskrevet adfærden hos et betalingsinstitut, der:
–
tager imod midler uden en specifik betalingsordre om at overføre dem samme arbejdsdag eller den følgende arbejdsdag og
–
lader disse midler indestå på betalingsinstituttets konto i længere tid end den fastsatte frist for gennemførelsen af betalingstjenesten i henhold til litauisk ret.
42.
På denne baggrund ønsker den forelæggende ret oplyst, om de nævnte handlinger bør være omfattet af direktiv 2015/2366, eller om de snarere bør kvalificeres som udstedelse af elektroniske penge (
26
) som omhandlet i direktiv 2009/110 (
27
).
43.
Direktiv 2015/2366 fastsætter regler for gennemførelse af betalingstransaktioner, hvor midlerne er elektroniske penge. Dette direktiv regulerer imidlertid ikke udstedelse af elektroniske penge, som er omfattet af direktiv 2009/110. Betalingstjenesteudbydere har som sådan ikke beføjelser til at udstede elektroniske penge, hvilken virksomhed kræver en specifik tilladelse.
44.
Artikel 18 i direktiv 2015/2366 bestemmer følgende:
–
Betalingsinstitutter, der beskæftiger sig med udbud af en eller flere betalingstjenester (
28
), må kun føre betalingskonti (
29
), der udelukkende anvendes til betalingstransaktioner (stk. 2).
–
»Midler, som betalingsinstitutter modtager fra betalingstjenestebrugere med henblik på udbud af betalingstjenester, må ikke betragtes som indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler […], eller elektroniske penge […]« (stk. 3).
45.
I nedenstående betragtninger vil jeg argumentere for, at et betalingsinstituts opbevaring af midler modtaget fra en bruger i princippet er en transaktion, der indebærer forvaltning af en betalingskonto. Efter min opfattelse forsvinder denne karakter ikke, når disse midler indestår i længere tid end den i lovgivningen fastsatte frist for gennemførelsen af betalingsordrer med brug af disse midler (
30
).
46.
Dermed udgør den aktivitet, som den forelæggende ret har beskrevet, ved første øjekast en betalingstjeneste som omhandlet i artikel 4, nr. 3), i og bilag I til direktiv 2015/2366.
47.
Er det ikke desto mindre (i teorien) muligt, at denne aktivitet indebærer udstedelse af elektroniske penge, som er omfattet af direktiv 2009/110?
48.
For at besvare dette spørgsmål er det for det første nødvendigt at afveje betydningen af, at der findes en bestemt frist for, at en betalingstjenesteudbyder gennemfører betalingsordrer modtaget fra brugeren, og for det andet, om den aktivitet, der er beskrevet i forelæggelsesafgørelsen, kan være en af de aktiviteter, der er omfattet af direktiv 2009/110.
1. Gennemførelsestid for betalingsordrer
49.
Artikel 83, stk. 1, i direktiv 2015/2366 fastsætter en kort frist for, at betalerens betalingstjenesteudbyder krediterer betalingstransaktionsbeløbet på betalingsmodtagerens konto (nærmere bestemt betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyders konto) (
31
).
50.
Denne frist begynder at løbe på tidspunktet for modtagelsen af betalingsordren. I henhold til artikel 78, stk. 2, kan betalingstjenesteudbyderen og betaleren sammen fastsætte en anden dato som »modtagelsestidspunktet med henblik på artikel 83« i direktiv 2015/2366 (
32
).
51.
Som den tjekkiske regering har anført (
33
), ville bestemmelsen i artikel 78, stk. 2, i direktiv 2015/2366 være indholdsløs, hvis betalingstjenesteudbyderen havde pligt til at overholde fristen i artikel 83, stk. 1, fra modtagelsen af midlerne og ikke fra modtagelsen af betalerens betalingsordre.
52.
Gennemførelsesfristen i artikel 83 i direktiv 2015/2366 begynder at løbe fra modtagelsen af betalingsordren, ikke når indehaveren af betalingskontoen overfører midler til den pågældende konto. Fristen begynder med andre ord ikke at løbe fra tidspunktet for modtagelsen af midlerne, hvis betaleren ikke har afgivet en betalingsordre med brug af disse midler.
53.
