62011CC0451
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
YVES BOT
föredraget den 7 juni 2012 (
1
)
Mål C-451/11
Natthaya Dülger
mot
Wetteraukreis
(begäran om förhandsavgörande från Verwaltungsgericht Giessen (Förbundsrepubliken Tyskland))
”Associeringsavtalet EEG — Turkiet — Tolkning av associeringsrådets beslut nr 1/80 — Rätt till uppehållstillstånd för familjemedlemmar till en turkisk arbetstagare som tillhör en medlemsstats lagliga arbetsmarknad — Thailändsk medborgare som bott tillsammans med den turkiska arbetstagaren under minst fem år — Rättigheter som förvärvats före äktenskapsskillnaden från den turkiska arbetstagaren”
1.
Förevarande mål ger domstolen tillfälle att fastställa räckvidden av artikel 7 i associeringsrådets beslut nr 1/80 (
2
) av den 19 september 1980 om utveckling av associeringen. (
3
) I denna bestämmelse föreskrivs att en familjemedlem till en turkisk arbetstagare, som fått tillstånd att förena sig med arbetstagaren i värdmedlemsstaten, har rätt att efter minst tre års bosättning i den medlemsstaten anta erbjudanden om anställning och att efter minst fem års laglig bosättning i den medlemsstaten utöva valfri avlönad verksamhet.
2.
Domstolen har framför allt ombetts avgöra huruvida en tredjelandsmedborgare som inte är turkisk medborgare kan betraktas som familjemedlem till en turkisk arbetstagare, i den mening som avses i nämnda bestämmelse, och således åberopa de rättigheter som följer av sistnämnda bestämmelse.
3.
I förevarande förslag till avgörande kommer jag att förklara varför jag anser att artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80 ska tolkas så, att en tredjelandsmedborgare som inte är turkisk medborgare och som under minst fem år har bott tillsammans med sin make som är turkisk medborgare och som tillhör den reguljära arbetsmarknaden kan betecknas som familjemedlem till en turkisk arbetstagare.
4.
Jag kommer vidare att föreslå att domstolen ska slå fast att en sådan medborgare, som i egenskap av familjemedlem till en turkisk medborgare åtnjuter rättigheter som följer av nämnda bestämmelse, inte förlorar dessa rättigheter om denne skiljer sig från den turkiska arbetstagaren efter det att nämnda rättigheter har förvärvats.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätten
1. Associeringsavtalet
5.
För att reglera den fria rörligheten för turkiska arbetstagare inom gemenskapen ingicks ett associeringsavtal mellan gemenskapen och Republiken Turkiet den 12 september 1963. Avtalet syftar till att ”främja en långsiktig och balanserad förstärkning av de kommersiella och balanserade relationerna mellan de avtalsslutande parterna. Härvid skall beaktas behovet av att utvecklingen av Republiken Turkiets ekonomi påskyndas och att anställnings- och levnadsstandarden för det turkiska folket höjs”. (
4
)
6.
Det etappvisa genomförandet av den fria rörligheten för turkiska arbetstagare som åsyftas i avtalet ska ske i enlighet med vad som beslutas av associeringsrådet, som har till uppgift att säkerställa associeringsordningens tillämpning och gradvisa utveckling. (
5
)
2. Tilläggsprotokollet till associeringsavtalet
7.
I tilläggsprotokollet till associeringsavtalet (
6
) fastställs villkoren, formerna och tempot för associeringens övergångsfas. I dess avdelning II återfinns ett flertal bestämmelser avseende fri rörlighet för personer och tjänster.
8.
I artikel 59 i tilläggsprotokollet föreskrivs att ”[Republiken Turkiet] [p]å de områden som omfattas av förevarande avtal... inte [ska] åtnjuta en mer förmånlig behandling än den som medlemsstaterna medgett varandra enligt fördraget om upprättande av gemenskapen”.
3. Beslut nr 1/80
9.
Associeringsrådet antog i enlighet därmed beslut nr 1/80, vars främsta syfte är att förbättra arbetstagarnas och deras familjemedlemmars rättsliga ställning i förhållande till det system som inrättades genom associeringsrådets beslut nr 2/76 av den 20 december 1976 om genomförandet av artikel 12 i associeringsavtalet. Enligt det beslutet skulle de turkiska arbetstagarna ges ökade möjligheter till anställning i värdmedlemsstaten och deras barn få rätt till undervisning i den medlemsstaten.
