62024CJ0402
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
30. října 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Směrnice 98/59/ES – Hromadné propouštění – Článek 3 odst. 1 první pododstavec – Chybné nebo neúplné oznámení záměru hromadného propouštění příslušnému orgánu veřejné moci – Článek 4 odst. 1 první pododstavec – Třicetidenní zákaz propouštění – Platnost propouštění – Článek 6 – Sankce“
Ve věci C‑402/24 [Sewel] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo) ze dne 23. května 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 10. června 2024, v řízení
BL
proti
Dr. A, jednajícímu jako insolvenční správce společnosti Luftfahrtgesellschaft Walter mbH,
SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení: M. L. Arastey Sahún (zpravodajka), předsedkyně senátu, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias a B. Smulders, soudci,
generální advokát: R. Norkus,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za BL: M. Posner a M. Stickler-Posner, Rechtsanwälte,
–
za řeckou vládu: V. Baroutas a M. Tassopoulou, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: S. Delaude a B.-R. Killmann, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 3, 4 a 6 směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (Úř. věst. 1998, L 225, s. 16; Zvl. vyd. 05/03, s. 327) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1794 ze dne 6. října 2015 (Úř. věst. 2015, L 263, s. 1) (dále jen „směrnice 98/59“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi BL a Dr. A, jednajícím jako insolvenční správce společnosti Luftfahrtgesellschaft Walter mbH, ve věci platnosti propuštění BL, k němuž došlo v rámci plánovaného hromadného propouštění.
Právní rámec
Unijní právo
3
Body 2 a 12 odůvodnění směrnice 98/59 uvádějí:
„(2)
vzhledem k tomu, že je důležité posílit ochranu zaměstnanců v případě hromadného propouštění a současně přihlédnout k potřebě vyváženého hospodářského a sociálního rozvoje uvnitř Společenství;
[...]
(12)
vzhledem k tomu, že by členské státy měly dbát na to, aby zástupci zaměstnanců nebo zaměstnanci mohli k zajištění dodržování povinností stanovených touto směrnicí využívat správní nebo soudní řízení“.
4
Článek 1 odst. 1 této směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
‚hromadným propouštěním‘ propouštění ze strany zaměstnavatele z jednoho nebo několika důvodů, které nesouvisí s osobou zaměstnance, pokud počet propuštěných zaměstnanců činí podle volby členských států:
i)
buď v období 30 dnů
[...]
–
alespoň 30 v podnicích, které obvykle zaměstnávají alespoň 300 zaměstnanců;
ii)
nebo v období 90 dnů alespoň 20 bez ohledu na počet zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni v dotyčných podnicích;
[...]“
5
Článek 2 uvedené směrnice stanoví:
„1.   Pokud zaměstnavatel zamýšlí provést hromadné propouštění, musí včas zahájit projednání se zástupci zaměstnanců s cílem dosáhnout dohody.
2.   Tato projednání se týkají alespoň možností, jak se vyhnout hromadnému propouštění nebo jak ho omezit, jakož i možností zmírnit jeho následky využitím doplňujících sociálních opatření, jež jsou zaměřena zejména na pomoc při přeřazení nebo při přeškolování propuštěných zaměstnanců.
Členské státy mohou stanovit, že zástupci zaměstnanců se mohou v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo praxí obracet na odborníky.
3.   Aby zástupci zaměstnanců měli možnost předložit konstruktivní návrhy, je zaměstnavatel povinen jim včas během projednání
a)
poskytnout veškeré související informace a
b)
v každém případě písemně sdělit
i)
důvody plánovaného propouštění,
ii)
počet a kategorie zaměstnanců, kteří mají být propuštěni,
iii)
počet a kategorie zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni,
iv)
dobu, kdy se má propouštění uskutečnit,
v)
kritéria navržená pro výběr zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, pokud k tomu má zaměstnavatel na základě vnitrostátních právních předpisů nebo praxe pravomoc,
[...]
Zaměstnavatel je povinen předat příslušnému orgánu veřejné moci alespoň jednu kopii písemného sdělení podle prvního pododstavce písm. b) bodů i) až v).“
6
Článek 3 odst. 1 první a čtvrtý pododstavec téže směrnice stanoví:
„Zaměstnavatel je povinen písemně oznámit příslušnému orgánu veřejné moci veškeré návrhy na hromadné propouštění [veškeré záměry hromadného propouštění].
[...]
Oznámení musí obsahovat veškeré související údaje týkající se návrhu na hromadné propouštění [týkající se zamýšleného hromadného propouštění] a konzultací [projednání] se zástupci zaměstnanců stanovených v článku 2, zejména důvody propouštění, počet zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, počet zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni, a dobu, kdy se má propouštění uskutečnit.“
7
Článek 4 odst. 1 a 2 směrnice 98/59 stanoví:
„1.   Hromadné propouštění, jehož návrh [záměr] byl oznámen příslušnému orgánu veřejné moci, se stane účinným nejdříve 30 dní po oznámení uvedeném v čl. 3 odst. 1, aniž jsou dotčena ustanovení upravující individuální práva týkající se výpovědní lhůty.
Členské státy mohou udělit příslušnému orgánu veřejné moci pravomoc zkrátit lhůtu uvedenou v prvním pododstavci.
