62003CC0495_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Základní otázka, na niž je nutno v této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané rozsudkem Hoge Raad der Nederlanden ze dne 21. listopadu 2003, došlým do kanceláře Soudního dvora dne 24. listopadu 2003, odpovědět, je ta, zda je vnitrostátní soud povinen položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku, pokud se procesní subjekt dovolává závazné informace o sazebním zařazení zboží, která byla poskytnuta třetí osobě celními orgány jiného členského státu a týká se obdobného zboží, o níž má tento soud za to, že není v souladu s kombinovanou nomenklaturou (dále jen „KN“), a od níž se tudíž hodlá odchýlit.
2. Mimoto se předkládající soud táže, zda vozidla, o která se jedná v původním řízení, spadají pod číslo 8709 KN uvedené v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku(2), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2261/98 ze dne 26. října 1998(3) .
3. Tyto otázky byly položeny v kasačním řízení u Hoge Raad der Nederlanden, ve kterém Intermodal Transports BV, Amsterdam, společnost podle nizozemského práva (dále jen „Intermodal“), podala kasační opravný prostředek proti rozsudku, kterým Gerechtshof te Amsterdam potvrdil zařazení určitých vozidel pod názvem „Magnum ET‑120 Terminal Tractors“ pod číslo 8701 20 10 KN, jak ho provedly nizozemské celní orgány a které Intermodal popírá.
II – Právní rámec
A – K zařazení zboží v kombinované nomenklatuře
4. Zboží podléhá ve Společenství za účelem zařazení do celního sazebníku a ze statistických důvodů sazebnímu zařazení podle KN zavedené nařízením č. 2658/87, která je naproti tomu založena na mezinárodním harmonizovaném systému popisu a číselného označování zboží(4) .
5. Relevantní kapitolou v projednávaném případě je kapitola 87 v příloze I KN, která se vztahuje na „motorová vozidla, traktory, motocykly a jiná než kolejová vozidla, jejich části a příslušenství“.
6. Poznámka 2 k této kapitole stanoví, že výrazem „traktory a tahače se rozumějí motorová vozidla konstruovaná k tažení nebo tlačení jiných strojů, vozidel nebo nákladů. Mohou být vybavena i některými vedlejšími zařízeními, které jim ve spojení s jejich hlavním použitím umožňují dopravovat nástroje, osivo, hnojivo nebo jiné zboží.
7. Číslo 8701 KN se nazývá: „Traktory a tahače (jiné než traktory čísla 8709)“ a obsahuje mimo jiné následující podpoložky:
8701 20 – Silniční návěsové tahače:
– 8701 20 10 − nové
– 8701 20 90 − použité
8. Číslo 8709 KN se mimo jiné týká „Vozíků s vlastním pohonem bez zdvihacího nebo manipulačního zařízení používaných v továrnách, skladech, přístavech nebo na letištích k přepravě zboží na krátké vzdálenosti […]“.
9. Vysvětlivky harmonizovaného systému popisu a číselného označování zboží, na kterém je KN založena (dále jen „vysvětlivky harmonizovaného systému“) obsahují co se týče čísla 8709 KN následující upřesnění:
„[…] Základní charakteristiky společné pro vozíky tohoto čísla, které je odlišují od vozidel č. 8701, 8703 nebo 8704, mohou být shrnuty takto:
(1) Tyto vozíky nemohou být z důvodu jejich struktury a speciální konstrukce, kterými jsou obvykle vybaveny, používány pro dopravu osob ani pro přepravu zboží na silnicích nebo jiných veřejných cestách.
2) Jejich nejvyšší rychlost při zatížení obecně nepřekračuje 30‑35 km/h.
3) Jejich poloměr rejdu se přibližně rovná samotné délce vozíku.
Vozíky tohoto čísla obvykle nemají uzavřenou řídicí kabinu, přičemž místo vyhrazené pro řidiče se někdy omezuje na korbu vozu, kde řidič při řízení vozidla stojí. Ochranné vybavení, jako je armatura nebo kovová mříž, je někdy umístěno nad sedadlem řidiče.
Toto číslo rovněž zahrnuje vozíky, které jsou řízeny vestoje. […]
Malé tahače používané na železničních nástupištích jsou v podstatě konstruovány k tažení nebo tlačení jiných strojů, zejména malých návěsů. Samy o sobě nepřepravují zboží. Jsou to stroje obecně lehčí a méně výkonné, než traktory č. 8701. Vozidla tohoto typu mohou být rovněž používána na přístavních nástupištích, ve skladech atd. […]“
B – K závazné informaci o celním zařazení zboží
10. Vydání takzvaných závazných informací o sazebním zařazení zboží vnitrostátními celními orgány je upraveno nařízením Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství(5), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 82/97 ze dne 19. prosince 1996(6) a nařízením Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se stanoví určitá prováděcí ustanovení k nařízení č. 2913/92(7) ve znění vyplývajícím z nařízení Komise (ES) č. 12/97 ze dne 18. prosince 1996(8) .
1. Celní kodex
11. Článek 4 celního kodexu zní:
„Pro účely tohoto kodexu se […]
5. Rozhodnutím rozumí správní akt vydaný celním orgánem vztahující se k celním předpisům, kterým se rozhoduje v jednotlivém případě a který má právní účinky vůči jedné nebo více určitým nebo určitelným osobám; tento pojem zahrnuje mimo jiné i závaznou informaci ve smyslu článku 12; […]“
12. Článek 12 odst. 1 až 5 celního kodexu stanoví:
„1. Celní orgány vydávají na základě písemné žádosti závazné informace o sazebním zařazení zboží nebo závazné informace o původu zboží způsobem stanoveným postupem projednávání ve výboru.
2. Závazná informace o sazebním zařazení zboží nebo závazná informace o původu zboží je závazná pro celní orgány ve vztahu k oprávněné osobě pouze pro účely sazebního zařazení zboží nebo určení původu zboží.
[…]
4. Závazná informace je platná po dobu šesti let ode dne vydání, pokud se jedná o sazební zařazení zboží, a po dobu tří let ode dne vydání, pokud se jedná o původ zboží. Odchylně od článku 8 je závazná informace zrušena, byla‑li vydána na základě nesprávných nebo neúplných údajů poskytnutých žadatelem.
5. Závazná informace pozbývá platnosti:
a) v případě informace o sazebním zařazení zboží:
i) bylo‑li vydáno nařízení a informace proto nadále není v souladu s takto stanoveným právem;
ii) není‑li již v souladu s výkladem některé z nomenklatur uvedených v čl. 20 odst. 6:
– na úrovni Společenství z důvodů změny vysvětlivek ke kombinované nomenklatuře, nebo na základě rozsudku Soudního dvora Evropských společenství
[…]
iii) je‑li odvolána nebo změněna v souladu s článkem 9 a bylo‑li toto odvolání nebo změna oznámeno oprávněné osobě.
Dnem, kdy závazná informace pozbývá platnosti v případech uvedených v bodech i) a ii), je den vyhlášení dotyčných opatření […]
[…]“
2. Prováděcí nařízení
13. Prováděcí nařízení obsahuje v části II celou řadu upřesnění pro účely posouzení právního významu závazných informací o sazebním zařazení zboží a pro účely řízení, ve kterém se tato použijí.
14. Článek 9 odst. 1 tak pro případ rozporu mezi dvěma nebo více závaznými informacemi stanoví:
„Jestliže byly pro stejný druh zboží vydány dvě nebo více rozporných závazných informací o sazebním zařazení zboží resp. o určení původu zboží, budou učiněna následující opatření:
– Komise z vlastního podnětu nebo na žádost zástupce některého členského státu zahrne tento bod k rozpravě na pořad jednání výboru, které se koná následující měsíc, a pokud tak neučiní, na pořad následujícího jednání.
– Postupem projednávání ve výboru Komise přijme co nejdříve a nejpozději do šesti měsíců od jednání zmíněného v první odrážce opatření k zajištění jednotného používání nomenklatury nebo pravidel původu.“
15. Podle čl. 10 odst. 1 prováděcího nařízení se může závazné informace dovolávat pouze oprávněná osoba. Podle odst. 3 písm. a) tohoto článku se může oprávněná osoba dovolávat závazné informace ve vztahu k určitému zboží pouze v případě, že v záležitostech sazebního zařazení věrohodně celním orgánům prokáže, že dotyčné zboží zcela odpovídá zboží uvedenému v předložené informaci.
16. Článek 11 prováděcího nařízení konečně stanoví, že závazné informace o sazebním zařazení zboží vydané celními orgány kteréhokoli členského státu po 1. lednu 1991 jsou závazné pro příslušné orgány všech členských států za stejných podmínek.
III – Skutkový stav a řízení
17. Dne 1. března 1999 přihlásila Intermodal u celních orgánů v Amsterdamu vozidla „Magnum ET‑120 Terminal Tractors“ pod sazební podpoložkou 8709 11 90 KN.
18. U tohoto typu vozidel se podle konstatování předkládajícího soudu jedná o čtyřkolá motorová vozidla vybavená vznětovým motorem o výkonu 132 kW při 2 500 otáčkách za minutu, jakož i plně automatickou převodovkou o čtyřech rychlostních stupních vpřed a jednom zpětném. Vozidlo má uzavřenou kabinu se vzduchem odpruženým závěsem a vzduchem odpružené sedadlo řidiče. Rám podvozku je vybaven zdvižnou plošinou s výškou zdvihu 60 cm a s maximálním nosným zatížením 32 000 kg. Zdvižná plošina slouží k připojení návěsu.
19. V letáku předloženém Intermodal je toto vozidlo popsáno následujícím způsobem: „Magnum ET‑120 s pohonem zadních kol byl vyvinut speciálně pro potřeby přívěsů v odbytových centrech a velkých obchodních domech. Extrémně nízký rám podvozku umožňuje také použití takzvaných mega- nebo jumbo-přívěsů. Velmi krátký poloměr rejdu (nejlepší na trhu) umožňuje snadnou manipulaci i při použití přívěsů s největším přesahem.“
20. Dotčené vozidlo se tak podle názoru předkládajícího soudu vyznačuje svou specifickou funkcí v tom smyslu, že je konstruováno a určeno k tomu, aby účinně tahalo návěsy na kratší vzdálenosti v podnikových halách a budovách. Vozidlo jako takové není konstruováno nebo určeno k přepravě zboží.
21. Celní orgány pověřené přezkoumáním celního přihlášení vozidel dospěly k závěru, že tato vozidla musí být zařazena do podpoložky 8701 20 10 KN, a nikoli do podpoložky 8709 11 90 KN jak se domnívala Intermodal, a tudíž uložily společnosti Intermodal uhrazení vyššího cla odpovídajícího tomuto zařazení.
22. Proti tomuto rozhodnutí podala Intermodal u Gerechtshof te Amsterdam (dále jen „Ge rechtshof“) žalobu.
23. Intermodal se v řízení před Gerechtshof dovolávala závazné informace o sazebním zařazení zboží vydané dne 14. května 1996 finskými celními orgány třetí osobě, společnosti Sisu Terminal Systems Oy se sídlem v Tampere (Finsko), která zařazovala vozidla označená jako „Sisu‑Terminaaltraktori“ pod číslo 8709 KN. Tato vozidla se podle názoru Intermodal přinejmenším podobala vozidlům, která Intermodal uvedla v celním prohlášení. Nesporná je skutečnost, že v době přihlášení vozidel společností Intermodal byla závazná informace o sazebním zařazení zboží ještě platná.