10.
De bestämmelser som är tillämpliga på en turkisk arbetstagares familjemedlemmars rättigheter återfinns i artikel 7 i beslut nr 1/80. Denna bestämmelse har följande lydelse:
”När en turkisk arbetstagare tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat har dennes familjemedlemmar, under förutsättning att de har fått tillstånd att förena sig med honom,
—
rätt att efter minst tre års laglig bosättning i den medlemsstaten, och med förbehåll för den företrädesrätt som tillkommer arbetstagare från gemenskapens medlemsstater, anta erbjudanden om anställning,
—
rätt att efter minst fem års laglig bosättning i den medlemsstaten utöva valfri avlönad verksamhet.
Barn till turkiska arbetstagare som har genomgått en yrkesutbildning i värdstaten kan, oavsett hur länge de har varit bosatta i den medlemsstaten, anta erbjudanden om anställning i den medlemsstaten, på villkor att en av föräldrarna har varit reguljärt anställd i åtminstone tre år i sagda medlemsstat.”
B – Den nationella rätten
11.
I 4 § 5 i lagen om utlänningars vistelse, förvärvsarbete och integrering (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) av den 30 juli 2004 (
7
) föreskrivs att utländska medborgare, som har uppehållsrätt enligt associeringsavtalet, för det fall de varken har bosättningstillstånd eller tillstånd att varaktigt bosätta sig inom EG, är skyldiga att inneha ett uppehållstillstånd till stöd för nämnda uppehållsrätt. Uppehållstillstånd utfärdas på förfrågan.
II – Bakgrund till det nationella målet och tolkningsfrågan
12.
Klaganden i målet vid den nationella domstolen, Natthaya Dülger (nedan kallad klaganden), är en thailändsk medborgare, född den 26 juli 1973 i Buriram (Thailand). Hon reste in i Förbundsrepubliken Tyskland med ett turistvisum den 30 juni 2002.
13.
Den 12 september 2002 gifte hon sig i Danmark med Mevlüt Dülger, som är turkisk medborgare född den 1 december 1960 i Turkiet. Mevlüt Dülger har sedan år 1988 permanent uppehållstillstånd i Förbundsrepubliken Tyskland. Han var anställd hos olika arbetsgivare den 1 oktober 2002–den 30 juni 2004, den 1 augusti 2004–den 8 juni 2005, den 1 mars 2006–den 15 mars 2008 och den 1 juni 2008–den 31 december 2009. Det är ostridigt att Mevlüt Dülger under de här relevanta tidsperioderna är en turkisk medborgare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden, i den mening som avses i artikel 7 i beslut nr 1/80. (
8
)
14.
Klaganden ansökte den 18 september 2002 om uppehållstillstånd hos de tyska myndigheterna och angav att hon var gift och hade två barn, födda år 1996 respektive år 1998, vilka bodde i Thailand. Klaganden beviljades ett tidsbegränsat uppehållstillstånd, eftersom hon var gift. Detta tillstånd förlängdes regelbundet, den sista gången från den 10 september 2008 till den 26 juni 2011. Sedan den 21 juni 2011 innehar klaganden ett fiktivt intyg (Fiktionsbescheinigung).
15.
Verwaltungsgericht Giessen (Tyskland) har anfört att klaganden sedan giftermålet i september år 2002 till det att hon flyttade ut i juni 2009 utan avbrott sammanbott med Mevlüt Dülger.
16.
Den 30 juni 2009 separerade klaganden från sin make och flyttade med sina båda döttrar, som kommit till Förbundsrepubliken Tyskland den 1 juli 2006, till ett kvinnohärbärge i Friedberg. Sedan dess uppbär klaganden sociala förmåner för sig och sina döttrar. Äktenskapet med den turkiske medborgaren upplöstes slutgiltigt den 3 februari 2011.
17.
Genom en skrivelse av den 9 september 2009 upplyste utlänningsmyndigheten i Wetteraukreis (distriktet Wetterau) klaganden om att hon efter separationen från maken hade erhållit självständig uppehållsrätt. Denna uppehållsrätt gällde emellertid bara under ett år, oberoende av om hon kunde klara sin egen och barnens försörjning eller ej. Om klaganden den 4 juni 2010 fortfarande var beroende av offentliga medel för att klara sin försörjning skulle hennes och barnens uppehållstillstånd tidsbegränsas i efterhand och de skulle tvingas lämna landet. Endast om klaganden och hennes barn vid denna tidpunkt inte längre var i behov av offentliga medel för att klara sin försörjning skulle deras uppehållsrätt bestå.