2.   Příslušné orgány veřejné moci využijí lhůty uvedené v odstavci 1 k tomu, aby hledaly řešení obtíží vyplývajících z navrženého [ze zamýšleného] hromadného propouštění.“
8
Článek 6 této směrnice stanoví:
„Členské státy dbají, aby zástupci zaměstnanců nebo zaměstnanci mohli využít správní nebo soudní řízení k zajištění dodržování povinností stanovených touto směrnicí.“
Německé právo
Občanský zákoník
9
Ustanovení § 134 Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník) stanoví:
„Právní úkon, který porušuje zákonný zákaz, je neplatný, nevyplývá-li ze zákona jinak.“
Zákon o ochraně před výpověďmi
10
Ustanovení § 4 Kündigungsschutzgesetz (zákon o ochraně před výpověďmi) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „KSchG“) stanoví:
„Pokud chce zaměstnanec napadnout výpověď z důvodu, že je sociálně neodůvodněná nebo z jiných důvodů právně neúčinná, je povinen do tří týdnů od písemného oznámení o výpovědi podat žalobu k [Arbeitsgericht (pracovní soud, Německo)] na určení, že pracovní poměr výpovědí neskončil. [...]“
11
Ustanovení § 17 KSchG zní:
„(1)   Zaměstnavatel je povinen učinit oznámení agentuře práce, dříve než během 30 kalendářních dní propustí
[...]
2.
v podnicích, které obvykle zaměstnávají alespoň 60, ale méně než 500 zaměstnanců, 10 % zaměstnanců obvykle zaměstnaných v daném podniku nebo více než 25 zaměstnanců, [...]
[...]
(3)   [...] Oznámení podle odstavce 1 musí být učiněno písemně a musí k němu být přiloženo stanovisko podnikové rady k propouštění. Není-li předloženo stanovisko podnikové rady, je oznámení účinné, pokud zaměstnavatel věrohodně doloží, že podnikovou radu nejméně dva týdny před oznámením informoval podle odst. 2 první věty, a uvede, v jaké fázi se projednávání nachází. Oznámení musí obsahovat údaje o jménu zaměstnavatele, sídle a druhu podniku, jakož i o důvodech plánovaného propouštění, počtu a kategoriích zaměstnanců, kteří mají být propuštěni a kteří jsou obvykle zaměstnáni, o době, kdy se má propouštění uskutečnit, a o kritériích navržených pro výběr zaměstnanců, kteří mají být propuštěni. Po dohodě s podnikovou radou musí oznámení obsahovat rovněž informace o pohlaví, věku, povolání a státní příslušnosti zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, a to za účelem zprostředkování práce. [...]“
12
Ustanovení § 18 odst. 1 a 2 KSchG zní následovně:
„(1)   Propouštění, která musí být oznámena podle § 17, se stanou účinnými před uplynutím jednoho měsíce po obdržení oznámení agenturou práce pouze s jejím souhlasem; tento souhlas může být udělen rovněž zpětně k datu podání žádosti.
(2)   Agentura práce může v některých případech rozhodnout, že se propouštění stane účinným až po uplynutí lhůty nejvýše dvou měsíců po obdržení oznámení.“
13
Ustanovení § 20 odst. 1 KSchG stanoví:
„Rozhodnutí agentury práce podle § 18 odst. 1 a 2 přijímá její vedoucí orgán nebo výbor (orgán s rozhodovací pravomocí). [...]“
Třetí kniha zákoníku sociálního zabezpečení
14
Ustanovení § 2 odst. 3 Sozialgesetzbuch, Drittes Buch (Třetí kniha zákoníku sociálního zabezpečení) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „SGB III“) stanoví:
„Zaměstnavatelé jsou povinni včas informovat agentury práce o provozních změnách, které mohou mít dopady na zaměstnanost. Agenturám je třeba oznámit zejména
[...]
4)
plánovaná omezení nebo přemístění provozu a s nimi související dopady a
5)
návrhy, jak se vyhnout propouštění zaměstnankyň a zaměstnanců nebo jak zajistit přechod do jiných pracovních poměrů.“
15
Ustanovení § 38 SGB III stanoví:
„(1)   Osoby, jejichž [...] pracovní poměr končí, jsou povinny se nejpozději tři měsíce před jeho skončením přihlásit do evidence uchazečů o zaměstnání u agentury práce a uvést osobní údaje a datum skončení [...] pracovního poměru. Je-li doba mezi získáním informace o datu skončení a skončením [...] pracovního poměru kratší než tři měsíce, jsou povinni se do této evidence přihlásit do tří dnů od získání informace o datu skončení. Povinnost přihlásit se do evidence vzniká bez ohledu na skutečnost, zda byla u soudu podána žaloba na určení, že pracovní poměr [...] i nadále trvá, nebo zda zaměstnavatel přislíbil jeho zachování. [...]
(1a)   Příslušná agentura práce s osobou, která se přihlásila do evidence uchazečů o zaměstnání, uskuteční neprodleně po tomto přihlášení první konzultaci a pohovor o zprostředkování práce [...]“
Zákon o organizaci pracovních soudů
16
Ustanovení § 45 Arbeitsgerichtsgesetz (zákon o organizaci pracovních soudů) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „ArbGG“) stanoví:
„(1)   V rámci Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo) se zřizuje velký senát (dále jen ‚velký senát‘).