24. Gerechtshof však s poukazem na ustálenou judikaturu Soudního dvora ohledně rozhodujících kritérií pro určení celního zařazení zboží podle KN potvrdil zařazení dotčených vozidel pod položku 8701 20 10 KN, tak jak jej provedly nizozemské celní orgány. Gerechtshof opřel tento názor o úvahu, že zařazení pod číslo 8709 KN není možné z toho důvodu, že dotčená vozidla nebyla konstruována a určena k tomu, aby přepravovala zboží, ale zároveň také, že nejsou vhodná jako malé tahače používané pro zavazadlové vozíky.
25. Gerechtshof konstatoval, že zařazení sporných vozidel pod podpoložku 8701 20 10 KN je zcela zřejmé, a že nevidí žádný důvod k tomu, aby podával žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a že okolnost, že finské celní orgány vydaly třetí osobě odlišnou závaznou informaci o sazebním zařazení zboží stejného druhu, na věci nic nemění.
26. Proti tomuto rozsudku podala Intermodal u předkládajícího soudu kasační opravný prostředek vycházející ze třech důvodů kasačního opravného prostředku.
27. Předkládající soud k tomu ve svém usnesení uvádí, že není žádných pochyb o tom, že podle ustanovení práva Společenství si může nárokovat právo pouze oprávněná osoba ve vztahu k zařazení zboží, ke kterému byla závazná informace o sazebním zařazení zboží vydána. V důsledku toho nelze přijmout druhý a třetí důvod kasačního opravného prostředku vycházející z jiného předpokladu.
28. Není však podle názoru předkládajícího soudu bez dalšího zřejmé, jak má postupovat vnitrostátní soud v případě, že se procesní subjekt v právním sporu ohledně zařazení v KN dovolává závazné informace o sazebním zařazení zboží, která byla vydána třetí osobě a tento vnitrostátní soud je názoru, že informace o sazebním zařazení zboží není v souladu s KN. Je pak soud povinen položit Soudnímu dvoru otázky týkající se výkladu KN, i když nemůže být podle jeho názoru rozumných pochyb o nesprávnosti této informace o sazebním zařazení zboží? Pro kladnou odpověď na tuto otázku hovoří fakt, že by pak byl jak správný tak i jednotný výklad KN ve Společenství zajištěn tím, že by závazná informace o sazebním zařazení zboží pozbyla platnosti ve chvíli, kdy by na základě rozsudku Soudního dvora nebyla dále slučitelná s výkladem KN [čl. 12 odst. 5 písm. a) bod ii) první odrážka celního kodexu].
29. Předkládající soud se dále táže, zda je správný striktní výklad čísla 8709, takže by dotčená vozidla pod toto číslo nespadala, protože se nejedná o vozidla, která by sama mohla přepravovat zboží a ani nejsou malými tahači používanými pro zavazadlové a podobné vozíky, nebo zda je přeci jen možné zařazení pod toto číslo, protože – jak se domnívá předkládající soud – vysvětlivky harmonizovaného systému umožňují širší výklad, když uvádějí, že se jedná o traktory a tahače, které samy nepřepravují zboží, ale které byly konstruovány k tažení nebo tlačení jiných vozidel a jsou používány kromě železničních nástupišť i v přístavech nebo skladech atd.
30. Na základě těchto úvah předložil Hoge Raad der Nederlanden Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1. Pokud se v rámci sporu, o kterém rozhoduje vnitrostátní soud a který se týká zařazení určitého zboží v KN, osoba povinná zaplatit clo dovolává takového posouzení celního orgánu, jako je to vyjádřené v závazné informaci o sazebním zařazení zboží vydané třetí osobě pro podobné zboží, zatímco se tento soud domnívá, že uvedená závazná informace není v souladu s KN, je tento soud povinen položit Soudnímu dvoru Evropských společenství otázky týkající se výkladu KN?
2. Je namístě vykládat číslo 8709 KN tak, že vozidla, jako jsou dotčená vozidla, spadají pod toto číslo?“
IV – Odpovědi na předběžné otázky
A – K první předběžné otázce
31. Svou první otázkou se předkládající soud táže, zda je vnitrostátní soud povinen položit Soudnímu dvoru předběžné otázky týkající se výkladu KN v případě, kdy se procesní subjekt dovolává zařazení provedeného v závazné informaci o sazebním zařazení zboží vydané celním orgánem jiného členského státu třetí osobě pro obdobné zboží/zboží stejného druhu (v nizozemském originálu „soortgelijk“), a která není podle názoru vnitrostátního soudu v souladu s KN, a tudíž se od ní hodlá odchýlit.
1. Stručný popis argumentů dotčených účastníků řízení
32. K první předběžné otázce předložily svá vyjádření Komise, nizozemská vláda, rakouská vláda a také Intermodal. Jejich stanoviska lze shrnout následujícím způsobem.
33. Komise a nizozemská vláda odkazují na článek 234 ES, který rozlišuje jednak mezi soudy, které mohou položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku, považují‑li rozhodnutí o této otázce za nezbytné, a jednak soudy, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, a které jsou povinny se s předběžnou otázkou obrátit na Soudní dvůr.
34. Komise analyzuje právní povahu závazných informací o sazebním zařazení zboží na základě prováděcího nařízení a zastává názor, že se v tomto případě nejedná o právní akt Společenství, který by podle judikatury ve věci Foto‑Frost(9) zavedl povinnost podat předběžnou otázku i pro soudy, jejichž rozhodnutí lze napadnout opravnými prostředky.
35. Ve vztahu k soudům, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky, odkazují Komise a nizozemská vláda na rozsudek ve věci CILFIT a další(10), podle něhož mohou soudy upustit od položení předběžné otázky Soudnímu dvoru, pokud je správné použití práva Společenství natolik zřejmé, že neexistují žádné rozumné pochybnosti o tom, jak bude položená otázka rozhodnuta. Podle názoru nizozemské vlády není tato podmínka automaticky splněna jen proto, že existuje odchylná informace o sazebním zařazení zboží pro stejný druh zboží. Za okolností, na které se vnitrostátní soud odkazuje, vychází vnitrostátní soud z toho, že informace o sazebním zařazení zboží není bezpochyby v souladu s KN, takže není povinen v tomto případě požádat o rozhodnutí o předběžné otázce.
36. Také rakouská vláda má za to, že je nutno odpovědět na první předběžnou otázku záporně. Svůj postoj zdůvodňuje především odkazem na oddělení moci výkonné od moci soudní, což znamená, že soud nemůže být při rozhodování o jedné a téže věci vázán rozhodnutím celního orgánu. Jednotný výklad KN je mimoto zajištěn i možnostmi odvolání atd., jak jsou stanoveny v celním kodexu.
37. Komise naproti tomu uplatňuje, že v souladu s rozsudkem ve věci CILFIT a další se musí otázka, zda se v daném případě jedná o „acte clair“, posuzovat podle přísných kritérií. Komise je toho názoru, že existence odchylné informace o sazebním zařazení zboží musí vzbudit u vnitrostátního soudu pochyby, a že je tudíž nutno odpovědět na otázku povinného položení předběžné otázky soudy, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky, kladně.
38. Intermodal konečně zdůvodňuje povinnost předkládajícího soudu položit předběžnou otázku dovolávajíc se čl. 12 odst. 5 písm. a) bodu ii) první odrážky celního kodexu, podle něhož ztrácí závazná informace o sazebním zařazení zboží svou platnost tehdy, pokud již není na základě rozsudku Soudního dvora slučitelná s výkladem KN. Toto ustanovení brání ve spojitosti se zásadou rovnosti použití výjimek z povinnosti předložit předběžnou otázku, jak jsou stanoveny ve výše uvedeném rozsudku CILFIT.
2. Právní posouzení
a) Úvodní poznámky
i) Povinnost vnitrostátních soudů podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce
39. Je úkolem všech orgánů členských států, včetně vnitrostátních soudů, aby v rámci své dané příslušnosti zajistily dodržování a provádění práva Společenství(11) . Obzvláště mají vnitrostátní soudy povinnost chránit práva, která byla jednotlivcům bezprostředně svěřena právem Společenství(12) .
40. Prostřednictvím řízení o předběžné otázce týkajícího se výkladu nebo platnosti právních předpisů Společenství stanoveného článkem 234 ES vytvořila Smlouva ES systém spolupráce mezi vnitrostátními soudy – jako soudy, které byly pověřeny použitím práva Společenství – a Soudním dvorem, jehož cílem je zajistit řádné používání a jednotný výklad práva Společenství ve všech členských státech(13) .
41. Zahrnuje-li tento mechanismus soudní spolupráce k ochraně jednotnosti používání a výkladu práva Společenství v decentralizovaném systému právní ochrany sám o sobě všechny vnitrostátní soudy ve smyslu specifického pojetí soudu v právu Společenství, rozlišuje však, jak je známo, jednak mezi „soudy členského státu“ ve smyslu odstavce 2 článku 234 ES (dále jen „soud, jehož rozhodnutí lze napadnout opravnými prostředky“) a jednak vnitrostátními soudy, jejichž „rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva“ ve smyslu odstavce 3 téhož článku (dále jen „soudy posledního stupně“).
42. Pouze soudy posledního stupně mají podle čl. 234 odst. 3 ES v zásadě povinnost obrátit se na Soudní dvůr, pokud jim vyvstane otázka týkající se výkladu nebo platnosti právního aktu Společenství. Povinností vnitrostátních soudů, jejichž rozhodnutí již nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, položit předběžnou otázku má být obzvláště zabráněno tomu, aby otázky výkladu nebo platnosti práva Společenství skončily tak říkajíc ve vnitrostátní slepé uličce nebo, jak to Soudní dvůr vyjádřil v ustálené judikatuře, „aby se v členském státě vytvořila vnitrostátní judikatura, která by nebyla v souladu s pravidly práva Společenství“(14) .
43. Tato povinnost vnitrostátních soudů posledního stupně položit předběžnou otázku může ovšem výjimečně, za podmínek stanovených judikaturou, odpadnout. Jedná se o případy, kdy daná otázka byla již ve stejném nebo podobném případu předmětem předběžné otázky, nebo kdy byla již sporná otázka judikaturou Soudního dvora vyřešena(15), nebo, jak Soudní dvůr stanovil ve výše uvedeném rozsudku CILFIT a další, když je správné použití práva Společenství natolik zřejmé, že je mimo jakékoli rozumné pochybnosti(16) .
44. Soudy, jejichž rozhodnutí lze napadnout opravnými prostředky, jsou naproti tomu podle čl. 234 odst. 2 ES oprávněny, nikoli však povinny, požádat Soudní dvůr o rozhodnutí o předběžné otázce. Výjimka vyplývá ovšem z judikatury ve věci Foto‑Frost, podle které nejsou vnitrostátní soudy oprávněny, aby samy konstatovaly neplatnost aktů Společenství(17) . Prohlašovat akty orgánů Společenství za neplatné je ve výlučné pravomoci Soudního dvora. To vyplývá především z požadavku, aby bylo zachováno jednotné použití práva Společenství, což je nutné především v okamžiku, kdy je zpochybňována platnost aktu Společenství(18) .
45. Vnitrostátní soudy jsou nicméně příslušné ke kontrole platnosti aktu Společenství a případně ke konstatování, že tento akt je v celém rozsahu platný(19) . Takovýmto konstatováním o platnosti aktu není totiž narušena sama jednotná použitelnost právního řádu Společenství ani základní požadavek právní jistoty.
46. Judikatura ve věci Foto-Frost nemůže být ovšem chápána pouze ve vztahu k „formálnímu prohlášení neplatnosti“, nýbrž zahrnuje také případ, kdy se vnitrostátní soud – bez formálního prohlášení neplatnosti – hodlá odchýlit od aktu Společenství, protože tento považuje za neplatný. Vnitrostátní soud se nemůže odchýlit od aktu Společenství nebo ho nepoužít, dokud Soudní dvůr případně nerozhodne v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce o neplatnosti tohoto aktu Společenství.
