62019CC0012
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. PIKAMÄE
fremsat den 2. april 2020 (
1
)
Sag C-12/19 P
Mylène Troszczynski
mod
Europa-Parlamentet
»Appel – regler for institutionerne – medlem af Europa-Parlamentet – privilegier og immuniteter – protokollen vedrørende privilegier og immuniteter – artikel 8 og 9 – afgørelse om ophævelse af parlamentarisk immunitet – aktiviteter uden sammenhæng med arbejdet som parlamentsmedlem – offentliggørelse på parlamentsmedlemmets Twitterkonto«
I. Indledning
1.
Appellanten har ved sin appel nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 8. november 2018, Troszczynski mod Parlamentet (T-550/17, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede dom«, EU:T:2018:754), hvorved Retten frifandt Europa-Parlamentet for appellantens påstand om annullation af Parlamentets afgørelse af 14. juni 2017 om ophævelse af appellantens parlamentariske immunitet (herefter »den omtvistede afgørelse«).
2.
I den foreliggende sag skal Domstolen træffe afgørelse om rækkevidden af den immunitet, som ethvert parlamentsmedlem nyder i medfør af protokol (nr. 7) om Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, der er optaget som bilag til EU- og EUF-traktaterne (herefter »protokollen«) (
2
). Domstolen får lejlighed til at bekræfte sin praksis på området, navnlig de principper, der blev fastlagt i dom af 6. september 2011, Patriciello (
3
), og dermed afgive nyttige oplysninger og retningslinjer, som kan bidrage til et bedre samarbejde mellem Europa-Parlamentet og medlemsstaternes retslige myndigheder.
II. Retsforskrifter
3.
Protokollens artikel 8 bestemmer:
»Europa-Parlamentets medlemmer kan hverken eftersøges, tilbageholdes eller retsligt forfølges på grund af meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser under udøvelsen af deres hverv.«
4.
Denne protokols artikel 9 bestemmer:
»Under Europa-Parlamentets mødeperioder nyder medlemmerne:
a)
på deres eget lands område de immuniteter, der tilstås medlemmerne af deres lands lovgivende forsamling
b)
på en anden medlemsstats område fritagelse for enhver form for tilbageholdelse og retsforfølgning.
De er ligeledes dækket af immuniteten på vej til eller fra Europa-Parlamentets mødested.
Immuniteten kan ikke påberåbes af et medlem, som gribes på fersk gerning, og kan ikke hindre Europa-Parlamentets ret til at ophæve et af dets medlemmers immunitet.«
5.
Artikel 5, stk. 2, i Europa-Parlamentets forretningsorden (8. valgperiode – juli 2014) (herefter »forretningsordenen«) har følgende ordlyd:
»Parlamentarisk immunitet er ikke et medlems personlige privilegium, men derimod en garanti for Parlamentets uafhængighed som helhed og for medlemmers uafhængighed.«
III. Tvistens baggrund
6.
Appellanten, Mylène Troszczynski (herefter »appellanten«), blev den 1. juli 2014 valgt som medlem af Europa-Parlamentet.
7.
Den 23. september 2015 blev der på appellantens Twitterkonto lagt et foto op, hvorpå der optrådte en gruppe kvinder, som var klædt i tøj, der fuldstændig dækkede deres ansigt bortset fra øjnene, og som tilsyneladende stod i kø foran skranken i en afdeling af CAF (familieydelseskontor). Fotoet var ledsaget af følgende kommentar: »CAF i Rosny-sous-Bois den 9. december 2014. Fuldstændig tilsløring er ellers forbudt ved lov […]« (herefter »det omtvistede tweet«).
8.
Den 27. november 2015 indgav generaldirektøren for CAF i Seine-Saint-Denis (Frankrig) en klage, med begæring om indtræden som civil part, over ærekrænkelse af en offentlig forvaltning.
9.
Den 19. januar 2016 indledte procureur de la République de Bobigny (anklagemyndigheden i Bobigny, Frankrig) en forundersøgelse af en sag for domstolene vedrørende to anklagepunkter, nemlig opfordring til had eller tilskyndelse til vold mod en person eller en gruppe af personer på grund af deres oprindelse eller deres tilhørsforhold eller manglende tilhørsforhold til en given etnisk gruppe, nation, race eller religion henholdsvis ærekrænkelse.
10.
Appellanten blev af en undersøgelsesdommer indkaldt til at give møde første gang for retten den 20. september 2016. Efter at appellanten havde nægtet at efterkomme denne indkaldelse med den begrundelse, at hun havde parlamentarisk immunitet, anmodede undersøgelsesdommeren ved anmodning af 23. september 2016 om at måtte forelægge Europa-Parlamentet en anmodning om ophævelse af den nævnte immunitet.
11.
Ved skrivelse af 1. december 2016 fremsendte procureur général près la cour d’appel de Paris (lederen af anklagemyndigheden ved appeldomstolen i Paris, Frankrig) undersøgelsesdommerens anmodning ledsaget af en positiv udtalelse til den franske justitsminister, for at denne kunne videresende den nævnte anmodning til Parlamentets formand. Samme dag sendte den franske justitsminister Parlamentets formand den anmodning om ophævelse af appellantens parlamentariske immunitet, som undersøgelsesdommeren ved tribunal de grande instance de Bobigny (retten i første instans i Bobigny, Frankrig) havde fremsat.
12.
Den 16. januar 2017 meddelte Parlamentets formand på plenarmødet, at denne anmodning ville blive sendt til Retsudvalget.
13.
Den 11. april 2017 hørte Retsudvalget appellanten. Dette udvalg afgav sin betænkning den 12. juni 2017.
14.
Ved afgørelse af 14. juni 2017 ophævede Parlamentet appellantens immunitet.
15.
Efter anlæggelsen af søgsmålet ved Retten rejste vicepræsidenten ved retten i første instans i Bobigny, som varetog forundersøgelsen, ved kendelse af 26. april 2018 tiltale mod appellanten ved tribunal correctionnel (ret i første instans i straffesager, Frankrig).
IV. Sagen for Retten og den appellerede dom
16.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 12. august 2017 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse og om godtgørelse for den ikke-økonomiske skade, som angiveligt var forvoldt af denne afgørelse.
17.
Til støtte for sine påstande fremførte appellanten fire anbringender, nemlig det første vedrørende tilsidesættelse af protokollens artikel 8, det andet vedrørende tilsidesættelse af protokollens artikel 9, det tredje vedrørende tilsidesættelse af begrundelsespligten og af ligebehandlingsprincippet og princippet om god forvaltning og det fjerde anbringende vedrørende tilsidesættelse af retten til forsvar og en ulovlighedsindsigelse vedrørende forretningsordenens artikel 9, stk. 9, og artikel 150, stk. 2.
18.
Retten undersøgte de to første anbringender under ét, idet den indledningsvis fremhævede en praksis, i henhold til hvilken det påhviler Parlamentet – hvis det når til den konklusion, at de omstændigheder, der ligger til grund for anmodningen om ophævelse af den parlamentariske immunitet, ikke er omfattet af protokollens artikel 8 – at kontrollere, om medlemmet nyder den immunitet, som er fastlagt i protokollens artikel 9 i forbindelse med disse omstændigheder, og i givet fald at afgøre, hvorvidt denne immunitet bør ophæves.
19.
For så vidt angår appellantens argumentation til støtte for disse to anbringender inddelte Retten den i fem klagepunkter med henblik på sin bedømmelse, nemlig det første om, at den franske forfatnings artikel 26 fandt anvendelse på det omtvistede tweet, det andet om, at det nævnte tweet udgjorde en meningstilkendegivelse under udøvelsen af appellantens hverv som parlamentsmedlem i henhold til protokollens artikel 8, det tredje om den tilsidesættelse af den grundlæggende ret til ytringsfrihed, som Parlamentet havde gjort sig skyldig i ved uberettiget at ophæve appellantens parlamentariske immunitet, det fjerde om, at appellanten ikke var ophavsmand til det omtvistede tweet, og det femte klagepunkt om, at appellantens og Parlamentets uafhængighed var bragt i fare.
20.