(2)   Velký senát rozhoduje v případě, že se některý senát v určité právní otázce hodlá odchýlit od rozhodnutí jiného senátu nebo velkého senátu.
(3)   Předání věci velkému senátu je přípustné pouze tehdy, pokud senát, od jehož rozhodnutí se jiný senát hodlá odchýlit, na dotaz posledně uvedeného senátu prohlásil, že trvá na svém právním stanovisku. [...] O dotazu a odpovědi rozhoduje příslušný senát usnesením přijatým ve složení, které je vyžadováno pro vydání rozsudku.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
17
BL pracovala od roku 2012 jako kapitánka letadla pro společnost Luftfahrtgesellschaft Walter mbH, která zaměstnávala přibližně 348 zaměstnanců.
18
Dne 15. června 2020 zahájila tato společnost na základě § 17 odst. 2 KSchG postup projednání se zástupci zaměstnanců zastupujícími kapitány letadel ohledně propuštění těchto zaměstnanců.
19
Dne 30. června 2020 se uvedená společnost rozhodla s okamžitou účinností ukončit podnikatelskou činnost.
20
Dne 1. července 2020 bylo vůči téže společnosti zahájeno insolvenční řízení. Jejím insolvenčním správcem byl jmenován Dr. A.
21
Téhož dne zaslal Dr. A. příslušnému orgánu veřejné moci oznámení o zamýšleném hromadném propouštění. K tomuto oznámení nebylo připojeno konečné stanovisko zástupců zaměstnanců. Kromě toho, pokud jde o možnost přiložit zprávu o stavu jednání, kterou podpůrně stanoví vnitrostátní právo, uvedené oznámení pouze uvádělo, že byl zahájen postup projednání a že bude pokračovat, avšak neposkytovalo informace o obsahu diskusí, které v rámci tohoto postupu proběhly.
22
Tento orgán potvrdil přijetí oznámení o zamýšleném hromadném propouštění a upřesnil, že potvrzuje „výlučně“ přijetí dokumentů přiložených k tomuto oznámení.
23
Na začátku července 2020 propustil Dr. A palubní průvodčí a pozemní personál, pro něž nebylo vytvořeno žádné zastoupení zaměstnanců.
24
Dopisem ze dne 29. července 2020 rovněž vypověděl pracovní smlouvy s BL a dalšími kapitány letadla v rámci zamýšleného hromadného propouštění s tříměsíční výpovědní dobou.
25
Dne 17. srpna 2020 podala BL žalobu k Arbeitsgericht Berlin (Pracovní soud v Berlíně, Německo), kterou se domáhala určení neplatnosti výpovědi její pracovní smlouvy a zachování pracovního poměru. Na podporu své žaloby mimo jiné tvrdila, že nebyl dodržen postup projednání stanovený KSchG.
26
Rozhodnutím ze dne 30. září 2020 se uvedený soud prohlásil za nepříslušný k rozhodnutí o této žalobě a postoupil věc Arbeitsgericht Düsseldorf (Pracovní soud v Düsseldorfu, Německo).
27
Rozsudkem ze dne 26. listopadu 2020 posledně uvedený soud žalobu BL zamítl s odůvodněním, že tento postup projednání i postup oznamování zamýšleného hromadného propouštění byly řádně dodrženy.
28
Rozsudkem ze dne 28. října 2021 Landesarbeitsgericht Düsseldorf (Zemský pracovní soud v Düsseldorfu, Německo) odvolání podané BL proti posledně uvedenému rozsudku zamítl.
29
BL podala proti uvedenému rozsudku opravný prostředek „Revision“ k Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud), který je předkládajícím soudem. Věc byla přidělena šestému senátu tohoto soudu (dále jen „šestý senát“).
30
Tento senát uvádí, že řešení sporu v původním řízení závisí na otázce, zda nedodržení povinnosti řádně oznámit záměr hromadného propouštění má nutně za následek neplatnost výpovědi dotčené pracovní smlouvy, jestliže není ve vnitrostátním právu stanovena sankce pro případ, že záměr hromadného propouštění nebyl oznámen nebo že je toto oznámení chybné či neúplné. V tomto ohledu uvedený senát uvádí, že podle jeho dosavadní judikatury je sankcí za nedodržení této povinnosti podle § 134 občanského zákoníku neplatnost výpovědi dotyčných pracovních smluv.
31
Upřesňuje, že tato sankce uložená na základě tohoto ustanovení má za následek pokračování pracovního poměru, což s sebou nese vyplácení odměny zaměstnanci až do okamžiku, kdy zaměstnavatel tomuto zaměstnanci znovu vypoví pracovní smlouvu poté, co zahájil nové projednání a učinil oznámení, za předpokladu, že bude dosaženo prahových hodnot stanovených v § 17 odst. 1 KSchG.