Forbindelsen mellem fristen for gennemførelse af betalingstransaktionen og modtagelsen af betalingsordren sikrer, at betalingstjenesteudbyderen handler i overensstemmelse med en handling, der initieres af en betaler [artikel 4, nr. 5), i direktiv 2015/2366], eller en instruks fra en betaler [artikel 4, nr. 13), i direktiv 2015/2366].
54.
Denne forbindelse begrunder, at indehaveren (således som det ofte forekommer) kan overføre midler til sin betalingskonto uden at forsyne denne overførsel med en betalingsordre. Indehaveren har ret til at lade midler indestå på kontoen med henblik på gennemførelse af fremtidige betalingsordrer. En betalingstjenesteudbyder kan naturligvis ikke gennemføre en betalingsordre, der er modtaget, hvis der ikke findes midler på betalerens betalingskonto.
55.
I samme retning nævner direktiv 2015/2366 eksempler på betalingstjenester, der for at blive gennemført korrekt kræver en »løbende« tilgængelighed af midler på betalingskontoen. F.eks. forudsætter gennemførelsen af direkte debiteringer (
34
) i et vist omfang en løbende tilgængelighed af midler på betalingskontoen: Det ville være meget upraktisk for brugeren med kort frist at foretage en overførsel af midler for hver debitering med den yderligere risiko for, at debiteringsbeløbet kan ændre sig.
56.
Kravet om en løbende tilgængelighed af midler på betalingskontoen fremgår også i tilfælde som det i artikel 78, stk. 2, i direktiv 2015/2366 omhandlede, der omfatter efterfølgende gennemførelse af betalingsordrer inden for en aftalt tidsfrist.
57.
Den litauiske regering og den forelæggende ret synes derimod at være af den opfattelse, at der er tale om udstedelse af elektroniske penge, hvis betalingstjenesteudbyderen modtager midler på en betalingskonto, uden indehaveren afgiver betalingsordrer, der skal gennemføres, i hvilket tilfælde betalingstjenesteudbyderen skal tilbagebetale disse midler og ikke lade dem indestå (og afvente nærmere) på betalingskontoen. Dette var Litauens nationalbanks klagepunkt mod ABC Projektai.
58.
For så vidt angår konverteringen af midlerne til elektroniske penge understøttes dette argument efter min opfattelse ikke af direktiv 2015/2263.
59.
Efter min opfattelse tilsidesætter en betalingstjenesteudbyder dette direktiv (
35
), men handler inden for dets anvendelsesområde, hvis den pågældende modtager betalingsordrer og ikke gennemfører dem i overensstemmelse med dette direktivs artikel 78 og 83. Ved tilsidesættelsen af de kontraktbestemmelser, der finder anvendelse på forvaltningen af betalingskontoen, kan betalingstjenesteudbyderen ligeledes ifalde ansvar i henhold til artikel 89 i direktiv 2015/2366, men dette betyder ikke, at midlerne konverteres til elektroniske penge. Denne konvertering finder ikke sted, alene idet der overføres midler til en betalingskonto, som indestår herpå med henblik på gennemførelse af fremtidige betalingsordrer.
60.
Med undtagelse af udtrykkeligt anførte tilfælde indebærer direktiv 2015/2366 en fuldstændig harmonisering (artikel 107, stk. 1). Dermed skal nationale bestemmelser, der er i strid med dette direktiv, undlades anvendt, således som det er tilfældet, hvis en medlemsstat har fastsat en obligatorisk frist for betalingstjenesteudbyderens gennemførelse af betalingsordrer fra modtagelsen af midlerne på betalerens konto.
61.
Artikel 10 i direktiv 2015/2366 kræver beskyttelse af alle midler, der er modtaget fra betalingstjenestebrugerne, og som er i betalingstjenesteudbyderens besiddelse, idet det sikres: a) at de ikke blandes sammen med midler fra andre fysiske eller juridiske personer end de betalingstjenestebrugere, som midlerne stammer fra, og b) at de er dækket af en forsikring eller en anden tilsvarende garanti fra et forsikringsselskab eller et kreditinstitut, der ikke tilhører samme koncern som betalingstjenesteudbyderen.
62.