Retten afviste det første klagepunkt som irrelevant. Retten fastslog i den appellerede doms præmis 41, at grunden til, at Parlamentet fandt, at appellanten ikke kunne støtte ret på den franske forfatnings artikel 26, ikke var, at det omtvistede udsagn var offentliggjort på Twitter, men snarere, at det omtvistede tweet ikke kunne betragtes som en meningstilkendegivelse eller stemmeafgivelse under udøvelsen af appellantens parlamentariske hverv i den i protokollens artikel 8 omhandlede forstand.
21.
For så vidt angår det andet klagepunkt forkastede Retten det i den appellerede doms præmis 54 som ugrundet. Den fastslog, at det omtvistede tweet i det væsentlige havde til formål at beklage den manglende overholdelse af fransk lov, som forbyder tildækning af ansigtet i det offentlige rum. Eftersom dette tweet henviste til en bestemt hændelse, som i strid med en fransk lov fandt sted foran en myndighed med ansvar for en offentlig tjeneste på fransk område, og ikke kunne sidestilles med en mere generel stillingtagen til aktuelle emner, der verserer eller behandles af Parlamentet, fastslog Retten, at Parlamentet uden at anlægge et åbenbart fejlskøn vurderede, at anklagerne mod appellanten ikke omhandlede meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser under hendes udøvelse af sit hverv som parlamentsmedlem i henhold til protokollens artikel 8.
22.
Retten forkastede i den appellerede doms præmis 59 også det tredje klagepunkt som ugrundet, idet den bemærkede, at protokollens artikel 8 tilsigter at beskytte Parlamentets medlemmers ytringsfrihed og uafhængighed og derfor er »tæt forbundet med ytringsfriheden«. Da de faktiske omstændigheder, som blev lagt appellanten til last, ikke vedrørte den nævnte artikel, udledte Retten, at Parlamentet ikke havde krænket denne frihed.
23.
Retten afviste det fjerde klagepunkt som irrelevant. Den anførte i den appellerede doms præmis 61 og 62 dels, at »spørgsmålet om, hvorvidt betingelserne for ophævelse af immunitet var opfyldt på tidspunkt for anmodningen herom, adskiller sig fra spørgsmålet om, hvorvidt de faktiske omstændigheder, der foreholdes det pågældende parlamentsmedlem, er godtgjort«, dels, at det ikke tilkommer Parlamentet at tage stilling til, om disse omstændigheder kan tilregnes appellanten, eller at fastslå, hvorvidt hun var ophavsmand til det omtvistede tweet.
24.
Endelig blev det femte klagepunkt, som Retten havde defineret i forbindelse med det første og det andet anbringende, forkastet som ugrundet. I den appellerede doms præmis 66 og 67 fandt Retten, at det – eftersom protokollens artikel 9 udtrykkeligt bestemmer, at det er muligt at ophæve den immunitet, som parlamentsmedlemmerne nyder i kraft heraf – »følgelig ikke kan foreholdes Parlamentet, at det henset til omstændighederne i den foreliggende sag og som følge af den anmodning, som den franske justitsminister havde fremsat, fandt det hensigtsmæssigt at ophæve appellantens immunitet i henhold til [protokollen] for at muliggøre fortsættelsen af de franske retslige myndigheders undersøgelse«. Under alle omstændigheder havde appellanten ifølge Retten ikke påberåbt sig nogen omstændigheder, som kunne føre til den konklusion, at Parlamentet i den foreliggende sag havde krænket hendes uafhængighed i egenskab af parlamentsmedlem.
25.
For så vidt angår det tredje anbringende, hvis første led vedrørte tilsidesættelsen af begrundelsespligten og af ligebehandlingsprincippet, og hvis andet led vedrørte tilsidesættelsen af princippet om god forvaltning, forkastede Retten det i sin helhed i den appellerede doms præmis 102.
26.
I forbindelse med det første led havde appellanten i det væsentlige gjort gældende, at hun burde være omfattet af princip nr. 2 i meddelelse nr. 11/2003 af 6. juni 2003 fra Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og Det Indre Marked rettet til medlemmerne vedrørende »Ophævelse af immunitet i overensstemmelse med artikel [9] i Protokollen om privilegier og immuniteter. Principper fastlagt på grundlag af sager om meningstilkendegivelser« (herefter »meddelelse nr. 11/2003«), ifølge hvilket dokument »[d]et er et grundlæggende princip, at immuniteten ikke ophæves i tilfælde, hvor de handlinger, medlemmet af Parlamentet anklages for, indgår i medlemmets politiske virksomhed eller er direkte forbundet med denne«.
27.
Med henblik på at forkaste denne påstand støttede Retten sig på en praksis, ifølge hvilken meddelelse nr. 11/2003 ikke kunne være bindende for Parlamentet, eftersom der ikke var tale om en parlamentsretsakt i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 288 TEUF (
4
). Retten anførte for det første, at for så vidt som appellanten hverken havde præciseret de handlinger eller ord, som var blevet lagt de parlamentsmedlemmer til last, som hun angav som modtagere af den nævnte meddelelse, eller de omstændigheder, hvorunder de faktiske omstændigheder havde fundet sted, havde hun ikke godtgjort, at disse medlemmers situation var sammenlignelig med hendes egen. Eftersom der i den foreliggende sag ikke fandtes en direkte forbindelse mellem det omtvistede tweet og appellantens parlamentariske hverv, havde appellanten for det andet heller ikke godtgjort, at Parlamentet havde fraveget princip nr. 2 (den appellerede doms præmis 81).
28.
I forbindelse med det tredje anbringendes andet led havde appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Parlamentet havde tilsidesat princippet om god forvaltning, idet det i den foreliggende sag havde undladt at konstatere, at der forelå tendentiøs forfølgelse (fumus persecutionis) som defineret i meddelelse nr. 11/2003, nemlig et tilfælde af, at man måtte formode, at retsforfølgningen af appellanten var iværksat i den hensigt at skade hendes politiske virke. Ifølge appellanten var denne retsforfølgning blevet indledt af den daværende franske justitsminister, som var erklæret modstander af partiet Front national, som hun er repræsentant for. Ydermere var denne retsforfølgning blevet iværksat umiddelbart før en valgkamp.
29.
Retten forkastede det tredje anbringendes andet led, idet den for det første anførte, at appellanten ikke havde fremlagt »noget konkret bevis ud over forskellen i politisk ideologi, som kunne godtgøre, at den franske regering, navnlig den franske justitsminister, udøvede forfølgelse af Front national«, og heller ikke, »at det alene eller blot delvis var hendes tilhørsforhold til Front national, som skulle have udløst indledningen af en retslig forundersøgelse i den foreliggende sag« (
5
).
30.
For det andet fastslog Retten, at der ikke forelå noget bevis for, at anmodningen om ophævelse af appellantens parlamentariske immunitet optrådte i forbindelse med en retslig procedure med et unormalt forløb, navnlig med hensyn til frister.
31.
For det tredje fandt Retten, efter at have gentaget, at spørgsmålet om, hvorvidt betingelserne for en ophævelse af parlamentarisk immunitet er opfyldt på tidspunkt for anmodningen, adskiller sig fra spørgsmålet om, hvorvidt de faktiske omstændigheder, der foreholdes det pågældende parlamentsmedlem, er godtgjort, at ingen af de af appellanten påberåbte forhold i denne forbindelse – nemlig for det første, at hendes assistent havde forfattet det omtvistede tweet uden hendes kendskab, for det andet, at det omtvistede foto var en fotomontage, der var udført på basis af en frit tilgængelig kliché og allerede offentliggjort og delt på internettet, uden at der var anlagt retssager, navnlig af CAF i Seine-Saint-Denis, for det tredje, at appellanten havde slettet tweetet, så snart hun havde fået kendskab til det, og, for det fjerde, at hun i tilfælde af domfældelse risikerede at blive pålagt en tillægsstraf i form af tab af valgbarhed og af sit medlemskab af Europa-Parlamentet og samtlige andre politiske hverv – faldt ind under »de omstændigheder, som Parlamentet skulle tage i betragtning for at fastslå, om betingelserne for en ophævelse af den parlamentariske immunitet var opfyldt i den foreliggende sag« (
6
).
32.
