62016CC0465
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
PAOLA MENGOZZIHO
přednesené dne 3. října 2018 (
1
)
Věc C‑465/16 P
Rada Evropské unie
proti
Growth Energy,
Renewable Fuels Association
„Kasační opravný prostředek – Dumping – Dovoz bioetanolu pocházejícího ze Spojených států amerických – Konečné antidumpingové clo – Nařízení (ES) č. 1225/2009 – Aktivní legitimace sdružení, která zastupují nevyvážející výrobce – Bezprostřední dotčení – Článek 9 odst. 5 – Nemožnost uložit antidumpingové clo pro každého dodavatele – Uložení antidumpingového cla na úrovni dodavatelské země – Články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody Světové obchodní organizace (WTO) – Konformní výklad“
I. Úvod
1.
V projednávané věci se Rada Evropské unie, podporovaná Evropskou komisí, domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 9. června 2016, Growth Energy a Renewable Fuels Association v. Rada (T‑276/13, EU:T:2016:340), kterým Tribunál zrušil prováděcí nařízení Rady (EU) č. 157/2013 ze dne 18. února 2013 o uložení konečného antidumpingového cla na dovoz bioetanolu pocházejícího ze Spojených států amerických (
2
) v rozsahu, v němž se týká čtyř výrobců bioetanolu zastoupených sdruženími Growth Energy a Renewable Fuels Association.
2.
Sdružení Growth Energy (dále jen „GE“) a Renewable Fuels Association (dále jen „RFA“) podala vedlejší kasační opravný prostředek proti závěrům Tribunálu, ve kterých konstatoval částečnou nepřípustnost jejich žaloby.
3.
Jak uvedu v analýze první části prvního důvodu hlavního kasačního opravného prostředku, domnívám se, že Tribunál nesprávně konstatoval, že žaloba v prvním stupni sdružení GE a RFA byla přípustná v rozsahu, v němž byla podána jménem čtyř amerických výrobců bioetanolu, zařazených do vzorku. Napadený rozsudek by proto měl být podle mého názoru zrušen a žaloba v prvním stupni v tomto rozsahu odmítnuta.
4.
Toto řešení však nezbavuje Soudní dvůr přezkumu vedlejšího kasačního opravného prostředku. Jak prokáži, v tomto ohledu se domnívám, že Tribunál nesprávně konstatoval, že sdružení GE a RFA nebyla aktivně legitimována k podání žaloby jménem dvou amerických obchodníků/výrobců směsí bioetanolu, a sice společností Murex a CHS. Napadený rozsudek by měl být zrušen rovněž z tohoto hlediska.
5.
Konečně je třeba upřesnit, že pokud by Soudní dvůr nesdílel mou analýzu a domníval se, že žaloba v prvním stupni je plně a zcela přípustná, bylo by třeba rozhodnout o důvodech ve věci samé, které předložila Rada na podporu hlavního kasačního opravného prostředku a které vycházejí z nesprávného výkladu a použití čl. 9 odst. 5 nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (
3
) (dále jen „základní nařízení“), ve spojení s ustanoveními Dohody o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu z roku 1994 (GATT) (
4
) (dále jen „antidumpingová dohoda WTO“). I když je v tomto ohledu napadený rozsudek poněkud nerozhodný, pokud jde o vztahy mezi „úmyslem unijního normotvůrce splnit konkrétní povinnost převzatou v rámci“ antidumpingové dohody WTO a „konformním výkladem“ základního nařízení s uvedenou dohodou, domnívám se nicméně, že Tribunál v zásadě vyložil čl. 9 odst. 5 základního nařízení správně.
II. Skutečnosti předcházející sporu a rozsudek Tribunálu
6.
Tribunál shrnul skutečnosti předcházející sporu v bodech 1 až 18 napadeného rozsudku. Převzaty jsou pouze úvahy, které sledují skutečnosti nezbytné k porozumění argumentům předloženým účastníky řízení v rámci kasačního opravného prostředku podaného Radou a vedlejšího kasačního opravného prostředku podaného sdruženími GE a RFA.
7.
V návaznosti na stížnost Komise dne 25. listopadu 2011 zveřejnila oznámení o zahájení antidumpingového řízení týkajícího se dovozu bioetanolu pocházejícího ze Spojených států amerických (
5
), v němž oznámila svůj záměr využít metodu výběru vzorku za účelem výběru výrobců/vývozců ze Spojených států amerických, na které se bude vztahovat šetření.
8.
Dne 16. ledna 2012 Komise oznámila pěti společnostem, které jsou členy sdružení GE a RFA, a sice Marquis Energy LLC (
6
), Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC a Platinum Ethanol LLC, že byly zařazeny do vzorku výrobců/vývozců.
9.
Dne 24. srpna 2012 oznámila Komise sdružením GE a RFA předběžný informační dokument, v němž oznámila zahájení šetření, aniž uložila prozatímní opatření, a jeho rozšíření na obchodníky/výrobce směsí. V tomto dokumentu bylo uvedeno, že v tomto stadiu nebylo možné posoudit, zda se vývoz bioetanolu z USA uskutečnil za dumpingové ceny, neboť výrobci zařazení do vzorku nerozlišovali mezi prodejem na domácí trh a vývozem a uskutečňovali veškeré prodeje přes nezávislé obchodníky/výrobce směsí se sídlem v USA kteří poté míchali bioetanol s benzínem a dále jej prodávali.
10.
Dne 6. prosince 2012 zaslala Komise sdružením GE a RFA dokument obsahující konečné informace, v němž na základě údajů od nezávislých obchodníků/výrobců směsí přezkoumala existenci dumpingu, který by působil újmu výrobnímu odvětví Evropské unie, a uvažovala o uložení konečných opatření v celostátní sazbě 9,6 % na období tří let.
11.
Na základě základního nařízení přijala Rada dne 18. února 2013 sporné nařízení, kterým zavedla antidumpingové clo na bioetanol, označovaný „palivo etanol“, v celostátní sazbě 9,5 %, na období pěti let.
12.
Tribunál rovněž uvedl jednak, že Rada shledala v bodech 12 až 16 odůvodnění sporného nařízení, že šetření prokázalo, že žádný z výrobců zařazených do vzorku nevyvážel bioetanol na trh Unie a že američtí výrobci bioetanolu nebyli vývozci dotčeného výrobku do Unie, ale že skutečnými vývozci byli obchodníci/výrobci směsí, takže v zájmu řádného dokončení dumpingového šetření Rada vycházela z údajů od dvou obchodníků/výrobců směsí, kteří souhlasili se spoluprací na šetření (bod 16 napadeného rozsudku). Kromě toho uvedl, že Rada vysvětlila v bodech 62 až 64 odůvodnění sporného nařízení, že považovala za vhodné stanovit celostátní dumpingové rozpětí, jelikož vzhledem ke struktuře výrobního odvětví bioetanolu a způsobu výroby a prodeje dotčeného výrobku na trhu USA a způsobu jeho vývozu do Unie nebylo proveditelné stanovit individuální dumpingová rozpětí pro výrobce z USA (bod 17 napadeného rozsudku).
13.
Tribunál poté rozhodl o přípustnosti žaloby sdružení GE a RFA jako profesních sdružení. Tribunál v podstatě rozlišil tři případy, ve kterých je žaloba na neplatnost sdružení pověřeného ochranou kolektivních zájmů svých členů přípustná, a sice zaprvé uznává-li to výslovně právní předpis, zadruhé jsou-li podniky, které zastupuje, nebo některé z nich jednotlivě aktivně legitimovány k podání žaloby nebo zatřetí může-li toto sdružení uplatnit vlastní zájem (bod 45 napadeného rozsudku).
14.
Poté, co Tribunál konstatoval, že sdružení GE a RFA neurčila konkrétní právní předpis, který by jim přiznával právní zájem na podání žaloby, přešel k druhému případu a přezkoumal, zda byla sdružení GE a RFA aktivně legitimována z důvodu aktivní legitimace jejich členů jednotlivě.
15.
Na závěr uvažování v bodech 51 až 62 napadeného rozsudku Tribunál především konstatoval, že jednak žaloba na neplatnost sdružení GE a RFA byla nepřípustná v rozsahu, v němž zastupovala společnost Marquis Energy, neboť tato společnost podala vlastní žalobu na neplatnost (bod 51 napadeného rozsudku) (
7
), a jednak že sdružení nemohla platně zastupovat společnosti Murex a CHS, dva obchodníky/výrobce směsí vyvážející bioetanol, z důvodu, že tyto společnosti byly v případě prvně uvedené pouze „přidruženým členem“ sdružení GE a v případě druhé uvedené „přidruženým členem“ sdružení RFA bez hlasovacího práva, a tudíž nemohly uplatňovat jejich zájmy při případném zastoupení těchto členů dotčeným sdružením (viz body 53 až 55 napadeného rozsudku). Kromě toho Tribunál rovněž vyloučil, že by sdružení GE a RFA mohla být aktivně legitimována jménem všech svých členů jiných než čtyř amerických výrobců, kteří byli zařazeni do vzorku ve sporném nařízení. Tribunál totiž rozhodl, že nebylo prokázáno, že by tito členové byli bezprostředně dotčeni antidumpingovým clem zavedeným uvedeným nařízením (viz body 151 až 153 napadeného rozsudku).
16.
Naopak na závěr svého uvažování provedeného v bodech 90 až 149 napadeného rozsudku Tribunál dospěl v bodě 150 tohoto rozsudku k závěru, že podle druhého případu stanoveného v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU byla sdružení GE a RFA aktivně legitimována k podání žaloby v prvním stupni v rozsahu, v němž směřovala ke zrušení sporného nařízení v rozsahu, v němž se toto nařízení týká čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku. Tribunál totiž na závěr analýzy provedené v bodech 92 až 117 napadeného rozsudku rozhodl, že čtyři výrobci zařazení do vzorku byli bezprostředně dotčeni sporným nařízením. Kromě toho rovněž konstatoval, že tito výrobci byli uvedeným nařízením osobně dotčeni (viz body 123 až 145 napadeného rozsudku).
17.
Pokud jde o třetí případ, uvedený v bodě 13 tohoto stanoviska, podle kterého je sdružení aktivně legitimováno tehdy, když může uplatnit vlastní zájem, Tribunál rozhodl o této otázce v bodech 77 až 86 napadeného rozsudku, když shledal, že sdružení GE a RFA byla jednotlivě aktivně legitimována pouze v rozsahu, v němž byl desátý žalobní důvod jejich žaloby založen na ochraně procesních záruk, které jsou jim poskytnuty relevantními ustanoveními základního nařízení (viz body 85, 87 a 162 druhá odrážka napadeného rozsudku).
18.
V souhrnu tedy Tribunál prohlásil žalobu na neplatnost sdružení GE a RFA za přípustnou pouze v rozsahu, v němž byla podána a) jménem čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku, kteří byli bezprostředně a osobně dotčeni sporným nařízením a b) jednotlivě v mezích desátého žalobního důvodu, který vycházel z porušení jejich vlastních procesních práv během antidumpingového řízení.
19.
Ve věci samé Tribunál zamítl desátý žalobní důvod předložený sdruženími GE a RFA (viz body 250 až 343 napadeného rozsudku) a naopak vyhověl druhé části prvního žalobního důvodu předloženého sdruženími GE a RFA jménem čtyř výrobců zařazených do vzorku a zrušil sporné nařízení, aniž by rozhodl o ostatních částech uvedeného důvodu nebo o ostatních osmi žalobních důvodech předložených na podporu jejich žaloby (viz bod 246 napadeného rozsudku).
20.
Tribunál v podstatě rozhodl, že Rada měla nesprávně za to, že na základě čl. 9 odst. 5 základního nařízení byla oprávněna použít celostátní dumpingové rozpětí a nebyla tedy povinna vypočítat individuální dumpingová rozpětí pro každého amerického výrobce, který byl zařazen do vzorku sporného nařízení.
21.
Na závěr v tomto smyslu Tribunál zaprvé uvedl, že prostřednictvím čl. 9 odst. 5 základního nařízení unijní normotvůrce zamýšlel provést konkrétní povinnost, kterou na sebe vzal v rámci WTO, obsaženou v tomto případě v článcích 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO; čl. 9 odst. 5 základního nařízení tedy musel být vykládán v souladu s uvedenými články (viz body 180 a 184 napadeného rozsudku).
22.
Zadruhé Tribunál rozhodl, že Rada byla v zásadě povinna podle čl. 9 odst. 5 základního nařízení vypočítat individuální dumpingové rozpětí, jakož i uložit individuální antidumpingové clo pro každého ze čtyř výrobců zařazených do vzorku, jelikož ponecháním těchto výrobců ve vzorku amerických výrobců a vývozců orgány uznaly, že byli „dodavateli“ dumpingového výrobku ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení (viz body 194 a 201 napadeného rozsudku).
23.
Zatřetí a za poslední, Tribunál rozhodl, že i když je skutečností, že podle čl. 9 odst. 5 základního nařízení skutečně existuje výjimka z individuálního výpočtu výše uloženého cla, „není-li to proveditelné“, což opravňuje pouze k uvedení jména dodavatelské země, tedy uložení celostátního antidumpingového cla, výraz „není-li to proveditelné“ je třeba vykládat v souladu s obdobným pojmem použitým v článcích 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO (v tomto smyslu viz body 228 a 232 napadeného rozsudku). S přihlédnutím k těmto ustanovením přitom Tribunál rozhodl, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení neumožňuje výjimku z povinnosti uložit individuální antidumpingové clo výrobci zařazenému do vzorku, který spolupracoval na šetření, jestliže mají orgány za to, že pro něj nemohou určit individuální vývozní cenu (viz bod 232 poslední věta napadeného rozsudku). Tribunál tedy na základě toho dospěl k závěru, že s přihlédnutím k vysvětlením poskytnutým orgány Rada nesprávně dospěla k závěru, že uložení individuálního antidumpingového cla pro členy vzorku amerických vývozců „[nebylo] proveditelné“ ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení (bod 241 napadeného rozsudku), aniž by skutečnost, že orgány měly u výrobců zařazených do vzorku potíže vysledovat všechny jednotlivé prodeje nebo srovnat běžné hodnoty s příslušnými vývozními cenami, mohla být dostačující k odůvodnění použití této výjimky (v tomto smyslu viz body 242 až 244 napadeného rozsudku). Tribunál tedy zrušil sporné nařízení z důvodu porušení čl. 9 odst. 5 základního nařízení v rozsahu, v němž se týkalo čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku, zastoupených sdruženími GE a RFA.
III. Návrhová žádání účastníků řízení
A.
Návrhová žádání účastníků řízení v rámci hlavního kasačního opravného prostředku
24.
V rámci hlavního kasačního opravného prostředku Rada primárně navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek;
–
zamítl žalobu podanou v prvním stupni sdruženími GE a RFA;
–
uložil sdružením GE a RFA náhradu nákladů řízení v prvním stupni a v řízení o kasačním opravném prostředku.
25.
Podpůrně Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
vrátil věc zpět Tribunálu k opětovnému posouzení;
–
rozhodl, že o náhradě nákladů řízení v prvním stupni a v řízení o kasačním opravném prostředku bude rozhodnuto později.
26.
Komise primárně navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek;
–
prohlásil žalobu v prvním stupni za nepřípustnou;
–
uložil sdružením GE a RFA náhradu nákladů řízení před Tribunálem a před Soudním dvorem.
27.
Podpůrně Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek;
–
zamítl druhou část prvního žalobního důvodu předloženého sdruženími GE a RFA v prvním stupni a, pokud jde o ostatní části prvního žalobního důvodu a ostatní žalobní důvody, vrátil věc zpět Tribunálu k novému posouzení;
–
rozhodl, že o náhradě nákladů řízení v obou stupních bude rozhodnuto později.
28.
Sdružení GE a RFA navrhují, aby Soudní dvůr
–
zamítl kasační opravný prostředek v plném rozsahu a potvrdil první bod výroku napadeného rozsudku;
–
uložil Radě náhradu nákladů řízení, které sdružení vynaložila v řízení v prvním stupni a v řízení o kasačním opravném prostředku.
B.
Návrhová žádání účastníků řízení v rámci vedlejšího kasačního opravného prostředku
29.
V rámci svého vedlejšího kasačního opravného prostředku sdružení GE a RFA primárně navrhují, aby Soudní dvůr:
–
zrušil druhý bod výroku napadeného rozsudku v rozsahu, v němž zamítá (ve zbývající části) jejich žalobu na neplatnost;
–
zrušil sporné nařízení v plném rozsahu v rozsahu, v němž se jich i všech jejich členů dotýká;
–
uložil Radě jednak náhradu nákladů řízení, které sdružení vynaložila v prvním stupni před Tribunálem, a v rámci hlavního kasačního opravného prostředku a vedlejšího kasačního opravného prostředku před Soudním dvorem, jakož i aby nesla vlastní náklady řízení.
30.
Podpůrně a v případě, že by Soudní dvůr rozhodl, že spor není ve stavu, kdy by bylo možné vydat rozhodnutí, sdružení GE a RFA navrhují, aby Soudní dvůr:
–
vrátil věc zpět Tribunálu k rozhodnutí o prvních devíti žalobních důvodech směřujících ke zrušení, které předložily jednotlivě a o všech žalobních důvodech směřujících ke zrušení, které předložily jménem svých členů jiných, než čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku;
–
uložil Radě náhradu nákladů řízení, které zatím vynaložily v řízení v prvním stupni a v řízení o hlavním kasačním opravném prostředku a v řízení o vedlejším kasačním opravném prostředku a rozhodl, že o náhradě nákladů řízení souvisejících s dalším řízením bude rozhodnuto později.
31.
Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl vedlejší kasační opravný prostředek v plném rozsahu a potvrdil druhý bod výroku napadeného rozsudku;
–
uložil sdružením GE a RFA náhradu nákladů řízení, které vynaložila jak v prvním stupni před Tribunálem, tak i v rámci hlavního kasačního opravného prostředku a vedlejšího kasačního opravného prostředku a aby nesla vlastní náklady řízení.
32.
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
odmítl vedlejší kasační opravný prostředek jako nepřípustný a, podpůrněji, zamítl jako neopodstatněný;
–
uložil sdružením GE a RFA náhradu nákladů řízení.
IV. Analýza
33.
