62024CJ0182_RES
Sag C-182/24
RB, som retssuccessor efter Claude Chabrol_ogAD ved sin kurator, NM, som retssuccessor efter Claude Chabrol_ogDR, som retssuccessor efter Claude Chabrol_ogZB, som retssuccessor efter Claude Chabrol_ogVQ, som retssuccessor efter Claude Chabrol_ogRZ, som retssuccessor efter Paul Gégauff_ogDQ, som retssuccessor efter Paul Gégauff_ogFI, som retssuccessor efter Paul Gégauff_ogLF, som retssuccessor efter Paul Gégauff,
mod
Société des Auteurs et Compositeurs Dramatiques (SACD)ogRadio Days SARLogBrinter Company LtdogBSogMWogArtedis SAogPanoceanic Films SA
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal judiciaire de Paris)
Domstolens dom (Første Afdeling) af 18. december 2025
»Præjudiciel forelæggelse – intellektuel ejendomsret – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2001/29/EF – artikel 2-4 og 8 – direktiv 2004/48/EF – artikel 1-3 – direktiv 2006/115/EF – direktiv 2006/116/EF – artikel 1, 2 og 9 – artikel 17 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – retsmidler – adgang til effektive retsmidler – national lovgivning, som gør antagelsen til realitetsbehandling af et krænkelsessøgsmål anlagt af en af medindehaverne af ophavsretten til et kinematografisk værk betinget af, at alle medindehaverne af denne ret inddrages i sagen«
Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2001/29, 2001/48 og 2001/116 – adgang til effektive retsmidler – national lovgivning, som gør antagelsen til realitetsbehandling af et krænkelsessøgsmål anlagt af indehaveren af ophavsretten til et kollektivt værk betinget af, at alle medindehaverne af denne ret inddrages i sagen – lovlighed – betingelser – procedure må ikke være unødigt kompliceret eller udgiftskrævende – overholdelse af effektivitetsprincippet og artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 17 og 47; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29, art. 8, 2004/48, art. 3, og 2006/116, art. 1)
(jf. præmis 52, 54-60 og 63-78 samt domskonkl.)
Resumé
I forbindelse med en anmodning om præjudiciel afgørelse fra tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris, Frankrig) udtalte Domstolen sig om foreneligheden med EU-retten af en national lovgivning, som gør antagelsen til realitetsbehandling af et søgsmål vedrørende krænkelse af ophavsretten til et kollektivt værk betinget af, at alle medindehaverne af denne ret inddrages i sagen.
Claude Chabrol instruerede 14 film, hvoraf 5 blev lavet i samarbejde med Paul Gégauff. I 1990 overdrog de udnyttelsesrettighederne til disse film til en distributør for en periode på 30 år. I 2019 anlagde de respektive arvinger efter Claude Chabrol og Paul Gégauff – som var sagsøgerne i hovedsagen – sag mod den pågældende distributør og andre selskaber med påstand om bl.a. betaling af erstatning for den skade, der var lidt som følge af misligholdelse af kontraktlige forpligtelser og krænkelse af ophavsrettighederne til de omhandlede film.
De sagsøgte i hovedsagen rejste på grundlag af den omhandlede nationale lovgivning en formalitetsindsigelse støttet på, at 19 medophavsmænd til filmene ikke var blevet inddraget i sagen. Sagsøgerne i hovedsagen var imidlertid ikke i stand til hverken at lokalisere eller identificere alle medophavsmændene og deres retssuccessorer på grund af de omhandlede films antal og alder, de mange forskellige involverede personer og den omstændighed, at nogle af disse medophavsmænd var døde.