47. Toto pravidlo plyne nejen z článků 10 ES a 249 ES, ale rovněž obecně z již zmíněné povinnosti vnitrostátních soudů používat právo Společenství a zajišťovat v plném rozsahu jeho dodržování(20) . Podle judikatury Soudního dvora jsou vnitrostátní soudy pouze za splnění určitých podmínek oprávněny k tomu, aby v případě značných pochybností o platnosti právního aktu Společenství pozastavily dočasně výkon vnitrostátních prováděcích aktů založených na tomto právním aktu, nebo aby provedly dočasná opatření, na jejichž základě tento právní akt Společenství nebude ve svém důsledku dočasně používán. Podmínkou je, aby byla Soudnímu dvoru předložena předběžná otázka týkající se platnosti dotčeného právního aktu Společenství(21) . Pozastavení výkonu „se totiž ospravedlňuje pouze možností konstatování neplatnosti, které je vyhrazeno Soudnímu dvoru“(22) .
48. Je tudíž třeba učinit závěr, že – vedle povinnosti vnitrostátních soudů posledního stupně položit předběžnou otázku – také soudy, jejichž rozhodnutí ještě může být napadeno opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, a které považují právní akt Společenství za neplatný, se od tohoto aktu nesmí odchýlit nebo tento akt nemohou nepoužít, aniž by Soudnímu dvoru předložily předběžnou otázku týkající se platnosti tohoto právního aktu Společenství(23) .
ii) Vymezení problému ve světle předběžné otázky
49. Co se týče první předběžné otázky, z předkládacího usnesení bezprostředně nevyplývá, zda má předkládající soud na mysli řízení spíše před Gerechtshof te Amsterdam – soudem nižšího stupně – nebo kasační řízení před samotným Hoge Raad – soudem posledního stupně –, tedy na jaký druh řízení chce vnitrostátní soud svou otázku zaměřit.
50. V předkládacím usnesení a v předběžné otázce se předkládající soud bez rozlišování odvolává na „vnitrostátní soud“. V kasačním řízení je však nutno rozhodnout o důvodu kasačního opravného prostředku uplatněném Intermodal proti rozhodnutí Gerechtshof, podle kterého nebyl tento soud bez podání žádosti Soudnímu dvoru o rozhodnutí o předběžné otázce oprávněn odchýlit se od sporné informace o sazební m zařazení zboží, což spíše ukazuje na potřebu objasnění povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce soudů, které nerozhodují v posledním stupni. Generální advokát se ve svém stanovisku připojeném k předkládacímu usnesení zabývá úvahami o tom, jaké existují právní prostředky v systému informací o sazebním zařazení zboží a obecněji možnosti odstranění nerovného zacházení vyplývajícího z rozdílných informací o sazebním zařazení zboží, což vede k nutnosti objasnit případné povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na všech soudních úrovních.
51. Konečně předkládací usnesení stejně jako jeho přílohy obsahují odkazy jak na judikaturu ve věci Foto‑Frost, tak i na judikaturu ve věci CILFIT a další, přičemž jasně existují nejasnosti o procesně právním přiřazení kritérií rozvinutých v těchto rozsudcích. Gerechtshof, jak je uvedeno v předkládacím usnesení, upustil od podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce s odkazem na nepochybný výklad KN, a to ve světle judikatury ve věci CILFIT a další (připomeňme si, že Gerechtshof není soudem rozhodujícím v posledním stupni).
52. Z poznámek předkládajícího soudu k zajištění správného a jednotného výkladu KN stejně jako z odkazu na „otázky týkající se výkladu“ v předběžné otázce se zdá, že předmětná situace se podobá situaci ve věci CILFIT, a tudíž, že předkládající soud vztahuje tuto otázku na sebe, přičemž je třeba v tomto ohledu uvést – jak tomu může nasvědčovat druhá předběžná otázka –, že předkládající soud nesdílí zcela jistotu Gerechtshof ohledně výkladu KN.
53. Celkově vzato pojednává procesní spis – vycházející z argumentace Intermodal – o výchozím problému odchýlení se od sporných informací o sazebním zařazení zboží do jisté míry ambivalentně, jelikož se jeví zčásti z pohledu „prohlášení neplatnosti“ nebo nepoužití informace o sazebním zařazení zboží, což připomíná situaci ve věci Foto‑Frost a zčásti z pohledu rozdílných výkladů KN, což připomíná situaci ve věci CILFIT a další.
54. Aby předkládající soud dostal v každém případě uspokojivou odpověď, jeví se s ohledem na již uvedené vhodné, aby byla první předběžná otázka zkoumána jak s ohledem na soud, jehož rozhodnutí lze napadnout opravnými prostředky, tak s ohledem na soud posledního stupně.
55. Ve světle povinností vnitrostátních soudů položit předběžnou otázku, tak jak byly nastíněny ze začátku, je nutno při hledání odpovědi na první předběžnou otázku zkoumat jednak, zda může vnitrostátní soud vydat rozhodnutí odchylné od informace o sazebním zařazení zboží, která byla udělena třetí osobě celním orgánem jiného členského státu pro stejný druh zboží, aniž by se obrátil na Soudní dvůr s předběžnou otázkou, anebo zda existuje povinnost položit předběžnou otázku – týkající se vnitrostátního soudu, jehož rozhodnutí lze napadnout opravnými prostředky – ve smyslu judikatury ve věci Foto‑Frost.
56. Dále je nutno zkoumat, zda za okolností jako jsou okolnosti v projednávaném případu, a sice že byla vydána informace o sazebním zařazení zboží, jak ji popisuje předkládající soud a pokud vnitrostátní soud nesouhlasí s výkladem KN obsaženým v informaci, má vnitrostátní soud posledního stupně podle judikatury ve věci CILFIT a další povinnost položit předběžnou otázku.
57. Otázka tedy zní, zda může za těchto okolností tento soud posledního stupně vycházet z toho, že použití práva Společenství je do té míry zřejmé, že zde není žádných rozumných pochyb o tom, jak bude o otázce rozhodnuto(24) .
58. Konečně jako „tertium“ se Intermodal na podporu svého tvrzení o povinnosti vnitrostátního soudu položit předběžnou otázku dovolávala zásady rovnosti, případně ve spojení s čl. 12 odst. 5 písm. a) bodem ii) celního kodexu.
b) Je podle pravidla vyplývajícího z věci Foto‑Frost povinností předkládajícího soudu podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce?
59. U závazných informací o sazebním zařazení zboží se jedná o individuální právní akt vnitrostátních celních orgánů členského státu, kterým je obchodníkovi na žádost sděleno sazební číslo podle KN, do kterého je zařazeno zboží, jež zamýšlí dovézt nebo vyvézt(25) . Soudní dvůr uvedl s ohledem na cíle, které zákonodárce sledoval při vytváření tohoto právního institutu, že se k tomu, aby mohla být „zajištěna podnikatelským subjektům určitá právní jistota při výkonu jejich činností, aby byla ulehčena práce celních pracovišť a aby byla dosažena větší jednotnost při použití celního práva Společenství, ukázalo jako nezbytné, aby byla zavedena úprava, která celním orgánům ukládá povinnost vydat informace, které jsou za určitých, pevně stanovených podmínek pro správu závazné“(26) .
60. Co se týče otázky použití judikatury ve věci Foto-Frost na projednávaný případ, je nutno nejprve konstatovat, že v tomto případě neexistuje ve světle oblasti působnosti závazné informace o sazebním zařazení zboží žádná situace, ve které by byl vnitrostátní soud podle této judikatury povinen položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku. Dokonce i tehdy, kdybychom obdobně jako předkládající soud vycházeli z toho, že se sporná informace o sazebním zařazení zboží vztahuje přinejmenším na zboží stejného druhu, jako je to, o jehož zařazení se jedná v původním řízení, není tato v každém případě ratione personae
použitelná.
61. Z čl. 12 odst. 2 celního kodexu v souvislosti s čl. 10 odst. 1 prováděcího nařízení totiž jednoznačně vyplývá, že se může informace o sazebním zařazení zboží dovolávat pouze oprávněná osoba, tzn. ten, komu byla informace o sazebním zařazení zboží celním orgánem vydána. Pokud tedy vnitrostátní soud rozhodne v případě jako je tento ve prospěch jiného zařazení, než jak je uvedeno v informaci o sazebním zařazení zboží, která byla vydána třetí osobě, nedochází tím vlastně k žádnému „odchýlení“, „zrušení“, resp. „konstatování neplatnosti“ této informace o sazebním zařazení zboží, protože tato neplatí především vůči té třetí osobě, která se této informace dovolává před vnitrostátním soudem.
62. Dále je nutno zdůraznit, že se povinnost ve smyslu judikatury ve věci Foto-Frost položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se platnosti omezuje na akty orgánů Společenství.
63. Stejně jako z čl. 234 odst. 1 písm. b) ES, tak i z čl. 230 odst. 1 ES vyplývá, že se příslušnost Soudního dvora ke kontrole legality podle těchto článků řídí podle původce právního aktu, a nikoli podle právního základu tohoto aktu. Jak konstatoval Soudní dvůr, spojuje se tím žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se posouzení platnosti s žalobou na neplatnost podle článku 230 ES a s námitkou nepoužitelnosti podle článku 241 ES do kompletního systému opravných prostředků a řízení, který má zajistit kontrolu legality právních aktů orgánů Společenství, kterou je pověřena soudní moc Společenství. Tento systém poskytuje fyzickým a právnickým osobám, které nemohou z důvodu podmínek přípustnosti uvedených v čl. 230 odst. 4 ES přímo napadnout akty Společenství s obecnou platností, možnost, aby uplatnily neplatnost podle okolností případu buď nepřímo podle článku 241 ES před soudem Společenství, anebo před vnitrostátními soudy a aby tyto vnitrostátní soudy, které nemohou samy konstatovat neplatnost uvedených aktů, přiměly k položení předběžných otázek Soudnímu dvoru(27) .
64. Příslušným k rozhodnutí o neplatnosti aktů orgánů Společenství je výlučně Soudní dvůr, zatímco kontrola opatření přijatých vnitrostátními orgány je vyhrazena vnitrostátním soudům, a to i tehdy, byla‑li tato opatření přijata k provedení práva Společenství(28) .
65. Podobný závěr je nutno ostatně vyvodit i z judikatury ve věci Dzodzi(29) . Podle této judikatury jsou sice předběžné otázky přípustné v případech, kdy je ve vnitrostátním právu – přímo či nepřímo – odkazováno na předpisy práva Společenství, resp. když bylo vnitrostátním právem prohlášeno, že tyto lze použít na vnitrostátní situace. Soudní dvůr se však i zde omezuje pouze na přezkoumání ustanovení práva Společenství, na které je odkazováno(30) .
66. Závazná informace o sazebním zařazení zboží však představuje akt vnitrostátního celního orgánu, a tedy není, jak výstižně uvedla Komise, právním aktem Společenství, k jehož kontrole legality je Soudní dvůr povolán. To, že se tento právní akt zakládá na právu Společenství – z formálního hlediska na celním kodexu a na prováděcím nařízení a z hlediska materiálního na KN –, charakterizuje tento akt jako prováděcí opatření, nemění však nic na skutečnosti, že se jedná o právní akt členského státu.
