61993CC0055_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. I den foreliggende sag har Nederlandenes Hoge Raad forelagt en raekke spoergsmaal vedroerende foreneligheden med traktaten af visse nationale bestemmelser om aarligt eftersyn af motorkoeretoejer (herefter benaevnt "APK-ordningen"). Hoge Raad har forelagt spoergsmaalene under en appelsag, som Johannes Gerrit Cornelis van Schaik (herefter benaevnt "tiltalte") har ivaerksat til proevelse af en dom, hvorved han blev idoemt straf for at have foert et motorkoeretoej uden gyldig attest for eftersyn i strid med artikel 9a, stk. 1, i Wegenverkeerswet (herefter benaevnt "faerdselsloven") (1).
2. Efter det oplyste bestrider tiltalte ikke, at han har foert et motorkoeretoej uden gyldig attest. Han goer imidlertid gaeldende, at den eftersynsordning for motorkoeretoejer, der er gaeldende i Nederlandene, er i strid med faellesskabsretten, og han har herunder saerligt paaberaabt sig traktatens artikel 5, 30, 62, 85 og 86. Han haevder, at paa grund af den naevnte uforenelighed har han lov til at foere et motorkoeretoej, der er indregistreret i Nederlandene, men som ikke har vaeret underkastet teknisk kontrol.
3. Problemet er opstaaet paa foelgende maade. I henhold til artikel 9g i faerdselsloven kan ministeren for trafik og offentlige arbejder meddele fysiske eller juridiske personer autorisation til at udstede attest for eftersyn af motorkoeretoejer, der er indregistreret i Nederlandene. I overensstemmelse med artikel 16 i bekendtgoerelse om periodisk eftersyn af motordrevne koeretoejer, paahaengsvogne og saettevogne af 28. april 1980 (2) kan denne autorisation meddeles personer, der driver proevestationer eller autovaerksteder, naar visse betingelser er opfyldt. Det fremgaar, at disse betingelser i praksis kun kan opfyldes af personer, der driver virksomhed i Nederlandene. Tiltalte goer gaeldende, at i henhold til faellesskabsretten skal personer i andre medlemsstater have samme ret til at opnaa autorisation til at udstede attest for eftersyn af motorkoeretoejer, der er indregistreret i Nederlandene.
4. Hoge Raad har forelagt foelgende spoergsmaal:
"1. a) Skal traktatens artikel 30 fortolkes saaledes, at en national lovbestemt ordning som den ovenfor [i forelaeggelseskendelsen] beskrevne APK-ordning, naar henses til de ovenfor under punkt 6.9 [i kendelsen] anfoerte omstaendigheder, maa anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative indfoerselsrestriktioner som omhandlet i denne bestemmelse?
b) Eller skal artikel 30 derimod fortolkes saaledes, at en national lovbestemt ordning som APK-ordningen ikke er i strid med denne bestemmelse, idet den er begrundet i almene faellesskabsretlige hensyn, ifoelge sin karakter ikke omfatter handelen med reservedele til biler, og ikke begraenser samhandelen unoedigt?
2. Saafremt spoergsmaal 1.a) besvares bekraeftende, skal traktatens artikel 36 da fortolkes saaledes, at en national lovbestemt ordning som APK-ordningen ikke desto mindre er forenelig med traktatens artikel 30, da den er begrundet i hensynet til beskyttelse af den offentlige sikkerhed samt beskyttelse af menneskers liv og sundhed?
3. a) Skal traktatens artikel 62 fortolkes saaledes, at en national lovbestemt ordning som APK-ordningen er uforenelig hermed, idet ordningen indebaerer, at udenlandske vaerksteder som foelge af betingelserne for meddelelse af autorisation i henhold til faerdselslovens artikel 9g muligvis vil miste kunder, for saa vidt angaar vedligeholdelse, fordi de ikke kan udstede attest for eftersyn af nederlandske biler?
b) Eller skal traktatens artikel 62, sammenholdt med artikel 55, derimod fortolkes saaledes, at en national lovbestemt ordning som APK-ordningen ikke er uforenelig hermed, idet de autoriserede vaerksteders foretagelse af eftersyn med henblik paa udstedelse af attest for eftersyn kan anses for virksomhed, som er forbundet med udoevelsen af offentlig myndighed i medlemsstaten?
