61996CC0297_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I Snares-sagen (1) havde Social Security Commissioner stillet spoergsmaal om, hvorvidt »disability living allowance« (invalidepension, herefter »DLA«) kunne modtages i et andet land, efter at Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71, som aendret ved forordning (EOEF) nr. 1247/92 (2) (herefter »forordningen« eller »forordning nr. 1408/71«), var traadt i kraft den 1. juni 1992. I den nu foreliggende sag har den nationale ret stillet det samme spoergsmaal vedroerende »attendance allowance« (plejetilskud, herefter »AA«, ogsaa benaevnt plejetillaeg eller bistandsydelse).
2 Da dommen i Snares-sagen er blevet afsagt i mellemtiden, vil jeg i udstrakt omfang henvise til denne og til mit forslag til afgoerelse i sagen, som blev fremsat den 6. maj 1997, idet der er meget smaa forskelle mellem de to sager. Indlaeggene fra Det Forenede Kongeriges regering, Raadet og Kommissionen henviser i oevrigt i vaesentlig grad til de indlaeg, der blev afgivet i Snares-sagen.
Sagens baggrund
3 Det er noedvendigt at foretage en kort gennemgang af det nationale retsgrundlag.
4 AA er en ikke-bidragspligtig ydelse, som - uafhaengigt af en forudgaaende konstatering af uarbejdsdygtighed og uden betingelser om modtagerens indkomst- og formueforhold - udbetales til personer, der paa grund af et fysisk eller mentalt handicap har brug for pleje. Ydelsens stoerrelse varierer efter omfanget af den paakraevede pleje. Tilkendelse af ydelsen er betinget af, at ansoegeren opholder sig og har bopael i Storbritannien.
5 Efter den reform, der blev gennemfoert i Storbritannien den 1. april 1992, er AA i de fleste tilfaelde blevet erstattet af DLA, for hvilken der gaelder de samme betingelser. AA bliver imidlertid fortsat ydet til personer, der er 65 aar eller derover, og som har behov for pleje og saerlig bistand (3).
6 Sagsoegeren i hovedsagen, Vera Partridge, befandt sig netop i sidstnaevnte situation, idet hun i en alder af 83 aar fik tildelt AA fra den 21. juli 1992.
7 Man fratog hende imidlertid ydelsen fra den 28. juli 1993, idet hun definitivt havde bosat sig i Frankrig fra dette tidspunkt. Den kompetente myndighed fandt, at hun fra denne dato ikke laengere opfyldte betingelserne for at opnaa ydelsen for saa vidt angik ophold og bopael i Storbritannien.
8 Efter at en klage over denne afgoerelse var blevet afvist, indbragte hun sagen for Blackpool Social Security Appeal Tribunal (herefter »Appeal Tribunal«), som imidlertid heller ikke gav hende medhold.
9 Social Security Commissioner, som behandler soegsmaalet til proevelse af denne afgoerelse, har fundet, at Appeal Tribunal's afgoerelse skal ophaeves paa grund af urigtig retsanvendelse, idet Appeal Tribunal ikke har taget den relevante faellesskabslovgivning i betragtning (4).
10 Den nationale ret har i denne forbindelse udtalt, at hvis sagsoegeren i hovedsagen havde opnaaet AA og derefter havde taget bopael uden for Storbritannien foer den 1. juni 1992, da forordning nr. 1247/92 traadte i kraft, ville hun fortsat vaere berettiget til AA til trods for, at hun var udrejst (5).
11 Indtil ikrafttraedelsen af forordning nr. 1247/92 blev AA ligestillet med en ydelse ved invaliditet i den forstand, hvori udtrykket anvendes i artikel 4, stk. 1, litra b). Denne kvalifikation foelger for det foerste analogt af, at »mobility allowance« (befordringstilskud, herefter »MA«), der er en »tvillingydelse« til AA (6), under visse omstaendigheder blev kvalificeret paa denne maade i Domstolens dom af 20. juni 1991 i Newton-sagen (7). For det andet blev AA naevnt (og er stadig naevnt) af Det Forenede Kongerige i den erklaering i henhold til artikel 5 i forordning nr. 1408/71 om ordninger omfattet af artikel 4, stk. 1 (8).