18.
Den 18 september 2009 ansökte klaganden om uppehållstillstånd hos Wetteraukreis på grundval av 4 § 5 i lagen om utlänningars vistelse, förvärvsarbete och integrering i Tyskland. Klaganden hänvisade till att hon hade förvärvat de rättigheter som följer av artikel 7 i beslut nr 1/80. Det är enligt klaganden inte nödvändigt att också familjemedlemmen har turkiskt medborgarskap, eftersom hon är familjemedlem till en turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat, och hon lagligen sammanbott med denne i minst tre år.
19.
I beslut av den 15 mars 2010 avslog Wetteraukreis klagandens ansökan med motiveringen att klaganden inte hade förvärvat några rättigheter enligt denna bestämmelse, eftersom endast turkiska familjemedlemmar till en turkisk arbetstagare med framgång kan åberopa denna bestämmelse. Dessutom kunde hennes turkiske make inte visa att han tillhör den reguljära arbetsmarknaden, eftersom han under de år som de levde tillsammans endast arbetade under korta perioder.
20.
Klaganden överklagade detta beslut till den hänskjutande domstolen. Denna domstol är osäker på hur artikel 7 i beslut 1/80 ska tolkas. Verwaltungsgericht Giessen har därför beslutat att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Kan en thailändsk medborgare som varit gift med en turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat, och som efter det att hon beviljats tillstånd att förena sig med nämnda arbetstagare levt tillsammans med honom utan avbrott under mer än tre år, med framgång åberopa de rättigheter som följer av artikel 7 första stycket första strecksatsen i beslut nr 1/80 med följden att hon, på grund av bestämmelsens direkta effekt, har uppehållsrätt?”
III – Min bedömning
21.
Det kan inledningsvis konstateras att det är fastslaget att klaganden utan avbrott sammanbott med den turkiska arbetstagaren sedan giftermålet i september år 2002 till dess att hon flyttade ut den 3 juni 2009. (
9
) Klagandens situation skulle således kunna omfattas av artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80 och inte av artikel 7 första stycket första strecksatsen i nämnda beslut, under förutsättning att hon under minst fem år haft laglig bosättning i värdmedlemsstaten.
22.
För att ge ett användbart svar på den hänskjutande domstolens begäran om förhandsavgörande, ska det utredas huruvida artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80 ska tolkas så, att en tredjelandsmedborgare som inte är turkisk medborgare och som under minst fem år levt tillsammans med sin make som är turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden kan betecknas som ”familjemedlem” till en turkisk arbetstagare. För det fall frågan ska besvaras jakande, uppkommer frågan huruvida en sådan medborgare förlorar de rättigheter som följer av denna bestämmelse om hon skiljer sig från den turkiska arbetstagaren efter det att nämnda rättigheter har förvärvats.
A – Begreppet familjemedlem
23.
Domstolen har redan tolkat begreppet familjemedlem till en turkisk arbetstagare, i den mening som avses i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80. Den har bland annat slagit fast att ett barn till en turkisk arbetstagare ska betraktas som en familjemedlem även efter myndighetsdagen, trots att han har ett självständigt liv i värdmedlemsstaten i förhållande till sina föräldrar. (
10
) Domstolen har också slagit fast att begreppet familjemedlem till en turkisk arbetstagare inte är begränsat till att endast avse den biologiska familjen. När en turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat har en styvson som är under 21 år eller är beroende av den turkiska arbetstagaren för sin försörjning, ska denne styvson anses vara en familjemedlem till arbetstagaren. (
11
)
24.
Domstolen har däremot för första gången fått anledning att besvara frågan huruvida en tredjelandsmedborgare som inte är turkisk arbetstagare kan betecknas som familjemedlem till en turkisk medborgare, i den mening som avses i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 och således åtnjuta rättigheter enligt denna bestämmelse. Den omständigheten att domstolen, såsom den hänskjutande domstolen påpekat, i flera domar avseende mål beträffande denna bestämmelse hänvisat till rättigheter som turkiska arbetstagares turkiska familjemedlemmar åtnjuter (
12
) saknar betydelse för avgörandet av målet vid den nationella domstolen. Till skillnad från vad som är fallet i förevarande mål var familjemedlemmen i dessa mål en turkisk medborgare.