32
Šestý senát nicméně podotýká, že se nehodlá této judikatury držet, jelikož sankce neplatnosti, byť je v souladu se zásadou užitečného účinku, odporuje zásadě proporcionality, neboť neoznámení záměru hromadného propouštění příslušnému orgánu veřejné moci by nemělo mít vliv na vůli zaměstnavatele vypovědět individuální pracovní smlouvu a taková sankce omezuje prostor pro uvážení zaměstnavatele při realizaci ukončení pracovních smluv, což je v rozporu s judikaturou vzešlou z rozsudku ze dne 21. prosince 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, bod 31).
33
Podle šestého senátu je však změna judikatury s ohledem na ustanovení § 45 ArbGG možná pouze tehdy, když s tím bude souhlasit druhý senát Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud) (dále jen „druhý senát“), jelikož podle judikatury tohoto senátu má chybné oznámení záměru hromadného propouštění nebo jeho neoznámení za následek neplatnost výpovědi dotyčných pracovních smluv.
34
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v souladu s odstavcem 2 tohoto paragrafu rozhoduje velký senát uvedeného soudu v případě, že se některý senát v určité právní otázce hodlá odchýlit od rozhodnutí jiného senátu nebo velkého senátu. Podle odstavce 3 uvedeného článku je předání věci velkému senátu přípustné pouze tehdy, pokud senát, od jehož rozhodnutí se jiný senát hodlá odchýlit, na dotaz posledně uvedeného senátu prohlásil, že trvá na svém právním stanovisku.
35
Šestý senát uvádí, že tento interní konzultační postup zahájil žádostí o objasnění zaslanou dne 14. prosince 2023 druhému senátu, který se následně obrátil na Soudní dvůr ve věci C‑134/24, Tomann, s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 3 a 4 směrnice 98/59.
36
V dané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce si uvedený druhý senát klade otázku, jaké důsledky je třeba vyvodit z výpovědi pracovních smluv, k níž došlo bez oznámení záměru hromadného propouštění, jak je stanoveno touto směrnicí, a konkrétně zda je zaměstnavatel povinen takové oznámení učinit.
37
Šestý senát má za to, že navzdory uvedené žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané druhým senátem je předložení projednávané věci Soudnímu dvoru rovněž nezbytné k zjištění, jaké právní důsledky má nikoli neoznámení záměru hromadného propouštění, jak je tomu ve věci C‑134/24, Tomann, ale jako v projednávaném případě chybné nebo neúplné oznámení.
38
V tomto ohledu šestý senát zdůrazňuje, že podle ustálené judikatury Soudního dvora lze Soudnímu dvoru předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 druhého pododstavce SFEU pouze v případě, že před předkládajícím soudem probíhá soudní spor a soud musí rozhodnout v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím soudní povahy.
39
Šestý senát si přitom klade otázku, zda byl druhý senát oprávněn předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, jelikož spor, který je předmětem uvedeného interního konzultačního postupu, neprobíhá před druhým senátem, nýbrž před šestým senátem. V rámci téhož interního konzultačního postupu je tedy tento druhý senát dotázán abstraktně, což potvrzuje neexistence kontradiktorního řízení před ním. Kromě toho by odpověď druhého senátu nebyla poskytnuta v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím soudní povahy, jelikož nerozhoduje ve sporu v původním řízení.
40
Pouze šestý senát je tedy podle svých slov oprávněn předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, jelikož interní konzultační postup představuje pouze podmínku přípustnosti předložení věci velkému senátu Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud) na základě § 45 ArbGG.
41
Bez odpovědi Soudního dvora na výklad článku 3, čl. 4 odst. 1 až 3 a článku 6 směrnice 98/59 však nemůže druhý senát odpovědět na žádost o objasnění položenou v rámci interního konzultačního postupu ve smyslu § 45 odst. 3 ArbGG, což odůvodňuje, aby šestý senát předložil Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce k výkladu směrnice 98/59.
42
První otázkou v projednávané věci, která je obdobná čtvrté otázce položené ve věci C‑134/24, Tomann, se šestý senát táže, zda s ohledem na rozsudek ze dne 13. července 2023, G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:567, bod 34 a násl.), může být účel postupu oznamování záměru hromadného propouštění příslušnému orgánu veřejné moci upraveného v článku 3 směrnice 98/59, který spočívá v informování tohoto orgánu před uskutečněním hromadného propouštění, považován za naplněný, nevznese-li tento orgán žádnou výtku z důvodu neúplnosti oznámení, a tím dá najevo, že se považuje za dostatečně informovaný, aby splnil svůj úkol spočívající v hledání řešení obtíží vyplývajících ze zamýšleného hromadného propouštění ve lhůtách stanovených v článku 4 této směrnice.
43
Kromě toho si šestý senát klade otázku, zda účel sledovaný článkem 3 uvedené směrnice může být považován za naplněný i tehdy, když takové vnitrostátní ustanovení spadající do oblasti podpory zaměstnanosti, jako je § 2 SGB III, stanoví, že zaměstnavatel spolupracuje s příslušným orgánem veřejné moci, aby zabránil situaci nezaměstnanosti nebo ji omezil, i když toto ustanovení nespadá pod ustanovení týkající se postupu hromadného propouštění, která jsou formálně provedena § 17 a následujícími KSchG, nebo pokud vnitrostátní právo stanoví, že vnitrostátní orgán práce je v rámci hromadného propouštění povinen provést šetření z úřední povinnosti.