Jak jsem již uvedl v mých úvodních poznámkách, oba kasační opravné prostředky, hlavní i vedlejší, které jsou předloženy Soudnímu dvoru, s sebou nesou několik problémů týkajících se jak přípustnosti, tak problémů ve věci samé. V tomto ohledu je dost překvapivé, že Tribunál nerozhodl s přihlédnutím ke složitosti vznesených otázek a stanovisek Tribunálu, že rozhodne v těchto věcech v rozšířeném soudním kolegiu.
34.
Domnívám se však, jak prokáží úvahy, které jsou věnovány přezkumu hlavního kasačního opravného prostředku, že argumenty předložené Radou a Komisí na podporu prvního důvodu kasačního opravného prostředku, který vychází v podstatě z chybného výkladu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, a tedy z nepřípustnosti žaloby sdružení GE a RFA v prvním stupni, jsou natolik závažné, že je třeba na tomto základě napadený rozsudek zrušit.
35.
Rada, podporovaná Komisí, předkládá tři důvody na podporu hlavního kasačního opravného prostředku. Jak již bylo upřesněno, první důvod se týká přípustnosti žaloby v prvním stupni podané sdruženími GE a RFA jménem čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku, zatímco ostatní dva důvody se týkají merita sporu, a sice výkladu a použití čl. 9 odst. 5 základního nařízení Tribunálem. Komise však dodává ve své kasační odpovědi, že Tribunál měl prohlásit žalobu v prvním stupni za nepřípustnou z důvodu, že sdružení GE a RFA nemohou s ohledem na svůj předmět činnosti platně zastupovat své členy.
36.
Ve svém vedlejším kasačním opravném prostředku sdružení GE a RFA uvádějí dva důvody procesní povahy, které kritizují Tribunál za to, že jednak omezil rozsah jejich aktivní legitimace jejich vlastním jménem na ochranu procesních záruk poskytnutých základním nařízením, a jednak odepřel aktivní legitimaci sdružením GE a RFA jménem jejich jiných členů, než čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku.
37.
Pořadí přezkumu otázek vznesených v těchto kasačních opravných prostředcích bude následující. Nejprve zanalyzuju výtku vznesenou vůči Tribunálu Komisí, podle které Tribunál nesprávně opomněl konstatovat nedostatek reprezentativnosti sdružení GE a RFA ovlivňující přípustnost jejich žaloby v prvním stupni (oddíl A). Zadruhé bude přezkoumána první část prvního důvodu Rady na podporu hlavního kasačního opravného prostředku, který vychází z chybného výkladu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU a z porušení povinnosti uvést odůvodnění (oddíl B), kterou je podle mého názoru třeba přijmout. Zatřetí poté, co krátce zamítnu námitku nepřípustnosti předloženou Komisí k nepřípustnosti vedlejšího kasačního opravného prostředku sdružení GE a RFA, přezkoumám dva důvody, které jsou v něm předloženy (oddíl C), u nichž je třeba podle mého názoru rovněž vyhovět jedné z částí. Konečně, začtvrté a podpůrně budou přezkoumány postupně dva důvody hlavního kasačního opravného prostředku, které vycházejí z chybného výkladu a použití čl. 9 odst. 5 základního nařízení (oddíly D a E).
A.
K námitce Komise k přípustnosti žaloby v prvním stupni sdružení GE a RFA, která vychází z opomenutí Tribunálu konstatovat nedostatek reprezentativnosti nebo aktivní legitimace těchto sdružení
1. Argumentace účastníků řízení
38.
Komise tvrdí, že žaloba v prvním stupni měla být prohlášena za nepřípustnou z důvodu, že stanovy sdružení GE a RFA jim neumožňují chránit obchodní zájmy daného výrobního odvětví nebo svých členů, což je ostatně důvod nepřípustnosti, který je Soudní dvůr povinen přezkoumat i bez návrhu.
39.
V tomto ohledu Komise vysvětluje, že když Tribunál popsal sdružení GE a RFA jako „sdružení, která zastupují americké výrobce bioetanolu“ (bod 1 napadeného rozsudku) a poté jako „sdružení zastupující zájmy amerického výrobního odvětví bioetanolu“ (bod 42 napadeného rozsudku), zkreslil skutkový stav. Tato dvě sdružení nemohou jako nezisková sdružení založená podle District of Columbia Non-profit Corporation Act (zákon o neziskových sdruženích District of Columbia) provádět činnosti na ochranu obchodních zájmů daného výrobního odvětví nebo svých členů.
40.
Taková činnost je kromě toho podle názoru Komise neslučitelná s konkrétním účelem sdružení GE, kterým je „podporovat etanol jako obnovitelný, čistý a udržitelný zdroj energie“, jakož i s předmětem činnosti sdružení RFA, kterým je „podporovat a prosazovat životaschopný a konkurenceschopný rozvoj národního výrobního odvětví obnovitelných paliv“, a tudíž výlučná ochrana obchodních zájmů jeho členů na území subjektů nebo třetích zemí. Ostatně, sdružení GE a RFA se nijak nesnažila, aby jejich žaloba v prvním stupni spadala do rámce jejich statutárních cílů, když Tribunál naopak konstatoval v bodě 75 napadeného rozsudku, že účelem jejich žaloby bylo „chránit americké výrobní odvětví etanolu“.
41.
Sdružení GE a RFA namítají, že Komise jakožto „další účastník řízení“ o kasačním opravném prostředku nemůže platně v této fázi tvrdit zkreslení důkazů, kterého se nedovolává Rada. Tato sdružení dodávají, že skutečnost, že mají neziskový účel, vůbec neznamená, že by nemohla chránit obchodní zájmy daného výrobního odvětví nebo svých členů. Pokud jde o sdružení RFA, upřesňují, že Komise svévolně dospěla k závěru, že předmět činnosti tohoto sdružení byl omezen na národní úvahy a vylučoval ochranu obchodních zájmů jeho členů v třetích zemích. Přitom podpora národního výrobního odvětví je rovněž spojena s jeho růstem, včetně vývozu, což skutečně spadá do poslání sdružení RFA.
2. Posouzení
42.
Připomínám, že podle článku 174 jednacího řádu Soudního dvora musí návrhové žádání v kasační odpovědi směřovat k úplnému nebo částečnému vyhovění kasačnímu opravnému prostředku, nebo k jeho úplnému nebo částečnému odmítnutí či zamítnutí. Kromě toho v souladu s články 172 a 176 tohoto jednacího řádu účastníci řízení oprávnění předložit kasační odpověď mohou předložit samostatným podáním odděleně od kasační odpovědi vedlejší kasační opravný prostředek, který musí podle čl. 178 odst. 1 a 3 druhé věty uvedeného řádu směřovat k úplnému nebo částečnému zrušení napadeného rozhodnutí, přičemž dovolávané důvody a argumenty se musí lišit od důvodů a argumentů uplatněných v kasační odpovědi.
43.
Jak rozhodl Soudní dvůr, z těchto ustanovení vykládaných společně tedy vyplývá, že kasační odpověď nemůže směřovat ke zrušení napadeného rozsudku z důvodů, které se liší od důvodů uplatněných v kasačním opravném prostředku, nebo z důvodů samostatných, neboť takové důvody lze předkládat pouze v rámci vedlejšího kasačního opravného prostředku (
8
).
44.
Ve své kasační odpovědi Komise vytýká Tribunálu, že připustil v bodě 45 napadeného rozsudku, že sdružení GE a RFA mají aktivní legitimaci jménem amerických výrobců bioetanolu ve zjevném rozporu se stanovami obou těchto sdružení.
45.
I když sice Rada napadá aktivní legitimaci sdružení GE a RFA jménem čtyř amerických výrobců bioetanolu zařazených do vzorku, její výtky se týkají uznání bezprostředního a osobního dotčení těchto čtyř výrobců Tribunálem ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, a nikoli, jak tvrdí Komise ve své kasační odpovědi, způsobilosti sdružení GE a RFA zastupovat americké výrobní odvětví bioetanolu.
46.
Ve své kasační odpovědi Komise tedy předkládá důvod znějící na částečné zrušení napadeného rozsudku, který se jasně liší a je samostatný ve vztahu k důvodu předloženému v rámci hlavního kasačního opravného prostředku (
9
). V důsledku toho tento důvod znějící na částečné zrušení napadeného rozsudku měl být předložen samostatným podáním v rámci vedlejšího kasačního opravného prostředku na základě článků 176 a 178 jednacího řádu Soudního dvora.
47.
Nicméně důvod, který vychází z nepřípustnosti žaloby v prvním stupni obou sdružení, dovolávaný Komisí, je nezpochybnitelně nepominutelným důvodem. Může být a dokonce musí být přezkoumán unijním soudem i bez návrhu (
10
).
48.
Proto se domnívám, že Soudní dvůr nemůže odmítnout jako nepřípustnou kritiku Komise proti napadenému rozsudku, podle které Tribunál zkreslil stanovy sdružení GE a RFA, když v podstatě připustil, že ochrana kolektivních zájmů amerických výrobců bioetanolu patří do předmětu činnosti uvedených sdružení.
49.
Domnívám se však, že Komise neprokázala, že Tribunál zkreslil skutkový stav, v projednávané věci předmět činnosti sdružení GE a RFA.
50.
Jednak pouhá okolnost uvedená Komisí, že sdružení nejsou založena podle svých stanov za účelem dosahování zisku, neznamená, že je jim zakázáno zastupovat zájmy výrobního odvětví, včetně soudních řízení, jak připustil Tribunál. Neexistence účelu spočívajícího v dosahování zisku sdružení se obecně vztahuje k zákazu dosahovat zisku nebo rozdělovat zisk ve prospěch svých členů a Komise neprokázala, že by tomu bylo jinak v případě sdružení GE a RFA, jak tato sdružení uvedla ve své replice předložené v rámci vedlejšího kasačního opravného prostředku.
51.
Nemohu kromě toho souhlasit s argumentem Komise, podle kterého je „zjevné, že ochrana amerického výrobního odvětví etanolu před opatřeními na ochranu obchodu přijatými [Unií] nespadá do předmětu [činnosti obou sdružení]“ z toho důvodu, že jejich předmět činnosti je omezen na národní úvahy. Předmět činnosti obou sdružení, částečně převzatý Komisí v její kasační odpovědi, je totiž uveden dostatečně široce na to, aby zahrnoval soudní žalobu jménem amerických výrobců bioetanolu, jako je žaloba, kterou sdružení podala u Tribunálu. Tak je tomu jistě v případě stanov sdružení GE, jež upřesňují, že toto sdružení provede veškeré nezbytné, vhodné, doporučené a příhodné kroky pro dosažení svého účelu a jakékoliv další vedlejší kroky v souvislosti se svými cíli. Pokud jde o sdružení RFA, mám za to, že zkreslení skutkových okolností dovolávané Komisí nemůže být prokázáno skutečností, že předmětem činnosti tohoto sdružení je podporovat a prosazovat konkurenceschopný rozvoj národního výrobního odvětví obnovitelných paliv. Naopak, podle mého názoru, ochrana tohoto výrobního odvětví před antidumpingovými opatřeními přijatými třetím subjektem, jako je Unie, která se jej mohou dotknout, může se vší pravděpodobnosti přispět k zajištění konkurenceschopného rozvoje amerického výrobního odvětví obnovitelných paliv, jako je bioetanol, a odpovídat předmětu činnosti tohoto sdružení.
52.
Navrhuji proto zamítnout námitku Komise k nedostatečné reprezentativnosti a aktivní legitimace sdružení GE a RFA jménem amerických výrobců bioetanolu, předloženou v její kasační odpovědi, jako v každém případě neopodstatněnou.
B.
K prvnímu důvodu hlavního kasačního opravného prostředku vycházejícímu z chybného výkladu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU a z porušení povinnosti uvést odůvodnění
53.
Tento důvod se v podstatě skládá ze dvou částí. V první části prvního důvodu Rada tvrdí, že Tribunál tím, že dospěl k závěru, že čtyři výrobci zařazení do vzorku, zastoupení sdruženími GE a RFA, byli bezprostředně dotčeni sporným nařízením, porušil výklad této podmínky, který ukládá čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU. Ve druhé části Rada vytýká Tribunálu, že chybně vyložil podmínku osobního dotčení, stanovenou v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, aniž vysvětlil nebo prokázal, proč čtyři výrobci zařazení do vzorku měli vlastnosti, které je odlišovaly od ostatních amerických výrobců bioetanolu.
54.
Jak jsem již uvedl, domnívám se, že první část předložená Radou musí být přijata, což s přihlédnutím ke kumulativní povaze obou podmínek přípustnosti stanovených v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, musí činit nadbytečným přezkum druhé části.
1. Shrnutí argumentace účastníků řízení k první části prvního důvodu, vycházející z nesprávných právních posouzení, pokud jde o závěr, že čtyři výrobci zařazení do vzorku, zastoupení sdruženími GE a RFA, byli bezprostředně dotčeni sporným nařízením
55.
Rada, podporovaná Komisí, tvrdí, že Tribunál porušil podmínku týkající se bezprostředního dotčení stanovenou v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, tak jak ji vykládá Soudní dvůr, když konstatoval nikoliv, že sporné nařízení mělo bezprostřední účinky na právní postavení čtyř výrobců zařazených do vzorku, zastoupených sdruženími GE a RFA, ale zdůraznil nanejvýš nepřímý dopad na hospodářské postavení těchto subjektů, kteří nevyvážejí své výrobky na trh Unie. Podle těchto orgánů přitom Soudní dvůr již odmítl zejména v rozsudku ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), tezi, podle které ke splnění podmínky bezprostředního dotčení stačí prokázat, že sporné opatření přináší čistě hospodářské důsledky nebo konkurenční znevýhodnění. V projednávaném případě nesprávná právní posouzení, kterých se dopustil Tribunál, vyplývají zejména z bodů 110, 111, 114, 116 a 117 napadeného rozsudku. Komise dodává, že při použití judikatury o podmínce bezprostředního dotčení Tribunál v bodech 93 až 104 napadeného rozsudku nesprávně rozhodl, že k prokázání takového dotčení stačí, že čtyři výrobci zařazení do vzorku vyrobili výrobek, který byl v případě vývozu třetím subjektem do Unie předmětem antidumpingového cla. Takový přístup směšuje to, co je bezprostřední s tím, co není bezprostřední a to, co je právní, s tím, co je hospodářské. Podle Komise pokus sdružení GE a RFA v jejich písemnostech před Soudním dvorem zastřít faktický obsah napadeného rozsudku nemění nic na této analýze.
56.
Sdružení GE a RFA tvrdí zaprvé, že Rada žádá Soudní dvůr, aby znovu posoudil skutková zjištění provedená Tribunálem, což nespadá do pravomoci soudu rozhodujícího o kasačním opravném prostředku. Tyto výtky, které se týkají posouzení skutkového stavu provedených Tribunálem v bodech 103 a 114 napadeného rozsudku, jsou tedy nepřípustné. Zadruhé se sdružení GE a RFA domnívají, že skutečnost, že velké množství bioetanolu, který vyrobili čtyři výrobci zařazení do vzorku, bylo vyvezeno do Unie a že byli označeni jako výrobci/vývozci ve sporném nařízení, stačilo k tomu, aby Tribunál konstatoval, že tyto subjekty byli uvedeným nařízením bezprostředně dotčeni. Tribunál správně konstatoval, že čtyřmi výrobci zařazenými do vzorku byli američtí výrobci bioetanolu, kteří vyváželi své výrobky do Unie a že tudíž jelikož na tyto výrobky bylo uvaleno antidumpingové clo, právní postavení těchto společností bylo tímto clem dotčeno. V každém případě, jelikož výrobci zařazení do vzorku věděli, že jejich prodeje byly určeny k vývozu do Unie, a měly tedy vývozní cenu, neexistence přímého prodeje není relevantní. Podle sdružení GE a RFA je stejně tak bezprostřední dotčení v situaci potenciálního vývozce dotčeného výrobku do Unie. Kromě toho judikatura Soudního dvora citovaná orgány na podporu jejich tvrzení není relevantní, jelikož se nevztahuje ke kritériu bezprostředního dotčení nebo se týká nesrovnatelných faktických situací.
2. Posouzení
57.
Jak Tribunál správně připomněl v bodě 67 napadeného rozsudku, což je bod, který je ostatně nesporný v projednávané věci, pojem „bezprostřední dotčení“, stanovený v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, vyžaduje splnění dvou kumulativních kritérií. Sporný akt musí mít jednak bezprostředně účinky na právní postavení osoby, která se domáhá jeho zrušení. Kromě toho tento akt nesmí ponechávat adresátům pověřeným jeho provedením žádnou volnost uvážení, jeho provedení je čistě automatické povahy a vyplývá výlučně z unijní právní úpravy, aniž je třeba použít další zprostředkující předpisy (
11
).
58.
V projednávané věci je použití pouze prvního kritéria, a sice bezprostřední účinky sporného nařízení na právní postavení čtyř výrobců zařazených do vzorku, předmětem kritiky Rady a Komise ve vztahu k napadenému rozsudku.
59.
V tomto ohledu je třeba nejprve odmítnout tvrzení sdružení GE a RFA, podle kterých je cílem první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku Rady zpochybnit před Soudním dvorem faktická zjištění a posouzení provedená Tribunálem.
60.
Jak totiž vysvětlím podrobněji, zdá se mi, že Rada vykládá zcela správně předpoklady faktického rázu, o které Tribunál opřel svůj právní závěr, podle kterého čtyři výrobci zařazení do vzorku byli bezprostředně dotčeni sporným nařízením, což je závěr, který je orgány zpochybněn. Právě naopak, spíše sdružení GE a RFA se snaží při různých příležitostech ve svých písemnostech zkreslovat faktická zjištění a posouzení provedená Tribunálem v napadeném rozsudku.
61.
Vysvětlím to.
62.
Strany sporu před Tribunálem dlouze diskutovaly otázku, zda čtyři výrobci zařazení do vzorku vyváželi během období šetření své výrobky bioetanolu do Unie, nebo zda naopak byly tyto vývozy prováděny nezávislými obchodníky/výrobci směsí.
63.