12 Som invaliditetsydelse var AA i overensstemmelse med artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 omfattet af princippet om ophaevelse af bopaelsbestemmelser og kunne ydes uafhaengigt af, at modtageren skiftede bopael (9).
13 Den nationale ret har imidlertid bemaerket (10), at idet ydelsen i dette tilfaelde foerst blev tilkendt efter den 1. juni 1992, og idet appellanten i hovedsagen foerst skiftede bopael efter denne dato, maa hendes rettigheder i henhold til forordning nr. 1408/71 bedoemmes paa grundlag af de aendringer, der er foretaget ved forordning nr. 1247/92. Hun kan heller ikke paaberaabe sig overgangsbestemmelserne i artikel 2 i forordning nr. 1247/92, idet det af oplysningerne om sagens faktiske forhold fremgaar, at hendes ret ikke var opstaaet foer ikrafttraedelsen af de bestemmelser, der blev indfoert ved denne forordning (11).
14 For saa vidt angaar denne aendrede forordning har den nationale ret bemaerket, at den giver anledning til at rejse spoergsmaal om, hvorvidt AA i overensstemmelse med retsstillingen foer den i 1992 gennemfoerte aendring fortsat skal anses for en ydelse ved invaliditet i henhold til forordningens artikel 4, stk. 1, eller om ydelsen efter denne dato skal kvalificeres som en »saerlig ikke-bidragspligtig ydelse« i henhold til den nye artikel 4, stk. 2a. I foerstnaevnte tilfaelde finder ophaevelsen af bopaelsbestemmelserne fastsat i artikel 10 anvendelse, og den omtvistede ydelse vil fortsat kunne udbetales, selv om modtageren har skiftet bopael. I sidstnaevnte tilfaelde vil tilkendelsen af den omtvistede ydelse i henhold til den nye artikel 10a vaere underlagt et bopaelskrav.
15 Den nationale ret har fundet (12), at argumenterne til fordel for de af sagsoegeren i hovedsagen fremsatte krav i dette tilfaelde er mindst lige saa staerke som dem, der blev paaberaabt i Snares-sagen (13). Ud over disse argumenter foreligger der den omstaendighed, at hverken den naevnte erklaering fra Det Forenede Kongerige i henhold til artikel 5 i forordning nr. 1408/71, i hvilken det praeciseres, at den omtvistede ydelse er omfattet af artikel 4, stk. 1, eller afsnit L, punkt 11, i bilag VI, der definerer AA som en ydelse ved invaliditet med henblik paa anvendelsen af artikel 10, er blevet aendret i 1992 eller senere.
16 Den nationale ret har tilfoejet (14), at saafremt Domstolen maatte traeffe en afgoerelse, der giver Kevin Snares medhold, saaledes at der fortsat er ret til at modtage en invaliditetsydelse som DLA i et andet land i henhold til artikel 10, stk. 1, selv om den i 1992 blev omfattet af gruppen af saerlige ikke-bidragspligtige ydelser, maa det anses for uundgaaeligt, at sagsoegeren i hovedsagen ligeledes kan kraeve at modtage den ydelse, som hun har faaet tildelt, i et andet land. Saafremt Domstolen derimod, som sagsoegte i hovedsagen har gjort gaeldende, maatte traeffe en afgoerelse, der gaar Kevin Snares imod, vil angivelserne i den ovennaevnte erklaering fra Det Forenede Kongerige eller i afsnit L, punkt 11, i bilag VI ikke vaere tilstraekkelige klare til at kunne danne grundlag for, at den AA, som er tildelt under de i sagen foreliggende omstaendigheder - i modsaetning til DLA, som Snares-sagen drejer sig om - vil kunne vaere omfattet af princippet om ophaevelse af bopaelsbestemmelserne.
17 Social Security Commissioner har paa dette grundlag besluttet at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal:
»Skal de spoergsmaal, som er forelagt i sagen Snares mod Adjudication Officer (sag C-20/96) besvares anderledes, hvis de stilles i en sag, hvor sagsoegeren i henhold til Det Forenede Kongeriges lovgivning er berettiget til plejetilskud som arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, naar henses til Det Forenede Kongeriges erklaering af 31. december 1986 i henhold til artikel 5 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 og naar henses til afsnit O (tidligere afsnit L), punkt 11, i bilag VI til forordningen?«
Dommen i Snares-sagen
18 Domstolen har i Snares-sagen truffet en anden afgoerelse end den, Social Security Commissioner har argumenteret for, idet Domstolen har fundet, at den situation, som en person som sagsoegeren i hovedsagen, der opfylder betingelserne for at opnaa DLA efter den 1. juni 1992, da forordning nr. 1247/92 traadte i kraft, befinder sig i, udelukkende er reguleret af det koordineringssystem, som blev indfoert ved den nye artikel 10a i forordning nr. 1408/71. Tildeling af en saadan saerlig ikke-bidragspligtig ydelse kan saaledes fremover underlaegges et bopaelskrav.