44
Druhou otázkou, která odpovídá první až třetí otázce ve věci C‑134/24, Tomann, a je položena pro případ záporné odpovědi na první otázku v projednávané věci, se šestý senát, který má pochybnosti o stanovisku zastávaném druhým senátem, táže, zda lze účel článku 3 směrnice 98/59 považovat za naplněný, pokud oznámení záměru hromadného propouštění, které je neúplné nebo chybí, může být opraveno, doplněno nebo zhojeno poté, co byl zaměstnanec informován o svém propuštění.
45
V rámci třetí otázky se šestý senát zamýšlí nad tím, jaký je vztah mezi čl. 4 odst. 1 prvním pododstavcem a článkem 6 směrnice 98/59, a zejména jakou působnost má tento článek 6 s ohledem na tento čl. 4 odst. 1 první pododstavec, který stanoví zákaz propouštění, jejž lze považovat za sankci za chybné oznámení nebo neoznámení záměru hromadného propouštění.
46
Šestý senát v tomto ohledu mimo jiné poznamenává, že uvedený čl. 4 odst. 1 první pododstavec nestanoví žádnou sankci týkající se pochybení v postupu oznamování záměru hromadného propouštění. Zákaz propouštění, který je v něm stanoven, není sankcí, ale jeho cílem je umožnit příslušnému orgánu veřejné moci hledat řešení obtíží vyplývajících ze zamýšleného hromadného propouštění. Kdyby tomu bylo jinak, neměl by článek 6 této směrnice samostatný význam, pokud jde o postup oznamování.
47
Sankce za pochybení v postupu oznamování záměru hromadného propouštění tedy musí být stanovena vnitrostátním zákonodárcem v rámci ustanovení týkajících se podpory zaměstnanosti. S ohledem na článek 6 uvedené směrnice a do doby, než tento zákonodárce takovou sankci stanoví, je určení této sankce věcí příslušných soudů.
48
Za těchto podmínek se šestý senát Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je naplněn účel oznámení o hromadném propouštění a sankce je tedy nadbytečná, pokud vnitrostátní agentura práce nevznese vůči– objektivně chybnému – oznámení o hromadném propouštění žádnou výtku a považuje se za natolik informovanou, aby mohla své úkoly splnit ve lhůtách stanovených v článku 4 [směrnice 98/59]?
Je tomu tak každopádně tehdy, pokud je dosažení účelu článku 3 směrnice 98/59 zajištěno vnitrostátním právním předpisem o podpoře zaměstnanosti nebo pokud má vnitrostátní agentura práce povinnost provést šetření z úřední povinnosti?
2)
V případě záporné odpovědi na první otázku: Může být účel článku 3 směrnice 98/59 ještě naplněn, pokud lze oznámení o hromadném propouštění, které je chybné nebo vůbec nebylo učiněno, po doručení výpovědi opravit, resp. doplnit nebo učinit dodatečně?
3)
Pokud by v případě oznámení o hromadném propouštění, které je chybné nebo nebylo učiněno, měl být sankcí za pochybení při oznamování zákaz propouštění podle čl. 4 odst. 1 směrnice 98/59, jaká oblast působnosti pak v tomto ohledu zbývá pro článek 6 [této směrnice]?“
K předběžným otázkám
K první otázce
49
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 3 směrnice 98/59 musí být vykládán v tom smyslu, že účel oznámení záměru hromadného propouštění příslušnému orgánu veřejné moci lze považovat za naplněný, pokud tento orgán nevznese žádnou výtku vůči chybnému nebo neúplnému oznámení, a pokládá se proto za dostatečně informovaný k tomu, aby hledal řešení obtíží vyplývajících ze zamýšleného hromadného propouštění ve lhůtě stanovené v čl. 4 odst. 1 prvním pododstavci této směrnice, a dále pokud vnitrostátní právní úprava stanoví, že zaměstnavatel spolupracuje s uvedeným orgánem za účelem vyhnout se nezaměstnanosti nebo ji omezit, nebo je-li vnitrostátní orgán pro zaměstnanost v rámci postupu hromadného propouštění povinen provést šetření z úřední povinnosti.
50
Pokud jde o první část první otázky, je třeba nejprve připomenout, že hlavním cílem uvedené směrnice je zajistit, že hromadnému propouštění bude předcházet projednání se zástupci zaměstnanců a informování příslušného orgánu veřejné moci (rozsudek ze dne 13. července 2023, G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, bod 38 a citovaná judikatura).
51
Z toho plyne, že jakmile jsou splněny kvantitativní a časové podmínky pro použití téže směrnice stanovené v jejím článku 1, musí každý zaměstnavatel, který zamýšlí provést hromadné propouštění, splnit dvě procesní povinnosti.
52
Podle čl. 2 odst. 1 směrnice 98/59 je dotyčný zaměstnavatel povinen zahájit projednání se zástupci zaměstnanců. Podle čl. 2 odst. 2 této směrnice se tato projednání týkají alespoň možností, jak se vyhnout hromadnému propouštění nebo jak ho omezit, jakož i možností zmírnit jeho následky využitím doplňujících sociálních opatření, jež jsou zaměřena zejména na pomoc při přeřazení nebo při přeškolování propuštěných zaměstnanců. Konkrétně čl. 2 odst. 3 první pododstavec uvedené směrnice stanoví, že tento zaměstnavatel je povinen poskytnout zástupcům zaměstnanců veškeré související informace a v každém případě písemně sdělit údaje uvedené v písm. b) tohoto pododstavce.