25.
På grundval av ordalydelsen av artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 kan det konstateras att dessa rättigheter kan åtnjutas under förutsättning att fyra villkor som föreskrivs i denna bestämmelse är uppfyllda, nämligen att den berörda parten är en familjemedlem till en turkisk arbetstagare, att sistnämnda tillhör den reguljära arbetsmarknaden, att familjemedlemmen har fått tillstånd att förena sig med arbetstagaren, och slutligen att denne är bosatt i värdmedlemsstaten under minst tre år eller minst fem år. Av bestämmelsens ordalydelse framgår således inte att det krävs en viss nationalitet för att betraktas som familjemedlem, vilket inte är fallet vad beträffar den arbetstagare genom vilken familjemedlemmen förvärvar dessa rättigheter. Det är obestritt att denna arbetstagare måste vara turkisk medborgare.
26.
Eftersom associeringsavtalets syfte är att reglera den fria rörligheten för turkiska arbetstagare inom unionen är det dock osäkert huruvida en tredjelandsmedborgare som inte är turkisk medborgare kan betecknas som familjemedlem till en turkisk medborgare och således åtnjuta de rättigheter som föreskrivs i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80.
27.
Begreppet familjemedlem, i den mening som avses i denna bestämmelse måste, såsom domstolen förklarat i domen i det ovannämnda målet Ayaz, tolkas på ett enhetligt sätt i Europeiska unionen för att det ska kunna säkerställas att bestämmelserna tillämpas på samma sätt i medlemsstaterna. (
13
) Begreppets innebörd ska sålunda fastställas med beaktande av det eftersträvade målet och av sammanhanget. (
14
)
28.
Det ska härvid noteras att artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 har två syften. I ett första skede, innan den inledande perioden om tre år har löpt ut, syftar nämnda bestämmelse till att göra det möjligt för familjemedlemmar till den migrerande arbetstagaren att vara med honom eller henne, och på så sätt, genom familjeåterförening, främja anställning och underlätta vistelsen för den turkiska arbetstagare som redan är vederbörligen integrerad i värdmedlemsstaten. (
15
)
29.
I ett andra skede syftar nämnda bestämmelse till att främja en varaktig anpassning i värdmedlemsstaten för den migrerande turkiska arbetstagarens familj, genom att efter tre års laglig bosättning ge den berörde familjemedlemmen tillträde till arbetsmarknaden. Det huvudsakliga syftet med detta är att stärka familjens sammanhållning vars grundläggande beståndsdel, nämligen paret, redan är vederbörligen integrerad i värdmedlemsstaten. (
16
) Genom att maken eller makan ges möjlighet att försörja sig själv i den aktuella staten förstärker bestämmelsen potentiellt familjens ekonomiska situation, och denna situation utgör obestridligen en integrationsfaktor.
30.
Genom denna mekanism som inrättats för att främja integrationen av turkiska arbetstagare erhåller maken eller makan vid utgången av föreskriven tid en självständig ställning som följer av beskaffenheten av den mekanism som upprättats i särskilda bestämmelser. (
17
)
31.
Av nämnda rättspraxis framgår enligt min mening klart att artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 har antagits för att bevara familjens enhet, så att en turkisk arbetstagare kan integreras i värdmedlemsstaten, även om bestämmelsen är tillämplig på medlemmar till turkiska arbetstagare. Parterna i associeringsavtalet har ansett att den omständigheten att familjemedlemmarna kan vara tillsammans med arbetstagaren är viktig för att garantera honom eller henne bästa möjliga arbetsförhållanden i denna medlemsstat. Nämnda bestämmelse har således en alldeles speciell betydelse ur mänsklig synvinkel.
32.
Följaktligen saknar det betydelse att den familjemedlem som fått tillstånd att förena sig med den turkiska arbetstagaren är turkisk medborgare. Familjen definieras inte genom innehav av samma nationalitet utan genom de nära band som förenar två eller flera personer, oberoende av om dessa band är rättsliga band som skapats till exempel genom äktenskap, såsom i domen i målet vid den nationella, domstolen, eller blodsband.