Jak to bylo připomenuto Tribunálem v bodě 94 napadeného rozsudku, sporné nařízení stanovilo, že vzhledem k tomu, že žádný ze čtyř výrobců zařazených do vzorku sám nevyvážel bioetanol na trh Unie, byl bioetanol prodáván nezávislým obchodníkům/výrobcům směsí na domácím (americkém) trhu a ti jej poté smíchali s benzínem a znovu prodávali, a to jak na domácím trhu, tak na vývoz, zejména do Unie.
64.
V návaznosti na jednotlivá zjištění učiněná Tribunálem v bodech 95 až 102 napadeného rozsudku, která nejsou zpochybněna v projednávaném kasačním opravném prostředku, Tribunál vyvodil v bodě 103 uvedeného rozsudku závěr, že „bylo dostatečně prokázáno, že velmi vysoké objemy bioetanolu, které byly pořízeny během období šetření osmi obchodníky/výrobci směsí u [čtyř] amerických výrobců bioetanolu zařazených do vzorku, byly z velké části vyvezeny do Unie. […]“.
65.
Použitím neosobního a nepřímého způsobu, již použitého ostatně v bodě 97 napadeného rozsudku („[…] významné množství bioetanolu pocházejícího od čtyř výrobců zařazených do vzorku bylo během období šetření pravidelně vyváženo do Unie“), Tribunál ani implicitně nerozhodl na rozdíl od toho, co tvrdí sdružení GE a RFA před Soudním dvorem, že by tyto společnosti vyvážely samy své výrobky do Unie.
66.
Z bodu 103 napadeného rozsudku totiž nutně vyplývá, že Tribunál připustil, že bioetanol vyrobený čtyřmi výrobci zařazenými do vzorku byl „kupován“ vyšetřovanými nezávislými obchodníky/výrobci směsí před jeho vývozem posledně uvedenými z velké části do Unie. Jak uvádí Komise, Tribunál pouze konstatoval, že bioetanol vyrobený čtyřmi výrobci zařazenými do vzorku nepřímo končil na trhu Unie, tedy prostřednictvím nezávislých obchodníků/výrobců směsí poté, co jej tito smíchali s benzínem.
67.
Z žádné části napadeného rozsudku nevyplývá, že by Tribunál přiznal americkým výrobcům bioetanolu status vývozce. Nepřiznání takového postavení výslovně vyplývá z bodu 110 napadeného rozsudku, podle kterého Tribunál dospěl k závěru, že může být výrobce, „ačkoli není vývozcem výrobků dovážených do Unie“, „podstatně dotčen“ uložením antidumpingového cla na uvedené výrobky. Je potvrzeno dále bodem 111 uvedeného rozsudku, podle kterého čtyři výrobci zařazení do vzorku „vyráběli během období šetření čistý bioetanol a jejich výrobky obchodníci/výrobci směsí mísí s benzínem a vyvážejí do Unie“.
68.
Z toho vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí sdružení GE a RFA, Rada ani Komise nijak nežádají Soudní dvůr, aby znovu posoudil skutkový stav. Tyto orgány naopak věrným způsobem vykládají relevantní body napadeného rozsudku.
69.
Výtky Rady, stejně jako výtky Komise se omezují na zpochybnění právní dedukce provedené Tribunálem, podle které uložení antidumpingového cla stanovené sporným nařízením v podstatě mělo bezprostředně účinky na právní postavení čtyř výrobců zařazených do vzorku z důvodu jejich postavení amerického výrobce bioetanolu, jehož část výroby byla vyvážena do Unie.
70.
Domnívám se přitom, že tyto výtky jsou opodstatněné, neboť důvody uvedené Tribunálem k přijetí závěru, že sporné nařízení mělo bezprostřední účinky na právní postavení těchto čtyř subjektů, jsou podle mého názoru nedostatečné a chybné.
71.
Připomínám především, že Tribunál v bodě 104 napadeného rozsudku vyvodil z posouzení obsažených v bodech 97 až 103 uvedeného rozsudku, že čtyři výrobci zařazení do vzorku byli bezprostředně dotčeni ve smyslu zejména judikatury uvedené v bodě 67 uvedeného rozsudku, zatímco v bodech 106 až 117 téhož rozsudku odmítl jednu po druhé námitky proti tomuto závěru předložené Radou a Komisí.
72.
Body 97 až 102 napadeného rozsudku se omezují na úvahy týkající se určení, objemu a vlastností výrobků bioetanolu čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku. Jak již bylo uvedeno, v bodě 103 napadeného rozsudku Tribunál vyvodil z těchto úvah, že bylo dostatečně prokázáno, že velmi vysoké objemy bioetanolu, které byly pořízeny od výrobců zařazených do vzorku nezávislými obchodníky/výrobci směsí byly z velké části vyvezeny do Unie.
73.
I když taková posouzení hospodářského rázu nejsou nesprávná a v každém případě nejsou zpochybněná Radou, jsou však nedostatečná k prokázání, jak se Tribunál v podstatě domníval v bodě 104 napadeného rozsudku, že antidumpingové clo uložené sporným nařízením se bezprostředně dotýkalo právního postavení čtyř výrobců zařazených do vzorku.
74.
Zjištění, že před uložením antidumpingového cla se výrobky bioetanolu výrobců zařazených do vzorku nacházely na trhu Unie prostřednictvím obchodníků/výrobců směsí, kteří nejsou ve spojení, poté, co byly smíchány s benzínem, ještě neznamená, že bylo prokázáno, že právní postavení čtyř výrobců zařazených do vzorku bylo uložením tohoto cla změněno.
75.
Z tohoto přístupu by vyplývalo, že jakýkoliv výrobce z třetí země, jehož výrobky se nacházejí na trhu Unie, je bezprostředně dotčen ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, tak jak je vykládán Soudním dvorem, uložením antidumpingového cla, které je uvaleno na uvedené výrobky.
76.
Je však třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora nařízení ukládající antidumpingové clo mají ze své povahy a působnosti normativní charakter, jelikož se použijí na všechny hospodářské subjekty a ustanovení těchto nařízení se mohou bezprostředně (a osobně) dotýkat těch výrobců a vývozců dotčeného výrobku, kterým jsou přičítány dumpingové praktiky na základě údajů pocházejících z jejich obchodní činnosti, pouze z důvodu určitých konkrétních okolností (
12
).
77.
Pouhá okolnost, že se výrobek nachází na trhu Unie, byť ve velmi vysokém objemu, nestačí k závěru, že jakmile je na tento výrobek uvaleno antidumpingové clo, je jeho výrobce bezprostředně uvedeným clem dotčen ve svém právním postavení.
78.
Pokud by tomu tak bylo, normativní charakter antidumpingových nařízení by byl zbaven jakéhokoliv základu. Jinými slovy, každý výrobce výrobku, který by byl předmětem antidumpingového cla, by byl automaticky z důvodu svého objektivního postavení výrobce uvedeného výrobku považován za bezprostředně dotčeného nařízením, které toto clo zavedlo.
79.
Skutečnost, že se tento výrobce podílel na šetření, jelikož byl zařazen do vzorku použitého v rámci řízení, které vedlo k přijetí sporného nařízení, na tomto posouzení nic nemění. Zařazení podniku do reprezentativního vzorku v rámci šetření vedeného Komisí může totiž nanejvýš představovat indicii o osobním dotčení subjektu (
13
). Neznamená, že je bezprostředně dotčeno právní postavení tohoto výrobce uložením konečného antidumpingového cla na závěr tohoto šetření.
80.
Závěr, ke kterému došel Tribunál předčasným způsobem v bodě 104 napadeného rozsudku, se mi zdá o to více hoden kritiky, že současně Tribunál nikdy nerozporoval zjištění provedené ve sporném nařízení a připomenuté v bodě 94 napadeného rozsudku, podle kteréhože dotčení výrobci prodávali své výrobky na domácím (americkém) trhu nezávislým obchodníkům/výrobcům směsí za účelem dalšího prodeje, a to jak na domácím americkém trhu, tak na vývoz, a zjištění, rovněž připomenuté v bodě 102 napadeného rozsudku, podle kterého nebylo možné srovnat běžné hodnoty s příslušnými vývozními cenami, což jsou zjištění, která potvrzují tezi orgánů, podle které výrobci zařazení do vzorku prodávali své výrobky na domácím americkém trhu uvedeným obchodníkům/výrobcům směsí a neměli žádný vliv na určení ani na cenu prodejů na vývoz.
81.
Posouzení provedená v bodech 107 až 110 a 114 až 117 napadeného rozsudku ve formě odmítnutí argumentů předložených Radou a Komisí k závěru rovněž nejsou přesvědčivá.
82.
Zaprvé, úvahy Tribunálu uvedené v bodech 107 až 110 napadeného rozsudku, podle nichž v podstatě bezprostřední dotčení subjektu nařízením, kterým se ukládá antidumpingové clo, nezávisí na jeho postavení výrobce nebo vývozce, jelikož výrobce, který není vývozcem vyvážených výrobků, na které je uvaleno antidumpingové clo, může být „podstatně dotčen“ uložením takového cla na dotčený výrobek, neodpovídají v konečném důsledku na otázku bezprostředního dotčení právní situace čtyř výrobců zařazených do vzorku uložením antidumpingového cla sporným nařízením.
83.
Jsem sice ochoten připustit, že pouhé postavení výrobce subjektu nestačí k vyloučení ipso iure splnění podmínky spočívající v bezprostředním dotčení tohoto subjektu ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU.
84.
Tribunál však opomenul vysvětlit, proč může být právní postavení výrobce ze třetí země, který prodává své výrobky pouze na domácím trhu dané země jiným subjektům, kteří sami prodávají dál výrobek po přidání další látky na domácím trhu i na vývoz, bezprostředně změněno uložením antidumpingového cla na tento výrobek, použitelného na trhu Unie. V tomto ohledu skutečnost, že v bodě 110 napadeného rozsudku Tribunál použil výraz „podstatně dotčen“, který se vztahuje k podmínce osobního dotčení, a nikoliv k podmínce bezprostředního dotčení, se zdá, že svědčí nikoliv pouze o odhadu terminologického rázu, ale podstatněji o neexistenci skutečného přezkumu dopadu uložení antidumpingového cla na právní postavení amerických výrobců bioetanolu zařazených do vzorku, který se vztahuje k podmínce bezprostředního dotčení stanovené čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU, jakož i argumentu orgánů, podle kterého mělo sporné nařízení pouze nepřímý dopad hospodářského charakteru na postavení těchto výrobců.
85.
Zadruhé stejné úvahy platí pro posouzení Tribunálu obsažená v bodech 114 až 116 napadeného rozsudku.
86.
Zaprvé v bodě 114 tohoto rozsudku, který si zasluhuje, aby byl převzat v plném znění, Tribunál upřesňuje, že „[…]a to i v případě, že obchodníci/výrobci směsí ponesou antidumpingové clo a je prokázáno, že obchodní řetězec bioetanolu je přerušen, takže nemohou přenést antidumpingové clo na výrobce, je nicméně třeba připomenout, že uložení antidumpingového cla mění právní podmínky, za kterých dochází k uvádění bioetanolu vyrobeného čtyřmi výrobci zařazenými do vzorku na trh Unie. Právní postavení dotyčných výrobců na trhu Unie bude tedy každopádně bezprostředně a podstatně dotčeno“. Kromě toho v bodě 115 napadeného rozsudku Tribunál rovněž odmítl argument předložený Komisí o výlučně nepřímém účinku uložení antidumpingového cla na postavení čtyř výrobců zařazených do vzorku, když uvedl, že Komise nesprávně „zpochybňuje skutečnost, že jiný podnik z obchodního řetězce, než je […] poslední vývozce, u něhož bylo zjištěno, že je zapojen do dumpingu, může zpochybnit antidumpingové clo […]“.
87.
Zdá se mi, že tyto body napadeného rozsudku obsahují dvě nesprávná právní posouzení.
88.
Jednak Tribunál opomíná vysvětlit, jakým způsobem výrobce ze třetí země, jako je každý ze čtyř výrobců zařazených do vzorku, který prodává svůj výrobek na domácím trhu této země nezávislým subjektům, u nichž bylo zjištěno, že provádějí dumping, může být bezprostředně dotčen ve svém právním postavení uvalením antidumpingového cla na výrobek vyvážený těmito nezávislými subjekty, třebaže tyto subjekty nemohou přenést antidumpingové clo na tohoto výrobce.
89.
Jinými slovy, pokud v případě, který přezkoumal Tribunál v bodech 114 a 115 napadeného rozsudku, nezávislý obchodníci/výrobci směsí provádějí dumping a nesou v plné výši antidumpingové clo uložené sporným nařízením na trhu Unie, nechápu, jak může být uložením tohoto cla bezprostředně dotčeno právní postavení výrobců dotčeného výrobku, kteří prodávají výhradně na domácím americkém trhu.
90.
V takovém případě je sice možné, jak tvrdí Komise, že uložení antidumpingového cla má dopad na objem prodeje uskutečněného výrobci bioetanolu na domácím americkém trhu u nezávislých obchodníků/výrobců směsí; tito obchodníci/výrobci směsí totiž mohou snížit své nákupy určené na vývoz do Unie, aniž by byli schopni nahradit tento pokles zvýšením jejich dodávek na domácím americkém trhu nebo na jiné vývozní trhy, než je Unie. Nicméně, tyto důsledky jsou hospodářského charakteru a jsou tudíž podle mého názoru nedostatečné k prokázání, že uložení antidumpingového cla bezprostředně mění právní postavení dotčených výrobců na trhu Unie. Ve skutečnosti v tomto případě a na rozdíl od toho, co Tribunál uvedl v bodě 76 druhé větě napadeného rozsudku, američtí výrobci bioetanolu nemají „právní postavení“ na trhu Unie.
91.
Kromě toho se zdá, že Tribunál přinejmenším implicitně přikládá význam skutečnosti, že se dotčení výrobci účastnili šetření Komise. Jak jsem již uvedl v bodě 84 tohoto stanoviska, tato účast však může být nanejvýš relevantní v rámci ověření splnění podmínky, která spočívá v osobním dotčení subjektu, ale nikoli při přezkumu podmínky týkající se bezprostředního dotčení ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU.
92.
Zadruhé ani posouzení provedená Tribunálem v bodě 116 napadeného rozsudku nevedou k vyvrácení toho, co bylo právě uvedeno a musí být konstatováno, že Tribunál právem dospěl k závěru, že čtyři výrobci zařazení do vzorku byli bezprostředně dotčeni sporným nařízením.
93.
Domnívám se, že je jednak nesprávné tvrdit, že „struktura smluvních ujednání mezi hospodářskými subjekty v rámci řetězce bioetanolu nemá žádný dopad na otázku, zda je výrobce bioetanolu bezprostředně dotčen [sporným] nařízením“ a že tvrdit opak „by znamenalo mít za to, že pouze výrobce, který prodává svůj výrobek přímo dovozci do Unie, může být bezprostředně dotčen […], což nijak nevyplývá ze základního nařízení“.
94.
Judikatura Soudního dvora, ostatně správně citovaná Tribunálem v bodech 70 a 71 napadeného rozsudku, totiž prokazuje, že situace, v nichž Soudní dvůr dospěl k závěru o přípustnosti žalob podaných hospodářskými subjekty proti nařízení o uložení antidumpingového cla, spočívaly zejména na zohlednění zvláštností obchodních vztahů s jinými subjekty, zejména pro účely stanovení vývozní ceny do Unie.
95.
Nevidím tedy, z jakého důvodu by se zvláštnosti struktury smluvních ujednání mezi americkými výrobci bioetanolu a nezávislými obchodníky/výrobci směsí měly vymykat z této logiky, i když toto zohlednění vede k popření bezprostředního dotčení uvedených výrobců.
96.
Nemohu ostatně souhlasit s tvrzením, že tento závěr znamená připustit bezprostřední dotčení výrobce pouze tehdy, pokud tento výrobce prodává své výrobky přímo na trhu Unie. Další případy jsou totiž myslitelné v závislosti právě na obchodních ujednáních, jako je prodej zprostředkovatelům/vývozcům, kteří jsou ve spojení s dotčeným výrobcem. V každém případě skutečnost, jak uvedl Tribunál, že základní nařízení o této otázce nic nestanoví, nemá žádný vliv, neboť podmínky přípustnosti žaloby na neplatnost, jako je žaloba v projednávané věci, jsou upraveny čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU.
97.
Kromě toho na rozdíl od toho, co Tribunál uvedl v poslední větě bodu 116 napadeného rozsudku, přístup orgánů, s nímž souhlasím, nemá za „následek omezení právní ochrany výrobců výrobků dotčených antidumpingovým clem pouze v závislosti na obchodní struktuře vývozů“.
98.
Tento přístup je založen, jak jsem již uvedl výše, na přezkumu podmínek týkajících se bezprostředního dotčení těchto výrobců, které jsou upraveny čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU.
99.
Kromě toho, pokud by bylo konstatováno, jak navrhuji, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když uznal bezprostřední dotčení čtyř výrobců zařazených do vzorku sporným nařízením, neznamenalo by to, že by tito výrobci byli zbaveni právní ochrany.
100.
Subjektu, u něhož je shledáno, že není nepochybně bezprostředně a osobně dotčen nařízením o uložení antidumpingového cla, nelze bránit podle mého názoru, včetně případu jeho vedlejšího účastenství, aby namítal neplatnost takového nařízení u soudu členského státu, kterému byl předložen spor týkající se cla splatného u příslušných celních nebo daňových orgánů (
14
).
101.
Tribunál se tedy podle mého názoru dopustil několika nesprávných právních posouzení, když dospěl k závěru, že čtyři výrobci zařazení do vzorku byli bezprostředně dotčeni sporným nařízením.
102.
V důsledku toho navrhuji, aby Soudní dvůr vyhověl první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku Rady a zrušil napadený rozsudek, aniž by bylo třeba přezkoumat druhou část uvedeného důvodu. Důsledky, které je třeba vyvodit z tohoto zrušení pro spor v prvním stupni, přezkoumám v bodě 251 tohoto stanoviska.
103.
Chtěl bych nicméně upřesnit, že navrhované zrušení napadeného rozsudku je pouze částečné. Vztahuje se totiž pouze k přípustnosti žaloby v prvním stupni sdružení GE a RFA jménem čtyř amerických výrobců bioetanolu zařazených do vzorku a nikoliv jejich vlastním jménem, ani jménem jiných členů těchto sdružení, než uvedených výrobců zařazených do vzorku.