19 Som svar paa det andet spoergsmaal, som var blevet stillet Domstolen, udtalte den: »Gennemgangen af forordning nr. 1247/92, for saa vidt som der heri med hensyn til disability living allowance ses bort fra princippet om ophaevelse af bopaelsbestemmelser i artikel 10 i forordning nr. 1408/71, har intet frembragt, der kan rejse tvivl om forordningens gyldighed.« Selv om den nationale ret ogsaa i denne sag synes at rejse tvivl om gyldigheden af forordning nr. 1247/92 ved at henvise til de »spoergsmaal, der er forelagt« i Snares-sagen, vil jeg ikke omtale dette punkt i den foelgende gennemgang (15), idet der ikke er fremsat nye argumenter herom i denne sag.
20 Det er min opfattelse, at det raesonnement, som Domstolen har fulgt ved besvarelsen af det foerste spoergsmaal, der blev stillet i Snares-sagen, fuldt ud kan overfoeres til den foreliggende sag.
Stillingtagen til spoergsmaalet
21 Indledningsvis boer den nationale ret goeres opmaerksom paa, at det er vaesentligt at sikre sig, at sagsoegeren i hovedsagen faktisk er omfattet af det personelle anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71, som dette er afgraenset i forordningens artikel 2, stk. 1. Det er som bekendt i denne henseende tilstraekkeligt, at sagsoegeren, uanset at hun ikke var erhvervsmaessigt beskaeftiget, har vaeret omfattet af en social sikringsordning i en eller flere medlemsstater, enten personligt eller som den efterlevende aegtefaelle til en arbejdstager (16).
Da der ikke foreligger saerlige oplysninger om disse forhold, vil jeg laegge til grund, at dette krav er opfyldt, idet den nationale ret alene har bemaerket, at forholdet ikke er bestridt, og da den i mangel af direkte adgang til registrene over de sociale sikringsbidrag behandler »sagen paa det grundlag, at sagsoegeren er omfattet af artikel 2« (17).
22 I henhold til den nye artikel 10a i forordningen kan personer, som forordningen finder anvendelse paa, opnaa de saerlige ikke-bidragspligtige kontantydelser, som er omhandlet i artikel 4, stk. 2a, paa betingelse af, at ydelserne er anfoert i forordningens nye bilag IIa (18). I praemis 29 i dommen i Snares-sagen udtalte Domstolen, at dette var tilfaeldet for DLA. Paa samme maade er det tilstraekkeligt at konstatere, at AA er anfoert i afsnit L, punkt d), i det naevnte bilag.
23 I praemis 30 i Snares-dommen udtalte Domstolen, at dette »... er et bevis for, at ydelser, der tilkendes i henhold til disse regler, er saerlige ikke-bidragspligtige ydelser, der er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 10a i forordning nr. 1408/71« (19).
24 Det skal endvidere bemaerkes, at det fremgaar af AA's kendetegn, som er de samme som DLA's, at ydelsen er af »blandet« karakter, idet den baade har lighedspunkter med den sociale forsorg og den sociale sikring, hvilket er karakteristisk for saerlige ikke-bidragspligtige ydelser, som fremover er omfattet af forordningens artikel 4, stk. 2a (20).
25 Som den nationale ret har fremhaevet i sin forelaeggelseskendelse, er den eneste afgoerende forskel mellem AA og DLA, som Snares-sagen drejede sig om, at selv om AA som naevnt angives at tilhoere gruppen af »saerlige ikke-bidragspligtige ydelser« i det nye bilag IIa til forordningen, som artikel 10a nu finder anvendelse paa, naevnes ydelsen fortsat baade i forordningens bilag VI (i afsnit L, punkt 11), der er uaendret - hvori ydelsen betegnes som en »ydelse ved invaliditet« med henblik paa anvendelsen af artikel 10 - og i Det Forenede Kongeriges - ogsaa uaendrede - erklaering i henhold til forordningens artikel 5 om »lovgivninger og ordninger omfattet af artikel 4, stk. 1 og 2 i forordningen«.