4. a) Skal bestemmelserne i traktatens artikel 5, 85 og 86 fortolkes saaledes, at de er til hinder for en national lovbestemt ordning som APK-ordningen, som indebaerer, at de i Nederlandene etablerede og dér autoriserede vaerksteder ikke af kunder, som faar vedligeholdt deres biler paa vaerkstedet, kraever betaling af omkostninger i forbindelse med eftersynet og afgift for attesten, saaledes at ejere af motordrevne koeretoejer tilskyndes til at lade deres koeretoejer vedligeholde paa disse vaerksteder?
b) Eller indebaerer traktatens artikel 90, stk. 2, at de autoriserede vaerksteder skal anses for virksomheder, der har faaet overdraget at udfoere tjenesteydelser af almindelig oekonomisk interesse, som de ikke ville kunne udfoere, hvis de ikke som naevnt kunne undlade at opkraeve de hermed forbundne omkostninger?
5. Hvilken betydning har det for besvarelsen af ovennaevnte spoergsmaal, at den af ovennaevnte nationale ordning fremkaldte skadelige paavirkning af samhandelen og udvekslingen af tjenesteydelser samt af konkurrencen inden for Faellesskabet kun goer sig gaeldende i graenseomraaderne og i begraenset omfang?
6. Hvilken betydning har det for besvarelsen af ovennaevnte spoergsmaal, om den nationale lovbestemte ordning alene omfatter koeretoejer af en kategori, der er naevnt i bilaget til Raadets direktiv 77/143/EOEF af 29. december 1976 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om teknisk kontrol med motordrevne koeretoejer og paahaengskoeretoejer dertil (3), eller om den tillige omfatter andre koeretoejer, saasom personbiler (med undtagelse af taxier) og andre lette koeretoejer?"
5. Den foreliggende sag drejer sig om kravet om, at eftersyn af motorkoeretoejer skal foretages i den medlemsstat, hvor koeretoejet er indregistreret. De relevante faellesskabsretlige spoergsmaal vedroerer efter min opfattelse foreneligheden af dette krav med traktatens bestemmelser om den frie udveksling af tjenesteydelser og gyldigheden af direktiv 77/143. Jeg skal foerst undersoege direktivet.
Bestemmelserne i direktiv 77/143
6. I direktiv 77/143 er foreskrevet en delvis harmonisering af, hvad teknisk kontrol af motorkoeretoejer skal omfatte, og hvor hyppigt de skal foretages. Det bestemmes i direktivets artikel 1:
"I hver medlemsstat skal motordrevne koeretoejer, der er registreret i denne medlemsstat, samt paahaengskoeretoejer og saettevogne til disse koeretoejer underkastes en periodisk teknisk kontrol i overensstemmelse med dette direktiv og dets bilag."
I artikel 2, stk. 1, bestemmes foelgende:
"De koeretoejskategorier, der skal afproeves, kontrollens hyppighed og de tvungne kontrolpunkter er anfoert i bilag I og II."
I artikel 3 bestemmes det imidlertid bl.a., at medlemsstaterne kan forhoeje antallet af kontrolpunkter, afkorte intervallet mellem de tvungne kontroleftersyn og udvide den periodiske kontrol til ogsaa at omfatte andre kategorier af koeretoejer.
7. Foelgende fastsaettes i artikel 4:
"Den tekniske kontrol i henhold til dette direktiv skal udoeves af staten eller af de organer eller virksomheder, der er udpeget af staten, og som virker under dens direkte tilsyn."
I artikel 5 bestemmes det:
"1. Medlemsstaterne traeffer saadanne foranstaltninger, som de finder noedvendige, for at det kan godtgoeres, at et koeretoej er blevet godkendt ved en teknisk kontrol, der mindst svarer til bestemmelserne i dette direktiv.
...
3. Hver medlemsstat tillaegger det bevis, der i en anden medlemsstat udstedes for, at et motordrevet koeretoej, der er registreret i sidstnaevnte stat, samt dets paahaengskoeretoej eller saettevogn, er blevet godkendt ved en teknisk kontrol, der mindst svarer til bestemmelserne i dette direktiv, samme gyldighed, som hvis den selv havde udstedt dette bevis."