104.
V této fázi je třeba přezkoumat opodstatněnost úvah Tribunálu týkajících se těchto ostatních aspektů přípustnosti žaloby sdružení GE a RFA, které jsou předmětem vedlejšího kasačního opravného prostředku, který tato sdružení podala.
C.
K vedlejšímu kasačnímu opravnému prostředku
105.
Před přezkumem důvodů na podporu vedlejšího kasačního opravného prostředku podaného sdruženími GE a RFA je třeba zanalyzovat námitky předložené Komisí k jeho přípustnosti.
1. K přípustnosti vedlejšího kasačního opravného prostředku
a) Shrnutí argumentace účastníků řízení
106.
V odpovědi a duplice k vedlejšímu kasačnímu opravnému prostředku Komise zaprvé tvrdí, že tento kasační opravný prostředek je nepřípustný, jelikož byl podán advokátem na základě substituční plné moci udělené advokátem zmocněným sdruženími GE a RFA v rozporu s čl. 44 odst. 1 písm. b) jednacího řádu Soudního dvora. Podle Komise není taková substituční plná moc uvedeným článkem jednacího řádu Soudního dvora povolena a v každém případě není zahrnuta v procesní plné moci udělené p. Vander Schuerenovi sdruženími GE a RFA k zastupování v rámci projednávaného sporu.
107.
Zadruhé Komise tvrdí, že vedlejší kasační opravný prostředek podaný sdruženími GE a RFA je nepřípustný z důvodu, že tato sdružení nejsou platně oprávněna s ohledem na své stanovy zastupovat obchodních zájmy svých členů.
108.
Sdružení GE a RFA tyto argumenty zpochybňují.
b) Posouzení
109.
Bez ohledu na to, zda je Komise, která v projednávané věci není ani účastníkem řízení, který podal hlavní kasační opravný prostředek, ani orgánem, který přijal sporné nařízení, a tudíž není oproti Radě „odpůrkyní“ v rámci vedlejšího kasačního opravného prostředku, oprávněna samostatně vznést námitku nepřípustnosti, kterou Rada nepředložila, její námitky nepřípustnosti vedlejšího kasačního opravného prostředku musí být podle mého názoru odmítnuty.
110.
Pokud jde o první argument, připomínám, že podle čl. 119 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, který je použitelný na vedlejší kasační opravný prostředek na základě čl. 177 odst. 2 tohoto řádu Soudního dvora, jsou advokáti povinni uložit v soudní kanceláři úřední doklad vystavený účastníkem řízení, kterého zastupují, nebo jím udělenou procesní plnou moc. Stejně tak čl. 173 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že čl. 119 odst. 2 tohoto řádu se použije rovněž na kasační odpověď v rámci kasačního opravného prostředku. Navíc, z čl. 44 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že proto, aby advokáti mohli požívat výsad, imunit a výhod uvedených v článku 43 uvedeného řádu, musí předložit předem procesní plnou mocí udělenou účastníkem řízení, kterého zastupují, je-li tímto účastníkem právnická osoba soukromého práva.
111.
Z toho vyplývá, že proto, aby advokát mohl platně zastupovat účastníka řízení před Soudním dvorem, včetně v rámci řízení o kasačním opravném prostředku a vedlejším kasačním opravném prostředku, musí mít úřední doklad nebo procesní plnou moc vystavené tímto účastníkem řízení.
112.
Komise, aniž by zpochybňovala platnost procesní plné moci udělené sdruženími GE a RFA p. Vander Schuerenovi k zastupování těchto sdružení v rámci projednávaného sporu, tvrdí, že tento advokát udělil substituční plnou moc k zastupování obou těchto účastníků řízení p. Peristerakimu.
113.
Tento argument však spočívá na chybném výkladu písemností předložených Soudnímu dvoru. Je totiž sice skutečností, že p. Peristeraki podal elektronicky vedlejší kasační opravný prostředek, když použil účet, který mu umožnil přístup k internetové aplikaci, nazvané „e-Curia“ (
15
), nic to však nemění na tom, že p. Vander Schueren podepsal originál vedlejšího kasačního opravného prostředku stejně jako ostatně kasační odpověď k hlavnímu kasačnímu opravnému prostředku. Tento advokát tedy nedelegoval procesní plnou moc, která mu byla udělena sdruženími GE a RFA k zastupování těchto sdružení před Soudním dvorem.
114.
Pokud jde o druhý argument předložený Komisí, ani ten nemůže podle mého názoru uspět, neboť by mohl nanejvýše vést k nepřípustnosti druhého důvodu předloženého na podporu vedlejšího kasačního opravného prostředku, ale nikoliv k nepřípustnosti tohoto opravného prostředku v plném rozsahu. Výtka Komise je totiž zjevně neúčinná, neboť se vztahuje k prvnímu důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku, který se týká posouzení Tribunálu týkajících se aktivní legitimace sdružení GE a RFA nikoliv jménem jejich členů, ale jejich vlastním jménem. Pokud jde o námitku nepřípustnosti druhého důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku, překrývá se s námitkou podanou v kasační odpovědi Komise, která se týká nedostatku reprezentativnosti a aktivní legitimace sdružení GE a RFA jménem amerických výrobců bioetanolu před Tribunálem, kterou navrhuji zamítnout v bodech 50 a 51 tohoto stanoviska. Jelikož tyto úvahy jsou stejně tak platné, pokud jde o přípustnost vedlejšího kasačního opravného prostředku podaného sdruženími GE a RFA, dovoluji si na ně odkázat.
115.
Z toho důvodu navrhuji Soudnímu dvoru, aby zamítl námitku nepřípustnosti předloženou Komisí ve vztahu k přípustnosti vedlejšího kasačního opravného prostředku.
116.
Je tedy třeba přezkoumat oba důvody vedlejšího kasačního opravného prostředku. Vzhledem k tomu, že druhý z těchto důvodů se dotýká stejně jako první důvod hlavního kasačního opravného prostředku Rady přípustnosti žaloby v prvním stupni jménem členů sdružení GE a RFA (v rozsahu, v němž se tentokrát týká jiných členů těchto sdružení, než čtyř amerických výrobců bioetanolu zařazených do vzorku), navrhuji změnit pořadí přezkumu těchto důvodů a začít tedy přezkumem druhého důvodu.
2. K druhému důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávných právních posouzení odmítnutí připustit aktivní legitimaci sdružení GE a RFA jménem jejich jiných členů, než čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku
a) Shrnutí argumentace účastníků řízení
117.
Sdružení GE a RFA tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když jim odepřel aktivní legitimaci jménem jejich jiných členů, než amerických výrobců bioetanolu zařazených do vzorku, a sice zaprvé obchodníků/výrobců směsí Murex a CHS a, zadruhé, ostatních členů nezařazených do vzorku.
118.
Tribunál zaprvé nesprávně rozhodl v bodech 52 až 55 napadeného rozsudku, že ochrana zájmů společností Murex a CHS nemohla odůvodňovat přípustnost žaloby, jelikož měly pouze postavení „přidruženého“ člena sdružení GE a RFA a neměly tedy hlasovací právo. Podle sdružení GE a RFA totiž judikatura Soudního dvora, která přiznává aktivní legitimaci sdružením, nečiní žádný rozdíl mezi přidruženými a jinými členy, když současně naopak jasně stanoví, že je přípustná žaloba podaná sdružením, které jedná na místo jednoho nebo několika jeho členů, kteří by mohli podat přípustnou žalobu sami.
119.
Tribunál rovněž nesprávně rozhodl v bodech 152 až 154 napadeného rozsudku, že ostatní členové sdružení GE a RFA nezařazení do vzorku výrobců/vývozců nebyli bezprostředně dotčeni sporným nařízením.
120.
Sdružení GE a RFA dodávají, že Tribunál rovněž opomenul přezkoumat otázku jejich osobního dotčení. Během řízení však vystupovala jako zástupci všech svých členů.
121.
Rada tvrdí, že druhý důvod vedlejšího kasačního opravného prostředku je nepřípustný a v každém případě z právního hlediska neopodstatněný. Zdůrazňuje tak nejprve, že přezkum, jehož cílem bylo určit jednak, zda přidružení členové sdružení GE a RFA mají dostatečný stupeň členství proto, aby je obě sdružení mohla zastupovat, a jednak, zda sporné nařízení má účinky na členy sdružení nezařazené do vzorku výrobců/vývozců, spadá mezi faktické a nikoliv právní otázky. Obě sdružení přitom neprokázala, že by posouzení provedená Tribunálem v bodech 52 až 55 napadeného rozsudku o vztazích, které mají se svými přidruženými členy, byla stižena zkreslením důkazů. Stejně tak Tribunál v bodech 152 až 154 napadeného rozsudku pouze přezkoumal skutkový stav, aniž by se věnoval právním otázkám.
122.
V každém případě podle Rady se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzením tím, že odepřel oběma sdružením aktivní legitimaci jménem společností Murex a CHS. V tomto ohledu zdůrazňuje, že sdružení GE a RFA nepředložila žádný důkaz, který by prokazoval, že rozlišení mezi „přidruženými“ členy a ostatními členy sdružení bylo irelevantní pro účely určení jeho aktivní legitimace. Uvádí, že v opačném případě by přidružený člen sdružení, který není schopen ovlivnit jeho rozhodování, byl účasten řízení, které by mohlo poškodit jeho zájmy. Stejně tak se Tribunál nedopustil ani nesprávného právního posouzení, když odepřel aktivní legitimaci oběma sdružením jménem ostatních členů nezařazených do vzorku.
123.
Komise podporuje argumentaci Rady.
b) Posouzení
124.
Pokud jde o druhou část tohoto důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku, kterou sdružení GE a RFA zpochybňují závěr Tribunálu, který se týká nepřípustnosti žaloby v prvním stupni jménem amerických výrobců nezařazených do vzorku, musí být podle mého názoru logicky zamítnuta, aniž by bylo třeba rozhodnout o její přípustnosti.
125.
Jestliže se totiž, jak navrhuji Soudnímu dvoru rozhodnout, Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když připustil, že čtyři američtí výrobci bioetanolu zařazení do vzorku byli bezprostředně dotčeni sporným nařízením, a že, jak se domnívám a jak navrhuji v bodě 251 tohoto stanoviska, měl shledat nepřípustnost žaloby v prvním stupni, takové zjištění platí tím spíše, pokud jde o žalobu sdružení GE a RFA podanou jménem amerických výrobců bioetanolu nezařazených do vzorku. Výtky předložené proti bodům 151 až 154 napadeného rozsudku tedy nelze přijmout.
126.
Naopak, první část druhého důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku, která vytýká Tribunálu, že shledal v bodech 52 až 55 napadeného rozsudku nepřípustnost žaloby v prvním stupni sdružení GE a RFA jménem dvou obchodníků/výrobců směsí, kteří se účastnili šetření, a sice Murex a CHS, je obtížnější vyřešit a v konečném výsledku se mi zdá opodstatněná.
127.
Nejprve se na rozdíl od Rady domnívám, že tato část je přípustná.
128.
Na rozdíl od toho, co tvrdí Rada, sdružení GE a RFA totiž nijak nezpochybňují skutkové zjištění Tribunálu, podle kterého společnosti Murex a CHS byly pouze přidruženými členy bez hlasovacího práva v rámci těchto sdružení. Tato sdružení naopak Tribunálu vytýkají, že pro účely ověření přípustnosti žaloby na neplatnost podané sdružením zastupujícím zájmy svých členů zavádí rozlišovací kritérium, založené v podstatě na existenci nebo neexistenci hlasovacího práva jeho členů v orgánech sdružení, které je svévolné, a tedy chybné. Tato otázka, která se dotýká rovněž rozsahu přezkumu soudu prvního stupně, pokud jde o přípustnost k němu podaných žalob, je zcela jistě právní otázkou, která spadá do pravomoci Soudního dvora, který rozhoduje v rámci kasačního opravného prostředku.
129.
Po těchto úvahách se domnívám, že výchozí bod přezkumu merita této části musí spočívat v připomenutí, že podle dotčeného případu závisí přípustnost žaloby profesního sdružení, které je pověřeno ochranou kolektivních zájmů svých členů, na aktivní legitimaci podniků, které zastupuje nebo alespoň některé z nich, jednotlivě (
16
).
130.
Je tedy přípustná na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU žaloba sdružení, které jedná namísto a jménem jednoho nebo několika svých členů, kteří by mohli sami takovou přípustnou žalobu podat (
17
) a pokud tito členové sami žalobu nepodali k ochraně svého (svých) vlastního (vlastních) zájmu (ů) (
18
).
131.
Sdružení GE a RFA tuto judikaturu, tak jak byla správně uvedena Tribunálem v bodech 45 a 51 napadeného rozsudku, nezpochybňují. Tato sdružení se ostatně o tuto judikaturu opírají a vyvozují z ní, že jelikož postavení členů, byť přidružených, společností Murex a CHS, sdružení nebyla zpochybněna, měl Tribunál pouze přezkoumat, zda byly společnosti Murex a CHS bezprostředně a osobně dotčeny sporným nařízením, za účelem určení, zda byla přípustná žaloba sdružení GE a RFA jejich jménem.
132.
S přihlédnutím k jednotlivým zjištěním provedeným Tribunálem se kloním k závěru, že sdružení GE a RFA mají pravdu.
133.
Nejprve připomínám, že v bodech 42 a 78 napadeného rozsudku Tribunál právem rozhodl, že sdružení GE a RFA zastupovala „zájmy amerického výrobního odvětví bioetanolu“. Jinými slovy, jak jsem již upřesnil v bodech 50 a 51 tohoto stanoviska, Tribunál správně rozhodl, že předmět činnosti každého z těchto sdružení je opravňoval, aby jednala na ochranu kolektivních zájmů jejich členů.
134.
Dále je nesporné, že i když mají postavení „přidruženého“ člena, jak společnost Murex, tak i společnost CHS patří do kategorie „členů“ sdružení GE a RFA a účastní se zasedání těchto sdružení.
135.
Konečně, žádný bod napadeného rozsudku neuvádí, že by sdružení GE a RFA, která se účastnila šetření Komise a jejichž cíle podle stanov zahrnují ochranu kolektivních zájmů svých členů, musela od svých členů získat konkrétní zmocnění proto, aby je zastupovala v soudním řízení, v návaznosti na hlasování těchto členů.
136.
V bodě 55 napadeného rozsudku Tribunál nicméně konstatoval, že „bez hlasovacího práva přitom společnosti CHS a Murex nemají možnost dovolávat se svých zájmů v rámci jejich případného zastoupení dotčeným sdružením. Za těchto podmínek a při absenci jiných skutečností, které mohou prokázat, že ‚přidružený‘ člen měl takovou možnost prosazovat své zájmy, je třeba dospět k závěru, že v projednávaném případě nemá sdružení [RFA] aktivní legitimaci v rozsahu, v němž uplatňuje, že zastupuje společnost CHS a sdružení [GE] není aktivně legitimováno v rozsahu, v němž uplatňuje, že zastupuje společnost Murex“ (
19
).
137.
Když tedy Tribunál dospěl k tomuto závěru, v konečném výsledku zavedl dodatečné kritérium k podmínkám vyžadovaným judikaturou uvedenou v bodech 129 a 130 tohoto stanoviska, a sice, že sdružení GE a RFA nejenže musela prokázat proto, aby mohla podat žalobu jménem společností Murex a CHS, že tyto společnosti jsou bezprostředně a osobně dotčeny sporným nařízením, ale také a předem, že tyto subjekty musely mít možnost, pod sankcí nepřípustnosti žaloby sdružení GE a RFA, „uplatnit“, v orgánech těchto sdružení své individuální zájmy před jakýmkoliv krokem na ochranu kolektivních zájmů, které mají uvedená sdružení chránit.
138.
Přitom doplnění, prostřednictvím soudcovského práva, takového kritéria k podmínkám přípustnosti, které jsou již dostatečně přísné, stanoveným v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, představuje podle mého názoru porušení tohoto ustanovení, které je navíc nedostatečně odůvodněné.
139.
Přístup zvolený Tribunálem může být kromě toho zdrojem právní nejistoty či dokonce svévole pro dotčené právnické osoby, jak tvrdí sdružení GE a RFA.
140.
Tento přístup totiž nevyhnutelně vyvolává otázku, jaké jsou jeho meze a jak by mělo být zacházeno s obdobnými situacemi. Co by se tak stalo s přípustností žaloby podané profesním sdružením oprávněným chránit kolektivní zájmy jeho členů, z nichž jeden z nich se případně neúčastní rozhodnutí podat žalobu na neplatnost před unijním soudem, nepřidá se k ní nebo se od ní distancuje? A jak by to bylo s přípustností žaloby sdružení jménem jeho členů, kteří mohou vykonávat hlasovací práva pouze částečně u některých rozhodnutí sdružení?
141.
Navíc v případě sdružení, jejichž stanovy se řídí právem třetí země, jako je tomu v projednávaném případě, není vyloučeno, že pokud by se vycházelo z přístupu Tribunálu, praktické úvahy, jako je porušení práva této země nebo obtíže s pochopením jazyka nebo jazyků, jakými se v nich mluví, by vedly k tomu, že s totožnými situacemi by bylo různě zacházeno. Byly by tak orgány a poté Tribunál schopny posoudit stejným způsobem stanovy profesního sdružení, které by zastupovalo například thajské výrobní odvětví, které se řádí thajským právem?
142.
Proto se s ohledem na tyto úvahy domnívám, že Tribunál tím, že podmínil přípustnost žaloby sdružení GE a RFA jménem společností Murex a CHS předběžnému a dodatečnému kritériu k podmínkám stanoveným v čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU, dopustil se nesprávného právního posouzení, což musí vést v tomto bodě ke zrušení napadeného rozsudku.
143.
Důsledky, které je třeba vyvodit z tohoto zrušení pro spor v prvním stupni, přezkoumám v bodě 252 tohoto stanoviska.
3. K prvnímu důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z chybného omezení rozsahu aktivní legitimace sdružení GE a RFA jejich vlastním jménem
a) Shrnutí argumentace účastníků řízení
144.