33.
Enligt min mening finns inget skäl till varför den turkiska arbetstagaren skulle ha rätt att upprätthålla familjebanden när dennes make/maka har samma nationalitet medan denne skulle hindras från att vara tillsammans med maken/makan när denne är av annan nationalitet än turkisk. Detta skulle slutligen innebära att det, för en turkisk arbetstagares integration i värdmedlemsstaten, är mycket viktigare att denne kan leva med sin make eller maka, om maken/makan är av samma nationalitet, än om maken/makan inte är turkisk medborgare. Härav följer dessutom att en maka eller make som inte är turkisk medborgare i en jämförbar situation behandlas sämre är en maka eller make som är turkisk medborgare. Detta skulle medföra en diskriminering som inte kan godtas.
34.
En sådan bedömning skulle dessutom äventyra målsättningen med artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 samt den turkiska arbetstagarens rätt till respekt för sitt privatliv och familjeliv, såsom föreskrivs i artikel 7 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. I artikel 51.1 i stadgan föreskrivs att bestämmelserna i denna stadga ska tillämpas när medlemsstaterna tillämpar unionsrätten. Artikel 7 i beslut nr 1/80 utgör, såsom domstolen anmärkt i punkt 23 i domen i de ovannämnda förenade målen Kahveci och Inan, en integrerad del av unionsrätten och medlemsstaterna är således bundna av förpliktelser som uppkommer enligt denna bestämmelse, precis på samma sätt som de är skyldiga att iaktta de rättigheter som har införts genom unionsrätten.
35.
Till skillnad från den tyska och den italienska regeringen anser jag att detta sätt att se på saken inte innebär en utvidgning av det materiella tillämpningsområdet för beslut nr 1/80.
36.
Såsom jag tidigare angett tillkommer de rättigheter som följer enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 huvudsakligen den turkiska arbetstagaren, eftersom syftet med denna bestämmelse är att bevara familjens enhet, så att arbetstagaren kan integreras i värdmedlemsstaten. De rättigheter som en turkisk arbetstagares familjemedlemmar åtnjuter enligt nämnda bestämmelse är härledda rättigheter som enbart förvärvats i denna egenskap som familjemedlem. Den turkiska arbetstagaren är således den avgörande faktorn utan vilken familjemedlemmen inte kan förvärva dessa rättigheter. (
18
)
37.
Det ska dessutom erinras om att det i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 föreskrivs att nämnda rättigheter kan åtnjutas av familjemedlemmar till en turkisk arbetstagare, som tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat, som har fått tillstånd att förena sig med honom. (
19
) Det står således medlemsstaterna fritt att tillåta familjeåterförening. (
20
) Det är först när de uttryckligen har tillåtit denna familjeåterförening som de är skyldiga att iaktta de rättigheter som garanteras i denna bestämmelse.
38.
Denna uppfattning bekräftas dessutom av att de principer som uttrycks i artiklarna 45–47 FEUF enligt fast rättspraxis, i så hög grad som möjligt, ska tillämpas på turkiska arbetstagare som åtnjuter de rättigheter som föreskrivs i beslut nr 1/80. (
21
)
39.
Domstolen har således vid flera tillfällen slagit fast att begreppet ”familjemedlemmar” till en turkisk arbetstagare, i den mening som avses i artikel 7 första stycket nämnda beslut, ska tolkas på samma sätt som samma begrepp i artikel 10.1 i förordning nr 1612/68 (
22
) beträffande arbetstagare som är medborgare i en av gemenskapens medlemsstater. (
23
) Såsom kommissionen har påpekat avser denna bestämmelse bland annat makar till arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat, oavsett medborgarskap.
40.
Artikel 10.1 i förordning nr 1612/68 upphävdes genom direktiv 2004/38/EG (
24
), och i artikel 38.3 i direktivet föreskrivs att hänvisningarna till de upphävda bestämmelserna och direktiven ska betraktas som hänvisningar till direktiv 2004/38.
41.