8. Oprindeligt indeholdt direktiv 77/143 ikke noget krav om eftersyn af koeretoejer (bortset fra taxier og ambulancer) med op til otte siddepladser foruden foererens. Bilag I til direktivet blev imidlertid senere aendret, saaledes at det omfattede periodisk kontrol af saadanne koeretoejer (4). Denne aendring traadte foerst i kraft tidligst den 1. januar 1994 (5) og er derfor ikke umiddelbart af relevans for den foreliggende sag. Som naevnt ovenfor fastsaettes det dog i artikel 3, at medlemsstaterne kan udvide kravet om periodisk kontrol til ogsaa at omfatte koeretoejer, der ikke staar opfoert i direktivet. Efter min opfattelse er denne bestemmelse af relevans for naervaerende sag, og direktivets gyldighed skal derfor undersoeges.
9. Direktivets ordning er klar. I henhold til artikel 1 skal der stilles krav om, at de i bilag I angivne koeretoejer underkastes periodisk teknisk kontrol. Kontrollen skal udoeves i den stat, hvor koeretoejet er indregistreret. I henhold til artikel 4 skal kontrolorganer eller virksomheder, der er udpeget af staten, staa direkte under statens tilsyn. Selv om direktivet fastlaegger minimumskravene til, hvilke koeretoejer der skal underkastes kontrol, hvad der skal kontrolleres, og hvor hyppigt kontrollen skal udoeves, giver direktivet udtrykkeligt medlemsstaterne adgang til at opstille strengere normer og til at udvide direktivets krav til ogsaa at omfatte andre koeretoejskategorier. Saadanne oegede krav kan antageligt kun stilles til koeretoejer, der er indregistreret i den paagaeldende medlemsstat.
10. Det foelger af disse bestemmelser, at en medlemsstat kan stille krav om, at ethvert motorkoeretoej, der er indregistreret i staten, skal underkastes periodisk teknisk kontrol udfoert af organer eller virksomheder paa dens territorium. I henhold til artikel 5 kan den paagaeldende medlemsstat naermere bestemme, hvilke attester der skal udstedes som bevis for teknisk kontrol. Hver medlemsstat skal anerkende en dertil svarende attest, der er udstedt i en anden medlemsstat, men kun for koeretoejer, der er indregistreret i den anden stat.
11. Efter min opfattelse bygger direktivets ordning paa den forudsaetning, at en medlemsstat kun kan foere direkte tilsyn med kontrolorganer og -virksomheder paa sit eget territorium. Dette er grunden til, at et koeretoej skal kontrolleres i den stat, hvori det er indregistreret. Foereren af et saadant koeretoej har ikke en ret til at lade kontrollen af koeretoejet udfoere i en anden medlemsstat. Paa den anden side skal kontrolbeviser udstedt af medlemsstaten, hvori koeretoejet er indregistreret, anerkendes af myndighederne i andre medlemsstater som tilstraekkeligt bevis for, at direktivets krav er opfyldt.
12. Jeg mener derfor ikke, at der kan vaere nogen tvivl om, at der i henhold til direktivets bestemmelser kan stilles krav om, at foereren af et koeretoej, der er indregistreret i en medlemsstat, skal vaere i besiddelse af et gyldigt kontrolbevis udstedt i samme stat.
13. Det skal tilfoejes, at det ikke under naervaerende sag er blevet gjort gaeldende, at direktivet er ugyldigt. Hvis det blev anfoert, at direktivet indebar en uberettiget begraensning af den frie udveksling af tjenesteydelser eller en anden frihed, som traktaten beskytter, kunne der selvfoelgelig rejses tvivl om dets gyldighed. Som det fremgaar af det foelgende, er begraensninger som dem, der er fastlagt i direktivet, imidlertid efter min opfattelse forenelige med traktaten. Der opstaar derfor ikke spoergsmaal om direktivets gyldighed.
14. Jeg skal herefter behandle spoergsmaalet, om begraensninger som de foreliggende er forenelige med traktatens bestemmelser.
Traktatens bestemmelser
15. Selv om Hoge Raad har forelagt en raekke spoergsmaal vedroerende forskellige bestemmelser i traktaten, mener jeg, at sagen maa forstaas saaledes, at tiltalte i det vaesentlige stoetter sit soegsmaal paa den frie udveksling af tjenesteydelser, der er sikret ved artikel 59. Han har saaledes fremfoert det argument, at det, fordi han er afskaaret fra at lade sit koeretoej attestere i en anden medlemsstat, er vanskeligere for ham at modtage to typer ydelser. For det foerste er han i praksis afskaaret fra at lade sit koeretoej syne i en anden medlemsstat, idet der ikke efter et eftersyn dér vil kunne udstedes en attest, der er anerkendt i henhold til hollandsk ret. For det andet tilskyndes han til ikke at lade sin bil reparere og vedligeholde i en saadan anden medlemsstat, idet han ikke kan nyde godt af den besparelse, der er forbundet med at lade den tekniske kontrol og det almindelige serviceeftersyn udfoere samlet. Han paapeger, at i henhold til hollandsk ret kan der ikke opkraeves betaling for en attest for eftersyn, hvis den udstedes at et vaerksted, der har foretaget et almindeligt serviceeftersyn.