Sdružení GE a RFA zaprvé zpochybňují zjištění Tribunálu v bodě 79 napadeného rozsudku, podle kterého sporné nařízení nezměnilo jejich právní postavení, jejich práva a povinnosti. Domnívají se, že nařízení o uložení antidupingového cla se může dotknout právního postavení jednotlivce jinak než pouhou platbou antidumpingového cla. Zdůrazňují rovněž, že se aktivně účastnila správního řízení za účelem vhodného zastoupení svých členů před unijními orgány. Navíc, sdružení GE a RFA uplatňují, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když odmítl v bodě 86 napadeného rozsudku relevanci rozsudku ze dne 24. března 1993, CIRFS a další v. Komise (C‑313/90, EU:C:1993:111), z toho důvodu, že postavení žalobců jakožto zájmových sdružení nebylo srovnatelné s postavením vyjednavače jednajícího formálně jménem svých členů jako v této věci.
145.
Zadruhé sdružení GE a RFA zpochybňují závěr Tribunálu, uvedený v bodech 85 a 87 napadeného rozsudku, podle kterého je lze považovat za bezprostředně a osobně dotčené napadeným nařízením pouze v rámci jejich desátého žalobního důvodu, který se týká ochrany procesních záruk, které jim poskytují čl. 6 odst. 4, čl. 19 odst. 1 a 2 a čl. 20 odst. 2, 4 a 5 základního nařízení.
146.
Tato sdružení zdůrazňují, že oba rozsudky, o které se Tribunál opřel v tomto ohledu, a sice rozsudky ze dne 4. října 1983, Fediol v. Komise (191/82, EU:C:1983:259, bod 31) a ze dne 17. ledna 2002, Rica Foods v. Komise (T‑47/00, EU:T:2002:7, bod 55), neumožňují prokázat jeho opodstatněnost. Lze-li z těchto rozsudků vyvodit, že jednotlivec může být aktem osobně dotčen pouze tehdy, „pokud mu použitelná unijní právní úprava poskytuje určité procesní záruky“, naopak nepotvrzují tvrzení, podle kterého je toto postavení omezeno pouze na žalobní důvody, ve kterých je uplatněno porušení procesních práv.
147.
Sdružení GE a RFA se domnívají, že jakmile je shledáno bezprostřední a osobní dotčení jednotlivce, jeho žaloba musí být považován za přípustnou v plném rozsahu. Všechny zúčastněné strany ve smyslu základního nařízení bez ohledu na to, zda výrobci, vývozci, dovozci nebo jejich zastupující sdružení, mají na základě tohoto nařízení stejná práva.
148.
Rada, kterou podporuje Komise, tvrdí, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když omezil individuální aktivní legitimaci obou sdružení na jejich desátý žalobní důvod, který vycházel z porušení jejich procesních záruk.
b) Posouzení
149.
Úvodem připomínám, že při rozhodování o vlastním zájmu sdružení GE a RFA Tribunál v bodech 85 a 87 napadeného rozsudku připustil, že tato sdružení byla bezprostředně a osobně dotčena sporným nařízením v rozsahu, v němž jakožto zúčastněné strany požívaly procesní záruky poskytnuté čl. 6 odst. 7, čl. 19 odst. 1 a 2 a čl. 20 odst. 2, 4 a 5 základního nařízení. Tribunál z toho vyvodil, že se sdružení GE a RFA proto mohla přípustně dovolávat pouze desátého žalobního důvodu žaloby v prvním stupni, jelikož to byl jediný důvod, který se týkal ochrany jejich procesních práv.
150.
Je třeba uvést, že žádný z účastníků řízení nezpochybňuje to, že Tribunál právem připustil přípustnost desátého žalobního důvodu žaloby v prvním stupni, ani jeho posouzení, podle kterého se pouze tento žalobní důvod týkal ochrany procesních práv přiznaných v tomto případě sdruženími GE a RFA v souladu s výše uvedenými ustanoveními základního nařízení.
151.
Naproti tomu sdružení GE a RFA vytýkají Tribunálu, že omezil rozsah přípustnosti jejich žaloby jejich vlastním jménem na uvedený žalobní důvod, zatímco podle jejich názoru jelikož mají právo na podání žaloby, jsou oprávněna zpochybnit legalitu merita sporného nařízení.
152.
Na podporu této argumentace sdružení GE a RFA v podstatě předkládají tři výtky směřující proti posouzení Tribunálu, které je uvedeno v bodech 79, 81 a 85 až 87 napadeného rozsudku, z nichž žádná není podle mého názoru opodstatněná.
153.
Zaprvé se domnívám, že je třeba zjevně odmítnout kritiku ve vztahu k bodu 79 napadeného rozsudku, podle které Tribunál chybně dospěl k závěru, že sdružení GE a RFA nebyla sporným nařízením bezprostředně dotčena v rozsahu, v němž ukládá antidumpingové clo. Bez ohledu na výše shledaná nesprávná právní posouzení je totiž podle mého názoru zjevné, že, jak rozhodl Tribunál, uložení antidumpingového cla nezměnilo právní postavení sdružení GE a RFA jednotlivě, neboť zejména neukládá žádnou povinnost k jejich tíži, jelikož tato sdružení nejsou povinna individuálně uhradit uvedené clo.
154.
Zadruhé, pokud jde o výtku ve vztahu k bodům 81 a 85 až 87 napadeného rozsudku, je třeba především zdůraznit, že podle ustálené judikatury připomenuté Tribunálem právem v bodě 81 napadeného rozsudku, skutečnost, že se osoba účastní procesu přijímání unijního aktu, jí může individualizovat ve vztahu k dotčenému aktu pouze v případě, že ve prospěch této osoby byly unijní právní úpravou stanoveny procesní záruky (
20
).
155.
Je skutečností, jak tvrdí sdružení GE a RFA, že z rozsudku ze dne 4. října 1983, Fediol v. Komise (191/82, EU:C:1983:259, bod 31), výslovně nevyplývá, že přiznání takových procesních záruk ve prospěch sdružení, jako jsou sdružení GE a RFA, znamená, že je přípustný pouze žalobní důvod, který vychází z údajného porušení uvedených záruk.
156.
Nicméně Soudní dvůr již rozhodl, když připomněl uvedený rozsudek a zamítl kasační opravný prostředek jako zjevně neopodstatněný, že osobě nebo subjektu, které mají takové procesní právo, nemůže být již z principu přiznána v případě existence jakékoliv procesní záruky aktivní legitimace proti unijnímu aktu za účelem zpochybnění meritorní legality tohoto aktu (
21
). Jak totiž vyplývá zejména z rozsudku ze dne 4. října 1983, Fediol v. Komise (191/82, EU:C:1983:259, bod 31), přesný rozsah práva jednotlivce podat žalobu proti unijnímu aktu závisí na právním postavení vymezeném v jeho prospěch unijním právem, jehož cílem je ochrana takto přiznaných legitimních zájmů.
157.
Z toho vyplývá, že pouhé dovolávání se existence procesních záruk, a i kdyby navrhovatelky v rámci vedlejšího kasačního opravného prostředku mohly požívat takové osobní procesní záruky, nemůže vést k přípustnosti žaloby v rozsahu, v němž se opírá o žalobní důvody vycházející z porušení hmotněprávních norem (
22
).
158.
V projednávané věci však sdružení GE, ani sdružení RFA neuvedla a tím spíše ani neprokázala na podporu svého vedlejšího kasačního opravného prostředku, že základní nařízení přiznává zastupujícím sdružením jejich vlastním jménem hmotněprávní práva nebo jim ukládá jejich vlastním jménem povinnosti hmotněprávní povahy, které by překračovaly procesní záruky, které jim jsou přiznány uvedeným nařízením a které by odůvodnily, aby Tribunál přezkoumal ostatní žalobní důvody uplatněné v prvním stupni uvedenými sdruženími individuálně vůči platnosti sporného nařízení, pokud jde o věc samou.
159.
Druhé výtce předložené sdruženími GE a RFA tak nelze podle mého názoru vyhovět.
160.
Zatřetí, sdružení GE a RFA vytýkají Tribunálu, že odmítl v projednávané věci řešení, které vyplývá z rozsudku ze dne 24. března 1993, CIRFS a další v. Komise (C‑313/90, EU:C:1993:111, body 28 až 30), když odmítl tvrzení těchto sdružení, podle kterého mají podobné postavení jako postavení vyjednavače ve smyslu uvedeného rozsudku, které jim tedy přiznává aktivní legitimaci.
161.
Je sice skutečností, že úloha, kterou hrálo sdružení v rámci postupu, který vedl k přijetí aktu ve smyslu článku 263 SFEU, může odůvodnit přípustnost žaloby podané tímto sdružením, i když jeho členové nejsou bezprostředně a osobně dotčeni uvedeným aktem, zejména pokud jeho postavení vyjednavače bylo tímto aktem ovlivněno (
23
).
162.
Domnívám se nicméně, že když Tribunál rozhodl, že se v projednávané věci rozsudek ze dne 24. března 1993, CIRFS a další v. Komise (C‑313/90, EU:C:1993:111) nepoužije, nedopustil se žádného nesprávného právního posouzení.
163.
Je totiž třeba připomenout, že ve věci, ve kterém byl vydán tento rozsudek, byl CIRFS partnerem Komise při zavádění „disciplíny“ v oblasti podpor v odvětví umělých vláken, jakož i jejího prodloužení a úpravy, a během řízení, které sporu předcházelo, se aktivně účastnil vyjednávání s Komisí, zejména předložením písemných připomínek, a tím, že udržoval úzký kontakt s příslušnými útvary tohoto orgánu (
24
).
164.
Podle judikatury Soudního dvora se tak věc, ve které byl vydán rozsudek ze dne 24. března 1993, CIRFS a další v. Komise (C‑313/90, EU:C:1993:111), týkala zvláštní situace, ve které navrhovatel zaujímal jasně vymezené postavení vyjednavače úzce spjaté se samotným předmětem rozhodnutí, které jej stavělo do faktické situace, jež ho odlišovala od všech ostatních osob (
25
), přičemž tato faktická situace je uvedena v rámci řízení na základě čl. 108 odst. 2 SFEU, kterou Soudní dvůr sám kvalifikoval jako zcela zvláštní či dokonce výjimečnou (
26
).
165.
Sdružení GE a RFA přitom nikterak neprokázala, že jakožto profesní zástupci výrobního odvětví, které může být předmětem antidumpingových opatření přijatých Radou, byla jejich situace srovnatelná s výjimečným postavením vyjednavače, která nastala ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 24. března 1993, CIRFS a další v. Komise (C‑313/90, EU:C:1993:111), jak Tribunál právem rozhodl v bodě 86 napadeného rozsudku.
166.
Navrhuji tedy zamítnout třetí výtku, jakož i první důvod vedlejšího kasačního opravného prostředku v plném rozsahu.
167.
V této fázi v případě, že by Soudní dvůr rozhodl na rozdíl od toho, co navrhuji, že zamítne první důvod hlavního kasačního opravného prostředku Rady, je třeba přezkoumat podpůrně druhý a třetí důvod tohoto kasačního opravného prostředku, které se oba týkají merita sporu rozhodovaného Tribunálem.
D.
K druhému důvodu hlavního kasačního opravného prostředku vycházejícímu z chybného výkladu čl. 9 odst. 5 základního nařízení
168.
Úvodem Rada uvádí, že Tribunál dospěl na základě analýzy provedené v bodech 174 až 246 napadeného rozsudku k závěru, že orgány byly povinny, bez výjimky, vypočítat individuální sazbu antidumpingového cla pro každého výrobce zařazeného do vzorku. Je toho názoru, že ani antidumpingová dohoda WTO, ani čl. 9 odst. 5 základního nařízení orgánům neukládají nemožné, když struktura a způsob fungování výrobního odvětví bioetanolu jednoduše neposkytují žádný prostředek jak vypočítat individuální dumpingové rozpětí pro čtyři výrobce zařazené do vzorku, zastoupené sdruženími GE a RFA.
169.
Druhý důvod kasačního opravného prostředku v podstatě sestává ze tří částí. První část vychází z nesprávného právního posouzení tím, že se Tribunál nesprávně domníval, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení provádí články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO a musí být předmětem konformního výkladu s těmito ustanoveními, který je contra legem. Druhou částí druhého důvodu Rada vytýká Tribunálu, že zkreslil pojem „dodavatel“, který je uveden v čl. 9 odst. 5 základního nařízení, tím, že jej rozšířil na čtyři americké výrobce bioetanolu zařazené do vzorku. Konečně, ve třetí části Rada vytýká Tribunálu, že chybně vyložil výraz „není-li to proveditelné“ ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení.
1. K první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku vycházející z nesprávného právního posouzení zjištění, podle kterého čl. 9 odst. 5 základního nařízení provádí články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO a musí být předmětem konformního výkladu s těmito ustanoveními
a) Argumentace účastníků řízení
170.
Podle Rady se Tribunál dopustil několika nesprávných právních posouzení při výkladu čl. 9 odst. 5 základního nařízení s přihlédnutím k článkům 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO, když v tomto ohledu vycházel z úmyslu, který vyjádřil unijní normotvůrce, když měnil v roce 2012 toto nařízení proto, aby provedl rozhodnutí odvolacího orgánu Orgánu pro řešení sporů WTO ze dne 15. července 2011 ve věci CE-Éléments de fixation (WT/DS397/AB/R) (dále jen „zpráva ve věci ‚Spojovací prostředky‘ “).
171.
Zaprvé, Tribunál se nesprávně domníval v bodech 174 až 184 napadeného rozsudku, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení provádí článek 9.2 i článek. 6.10 antidumpingové dohody WTO. Provést článek 6.10 antidumpingové dohody WTO však bylo cílem ustanovení čl. 9 odst. 6 a článku 17 základního nařízení, a nikoli ustanovení čl. 9 odst. 5 uvedeného nařízení. Rada zdůrazňuje, že Tribunál v tomto ohledu vycházel v bodech 178 a 179 napadeného rozsudku ze skutečnosti, že nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 765/2012 ze dne 13. června 2012, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (
27
), bylo změněno čl. 9 odst. 5 základního nařízení z důvodu jeho rozporu s články 6.10, 9.2 a 18.4 antidumpingové dohody WTO, shledaného ve zprávě ve věci „Spojovací prostředky“. Podle Rady však nepatrná změna čl. 9 odst. 5 základního nařízení nařízením č. 765/2012 nemůže vést k závěru, že původní verze tohoto ustanovení odrážela závazek Unie provést články 6.10, 9.2 a 18.4 antidumpingové dohody WTO do svého právního řádu.
172.
Rada dále tvrdí, že existuje rozdíl mezi zněním čl. 9 odst. 5 základního nařízení a článkem 9.2 antidumpingové dohody WTO, jelikož toto posledně uvedené ustanovení se omezuje na stanovení povinnosti „vyjmenovat“ dodavatele, a nikoli „stanovit výši uloženého cla“. Porušení antidumpingové dohody WTO, shledané ve zprávě ve věci „Spojovací prostředky“, které se týkalo pouze dovozů ze zemí bez tržního hospodářství, se tudíž nelze dovolávat na základě rozsudku ze dne 7. května 1991, Nakajima v. Rada (C‑69/89, EU:C:1991:186, body 26 až 31).
173.
Konečně, Rada tvrdí, že výklad čl. 9 odst. 5 základního nařízení v souladu s články 9.2 a 6.10 antidumpingové dohody WTO, provedený Tribunálem v bodech 227 až 233 napadeného rozsudku, je contra legem. Struktura, historie a znění čl. 9 odst. 5 základního nařízení totiž jasně ukazují, že unijní normotvůrce chtěl umožnit orgánu provádějícímu šetření stanovit sazbu cla na celostátní úrovni místo individuální celní sazby v případech, kdy stanovení individuální celní sazby „není proveditelné“, a nikoli pouze v případě využití vzorku. Když Tribunál rozhodl v bodech 227 až 233 napadeného rozsudku, že nic ve znění čl. 9 odst. 5 základního nařízení nebrání výkladu výrazu „není-li to proveditelné“ v souladu s články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO, podle Rady překročil meze konformního výkladu.
174.
Komise se připojuje k argumentaci Rady a připouští „úzkou podobnost“ mezi zněním čl. 9 odst. 5 základního nařízení a čl. 9.2 antidumpingové dohody WTO. V replice dodává, že Soudní dvůr rozhodl v rozsudku ze dne 4. února 2016, K & J Clark International a Puma (C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74, body 85 až 92), že čl. 9 odst. 5 základního nařízení nemá za cíl provést pravidla WTO, takže veškerá argumentace sdružení je odsouzena k nezdaru.
175.
Sdružení GE a RFA zaprvé uvádí, že když Tribunál rozhodl, že unijní normotvůrce zamýšlel přijetím čl. 9 odst. 5 základního nařízení vyjádřit svůj záměr provést konkrétní povinnost převzatou v rámci antidumpingové dohody WTO, provedl skutkové zjištění, jehož zpochybnění Radou ve stadiu kasačního opravného prostředku je nepřípustné.
176.
Zadruhé tato sdružení tvrdí, že Tribunál právem rozhodl, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení provádí články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO s přihlédnutím k nařízení č. 765/2012. Pokud by tomu tak nebylo, pak by byl přípustný jedině výslovný odkaz.
177.
Sdružení GE a RFA zpochybňují rovněž, že by byl výklad čl. 9 odst. 5 základního nařízení v souladu s články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO contra legem. Z bodu 339 zprávy ve věci „Spojovací prostředky“ jasně vyplývá, že výjimky z povinnosti uložit individuální dumpingová rozpětí se vztahují k situaci, kdy orgán provádějící šetření použije vzorek.
b) Posouzení
178.
Je třeba nejprve připomenout, že čl. 9 odst. 5 první pododstavec základního nařízení, ve znění použitelném v projednávané věci, stanoví, že „antidumpingové clo se uloží vždy v přiměřené výši bez diskriminace na dovoz výrobků nezávisle na jejich původu, pokud bylo zjištěno, že je dumpingový a způsobuje újmu, s výjimkou dovozu krytého závazky podle [tohoto nařízení]. V nařízení o uložení cla se clo stanoví pro každého dodavatele, nebo není-li to proveditelné, jakož i obecně v případech podle čl. 2 odst. 7 písm. a) [tohoto nařízení], pro danou dodavatelskou zemi“ (
28
).
179.
