62019CJ0398_RES
Sag C-398/19
BY
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Kammergericht Berlin)
Domstolens dom (Store Afdeling) af 17. december 2020
»Præjudiciel forelæggelse – unionsborgerskab – artikel 18 TEUF og 21 TEUF – udlevering af en unionsborger til et tredjeland – person, der er blevet unionsborger efter at have overført midtpunktet for sine livsinteresser til den anmodede medlemsstat – EU-rettens anvendelsesområde – udleveringsforbud, der kun finder anvendelse på nationale statsborgere – restriktion for den frie bevægelighed – begrundelse støttet på bekæmpelsen af straffrihed – proportionalitet – underretning af den medlemsstat, hvor den eftersøgte person er statsborger – forpligtelse for den anmodede medlemsstat og oprindelsesmedlemsstaten til at anmode det anmodende tredjeland om oversendelse af straffesagens akter – foreligger ikke«
Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – anmodning, som et tredjeland tilstiller en medlemsstat med henblik på udlevering af en unionsborger, der er statsborger i en anden medlemsstat, og som har udøvet sin ret til fri bevægelighed i den førstnævnte medlemsstat – den pågældende borgers situation er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde – opnåelse af status som unionsborger efter overførsel af midtpunktet for livsinteresser til den anmodede medlemsstat – ingen betydning
(Art. 18 TEUF og 21 TEUF)
(jf. præmis 29-34 og domskonkl. 1)
Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – anmodning, som et tredjeland tilstiller en medlemsstat med henblik på udlevering af en unionsborger, der er statsborger i en anden medlemsstat, og som har udøvet sin ret til fri bevægelighed i den førstnævnte medlemsstat – ingen international udleveringsaftale mellem Unionen og det pågældende tredjeland – udleveringsforbud, der er fastsat i national ret i den anmodede medlemsstat, som kun finder anvendelse på nationale statsborgere – lovlighed – betingelser
(Art. 18 TEUF og 21 TEUF; Rådets rammeafgørelse 2002/584)
(jf. præmis 39-44)
Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – anmodning, som et tredjeland tilstiller en medlemsstat med henblik på udlevering af en unionsborger, der er statsborger i en anden medlemsstat, og som har udøvet sin ret til fri bevægelighed i den førstnævnte medlemsstat – forpligtelse for denne medlemsstat til at underrette den medlemsstat, hvor den nævnte borger er statsborger, og til på anmodning fra den sidstnævnte stat i givet fald at overgive borgeren til denne i overensstemmelse med bestemmelserne vedrørende den europæiske arrestordre og procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne – lovlighed – rækkevidden af den pligt til underretning, der påhviler den anmodede medlemsstat
(Art. 4, stk. 3, første afsnit, TEU, art. 18 TEUF og 21 TEUF; Rådets rammeafgørelse 2002/584)
(jf. præmis 43, 47-51 og 56 samt domskonkl. 2)
Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – anmodning, som et tredjeland tilstiller en medlemsstat med henblik på udlevering af en unionsborger, der er statsborger i en anden medlemsstat, og som har udøvet sin ret til fri bevægelighed i den førstnævnte medlemsstat – den anmodede medlemsstats ret til at iværksætte udlevering, såfremt den medlemsstat, hvor den pågældende person er statsborger, ikke udsteder en europæisk arrestordre – betingelse – forpligtelse til at efterprøve de garantier, som er fastsat i artikel 19 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
(Art. 18 TEUF og 21 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 19)
(jf. præmis 45)
Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – anmodning, som et tredjeland tilstiller en medlemsstat med henblik på udlevering af en unionsborger, der er statsborger i en anden medlemsstat, og som har udøvet sin ret til fri bevægelighed i den førstnævnte medlemsstat – den anmodede medlemsstats ret til at iværksætte udlevering, såfremt den medlemsstat, hvor den pågældende person er statsborger, ikke udsteder en europæisk arrestordre – betingelse – forpligtelse til at angive en rimelig frist, inden for hvilken den medlemsstat, hvor den pågældende person er statsborger, har mulighed for at udstede en europæisk arrestordre – skønselementer