16. Tiltalte har endvidere paaberaabt sig princippet om frie varebevaegelser, der er fastlagt i traktatens artikel 30. Selv om kontrol og serviceeftersyn af et koeretoej i en anden medlemsstat kan vaere forbundet med en vareudveksling, nemlig af de reservedele, der skal erstatte dele, der eventuelt maatte vise sig at vaere defekte, mener jeg, at en saadan vareudveksling maa anses for at hoere med til udvekslingen af tjenesteydelser. Den relevante bestemmelse er saaledes artikel 59. Under alle omstaendigheder er det klart, at lignende principper ville finde anvendelse i begge tilfaelde.
17. Efter min opfattelse maa det forhold, at der ikke kan meddeles autorisation til en kontrolvirksomhed i en anden medlemsstat, anses for en begraensning i den frie udveksling af tjenesteydelser, der er beskyttet i henhold til artikel 59, selv om en saadan begraensning ° som jeg skal komme naermere ind paa nedenfor ° kan vaere berettiget i henhold til artikel 56, stk. 1, af hensyn til beskyttelsen af den offentlige sikkerhed eller sundhed. I modsaetning til, hvad der er Kommissionens opfattelse, mener jeg, at kontroleftersyn og attestering af motorkoeretoejer udgoer en "tjenesteydelse" i henhold til artikel 60, idet kontroleftersyn normalt udfoeres mod betaling. Det bemaerkes, at kontrol af motorkoeretoejer er en virksomhed omfattet af Raadets direktiv 82/470/EOEF, der har til formaal at fremme etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, bl.a. inden for visse erhverv i forbindelse med transport (6). Endvidere kan attestering af teknisk kontrol med motorkoeretoejer ikke efter min opfattelse anses for virksomhed, der er forbundet med udoevelse af offentlig myndighed i henhold til artikel 55. Domstolen har understreget, at artikel 55 er en undtagelse fra traktatens grundlaeggende rettigheder og som saadan skal fortolkes snaevert (7).
18. Endvidere er jeg af den opfattelse, at selv hvis kontrol af motorkoeretoejer og attestering deraf ikke i sig selv blev anset for at vaere en tjenesteydelse, ville det udgoere en indirekte begraensning af udvekslingen af de tjenesteydelser, der bestaar i almindelig vedligeholdelse og reparation, hvis vaerksteder i andre medlemsstater blev naegtet autorisation til at foretage kontrol med henblik paa udstedelse af attest, for disse tjenesteydelser udfoeres ofte af det vaerksted, der foretager kontrollen.
19. Artikel 59 er derfor i princippet anvendelig. Det tilfoejes, at dette ikke udelukkes af traktatens artikel 61, stk. 1, hvori foelgende bestemmes:
"Den frie udveksling af tjenesteydelser paa transportomraadet omfattes af bestemmelserne i afsnittet vedroerende transport (dvs. artikel 74-84)."
Selv om harmonisering af krav til eftersyn af koeretoejer klart er et omraade, der falder ind under traktatens bestemmelser vedroerende transport, behoever foretagelse af eftersyn ikke i sig selv at anses for at falde uden for artikel 61, stk. 1. De "tjenesteydelser paa transportomraadet", der falder uden for anvendelsesomraadet for artikel 59, omfatter saaledes ikke tjenesteydelser saasom eftersyn af koeretoejer (og heller ikke vedligeholdelse af koeretoejer), der hoerer med til eller er afhaengig af udveksling af egentlige transportydelser (8).
20. Som paapeget af tiltalte indebaerer den frie udveksling af tjenesteydelser en tilsvarende frihed for forbrugeren til at begive sig til en anden medlemsstat for at modtage de paagaeldende tjenesteydelser (9). I Luisi og Carbone-dommen (10) fastslog Domstolen foelgende:
"... fri udveksling af tjenesteydelser omfatter frihed for modtagerne af tjenesteydelserne til at begive sig til en anden medlemsstat for at modtage en ydelse dér, og at de ikke herved kan hindres af begraensninger, heller ikke for saa vidt angaar betalinger ... ".