Článek 6.10 antidumpingové dohody WTO stanoví, že „[j]ako pravidlo platí, že úřady určí jednotlivé dumpingové rozpětí pro každého známého dotyčného vývozce nebo výrobce výrobku, který je předmětem šetření. V případech, v nichž je počet zúčastněných vývozců, výrobců, dovozců nebo typů výrobků tak velký, že učinit takové určení je nemožné, mohou úřady omezit jejich přezkoumání […] buď na rozumný počet zúčastněných stran, nebo výrobků s použitím vzorků, […]“.
180.
Článek 9.2 této dohody stanoví, že „je-li na jakýkoli výrobek uloženo antidumpingové clo, bude toto antidumpingové clo, jehož výše bude v každém případě přiměřená, vybíráno na nediskriminační bázi z dovozů tohoto výrobku ze všech zdrojů, o nichž bylo zjištěno, že jsou dumpingové a působí újmu, kromě dovozů z těch zdrojů, od kterých byly přijaty cenové závazky podle podmínek této Dohody. Úřady oznámí dodavatele dotyčného výrobku. Pokud je však dotčeno několik dodavatelů ze stejné země a je neproveditelné uvádět je všechny, úřady mohou oznámit dotyčnou dodavatelskou zemi“.
181.
V první části tohoto důvodu kasačního opravného prostředku Rada, podporovaná Komisí, vytýká Tribunálu, že rozhodl v bodě 180 napadeného rozsudku, že přijetím čl. 9 odst. 5 prvního pododstavce základního nařízení unijní normotvůrce zamýšlel provést konkrétní povinnost, kterou na sebe převzal v rámci WTO, v tomto případě v článcích 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO, ve smyslu judikatury „Nakajima“ (rozsudek ze dne 7. května 1991, Nakajima v. Rada, C‑69/89, EU:C:1991:186). V podstatě se podle uvažování Tribunálu – a zpochybněného orgány – (původní) úmysl unijního normotvůrce odvozoval ze změny čl. 9 odst. 5 prvního a druhého pododstavce nařízení č. 765/2012 v návaznosti na zprávu ve věci „Spojovací prostředky“.
182.
Orgány rovněž vytýkají Tribunálu, že na základě předchozího uvažování shledal zejména v bodě 184 napadeného rozsudku, že bylo třeba vykládat čl. 9 odst. 5 základního nařízení v souladu s články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO, i když jasně připouštějí, že existuje obdoba nebo „úzká podobnost“, převezmeme-li výraz Komise, mezi příslušnými ustanoveními čl. 9 odst. 5 základního nařízení a ustanoveními článku 9.2 antidumpingové dohody WTO.
183.
S argumentací Rady a Komise souhlasím pouze částečně.
184.
Je skutečností, že pouhé srovnání znění čl. 9 odst. 5 základního nařízení, který se týká uložení antidumpingového cla, a článku 6.10 antidumpingové dohody WTO, který se týká použití postupu výběru vzorku pro účely stanovení dumpingového rozpětí v případě velmi vysokého počtu výrobců a vývozců, jasně prokazuje, že první z těchto článků nemá nikterak za cíl provést konkrétní povinnost obsaženou v druhém.
185.
Okolnost, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení v rozsahu, v němž se jeho ustanovení týkají zemí bez tržního hospodářství, byl považován za neslučitelný se zejména článkem 6.10 a s článkem 9.2 antidumpingové dohody WTO ve zprávě ve věci „Spojovací prostředky“, v žádném případě neznamená, že unijní normotvůrce zamýšlel provést konkrétní povinnost převzatou na základě článku 6.10 antidumpingové dohody WTO.
186.
Obdobné uvažování ostatně vyplývá z rozsudku Soudního dvora ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma (C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74), vydaného několik měsíců před napadeným rozsudkem, který však nebyl napadeným rozsudkem citován. I když totiž Soudní dvůr v tomto rozsudku přezkoumal zejména zprávu ve věci „Spojovací prostředky“ a připomněl, že orgán pro řešení sporů WTO shledal, že část ustanovení čl. 9 odst. 5 základního nařízení, použitelná v rozhodné době, byla neslučitelná s některými pravidly WTO, nezabránilo mu to, aby se domníval, že antidumpingové dohody WTO se nemůže dovolávat jednotlivec za účelem zpochybnění legality nařízení o uložení konečného antidumpingového cla. Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že jelikož čl. 9 odst. 5 první a druhý pododstavec základního nařízení odkazuje na čl. 2 odst. 7 uvedeného nařízení, které zavedlo zvláštní režim stanovící podrobná pravidla pro výpočet běžné hodnoty v případě dovozů ze zemí bez tržního hospodářství, byla tato ustanovení nedílnou součástí uvedeného režimu a představovala tak vyjádření vůle unijního normotvůrce přijmout přístup vlastní právnímu řádu Unie ve vztahu k uvedeným zemím odlišný od pravidel antidumpingové dohody WTO (
29
).
187.
Nemohu tak souhlasit s argumentem Komise, podle kterého představuje rozsudek ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma (C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74) jako takový důvod pro zrušení napadeného rozsudku z důvodu, že Soudní dvůr shledal, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení neprovádí žádnou konkrétní povinnost převzatou v rámci antidumpingové dohody WTO. Soudní dvůr totiž v tomto rozsudku rozhodl pouze o ustanoveních čl. 9 odst. 5 základního nařízení v rozhodné době, která odkazovala na dříve uvedený zvláštní režim, který se týkal zemí bez tržního hospodářství, zřízený čl. 2 odst. 7 uvedeného nařízení. Rozsudek C & J Clark International a Puma (C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74) se tedy netýká ostatních ustanovení čl. 9 odst. 5 základního nařízení, která jsou stále platná, zejména základu jeho prvního pododstavce, podle kterého v nařízení o uložení cla se clo stanoví pro každého dodavatele, nebo není-li to proveditelné, pro danou dodavatelskou zemi, v kontextu třetích zemí s tržním hospodářstvím, což jsou ustanovení, o která jde v projednávané věci.
188.
I když tedy podle mého názoru Tribunál nesprávně konstatoval, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení představoval provedení konkrétní povinnosti převzaté na základě článku 6.10 antidumpingové dohody WTO, posouzení Soudního dvora v rozsudku ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma (C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74), neznamená, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že když unijní normotvůrce přijal čl. 9 odst. 5 základního nařízení, zamýšlel provést konkrétní povinnost převzatou na základě článku 9.2 uvedené dohody.
189.
Toto pochybení však podle mého názoru vyplývá z uvažování uvedeného v bodech 178 až 183 napadeného rozsudku. Z těchto bodů napadeného rozsudku totiž vyplývá, že Tribunál vyvodil ze změny provedené v čl. 9 odst. 5 základního nařízení nařízením č. 765/2012 v návaznosti zejména na přijetí zprávy ve věci „Spojovací prostředky“, že unijní normotvůrce zamýšlel provést konkrétní povinnost obsaženou v článku 9.2 antidumpingové dohody WTO přijetím čl. 9 odst. 5 základního nařízení v jeho původním znění.
190.
Je přitom podle mého názoru zaprvé právně obtížné určit zpětně úmysl unijního normotvůrce provést konkrétní povinnost převzatou v rámci antidumpingové dohody WTO v okamžiku přijetí základního nařízení v roce 2009 pouze na základě změn tohoto nařízení provedených v roce 2012. Je naopak nezbytné, aby z konkrétního napadeného ustanovení unijního práva bylo možné dovodit, že toto ustanovení má provést do unijního práva takovou konkrétní povinnost vyplývající z dohod WTO (
30
).
191.
Zadruhé změny provedené v roce 2012 v čl. 9 odst. 5 základního nařízení se týkaly, jak jsem již uvedl, prvního a druhého pododstavce uvedeného článku v jejich ustanoveních týkajících se zvláštního režimu použitelného na dumping ze zemí bez tržního hospodářství na základě čl. 2 odst. 7 tohoto nařízení. Tyto změny se tedy netýkaly ustanovení čl. 9 odst. 5 prvního pododstavce, o který jde v projednávané věci.
192.
Skutečnost zmíněná Tribunálem v bodech 182 a 183 napadeného rozsudku na podporu jeho argumentace, že tyto změny se netýkaly právě ustanovení čl. 9 odst. 5 prvního pododstavce základního nařízení, nijak neprokazuje, že úmyslem unijního normotvůrce v okamžiku přijetí uvedeného článku bylo provést konkrétní povinnost převzatou v rámci antidumpingové dohody WTO. Jsem spíše přesvědčen, že tato okolnost podporuje opačnou tezi.
193.
Podle mého názoru tedy Tribunál chybně v bodech 178 až 183 rozhodl, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení provádí konkrétní povinnosti převzaté v rámci článků 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO.
194.
Domnívám se však, že toto pochybení není dostatečné proto, aby způsobilo zrušení napadeného rozsudku.
195.
Jak totiž vyplývá z následného odůvodnění napadeného rozsudku, zejména z bodů 184, 193, 227 tohoto rozsudku, mám za to, že Tribunál správně rozhodl, že příslušná ustanovení čl. 9 odst. 5 základního nařízení musí být vykládána v souladu s články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO, zejména s ohledem na v podstatě shodné znění čl. 9 odst. 5 základního nařízení a článku 9.2 antidumpingové dohody WTO.
196.
Z hlediska zásad je třeba připomenout, že neexistence přímého účinku ustanovení mezinárodní dohody nebrání jejímu uplatnění pro účely konformního výkladu sekundárního práva Unie. Soudní dvůr již totiž rozhodl, že přednost mezinárodních dohod uzavřených Unií před akty sekundárního práva Unie znamená, že je nutné posledně uvedená ustanovení vykládat v co největším možném rozsahu v souladu s uvedenými dohodami (
31
), včetně případu, kdy ustanovení těchto dohod nemají přímý účinek (
32
). Rada i Komise s tím souhlasí.
197.
Použití konformního výkladu aktu sekundárního práva Unie s přihlédnutím k mezinárodní dohodě nicméně předpokládá hermeneutickou soudržnost mezi jednotlivými normami, omezenou na „co největší možný rozsah“.
198.
To znamená, že právní předpis Unie, který má být vyložen, musí být přístupný více možným výkladům. Jestliže je naproti tomu jeho význam jednoznačný a je v rozporu s ustanovením vyšší právní síly mezinárodní dohody, není možné jej vykládat v souladu s posledně uvedeným ustanovením, protože dosáhnout výsledku v souladu s dohodou by bylo možné pouze výkladem contra legem, – což se rovná zbavení uvedeného předpisu Unie jeho normativní podstaty (
33
). V takovém případě musí být výklad normy sekundárního práva Unie stanoven bez ohledu na normu mezinárodního práva.
199.
Dodávám kromě toho, že pokud jde o výklad některých ustanovení dohod WTO, s přihlédnutím k nimž je třeba v co největším možném rozsahu provést výklad unijního práva, Soudní dvůr opakovaně odkázal na zprávy skupiny odborníků nebo odvolacího orgánu WTO na podporu uvedeného výkladu (
34
).
200.
V projednávané věci je jednak třeba, aniž by bylo pokračováno v této fázi analýzy v přezkumu znění čl. 9 odst. 5 základního nařízení a znění článku 9.2 antidumpingové dohody WTO, konstatovat, že na podporu výtky, podle které Tribunál vyložil čl. 9 odst. 5 základního nařízení contra legem, Rada ani Komise neprokazují, že ustanovení a relevantní znění čl. 9 odst. 5 základního nařízení musela být nutně vyložena v rozporu s týmiž ustanoveními a pojmy použitými v článku 9.2 antidumpingové dohody WTO. Naopak tím, že orgány především argumentují, že tato ustanovení a znění čl. 9 odst. 5 tohoto nařízení musí být vykládána odlišně, jednak úžeji, pokud jde o výraz „dodavatelé“, jednak šířeji, pokud jde o spojení „není-li proveditelné“, než rozhodl Tribunál, v konečném důsledku připustily, že tento článek může být vykládán několika způsoby (
35
). V takovém případě přitom přednost mezinárodních dohod před normami sekundárního práva Unie ukládá, aby dostal přednost výklad, který je v souladu s ustanoveními dotčené mezinárodní dohody.
201.
Kromě toho je třeba zdůraznit, že v bodě 222 napadeného rozsudku Tribunál připomněl „silnou paralelu“, zdůrazněnou v bodě 344 zprávy ve věci „Spojovací prostředky“, mezi článkem 9.2 a článkem 6.10 antidumpingové dohody WTO v rozsahu, v němž tento posledně uvedený článek předepisuje stanovení individuálních dumpingových rozpětí, což má za následek povinnost dotčených orgánů uložit antidumpingové clo na individuálním základě, tak jak je stanoveno v článku 9.2 téže dohody.
202.
Aniž by orgány tvrdily, že Tribunál zkreslil zprávu ve věci „Spojovací prostředky“, orgány, a zejména Komise, jak se zdá, zpochybňují úvahy, které vychází ze znění dotčených ustanovení na základě historického kontextu, systematiky a účelu všech těchto ustanovení.
203.
V tomto ohledu je třeba uvést, že na podporu tohoto argumentu Komise přebírá dlouhé části svého podání předloženého před odvolacím orgánem ve zprávě „Spojovací prostředky“ s odkazem na výklad samotného článku 9.2 antidumpingové dohody WTO, když v podstatě upřesňuje, že skutečnost, že tento článek zůstal nezměněn i poté, co byl po Uruguayském kole doplněn „scénář“ výběru vzorku, uvedený v článku 6.10 uvedené dohody, znamená, že smysl jeho ustanovení, zejména spojení „není-li to proveditelné“, nemohl být přijetím uvedeného článku 6.10 narušen.
204.
Takové uvažování, které vychází z výkladu ustanovení článků 9.2 a 6.10 antidumpingové dohody WTO, však podle mého názoru nijak neprokazuje, že i přes své podobné znění s ustanoveními článku 9.2 musí být příslušná ustanovení čl. 9 odst. 5 základního nařízení nezbytně vykládána natolik odlišně od článku 9.2, že jediný možný výklad by byl výklad normy sekundárního práva Unie neslučitelný s výkladem normy mezinárodního práva.
205.
Navíc, jak podrobněji přezkoumám v bodě 231 tohoto stanoviska, i když odvolací orgán ve zprávě ve věci „Spojovací prostředky“ zůstal obezřetný ohledně smyslu ustanovení článků 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO, nic to nemění na tom, že odmítl tvrzení orgánů. Zejména, jak je správně zdůrazněno v bodě 223 napadeného rozsudku, odvolací orgán uvedl v bodě 354 zprávy ve věci „Spojovací prostředky“, že článek 9.2 antidumpingové dohody WTO zavazuje orgány, aby upřesnily cla uložená každému dodavateli, ledaže je to nemožné, jelikož je dotčeno několik dodavatelů. Stejně jako u Tribunálu se Rada a Komise tedy znovu snaží zpochybnit výklad této dohody přijatý odvolacím orgánem. Takové uvažování však nijak nedokládá jejich argument, podle kterého se Tribunál tím, že vyložil čl. 9 odst. 5 základního nařízení způsobem, který je v souladu s články 9.2 a 6.10 antidumpingové dohody WTO, dopustil pochybení přijetím výkladu contra legem normy sekundárního práva Unie.
206.
Za těchto podmínek je třeba připustit, že i přes nesprávná právní posouzení uvedená v bodech 184 až 193 tohoto stanoviska Tribunál správně rozhodl, že příslušná ustanovení čl. 9 odst. 5 základního nařízení musí být vykládána v souladu s články 9.2 a 6.10 antidumpingové dohody WTO.
207.
Navrhuji tedy zamítnout první část druhého důvodu hlavního kasačního opravného prostředku.
2. K druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku vycházející ze zkreslení pojmu „dodavatel“, který je obsažen v čl. 9 odst. 5 základního nařízení, rozšířeného na čtyři americké výrobce zařazené do vzorku
a) Argumentace účastníků řízení
208.
Rada připouští, že v bodě 187 napadeného rozsudku Tribunál použil vhodné právní kritérium, když rozhodl, že v souladu s čl. 9 odst. 5 základního nařízení a s článkem 9.2 antidumpingové dohody WTO musí být individuální antidumpingové clo v zásadě stanoveno pro každého „dodavatele“. Rada však považuje za právně nesprávný závěr Tribunálu uvedený v bodě 201 napadeného rozsudku, podle něhož musí být američtí výrobci zařazení do vzorku uznáni jako dodavatelé, jelikož byli zařazeni do vzorku výrobců/vývozců ze strany orgánů. Rada jednak opakuje své stanovisko, rozvinuté v rámci první části tohoto důvodu, podle kterého čl. 9 odst. 5 základního nařízení nemůže být vykládán s přihlédnutím k článku 6.10 antidumpingové dohody WTO. Kromě toho tvrdí, že podle čl. 9 odst. 5 základního nařízení pouze „původce [dovozu], pokud bylo zjištěno, že je dumpingový a působí újmu“, může být považován za „dodavatele“. Američtí výrobci zařazení do vzorku, kterým nebyl dumping přičten, jelikož nerozhodovali, jakou část svých výrobků vyvezou, a neměli vývozní cenu, nemohou být přitom považováni za dodavatele. Rada připomíná, že pokud byli tito výrobci původně zařazeni do vzorku výrobců/vývozců ze strany orgánem provádějícím šetřením, bylo tomu tak pouze proto, že chybně uvedli ve formuláři pro výběr vzorku, že vyváželi bioetanol.
209.
Komise sdílí stanovisko Rady. Dodává, že posouzení Tribunálu obsažené v bodech 207 až 210 napadeného rozsudku, podle něhož orgány mohly vycházet z čl. 2 odst. 9 základního nařízení, je z právního hlediska chybné. Toto ustanovení se totiž týká případu „existence spojení nebo dohody o vyrovnání mezi vývozcem a dovozcem nebo třetí stranou“, který má za následek, že neexistuje vývozní cena nebo že není spolehlivá, a tedy situaci, ve které výrobce výrobek skutečně vyváží. Toto konstatování potvrzuje článek 9.5 antidumpingové dohody WTO a čl. 11 odst. 4 základního nařízení, jež se týkají jednotlivých práv pro „výrobce z dané vývozní země, kteří nevyváželi do dovozní země během období, na které se vztahuje šetření“, což je situace čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku.
210.