26 Denne modsaetning er i realiteten kun tilsyneladende.
27 AA har faktisk siden 1992-reformen kunnet kvalificeres paa to forskellige maader alt efter det tidspunkt, hvor retten til ydelsen er opstaaet.
28 I henhold til overgangsbestemmelserne i artikel 2 i forordning nr. 1247/92, hvori det bestemmes, at forordningen ikke kan bevirke, at personer, som allerede modtog ydelsen, inden forordningen traadte i kraft (stk. 1), eller opfyldte betingelserne for at opnaa denne (stk. 2), mister deres rettigheder, anses ydelsen, hvis den er tildelt foer ikrafttraedelsen af forordning nr. 1247/92, fortsat i henhold til den tidligere ordning for at vaere en ydelse, der er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 4, stk. 1, hvilket bekraeftes af, at den er naevnt i afsnit L, punkt 11, i bilag VI. Princippet om ophaevelse af bopaelsbestemmelserne, som dette fremgaar af forordningens artikel 10, gaelder saaledes fortsat for AA, der er tildelt foer den 1. juni 1992.
29 Derimod har det forhold, at ydelsen stadig er naevnt i bilag VI til forordningen, ingen betydning for de situationer, hvor ydelsen foerst er kommet til udbetaling efter 1992-reformen. Da AA efter dette tidspunkt er naevnt af Det Forenede Kongerige i afsnit L, litra d), i bilag IIa, finder bestemmelserne i artikel 10a anvendelse paa ydelsen, og AA, der anses for at vaere omfattet af anvendelsesomraadet for den nye artikel 4, stk. 2a, kan i henhold til artikel 10a saaledes kun tildeles paa betingelse af opfyldelsen af et bopaelskrav.
30 Den omstaendighed, at AA fortsat er naevnt i bilag VI efter 1992-reformen, udelukker saaledes ikke, at artikel 10a finder anvendelse i situationer, hvor retten til AA er opstaaet efter 1992-reformen. Bilag VI kan derfor ikke paavirke den sammenhaeng mellem artikel 10 og artikel 10a, der blev indfoert i 1992.
31 Paa grundlag af sagens omstaendigheder kan det fastslaas, at sagsoegeren i hovedsagen foerst begyndte at modtage AA efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 1247/92. I overensstemmelse med princippet om oejeblikkelig anvendelse af loven (21) var hendes situation derfor omfattet af de nye bestemmelser i artikel 4, stk. 2a, og artikel 10a, idet AA er naevnt i bilag IIa til forordningen. Hun kunne derimod ikke paaberaabe sig princippet om bevarelse af velerhvervede rettigheder med henblik paa at blive omfattet af den ordning, der gaelder for AA, som er tildelt foer 1992-reformen, og som er naevnt i bilag VI til forordningen (22), idet hendes ret foerst er opstod efter den 1. juni 1992.
32 Det kan ikke foere til andet resultat, at Det Forenede Kongerige i den ovennaevnte erklaering, som det har afgivet i henhold til artikel 5 i forordning nr. 1408/71, har naevnt AA under »lovgivninger og ordninger omfattet af artikel 4, stk. 1 og 2, i forordningen«. Det er tilstraekkeligt at konstatere, at denne erklaering sidste gang er blevet aendret i 1986, hvilket er foer den i 1992 gennemfoerte reform. Efter udstedelsen af forordning nr. 1247/92 - og i overensstemmelse med princippet om oejeblikkelig anvendelse af loven - er det kun de nye bestemmelser, der finder anvendelse paa de situationer, der er opstaaet efter udstedelsen af bestemmelserne.
33 Det er derfor min opfattelse, at AA, der er tildelt efter den 1. juni 1992, da forordning nr. 1247/92 traadte i kraft, skal anses for en »saerlig ikke-bidragspligtig ydelse« i henhold til artikel 4, stk. 2a, i forordning nr. 1408/71, og at tildeling af denne ydelse - med forbehold for de rettigheder, ansoegeren maatte have erhvervet paa grundlag af, at ydelsen er naevnt i bilag IIa til forordningen - lovligt kan underkastes en betingelse om, at modtageren skal have bopael i den medlemsstat, som udbetaler ydelsen.