Endelig fastslog Retten, at kendelsen om tiltalerejsning ved retten i første instans i straffesager, som var afsagt af vicepræsidenten ved retten i første instans i Bobigny efter Parlamentets omtvistede afgørelse, og som blev fremlagt under retsmødet, snarere modsagde appellantens argumentation om, at der forelå tendentiøs forfølgelse fra de franske retslige myndigheders side. Retten fremhævede i denne henseende, at den omstændighed, at appellanten ikke var ophavsmand til det omtvistede tweet, ifølge den nævnte kendelse ikke var til hinder for, at hun blev retsforfulgt på grundlag af fransk lov af 29. juli 1881 om pressefriheden (herefter »lov af 29. juli 1881«).
33.
I den appellerede doms præmis 105-120 undersøgte og forkastede Retten endelig det fjerde annullationsanbringende vedrørende tilsidesættelse af retten til forsvar og en ulovlighedsindsigelse vedrørende forretningsordenens artikel 9, stk. 9, og artikel 150, stk. 2.
V. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
34.
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede afgørelse annulleres.
–
Domstolen træffer afgørelse om det beløb, der skal tildeles appellanten i sagsomkostninger.
–
Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
35.
Parlamentet har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes i sin helhed.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
VI. Retlig bedømmelse
A. Indledende bemærkninger
1.
Statutten for Europa-Parlamentets medlemmer og deres rolle
36.
Europa-Parlamentets medlemmer er repræsentanter for Unionens borgere. De lytter til borgernes, interessegruppernes og erhvervslivets problemer. De vælges ved direkte almindelige, frie og hemmelige valg for en mandatperiode på fem år og udgør forbindelsen mellem borgerne og de forskellige institutioner. I egenskab af parlamentsmedlem giver de hele integrationsprocessen demokratisk legitimitet. Parlamentsmedlemmerne spiller ikke alene en central rolle i lovgivningsprocessen, idet de navnlig har beføjelse til at foreslå ændringer af lovforslag, som de skal stemme om, men de kan også foreslå resolutioner inden for alle kompetenceområder. De har også indflydelse på Rådets og Europa-Kommissionens aktiviteter, idet de kan tilskynde disse institutioner til handling. De deltager således i beslutningstagningen i forbindelse med store aktuelle spørgsmål såsom klimaforandringerne, migration, menneskerettigheder i hele verden, aftaler med tredjelande og internationale organisationer og regulering af de finansielle markeder. Endvidere udøver parlamentsmedlemmerne en vigtig kontrol, idet de stemmer om Unionens budget, godkender sammensætningen af Kommissionens medlemmer, kan nedsætte undersøgelsesudvalg og endda stille et mistillidsvotum mod et medlem af Kommissionen, som i givet fald tvinges til at træde tilbage.
37.
For at sikre, at parlamentsmedlemmerne kan udøve deres hverv uafhængigt og uden indgriben, har de en særlig status. Som Domstolen anførte i dommen i de forenede sager C-200/07 og C-201/07, Marra (
7
), omfatter den parlamentariske immunitet, der tilkommer medlemmer af Europa-Parlamentet, og som er fastsat i protokollens artikel 8 og 9, to former for beskyttelse, der normalt tilkommer medlemmer af medlemsstaternes nationale parlamenter, nemlig immunitet for meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser under udøvelsen af det parlamentariske hverv samt parlamentarisk ukrænkelighed, der i princippet omfatter beskyttelsen mod retsforfølgning (
8
). Jeg gør opmærksom på, at den immunitet, som protokollen sikrer dem, frem for at give dem en personlig fordel har som mål, at Europa-Parlamentet i forbindelse med sin virksomhed beskyttes mod hindringer for eller risiko for skade på dets tilfredsstillende funktion, sådan som Domstolen for nylig påpegede i den sag, der gav anledning til Junqueras Vies-dommen (
9
).
38.
Det falder derfor i tråd hermed, at Parlamentet beføjes til selv at fastslå, om en retsforfølgning indledt mod et af dets medlemmer har til formål at skade dets funktion. Som det fremgår af protokollens artikel 9, stk. 3, kan denne særlige status nemlig ikke hindre Parlamentets ret til at ophæve et af dets medlemmers immunitet. Det er netop denne bestemmelse, som Parlamentet støttede sig på for at ophæve appellantens immunitet efter en anmodning fra de franske myndigheder. I tvisten for Retten foreholdt appellanten Parlamentet, at det ud over tilsidesættelsen af en række proceduremæssige garantier havde anvendt protokollens bestemmelser forkert til at tilsidesætte rækkevidden af den parlamentariske immunitet, hun nød. I den foreliggende sag har appellanten derimod foreholdt Retten, at den har anlagt et »åbenbart urigtigt skøn«, som skal defineres ud fra et proceduremæssigt synspunkt, for at appellen kan behandles på fyldestgørende vis.
2.
Processuelle aspekter, der skal tages i betragtning, i den foreliggende appel
39.
Til støtte for sin appel har appellanten påberåbt sig to anbringender, som er samlet i ét afsnit under overskriften »Rettens tilsidesættelse af EU-retten – retlig fejl og fejl ved kvalificeringen af de faktiske omstændigheders retlige karakter – anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn«. Appellanten har foreholdt Retten, at den har anlagt et »åbenbart urigtigt skøn« i sin analyse af såvel det andet som det tredje anbringende i det annullationssøgsmål, som hun anlagde til prøvelse af den omtvistede afgørelse i medfør af artikel 263 TEUF. Ifølge appellanten har begge tilfælde af det angivelige fejlskøn haft »konsekvenser for Rettens kvalificering af den retlige karakter af de af tiltalen omfattede ord og deres sammenhæng og for den immunitet, som bestemmelserne i protokollens artikel 8 og 9 skulle give [hende]«.
40.
Før jeg analyserer de to anbringender, gør jeg opmærksom på, at appellanten har benyttet en lidet præcis terminologi til at beskrive de fejl, som hun har hævdet, at Retten har begået. Endvidere kan man, som det vil fremgå nedenfor, ikke klart skelne, i hvilket omfang det angivelige fejlskøn, som appellanten har foreholdt Retten, kan så tvivl om den retlige gyldighed af visse konklusioner, som Retten drog i den appellerede dom. På den baggrund finder jeg det nødvendigt at minde om de principper, som kendetegner appelproceduren, og som vil tjene som referencepunkter i den analyse, der skal foretages.
41.
I henhold til artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er appel begrænset til retsspørgsmål og kan kun støttes på anbringender om, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl for Retten, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har tilsidesat EU-retten. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder og beviser er ikke et retsspørgsmål, der kan efterprøves af Domstolen under appelsagen, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet (
10
). På denne baggrund er der tale om urigtig gengivelse, når vurderingen af de eksisterende beviser i mangel af nye beviser forekommer åbenbart fejlagtig eller åbenbart i strid med deres ordlyd (
11
). Derimod har Domstolen kompetence til at efterprøve den retlige kvalificering heraf og de retlige konsekvenser, som Retten har draget deraf (
12
). Det er i lyset af disse principper, at de af appellanten fremførte anbringender skal undersøges i det følgende.
B. Det første appelanbringende
1.
Parternes argumenter
42.
Hvad først og fremmest angår det urigtige skøn, som Retten af appellanten hævdes at have anlagt ved sin analyse af hendes andet anbringende til støtte for søgsmålet, har appellanten foreholdt Retten, at den for det første fastslog, at den hændelse, som blev kommenteret i det omtvistede tweet, på grund af sin geografiske placering i Frankrig ikke var af interesse for et europaparlamentsmedlem, for det andet at en meningstilkendegivelse nødvendigvis kan sidestilles med en generel stillingtagen og ikke kan henvise til en præcis begivenhed, og for det tredje at »et parlamentsmedlems understregning af en adfærd, der er i strid med fransk lov, ikke er et aktuelt verserende emne«.
43.
Appellanten har over for Rettens første angiveligt fejlagtige konstatering gjort gældende, at hvert parlamentsmedlem er valgt af sit land, repræsenterer dets vælgere og under sit mandat skal bevare en nødvendig forbindelse med disse, »bl.a. ved at omtale faktiske omstændigheder, som interesserer eller vedrører disse«.
44.