Sdružení GE a RFA tvrdí, že argumenty Rady týkající se výkladu pojmu „dodavatel“ jsou nepřípustné v rozsahu, v němž zpochybňují konstatování Tribunálu, podle kterého orgán tím, že zachoval čtyři americké výrobce ve vzorku „výrobců-vývozců“, sám z nich učinil „dodavatele dumpingového výrobku“. Ve věci samé sdružení GE a RFA mají za to, že na rozdíl od toho, co tvrdí Rada, která se úmyslně snaží zakrýt skutečný smysl čl. 9 odst. 5 základního nařízení, toto ustanovení nemůže být vykládáno v tom smyslu, že „pouze původce [dovozu], pokud bylo zjištěno, že je dumpingový a působí újmu, může být považován za dodavatele“.
b) Posouzení
211.
Nejprve je třeba zamítnout námitku nepřípustnosti této části druhého důvodu kasačního opravného prostředku předloženou sdruženími GE a RFA z důvodu, že se Rada snaží zpochybnit posouzení skutkového stavu provedené Tribunálem. Rada totiž zdaleka nevyzývá Soudní dvůr, aby znovu posoudil skutkové okolnosti sporu, ale vytýká Tribunálu, že nesprávně kvalifikoval čtyři americké výrobce bioetanolu jako „dodavatele“ ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení, s přihlédnutím k článkům 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO. Taková otázka právní kvalifikace skutkového stavu zjevně spadá do pravomoci Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku.
212.
Dále je třeba uvést, že Rada nezpochybňuje, že, jak na základě čl. 9 odst. 5 základního nařízení, tak i čl. 9.2 antidumpingové dohody WTO musí být individuální antidumpingové clo v zásadě uloženo každému „dodavateli“ z dovozu výrobků nezávisle na jejich původu, pokud bylo zjištěno, že je dumpingový a způsobuje újmu, jak uvedl Tribunál v bodě 187 napadeného rozsudku.
213.
Orgány zpochybňují samotné postavení čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku jako „dodavatele“, které bylo přijato Tribunálem. Orgány totiž mají za to, že na rozdíl od toho, k čemu Tribunál dospěl, takové postavení nemůže vyplývat pouze ze skutečnosti, že výrobce byl zařazen do vzorku pro účely šetření a spolupracoval při něm.
214.
Podle těchto orgánů nelze subjekty, které nevyvážejí své výrobky a nemají vývozní ceny, v podstatě považovat za „dodavatele“ ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení.
215.
Tato argumentace je úzce spojena s argumentací rozvinutou orgány v rámci zkoumání bezprostředního dotčení dotčených čtyř amerických výrobců. Ostatně v bodě 198 napadeného rozsudku Tribunál sám odkázal na své posouzení, uvedené v bodech 93 až 104 napadeného rozsudku v rámci zkoumání bezprostředního dotčení těchto výrobců, na jehož konci v podstatě dospěl k závěru o existenci dovozů bioetanolu do Unie z části výroby těchto výrobců, podléhajících antidumpingovému clu uloženému sporným nařízením.
216.
Z toho vyplývá, že pokud by Soudní dvůr potvrdil analýzu Tribunálu ohledně přípustnosti žaloby v prvním stupni podané jménem čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku a zamítl tak první důvod kasačního opravného prostředku Rady, měl by rovněž potvrdit závěr Tribunálu, že tito čtyři výrobci museli být kvalifikováni jako „dodavatelé“ dovozu bioetanolu, který je předmětem dumpingu ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení, a u kterých byla Rada v zásadě povinna vypočítat individuální dumpingové rozpětí, jakož i uložit individuální antidumpingové clo pro každého z nich. V této tezi je totiž podle mého názoru zjevné, že tito výrobci jsou „původci“ dovozu výrobku, na který je uvaleno antidumpingové clo, uložené sporným nařízením, jak Tribunál konstatoval v bodě 198 napadeného rozsudku.
217.
Pokud jde o výtky Komise týkající se výkladu přijatého Tribunálem, pokud jde o čl. 2 odst. 9 základního nařízení (viz body 207 a 210 napadeného rozsudku), musí být podle mého názoru zamítnuty. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, není toto ustanovení omezeno na případ „existence spojení nebo dohody o vyrovnání mezi vývozcem a dovozcem nebo třetí stranou“, který má za následek, že neexistuje vývozní cena nebo že není spolehlivá, a tedy situaci, ve které výrobce výrobek skutečně vyváží. Jak Tribunál zdůraznil v bodech 207 a 210 napadeného rozsudku, čl. 2 odst. 9 základního nařízení upravuje rovněž případ neexistence vývozní ceny, který umožňuje takovou cenu určit (
36
). V každém případě, jak Tribunál rozhodl v bodě 210 napadeného rozsudku, problémy při určování vývozní ceny nemají žádný vliv na otázku, zda existuje povinnost uplatnit na některé subjekty individuální antidumpingové clo.
218.
Za těchto podmínek, a pokud Soudní dvůr zamítne první důvod hlavního kasačního opravného prostředku v rozsahu, v němž Rada namítá nepřípustnost žaloby v prvním stupni podané sdruženími GE a RFA jménem čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku, bude podle mého názoru třeba zamítnout i druhou část druhého důvodu hlavního kasačního opravného prostředku.
3. K třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku vycházející z chybného výkladu spojení „není-li to proveditelné“ ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení
a) Argumentace účastníků řízení
219.
Podle Rady Tribunál nesprávně vyložil spojení „není-li to proveditelné“ uvedené v čl. 9 odst. 5 základního nařízení a v článku 9.2 antidumpingové dohody.
220.
Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 225 napadeného rozsudku rozhodl, že „z antidumpingové dohody WTO nevyplývá, že existuje výjimka z povinnosti uložit individuální antidumpingové clo výrobci zařazenému do vzorku, který spolupracoval na šetření, jestliže orgány mají za to, že nejsou s to u něj stanovit individuální vývozní cenu“. Analýza Tribunálu v tomto ohledu spočívá totiž na výkladu článku 6.10 antidumpingové dohody WTO ve zprávě ve věci „Spojovací prostředky“. Tento výklad je však irelevantní, jelikož čl. 9 odst. 5 základního nařízení toto ustanovení neprovádí.
221.
Totéž platí pro závěr Tribunálu v bodě 233 napadeného rozsudku.
222.
Komise poznamenává, že se Tribunál nevyjádřil k argumentu ve věci samé předloženému orgány, podle kterého nebylo proveditelné stanovit vývozní cenu v situaci, kdy výrobce nic nevyváží, když měl naopak za to, že takový výklad je v rozporu s články 9.2 a 6.10 antidumpingové dohody WTO. Takový výklad je však neslučitelný s ustanoveními čl. 9 odst. 5 základního nařízení. Komise, která připomíná, že Rada již vysvětlila, v čem je výklad spojení „není-li to proveditelné“ ze strany Tribunálu v bodech 213 až 244 napadeného rozsudku, v rozporu s čl. 9 odst. 5 základního nařízení, vysvětluje, v čem je rovněž v rozporu s článkem 9.2 antidumpingové dohody WTO. Pokud by spojení „není-li to proveditelné“ muselo být omezeno na dodavatele, kteří nebyli zařazeni do vzorku, bylo by toto ustanovení zbaveno svého užitečného účinku, což Komise uvedla již ve svém sdělení předloženém v rámci řízení, které vedlo k přijetí zprávy ve věci „Spojovací prostředky“. Předložené argumenty přitom nebyly touto zprávou odmítnuty. Opačné tvrzení ze strany Tribunálu v bodech 222 až 225 napadeného rozsudku není z právního hlediska opodstatněné.
223.
Sdružení GE a RFA se domnívají, že se Tribunál nedopustil žádného pochybení při výkladu spojení „není-li to proveditelné“ ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení.
b) Posouzení
224.
Jak jsem již zdůraznil, čl. 9 odst. 5 základního nařízení stanoví, že nařízení o uložení cla stanoví clo pro každého dodavatele, ledaže „to není proveditelné“, v kterémžto případě se stanoví pro danou dodavatelskou zemi.
225.
Podle článku 9.2 antidumpingové dohody WTO je-li uloženo antidumpingové clo, úřady (pověřené šetřením) oznámí dodavatele dotyčného výrobku, ledaže je dotčeno několik dodavatelů ze stejné země a je „neproveditelné“ uvádět je všechny, v kterémžto případě úřady mohou oznámit dotyčnou dodavatelskou zemi.
226.
Navíc, článek 6.10 antidumpingové dohody WTO jako pravidlo stanoví, že úřady určí jednotlivé dumpingové rozpětí pro každého známého dotyčného vývozce nebo výrobce výrobku, který je předmětem šetření, ledaže je počet vývozců nebo výrobců tak velký, že učinit takové určení je „nemožné“, v kterémžto případě mohou úřady omezit jejich přezkoumání buď na rozumný počet zúčastněných stran, nebo výrobků s použitím vzorků.
227.
V rámci projednávané části Rada a Komise Tribunálu v podstatě vytýkají, že měl za to, že a) spojení „je nemožné“ („impracticable“ v anglickém jazyce) použité v článku 6.10 antidumpingové dohody WTO má vliv na dosah téhož pojmu uvedeného v článku 9.2 uvedené dohody a b) vyložil spojení „není-li to proveditelné“ uvedené v čl. 9 odst. 5 základního nařízení v podobném smyslu, jako tentýž výraz použitý ve výše uvedených článcích antidumpingové dohody WTO. Přijetím takového přístupu Tribunál podle orgánů zbavil čl. 9 odst. 5 základního nařízení užitečného účinku tím, že omezil případy, kdy není proveditelné stanovit individuální antidumpingové clo a dumpingové rozpětí, pouze na situaci výrobců nezařazených do vzorku.
228.
Výtky orgánů ve vztahu k uvažování rozvinutému Tribunálem ohledně výkladu a dosahu spojení „není-li to proveditelné“, nejsou přesvědčivé.
229.
Pokud jde zaprvé o přezkum ustanovení článků 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO, nejprve připomínám, že v bodech 217 až 224 napadeného rozsudku se Tribunál omezil na převzetí relevantních bodů zprávy ve věci „Spojovací prostředky“. Ani Rada, ani Komise Tribunálu nevytýkají, že zkreslil tyto body uvedené zprávy, tedy že provedl výklad, který by byl zjevně v rozporu s obsahem tohoto dokumentu (
37
) nebo že opomenul nebo vybral některé části této zprávy, což vedlo ke zjevně mylnému a chybnému dojmu o jejím obsahu (
38
).
230.
Podotýkám ostatně, že Tribunál věrně shrnul tyto body zprávy ve věci „Spojovací prostředky“. Zejména zcela správně Tribunál uvedl v bodě 220 napadeného rozsudku, že jakákoli výjimka z obecného pravidla uvedeného v první větě článku 6.10 antidumpingové dohody WTO musí být stanovená v uvedených smlouvách. Stejně tak v bodě 222 napadeného rozsudku Tribunál připomněl, že odvolací orgán vysvětlil, že existuje „silná paralela“ mezi článkem 6.10 a článkem 9.2 antidumpingové dohody WTO a že současným použitím výrazů „nemožné“ nebo „neproveditelné“ pro popis případů, v nichž se uplatní výjimka, tyto výrazy uvádějí, že se obě výjimky vztahují k situaci, v níž orgán určí dumpingové rozpětí využitím vzorku.
231.
Jak dále uvedl Tribunál v bodě 222 napadeného rozsudku, odvolací orgán WTO sice rovněž podotkl, že otázka, která mu byla položena, se netýkala rozsahu působnosti výjimky stanovené v článku 9.2 antidumpingové dohody WTO, ani otázky, zda se tato výjimka a výjimka stanovená v článku 6.10 téže dohody přesně překrývají (
39
). Nicméně, jak rovněž zdůraznil Tribunál v bodě 223 napadeného rozsudku, v bodě 354 zprávy ve věci „Spojovací prostředky“ odvolací orgán dospěl k závěru, že článek 9.2 antidumpingové dohody WTO zavazuje orgány, aby upřesnily cla uložená každému dodavateli, ledaže je to nemožné, jelikož je dotčeno několik dodavatelů. Tribunál rovněž správně připomněl, že v bodě 376 zprávy ve věci „Spojovací prostředky“ odvolací orgán upřesnil, že články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO nebrání tomu, aby orgán provádějící šetření stanovil jednotné dumpingové rozpětí a jednotné dumpingové clo pro určitý počet vývozců, pokud prokáže, že pro účely použití uvedených článků představují jediný subjekt.
232.
V bodě 225 napadeného rozsudku Tribunál konečně vyvodil právní důsledek z výkladu článků 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO odvolacím orgánem ve zprávě ve věci „Spojovací prostředky“. Tribunál tak uvedl, že z uvedené zprávy vyplývá, že „pokud orgán [provádějící šetření] využil výběru vzorku, jak je tomu v projednávaném případě, antidumpingová dohoda stanoví povinnost stanovit individuální dumpingové rozpětí a uložit individuální antidumpingové clo pro každého dodavatele spolupracujícího na šetření, a že z této povinnosti v podstatě existují výjimky zaprvé v případě výrobců nebo vývozců nezařazených do vzorku, […], a zadruhé v případě subjektů tvořících jediný subjekt. Z antidumpingové dohody WTO nicméně nevyplývá, že existuje výjimka z povinnosti uložit individuální antidumpingové clo výrobci zařazenému do vzorku, který spolupracoval na šetření, jestliže orgány mají za to, že nejsou s to u něj stanovit individuální vývozní cenu“.
233.
I když orgány vyjadřují nesouhlas s takovým posouzením, neprokazují, že závěr, k němuž dospěl Tribunál při čtení výkladu odvolacího orgánu ve zprávě ve věci „Spojovací prostředky“, zkreslil jeho analýzu nebo přinejmenším vedl k nesprávnému výkladu článků 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO. Argument uvedený Radou, že článek 6.10 antidumpingové dohody WTO není relevantní, musí být odmítnut, jelikož jeho cílem je pouze zpochybnit posouzení odvolacího orgánu ve věci „Spojovací prostředky“, pokud jde o vztah mezi tímto článkem a článkem 9.2 antidumpingové dohody WTO. Totéž platí pro výtku Komise, kterou Tribunálu vytýká, že nezohlednil analýzu článku 9.2 antidumpingové dohody WTO, zejména spojení „neproveditelné“, kterou uvedla ve svém podání předloženém u odvolacího orgánu ve věci „Spojovací prostředky“. Především, jak vyplývá zejména z bodů 346 až 348 zprávy odvolacího orgánu, tezi Komise, podle které „neproveditelné“ („impracticable“ v anglickém jazyce) znamená „neúčinné“ („ineffective“ v anglickém jazyce), jasně odmítl odvolací orgán (
40
). Jak připomněl Tribunál v bodě 222 napadeného rozsudku, odvolací orgán shledal silnou paralelu mezi článkem 9.2 a článkem 6.10 antidumpingové dohody WTO, což podle mého názoru může zcela odůvodňovat závěr, ke kterému Tribunál dospěl v bodě 225 napadeného rozsudku.
234.
Zadruhé, pokud jde o výklad čl. 9 odst. 5 základního nařízení, Tribunál v podstatě odmítl tvrzení Rady, podle kterého spojení „není-li to proveditelné“ muselo být chápáno široce tak, že orgánům poskytuje značný prostor pro volné uvážení, pokud jde o možnosti upustit od uložení individuálního antidumpingového cla. Tribunál připomněl, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení musí být vykládán v souladu s články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO, což tudíž znamená, že spojení „není-li to proveditelné“ použité v těchto třech článcích má obdobný význam a že výjimka ze stanovení individuálního dumpingového rozpětí, jakož i z uložení individuálního antidumpingového cla, ke které se vztahuje toto spojení, pokud orgány přistoupily k výběru vzorku, jak tomu bylo v projednávaném případě, je možná pouze pro podniky, které nebyly zařazeny do vzorku a jinak nemají nárok na individuální antidumpingové clo (viz body 227 až 232 napadeného rozsudku).
235.
S ohledem na skutečnost, že jednak, jak jsem uvedl v odpovědi na první část druhého důvodu hlavního kasačního opravného prostředku, Tribunál právem rozhodl, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení musí být vykládán v souladu s články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO, a jednak, že orgány nikterak neprokázaly, že spojení „není-li to proveditelné“, které je uvedeno v čl. 9 odst. 5 základního nařízení, může mít smysl a dosah diametrálně odlišný od smyslu a dosahu téhož spojení použitého v článcích 9.2 a 6.10 antidumpingové dohody WTO, takže Tribunál provedl výklad contra legem normy sekundárního práva Unie, se však domnívám, že je třeba argumentaci orgánů odmítnout.
236.
Dodávám, že na rozdíl od toho, co rovněž tvrdila Komise, když Tribunál přijal restriktivní výklad výjimky, ke které se vztahuje použití spojení „není-li to proveditelné“, v žádném případě nezbavil čl. 9 odst. 5 základního nařízení užitečného účinku. Jak totiž uvedl samotný Tribunál v bodě 232 napadeného rozsudku, výjimka ze stanovení individuálního dumpingového rozpětí, jakož i z uložení individuálního antidumpingového cla z důvodu jeho neproveditelnosti se použije nikoliv jen na výrobce nebo vývozce nezařazené do vzorku, ale rovněž na ty subjekty, které tvoří jediný subjekt. Ostatně restriktivní výklad výjimky ze základního pravidla stanoveného normou unijního práva, která přiznává práva fyzickým nebo právnickým osobám, je v souladu se způsobem výkladu výjimek přijatým unijním soudem. V tomto ohledu jsem obzvláště citlivý k argumentu Tribunálu, který je uveden v bodě 228 napadeného rozsudku a který nebyl předmětem přesných výtek ze strany orgánů, podle kterého potvrdit „obecnější“ výklad spojení „není-li to proveditelné“, jak tvrdila Rada, by mělo za následek přiznat jí značně široký prostor pro volné uvážení, pokud jde o možnosti upustit od uložení individuálního antidumpingového cla.
237.
Proto se domnívám, že orgány neprokázaly, že se Tribunál tím, že použil výklad spojení „není-li to proveditelné“, které je uvedeno v čl. 9 odst. 5 základního nařízení, obdobný, jako je výklad téhož spojení, které je obsaženo v článcích 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody, dopustil v napadeném rozsudku nesprávného právního posouzení.