(Art. 18 TEUF og 21 TEUF)
(jf. præmis 53-56 og domskonkl. 2)
Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – anmodning, som et tredjeland tilstiller en medlemsstat med henblik på udlevering af en unionsborger, der er statsborger i en anden medlemsstat, og som har udøvet sin ret til fri bevægelighed i den førstnævnte medlemsstat – lovgivning i den anmodede medlemsstat, som gør det muligt for denne at retsforfølge en statsborger i en anden medlemsstat for lovovertrædelser, der er begået uden for førstnævnte medlemsstats område – forpligtelse for den anmodede medlemsstat til at afslå udlevering for selv at overtage strafforfølgningen – foreligger ikke
(Art. 18 TEUF og 21 TEUF)
(jf. præmis 64-67 og domskonkl. 3)
Resumé
En unionsborger kan først udsendes til et tredjeland, når den medlemsstat, hvor den pågældende person er statsborger, er blevet hørt
Inden for rammerne af denne høring skal den medlemsstat, hvor den pågældende person er statsborger, af den anmodede medlemsstat underrettes om alle de retlige og faktiske forhold, som er blevet oplyst i forbindelse med denne anmodning om udlevering, og skal gives en rimelig frist til eventuelt at udstede en europæisk arrestordre mod denne unionsborger
BY, der er ukrainsk og rumænsk statsborger, er født i Ukraine og boede dér, indtil han i løbet af 2012 flyttede til Tyskland. I 2014 fik han efter ansøgning herom rumænsk statsborgerskab i sin egenskab af efterkommer af rumænske statsborgere uden nogensinde at have boet i Rumænien.
I marts 2016 tilstillede anklagemyndigheden i Ukraine de tyske myndigheder en anmodning om udlevering af BY med henblik på strafforfølgning. I november 2016 oplyste Generalstaatsanwaltschaft Berlin (anklagemyndigheden i Berlin, Tyskland) det rumænske justitsministerium om udleveringsanmodningen og spurgte, om de rumænske myndigheder selv havde til hensigt at indlede strafforfølgning mod BY. Det rumænske justitsministerium svarede dels, at de rumænske myndigheder kun kunne tage stilling til spørgsmålet om indledning af strafforfølgning, hvis de ukrainske myndigheder anmodede herom, dels, at det er en betingelse for at kunne udstede en national arrestordre som grundlag for en europæisk arrestordre, at der foreligger tilstrækkelige beviser for, at den pågældende person er skyldig. Det rumænske justitsministerium anmodede således de tyske myndigheder om at oversende de bevismidler, som de tyske myndigheder havde modtaget fra de ukrainske myndigheder.
Tysk ret forbyder udlevering af tyske statsborgere, men ikke udlevering af statsborgere fra andre medlemsstater. Kammergericht Berlin (den regionale ret i første instans i Berlin, Tyskland) var derfor af den opfattelse, at udleveringen af BY til Ukraine var lovlig, men ønskede oplyst, om udleveringen ville være i strid med de principper, som Domstolen udledte i Petruhhin-dommen (
1
), eftersom de rumænske judicielle myndigheder ikke formelt havde truffet afgørelse om den eventuelle udstedelse af en europæisk arrestordre. I ovennævnte dom fastslog Domstolen nemlig, at når en medlemsstat, som en statsborger i en anden medlemsstat har begivet sig til, bliver tilstillet en anmodning om udlevering af et tredjeland, er den forpligtet til at underrette den medlemsstat, hvor den eftersøgte person er statsborger, med henblik på at give sidstnævnte medlemsstats myndigheder mulighed for at udstede en europæisk arrestordre med henblik på overgivelse af denne person til strafforfølgning.
Da Kammergericht Berlin (den regionale ret i første instans i Berlin, Tyskland) var i tvivl om, hvilke konsekvenser denne dom havde for løsningen af den sag, der var indbragt for den, stillede den Domstolen tre præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af artikel 18 TEUF og 21 TEUF (vedrørende henholdsvis princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet og princippet om unionsborgernes ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område) og af Petruhhin-dommen.