Således er der ingen risiko for brugeren, såfremt den pågældende overfører midler til eller lader midler indestå på en betalingskonto i en periode og efterfølgende afgiver betalingsordrer med brug af disse midler. Det er fra modtagelsen af denne betalingsordre, at betalingstjenesteudbyderen skal gennemføre den med den hurtighed, der kræves i henhold til artikel 83 i direktiv 2015/2366.
63.
De midler, som en betalingstjenesteudbyder modtager fra brugere, der har en betalingskonto, kan kun anvendes til betalingstransaktioner (artikel 18, stk. 2, i direktiv 2015/2366). Derfor skal de altid være tilgængelige og under kontrol af kontohaveren, som ikke får renter, hvis den pågældende lader dem indestå dem på kontoen med henblik på gennemførelse af fremtidige betalingstransaktioner. Som jeg allerede har nævnt i forbindelse med gengivelsen af artikel 18, stk. 3, i direktiv 2015/2366, betragtes disse midler hverken som indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler med henblik på artikel 9 i direktiv 2013/36 eller som elektroniske penge.
2. Elementer, der er afgørende for udstedelsen af elektroniske penge
64.
Det kan udledes af den definition, der fremgår af direktiv 2009/110, og af andre bestemmelser i dette direktiv, at udstedelse elektroniske penge omfatter følgende elementer (
36
):
–
Brugeren stiller midler til rådighed for e-pengeinstituttet, og e-pengeinstituttet opretter et supplerende aktiv til et beløb, der ikke er mindre end denne pengeværdi. Forudbetaling er udgangspunktet for udstedelse af elektroniske penge.
–
Brugeren og e-pengeinstituttet indgår en aftale, hvorefter sidstnævnte udsteder elektroniske penge med henblik på at foretage betalingstransaktioner. Formålet med elektroniske penge er netop at fungere som et instrument for den betaling, som brugeren foretager til en person, der accepterer denne pengeform.
–
De elektroniske penge lagres elektronisk eller magnetisk.
–
Pengeværdien udgør en fordring (et krav) for brugeren på udstederen. Sidstnævnte forpligter sig til at genindløse dem (
37
) efter anmodning fra indehaveren (
38
).
–
Elektroniske penge accepteres som betalingsmiddel af en anden fysisk eller juridisk person end udstederen.
65.
Efter min opfattelse, som i det væsentlige stemmer overens med ABC Projektais og den tyske, den tjekkiske og den polske regerings samt Kommissionens opfattelse, er flere af de elementer, der kræves for at kunne fastslå, at ABC Projektais virksomhed udgjorde en udstedelse af elektroniske penge, ikke til stede i de omstændigheder, som den forelæggende ret har beskrevet.
66.
Som jeg netop har nævnt, kræver udstedelse af elektroniske penge en specifik aftale i form af en kontrakt. Brugeren skal med e-pengeinstituttet aftale at overdrage de pågældende midler i henhold til denne kontrakt med henblik på at foretage betalingstransaktioner. E-pengeinstituttet udsteder elektroniske penge, netop fordi brugeren udtrykker et ønske om at benytte sig af denne mulighed og overdrager de pågældende midler til e-pengeinstituttet, som skal anvendes til efterfølgende betalinger.
67.
Med forbehold af den forelæggende rets endelige bedømmelse er der imidlertid intet i sagsakterne, der viser, at en sådan kontrakt foreligger, eller at brugeren har udtrykt ønske om, at ABC Projektai skal udstede elektroniske penge til pengeværdien af de indbetalte midler. Overførsel af midler til en betalingskonto og opbevaring af disse midler på denne konto, uden at der anmodes om betalingstransaktioner umiddelbart til værdien af disse midler, udgør ikke et (stiltiende) udtryk for brugerens ønske om udstedelse af elektroniske penge.
68.
Det forholder sig således, at det subjektive element, dvs. det af brugeren forfulgte formål (
39
), ikke er afgørende i sig selv, hvis det ikke fremgår af en kontrakt med e-pengeinstituttet, hvilken kontrakt er et strukturelt (og i samme retning objektivt) element i udstedelsen af elektroniske penge.
69.
