61992CO0318_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 24. juli 1992 har Andrew Macrae Moat i medfoer af artikel 49 i EOEF-statutten samt de tilsvarende bestemmelser i statutterne for EKSF og Euratom ivaerksat appel af den kendelse, der blev afsagt af Retten i Foerste Instans den 22. maj 1992 (sag T-72/91, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 1771), og hvorved Retten afviste den sag, Moat havde anlagt med paastand om, at Kommissionen tilpligtedes at forfremme ham til loenklasse A3, betale ham en loen svarende til denne loenklasse med tilbagevirkende kraft fra den 1. december 1986 og yde ham godtgoerelse.
2 Retten afviste ved denne kendelse Moat' s sag af formelle grunde.
3 Moat har paastaaet denne kendelse ophaevet og kraevet, at Kommissionen doemmes for at have handlet i strid med tjenestemandsvedtaegtens bestemmelser og tilpligtes at yde appellanten erstatning for den oekonomiske og ikke-oekonomiske skade, han haevder at have lidt som foelge af disse handlinger.
4 Appellanten har til stoette for appellen fremlagt to hovedanbringender og et subsidiaert anbringende.
5 Det foerste anbringende vedroerer Rettens fortolkning af genstanden for appellantens klager af 14. februar 1991 og 25. april 1991. Ifoelge appellanten har Retten ved at afvise sagen vedroerende disse to klager fejlfortolket begrebet bebyrdende akt, der er omhandlet i tjenestemandsvedtaegtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1.
6 Det andet anbringende vedroerer Rettens konstatering af, at sagen, for saa vidt den vedroerte klagen af 14. februar 1991, var anlagt for sent og foelgelig maatte afvises. Selv om appellanten accepterer, at Retten er bundet af Domstolens praksis, ifoelge hvilken soegsmaalsfristerne er ufravigelige, finder han, at Retten har begaaet en fejl ved ikke at behandle hans oevrige betragtninger af tvingende og fundamental karakter. Efter appellantens opfattelse burde Retten have truffet en anden afgoerelse af billighedsgrunde eller paa grund af den naturlige retfaerdighed eller begge.
7 Appellanten har i det subsidiaere anbringende gjort gaeldende, at "de forskellige hoeringer af faellesgruppen for tjenesterne og de forskellige kontakter, han har haft med Kommissionens vedtaegtsafdeling paa Kommissionens opfordring, udgoer nye omstaendigheder, som berettiger til at forlaenge soegsmaalsfristen".
8 Kommissionen har paastaaet appellen afvist med den begrundelse, at det ikke klart anfoeres, hvilke retsregler appellen bygger paa.
9 I henhold til procesreglementets artikel 119 kan Domstolen naar som helst afvise eller forkaste appellen, saafremt det er aabenbart, at appellen skal afvises eller forkastes.
10 Hvad angaar det foerste anbringende, ifoelge hvilket Retten har fejlfortolket begrebet bebyrdende akt, bemaerkes foerst, at for saa vidt som sagen vedroerer klagen af 14. februar 1991, har Retten indskraenket sig til at fastslaa, at sagen ikke kunne antages til paakendelse, da den var anlagt efter udloebet af den frist, der er fastsat i vedtaegtens artikel 91, stk. 3. Paa dette punkt maa det foerste anbringende saaledes forkastes.
11 Med hensyn til klagen af 25. april 1991 bemaerkes herefter, at Retten har fastslaaet, at sagsoegeren ifoelge sine egne udtalelser ikke kraevede annullation af nogen akt. Saaledes maa det foerste anbringende paa dette punkt forkastes.
12 Endelig har Retten, for saa vidt appellanten i klagen af 25. april 1991 kraevede erstatning for den skade, han mente at have lidt paa grund af Kommissionens retsstridige handlinger og undladelser, korrekt antaget, at en saadan adfaerd paa grund af manglende retsvirkninger ikke kan kvalificeres som bebyrdende akter, og at den administrative procedure efter vedtaegtens artikel 90, stk. 1, burde vaere indledt med, at den paagaeldende afkraevede ansaettelsesmyndigheden erstatning for denne skade. Ogsaa paa dette punkt maa det foerste anbringende saaledes forkastes.
13 For saa vidt angaar det andet anbringende, ifoelge hvilket Retten burde have truffet en anden afgoerelse af spoergsmaalet, om sagen vedroerende klagen af 14. februar 1991 ville kunne antages til paakendelse, skal der henvises til, at appelskriftet i henhold til procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), skal indeholde de retlige anbringender og argumenter, der paaberaabes.
14 Appellanten har imidlertid anfoert i appellen, at Retten burde have fortolket vedtaegtens artikel 91, stk. 3, paa en anden maade af hensyn til billighed og/eller naturlig retfaerdighed, uden at udtale sig yderligere herom. Det andet anbringende maa derfor afvises fra paakendelse.
15 Med hensyn til det subsidiaere anbringende bemaerkes blot, at appellanten ikke fremfoerer noget retligt argument til stoette for den opfattelse, at de af ham naevnte omstaendigheder berettiger til en forlaengelse af soegsmaalsfristen. Da en appel i henhold til artikel 51 i protokollen vedroerende EOEF-Domstolens statut er begraenset til retslige spoergsmaal, maa det subsidiaere anbringende ligeledes afvises fra paakendelse.
16 I henhold til procesreglementets artikel 119 findes det derfor aabenbart, at Moat' s appel maa forkastes for saa vidt angaar det foerste anbringende, og appellen i oevrigt afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
17 Ifoelge procesreglementets artikel 69 paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Efter procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte. I henhold til procesreglementets artikel 122 finder artikel 70 dog ikke anvendelse ved appel ivaerksat af ansatte i disses tvister med Faellesskaberne. Da Moat har tabt appelsagen, paalaegges det ham at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN
1) Appellen forkastes.
2) Moat betaler sagens omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 1. februar 1993.