Domstolens bemærkninger
Domstolen (Store Afdeling) undersøgte for det første spørgsmålet om, hvorvidt artikel 18 TEUF og 21 TEUF finder anvendelse på situationen for en unionsborger som den i hovedsagen omhandlede. I denne henseende bemærkede Domstolen, at det fremgår af Domstolens praksis, at en statsborger i en medlemsstat, der har status som unionsborger og opholder sig på en anden medlemsstats område, har ret til at påberåbe sig artikel 21, stk. 1, TEUF og er omfattet af traktaternes anvendelsesområde som omhandlet i artikel 18 TEUF. Den omstændighed, at BY først havde opnået statsborgerskab i en medlemsstat på et tidspunkt, hvor han allerede opholdt sig i en anden medlemsstat end den, hvor han senere opnåede statsborgerskab, var uden betydning herfor.
For det andet præciserede Domstolen de forpligtelser, der påhviler medlemsstaterne inden for rammerne af den udveksling af oplysninger, der er omhandlet i Petruhhin-dommen. I denne henseende anførte Domstolen, at den anmodede medlemsstat skal give de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor den eftersøgte person er statsborger, mulighed for at gøre krav på denne person inden for rammerne af en europæisk arrestordre. Med henblik herpå skal den anmodede medlemsstat ikke blot underrette disse myndigheder om den omstændighed, at der foreligger en anmodning om udlevering, men også om samtlige de retlige og faktiske forhold, som det anmodende tredjeland har oplyst i forbindelse med denne anmodning om udlevering. Der skal ligeledes underrettes om enhver ændring af den situation, som den eftersøgte person befinder sig i, der kan være relevant for den eventuelle udstedelse af en europæisk arrestordre mod den pågældende. Hverken den ene eller den anden af disse medlemsstater kan derimod være forpligtet i medfør af EU-retten til at anmode det anmodende tredjeland om at oversende straffesagens akter med henblik på at gøre det muligt for den medlemsstat, hvor den pågældende person er statsborger, at vurdere muligheden for selv at overtage strafforfølgningen af personen.
Domstolen fremhævede, at såfremt denne forpligtelse til underretning er opfyldt, kan myndighederne i den anmodede medlemsstat iværksætte udleveringsproceduren og i givet fald udlevere denne person, såfremt der ikke inden for en rimelig frist udstedes en europæisk arrestordre af myndighederne i den medlemsstat, hvor den pågældende person er statsborger. Den anmodede medlemsstat skal angive en sådan frist over for nævnte myndigheder, idet fristen skal fastsættes under hensyntagen til samtlige omstændigheder i sagen, navnlig om den pågældende person er varetægtsfængslet på grundlag af en udleveringsprocedure og sagens kompleksitet.
For det tredje fastslog Domstolen, at artikel 18 TEUF og 21 TEUF ikke skal fortolkes således, at den anmodede medlemsstat skal afslå at udlevere en unionsborger, der er statsborger i en anden medlemsstat, og selv overtage strafforfølgningen af den pågældende for lovovertrædelser begået i et tredjeland, såfremt den anmodede medlemsstats nationale ret, som det er tilfældet i hovedsagen, gør det muligt for denne medlemsstat at retsforfølge denne unionsborger for visse lovovertrædelser, der er begået i et tredjeland.
I et sådant tilfælde ville en forpligtelse til at afslå udlevering og selv overtage strafforfølgningen nemlig fratage den anmodede medlemsstat muligheden for selv at afgøre, om der er mulighed for at indlede strafforfølgning af den pågældende unionsborger på grundlag af national ret, og ville gå ud over de grænser, som EU-retten kan pålægge udøvelsen af den skønsbeføjelse, som denne medlemsstat råder over med hensyn til muligheden for at indlede retsforfølgning på det strafferetlige område. Det eneste spørgsmål, der opstår i EU-retten, er spørgsmålet om, hvorvidt den anmodede medlemsstat, i en sag som den i hovedsagen omhandlede, i forhold til denne unionsborger kan handle på en måde, der er mindre indgribende i udøvelsen af den pågældendes ret til at færdes frit og tage ophold, ved at overveje at overgive vedkommende til den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger, snarere end at udlevere ham til det anmodende tredjeland.
(
1
) – Dom af 6.9.2016, Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, navnlig præmis 48 og 50).