Af denne kontrakt skal begge parters ønske klart fremgå, således at brugeren og e-pengeinstituttet udtrykkeligt aftaler, at sidstnævnte udsteder elektroniske penge til pengeværdien af de midler, som den har modtaget fra førstnævnte. Såfremt dette ikke er tilfældet, er der tale om en overførsel af midler til en betalingskonto med henblik på, at betalingstjenesteudbyderen eller e-pengeinstituttet (
40
) foretager betalingstjenester for brugeren.
70.
For det andet er kravet om forudbetaling, som er et andet kendetegn ved elektroniske penge, heller ikke opfyldt under de af den forelæggende ret beskrevne omstændigheder. Fra forudbetalingen har e-pengeinstituttet kontrol over de midler, som brugeren har indbetalt med henblik på gennemførelse af senere betalinger, når disse midler er blevet konverteret til elektroniske penge.
71.
I forbindelse med udstedelsen af elektroniske penge er kontrollen over midlerne tillagt e-pengeinstituttet (
41
), og ikke brugeren, som bruger pengeværdien som betalingsinstrument. Indtil kontrakten udløber, kontrollerer e-pengeinstituttet de fra brugeren modtagne midler (
42
) i form af en elektronisk lagret pengeværdi. Elektroniske penge er et supplerende aktiv, som e-pengeinstituttet opretter på grundlag af disse midler.
72.
I forbindelse med betalingstjenester, der foretages på grundlag af en betalingskonto, er det derimod brugeren og ikke betalingstjenesteudbyderen, der til enhver tid kontrollerer de midler, der er overført til denne konto.
73.
Med forbehold af den forelæggende rets bedømmelse tyder det i denne sag ikke på, at kontrollen over midlerne på betalingskontiene var tillagt ABC Projektai, men derimod indehaverne af disse konti, som når som helst kunne afgive betalingsordrer, som ABC Projektai skulle gennemføre.
74.
Eftersom elektroniske penge er et supplerende aktiv, der kontrolleres af e-pengeinstituttet, skal dette institut for det tredje føre et særskilt regnskab, der gør det muligt at anvende den særlige metode til beregning af instituttets kapitalgrundlag, som er fastsat i artikel 5, stk. 3, i direktiv 2009/110.
75.
Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om ABC Projektai rådede over dette særskilte regnskab med henblik på elektroniske penge og med henblik på kravene til beregning af kapitalgrundlag, hvilken omstændighed ikke kan udledes af de for Domstolen forelagte oplysninger.
76.
For det fjerde har indehaveren i forbindelse med betalingskonti kontrol over midlerne, som jeg netop har anført, og kan hæve disse midler efter forgodtbefindende. Med hensyn til elektroniske penge kan betaleren også anmode e-pengeinstituttet om »genindløsning« af de elektroniske penge, der ikke er blevet anvendt til at foretage betalinger til tredjemand. Genomregning af de elektroniske penge til deres pariværdi og efterfølgende betaling af midlerne efter instruks fra indehaveren af elektroniske penge afhænger imidlertid af de betingelser, der er fastsat i kontrakten mellem brugeren og e-pengeinstituttet, som f.eks. kan bestemme, at kunden skal betale omkostninger i forbindelse med førtidig genindløsning (
43
).
77.
Dette fremgår af artikel 11, stk. 3 og 4, i direktiv 2009/110, som bestemmer, at:
–
kontrakten mellem udstederen af elektroniske penge og indehaveren af elektroniske penge klart og på en fremtrædende plads skal præcisere betingelserne for genindløsning, herunder eventuelle gebyrer forbundet hermed, og indehaveren af elektroniske penge skal oplyses om disse betingelser, før vedkommende bliver bundet af en kontrakt eller et tilbud, samt at
–
der kun kan opkræves et gebyr i forbindelse med genindløsning, såfremt dette er anført i kontrakten i overensstemmelse med stk. 3 og kun i følgende tilfælde: a) såfremt der kræves genindløsning inden kontraktens udløb, b) såfremt kontrakten indeholder en udløbsdato, men indehaveren af elektroniske penge opsiger kontrakten inden denne dato eller c) såfremt der ønskes genindløsning mere end et år efter kontraktens udløb. Et eventuelt gebyr skal stå i et rimeligt forhold til og svare til de faktiske omkostninger for udstederen af elektroniske penge.
78.