Av skäl 5 i detta direktiv framgår att för att varje unionsmedborgare ska kunna utöva sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier på villkor som säkerställer de objektiva villkoren frihet och värdighet bör även familjemedlemmar beviljas denna rätt, oavsett medborgarskap. I artikel 2.2 i nämnda direktiv, i vilken begreppet familjemedlemmar definieras, uppställs således inget villkor vad gäller medborgarskapet hos en familjemedlem till en unionsmedborgare. Bestämmelserna i direktiv 2004/38 genom vilka familjemedlemmar till en unionsmedborgare tillerkänns rättigheter är även tillämpliga på sådana familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat. (
25
)
42.
Den tyska regeringen är emellertid osäker på huruvida det i förevarande fall är möjligt att hänvisa till bestämmelserna i direktiv 2004/38 och tolkningen av begreppet familjemedlemmar när det rör sig om att fastställa räckvidden av detta begrepp, i den mening som avses i artikel 7 första stycket i beslut 1/80. Den tyska regeringens huvudsakliga argument går ut på att det sedan domen av den 8 december 2011 i målet Ziebell (
26
) inte längre är möjligt att tolka begreppet familjemedlemmar, i den mening som avses i denna bestämmelse, med hänvisning till tolkningen av samma begrepp i bestämmelserna i direktiv 2004/38, eftersom det föreligger betydande skillnader mellan bestämmelserna avseende associeringsavtalet, som endast eftersträvar ett strikt ekonomiskt ändamål, och sistnämnda bestämmelser, som syftar till att underlätta utövandet av unionsmedborgarnas primära, individuella rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorium, vilken följer direkt av EUF-fördraget. (
27
)
43.
Jag delar inte dessa tvivel.
44.
I nämnda mål åberopade klaganden i målet vid den nationella domstolen det system för förstärkt skydd mot utvisning till förmån för unionsmedborgare som inrättats genom artikel 28.3 a i direktiv 2004/38. Klaganden gjorde gällande att denna artikel enligt fast rättspraxis ska tillämpas analogt på en situation som omfattas av artikel 14.1 i beslut nr 1/80.
45.
Domstolen förklarade att det, vid fastställandet av huruvida en bestämmelse i unionsrätten ska tillämpas analogt inom ramen för associeringsavtalet, ska göras en jämförelse mellan å ena sidan syftet med avtalet och det sammanhang där det ingår och å andra sidan syftet med den aktuella unionsrättsliga bestämmelsen och det sammanhang där den ingår. (
28
) Domstolen konstaterade att associeringsavtalet, till skillnad från unionsrätten såsom den följer av direktiv 2004/38, har ett strikt ekonomiskt ändamål och begränsar sig till ett stegvis genomförande av fri rörlighet för arbetstagare. (
29
) Domstolen slog vidare fast att begreppet medborgarskap motiverar att endast unionsmedborgare tillerkänns sådana garantier om ett väsentligen förstärkt skydd mot utvisning, av det slag som föreskrivs i artikel 28.3 a i direktiv 2004/38. Den drog härav slutsatsen att det system för förstärkt skydd mot utvisning som föreskrivs i denna bestämmelse inte kan tillämpas analogt på en situation som omfattas av artikel 14.1 i beslut nr 1/80. (
30
)
46.
Det är inte möjligt att göra en analog tillämpning av systemet med förstärkt skydd, eftersom detta inte avser arbetstagare som är medborgare i tredjeland utan unionsmedborgare, för vilka unionslagstiftaren föreskrivit allt starkare garantier, beroende på hur integrerade de är i värdmedlemsstaten.
47.
Däremot är det här inte fråga om att på turkiska arbetstagare tillämpa samma system och samma garantier som det som unionsmedborgare åtnjuter, utan det rör sig om att fastställa räckvidden av begreppet familjemedlemmar i samband med familjeåterförening. Av skälen 5 och 6 i direktiv 2004/38 framgår att detta begrepp, genom att bevilja familjemedlemmar till unionsmedborgare en rätt att röra sig och uppehålla sig inom medlemsstatens territorium, syftar till att underlätta utövandet av denna rättighet genom att även möjliggöra upprätthållandet av familjebanden oberoende av familjemedlemmens medborgarskap.
48.
Begreppet familjemedlemmar har enligt min mening således samma räckvidd, eftersom det återfinns i de bestämmelser som eftersträvar samma mål i båda bestämmelserna. Det är av just detta skäl som domstolen upprepade gånger har förklarat att de principer som framgår av artiklarna 45‐47 FEUF i största möjliga mån även ska tillämpas på medborgare som har rättigheter enligt associeringsavtalet. (
31
)
49.