34 Som foelge heraf hindrer hverken ordlyden af bilag VI til forordningen eller den erklaering, som Det Forenede Kongerige har afgivet i henhold til forordningens artikel 5, at den afgoerelse, som Domstolen er naaet frem til i Snares-sagen, kan finde anvendelse paa AA under de omstaendigheder, der foreligger i denne sag.
Forslag til afgoerelse
35 Paa baggrund af ovenstaaende betragtninger foreslaar jeg Domstolen at svare Social Security Commissioner som foelger:
»Det svar, som er givet i dommen af 4. november 1997 i sag C-20/96, Snares, paa de i sagen stillede spoergsmaal, aendres ikke i tilfaelde af, at en person som sagsoegeren i hovedsagen opfylder betingelserne for at opnaa en 'attendance allowance' (plejetilskud) efter den 1. juni 1992, da Raadets forordning (EOEF) nr. 1247/92 af 30. april 1992 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, traadte i kraft. En saadan situation er udelukkende reguleret af det koordineringssystem, der er indfoert ved artikel 10a i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, og som aendret ved forordning nr. 1247/92.«
(1) - Dom af 4.11.1997, sag C-20/96, Sml. I, s. 6057.
(2) - Raadets forordning nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 6), og som aendret ved Raadets forordning nr. 1247/92 af 30.4.1992 (EFT L 136, s. 1).
(3) - Den nationale lovgivning er beskrevet i punkt 3-6 i mit forslag til afgoerelse i Snares-sagen.
(4) - Der henvises til gennemgangen af faellesskabslovgivningen i punkt 7-20 i mit forslag til afgoerelse i Snares-sagen.
(5) - Praemis 21 i forelaeggelseskendelsen.
(6) - Vedroerende lighedspunkterne mellem de to ydelser MA og AA henvises der til punkt 5 og 60 i mit forslag til afgoerelse i Snares-sagen.
(7) - Sag C-356/89, Sml. I, s. 3017. I denne dom, som isaer omtales i punkt 25, 43, 44 og 45 i mit forslag til afgoerelse i Snares-sagen, og som blev afsagt foer 1992-reformen, fandt Domstolen, at MA maatte anses for en ydelse ved invaliditet i henhold til forordningens artikel 4, stk. 1, litra b), saafremt den blev ydet til personer, som var eller havde vaeret forsikret i henhold til den britiske lovgivning.
(8) - Afsnit L i Raadets meddelelse om ajourfoering af de erklaeringer fra medlemsstaterne, der er omhandlet i artikel 5 i forordning nr. 1408/71, som senest aendret i december 1986 (EFT C 338, s. 1). Der er henvist til denne erklaering i punkt 9, 39 og 60 i mit forslag til afgoerelse i Snares-sagen.
(9) - A.st., punkt 39.
(10) - Praemis 23 i forelaeggelseskendelsen.
(11) - Jf. i samme retning (analogt) punkt 68 i mit forslag til afgoerelse i Snares-sagen.
(12) - Praemis 25 i forelaeggelseskendelsen.
(13) - De af sagsoegeren i Snares-sagen anfoerte standpunkter er gengivet i punkt 25 i mit forslag til afgoerelse.
(14) - Praemis 26 i forelaeggelseskendelsen.
(15) - Spoergsmaalet om gyldigheden af forordning nr. 1247/92 er behandlet i punkt 70-104 i mit forslag til afgoerelse i Snares-sagen, hvortil der i givet fald kan henvises.
(16) - A.st., punkt 30 og 31.
(17) - Praemis 22 i forelaeggelseskendelsen.
(18) - Punkt 51 og 52 i mit forslag til afgoerelse i Snares-sagen.
(19) - Jf. herom, a.st., punkt 54, 55 og 56.
(20) - Jf. analogt praemis 33 i dommen i Snares-sagen, som henviser til punkt 59-63 i mit forslag til afgoerelse.
(21) - Jf. analogt, punkt 66 og 67 i mit forslag til afgoerelse i Snares-sagen.
(22) - A.st., punkt 68, analogt.