Det tilkommer atter den forelæggende ret at afklare, om der forelå en kontrakt mellem brugeren og e-pengeinstituttet, som klart og på en fremtrædende plads fastsatte disse betingelser for genindløsning som en forudsætning for udstedelse af elektroniske penge.
79.
For det femte lagres elektroniske penge elektronisk eller magnetisk og kan anvendes sammen med brugere, der accepterer dem frivilligt (
44
) og råder over instrumenter med henblik på deres anvendelse. Derimod skal betalingsordrer, der gennemføres fra en betalingskonto, accepteres af alle økonomiske aktørers betalingstjenesteudbydere.
80.
Det følger ikke af de oplysninger, der fremgår af sagsakterne, at ABC Projektai rådede over elektronisk eller magnetisk lagrede penge, der kunne anvendes hos et netværk af kunder, der frivilligt accepterede dem. Alt tyder derimod på, at der var tale om midler, der var indbetalt på en betalingskonto, og som kun kunne anvendes med henblik på gennemførelse af brugernes betalingsordrer.
81.
Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelser er den omtvistede aktivitet sammenfattende omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2015/2366 og kan ikke kvalificeres som udstedelse af elektroniske penge som omhandlet i direktiv 2009/110.
V. Forslag til afgørelse
82.
På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg Domstolen, at den svarer Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) således:
»Artikel 2, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/110/EF af 16. september 2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF og artikel 4, nr. 3) og 5), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 af 25. november 2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF
skal fortolkes således, at
et betalingsinstituts aktivitet, der består i at modtage midler fra en bruger, uden at der er indgået en kontrakt med henblik på udstedelse af elektroniske penge med brug af disse midler, er ikke omfattet af direktiv 2009/110, men derimod af direktiv 2015/2366.
Dette er ligeledes tilfældet, når betalingsinstituttet uden den nævnte kontrakt tager imod midler fra brugeren uden en specifik betalingsordre om at overføre dem samme arbejdsdag eller den følgende arbejdsdag, og midlerne indestår på betalingsinstituttets konto, hvorfra betalingstransaktionerne gennemføres, i længere tid end den fastsatte frist for gennemførelsen af betalingstjenesten i henhold til lovgivningen.«
(
1
) – Originalsprog: spansk.
(
2
) – Det gældende direktiv er Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 af 25.11.2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF (EUT 2015, L 337, s. 35).
(
3
) – Bl.a. dom af 9.4.2014, T-Mobile Austria (C-616/11, EU:C:2014:242), af 4.10.2018, ING-DiBa Direktbank Austria (C-191/17, EU:C:2018:809), af 11.4.2019, Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C-295/18, EU:C:2019:320), af 11.11.2020, DenizBank (C-287/19, EU:C:2020:897), af 2.9.2021, CRCAM (C-337/20, EU:C:2021:671), og af 23.3.2023, Beobank (C-351/21, EU:C:2023:215).
(
4
) – Dom af 16.1.2019, Paysera LT (C-389/17, EU:C:2019:25, herefter »Paysera LT-dommen«).
(
5
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 16.9.2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF (EUT 2009, L 267, s. 7).
(
6
) – Lietuvos Respublikos mokėjimų įstatymas (Republikken Litauens lov om betalinger) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, som trådte i kraft den 20.10.2019. Denne lov gennemfører direktiv 2015/2366 i litauisk ret.
(
7
) – Lietuvos Respublikos mokėjimo įstaigų įstatymas (Republikken Litauens lov om betalingsinstitutter) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, som trådte i kraft den 1.8.2018.
(
8
) – Lietuvos Respublikos elektroninių pinigų ir elektroninių pinigų įstaigų įstatymas (Republikken Litauens lov om elektroniske penge og udstedere af elektroniske penge) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, som trådte i kraft den 1.8.2018. Denne lov gennemfører direktiv 2009/110 i litauisk ret.
(
9
) – Jeg vil i det følgende benytte den nye betegnelse, når jeg henviser til virksomheden.
(
10
) – I henhold til tilladelsen af 13.10.2016 kunne denne virksomhed udbyde følgende betalingstjenester: gennemførelse af betalingstransaktioner, herunder overførsel af midler, via en betalingskonto hos brugerens betalingstjenesteudbyder eller hos en anden betalingstjenesteudbyder; gennemførelse af direkte debiteringer, herunder direkte engangsdebiteringer; gennemførelse af betalingstransaktioner via et betalingskort eller en lignende anordning samt udførelse af kredittransaktioner, herunder stående ordrer og pengeoverførsler.