Appellanten har over for Rettens næste angiveligt fejlagtige konstatering gjort gældende, for det første at den er i strid med meddelelse nr. 11/2003 og navnlig princip nr. 2 heri, for det andet at det omtvistede tweet i medfør af lov af 29. juli 1881 sidestilles med en meningstilkendegivelse, og for det tredje at – ifølge Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i dom af 8. oktober 2009, Brunet-Lecomte og Tanant mod Frankrig (
13
) – »injurierende, æreskrænkende eller andre udsagn kan indgå i den politiske debat og beskyttes som en grundlæggende ret til ytringsfrihed, når der findes en generel interesse i en debat herom«.
45.
Appellanten har bestridt Rettens tredje angiveligt fejlagtige konstatering, idet hun har gjort gældende dels, at fuldstændig tilsløring i det offentlige rum som en ydre tilkendegivelse af at tilhøre islam er »et emne af generel interesse, som vedrører det offentlige liv og kvinders rettigheder«, dels, at Retten burde have anvendt retspraksis fra Patriciello-dommen, idet den burde have afslået ophævelsen af et parlamentsmedlems immunitet under henvisning til »vælgernes almene interesse i forbindelse med [medlemmets] politiske virksomhed«.
46.
Parlamentet har gjort gældende, at disse tre klagepunkter hviler på en ukorrekt læsning af den appellerede dom. Parlamentet har for det første, ved henvisning til den appellerede doms præmis 53, anført, at Retten ikke fastslog, at den kommenterede hændelse på grund af sin geografiske placering i Frankrig ikke var af interesse for et europaparlamentsmedlem, men snarere, at det omtvistede tweet henviste til en præcis begivenhed, som ikke kunne sidestilles med en mere generel stillingtagen til aktuelle emner, der verserer eller behandles af Parlamentet.
47.
For det andet fastslog Retten ifølge Parlamentet ikke, at en meningstilkendegivelse skal sidestilles med en generel stillingtagen, som ikke kan henvise til en præcis begivenhed, men snarere, at den omhandlede konkrete meningstilkendegivelse ikke havde nogen direkte, klar forbindelse til appellantens parlamentariske hverv.
48.
For det tredje fastslog Retten ifølge Parlamentet ikke, at »et parlamentsmedlems understregning af en adfærd, der er i strid med fransk lov, ikke er et aktuelt verserende emne«, men alene, at det omtvistede tweet ikke kunne sidestilles med en mere generel stillingtagen til verserende aktuelle emner.
49.
For så vidt angår henvisningen til Patriciello-dommen har Parlamentet endvidere fremhævet, at det pågældende citat stammer fra den nævnte doms præmis 12, som indgår i fremlæggelsen af de faktiske omstændigheder i sagen for Domstolen og ikke Domstolens ræsonnement.
2.
Bedømmelse
a)
Fravær af en direkte, klar forbindelse mellem den omhandlede aktivitet og et europaparlamentsmedlems udøvelse af sit normale hverv
50.
Jeg gør indledningsvis opmærksom på, at det klart fremgår af protokollens artikel 8, at parlamentsmedlemmerne »hverken [kan] eftersøges, tilbageholdes eller retsligt forfølges på grund af meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser under udøvelsen af deres hverv« (
14
). Ved en tekstanalyse af denne bestemmelse kan det udledes, at et europaparlamentsmedlem glimrende kan påberåbe sig sin parlamentariske immunitet, når der findes tilstrækkelig tæt forbindelse mellem medlemmets meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser og den pågældendes normale hverv. Det er ligeledes muligt at udlede dette, hvis man analyserer denne bestemmelse ved at tage hensyn til dens formål, som jeg allerede har nævnt i mine indledende bemærkninger (
15
), nemlig at sikre Parlamentets funktion imod enhver indgriben.
51.
Denne fortolkning bekræftes i Patriciello-dommen, hvori Domstolen fortolkede denne bestemmelse således, at den krævede, at »forbindelsen mellem den fremsatte meningstilkendegivelse og det parlamentariske hverv skal være direkte og klart skal fremgå deraf« (
16
). I denne forbindelse bemærker jeg, at Domstolen valgte en temmelig streng fortolkning af begrebet »immunitet« (
17
) af grunde, som jeg finder relevante. Domstolen anførte, at den immunitet, der er fastsat i protokollens artikel 8, »kan hindre retsanvendende myndigheder og nationale retter i at udøve deres respektive beføjelser vedrørende forfølgning af og sanktioner for strafferetlige overtrædelser med det formål at sikre den offentlige orden på deres område og derfor fuldstændigt unddrage de personer, der forurettes gennem disse erklæringer, en adgang til domstolene, herunder i givet fald at opnå erstatning for det lidte tab ved civilretterne« (
18
). Det følger heraf, at det er nødvendigt at vurdere fra sag til sag, om betingelserne for, at et europaparlamentsmedlem gyldigt kan påberåbe sig immunitet, er opfyldt (
19
).
52.
Når det er sagt, konstaterer jeg nogle paralleller mellem omstændighederne i den foreliggende tvist og i Patriciello-sagen, som jeg finder vigtige at nævne i denne analyse for bedre at forstå Rettens ræsonnement. I begge sager udtalte det omhandlede medlem sig – enten selv eller gennem tredjemand – om omstændigheder, som formodes at have fundet sted uden for Parlamentet og uden nogen klar forbindelse med et parlamentsmedlems hverv.
53.
I Patriciello-sagen havde det pågældende medlem nemlig udtalt sig om en politibetjents angiveligt ulovlige opførsel i hans oprindelsesmedlemsstat, hvilke omstændigheder Domstolen anså for at »ligge ganske fjernt fra et medlem af Europa-Parlamentets hverv og følgelig vanskeligt [kunne] have en direkte forbindelse til en almen interesse, der optager borgerne«. Da det dengang drejede sig om en præjudiciel forelæggelse i medfør af artikel 267 TEUF, fastslog Domstolen med forbehold af de vurderinger, som det påhvilede den forelæggende ret at efterprøve, at »[s]elv om en sådan forbindelse kunne godtgøres, fremgår den ikke klart deraf« (
20
).
54.
I den foreliggende sag har de franske retslige myndigheder foreholdt appellanten, at hun på sin Twitterkonto har offentliggjort et billede, der formodes at være knyttet til en begivenhed, der skal have fundet sted i en offentlig myndigheds bygning, som er beliggende et sted i appellantens oprindelsesmedlemsstat. Mere konkret fremgår det af den appellerede doms præmis 52, at det omtvistede tweet skulle »beklage den manglende overholdelse af fransk lov […], som forbyder tildækning af ansigtet i det offentlige rum, idet en gruppe kvinder var klædt i tøj, der fuldstændig dækkede deres ansigt bortset fra øjnene, og tilsyneladende stod foran en afdeling af CAF i Rosny-sous-Bois«. Det forekommer mig, at forbindelsen mellem denne aktivitet og et parlamentsmedlems typiske hverv, som er beskrevet i mine indledende bemærkninger (
21
), ikke fremgår klart deraf. I det mindste ikke mere klart end under de omstændigheder, som gav anledning til Patriciello-dommen. Man kan ikke få øje på nogen forbindelse med Unionens målsætninger eller de politikker, som Parlamentet i sin rolle som beslutningstager anses for at påvirke. De omhandlede aktiviteter forekommer heller ikke at kunne række ud over det rent lokale plan. Følgelig skal omstændighederne i de to sager vurderes ens på det retlige plan.
55.
Jeg er således enig med Retten i dens vurdering i den appellerede doms præmis 54 for så vidt angår fraværet af en direkte og klar forbindelse mellem de faktiske omstændigheder, som er lagt appellanten og hendes medarbejdere til last, på den ene side og hendes parlamentariske hverv på den anden side. Det må derfor konkluderes, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den bekræftede, at de formodede aktiviteter ikke omhandlede meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser under appellantens udøvelse af sine parlamentariske hverv i henhold til protokollens artikel 8.
56.