53
Podle čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce této směrnice je uvedený zaměstnavatel dále povinen písemně oznámit příslušnému orgánu veřejné moci veškeré záměry hromadného propouštění.
54
Podle čl. 3 odst. 1 čtvrtého pododstavce téže směrnice „[o]známení musí obsahovat veškeré související údaje týkající se návrhu na hromadné propouštění [týkající se zamýšleného hromadného propouštění] a [projednání] se zástupci zaměstnanců stanovených v článku 2, zejména důvody propouštění, počet zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, počet zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni, a dobu, kdy se má propouštění uskutečnit“.
55
Článek 4 odst. 1 první pododstavec směrnice 98/59 stanoví, že takové „hromadné propouštění, jehož návrh [záměr] byl oznámen příslušnému orgánu veřejné moci“, se spolu s příslušnými informacemi uvedenými v předchozím bodě stane účinným nejdříve 30 dní po tomto oznámení, což je lhůta, kterou musí tento orgán podle odstavce 2 tohoto článku využít k tomu, aby hledal řešení obtíží vyplývajících ze zamýšleného hromadného propouštění.
56
Oznamovací povinnost musí příslušnému orgánu veřejné moci umožnit prozkoumat na základě všech informací, které mu zaměstnavatel předá, možnosti omezení negativních důsledků hromadného propouštění, a to opatřeními přizpůsobenými situaci na pracovním trhu a hospodářské činnosti, v níž k takovému propouštění dochází (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. července 2023, G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, bod 35 a citovaná judikatura).
57
Tento článek 4 tedy v odstavci 1 prvním pododstavci zaručuje minimální dobu, kterou musí mít tento orgán k dispozici pro přijetí opatření uvedených v předchozím bodě (rozsudek ze dne 27. ledna 2005, Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, bod 51).
58
Z toho plyne, že v případě, kdy zaměstnavatel neinformoval příslušný orgán veřejné moci o zamýšleném hromadném propouštění v souladu s povinnostmi, které pro něj vyplývají ze směrnice 98/59, a tento orgán nemá k dispozici veškeré užitečné informace umožňující hledat řešení obtíží vyplývajících ze zamýšleného hromadného propouštění, nelze mít za to, že byl naplněn hlavní účel této směrnice.
59
V projednávané věci – s výhradou ověření předkládajícím soudem – ze spisu, jejž má Soudní dvůr k dispozici, podle všeho vyplývá, že oznámení záměru hromadného propouštění učiněné Dr. A dne 1. července 2020, jak je uvedeno v bodě 21 tohoto rozsudku, bylo chybné nebo neúplné, jelikož neobsahovalo všechny užitečné informace uvedené v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci této směrnice.
60
V tomto ohledu skutečnost, že se příslušný orgán veřejné moci omezil na potvrzení přijetí tohoto chybného nebo neúplného oznámení, aniž se vyjádřil k jeho souladu s požadavky téže směrnice, nemůže zcela zjevně vést k závěru, že uvedené oznámení je přesto v souladu s požadavky této směrnice.
61
Je pravda, že úlohou tohoto orgánu není zkoumat individuální situaci každého ze zaměstnanců dotčených zamýšleným hromadným propouštěním. Nicméně vzhledem k tomu, že činnost tohoto orgánu má za cíl postihnout plánované hromadné propouštění globálním způsobem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. července 2023, G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, bod 37), chybné nebo neúplné oznámení by mu bránilo v plnění jeho úkolu spočívajícího v hledání řešení obtíží vyplývajících ze zamýšleného hromadného propouštění podle čl. 4 odst. 2 směrnice 98/59.
62
Pokud jde o druhou část první otázky, již z úvah uvedených v bodech 51 až 55 tohoto rozsudku vyplývá, že žádný zaměstnavatel nemůže být zproštěn procesních povinností uvedených v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci a v čl. 4 odst. 1 prvním pododstavci této směrnice pouhou nápravou původně chybného nebo neúplného oznámení učiněnou z úřední povinnosti příslušným orgánem veřejné moci na základě použitelné vnitrostátní právní úpravy.
63
Je totiž třeba konstatovat, že taková náprava vad může být v rozporu s čl. 4 odst. 1 prvním pododstavcem uvedené směrnice ve spojení s jejím čl. 3 odst. 1 prvním a čtvrtým pododstavcem, z nichž vyplývá, že třicetidenní lhůta, která je v něm uvedena, začíná běžet až poté, co zaměstnavatel informuje příslušný orgán veřejné moci o zamýšleném hromadném propouštění v souladu s těmito ustanoveními.
64
Kromě toho čas, který by měl příslušný orgán veřejné moci věnovat krokům nezbytným k takové nápravě vad z úřední povinnosti, může tomuto orgánu zabránit v tom, aby využil celou tuto třicetidenní lhůtu k tomu, aby hledal řešení obtíží vyplývajících ze zamýšleného hromadného propouštění v souladu s čl. 4 odst. 2 téže směrnice.