(
11
) – I hovedsagen er det mellem parterne ubestridt, at ABC Projektai lod midlerne indestå i længere tid end nødvendigt, selv om det blev fastslået, at denne virksomhed i nogle tilfælde ikke var i stand til at gennemføre betalingsordrer, fordi kunderne ikke havde angivet betalingsformålet. Det er endvidere blevet fastslået, at dette selskab har returneret alle de midler, der er overført til det uden betalingsordre.
(
12
) – ABC Projektais forretningsplan viser, at denne virksomhed ikke kontrollerer midlerne i længere tid, end det er nødvendigt for at gennemføre transaktionerne, og at midlerne ikke indestår på kontoen i mere end 48 timer og returneres til betaleren, hvis der ikke foreligger nogen betalingsordre inden for denne frist. Ifølge Litauens nationalbank overholdt ABC Projektai ikke disse forskrifter.
(
13
) – Der er tale om Lietuvos Banko Priežiūros tarnybos pozicija dėl mokėjimo sąskaitose laikomų lėšų (holdning fra tilsynstjenesten ved Litauens nationalbank om indeståender på betalingskonti), vedtaget af Lietuvos banko Priežiūros tarnybos direktoriaus 2016 m. vasario 29 d. sprendimas Nr. 241-53 (afgørelse nr. 241-53 truffet af formanden for tilsynstjenesten ved Litauens nationalbank af 29.2.2016). Ifølge forelæggelsesafgørelsen anføres det i denne holdning, at en betalingstjenesteudbyder »kun kan tage imod midler på en betalingskonto, som den har oprettet, i forbindelse med en betalingsordre, der skal gennemføres inden for de frister, der er fastsat i loven om betalinger, og at den skal træffe tilstrækkelige foranstaltninger til at sikre, at midler fra tredjeparter, som modtages på [betalingsudbyderens] kundes betalingskonto, ikke indestår længere end den tid, der er nødvendig for at gennemføre betalingerne. Hvis disse betingelser ikke er opfyldt, skal midlerne på [betalingsudbyderens] betalingskonto betragtes som indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler eller som elektroniske penge«.
(
14
) – Jf. ECB, Study on the payment attitudes of consumers in the euro area (SPACE 2022), Frankfurt am Main, 2023, https://www.ecb.europa.eu/stats/ecb_surveys/space/html/ecb.spacereport202212~783ffdf46e.en.html, samt dokument COM(2020) 592 final af 27.9.2020, Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om en detailbetalingsstrategi for EU.
(
15
) – Dette fremhævede Kommissionen i A Study on the application and impact of the Directive (EU) 2015/2366 on Payment Services (PSD2), FISMA/2021/OP/0002, https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/f6f80336-a3aa-11ed-b508-01aa75ed71a1/language-en
(
16
) – Dok. COM(2023) 366 final af 28.6.2023, Proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council on payment services and electronic money services in the Internal Market amending Directive 98/26/EC and repealing Directives 2015/2366/EU and 2009/110/EC.
(
17
) – I dag er der adskillige selskaber, der udbyder elektroniske pengetjenester, bl.a. PayPal, Apple Pay, Google Pay og Amazon Pay.
(
18
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 18.9.2000 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed (EFT 2000, L 275, s. 39).