Før jeg afslutter dette punkt, vil jeg gerne tilføje nogle præciseringer i henseende til Patriciello-dommens præmis 12, som appellanten synes at have tillagt særlig betydning for protokollens fortolkning. Hun har i sine bemærkninger gjort gældende, at den anførte passage indeholder retlige »principper«, som Retten burde have anvendt i hendes tilfælde. Det må imidlertid konstateres, at den omhandlede passage ikke indgår i dommens præmisser, men i sammenfatningen af de faktiske omstændigheder. Der kan derfor ikke udledes noget retligt princip heraf, som kan være bindende for Retten. I det omfang der blev henvist til grundene til, at Parlamentet dengang havde besluttet at forsvare det pågældende parlamentsmedlems immunitet, nemlig at dette medlem »greb ind på grundlag af vælgernes almene interesse i forbindelse med sin politiske virksomhed«, er det endvidere tilstrækkeligt at henlede opmærksomheden på det forhold, at denne afgørelses underliggende vurdering, som var baseret på en henstilling fra Parlamentets Retsudvalg, ikke fik nogen virkning for den fortolkning, som Domstolen anlagde af protokollens artikel 8. Det fremgår tværtimod tydeligt af Patriciello-dommens konklusion, at en aktivitet som den ovenfor beskrevne ikke er omfattet af den immunitet, som tillægges ved denne bestemmelse. Det følger heraf, at appellanten ikke med fordel kan påberåbe sig konstateringerne af rene faktiske omstændigheder i Patriciello-dommens præmis 12.
57.
Da et af de væsentlige kriterier i protokollens artikel 8 ikke er opfyldt, er det i princippet ikke nødvendigt at undersøge, om den omhandlede aktivitet udgør en »meningstilkendegivelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i denne bestemmelse. Domstolen nøjedes nemlig med i Patriciello-dommen at påpege, at dette begreb »skal […] forstås i bred forstand som omfattende ytringer og erklæringer, der gennem deres indhold svarer til påstande, der udtrykker subjektive vurderinger« (
22
), og gav ikke den forelæggende ret yderligere retningslinjer for, hvordan den kunne kontrollere, om parlamentsmedlemmets erklæringer faldt ind under dette begreb. Det kan derfor ikke kategorisk udelukkes, at en hvilken som helst erklæring vedrørende et givet emne, som er aktuelt i den offentlige debat på europæisk plan, såsom de emner, jeg henviste til i mine indledende bemærkninger (
23
), og som er udtryk for parlamentsmedlemmets personlige overbevisning, kan udgøre en sådan meningstilkendegivelse.
58.
Det påhviler de enheder, som har ansvaret for at anvende protokollen og føre tilsyn med dens rette anvendelse, først og fremmest Parlamentet, når det får forelagt en anmodning om ophævelse af immunitet, at undersøge dette spørgsmål fra sag til sag (
24
). I den foreliggende sag bemærker jeg, at Parlamentet i sin omtvistede afgørelse afholdt sig fra udtrykkeligt at kvalificere den omhandlede aktivitet som en »meningstilkendegivelse«, hvilket kunne fortolkes som et ønske om at lade tvivlen komme appellanten til gode. En sådan tilgang er tænkelig i betragtning af dette begrebs brede forstand (
25
). Jeg gør i øvrigt opmærksom på, at dette spørgsmål heller ikke udtrykkeligt blev behandlet i sagen for Retten.
59.
Under alle omstændigheder forekommer det mig ikke relevant at undersøge dette spørgsmål nærmere i denne appelsag, idet appellantens klagepunkter udelukkende angår Rettens vurdering af kriteriet om »en direkte og klar forbindelse« til et parlamentsmedlems hverv. En behandling af spørgsmålet om, hvorvidt en fotomontage knyttet til en hændelse, som eventuelt aldrig har fundet sted, udgør en »meningstilkendegivelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i protokollens artikel 8, svarer til at overskride rækkevidden af den domstolsprøvelse, som henhører under appelsagen.
b)
Undersøgelse af appellantens klagepunkter
60.
Ovenstående betragtninger udgør baggrunden for den analyse, jeg nu vil foretage af appellantens klagepunkter. Som jeg vil forklare i denne analyse, røber de nævnte klagepunkter en ukorrekt læsning af den appellerede dom, hvilket sår tvivl om rigtigheden (
26
) af det første anbringende.
1) Det første klagepunkt
61.
I modsætning til hvad appellanten har gjort gældende, bekræftede Retten ikke i den appellerede doms præmis 53, at den formodede hændelse, som blev kommenteret i det omtvistede tweet, på grund af sin geografiske placering i Frankrig ikke var af interesse for et europaparlamentsmedlem. Tværtimod udelukkede Retten ikke kategorisk, at hændelser knyttet til problemstillinger med islam og krænkelse af kvinders rettigheder – som berører adskillige lande i verden, herunder Frankrig – reelt kan udgøre spørgsmål af almen interesse.
62.
Det bør præciseres, at Retten i den nævnte præmis 53 konkret forklarede, at »fotoet og det omtvistede tweet snarere fremstår som et ønske om at understrege en adfærd, som er i strid med fransk lov, end et ønske om at forsvare kvinders rettigheder«. Retten konkluderede, at »det forhold, at appellanten er suppleant til Parlamentets Udvalg om Kvinders Rettigheder og Ligestilling, ikke kan begrunde en forbindelse mellem det omtvistede tweet og det hverv, hun udøver som parlamentsmedlem«. Denne vurdering af de faktiske omstændigheder, som falder ind under Rettens enekompetence, kan ikke drages i tvivl i forbindelse med appelsagen, især da appellanten ikke har fremlagt noget bevis for en eventuel retlig fejl.
63.
Det følger heraf, at dette klagepunkt bør forkastes, idet det skyldes en ukorrekt læsning af den appellerede dom.
2) Det andet klagepunkt
64.
I modsætning til hvad appellanten har gjort gældende, bekræftede Retten heller ikke principielt, at en meningstilkendegivelse nødvendigvis kan sidestilles med en generel stillingtagen og ikke kan henvise til en bestemt hændelse. Det fremgår nemlig af den appellerede doms præmis 46, at Retten med henblik på at undersøge, om det omtvistede tweet udgjorde en meningstilkendegivelse fremsat af appellanten under udøvelsen af hvervet som parlamentsmedlem, ikke begrænsede dette begreb til generel stillingtagen, idet den udelukkede enhver henvisning til en bestemt hændelse. Tværtimod støttede Retten sig på begrebet »meningstilkendegivelse«, som udviklet af Domstolen og nævnt ovenfor (
27
), som indebærer, at det skal forstås i bred forstand og således ikke udelukker nogen af de to muligheder.
65.
Når det er sagt, er det i den foreliggende sag ubestridt, at selv om en meningstilkendegivelse givetvis kan henvise til en bestemt hændelse, vedrører det omtvistede tweet en præcis begivenhed, der formodes at have fundet sted i Frankrig, og kan ikke sidestilles med en mere generel stillingtagen til aktuelle emner, der verserer eller sædvanligvis behandles af Parlamentet under forhandlingerne eller i de forskellige udvalg under deres arbejde (
28
), såsom dem, jeg nævnte i mine indledende bemærkninger (
29
). Man bør holde sig for øje, at emnet, som jeg fastslog ovenfor, ikke har nogen direkte, klar forbindelse til appellantens parlamentariske hverv, sådan som protokollens artikel 8 kræver.
66.
For så vidt som dette klagepunkt hviler på en ukorrekt læsning af den appellerede dom, foreslår jeg, at det forkastes.
3) Det tredje klagepunkt
67.
Lov af 29. juli 1881, som appellanten har påberåbt sig, og ifølge hvilken det omtvistede tweet må betragtes som en »meningstilkendegivelse«, er efter min opfattelse irrelevant i den foreliggende sammenhæng, især fordi rækkevidden af den i protokollens artikel 8 bestemte immunitet alene skal fastlægges på grundlag af EU-retten. Som Domstolen har anført i sin praksis, kan omfanget af immuniteten i henhold til protokollens artikel 8 nemlig kun fastlægges på grundlag af EU-retten, i modsætning til den parlamentariske ukrænkelighed, der er fastsat i protokollens artikel 9, stk. 1, litra a), som afhænger af national ret (
30
).
68.
Følgelig foreslår jeg også at forkaste dette klagepunkt, for så vidt som det beror på en misfortolkning af EU-rettens selvstændige karakter.
c)
Foreløbig konklusion
69.