I sagen om betaling af entré til museer (11) tog Domstolen Kommissionens anbringende til foelge, om at
"... retten til fri udveksling af tjenesteydelser, som er fastslaaet i traktatens artikel 59, omfatter retten for modtagere af tjenesteydelser, herunder turister, til at rejse ind i en anden medlemsstat for at oppebaere tjenesteydelser dér paa samme vilkaar som landets egne statsborgere".
21. Efter min opfattelse kan det betragtes som en ° om end indirekte ° begraensning af retten til at modtage tjenesteydelser, naar en medlemsstat naegter at autorisere kontrolvirksomheder i en anden medlemsstat (eller at anerkende resultaterne af eftersyn foretaget af disse virksomheder). Ganske vist forhindrer dette ikke i sig selv en bilist i at lade eftersynet af sit koeretoej foretage i en anden medlemsstat. Men i praksis vil det tilskynde ham til at lade vaere, eftersom han ikke paa grundlag af eftersynet kan opnaa den lovpligtige attest. Det er imidlertid utvivlsomt, at begraensningen er forenelig med artikel 59, hvis den er berettiget i henhold til traktatens artikel 56, stk. 1. Det bemaerkes, at der i artikel 56, stk. 1, der i henhold til artikel 66 ligeledes finder anvendelse paa traktatens bestemmelser vedroerende tjenesteydelser, bestemmes foelgende:
"Bestemmelserne i dette kapitel ... udelukker ikke anvendelse af love eller administrativt fastsatte bestemmelser, der indeholder saerlige regler for fremmede statsborgere, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed."
22. Efter min opfattelse er den paagaeldende begraensning i henhold til artikel 56, stk. 1, berettiget, idet den er en foranstaltning truffet til beskyttelse af den offentlige sundhed, som af indlysende grunde maa antages at omfatte forebyggelse af trafikulykker. En medlemsstat er berettiget til at vaerne om sine borgeres liv ved at kraeve, at motorkoeretoejer, der er indregistreret i staten, skal underkastes periodisk teknisk kontrol. I betragtning af, hvor vigtigt dette hensyn er, og for saa vidt der ikke er sket total harmonisering af kravene til kontrollen, er en medlemsstat efter min opfattelse endvidere berettiget til at kraeve, at saadanne koeretoejer godkendes af kontrolvirksomheder paa dens territorium. Den kan saaledes foere direkte tilsyn med de paagaeldende virksomheder og kan om fornoedent gennemfoere straffesanktioner (f.eks. i tilfaelde af udstedelse af falske attester). Som allerede konstateret bygger ordningen i direktiv 77/143 netop paa disse principper (12).
23. En medlemsstat er derfor efter min opfattelse berettiget til at naegte at autorisere kontrolvirksomheder i andre medlemsstater. Den er ligeledes berettiget til at naegte at anerkende attester for eftersyn, der er udstedt i andre medlemsstater for koeretoejer, der er indregistreret i foerstnaevnte stat. Det bemaerkes dog, at tiltalte ikke har stoettet sig paa en attest udstedt i en anden medlemsstat, men blot paaberaaber sig en ret til at koere uden gyldig attest for eftersyn. Det er klart, at der ikke tilkommer ham en saadan ret.
24. For fuldstaendighedens skyld skal jeg kort gennemgaa betydningen af traktatens konkurrencebestemmelser, som tiltalte ligeledes har stoettet sig paa. Hoge Raad har i sit fjerde spoergsmaal spurgt, om traktatens artikel 5, 85 og 86 er til hinder for en national lovbestemt ordning, som indebaerer, at autoriserede vaerksteder ikke kraever betaling af kunderne for eftersynet. Som anfoert ovenfor giver den paagaeldende nederlandske lovgivning ikke alene vaerksteder mulighed for ikke at kraeve betaling derfor af kunderne, men den kraever det ligefrem, naar eftersynet foretages i forbindelse med et almindeligt serviceeftersyn af koeretoejet.