(
19
) – Syvende betragtning til direktiv 2009/110: »Der bør indsættes en klar og teknisk neutral definition af elektroniske penge. Denne definition bør dække alle de situationer, hvor udbyderen af betalingstjenester udsteder en forudbetalt lagret værdi som vederlag for midler, som kan anvendes til betalingsformål, fordi tredjemand anerkender den som betaling.«
(
20
) – Ottende betragtning til direktiv 2009/110: »Definitionen på elektroniske penge bør dække elektroniske penge, der enten er lagret på en betalingsanordning, som indehaveren af elektroniske penge er i besiddelse af, eller er fjernlagret på en server og forvaltes af indehaveren af elektroniske penge via en specifik konto for elektroniske penge. Definitionen bør være tilstrækkelig bred til, at den ikke bremser den teknologiske udvikling og ikke blot dækker alle de elektroniske pengeprodukter, der findes på markedet i dag, men også dem, der kan blive udviklet fremover.«
(
21
) – Generelt anses elektroniske penge for at være et elektronisk indlån med en pengeværdi på en teknisk anordning, der kan benyttes til at foretage betalinger til andre enheder end udstederen. Anordningen fungerer som et instrument for indehaveren af forudbetalingen, som ikke nødvendigvis omfatter bankkonti i forbindelse med transaktionerne. Jf. ECB, Electronic money, på adressen https://www.ecb.europa.eu/stats/money_credit_banking/electronic_money/html/index.da.html
(
22
) – Jf. med hensyn til disse interaktioner C. Riefa, »Directive 2009/110 on the taking up, pursuit and prudential supervision of the business of electronic money institutions and Directive 2015/2366/EU on the control of electronic payments in the EU«, i R. Lodder og A. Murray (red.): EU Regulation of E-Commerce. A Commentary, Elgar Commentaries series, Edward Elgar, London, 2017, s. 157-160.
(
23
) – Kommissionen har valgt at forene de to direktiver i forslaget til et nyt direktiv, der fremgår af dok. COM/2023/366 final, nævnt ovenfor i fodnote 16.
(
24
) – Der er tale om tjenester, der muliggør, at kontantbeløb indsættes på en betalingskonto, samt alle aktiviteter, der er nødvendige i forbindelse med en betalingskonto; tjenester, der muliggør kontant-hævninger fra en betalingskonto, samt alle aktiviteter, der er nødvendige i forbindelse med forvaltningen af en betalingskonto; gennemførelse af betalingstransaktioner, herunder overførsler af midler til en betalingskonto hos brugerens betalingstjenesteudbyder eller hos en anden betalingstjenesteudbyder: a) gennemførelse af direkte debiteringer, herunder direkte engangsdebiteringer, b) gennemførelse af betalingstransaktioner via et betalingskort eller en lignende anordning, c) gennemførelse af kreditoverførsler, herunder stående ordrer.
(
25
) – Direktiv 2015/2366 definerer ikke nærmere, hvad der skal forstås ved »[forvaltning af] en betalingskonto«.
(
26
) – Som det fremgår af Paysera LT-dommen, præmis 24, er begrebet »udstedelse af elektroniske penge« ikke defineret i direktiv 2009/110.
(
27
) – Den forelæggende rets tvivl er forståelig, eftersom forskellen mellem betalingstjenester og udstedelse af elektroniske penge ikke er indlysende for alle betalingstjenesteudbydere. Dette blev fremhævet i Opinion of the European Banking Authority on its technical advice on the review of Directive (EU) 2015/2036 on payment services in the internal market (PSD2), EBA/Op/2022/06 af 23.6.2022, s. 25.
(
28
) – Jf. med hensyn til begreberne betalingstjenester og brugere af betalingstjenester dom af 11.4.2019, Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C-295/18, EU:C:2019:320, præmis 37-48 og 54).
(
29
) – Jf. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/92/EU af 23.7.2014 om sammenlignelighed af gebyrer i forbindelse med betalingskonti, flytning af betalingskonti og adgang til betalingskonti med basale funktioner (EUT 2014, L 257, s. 214). Det fremgår af dom af 4.10.2018, ING-DiBa Direktbank Austria (C-191/17, EU:C:2018:809), at »muligheden for – fra en konto – at foretage betalingstransaktioner til og fra tredjemand er et grundlæggende element i begrebet »betalingskonto«« (præmis 31), og at »[e]n konto, hvorfra sådanne betalingstransaktioner ikke kan gennemføres direkte, men for hvis gennemførelse det er nødvendigt at anvende en mellemliggende konto, […] derfor ikke [kan] anses for at være en »betalingskonto« i betalingskontodirektivets forstand og følgelig heller ikke i betalingstjenestedirektivets forstand« (præmis 32).