65
Z toho plyne, že vnitrostátní právní úprava, která zprošťuje každého zaměstnavatele povinnosti podle směrnice 98/59 řádně informovat příslušný orgán veřejné moci o jakémkoli zamýšleném hromadném propouštění, může narušit užitečný účinek této směrnice, i když tato právní úprava kromě toho umožňuje tomuto orgánu hledat řešení obtíží vyplývajících ze zamýšleného hromadného propouštění ve smyslu tohoto čl. 4 odst. 2.
66
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 3 směrnice 98/59 musí být vykládán v tom smyslu, že účel oznámení záměru hromadného propouštění příslušnému orgánu veřejné moci nelze považovat za naplněný, pokud tento orgán nevznese žádnou výtku vůči chybnému nebo neúplnému oznámení, a pokládá se proto za dostatečně informovaný k tomu, aby hledal řešení obtíží vyplývajících ze zamýšleného hromadného propouštění ve lhůtě stanovené v čl. 4 odst. 1 prvním pododstavci této směrnice, a dále pokud vnitrostátní právní úprava stanoví, že zaměstnavatel spolupracuje s uvedeným orgánem za účelem vyhnout se nezaměstnanosti nebo ji omezit, nebo je-li vnitrostátní orgán pro zaměstnanost v rámci postupu hromadného propouštění povinen provést šetření z úřední povinnosti.
K druhé otázce
67
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 3 směrnice 98/59 musí být vykládán v tom smyslu, že účel oznámení záměru hromadného propouštění příslušnému orgánu veřejné moci lze považovat za naplněný, pokud chybné nebo chybějící oznámení takového záměru může být opraveno, doplněno nebo zhojeno poté, co byl dotyčný zaměstnanec informován o rozvázání jeho pracovní smlouvy.
68
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout, jestliže se položená otázka týká výkladu nebo platnosti pravidla unijního práva, s výjimkou situace, kdy je zjevné, že žádaný výklad nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu tohoto sporu, pokud se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na tuto otázku [rozsudek ze dne 19. prosince 2024, Credit Suisse Securities (Europe), C‑601/23, EU:C:2024:1048, bod 25 a citovaná judikatura].
69
Je přitom třeba konstatovat, že v projednávaném případě ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že se Dr. A nepokusil opravit, doplnit nebo zhojit chybné oznámení záměru hromadného propouštění ze dne 1. července 2020.
70
Je tedy zjevné, že výklad článku 3 směrnice 98/59, o nějž žádá předkládající soud, je hypotetický, a předkládající tedy soud ve skutečnosti vyzývá Soudní dvůr, aby poskytl poradní stanovisko, což je v rozporu s jeho úlohou v rámci soudní spolupráce zavedené článkem 267 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. října 2024, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, bod 54 a citovaná judikatura).
71
Z toho plyne, že druhá otázka je nepřípustná.
K třetí otázce
72
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda článek 6 směrnice 98/59 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě chybného nebo neúplného oznámení záměru hromadného propouštění představuje skutečnost, že třicetidenní lhůta stanovená v čl. 4 odst. 1 prvním pododstavci této směrnice neběží, opatření, které je ve smyslu tohoto článku 6 určeno k zajištění dodržování oznamovací povinnosti stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci uvedené směrnice.
73
Úvodem je třeba zdůraznit, že otázka vztahu mezi čl. 4 odst. 1 prvním pododstavcem a článkem 6 téže směrnice vyvstává zejména v případě, kdy je oznámení záměru hromadného propouštění chybné nebo neúplné, což odůvodňuje, že lhůta 30 dnů stanovená v prvně uvedeném ustanovení neběží, dokud nebylo učiněno oznámení, jež je v souladu se směrnicí 98/59.
74
Článek 6 této směrnice stanoví, že členské státy dbají, aby zástupci zaměstnanců nebo zaměstnanci mohli využít správní nebo soudní řízení k zajištění dodržování povinností stanovených touto směrnicí.
75
Ze znění tohoto článku vyplývá, že členské státy mají povinnost zavést postupy umožňující zajistit dodržování povinností stanovených uvedenou směrnicí. Avšak vzhledem k tomu, že tato směrnice tuto povinnost dále nerozvíjí, je věcí členských států, aby tyto postupy podrobně upravily (rozsudek ze dne 16. července 2009, Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, bod 34).
76
Tento článek 6 přitom neurčuje konkrétní opatření, která jsou členské státy povinny stanovit pro případ porušení procesních povinností stanovených touto směrnicí, ale ponechává jim svobodu zvolit opatření vhodná k uskutečnění cíle sledovaného toutéž směrnicí v závislosti na různých situacích, které mohou nastat, přičemž je třeba upřesnit, že tato opatření musí zajistit skutečnou a účinnou soudní ochranu podle článku 47 Listiny základních práv Evropské unie a mít skutečný odrazující účinek (rozsudek ze dne 5. října 2023, Brink’s Cash Solutions, C‑496/22, EU:C:2023:741, bod 45 a citovaná judikatura).