67. Také skutečnost, že právní základ práva Společenství určuje v několika ohledech závaznou informaci o sazebním zařazení zboží vzhledem k podmínkám platnosti, nečiní z tohoto právního aktu žádný akt orgánu Společenství, o jehož platnosti by musel rozhodovat sám Soudní dvůr, a od kterého by se bylo možno, podle judikatury ve věci Foto‑Frost, odchýlit jen na základě předběžného opatření týkajícího se platnosti tohoto právního aktu. Tomu nasvědčuje také okolnost, že podle článku 10 celního kodexu je nutno posuzovat platnost závazné informace o sazebním zařazení zboží – nehledě na požadavky platnosti stanovené právem Společenství – podle vnitrostátních předpisů, a sice podle zákonů platných v daném členském státě týkajících se správního řízení.
68. K ustanovením stanoveným právem Společenství týkajícím se platnosti závazných informací o sazebním zařazení zboží se rovněž počítá i zvlášť zmíněný, jak společností Intermodal, tak i předkládajícím soudem, čl. 12 odst. 5 písm. a) bod ii) první odrážka celního kodexu, podle něhož ztrácí závazná informace o sazebním zařazení zboží svou platnost tehdy, pokud již není na základě rozsudku Soudního dvora slučitelná s výkladem KN.
69. Jak konstatoval Soudní dvůr ve spojených věcech C‑133/02 a C‑134/02, závazná informace o sazebním zařazení zboží je závislá na správnosti výkladu obecně závazných ustanovení o sazebním zařazení zboží prováděném vnitrostátními celními orgány, který je v ní uveden, což je vyjádřeno v popisu třech situací v čl. 12 odst. 5 písm. a) celního kodexu, ve kterých je závazná informace o sazebním zařazení zboží neplatná(31) . Z toho ale, že platnost závazné informace o sazebním zařazení zboží závisí mimo jiné na shodě s judikaturou Soudního dvora, nelze usuzovat, že sám Soudní dvůr by byl příslušný k rozhodování o platnosti závazných celních informací vnitrostátních celních orgánů.
70. Je třeba doplnit, že před vnitrostátním soudem může být případně popírána platnost aktů Společenství, na kterých je založena sporná závazná informace o sazebním zařazení zboží. V takovém případě se pak musí vnitrostátní soud, pokud považuje akt Společenství, na němž je závazná informace o sazebním zařazení zboží založena, za neplatný, obrátit na Soudní dvůr s předběžnou otázkou týkající se platnosti těchto aktů Společenství(32) .
71. V projednávaném případě však není zpochybňována platnost ani KN, ani celního kodexu a ani prováděcího nařízení.
72. Je třeba tudíž učinit závěr, že ve světle judikatury ve věci Foto-Frost může vnitrostátní soud vydat rozhodnutí odchylné od závazné informace o sazebním zařazení zboží, kterou vydal celní orgán jiného členského státu třetí osobě pro zboží stejného druhu, aniž by se obracel na Soudní dvůr s předběžnou otázkou. Pokud se tedy první předběžná otázka vztahuje na soud, jehož rozhodnutí lze napadnout opravnými prostředky, je nutno na ni odpovědět záporně.
c) Má soud posledního stupně ve světle rozsudku CILFIT a další povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce?
73. Nyní je nutno přezkoumat, zda je soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, ve světle judikatury ve věci CILFIT a další, za okolností, jaké jsou základem této předběžné otázky, povinen položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku.
74. V rozsudku ve věci CILFIT a další osvobodil Soudní dvůr, v návaznosti na rozsudek ve věci Da Costa soudy, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, ve smyslu čl. 234 odst. 3 ES – dodatečně k případu, kdy není otázka práva Společenství, která se v řízení vyskytne, nezbytná k vynesení rozsudku – od povinnosti položit předběžnou otázku pro takové případy, kdy již bylo dotčené ustanovení práva Společenství – bez ohledu na to v jakém druhu řízení – předmětem výkladu ze strany Soudního dvora (tak zvaný „acte éclairé“), nebo kdy správné použití práva Společenství je natolik zřejmé, že je mimo jakékoli rozumné pochybnosti (tak zvaný „acte clair“).
75. K tomu, abychom mohli odpovědět na zde položenou otázku, zda je možno v takovém případě, který je základem tohoto řízení a jenž se vyznačuje především tím, že zde existuje spor ve výkladu mezi vnitrostátním soudem a mezi vnitrostátním orgánem jiného členského státu, vycházet z „acte clair“ ve smyslu rozsudku CILFIT, je nutno nejprve uvést několik poznámek k pozadí rozsudku a ke kritériím pro posouzení, která zde byla vypracována.
i) Zásadní poznámky k rozsudku CILFIT a další
76. V řízení, ze kterého vzešel tento rozsudek, před Corte suprema di cassazione (Itálie) rozhodujícím v posledním stupni, italský ministr zdravotnictví uplatnil, že odpověď na vniklou otázku týkající se výkladu nařízení Společenství je natolik zřejmá, že ani nepřichází v úvahu možnost pochybovat o výkladu, a tudíž nevzniká povinnost položit předběžnou otázku. Na základě této skutečnosti položil Corte suprema di cassazione otázku, zda a případně do jaké míry závisí povinnost položit předběžnou otázku podle čl. 234 odst. 3 ES na tom, že existuje „rozumná pochybnost o výkladu“(33) .
77. Soudní dvůr ve svém rozsudku v podstatě tuto výjimku z povinnosti položit předběžnou otázku potvrdil, ovšem, jak zde Komise výstižně podotýká, s omezující podmínkou.
78. Výjimka se totiž týká pouze případu, kdy je „správné použití práva Společenství natolik zřejmé“, „že je mimo jakoukoli rozumnou pochybnost, jak bude položená otázka rozhodnuta“(34) .
79. Vycházet z „nepochybnosti“, nebo jinak řečeno, „jistoty“ správného použití práva Společenství smí vnitrostátní soud posledního stupně jen tehdy, „když je přesvědčen, že by stejná jistota existovala také pro soudy ostatních členských států a Soudní dvůr“(35) .
80. Otázku, zda jsou tyto podmínky pro zproštění povinnosti předložit předběžnou otázku splněny, je mimoto třeba posuzovat situaci „s přihlédnutím ke zvláštnostem práva Společenství a ke specifickým potížím při jeho výkladu“(36) .
81. Soudní dvůr potud zdůraznil tři znaky práva Společenství a jeho výkladu, které je nutno zohlednit(37) .
82. Zaprvé výklad právního předpisu Společenství vyžaduje srovnání jeho různých, stejnou měrou závazných jazykových verzí. Dokonce tehdy, když jsou tyto jazykové verze totožné, je nutno si za druhé uvědomit, že právo Společenství používá svou vlastní specifickou terminologii, a že právní pojmy v právu Společenství a v různých vnitrostátních právech nemusí mít bezpodmínečně stejný význam. Zatřetí je nutno každý právní předpis Společenství vykládat v jeho souvislostech a ve světle celého práva Společenství, jeho cílů a jeho stupně vývoje v okamžiku použití dotčeného právního předpisu.
83. Konkrétní význam výše uvedeného rozsudku CILFIT a další a kritérií, která byla v tomto rozsudku vypracována, jsou od té doby předmětem nejrůznějších úvah; sahají od názoru, že si tímto rozsudkem Soudní dvůr přivlastnil především ve francouzském právu známou nauku o „acte clair“ až po názor, že tyto zamítl a ve skutečnosti zredukoval „taktickým tahem“ pole působnosti pro vnitrostátní soudy, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, na nulu(38) .
84. Také zde se pravda nachází asi někde uprostřed, což vysvětluje neostrost tohoto rozsudku v tom smyslu, že rozsudek písemně vymezuje obzvláště subtilní kompromis(39) .
85. Nejdříve se zdá, že vyvarování se pojmu „výklad“ v rozhodující části rozsudku a místo něj použitý odkaz na „správné použití “ práva Společenství(40) vyjadřuje souhlas s naukou o acte clair, přinejmenším pokud se tato zakládá na myšlence, že jasné ustanovení nepotřebuje žádný výklad ( „in claris non fit interpretatio“ ), a tím je tedy umožněno použití bez výkladu(41) .
86. Měl však Soudní dvůr na základě tohoto pravidla ve výše uvedeném rozsudku CILFIT a další ve smyslu tradičního dělení úkolů mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy(42) na mysli jen použití právních ustanovení Společenství, anebo přiznal vnitrostátním soudům – i když jen v omezené míře – rozhodovací pravomoc v otázkách výkladu(43) ?
87. Jak již ve svém stanovisku ve výše uvedené věci CILFIT a další uvedl generální advokát Capotorti, použití každé normy, i té, která se jeví jako „jednoznačná“ nebo „jasná“, v zásadě předpokládá předcházející výklad. To, jestli je norma „jasná“, je totiž již výsledkem provedeného výkladu, takže základem již citované latinské zásady „in claris non fit interpretatio“
je petitio principii (44) . Od toho je však nutno odlišovat otázku, zdali je k výkladu určitého ustanovení potřeba vyšší argumentační a intelektuální náročnost, tzn. je „těžký“ nebo „problematický“, nebo je možno jeho význam nalézt přímo, a je tedy zřejmý, tzn. že výklad je „lehký“ nebo „neproblematický“.
88. Použití normy je tedy nakonec přímo spojeno s jejím výkladem, a pokud tedy Soudní dvůr mluví ve výše uvedeném rozsudku CILFIT a další o „správném použití“, je nutno v této souvislosti vždy současně myslet i na „správný výklad“, ze kterého správné použití vychází. Nakonec jde přece v rozsudku CILFIT a další právě o rozsah povinnosti předložit předběžnou otázku podle čl. 234 odst. 3 ES ohledně otázek týkajících se výkladu práva Společenství(45) .
89. Soudní dvůr tedy v rozsudku CILFIT a další nevymezil dělící čáru mezi právními akty Společenství, které výklad potřebují, a mezi těmi, které žádný výklad nepotřebují. Spíše vnitrostátním soudům, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, přiznal v omezené míře právo výkladu právních aktů Společenství „na vlastní odpovědnost“(46) .
90. Současně se však snažil, aby byla posuzovací pravomoc vnitrostátních soudů vzhledem ke – v čl. 234 odst. 3 ES zakotvené povinnosti položit předběžnou otázku – sledovanému cíli zachování jednotného výkladu a použití práva Společenství omezena a přísnými podmínkami se co nejvíce snažil zabránit eventuálnímu zneužití této možnosti vnitrostátními soudy(47) .
91. Soudní dvůr kromě toho nejprve úzce vymezil pojem pochybnosti týkající se výkladu („správné používání práva Společenství je natolik zřejmé, že není ponechán prostor pro žádné rozumné pochybnosti“).
92. Požadavkem, že si smí být vnitrostátní soud jistý ohledně své odpovědi na jemu položenou otázku jen tehdy, když je přesvědčen, že by stejnou jistotu týkající se výkladu měly také soudy ostatních členských států a Soudní dvůr, a požadavkem, aby bylo přihlíženo ke zvláštnostem práva Společenství a ke specifickým potížím při jeho výkladu, se usiluje o určitou objektivnost hranic posuzovací pravomoci vnitrostátního soudu, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva. Vnitrostátní soud tedy nesmí jednak považovat význam právního ustanovení Společenství za bezpochybný jen ze své vlastní perspektivy a jednak nesmí být konstatování toho, zda je výklad ustanovení jím samotným stejně jako soudy ostatních členských států a Soudním dvorem mimo jakékoliv rozumné pochybnosti, učiněno pouze na základě jemu předloženého doslovného znění tohoto ustanovení(48) .
93. Bylo tohoto stanovení objektivních hranic opravdu dosaženo? Při bližším pozorování je zřejmé, že tyto požadavky ukládají objektivní hranice posuzovací pravomoci vnitrostátních soudů, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, jen zdánlivě nebo alespoň v omezené míře(49) .