(
30
) – Kommissionen forsvarede dette synspunkt i sit svar af 12.3.2012 på spørgsmål ID 2018/4221 (Ability of a payment account operated by a payment institution to hold a credit balance in readiness for future payment transactions), tilgængeligt via EBA, Single Rulebook Q&A, Question ID 2018,4221, https://www.eba.europa.eu/single-rule-book-qa/-/qna/view/publicId/2018,4221. Kommissionen har anført følgende: »[…] A payment institution may hold clients’ funds on payment accounts for the purpose of providing payment services, including the execution of not yet specified future payment transactions, in accordance with the framework contract for setting up the referred payment account […]«.
(
31
) –
(
32
) – I henhold til artikel 78, stk. 1, i direktiv 2015/2366 skal medlemsstaterne sikre, at modtagelsestidspunktet er det tidspunkt, hvor en betalingsordre modtages af betalerens betalingstjenesteudbyder, og at betalerens konto ikke debiteres før modtagelsen af betalingsordren. Det fremgår af samme artikels stk. 2, at »[h]vis den betalingstjenestebruger, der har initieret en betalingsordre, og betalingstjenesteudbyderen aftaler, at gennemførelsen af betalingsordren skal initieres på en bestemt dato eller efter et bestemt tidsrum eller på den dag, hvor betaleren har stillet midler til rådighed for betalingstjenesteudbyderen, anses modtagelsestidspunktet med henblik på artikel 83 for at være den aftalte dato«.
(
33
) – Punkt 8 i den tjekkiske regerings skriftlige indlæg.
(
34
) – »Direkte debitering« er »en betalingstjeneste til at debitere en betalers betalingskonto, hvor en betalingstransaktion initieres af betalingsmodtageren på grundlag af betalerens samtykke til betalingsmodtageren, til betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyder eller til betalerens egen betalingstjenesteudbyder« [artikel 4, nr. 23), i direktiv 2015/2366].
(
35
) – Og risikerer i givet fald at ifalde det i artikel 89 i direktiv 2015/2366 omhandlede ansvar.
(
36
) – Jf. den detaljerede undersøgelse i P. Storrer, Droit de la monnaie électronique, RB Édition, Paris, 2014, s. 41 ff.
(
37
) – Domstolen fastslog i præmis 27 i Paysera LT-dommen, at begrebet »genindløsning« består i genomregning af de elektroniske penge til deres pariværdi og efterfølgende betaling af midlerne efter instruks fra indehaveren af elektroniske penge. Det kræves ikke, »[…] at midlerne indbetales på den konto, som tilhører indehaveren af elektroniske penge, eller på en tredjemands konto«.
(
38
) – Artikel 11, stk. 2, i direktiv 2009/110 forpligter udstedere af elektroniske penge til når som helst og til pariværdi at indløse pengeværdien af elektroniske penge efter anmodning fra indehaveren af elektroniske penge. Som Kommissionen har præciseret, kan den aftale, som udstederen og brugeren har indgået, fastsætte visse betingelser for genindløsning, herunder betaling af omkostninger, hvis der anmodes herom inden for en bestemt frist.
(
39
) – Formålets betydning i forbindelse med udstedelse af elektroniske penge følger modsætningsvis af artikel 18, stk. 3, i direktiv 2015/2366. Formålet om overførsel af midler er ligeledes nævnt i Paysera LT-dommen, præmis 29, 32 og 33, i forbindelse med aktiviteter, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge.
(
40
) – Ud over at udstede elektroniske penge og forvalte denne form for aktiver kan e-pengeinstitutter foretage betalingstjenester for brugerne gennem betalingskonti.
(
41
) – E-pengeinstitutternes kontrol over de midler, der skal anvendes til udstedelse af elektroniske penge, begrunder, at der med hensyn til kapitalgrundlag stilles større krav til dem (artikel 5 i direktiv 2009/110) end til enheder, der fungerer som betalingstjenesteudbydere. Jf. i denne henseende Paysera LT-dommen, præmis 18-22.
(
42
) – Brugeren har naturligvis ret til at foretage betalinger ved hjælp af de elektroniske penge.
(
43
) – Jf. i denne henseende den skrivelse af 26.10.2015, som Kommissionen sendte til Litauens nationalbank (bilag I til Kommissionens indlæg).
(
44
) – Det er f.eks. ikke muligt at betale med PayPal hos en økonomisk aktør, der ikke accepterer denne form for elektroniske penge i forbindelse med sine transaktioner.