Jag kan inte se någon anledning att anse att begreppet familj, vad rör bibehållande av familjeband, har olika innebörd, beroende på om det är fråga om en unionsmedborgare eller en turkisk arbetsstagare. I båda fallen är tanken att ge den berörde möjlighet att befästa sin sociala situation, genom att ha familjemedlemmarna vid sin sida och kunna leva ett normalt familjeliv. Oavsett vad maken/makan har för nationalitet är dennes närvaro en nödvändighet för att dessa mål ska kunna uppnås.
50.
Denna lösning framstår som än mer motiverad, eftersom den även gäller med avseende på associeringsrådets beslut 3/80 av den 19 september 1980 om tillämpningen – av Europeiska gemenskapernas medlemsstaters system för social trygghet – på turkiska arbetstagare och deras familjemedlemmar (
32
), vilket är avsett att samordna medlemsstaternas system för social trygghet, för att turkiska arbetstagare som är eller som har varit sysselsatta i en eller flera av gemenskapens medlemsstater, liksom dessa arbetstagares familjemedlemmar och efterlevande, ska erhålla sådana förmåner som ges inom de traditionella grenarna av social trygghet.
51.
I artikel 1 a i beslut nr 3/80 föreskrivs bland annat att begreppet ”familjemedlem” vid tillämpningen av detta beslut har den betydelse som anges i artikel 1 i förordning (EEG) nr 1408/71. (
33
) I sistnämnda bestämmelse föreskrivs bland annat att begreppet familjemedlem betecknar den som definieras eller erkänns som familjemedlem.
52.
Av domstolens praxis framgår dessutom att artikel 2.1 i förordning nr 1408/71, genom vilken förordningens tillämpningsområde med avseende på person avgränsas, rör två klart skilda personkategorier, nämligen arbetstagare å ena sidan, och deras familjemedlemmar och efterlevande å andra sidan. De förstnämnda måste, för att omfattas av förordningen, vara medborgare i en medlemsstat eller vara statslösa eller flyktingar bosatta inom en medlemsstats territorium. Däremot uppställs inte något villkor om medborgarskap för familjemedlemmar (
34
) eller efterlevande till arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat, för att förordningen ska kunna tillämpas på dem. (
35
) Domstolen slog samtidigt fast att definitionen i artikel 2, av den personkrets som beslut nr 3/80 är tillämpligt på, bygger på motsvarande definition i artikel 2.1 i förordning nr 1408/71. (
36
)
53.
Från den tidpunkt då begreppet familjemedlem, i den mening som avses i artikel 1 a i beslut nr 3/80, således ska tolkas på så sätt som jag föreslagit, det vill säga att det inte uppställer något villkor avseende nationalitet, ska samma begrepp i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 tolkas på samma sätt.
54.
Den tyska regeringen har dessutom i huvudsak gjort gällande att en sådan bedömning skulle medföra att familjemedlemmar till en turkisk medborgare skulle ges en mer fördelaktig behandling i förhållande till familjemedlemmar till en unionsmedborgare, i strid med artikel 59 i tilläggsprotokollet till associeringsavtalet. Den har bland annat anfört att en tredjelandsmedborgare som har separerat från en unionsmedborgare, fram till dess att denne erhåller permanent uppehållstillstånd i värdmedlemsstaten efter fem års laglig bosättning enligt direktiv 2004/38, endast kan bevara sin uppehållsrätt om denne förfogar över tillräckliga försörjningsmedel. Däremot förvärvas den rättighet som familjemedlemmen till en turkisk arbetstagare har enligt artikel 7 första stycket första strecksatsen i beslut nr 1/80 redan efter tre års laglig bosättning i värdmedlemsstaten, och upprätthållandet av denna rättighet är inte underkastat några villkor. Enligt den tyska regeringen skulle tillämpningsområdet för den mer förmånliga behandlingen utvidgas ytterligare om denna bestämmelse tolkas på så sätt att den även är tillämplig på en familjemedlem till en tredjelandsmedborgare som inte är turkisk medborgare.
55.
Det är härvid tillräckligt att erinra om att domstolen har slagit fast att situationen för familjemedlemmen till en turkisk migrerande arbetstagare inte kan jämföras med situationen för en familjemedlem till en medborgare i en medlemsstat, på grund av de påtagliga skillnader som finns mellan deras respektive rättsliga ställning. (
37
)
56.