77
Je však třeba připomenout, že ačkoliv směrnice 98/59 skutečně zajišťuje pouze částečnou harmonizaci pravidel na ochranu zaměstnanců v případě hromadného propouštění, nic to nemění na tom, že omezená povaha takové harmonizace nemůže ustanovení této směrnice zbavit užitečného účinku (rozsudek ze dne 16. července 2009, Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, bod 35 a citovaná judikatura).
78
I když tedy členským státům přísluší upravit postupy umožňující zajistit dodržování povinností stanovených směrnicí 98/59, nemůže taková úprava zbavit ustanovení této směrnice užitečného účinku (rozsudek ze dne 16. července 2009, Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, bod 36).
79
V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že čl. 4 odst. 1 první pododstavec uvedené směrnice stanoví, že hromadné propouštění, jehož záměr byl oznámen příslušnému orgánu veřejné moci, se stane účinným nejdříve 30 dní po oznámení uvedeném v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci téže směrnice, aniž jsou dotčena ustanovení upravující individuální práva týkající se výpovědní doby. Je tudíž třeba mít za to, že tento čl. 4 odst. 1 první pododstavec stanoví pouze právní důsledek nedodržení povinnosti zaměstnavatele řádně informovat o zamýšleném hromadném propouštění, pokud jde o práva dotyčných zaměstnanců a jejich zástupců v rámci postupu hromadného propouštění.
80
Článek 6 směrnice 98/59 však sleduje jiný účel. Je jím zajistit dodržování procesních povinností stanovených touto směrnicí, zejména povinnost zaměstnavatele, stanovenou v jejím čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci, řádně písemně oznámit příslušnému orgánu veřejné moci veškeré záměry hromadného propouštění. Cílem tohoto článku je tedy zajistit užitečný účinek ustanovení uvedené směrnice přijetím účinných a přiměřených vnitrostátních opatření.
81
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že jediné vnitrostátní opatření, jež předkládající soud pokládá v projednávaném případě za použitelné v případě, že zaměstnavatel nedodrží povinnosti v rámci postupu oznámení záměru hromadného propouštění, by spočívalo v pozastavení výpovědní doby na dobu odpovídající době stanovené v čl. 4 odst. 1 prvním pododstavci téže směrnice, což by vedlo k prodloužení pracovního poměru dotyčných zaměstnanců.
82
Jak však vyplývá z bodů 79 a 80 tohoto rozsudku, třicetidenní lhůta stanovená v čl. 4 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 98/59 a vnitrostátní opatření přijatá na základě článku 6 této směrnice, jejichž cílem je zajistit dodržování povinností vyplývajících z této směrnice, sledují odlišné cíle.
83
Z toho plyne, že pozastavení běhu výpovědní doby na dobu odpovídající této třicetidenní lhůtě v případě chybného nebo neúplného oznámení záměru hromadného propouštění příslušnému orgánu veřejné moci až do okamžiku, kdy je učiněno oznámení, jež je v souladu s uvedenou směrnicí, nemůže nahradit prostý právní důsledek nedodržení povinnosti zaměstnavatele řádně informovat o zamýšleném hromadném propouštění, která vyplývá z tohoto čl. 4 odst. 1 prvního pododstavce, a dále nemůže zprostit členské státy povinnosti přijmout kromě toho účinné a přiměřené opatření, které bude motivovat zaměstnavatele k dodržování oznamovací povinnosti stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci téže směrnice, aby byl zaručen užitečný účinek ustanovení této směrnice, jako je zejména odškodnění dotyčných zaměstnanců.
84
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že článek 6 směrnice 98/59 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě chybného nebo neúplného oznámení záměru hromadného propouštění nepředstavuje skutečnost, že třicetidenní lhůta stanovená v čl. 4 odst. 1 prvním pododstavci této směrnice neběží, opatření, které je ve smyslu tohoto článku 6 určeno k zajištění dodržování oznamovací povinnosti stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci uvedené směrnice.
K nákladům řízení
85
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 3 směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1794 ze dne 6. října 2015
musí být vykládán v tom smyslu, že
účel oznámení záměru hromadného propouštění příslušnému orgánu veřejné moci nelze považovat za naplněný, pokud tento orgán nevznese žádnou výtku vůči chybnému nebo neúplnému oznámení, a pokládá se proto za dostatečně informovaný k tomu, aby hledal řešení obtíží vyplývajících ze zamýšleného hromadného propouštění ve lhůtě stanovené v čl. 4 odst. 1 prvním pododstavci této směrnice, a dále pokud vnitrostátní právní úprava stanoví, že zaměstnavatel spolupracuje s uvedeným orgánem za účelem vyhnout se nezaměstnanosti nebo ji omezit, nebo je-li vnitrostátní orgán pro zaměstnanost v rámci postupu hromadného propouštění povinen provést šetření z úřední povinnosti.
2)
Článek 6 směrnice 98/59 ve znění směrnice 2015/1794
musí být vykládán v tom smyslu, že
v případě chybného nebo neúplného oznámení záměru hromadného propouštění nepředstavuje skutečnost, že třicetidenní lhůta stanovená v čl. 4 odst. 1 prvním pododstavci této směrnice neběží, opatření, které je ve smyslu tohoto článku 6 určeno k zajištění dodržování oznamovací povinnosti stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci uvedené směrnice.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.