25. Som paapeget af Kommissionen er der intet grundlag for at antage, at den nederlandske ordning skal godkende eller haandhaeve en eksisterende aftale eller samordnet praksis eller paalaegge eller fremme en saadan aftale eller praksis. I modsaetning til det af tiltalte anfoerte udgoer det ikke bevis for en saadan sammenhaeng med en aftale eller samordnet praksis, at den nederlandske regering har befoejelse til at hoere et udvalg for periodisk eftersyn af koeretoejer, hvis medlemmer omfatter repraesentanter for vaerkstedsindehavere. Selv hvis en aftale om at undlade at kraeve betaling kunne anses for at vaere i strid med artikel 85 ° hvilket i sig selv er tvivlsomt ° ville det krav, der stilles i nederlandsk lovgivning, ikke udgoere en kraenkelse af medlemsstatens forpligtelser i henhold til traktatens artikel 3, litra f), artikel 5 og artikel 85, stk. 1 (13).
26. For saa vidt angaar traktatens artikel 86 er der ikke fremlagt bevis for, at der skulle foreligge en dominerende stilling paa markedet for eftersyn af koeretoejer.
27. Selv hvis det kunne paavises, at den nederlandske lovgivning var uforenelig med traktatens konkurrenceregler, er der endelig ikke redegjort for, hvordan tiltalte med stoette i denne uforenelighed kunne undgaa at opfylde kravet om en gyldig attest for eftersyn.
28. Under alle omstaendigheder kan en medlemsstat som ovenfor anfoert i henhold til direktiv 77/143 bestemme, at ethvert koeretoej, der er indregistreret i staten, skal underkastes periodisk teknisk kontrol, og kraeve, at saadanne eftersyn foretages af kontrolvirksomheder paa dens territorium, som staar under dens direkte tilsyn. Jeg mener derfor, at direktivet giver tilstraekkeligt svar paa tiltaltes indsigelser.
Forslag til afgoerelse
29. Jeg mener derfor, at de af Hoge Raad forelagte spoergsmaal boer besvares paa foelgende maade:
"Artikel 3 i Raadets direktiv 77/143/EOEF skal fortolkes saaledes, at den tillader, at en medlemsstat udvider direktivets krav til periodisk kontrol til ogsaa at omfatte de i staten indregistrerede motorkoeretoejer, som ikke henhoerer under en af de i bilag I til direktivet anfoerte kategorier. I henhold til artikel 1 og 4 kan medlemsstaten kraeve, at saadanne eftersyn foretages af organer eller virksomheder paa dens territorium, som den udpeger og foerer direkte tilsyn med."
(*) Originalsprog: engelsk.
(1) ° Indsat ved lov af 26.10.1978 (Staatsblad 595), som aendret ved lov af 19.6.1985 (Staatsblad 375).
(2) ° Staatsblad 217, som aendret ved bekendtgoerelse af 3.12.1985 (Staatsblad 640).
(3) ° EFT 1977 L 47, s. 47.
(4) ° Jf. artikel 1 i Raadets direktiv 91/328/EOEF af 21.6.1991 (EFT L 178, s. 29).
(5) ° Jf. artikel 7, stk. 3, i direktiv 77/143, indsat ved artikel 1 i direktiv 91/328 (se henvisning i fodnote 4).
(6) ° Jf. artikel 2, punkt D, litra a), i Raadets direktiv 82/470/EOEF af 29.6.1982 om foranstaltninger til fremme af den faktiske udoevelse af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser ved selvstaendig virksomhed inden for visse hjaelpeerhverv i forbindelse med transport og rejsebureauvirksomhed (ISIC-gruppe 718) og inden for pakhus- og oplagringsvirksomhed (ISIC-gruppe 720) (EFT L 213, s. 1).
(7) ° Jf. dom af 21.6.1974, sag 2/74, Reyners mod Belgien, Sml. s. 631, praemis 43, 44 og 45.
(8) ° Jf. direktiv 82/470, naevnt ovenfor i fodnote 6.
(9) ° Jf. dom af 31.1.1984, forenede sager 286/82 og 26/83, Luisi og Carbone, Sml. s. 377, praemis 10, af 2.2.1989, sag 186/87, Cowan, Sml. s. 195, praemis 15, og senest af 15.3.1994, sag C-45/93, Kommissionen mod Spanien (vedroerende betaling af entré til museer), Sml. I, s. 911.
(10) ° Naevnt ovenfor i fodnote 9, se dommens praemis 16.
(11) ° Naevnt ovenfor i fodnote 9, se dommens praemis 5 og 10.
(12) ° Jf. afsnit 9-12 ovenfor.
(13) ° Jf. domme af 17.11.1993, sag C-2/91, Meng, Sml. I, s. 5751, og sag C-245/91, Ohra Schadeverzekeringen, Sml. I, s. 5851.