Henset til de ovenfor anførte betragtninger må det første appelanbringende forkastes som åbenbart ugrundet.
C. Det andet appelanbringende
1.
Parternes argumenter
70.
For så vidt angår det åbenbart urigtige skøn, som Retten af appellanten hævdes at have anlagt ved sin analyse af det tredje appelanbringende, har appellanten fremsat tre klagepunkter.
71.
Det første klagepunkt vedrører Rettens konstatering af, at »det ikke tilkommer Parlamentet at vide, om de faktiske omstændigheder, der foreholdes det pågældende parlamentsmedlem, er godtgjort«, selv om Parlamentet har undersøgt disse faktiske omstændigheder »og i sin afgørelse har anerkendt, at [appellanten] ikke er ophavsmand til tweetet«.
72.
Med det andet klagepunkt har appellanten foreholdt Retten, at den ikke drog de rette retlige konsekvenser af visse elementer i sagen, navnlig af artikel 42 i lov af 29. juli 1881, som ved at etablere et »kaskadeansvar« tillod de kompetente nationale myndigheder særskilt at retsforfølge appellantens assistent, som var ophavsmand til tweetet.
73.
Med det tredje klagepunkt har appellanten endelig foreholdt Retten, at den af kendelsen om tiltalerejsning ved retten i første instans i straffesager, som hun var genstand for, udledte »den modsatte retlige konsekvens af, hvad [kendelsen] tilsiger«, idet hun ikke var ophavsmand til det omtvistede tweet og trak det tilbage, så snart hun fik kendskab til det, hvilket beviste, at hun ikke havde til hensigt at begå noget strafbart. Det forhold, at det alene var appellanten, der var genstand for tiltalerejsning ved en ret i første instans i straffesager, mens ophavsmanden til det omtvistede tweet var omfattet af en forældelsesfrist, var endvidere udtryk for »en dommers forfølgelse« af hende og afslørede en »hensigt om at skade hende politisk, som har karakter af fumus persecutionis«.
74.
Parlamentet er af den opfattelse, at det andet anbringende må forkastes. Indledningsvis har appellanten ikke præciseret, hvordan Rettens fortolkning af protokollens artikel 9, hvorefter det ikke tilkommer Parlamentet at fastslå, om de faktiske omstændigheder, der foreholdes det pågældende parlamentsmedlem, er godtgjort, er forkert, og følgelig heller ikke, hvori Rettens fejl består. Appellanten har heller ikke tilstrækkelig præcist redegjort for de retlige argumenter, hvorpå hun har støttet sin kritik, eller for retsgrundlaget for, at Retten burde have draget en anden konklusion. Det samme gælder kritikken af den appellerede doms præmis 100, hvori Retten fastslog, at det ikke kan foreholdes Parlamentet, at det ikke drog konsekvenserne af det forhold, at appellanten ikke var ophavsmand til det omtvistede tweet, og at hun havde slettet det, så snart hun havde fået kendskab til det.
75.
Parlamentet har dernæst gjort gældende, at det ikke er i stand til at udlede de retlige konsekvenser, som Retten ifølge appellanten burde have draget af artikel 42 i lov af 29. juli 1881, i mangel af retlige argumenter til støtte for hendes kritik og i mangel af en angivelse af retsgrundlaget for, at Retten burde have draget en anden konklusion.
76.
Endelig har Parlamentet gjort gældende, at appellanten ikke kan foreholde Retten dens vurdering af kendelsen om at rejse tiltale mod hende ved retten i første instans i straffesager, for så vidt som der var tale om et bevis. Vurderingen af de faktiske omstændigheder og beviserne udgør – medmindre de er urigtigt gengivet, hvilket appellanten ikke har hævdet, og hvilket ikke fremgår klart af sagsakterne – imidlertid ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag.
2.
Bedømmelse
a)
Det første klagepunkt
77.
For så vidt angår det andet anbringendes første klagepunkt gør jeg indledningsvis opmærksom på, at det ifølge Domstolens faste praksis følger af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, af artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og af artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, og de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises (
31
). Et klagepunkt opfylder ikke dette krav og må følgelig åbenbart afvises, når det blot er en kommentar til en præmis i den appellerede dom uden at indeholde en sammenhængende retlig argumentation for, specifikt hvilken retlig fejl denne præmis angiveligt er behæftet med (
32
).
78.
På denne baggrund bemærker jeg, at appellanten ikke har angivet, nøjagtigt hvori den retlige fejl, som Retten begik, består. Hun har heller ikke tilstrækkelig præcist gjort rede for de retlige argumenter, som hun har støttet sin kritik på, og hun har ikke præciseret retsgrundlaget for, at Retten burde have draget en anden konklusion. Det kan derfor med rette vurderes, at dette klagepunkt ikke opfylder ovennævnte betingelser for antagelse til realitetsbehandling.
79.
Ud fra et forsigtighedsprincip bør jeg imidlertid undersøge de af appellanten omtalte passager i den appellerede dom for at kontrollere, om der findes åbenbare begrundelsesmangler, navnlig i den retlige vurdering af de faktiske omstændigheder, som kan udgøre en retlig fejl.
80.
Indledningsvis fremhæver jeg, at analysen af den appellerede doms præmis 60-62, hvortil appellanten tilsyneladende har henvist, ikke gør det muligt at konkludere, at Retten har begået en fejl i vurderingen af de faktiske omstændigheder. Tværtimod fremhævede Retten med føje blot, at besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt parlamentsmedlemmet kan tilregnes de faktiske omstændigheder, som hun er blevet anklaget for, påhviler de kompetente myndigheder i den medlemsstat, som har anmodet om ophævelsen af hendes immunitet.
81.
Det skal endvidere præciseres, at Retten ikke foreholdt Parlamentet, at det havde tilsidesat disse myndigheders kompetence. Faktisk afholdt Parlamentet sig i den omtvistede afgørelse fra at fremlægge en endelig retlig vurdering af de faktiske omstændigheder, henset til fransk strafferet, idet det nøjedes med at gengive de franske retslige myndigheders strafferetlige anklager mod appellanten. For så vidt som Parlamentet anførte, at det på Twitter offentliggjorte foto i virkeligheden var en fotomontage, der var blevet lagt op af hendes assistent og senere blev fjernet, nøjedes Parlamentet med at gengive de faktiske omstændigheder, som lå til grund for anmodningen om ophævelse af hendes immunitet. Parlamentet tog ikke stilling til appellantens ansvar for, at hendes assistent eventuelt benyttede hendes Twitterkonto. Det følger heraf, at passagerne i den omtvistede afgørelse blot – i modsætning til det, som appellanten synes at antyde – indeholder Parlamentets konstatering af de faktiske omstændigheder. Der er i øvrigt intet i den appellerede dom, som gør det muligt at antage, at Retten misforstod meningen med og den retlige værdi af Parlamentets bemærkninger.
82.
Da Retten ikke har begået et urigtigt skøn, der kan udgøre en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, foreslår jeg således at forkaste dette klagepunkt.
b)
Det andet klagepunkt
83.
For så vidt angår det andet klagepunkt er jeg enig i Parlamentets kritik af den manglende klarhed i det af appellanten fremførte argument om, at Retten burde have »draget de retlige konsekvenser af artikel 42 i lov af 29. juli 1881«. I betragtning af den utilstrækkelige argumentation er det min opfattelse, at dette klagepunkt heller ikke opfylder de betingelser for at antage en appel til realitetsbehandling, som er etableret i retspraksis og nævnt ovenfor (
33
).
84.
For fuldstændighedens skyld vil jeg ikke desto mindre undersøge dette klagepunkt i henseende til den appellerede doms præmis 100 og 101, som ifølge appellanten indeholder et urigtigt skøn anlagt af Retten, selv om hun har undladt at forklare, hvori dette fejlskøn består, og hvilke retlige konsekvenser det har.
85.