94. Vnitrostátnímu soudu zůstává nakonec jen jeho vlastní schopnost úsudku, neboť zjevně nemůže ve skutečnosti přesvědčit sám sebe o tom, „že stejnou jistotu mají také soudy ostatních členských států a Soudní dvůr“ vzhledem k rozhodnutí o položené otázce týkající se výkladu.
95. Kromě toho vyvstává také otázka, na které soudy – na všechny ve všech členských státech, pouze na soudy posledního stupně, na odpovídající specializované soudy atd. – má vnitrostátní soud myslet a také, což musí být v projednávaném případě přezkoumáno, do jaké míry toto zahrnuje i vnitrostátní správní orgány(50) .
96. Vzhledem k tomu, že v každém případě nemá vnitrostátní soud nakonec jiné měřítko než své vlastní, musí být dovolena i otázka, do jaké míry by soud mohl, i když bylo dosaženo jistoty, jinému soudu nebo Soudnímu dvoru přičíst jiné pojetí než své vlastní ohledně položené otázky týkající se výkladu(51) .
97. Vnitrostátní soud však může být povinen, na základě zvláštností práva Společenství a specifických potíží při jeho výkladu, ke kterým je nutno přihlédnout na základě rozsudku ve výše uvedené věci CILFIT a další, pochybovat o takovéto jistotě jiných soudů nebo Soudního dvora. Musí přitom obzvláště uvážit, že na základě jiné jazykové verze se výklad může lišit a že i v případě, že tyto jazykové verze budou s vlastní verzí shodné, nemusí mít podle vnitrostátního právního řádu běžné právní pojmy jak v jiných vnitrostátních právech, tak i v právu Společenství nutně stejný či srovnatelný význam.
98. Vnitrostátní soud musí však pouze vzít v úvahu – jako určité varování – (jazykové) zvláštnosti práva Společenství, které Soudní dvůr uvádí, jakož i zvláštní potíže při jeho výkladu,
ale již ne je zcela „posuzovat“.
99. Proto jsem názoru, že výše uvedený rozsudek ve věci CILFIT a další nelze chápat tak, že by například vnitrostátní soud byl povinen zkoumat právní předpis Společenství ve všech úředních jazycích Společenství(52) . To by vnitrostátním soudům uložilo prakticky neúnosné břemeno, a fakticky by se tak snížilo, i když omezeně, pověření vnitrostátních soudů posledního stupně otázkami práva Společenství, na které je možné odpovědět „jednoznačně“ v souladu s rozsudkem ve věci CILFIT a další, na neupřímný slib či na „taktický tah“(53) .
100. Je tedy nutno konstatovat, že požadavky vyplývající z rozsudku ve věci CILFIT a další nelze chápat jako druh schematicky používaného návodu pro vnitrostátní soudy, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, jak rozhodovat, podle kterého by bylo možno vytyčit objektivní a jasné dělící linie mezi otázkami týkajícími se výkladu, které mohou takové soudy výjimečně rozhodnout samy, a otázkami týkajícími se výkladu, které je nutno položit Soudnímu dvoru. Tyto požadavky nemohou poskytnout žádné měřítko, podle kterého by mohlo být „objektivně“ konstatováno, kdy je význam právního předpisu Společenství natolik zřejmý, že je výklad mimo jakékoli rozumné pochybnosti(54) .
101. To souvisí se skutečností, že právní ustanovení nemůže být samo „o sobě“ jednoznačné, jasné a nemůže mít nepochybný význam(55) . Výklad normy totiž vždy obsahuje, jak jsem již v tomto smyslu konstatovala výše, proces pochopení, který jako takový nelze „převést na matematický vzorec“(56) – to platí především v právu Společenství s jeho četnými variantami výkladu, které zahrnují i dynamický vývoj tohoto Společenství(57) . Právě proto, že se nakonec nedá objektivně určit, nebo jen v omezené míře, kdy je výklad normy natolik zřejmý, že je mimo jakékoli rozumné pochybnosti(58), musí být toto konstatování přenecháno vnitrostátnímu soudu, kterému tato otázka vyvstala(59) .
102. Požadavky uvedené v rozsudku ve věci CILFIT však musejí vnitrostátní soudy nabádat k tomu, aby nevycházely lehkomyslně – nejenom ze své vlastní perspektivy a na základě jim předloženého doslovného znění tohoto ustanovení – z „nepochybného“ výkladu ustanovení práva Společenství. Mají vnitrostátní soudy seznámit se specifiky práva Společenství, aby varovaly před ukvapenými nebo jednostrannými závěry, a tím vedly k „přesvědčivé jistotě“(60) . Tato jistota má být jistotou „odborníka“, který přistupuje k přezkumu otázky práva Společenství a který je o základních vlastnostech práva Společenství informován(61) .
ii) Post-CILFIT a další?
103. Nyní by bylo možno judikaturu ve věci CILFIT a další zpochybnit celkově. Vzhledem k obtížím ohledně použití této judikatury se jeví vhodným učinit několik krátkých poznámek, i když si účastníci řízení toto řízení nevzali jako záminku, aby zásadně zpochybnili judikaturu ve věci CILFIT a další.
104. Ať už jsou výše uvedená kritéria rozsudku ve věci CILFIT a další ve svém konkrétním významu jakkoli nejasná, mohlo by být obtížné definovat na základě Smlouvy vhodnější nebo objektivnější syst ém filtrů pro otázky výkladu, které by měly být položeny Soudnímu dvoru, resp. přenechány vnitrostátním soudům, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva. Například stanovisko přednesené generálním advokátem Jacobsem ve věci Wiener, ve kterém uvádí, že „podmínky“ uvedené v rozsudku ve věci CILFIT a další by měly být použity pouze tehdy, pokud je položena otázka obecného významu a je‑li jednotný výklad opravdu nutný(62), je nepochybně zaměřeno na ten typ otázek, které nejdříve potřebují objasnění ze strany Soudního dvora. Zdá se mi ovšem, že ponechání posouzení významu otázky vnitrostátním soudům, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, a potřeba jednotného výkladu práva Společenství působí ještě další dodatečné potíže a propůjčuje posuzovací pravomoci těchto soudů ještě nejasnější kontury.
105. I kdyby se však Soudnímu dvoru podařilo formulovat jasnější kritéria pro povinnost soudů posledního stupně položit předběžnou otázku, než je tomu v rozsudku ve věci CILFIT a další, zůstal by s poskytnutím možnosti vnitrostátním soudům posledního stupně samostatně rozhodovat otázky výkladu nevyhnutelně spjat jistý volný prostor pro uvážení až do určitého stupně, tedy subjektivní prvek. „Správnost“ takového výkladu, který tyto vnitrostátní soudy považují za „nepochybný“, vyplývá s jistotou teprve až (ze shody) s eventuálním rozsudkem Soudního dvora. Tato okolnost je o to složitější, že bylo na základě rozsudku ve věci Köbler konstatováno, že porušení povinnosti položit předběžnou otázku podle čl. 234 odst. 3 ES patří k těm hlediskům, které je nutno zohlednit ve vztahu k – příslušnými vnitrostátními soudy posuzované – otázce ručení státu za škody, které byly způsobeny ve vztahu k právu Společenství protiprávním rozhodnutím vnitrostátního soudu, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva(63) .
106. Tím bychom, pokud bychom důsledně zohledňovali stále zbývající volný prostor k posouzení, jednak dospěli dokonce k názoru, že by bylo nutno vnitrostátní soudy posledního stupně na základě těchto okolností osvobodit od odpovědnosti. Jednak by byl jako alternativa k systému podle rozsudku ve věci CILFIT a další, v současné nebo lehce pozměněné podobě, myslitelný návrat k bezpodmínečné povinnosti vnitrostátních soudů, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, položit předběžnou otázku(64) . Tento návrat by byl myslitelný v neposlední řadě vzhledem k tomu, že možnost rozhodnout ve zjednodušeném řízení odůvodněným usnesením o předběžné otázce podle čl. 104 odst. 3 jednacího řádu Soudního dvora, nabízí nyní na úrovni Soudního dvora k dispozici „systém filtrů“, který v podstatě kopíruje kritéria z rozsudků ve věcech Da Costa a CILFIT a další.
107. Z pragmatického hlediska je však nutno uvážit – i když by to nemělo být rozhodující –, že i zjednodušené vyřizování předběžných otázek Soudním dvorem v dialogu s vnitrostátními soudy prodlužuje dobu řízení. Přes všechny úvahy a přes napadnutelnost „systému CILFIT a další“ na úrovni zásad je nutno si položit otázku, jestli může Soudní dvůr plnit svou úlohu ochránce práva při výkladu a použití Smlouvy i v Unii s 25 členskými státy a stále rostoucím acquis communautaire, aniž by se alespoň v rámci určitých hranic nespoléhal na – v nejpravdivějším smyslu slova – schopnost úsudku vnitrostátních soudů, i kdyby měla tato dělba práce v praxi působit potíže.
108. Dále tedy budu zkoumat, jak je třeba odpovědět na otázky, které se objevily v původním řízení, na základě stávající judikatury ve věci CILFIT a další.
iii) Ke zvláštnostem tohoto případu – existuje automatická povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce?
109. Předchozí úvahy je nutno mít na mysli, pokud chceme odpovědět na otázku, která vyvstala v projednávaném případě, zda může být pro vnitrostátní soud posledního stupně dána situace CILFIT o nepochybném výkladu, když existuje výklad celního orgánu jiného členského státu podaný v závazné informaci o celním zařazení zboží, který odporuje názoru tohoto vnitrostátního soudu. Podle názoru Komise je nutno na tuto otázku odpovědět záporně, zatímco ostatní účastníci řízení – s rozdílnými zdůrazněními v argumentaci – vycházejí z toho, že taková informace o sazebním zařazení zboží nezakládá automaticky pro vnitrostátní soud pochybnost týkající se výkladu.
110. Nejdříve je nutno konstatovat, že „zřejmosti“ správného výkladu neodporuje obecně to, že zjevně existují „dva“ výklady, protože, jak jsem uvedla výše, ustanovení nemůže být nikdy „samo o sobě“ jednoznačné a jasné, nýbrž výkladu je vždy vlastní určitý více či méně významný prvek rozhodování nebo posuzování, tedy subjektivní hledisko.
111. Může se stát, že výklad vnitrostátního celního orgánu je podle použité argumentace vhodný k tomu, aby vnitrostátnímu soudu otevřel nový způsob pohledu, a soud tím zapochyboval o výkladu, který učinil. Může to také ale znamenat, jak to uvádí nizozemská vláda, že je z pohledu vnitrostátního soudu jasné, že výklad učiněný vnitrostátním celním orgánem je nevhodný nebo že se celní orgán mýlí.
112. To je výstižné nejen pro případ, kdy má vnitrostátní soud k dispozici odchylný výklad podaný vnitrostátním správním orgánem, nýbrž obecně pro případ, kdy existují vzájemně odchylné výklady učiněné vnitrostátními soudy. Pro soudy, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, tu ovšem platí podle rozsudku ve věci CILFIT požadavek, že soud musí být přesvědčen, že stejnou jistotu by měly i soudy ostatních členských států a také Soudní dvůr.
113. Jak jsem již uvedla výše, jedná se přitom o varování, které soudy, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, podněcuje k „myšlenkovému ujištění“, a nikoli o faktor, který by mohl být skutečně tímto soudem empiricky uplatněn; přesto se mi na druhou stranu zdá, že „stejná jistota“ „pro soudy ostatních členských států“ bude přinejmenším principiálně vyvrácena tehdy, když má vnitrostátní soud posledního stupně skutečně
k dispozici výklad učiněný nějakým takovým soudem, který výkladu vnitrostátního soudu odporuje.