238.
Za těchto podmínek navrhuji zamítnout třetí část druhého důvodu hlavního kasačního opravného prostředku, jakož i v důsledku toho uvedený důvod v plném rozsahu.
E.
K třetímu důvodu hlavního kasačního opravného prostředku vycházejícímu ze zkreslení skutkového stavu, které vedlo Tribunál k závěru, že stanovení individuálního cla bylo „proveditelné“
1. Shrnutí argumentace účastníků řízení
239.
Rada zdůrazňuje, že v bodech 202 až 211 a 242 až 245 napadeného rozsudku Tribunál rozhodl, že nebylo neproveditelné uložit individuální antidumpingové clo, jelikož Komise mohla stanovit ceny účtované americkými výrobci zařazenými do vzorku. Tribunál tím učinil věcně nesprávná skutková zjištění a zkreslil důkazy, které mu byly předloženy. Vzhledem k tomu, že bioetanol od několika amerických výrobců byl míchán obchodníky/výrobci směsí, kteří nejsou ve spojení, před jeho vývozem, nebylo možné dohledat běžnou hodnotu, ani vývozní cenu každého výrobce, což orgány prokázaly. Jelikož údaje poskytnuté výrobci nebylo možné využít pro účely výpočtu dumpingového rozpětí, Tribunál se tedy dopustil nesprávného právního posouzení, když nevzal v potaz tento důkaz o zjevně neproveditelné povaze takového stanovení.
240.
Komise se domnívá, že Rada jasně a přesně vymezila, v čem Tribunál zkreslil skutkový stav. Jelikož obchodníci/výrobci směsí, kteří nejsou ve spojení, míchali bioetanol od různých národních výrobců tak, aby získali jednu směs, nebylo možné stanovit individuální vývozní ceny. Kromě toho z praktického hlediska by nedávalo vůbec smysl stanovit vývozní cenu a individuální dumpingové rozpětí, neboť celní orgány neměly žádný prostředek takové rozpětí uplatnit.
241.
Sdružení GE a RFA tvrdí, že třetí důvod Rady je nepřípustný v rozsahu, v němž neobsahuje žádné srozumitelné vylíčení skutkových a právních okolností, na kterých je založen, a to v rozporu s čl. 21 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie. Rada se totiž omezuje na opětovné tvrzení, že stanovení individuálních dumpingových rozpětí pro americké výrobce zařazené do vzorku nebylo proveditelné, avšak nevysvětluje, v čem Tribunál zkreslil důkazy, když dospěl k odlišnému závěru. Pouhá skutečnost, že bioetanol byl míšen před jeho vývozem, sama o sobě neprokazuje, že takové stanovení bylo zjevně neproveditelné či nemožné.
242.
Dále tvrdí, že Tribunál vysvětlil jasným a jednoduchým způsobem v bodech 242 a 243 napadeného rozsudku, jak vypočítat konkrétně dumpingové rozpětí v případě problémů stanovit běžnou hodnotu nebo vývozní cenu u určitých výrobců nebo vývozců. Vzhledem k tomu, že Rada tyto úvahy nezpochybnila ani nevysvětlila, v čem Tribunál zkreslil důkazy, navrhují, aby byl tento důvod zamítnut jako neopodstatněný.
2. Posouzení
243.
Rada, podporovaná Komisí, vytýká Tribunálu, že zkreslil skutkový stav, když rozhodl v bodech 242 až 245 napadeného rozsudku, že Rada dospěla nesprávně k závěru, že uložení individuálního antidumpingového cla pro americké výrobce bioetanolu zařazené do vzorku bylo „neproveditelné“ ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení.
244.
Tato výtka není přesvědčivá.
245.
Především je třeba připomenout, že úvahy, které vedly Tribunál k závěru o pochybení Rady, proběhly ve dvou fázích. Zaprvé Tribunál upřesnil v bodech 239 a 240 napadeného rozsudku, že Rada jednak založila použití výjimky z pravidla spočívajícího ve stanovení individuálního dumpingového rozpětí a uložení individuálního antidumpingového cla na jiných důvodech, než je výjimka týkající se výrobců nebo vývozců nezařazených do vzorku, nebo výjimka týkající se subjektů tvořících jediný subjekt, a jednak, že Rada neuplatnila, že se výjimka, kterou použila, zakládala na jiné výjimce vyplývající z dohod WTO. Zadruhé, v posouzení, které je obsaženo v bodech 242 až 245 napadeného rozsudku, Tribunál znovu vysvětlil zejména s odkazem na body 202 až 211 napadeného rozsudku důvody, proč argumenty orgánů, které se týkaly problémů spojených se stanovením běžné hodnoty a vývozní ceny u určitých výrobců, jakož i problémy sledovat výrobky čtyř amerických výrobců zařazených do vzorku, neumožňovaly zbavit tyto orgány povinnosti stanovit pro tyto výrobce individuální dumpingové rozpětí a antidumpingové clo. S přihlédnutím k těmto úvahám Tribunál tedy dospěl k závěru, že nic neumožňovalo orgánům se domnívat, že v projednávané věci bylo uložení individuálního antidumpingového cla „neproveditelné“ ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení.
246.
Vzhledem k tomu, že první část uvažování Tribunálu, uvedená v bodech 239 až 240 napadeného rozsudku, nebyla předmětem výtek ze strany Rady, nebo musí být tyto výtky, které se široce překrývají s výtkami předloženými v rámci druhého důvodu hlavního kasačního opravného prostředku, podle mého názoru zamítnuty, posouzení, které je obsaženo v obou těchto bodech napadeného rozsudku, je podle mého názoru dostatečné k zamítnutí třetího důvodu kasačního opravného prostředku.
247.
V každém případě mimo to, že třetí důvod hlavního kasačního opravného prostředku směřuje spíše k určení chyby v uvažování nebo ve výkladu ustanovení základního nařízení spíše než zkreslení skutkového stavu, kterého by se dopustil Tribunál, domnívám se, že úvahy Tribunálu, uvedené v bodě 242 napadeného rozsudku, které se týkají obtíží při určení běžné hodnoty a vývozní ceny, jsou prosty takového pochybení, jak jsem již uvedl v bodě 217 tohoto stanoviska. Posouzení uvedené v bodech 239 až 242 napadeného rozsudku tak nutně vede k odmítnutí údajného zkreslení skutkového stavu dovolávaného Radou v rámci jejího třetího důvodu hlavního kasačního opravného prostředku.
248.
Navrhuji tedy uvedený důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.
V. K žalobě před Tribunálem
249.
Jak jsem upřesnil v bodech 102 a 142 tohoto stanoviska, domnívám se, že první části prvního důvodu hlavního kasačního opravného prostředku, jakož i druhé části druhého důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku musí být vyhověno. Napadený rozsudek tedy bude nutno v tomto rozsahu podle mého názoru zrušit.
250.
Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie může Soudní dvůr v případě zrušení rozhodnutí Tribunálu vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.
251.
Domnívám se, že Soudní dvůr je schopen rozhodnout o přípustnosti žaloby v prvním stupni podané sdruženími GE a RFA jménem čtyř amerických výrobců bioetanolu zařazených do vzorku, zpochybněné Radou. V tomto ohledu stačí podle mého názoru konstatovat, že žaloba sdružení GE a RFA je nepřípustná, jelikož tato sdružení neprokázala, že uvedení výrobci jsou bezprostředně dotčeni ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU antidumpingovým clem uloženým sporným nařízením.
252.
Naopak, pokud jde o aktivní legitimaci sdružení GE a RFA jménem společností Murex a CHS, jelikož účastníci řízení zcela nezaujali stanovisko k této otázce při řízení v prvním stupni, zejména o tom, zda tito dva nezávislý obchodníci/výrobci směsí byli bezprostředně a osobně dotčeni sporným nařízením, stav sporu nedovoluje vydat konečné rozhodnutí.
253.
V důsledku toho se domnívám, že je třeba vrátit projednávanou věc zpět Tribunálu, aby rozhodl o přípustnosti žaloby sdružení GE a RFA jménem společností Murex a CHS a případně o jakémkoliv relevantním důvodu ve věci samé.
254.
Za těchto podmínek je třeba rozhodnout o náhradě nákladů řízení později.
VI. Závěry
255.
S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl následovně:
„1)
Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 9. června 2016, Growth Energy a Renewable Fuels Association v. Rada (T‑276/13, EU:T:2016:340), se zrušuje.
2)
Žaloba v prvním stupni se odmítá jako nepřípustná v rozsahu, v němž se týká společností Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC a Platinum Ethanol LLC.
3)
Věc se vrací zpět Tribunálu Evropské unie v rozsahu, v němž se týká přípustnosti žaloby sdružení Growth Energy a Renewable Fuels Association, podané jménem společností Murex a CHS.
4)
O náhradě nákladů řízení bude rozhodnuto později.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2013, L 49, s. 10, dále jen „sporné nařízení“.
(
3
) – Úř. věst. 2009, L 343, s. 51.
(
4
) – Úř. věst. 1994, L 336, s. 103.
(
5
) – Úř. věst. 2011, C 345, s. 7.
(
6
) – Na rozdíl od čtyř ostatních výrobců zastoupených sdruženími GE a RFA před Tribunálem podala společnost Marquis Energy svou vlastní žalobu na neplatnost proti nařízení č. 157/2013, které Tribunál vyhověl v rozsudku ze dne 9. června 2016, Marquis Energy v. Rada (T‑277/13, nezveřejněný, EU:T:2016:343). Tento rozsudek je předmětem kasačního opravného prostředku, který je přezkoumán v mém stanovisku z dnešního dne ve věci C‑466/16 P Rada v. Marquis Energy.
(
7
) – Viz poznámka pod čarou 6.
(
8
) – Rozsudky ze dne 10. listopadu 2016, DTS Distribuidora de Televisión Digital v. Komise (C‑449/14 P, EU:C:2016:848, body 99 až 101) a ze dne 30. května 2017, Safa Nicu Sepahan v. Rada (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, bod 20).
(
9
) – Jak připustila Komise ve své kasační odpovědi, tento důvod znějící na zrušení se netýká částí napadeného rozsudku a jeho výroku, které se vztahují k přípustnosti žaloby společnosti GE a RFA jejich vlastním jménem.
(
10
) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, bod 35) a ze dne 27. února 2014, Stichting Woonlinie a další v. Komise (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, bod 32 a citovaná judikatura). Připomínám rovněž, že článek 150 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že Soudní dvůr může kdykoliv rozhodnout bez návrhu o tom, zda jsou splněny nepominutelné podmínky řízení.
(
11
) – V tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 13. října 2011, Deutsche Post a Německo v. Komise (C‑463/10 P a C‑475/10 P, EU:C:2011:656, bod 66) a usnesení ze dne 10. března 2016, SolarWorld v. Komise (C‑142/15 P, nezveřejněné, EU:C:2016:163, bod 22 a citovaná judikatura).
(
12
) – Viz zejména v tomto smyslu rozsudky ze dne 14. března 1990, Gestetner Holdings v. Rada a Komise (C‑156/87, EU:C:1990:116, bod 17) a ze dne 16. dubna 2015, TMK Europe (C‑143/14, EU:C:2015:236, bod 19 a citovaná judikatura).
(
13
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2002, BSC Footwear Supplies a další v. Rada (T‑598/97, EU:T:2002:52, bod 61) a usnesení ze dne 7. března 2014, FESI v. Rada (T‑134/10, zveřejněné, EU:T:2014:143, bod 58).
(
14
) – V tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 17. března 2016, Portmeirion Group (C‑232/14, EU:C:2016:180, body 23 až 32 a citovaná judikatura). Pro připomenutí připomínám, že v této souvislosti má pouze Soudní dvůr pravomoc určit, že unijní akt je neplatný a že soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravným prostředkem podle vnitrostátního práva, musí přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce směřující k posouzení platnosti, má-li za to, že jeden nebo více před ním uvedených důvodů neplatnosti jsou opodstatněné: viz zejména v tomto smyslu rozsudky ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, body 27 až 32), ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, body 44 až 48) a ze dne 13. března 2018, European Union Copper Task Force v. Komise (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, bod 115).
(
15
) – Na základě zejména rozhodnutí Soudního dvora ze dne 13. září 2011 o podávání a doručování procesních písemností prostřednictvím aplikace e-Curia (Úř. věst. 2011, C 289, s. 7).
(
16
) – V tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 22. června 2006, Belgie a Forum 187 v. Komise (C‑182/03 a C‑217/03, EU:C:2006:416, bod 56) a ze dne 13. března 2018, European Union Copper Task Force v. Komise (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, bod 87).
(
17
) – Viz rozsudek ze dne 22. prosince 2008, British Aggregates v. Komise (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, bod 39 a citovaná judikatura).
(
18
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. června 2009, Confservizi v. Komise (T‑292/02, EU:T:2009:188, bod 55) a usnesení ze dne 29. března 2012, Asociación Española de Banca v. Komise (T‑236/10, EU:T:2012:176, bod 25).
(
19
) – Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
(
20
) – Viz rozsudky ze dne 4. října 1983, Fediol v. Komise (191/82, EU:C:1983:259, bod 31) a ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Jégo-Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210, bod 47); viz rovněž usnesení ze dne 17. února 2009, Galileo Lebensmittel v. Komise (C‑483/07 P, EU:C:2009:95, bod 53) a ze dne 5. května 2009, WWF-UK v. Rada (C‑355/08 P, nezveřejněné, EU:C:2009:286, bod 43 a citovaná judikatura).
(
21
) – Usnesení ze dne 5. května 2009, WWF-UK v. Rada (C‑355/08 P, nezveřejněné, EU:C:2009:286, bod 44).
(
22
) – V tomto smyslu viz usnesení ze dne 5. května 2009, WWF-UK v. Rada (C‑355/08 P, nezveřejněné, EU:C:2009:286, body 47 a 48).
(
23
) – V tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 13. března 2018, European Union Copper Task Force v. Komise (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, bod 88 a citovaná judikatura).
(
24
) – Tak jak bylo shrnuto Soudním dvorem v rozsudku ze dne 9. července 2009, 3F v. Komise (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, bod 86).
(
25
) – Viz rozsudek ze dne 9. července 2009, 3F v. Komise (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, bod 87 a citovaná judikatura).
(
26
) – Rozsudek ze dne 9. července 2009, 3F v. Komise (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, body 88 až 92).
(
27
) – Úř. věst. 2012, L 237, s. 1.
(
28
) – Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
(
29
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma (C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74, body 91 a 92, jakož i 97 a 98).
(
30
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2015, Komise v. Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, bod 46).
(
31
) – Viz zejména rozsudky ze dne 7. června 2007, Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:321, bod 16) a ze dne 10. listopadu 2011, X a X BV (C‑319/10 a C‑320/10, nezveřejněný, EU:C:2011:720, bod 44).
(
32
) – Ohledně GATS viz zejména rozsudek ze dne 7. června 2007, Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:321, bod 16 a citovaná judikatura) a ohledně Aarhusské úmluvy rozsudek ze dne 8. března 2011, Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125, body 45 a 51). Viz rovněž mé stanovisko ve věci Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:103, bod 57).
(
33
) – V tomto smyslu viz mé stanovisko ve věci Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:103, bod 58). Zásada, podle které nemůže být konformní výklad s normou vyšší právní síly základem pro výklad contra legem, byla předmětem četné judikatury, rozvinuté v rámci vztahů mezi unijním právem a právem vnitrostátním: viz zejména rozsudky ze dne 15. ledna 2014, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, bod 39) a ze dne 8. listopadu 2016, Ogňanov (C‑554/14, EU:C:2016:835, bod 66).
(
34
) – Viz zejména rozsudek ze dne 10. listopadu 2011, X a X BV (C‑319/10 a C‑320/10, nezveřejněný, EU:C:2011:720, bod 45 a citovaná judikatura).
(
35
) – V tomto ohledu připomínám, že Komise připustila, že existuje „úzká podobnost“ mezi zněním relevantních ustanovení čl. 9 odst. 5 základního nařízení (zejména prvním pododstavcem tohoto článku) a zněním článku 9.2 antidumpingové dohody WTO. Pokud jde o spojení „není-li proveditelné“, ze shrnutí argumentace Rady před Tribunálem jasně vyplývá, že Rada zastává „obecnější“ výklad tohoto spojení, použitého v čl. 9 odst. 5 základního nařízení, než je ten, který může vyplývat z výkladu tohoto spojení použitého v článcích 9.2 a 6.10 antidumpingové dohody WTO s přihlédnutím ke zprávě ve věci „Spojovací prostředky“ a který byl nakonec přijat Tribunálem (viz zejména body 215 a 227 napadeného rozsudku).
(
36
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. května 2017, RFA International v. Komise (C‑239/15 P, nezveřejněný, EU:C:2017:337, body 5 a 35).
(
37
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 2013, Francie v. Komise (C‑601/11 P, EU:C:2013:465, bod 106).
(
38
) – V tomto smyslu viz mé stanovisko ve spojených věcech ArcelorMittal Tubular Products Ostrava a další v. Rada a Rada v. Hubei Xinyegang Steel (C‑186/14 P a C‑193/14 P, EU:C:2015:767, bod 72).
(
39
) – Věc „Spojovací prostředky“ se totiž týkala principiálního vyloučení jakéhokoliv stanovení individuálního rozpětí a cla pro vývozce a výrobce ze zemí bez tržního hospodářství, tak jak to bylo stanoveno čl. 9 odst. 5 druhým pododstavcem základního nařízení, který odkazoval na čl. 2 odst. 7 tohoto nařízení předtím, než byl změněn nařízením č. 765/2012.
(
40
) – V bodě 347 zprávy ve věci „Spojovací prostředky“ odvolací orgán upřesnil, že „the notion of ‚ineffective‘ is not included in the notion of ‚impracticable‘. In particular, we observe that the notion of ‚ineffective‘ is concerned with bring about or producing an effect or result, which is absent from the notion of ‚impracticable‘, which describes the action itself“. V bodě 348 této zprávy odvolací orgán uvedl, že „Article 9.2., third sentence, allows Members to name the supplying country concerned only when it is impracticable to name individual suppliers; it does not permit naming the supplying country when the imposition of individual duties is ineffective because it may result in circumvention of the anti-dumping duties“.