Jeg gør indledningsvis opmærksom på, at artikel 42 i lov af 29. juli 1881, som appellanten har henvist til, fastsætter kategorier af personer, som er ansvarlige for forbrydelser og strafbare forhold begået gennem pressen. Det må derfor konstateres, at den omhandlede franske bestemmelse falder ind under den nationale strafferet. Selv om man ikke tydeligt kan skelne, hvad appellanten forventede af Retten, forekommer det mig, at hun i det væsentlige kræver anvendelse af national ret på den foreliggende sag. Hvis denne fortolkning af klagepunktet viser sig at være rigtig, synes appellanten at have støttet sin påstand på tanken om, at den omhandlede nationale bestemmelse kan give hende en fordel, som sætter hende i stand til at unddrage sig den strafferetlige forfølgning. Denne tanke underbygges imidlertid ikke af beviserne eller de faktiske omstændigheder. Det er oven i købet efter min opfattelse tvivlsomt, om dette aspekt kan være relevant for nærværende sag.
86.
I denne henseende er det vigtigt at påpege, at det – som Retten mindede om i den appellerede doms præmis 62 – ikke tilkommer Parlamentet at besvare spørgsmålet om, hvorvidt de faktiske omstændigheder, som det berørte parlamentsmedlem er blevet anklaget for, kan tilregnes hende, idet denne kompetence beror hos myndighederne i den medlemsstat, som har anmodet om ophævelsen af hendes immunitet. Alene disse myndigheder er nemlig beføjede til at fortolke og anvende den omhandlede medlemsstats strafferet under udøvelse af statslig suverænitet (straffebeføjelser) (
34
). Disse betragtninger gælder så meget desto mere for Retten, hvis retslige kompetence er begrænset til at undersøge søgsmålet med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse. Det følger heraf, at Retten i modsætning til det, som appellanten har givet udtryk for, ikke var beføjet til at anvende artikel 42 i lov af 29. juli 1881 på den foreliggende sag.
87.
I mangel af en retlig fejl skal dette klagepunkt følgelig også forkastes.
c)
Det tredje klagepunkt
88.
For så vidt angår det tredje klagepunkt er jeg enig med Parlamentet i, at de ovennævnte kriterier om præcisering af et appelanbringende ikke er opfyldt, når der blot er fremsat en formodning om et åbenbart urigtigt skøn begået af Retten i vurderingen af et bevis, nemlig kendelsen af 26. april 2018, hvorved vicepræsidenten ved retten i første instans i Bobigny, som varetog forundersøgelsen, rejste tiltale mod appellanten ved retten i første instans i straffesager. Det kan navnlig ikke ses, hvilken fejl der er begået, eller hvilke »retlige konsekvenser« Retten burde have draget af vurderingen af dette bevis.
89.
For fuldstændighedens skyld vil jeg ikke desto mindre kontrollere, om Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 101, som appellanten har henvist til i sine bemærkninger.
90.
Som jeg anførte i mine indledende bemærkninger er Domstolens kompetence inden for rammerne af en appelsag begrænset til retsspørgsmål, hvilket for bl.a. domstolsprøvelsen af en vurdering af de faktiske omstændigheder og beviser betyder, at Domstolen skal kontrollere, om Retten har anvendt de rigtige kriterier, om den har kvalificeret dem korrekt rent retligt, og om den har draget retligt begrundede konklusioner (
35
)
91.
Det er min opfattelse, at appellanten har støttet sig på de oplysninger, der er indeholdt i ovennævnte kendelse af 26. april 2018, som bevis for at underbygge tanken om, at hun ikke burde have været genstand for retsforfølgning, idet det var hendes assistent, som havde offentliggjort det omtvistede tweet. Appellanten har nemlig i sine skriftlige indlæg beklaget sig over at være »den eneste, der rejses tiltale mod ved retten i første instans i straffesager, idet [min] assistent er omfattet af forældelsesfristen«. Hvis det antages, at denne fortolkning af appellantens standpunkt er rigtig, synes hun at have foreholdt Retten, at den ikke heraf har draget de »retlige konsekvenser«, dvs. at den ikke har annulleret den omtvistede afgørelse med den begrundelse, at denne afgørelse hvilede på en angiveligt ukorrekt forudsætning, nemlig appellantens strafferetlige ansvar.
92.
Dette argument må besvares således, at Retten, sådan som jeg allerede har redegjort for, ikke har kompetence til at tage stilling til et spørgsmål om, hvorvidt de faktiske omstændigheder, som det berørte parlamentsmedlem er blevet anklaget for, kan tilregnes hende, idet dette spørgsmål udelukkende falder ind under national ret (
36
). Uafhængigt af udfaldet af den verserende straffesag, som netop har til formål at besvare dette spørgsmål, ved at appellanten enten dømmes eller frifindes, kan Retten følgelig ikke træde i stedet for de nationale retslige myndigheder og annullere den omtvistede afgørelse på grund af et eventuelt manglende strafferetligt ansvar. Retten afholdt sig således med føje fra at tage stilling til appellantens strafferetlige ansvar og nøjedes alene med at henvise til den omhandlede kendelse, hvoraf det fremgår, at undersøgelsesdommeren råder over tilstrækkelige oplysninger til at begrunde tiltalen mod appellanten ved retten i første instans i straffesager.
93.
For så vidt som appellantens argumentation åbenbart hviler på en misfortolkning af fordelingen af kompetencer mellem de nationale retslige myndigheder og Unionens retsinstanser, bør den forkastes.
94.
Appellanten synes ligeledes at have kritiseret de begrundelser, som Retten i dommens præmis 101 gav for det angivelige fravær af fumus persecutionis. Ifølge appellanten er den omhandlede kendelse »udtryk for en dommers forfølgelse af et folkevalgt, som man for enhver pris vil stille for en straffedomstol« i den »hensigt at skade hende politisk«. Man kan heraf udlede, at appellanten har foreholdt Retten, at den ikke vurderede omstændighederne i den foreliggende sag korrekt og følgelig ikke annullerede den omtvistede afgørelse.
95.
I denne forbindelse bemærker jeg indledningsvis, at det klart fremgår af den omtvistede afgørelse, at Parlamentet på grundlag af en vurdering af de faktiske omstændigheder havde konkluderet, at der ikke var mistanke om fumus persecutionis. Parlamentets Retsudvalg har nemlig i sin betænkning om anmodningen om ophævelse af immuniteten udtrykkeligt anført, at »der ikke [er] mistanke om […], at der bag den retlige undersøgelse, der blev indledt som følge af en klage indgivet af Seine-Saint-Denis’ CAF over injurierende udtalelser om en offentlig myndighed, var et klart forsøg på at lægge hindringer i vejen for [appellantens] parlamentariske arbejde«. Retten havde følgelig ingen objektiv grund til at drage denne vurderings korrekthed eller gyldighed i tvivl. Tværtimod fandt Retten snarere denne vurdering bekræftet af oplysningerne i kendelsen af 26. april 2018, ifølge hvilken der forelå tilstrækkelige beviser til at begrunde tiltalen mod appellanten ved retten i første instans i straffesager. Det er derfor med urette, at appellanten har fundet, at Retten begik en retlig fejl, idet den afslog at anerkende en risiko for tiltale alene med det formål at skade hende.
96.
Det bør tillige fremhæves, at Retten i den appellerede doms præmis 83-101 foretog en omhyggelig analyse af de argumenter, som appellanten havde fremført til støtte for, at der forelå fumus persecutionis, hvorefter den afviste dem i deres helhed. I betragtning af den omstændighed, at vurderingen af de faktiske omstændigheder falder ind under Rettens enekompetence, og at appellanten ikke har fremført et eneste sammenhængende og tilstrækkeligt begrundet argument, som kan så tvivl om, hvorvidt Retten i sit ræsonnement overholdt procedureprincipperne for vurderingen af de faktiske omstændigheder og beviserne i forbindelse med et annullationssøgsmål, bør Rettens konklusioner bekræftes for så vidt angår fraværet af indicier for fumus persecutionis i den foreliggende sag.
97.
Det følger heraf, at appellantens argument i mangel af et urigtigt skøn af kendelsen af 26. april 2018 som bevis må anses for ugrundet.
98.
Af samtlige ovenstående betragtninger følger, at dette klagepunkt skal forkastes.
d)
Foreløbig konklusion
99.
Efter denne gennemgang er jeg af den opfattelse, at appellens andet anbringende ikke kan tages til følge. Jeg foreslår, at det afvises og under alle omstændigheder forkastes som åbenbart ugrundet.