114. V projednávaném případě však není nutné řešit tuto otázku. Stejně tak může zůstat otevřena otázka, jestli je toto nutno chápat ve vztahu ke všem druhům soudů nebo jen k některým druhům soudů ostatních členských států nebo za určitých okolností také ve vztahu k soudům téhož členského státu, protože se zde v každém případě jedná o celní orgán
členského státu.
115. Skutečnost, že existuje závazná informace o sazebním zařazení zboží vydaná takovým orgánem, ve které je zastoupen výklad KN, který vnitrostátní soud posledního stupně nesdílí, nemusí podle mého názoru ipso facto
otřást přesvědčením tohoto soudu, že stejnou jistotu by ohledně správného výkladu KN měly i soudy ostatních členských států.
116. V této souvislosti je nutno poukázat na skutečnost, že ve výroku rozsudku ve věci CILFIT a další již není opakován požadavek přesvědčení ohledně jistoty soudů ostatních členských států, nýbrž je místo něho odkazováno na „nebezpečí vzájemně se lišících soudních rozhodnutí uvnitř Společenství“. Toto nebezpečí je zjevně aktuální v okamžiku, kdy se vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, odchyluje od existujícího soudního rozhodnutí vnitrostátního soudu jiného členského státu, resp. má v úmyslu se odchýlit. Naproti tomu není v případě informace o sazebním zařazení zboží vydané vnitrostátním celním orgánem členského státu nutně řečeno, že by také vnitrostátní soud tohoto členského státu sdílel výklad učiněný celním orgánem, a že by tím – když se vnitrostátní soud jiného členského státu od tohoto výkladu odchýlí – vzniklo nebezpečí vzájemně se lišících soudních rozhodnutí. Mohli bychom to vyjádřit i tím způsobem, že se dialogu o výkladu práva Společenství v rámci systému spolupráce vytvořeného podle článku 234 ES účastní Soudní dvůr a vnitrostátní soudy, nikoli však vnitrostátní správní orgány.
117. Pokud se tedy procesní subjekt dovolává před vnitrostátním soudem, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, jako je tomu v projednávaném případě, závazné informace o sazebním zařazení zboží vydané vnitrostátním celním orgánem jiného členského státu, která se neshoduje s výkladem KN, jenž považuje tento vnitrostátní soud posledního stupně za správný, neznamená to automaticky povinnost tohoto soudu obrátit se na Soudní dvůr s předběžnou otázkou týkající se výkladu KN. Spíše musí soud sám posoudit, jestli si smí být „jistý“ správným výkladem. Výklad a argumenty obsažené v závazné informaci o sazebním zařazení zboží, o něž se bude opírat, mohou přitom jistotu soudu – jako ostatně každá jiná relevantní informace v souvislosti s dotčenou otázkou výkladu – posílit nebo oslabit.
118. Pojem dělby moci, kterého se dovolává rakouská vláda, nehraje v těchto souvislostech přísně vzato žádnou roli, protože se nejedná o vázanost vnitrostátního soudu právním názorem vnitrostátního správního orgánu, nýbrž pouze o to, do jaké míry tento – jiný – právní názor způsobuje povinnost předložit vyvstalou otázku výkladu Soudnímu dvoru k – nezávislému – rozhodnutí.
119. Pro úplnost budiž ještě zmíněn cíl – sledovaný prostřednictvím řízení o rozhodnutí o předběžné otázce upraveného v článku 234 ES, a zejména povinnosti položit předběžnou otázku stanovené v odstavci 3 tohoto ustanovení – zachování jednotného výkladu a použití práva Společenství, na který někteří účastníci řízení právem poukazovali.
120. K tomu je nutno obecně poznamenat, že úplná jednotnost může být zajištěna jenom tehdy, pokud by musela být opravdu každá (relevantní) otázka výkladu, která by se vyskytla před vnitrostátním soudem, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, předložena Soudnímu dvoru. Ani potom by však nebyl systém dokonalý, dokud by – jak je tomu v případě ustálené judikatury – směl vnitrostátní soud sám posuzovat důležitost otázky práva Společenství pro vnitrostátní původní řízení(65), neboť i toto posouzení předpokládá(66) opět určitou představu o obsahu a oblasti použití ustanovení Společenství, na které se např. jedna strana odvolává.
121. Každé dělení funkcí mezi Soudní dvůr a vnitrostátní soud v rámci právní ochrany Společenství má tedy jistý dopad na stupeň jednotnosti výkladu a použití práva Společenství, a otázka tedy zní, kde a jak vytyčit hranice podle ustanovení Smlouvy a na základě judikatury ve věci CILFIT.
122. Z výše objasněných důvodů jsem tedy v tomto případě názoru, že existence závazné informace o sazebním zařazení zboží vydaná vnitrostátním celním orgánem jiného členského státu nebrání vnitrostátnímu soudu, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, v tom, aby ve smyslu judikatury ve věci CILFIT rozhodl otázku výkladu na svou vlastní odpovědnost.
iv) Existuje povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě zásady rovnosti?
123. Nakonec Intermodal uplatnila, že podle zásady rovnosti musí být KN použita na stejné případy stejně, a že se tedy vnitrostátní soud nemůže v žádném případě odchýlit od závazné informace o sazebním zařazení zboží, aniž by se obrátil na Soudní dvůr s předběžnou otázkou, aby tak bylo zajištěno stejné a jednotné použití KN.
124. Pro individuální právní akty, jako je závazná informace o sazebním zařazení zboží, je především charakteristické, že se jí může zásadně dovolávat pouze adresát takového právního aktu. Tím ovšem není vyloučeno, že bude rozhodnuto vůči třetí osobě v jiném smyslu než v tomto právním aktu, a tudíž vzniká nebezpečí, že vůči třetí osobě bude postupováno ohledně zařazení jejího zboží „nestejně“ ve srovnání s majitelem určité závazné informace o sazebním zařazení zboží. Jinak by zákonodárce Společenství mohl pověřit vnitrostátní celní orgány vydáváním obecně závazných informací o sazebním zařazení zboží, kterých by se tedy mohly dovolávat všechny osoby, které v členském státě přihlašují k proclení odpovídající zboží. Takovéto obecně platné informace o sazebním zařazení zboží by se ovšem rovnaly nařízení o sazebním zařazení zboží, což je vyhrazeno pouze Komisi, a logicky tak jejich vydávání nesmí být decentralizováno nebo přeneseno na jednotlivé vnitrostátní celní orgány.
125. Závazné informace o sazebním zařazení zboží v současné podobě přinejmenším zvyšují právní jistotu a přispívají – opatřeními, která má učinit Komise, jako je vydání nařízení o sazebním zařazení zboží – k větší jednotnosti v použití celního práva Společenství, i když tato jednotnost není zajištěna úplně.
126. Prozatím tedy nevycházím z toho – tato otázka také nebyla takto položena – že by stávající mechanismus závazných informací o sazebním zařazení zboží jako takový porušoval zásadu rovnosti.
127. Pokud tento systém připouští – v každém případě dočasně – nestejnosti např. na základě rozdílných výkladů vnitrostátního celního orgánu a vnitrostátního soudu, tak si v každém případě nemyslím, že by tato skutečnost mohla odůvodnit změnu rozsahu povinnosti vnitrostátních soudů, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, položit předběžnou otázku, jak je zakotveno v čl. 234 odst. 3 ES a vyloženo v judikatuře ve věci CILFIT a další(67) .
v) Závěry pro projednávaný případ vyplývající z judikatury ve věci CILFIT a další
128. Na základě výše uvedeného mohou být ve světle judikatury ve věci CILFIT a další s ohledem na první předběžnou otázku učiněny následující závěry:
1. Pokud se procesní subjekt ve sporu o zařazení určitého zboží do KN dovolává před vnitrostátním soudem posledního stupně názoru vnitrostátního celního orgánu, který byl vyjádřen v závazné informaci o sazebním zařazení zboží pro obdobné nebo srovnatelné zboží vydané třetí osobě, není tento soud automaticky povinen, považuje-li za správný jiný výklad než ten, který byl vyjádřen v závazné informaci o sazebním zařazení zboží, obrátit se na Soudní dvůr s předběžnou otázkou týkající se výkladu.
2. Dotčený vnitrostátní soud posledního stupně může rozhodnout otázku výkladu KN sám na svou vlastní odpovědnost, pokud si je i přes odlišný názor vnitrostátního celního orgánu jist správností svého výkladu.
3. Přitom ale musí brát v úvahu zvláštnosti práva Společenství a specifické problémy při jeho výkladu a – popřípadě se zohledněním výkladu a argumentů obsažených v závazné informaci o sazebním zařazení zboží, o které se toto opře – dospět k názoru, že s ohledem na tyto okolnosti by soudy ostatních členských států a Soudní dvůr měly stejnou jistotu ohledně výkladu KN.
4. Ze zásady rovnosti nevyplývá žádná změna takto stanoveného rozsahu povinnosti vnitrostátních soudů, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, položit předběžnou otázku.
B – K druhé předběžné otázce
129. Druhá předběžná otázka se týká otázky, zda je nutno vykládat číslo 8709 KN tak, že vozidla, která mají charakteristiky dotčeného vozidla v původním řízení, spadají pod uvedené číslo.
1. Stručný popis argumentů účastníků řízení
130. K otázce sazebního zařazení zboží se vyjádřily Komise, nizozemská vláda a Intermodal.
131. Komise v projednávaném případě považuje za rozhodující především tu část vysvětlivek harmonizovaného systému k číslu 8709, podle které mohou být používána „vozidla tohoto typu také v přístavech, skladech, atd.“, protože účel použití může být podle ustálené judikatury objektivním kritériem pro sazební zařazení. Komise odkazuje na to, že předmětná vozidla byla vyvinuta speciálně pro potřeby návěsů v odbytových centrech a velkých obchodních domech. Nizozemská vláda se v podstatě připojuje k názoru Gerechtshof a k úvahám generálního advokáta v původním řízení, podle kterých je nutno sporná vozidla zařadit pod číslo 8709 KN. Podle generálního advokáta se toto číslo vztahuje jednak na zvláštní druh vozíků, které samy přepravují zboží, a dále na zvláštní druh traktorů. Jestliže zdvižná plošina sporných vozidel slouží k připojení návěsu, nejedná se o vozidla k přepravě zboží podle vysvětlivky harmonizovaného systému k číslu 8709. O traktory ve smyslu tohoto čísla se nemůže opět jednat z toho důvodu, že tyto slouží k tažení malých návěsů nebo zavazadlových vozíků, k čemuž nejsou sporná vozidla vhodná. Podle názoru Intermodal hovoří proti zařazení do čísla 8709 KN jen to, že sporná vozidla mají podobný výkon jako traktory, na které se vztahuje číslo 8701 KN. Protože však tento rozdíl existuje podle textu vysvětlivek harmonizovaného systému pouze obecně, neodporuje tento faktor celkově zařazení pod číslo 8709 KN.
2. Závěry
132. Nejprve je nutno připomenout ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle které je nutno hledat v zájmu právní jistoty a snadného přezkoumání rozhodující kritéria pro sazební zařazení zboží obecně v jeho objektivních znacích a vlastnostech, jak jsou stanoveny v doslovném znění čísel KN a v poznámkách k odstavcům nebo kapitolám(68) .
133. Vysvětlivky vypracované Komisí ke KN a Radou pro spolupráci v oblasti celnictví k harmonizovanému systému přispívají výraznou měrou k výkladu jednotlivých sazebních čísel, aniž by však byly právně závazné(69) .