Det var på denne baggrund, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønskede oplyst, om den omhandlede nationale lovgivning var forenelig med artikel 8 i direktiv 2001/29 (
1
), artikel 3 i direktiv 2004/48 (
2
) og artikel 1 i direktiv 2006/116 (
3
), sammenholdt med artikel 17 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
Domstolens bemærkninger
Domstolen bemærkede i første række, at artikel 8 i direktiv 2001/29, artikel 3 i direktiv 2004/48 og artikel 1 i direktiv 2006/116 forpligter medlemsstaterne til at fastsætte de procedurer, der er nødvendige for at sikre den effektive beskyttelse af de intellektuelle ejendomsrettigheder, der er omhandlet i disse direktiver, ved bl.a. at forbyde procedurer, der er unødigt komplicerede eller udgiftskrævende. Derimod fastsætter ingen af disse artikler efter deres ordlyd alene de nærmere regler for denne beskyttelse i tilfælde af fælles ejerskab til en ophavsret. Hvad angår den sammenhæng, hvori disse bestemmelser indgår, bemærkede Domstolen, at de øvrige artikler i de tre direktiver heller ikke fastsætter de nærmere regler for udøvelsen af de pågældende retsmidler i tilfælde af fælles ejerskab til en ophavsret. Hvad angår de mål, der forfølges, fremgår det af betragtningerne til disse direktiver, at disse bl.a. skal sikre et højt beskyttelsesniveau for intellektuelle ejendomsrettigheder, herunder ophavsrettigheder. Hvad særligt angår direktiv 2004/48 tilsigter bestemmelserne i dette direktiv ikke at regulere alle aspekter af de intellektuelle ejendomsrettigheder, men alene dem, der vedrører dels håndhævelsen af disse rettigheder, dels krænkelserne af disse, ved at forpligte til etablering af effektive retsmidler, der kan forhindre, standse eller rette op på enhver krænkelse af en eksisterende intellektuel ejendomsrettighed. Med forbehold af forpligtelsen til at indføre retsmidler, der ikke er unødigt komplicerede eller udgiftskrævende, tilkommer det følgelig i medfør af princippet om procesautonomi medlemsstaterne at fastsætte de nærmere processuelle regler for de pågældende retsmidler, herunder vedrørende tilfælde af fælles ejerskab til intellektuelle ejendomsrettigheder.
Domstolen efterprøvede i anden række, at den omhandlede procedure ikke var unødigt kompliceret eller udgiftskrævende og ikke kunne være i strid med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet samt med de krav, der følger af chartrets artikel 17 og 47. I denne henseende bemærkede den, at Cour de cassations (kassationsdomstol, Frankrig) fortolkning af den nationale lovgivning medførte, at et søgsmål, der var anlagt af en medophavsmand, uden inddragelse af alle de øvrige medophavsmænd eller, efter omstændigheder, deres retssuccessorer, skulle afvises, selv når inddragelse af de pågældende viste sig at være meget vanskelig eller endog umulig på grund af omstændigheder, som sagsøgeren i hovedsagen ikke havde indflydelse på.
Domstolen fastslog for det første, at kravet om inddragelse af alle medophavsmænd og/eller deres retssuccessorer i søgsmålet umuliggjorde en retslig prøvelse af deres påstande, henset til vanskeligheden ved at identificere og følgelig inddrage samtlige retssuccessorer efter medindehaverne af de pågældende ophavsrettigheder. Det påhvilede den forelæggende ret at efterprøve, at dette krav i det foreliggende tilfælde ikke medførte, at den pågældende procedure blev unødigt kompliceret og udgiftskrævende.
For det andet var der ikke noget i sagsakterne, der tydede på en tilsidesættelse af ækvivalensprincippet. Med hensyn til effektivitetsprincippet bemærkede Domstolen imidlertid, at når der er alvorlige og vedvarende vanskeligheder ved at identificere og lokalisere medophavsmænd til et kollektivt værk, kan det forhold, at antagelsen til realitetsbehandling af et søgsmål anlagt af medophavsmænd til dette værk, der ønsker at forsvare deres rettigheder, er betinget af, at alle øvrige medophavsmænd til værket inddrages i sagen, gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, som EU-retten tillægger medophavsmænd.