VII. Forslag til afgørelse
100.
I lyset af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen træffer følgende afgørelse:
»–
Appellen forkastes.
–
Appellanten betaler sagsomkostningerne.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – EUT 2016, C 202, s. 266.
(
3
) – Dom af 6.9.2011, Patriciello (C-163/10, herefter »Patriciello-dommen«, EU:C:2011:543).
(
4
) – Dom af 17.1.2013, Gollnisch mod Parlamentet (T-346/11 og T-347/11, EU:T:2013:23, præmis 107).
(
5
) – Den appellerede doms præmis 88 og 99.
(
6
) – Den appellerede doms præmis 96.
(
7
) – Dom af 21.10.2008, Marra (C-200/07 og C-201/07, EU:C:2008:579).
(
8
) – Dom af 21.10.2008, Marra (C-200/07 og C-201/07, EU:C:2008:579, præmis 24).
(
9
) – Dom af 19.12.2019 (C-502/19, EU:C:2019:1115, præmis 82-84).
(
10
) – Kendelse af 16.9.2010, Dominio de la Vega mod KHIM (C-459/09 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2010:533, præmis 44), og af 21.3.2019, Gollnisch mod Parlamentet (C-330/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:240, præmis 109).
(
11
) – Kendelse af 21.3.2019, Gollnisch mod Parlamentet (C-330/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:240, præmis 110).
(
12
) – Generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Belgien mod Deutsche Post og DHL International (C-148/09 P, EU:C:2010:726, punkt 76).
(
13
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 8.10.2009 (CE:ECHR:2009:1008JUD001266206).
(
14
) – Min fremhævelse.
(
15
) – Jf. punkt 38 i dette forslag til afgørelse.
(
16
) – Patriciello-dommen, præmis 35. Min fremhævelse.
(
17
) – Jf. i denne retning R.S. Mehta, »Sir Thomas’ blushes: protecting parliamentary immunity in modern parliamentary democracies«, European Human Rights Law Review, 2012, nr. 3, s. 309. Forfatteren anfører, at det ikke er let præcist at definere et medlems hverv, idet deres rolle udvikler sig med tiden og tilpasser sig de forskellige konkrete omstændigheder. Ifølge forfatteren er det forståeligt, at man er forbeholden over for at acceptere, at et medlem udtaler sig om lokale forhold, idet Unionen i sidste ende er et »væsen med begrænsede beføjelser«. På den anden side ville det være for restriktivt alene at acceptere aktiviteter, der var knyttet til overnationale emner, især når lokale og regionale aspekter viser sig at være relevante for Unionens politikere, f.eks. med hensyn til landbrugsstøtte, regionaludvikling og migrationsreglerne.
(
18
) – Patriciello-dommen, præmis 34.
(
19
) – Patriciello-dommen, præmis 37 og 38.
(
20
) – Patriciello-dommen, præmis 36. Min fremhævelse.
(
21
) – Jf. punkt 36 i dette forslag til afgørelse.
(
22
) – Patriciello-dommen, præmis 32.
(
23
) – Jf. punkt 36 i dette forslag til afgørelse.
(
24
) – Som Domstolen anførte i dom af 21.10.2008, Marra (C-200/07 og C-201/07, EU:C:2008:579, præmis 32-42), har alene de nationale retsinstanser kompetence til at efterprøve, om betingelserne for at drage et parlamentsmedlems immunitet i tvivl er opfyldt. Hvis de nævnte retsinstanser ved anvendelsen af protokollens artikel 8 er i tvivl om fortolkningen af denne artikel, kan de i medfør af artikel 267 TEUF forelægge Domstolen et spørgsmål om fortolkningen af den pågældende artikel i protokollen, idet retterne i sidste instans i så fald har pligt til at indbringe sagen for Domstolen. Domstolen har imidlertid fremhævet, at Parlamentet og de nationale retslige myndigheder har pligt til at samarbejde loyalt med henblik på at undgå enhver konflikt ved fortolkningen og anvendelsen af protokollens bestemmelser, hvilket i praksis betyder, at når der er anlagt en sag mod et medlem af Europa-Parlamentet ved en national ret, og denne er oplyst om, at det pågældende medlem har indledt en procedure om beskyttelse af privilegier og immuniteter, skal den nævnte ret udsætte sagen og anmode Parlamentet om, at det afgiver sin udtalelse snarest muligt.
(
25
) – Som generaladvokat Jääskinen anførte i sit forslag til afgørelse Patriciello (C-163/10, EU:C:2011:379, punkt 80-87), er det vanskeligt, eller rettere umuligt, ud fra et begrebsmæssigt synspunkt at fastlægge en klar sondring mellem »værdibaserede antagelser« og »erklæringer om fakta« på dette område. Han anfører i øvrigt det forhold, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol ikke anvender en klar dikotomi mellem disse to begreber, nemlig at den ikke sondrer mellem »rene meningstilkendegivelser« og »angivelser af fakta«, men mellem »rene angivelser af fakta« og blandede udtryk, som indeholder bestanddele, der både er faktuelle og meningstilkendegivelser. Generaladvokaten forfægter det synspunkt, at et parlamentsmedlem under udøvelsen af sit hverv skal være i stand til at give udtryk for bekymringer og at forsvare vælgernes interesser. Han skal af denne grund have friheden til – mens han er beskyttet af den materielle immunitet – at fremsætte faktuelle konstateringer, som ikke efterprøves, eller som kan vise sig at være forkerte. Der er oftest tale om »blandede udtryk« i den i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis omhandlede forstand. Man skal derfor kunne lade »tvivlen komme et parlamentsmedlem til gode«.
(
26
) – Jf. kendelse af 13.9.2012, Total og Elf Aquitaine mod Kommissionen (C-495/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2012:571, præmis 21), af 19.6.2019, Linak mod EUIPO (C-820/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:514, præmis 15 og 18), og af 2.7.2019, Seven mod Shenzhen Jiayz Photo Industrial (C-31/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:554, præmis 9 og 13).
(
27
) – Jf. punkt 57 i dette forslag til afgørelse.
(
28
) – Jf. i denne retning generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Patriciello (C-163/10, EU:C:2011:379, punkt 97), hvor han foreslår at placere immuniteten i forbindelse med aktiviteter, som frem for alle andre udgør udøvelsen af et parlamentsmedlems hverv, som kernen. De dækker navnlig meningstilkendegivelser og stemmeafgivelser i Parlamentet, i udvalgene, Parlamentets delegationer og politiske organer og i de politiske grupper. Han foreslår, at der heri skal medtages aktiviteterne som parlamentsmedlem, såsom deltagelsen i konferencer, opgaver og politiske møder uden for Parlamentet.
(
29
) – Jf. punkt 36 i dette forslag til afgørelse.
(
30
) – Dom af 21.10.2008, Marra (C-200/07 og C-201/07, EU:C:2008:579, præmis 26), og Patriciello-dommen, præmis 25.
(
31
) – Dom af 28.2.2018, mobile.de mod EUIPO (C-418/16 P, EU:C:2018:128, præmis 35), af 20.9.2016, Mallis m.fl. mod Kommissionen og ECB (C-105/15 P – C-109/15 P, EU:C:2016:702, præmis 33 og 34), af 24.3.2011, ISD Polska m.fl. mod Kommissionen (C-369/09 P, EU:C:2011:175), og af 22.11.2007, Cofradía de pescadores San Pedro de Bermeo m.fl. mod Rådet (C-6/06 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2007:702, præmis 34).
(
32
) – Kendelse af 21.3.2012, Fidelio mod KHIM (C-87/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2012:154, præmis 62).
(
33
) – Jf. punkt 77 i dette forslag til afgørelse.
(
34
) – Jf. i denne retning generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse Van Straaten (C-150/05, EU:C:2006:381, punkt 63), ifølge hvilket enhver retsafgørelse, domfældelse eller frifindelse er et »udtryk for udøvelse af straffebeføjelser«.
(
35
) – Jf. i denne retning M. Wathelet, Contentieux européen, Larcier, 2. udgave, Bruxelles 2014, s. 479.
(
36
) – Jf. punkt 86 i dette forslag til afgørelse.