134. Zaprvé je nutno konstatovat, že KN se v čísle 8701 obecně vztahuje na „traktory“, pod čímž si je nutno představit, jak vyplývá z vysvětlivek harmonizovaného systému, zemědělské traktory, ale také jiné, používané v průmyslu, které jsou určeny k tažení různých nákladů a mají k dispozici nanejvýš bezvýznamnou ložnou plochu; dále mohou mít také kabinu řidiče a zdvihací zařízení pro připojení pracovních nástrojů nebo nákladů.
135. Od toho je nutno odlišovat takzvané „traktory a tahače“, které podle nadpisu čísla 8701 KN tvoří vlastní kategorii, která se liší od kategorie pod číslem 8709 KN vyňaté z obecné kategorie traktorů, která zase zahrnuje různé druhy „vozíků a malých tahačů“.
136. Na základě vysvětlivek harmonizovaného systému k číslu 8709 je nutno konstatovat, že v případě vozidel spadajících pod toto číslo se obecně řečeno jedná o typ „malých“ tahačů, jaké jsou používány v továrnách, ve skladech, v přístavech nebo na železničních nástupištích. Odlišují se od ostatních traktorů mimo jiné svou nízkou rychlostí nepřekračující obvykle 30‑35 km/h a mají malý poloměr rejdu. Traktory v tomto smyslu nemají dále obyčejně žádnou kabinu řidiče a zahrnují i vozíky, které jsou řízeny vestoje.
137. Jak poznamenala nizozemská vláda, vztahují se vysvětlivky harmonizovaného systému k číslu 8709 jednak na vozíky, které mají ložnou plochu, na kterou nebo do které může být ukládáno zboží, jednak se vztahují na malé tahače takového druhu, jaké jsou používány na železničních nástupištích ale také v přístavech a skladech k tažení malých přívěsů. Jelikož v tomto případě sporná vozidla disponují podle popisu předkládajícího soudu toliko zdvižnou plošinou, která slouží k připojení návěsů, jeví se jako vhodné zařazení nikoli mezi vozíky, na kterých může být přepravováno zboží, nýbrž jako malé tahače posledně jmenovaného druhu.
138. V tomto případě má ovšem význam to, že v souvislosti s takovými malými tahači jsou ve vysvětlivkách harmonizovaného systému uváděny také „malé přívěsy“ nebo „zavazadlové vozíky“. Mimoto ukazují na skutečnost, že vozíky ve smyslu čísla 8709 KN jsou obecně lehčí a mají menší výkon než traktory a tahače podle čísla 8701 KN.
139. Vozidla, jako jsou ta, o která se jedná v projednávaném případě, se však mimo jiné vyznačují následujícími znaky: mají, jak udává sama Intermodal, takový výkon, jako traktory a tahače ve smyslu čísla 8701 KN, mají uzavřenou kabinu řidiče a neslouží – jako vozíky a malé tahače – k přepravě malých přívěsů takového typu, jako jsou zavazadlové vozíky, nýbrž k přepravě návěsů nebo přívěsů, kdy se může jednat dokonce o takzvané mega‑ nebo jumbo‑přívěsy.
140. Vozidlo s těmito znaky neodpovídá profilu malých tahačů nebo vozíků podle čísla 8709 KN, jak jsem jej nastínila výše na základě vysvětlivek harmonizovaného systému.
141. Je tudíž třeba na druhou předběžnou otázku odpovědět, že číslo 8709 musí být vykládáno tak, že nezahrnuje vozidla s takovými vlastnostmi a charakteristikami, jakými se vozidla dotčená v původním řízení vyznačují.
V – Závěry
142. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky odpověděl následujícím způsobem:
„1. V řízení před vnitrostátním soudem, v němž se procesní subjekt dovolává zařazení – uvedeného v závazné informaci o sazebním zařazení zboží, která byla udělena třetí osobě celním orgánem jiného členského státu –, které podle názoru vnitrostátního soudu není v souladu s kombinovanou nomenklaturou,
– není vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí lze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, povinen položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu nebo – pokud se jako u závazné informace o sazebním zařazení zboží nejedná o právní akt orgánů Společenství – platnosti,
– není vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí již nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, automaticky povinen položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu kombinované nomenklatury, považuje‑li za správný jiný výklad kombinované nomenklatury než ten, který je uveden v závazné informaci o sazebním zařazení zboží. Soud posledního stupně může vyvstalou otázku výkladu kombinované nomenklatury rozhodnout sám na svou vlastní odpovědnost, pokud si je i přes jiný názor vnitrostátního celního orgánu jistý správností svého výkladu. Musí však přitom brát v úvahu zvláštnosti práva Společenství a specifické problémy vyplývající z jeho výkladu a – při zohlednění výkladu obsaženého v závazné informaci o sazebním zařazení zboží, jakož i argumentů, na kterých se výklad zakládá – dospět k názoru, že s ohledem na tyto okolnosti by i soudy ostatních členských států a samotný Soudní dvůr měly stejnou jistotu ohledně tohoto výkladu.
2. Číslo 8709 kombinované nomenklatury musí být vykládáno tak, že nezahrnuje vozidla s takovými vlastnostmi a charakteristikami, jakými se dotčená vozidla vyznačují.“
(1) .
(2)
–	Úř. věst. L 256, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 382.
(3)
–	L 292, s. 1, dále jen „nařízení č. 2658/87“.
(4)
–	Harmonizovaný systém popisu a číselného označování zboží, který byl zřízen mezinárodní úmluvou uzavřenou dne 14. června 1983, která byla schválena, jakož i její pozměňovací protokol, jménem Společenství rozhodnutím Rady 87/369/EHS ze dne 7. dubna 1987 o uzavření Mezinárodní úmluvy o harmonizovaném systému popisu a číselného označování zboží a protokolu o její změně (Úř. věst. L 198, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 288, dále jen „harmonizovaný systém“).
(5)
–	Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307.
(6)
–	Úř. věst. 1997, L 17, s. 1; Zvl. vyd. 02/08, s. 179, dále jen „celní kodex“.
(7)
–	Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3.
(8)
–	Úř. věst. 1997, L 9, s. 1; Zvl. vyd. 02/08, s. 3, dále jen „prováděcí nařízení“.
(9)
–	Rozsudek ze dne 22. října 1987 (314/85, Recueil, s. 4199).
(10)
–	Rozsudek ze dne 6. října 1982 (283/81, Recueil, s. 3415).
(11)
–	Viz mimo jiné rozsudky ze dne 10. dubna 1984, Von Colson a Kamann (14/83, Recueil, s. 1891, bod 26); ze dne 12. června 1990, Německo v. Komise (C‑8/88, Recueil, s. I‑2321, bod 13), a ze dne 13. ledna 2004, Kühne & Heitz (C‑453/00, Recueil, s. I‑837, bod 20).
(12)
–	Viz rozsudek ze dne 5. února 1963, Van Gend & Loos (26/62, Recueil, s. I‑837, bod 16).
(13)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 24. května 1977, Hoffmann‑La Roche (107/76, Recueil, s. 957, bod 5); ze dne 16. července 1992, Lourenço Dias (C‑343/90, Recueil, s. I‑4673, bod 14); ze dne 27. října 1982, Elestina (35/82 a 36/82, Recueil, s. 3723, bod 8); ze dne 18. března 2004, Siemens a ARGE Telekom (C‑314/01, Recueil, s. I‑2549, bod 33), a ze dne 7. října 2004, Sintesi (C‑247/02, Sb. rozh. s. I‑9215, bod 21).
(14)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 4. listopadu 1997, Parfums Christian Dior (C‑337/95, Recueil, s. I‑6013, bod 25); ze dne 4. června 2002, Lyckeskog (C‑99/00, Recueil, s. I‑4839, bod 14), jakož i rozsudek Hoffmann‑La Roche, již uvedený v poznámce pod čarou 13, bodu 5.
(15)
–	Viz rozsudky ze dne 27. března 1963, Da Costa en Schaake a další (28/62 až 30/62, Recueil, s. 60); Cilfit a další (již uvedený v poznámce pod čarou 10), bod 14, a Parfums Christian Dior (již uvedený v poznámce pod čarou 14), bod 29.
(16)
–	Rozsudek CILFIT a další (již uvedený v poznámce pod čarou 10), body 16 a 21.
(17)
–	Rozsudek Foto-Frost (již uvedený v poznámce pod čarou 9), bod 20.
(18)
–	Viz rozsudek Foto-Frost (již uvedený v poznámce pod čarou 9), body 15 a 17.
(19)
–	Tamtéž, bod 14.
(20)
–	Viz bod 39 výše.
(21)
–	Rozsudky ze dne 21. února 1991, Zuckerfabrik (C‑143/88 a C‑92/89, Recueil, s. I‑415, bod 33); ze dne 9. listopadu 1995, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft a další (C‑465/93, Recueil, s. I‑3761, bod 30), a ze dne 17. července 1997, Krüger (C‑334/95, Recueil, s. I‑4517, bod 44).
(22)
–	Rozsudek Zuckerfabrik (uvedený v předcházející poznámce pod čarou ), bod 23.
(23)
–	Soudem dosud neobjasněná otázka, zda a do jaké míry může být judikatura ve věci CILFIT rozšířena eventuálně na otázky platnosti, je v současnosti předmětem věci Gaston Schul Douane (C‑461/03) projednávané před Soudním dvorem (Úř. věst. 2004, C 7, s. 23). V tomto řízení o předběžné otázce pokládá totiž College van Beroep voor het bedrijfsleven otázku, do jaké míry má soud posledního stupně možnost nepoužít ustanovení nařízení Společenství, aniž by se obrátil na Soudní dvůr s předběžnou otázkou týkající se platnosti tohoto ustanovení, když již Soudní dvůr prohlásil některá ustanovení srovnatelného nařízení za neplatná.
(24)
–	V tomto případě neexistuje žádné rozhodnutí Soudního dvora v podobném případu zařazení podle KN ve smyslu rozsudku ve věci Da Costa, kdy by výjimečně odpadl „vnitřní důvod“ povinnosti soudu posledního stupně obrátit se na Soudní dvůr s předběžnou otázkou týkající se výkladu KN. Viz bod 44 výše, stejně jako rozsudky ve věci 28/62 až 30/62 (citace v poznámce 15) nebo ve věci C‑337/95 (citace v poznámce 14), bod 29.
(25)
–	Viz čl. 4 odst. 5 a čl. 12 odst. 1 celního kodexu.
(26)
–	Rozsudek ze dne 29. ledna 1998, Lopex (C‑315/96, Recueil, s. I‑317, bod 19).
(27)
–	Viz rozsudek Foto‑Frost (citace viz poznámka 9), bod 16, stejně jako rozsudky ze dne 23. dubna 1986, Les Verts v. Parlament (294/83, Recueil, s. 1339, bod 23); ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultures (C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, bod 40), nebo ze dne 1. dubna 2004, Jégo‑Quéré (C‑263/02 P, Recueil, s. I‑3425, bod 30).
(28)
–	Viz mimo jiné rozsudky ze dne 21. března 2000, Greenpeace a další C‑6/99, Recueil, s. I‑1651, bod 53), nebo ze dne 25. října 1972, Hägeman v. Komise (96/71, Recueil, s. 1005, body 9 až 13).
(29)
–	Rozsudek ze dne 18. října 1990, Dzodzi (spojené věci 297/88 a C‑197/89, Recueil, s. I‑3763).
(30)
–	Viz k tomu výslovně rozsudek Dzodzi (viz poznámku pod čarou 29), bod 42.
(31)
–	Viz rozsudek ze dne 22. ledna 2004, Timmermans (spojené věci C‑133/02 a C‑134/02, Recueil, s. I‑1125, bod 21 až 24).