Med hensyn til ejendomsretten som fastsat i chartrets artikel 17 fastslog Domstolen for det tredje, at når flere personer i fællesskab er indehavere af en intellektuel ejendomsret, såsom en ophavsret, til det samme værk, anses de alle for i henhold til EU-retten at have erhvervet retten til at udnytte denne intellektuelle ejendomsret og er beskyttet på samme måde. Anerkendelse som ophavsmand til et kinematografisk værk, som i det foreliggende tilfælde, udgør en tilstrækkelig betingelse for udøvelsen af ejendomsretten.
Hvad angår retten til effektive retsmidler bemærkede Domstolen, at det væsentlige indhold af denne ret, som er fastsat i chartrets artikel 47, omfatter retten til adgang til en retsinstans, der har kompetence til at sikre overholdelsen af de rettigheder, som EU-retten sikrer, og som med henblik herpå kan undersøge alle retlige og faktiske spørgsmål, der er relevante for at afgøre den tvist, der er indbragt for den. En begrænsning som den, der fulgte af den nationale lovgivning, beskytter ganske vist de fraværende medindehaveres rettigheder ved at give dem mulighed for at råde over tilstrækkelige oplysninger til at deltage i proceduren eller ej, hvilket bl.a. bidrager til at sikre overholdelsen af disse medindehaveres ejendomsret og til i forhold til dem at nå det mål, der forfølges med de tre direktiver. Denne lovgivning syntes imidlertid at bevirke, at det på trods af den indsats og den omhu, som sagsøgerne i hovedsagen havde udvist med henblik på at inddrage samtlige medindehavere af ophavsretten i sagen, blev umuligt for dem at opnå en retlig prøvelse af deres påstande. I et sådant tilfælde synes forpligtelsen til at inddrage samtlige sådanne medindehavere i sagen, idet det pågældende søgsmål i modsat fald afvises, at forhindre sagsøgere i at udøve deres egne rettigheder. Medindehavernes ret til at forsvare deres ophavsrettigheder kan ikke underlægges proceduremæssige krav, som er umulige eller meget vanskelige at overholde, hvilket i praksis ville svare til en neutralisering af denne ret og således udgøre et indgreb i den grundlæggende rettighed, der er sikret ved chartrets artikel 47.
Med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse fremgik det således, at fortolkningen og anvendelsen af de proceduremæssige krav, der var pålagt sagsøgerne i hovedsagen, kunne gøre den pågældende procedure unødigt kompliceret og udgiftskrævende og tilsidesætte både effektivitetsprincippet og chartrets artikel 47. Såfremt den forelæggende ret måtte fastslå, at det ikke var muligt at fortolke national ret på en måde, som er i overensstemmelse med EU-retten, ville den have pligt til inden for rammerne af sine beføjelser at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger af chartrets artikel 47, og at sikre den fulde virkning heraf ved om fornødent at undlade at anvende de pågældende nationale bestemmelser.
Domstolen fastslog derfor, at artikel 8 i direktiv 2001/29, artikel 3 i direktiv 2004/48 og artikel 1 i direktiv 2006/116 ikke er til hinder for en national lovgivning, som gør antagelsen til realitetsbehandling af et søgsmål vedrørende krænkelse af ophavsretten til et kollektivt værk betinget af, at alle medindehaverne af denne ret inddrages i sagen, forudsat at fortolkningen og anvendelsen af denne lovgivning ikke gør den fastsatte procedure unødigt kompliceret og udgiftskrævende, idet denne ikke må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at anlægge dette søgsmål for en enkelt medophavsmand eller flere af disse. Den nationale ret skal under alle omstændigheder sikre overholdelsen af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse som fastsat i chartrets artikel 47.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22.5.2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT 2001, L 167, s. 10).
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29.4.2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (EUT 2004, L 157, s. 45, berigtiget i EUT 2004, L 195, s. 16).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/116/EF af 12.12.2006 om beskyttelsestiden for ophavsret og visse beslægtede rettigheder (EUT 2006, L 372, s. 12).