(32)
–	Viz např. rozsudek ze dne 17. května 2001 ve věci C‑119/99 (Hewlett Packard, Recueil, s. I‑3981); viz také rozsudek ve věci C‑6/99 (citace v poznámce 28), bod 55.
(33)
–	Rozsudek CILFIT (viz poznámku pod čarou 10), bod 2 až 4.
(34)
–	Tamtéž, bod 16 a 21.
(35)
–	Tamtéž.
(36)
–	Tamtéž, bod 17.
(37)
–	Tamtéž, bod 18 až 20.
(38)
–	Srov. k tomu Bebr, „The Rambling Ghost of ‚Cohn-Bendit‘: Acte Clair and the Court of Justice“, Common Market Law Review
20/1983, 439 (466 a násl. a 471); Rasmussen, „The European Court’s Acte Clair Strategy in C.I.L.F.I.T. (nebo: Acte Clair, of course! But What does it Mean?)“, EL Rev 342/1984, 342 (256 a násl.); Mancini/Keeling, „From CILFIT to ERT: the Constitutional Challenge facing the European Court“, Y.E.L.
11/1991, 1 (4).
(39)
–	Srov. Lenaerts v: Arts, Europees Procesrecht, 2003, s. 88.
(40)
–	Rozsudek CILFIT (citován v poznámce pod čarou 10), bod 16.
(41)
–	Viz stanovisko generálního advokáta Capotortiho ze dne 13. července 1982 ve věci CILFIT (rozsudek citován v poznámce pod čarou 10), bod 4; pro diskusi k významu této doktríny viz Bebr (poznámka pod čarou 39), s. 440 a násl.
(42)
–	Podle ustálené judikatury je toto dělení úkolů popsáno tak, že se Soudní dvůr omezí na výklad pouze relevantních právních předpisů Společenství, zatímco vnitrostátnímu soudu je vyhrazeno, aby tímto způsobem vyložené normy použil na konkrétní případy. Srov. mimo jiné rozsudek Da Costa (viz poznámku pod čarou 15), s. 81, jakož i rozsudky ze dne 7. listopadu 2002, Lohmann a další (spojené věci C‑260/00 až C‑263/00, Recueil, s. I‑10045, bod 26 až 28); ze dne 10. května 2001, Agorà a Excelsior (spojené věci C‑223/99 a C‑260/99, Recueil, s. I‑3605, body 23 a 24), nebo ze dne 12. února 1998, Cordelle (C‑366/96, Recueil, s. I‑583, bod 8).
(43)
–	V této ambivalenci se zjevně pohybovala již vysvětlení uplatněná účastníky řízení ve věci CILFIT. Z části bylo předneseno, že zcela jednoznačná nebo nepochybná ustanovení nepotřebují žádný výklad, resp. by žádná „otázka výkladu“ nevyvstala, a nevztahuje se tedy na ně povinnost položit předběžnou otázku podle čl. 234 odst. 3 ES, z části bylo připuštěno, že i jednoznačná ustanovení potřebují určitý výklad, povinnost položit předběžnou otázku se však vztahuje pouze na ustanovení, jejichž výklad je pochybný a činí „skutečné a opravdové problémy“: viz rovněž bod 78 výše, nebo vysvětlení účastníků řízení v rozsudku CILFIT (citován v poznámce pod čarou 10), s. 3420 a násl.
(44)
–	Stanovisko generálního advokáta Capotortiho ve věci CILFIT (uvedené v poznámce pod čarou 42; rozsudek citován v poznámce 10), bod 4; srov. také Pescatore, „Interpretation of Community Law and the Doctrine of ‚Acte Clair‘“ v: Legal Problems of an Enlarged European Community, 1972, 27 (41 a 43 a násl.).
(45)
–	Viz bod 78 výše a rozsudek CILFIT (citovaný v poznámce 10), body 2 a 3.
(46)
–	Rozsudek CILFIT (citace v poznámce 10), bod 16.
(47)
–	K okolnostem rozsudku CILFIT viz. dále např. úvahy generálního advokáta Tizzana v jeho stanovisku ze dne 21. února 2002 ve věci Lyckeskog (rozsudek citován v poznámce pod čarou 14), bod 56 a násl.
(48)
–	Srov. Bebr (citace viz poznámka 39), s. 469.
(49)
–	Viz bod 9 stanoviska generálního advokáta Capotortiho předneseného ve věci Cilfit (citace v poznámce pod čarou 42); viz rovněž Pescatore (citováno v poznámce pod čarou 45), s. 42.
(50)
–	Viz k tomu níže, body 116 a násl.
(51)
–	Kriticky k tomuto předpokladu a s četnými příklady: Wattel, „Köbler, Cilfit and Welthgrove: We Can’t Go On Meeting Like This“, CML Rev. 2004, s. 177 (179).
(52)
–	Viz stanovisko generálního advokáta Jacobse ze dne 10. července 1997 ve věci Wiener (C‑338/95, rozsudek ze dne 20. listopadu 1997, Recueil, s. I‑6495), bod 65, nebo stanovisko generálního advokáta Tizzana ve věci C‑99/00 (rozsudek citován v poznámce 14), č. 75.
(53)
–	Tak Rasmussen (citace v poznámce 39), s. 242.
(54)
–	Samozřejmě, že odpovídá zkušenosti každého, kdo používá právo, že existují ustanovení, jejichž význam je jasný a přímý nebo se po určitém kroku při výkladu zřetelně nabízí nebo se dokonce rozumným způsobem jeví jako jediný možný. Problémem však je – a právě tento problém je základem rozsudku CILFIT –, že nelze tento krok, který soudce při výkladu učiní, objektivizovat – a tudíž ani dopředu určit.
(55)
–	Pierre Pescatore to v „Das Vorabentscheidungsersuchen – Die Entwicklung des Systems“ in: 1952–2002: Fünfzigjähriges Bestehen des Gerichtshofes der Europäischen Gemeinschaften (Kolloquium über die Zusammenarbeit zwischen dem Gerichtshof a den nationalen Gerichten),
3. Dezember 2002, 17 (27), vyjádřil tak, „že v normativním světě, ve kterém žijeme, není nic zcela jasné, neboť všechny právní pojmy jsou zachyceny polysémií systému, který je neustále v pohybu“.
(56)
–	Je v povaze práva samotného, že je svou podstatou vázáno na možnost jazykového vyjádření, a tím je stejnou měrou nejasné a nedokonalé tak jako samotný jazyk. Nalézání práva není žádným „objektivním nalézáním“ ve smyslu přírodních věd (přičemž v samotné přirodovědecké souvislosti je nutno používat tento termín opatrně). Judikatura tudíž není prakticky nikdy čistě nalézací nebo subsumpční proces, nýbrž obsahuje také prvek rozhodovací, jak je to velmi hezky vyjádřeno v soudní formuli „poznal právo (tzn. vyhlásil rozsudek)“/„dit pour droit“. Srov. k tomu Larenz a Canaris, Methodenlehre der Rechtswissenschaft ; 3. Auflage 1995, 28 a násl.; Schübel‑Pfister, Sprache a Gemeinschaftsrecht: die Auslegung der mehrsprachig verbindlichen Rechtstexte durch den Europäischen Gerichtshof, 2004, 112 a násl.
(57)
–	Viz rozsudek CILFIT (poznámka pod čarou 10), bod 20.
(58)
–	Lze sice uvést přípustné metody výkladu, jak je vypočítává Soudní dvůr v rozsudku CILFIT pro právo Společenství. Ani použití těchto metod však nevede přesně vzato k jedinému správnému výsledku. I když bude přijato pořadí různých výkladových kritérií, je určitý prostor k posouzení nevyhnutelný. Výchozím bodem a – zde se právnické nauky o metodách neshodují – konečným bodem výkladu bude obecně jazykový text, ve kterém je vyjádřeno právo, ale mezi tím leží široké pole s různě schůdnými cestami. Kdo s tímto konstatováním nesouhlasí již z metodických resp. (právně‑)nalézacích důvodů, musí přinejmenším připustit, že výklad – zvláště práva Společenství – představuje proces s mnoha proměnnými, který způsobuje, že dva soudy i přes nejpřesnější pozorování zvláštností práva Společenství a příslušných metod výkladu mohou dospět k rozdílným výsledkům výkladu.
(59)
–	P. Pescatore poukázal trefně v souvislosti s naukou o „acte clair“ na to, že se při konstatování soudce, že existuje „jasné“ právní ustanovení, jedná vlastně jen o prostředek k ukončení a rozhodnutí diskuse o výkladu, při kterém soudce ve skutečnosti jednoduše pojme svůj vlastní výklad právního ustanovení. Viz P. Pescatore (citace v poznámce 45), s. 41.
(60)
–	Srov. také stanovisko generálního advokáta Tizzana ve věci C‑99/00 (rozsudek citován v poznámce 14), bod 75.
(61)
–	Srov. Timmermans, „Over de prejudiciële procedure en ‚acte clair‘“, in: Mok-aria: opstellen aangeboden aan prof. mr. M. R. Mok ter gelegenheid van zijn 70e verjaardag, 2002, 349 (354); Dauses, Vorabentscheidungsverfahren, 2. vyd., 1995, s. 113; Holoubek, „Vorlageberechtigung a Vorlageverpflichtung“ in: Das EuGH-Verfahren in Steuersachen, 2000, 45 (61).
(62)
–	Stanovisko generálního advokáta Jacobse ve věci C‑338/95 (citace v poznámce 53), bod 64.
(63)
–	Rozsudek ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01, Recueil, s. I‑10239, bod 55); viz k tomu kriticky Wattel (citace v poznámce 52), s. 177 (178 a násl.).
(64)
–	A tím zcela přenechat „filtrování“ otázek výkladu Soudnímu dvoru.
(65)
–	Viz rozsudek CILFIT (citace v poznámce 10), bod 10, nebo zejména rozsudky ze dne 28. června 1984, Moser (180/83, Recueil, s. 2539, bod 6); ze dne 5. října 1988, Alsatel (247/86, Recueil, s. 5987, bod 8); ze dne 27. října 1993, Enderby (C‑127/92, Recueil, s. I‑5535, bod 10); ze dne 2. června 1994, AC‑ATEL Electronics (C‑30/93, Recueil, s. I‑2305, bod 19), a ze dne 15. prosince 1995, Bosman (C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 59).
(66)
–	Rovněž nesmí být přehlédnuto, že také rozsudky, jak právě demonstruje rozsudek CILFIT, potřebují výklad – přenositelnost, resp. význam jsou často rozhodujícím bodem při řešení otázek práva Společenství – a že tudíž také v případě „acte éclairé“ zůstane někdy pro vnitrostátní soudy rozsáhlý prostor k uvážení. Srov. k tomu Kanninen, „La marge de manoeuvre de la juridiction suprême nationale pour procéder à un renvoi préjudiciel à la Cour de justice des Communautés européennes“ in: Colneric u. a. (vydavatel), Une communauté de droit: Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, 2003, s. 611 (616).
(67)
–	Totéž platí ostatně přeneseně – mohlo by se říci tím spíše – v souvislosti s otázkou povinnosti vnitrostátních soudů, jejichž rozhodnutí lze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, položit předběžnou otázku.
(68)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 7. února 2002 ve věci C‑276/00 (Turbon International, Recueil, s. I‑1389, bod 21) a ve spojených věcech C‑260/00 až C‑263/00 (citace v poznámce 43), bod 30.
(69)
–	Viz rozsudek ze dne 28. dubna 1999 ve věci C‑405/97 (Mövenpick Deutschland, Recueil, s. I‑2397, bod 18).