Det ska särskilt noteras att unionsmedborgares familjemedlemmar som är tredjelandsmedborgare enligt artikel 5.2 i direktiv 2004/38 har rätt till inresa till medlemsstaterna enbart under förutsättning att de innehar ett inresevisum eller ett giltigt uppehållstillstånd. Medlemsstaterna ska tillhandahålla den hjälp som krävs för att få viseringar och dessa ska utfärdas gratis och så snart som möjligt, med tillämpning av ett påskyndat förfarande. För en familjeåterförening krävs däremot, enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80, uttryckligen ett tillstånd att förena sig med den invandrade turkiska arbetstagaren, vilket ska beviljas i enlighet med bestämmelserna i värdmedlemsstatens lagstiftning.
57.
För övrigt har domstolen vid upprepade tillfällen fastslagit att turkiska arbetstagare, i motsats till arbetstagare från medlemsländerna, inte har rätt att röra sig fritt inom Europeiska unionen utan endast åtnjuter vissa rättigheter i värdmedlemsstaten. (
38
)
58.
Av domstolens praxis angående de omständigheter som kan medföra en begränsning av de rättigheter som följer av artikel 7 i beslut nr 1/80 framgår dessutom att det ‐ utöver det undantag som avser allmän ordning, säkerhet och hälsa, vilket tillämpas på samma sätt för turkiska medborgare som för unionsmedborgare ‐ även finns en annan orsak till förlust av dessa rättigheter, vilken endast berör turkiska medborgare, nämligen att dessa, utan legitima skäl, lämnar värdmedlemsstaten under avsevärd tid. I ett sådant fall har myndigheterna i den berörda medlemsstaten, i en situation där den berörda personen senare på nytt vill bosätta sig i nämnda stat, rätt att kräva att han ska inlämna en ny ansökan för att tillåtas att antingen återförena sig med den turkiske arbetstagaren, om han fortfarande är beroende av denne, eller för att få tillstånd att arbeta på grundval av artikel 6 i beslut nr 1/80. (
39
)
59.
Mot bakgrund av ovan angivna omständigheter anser jag följaktligen att artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80 ska tolkas på så sätt att en tredjelandsmedborgare som inte är turkisk medborgare och som under minst fem år har varit bosatt med sin maka som är turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden kan betraktas som familjemedlem till en turkisk arbetstagare.
B – Bibehållande av de rättigheter som förvärvats med stöd av artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80 innan äktenskapet upplöstes
60.
Härefter är frågan huruvida familjemedlemmen till en turkisk arbetstagare förlorar de rättigheter som vederbörande har enligt artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80, om vederbörande skiljer sig från den turkiska arbetstagaren efter det att nämnda rättigheter har förvärvats.
61.
Av beskrivningen av de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen framgår nämligen att klaganden separerade från sin make den 30 juni 2009 och att äktenskapet upplöstes slutgiltigt den 3 februari 2011. Vidare levde klaganden utan avbrott ihop med sin make från det att de gifte sig i september 2002 till dess att de skildes i juni 2009.
62.
Vid den tidpunkten då äktenskapet slutgiltigt upplöstes hade klaganden levt tillsammans med sin maka under minst fem år och hade således redan förvärvat rätten till tillträde till arbetsmarknaden enligt artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80.
63.
Domstolen har i detta avseende slagit fast att familjemedlemmen i och för sig, i princip och i avsaknad av goda skäl för att inte göra det, måste vara bosatt hos den migrerande arbetstagaren, så länge som han eller hon själv saknar tillträde till arbetsmarknaden, med andra ord till dess att treårsperioden har löpt ut. Så är emellertid inte längre fallet när den berörda personen lagligen har förvärvat denna rättighet enligt artikel 7 första stycket första strecksatsen i beslut nr 1/80, och detta gäller i ännu högre grad när han eller hon, efter fem år, har en ovillkorlig rätt att ta anställning. (
40
)
64.
Så snart som villkoren i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 är uppfyllda ger denna bestämmelse nämligen den turkiska arbetstagarens familjemedlem en egen rätt att ta anställning i värdmedlemsstaten och en motsvarande fortsatt uppehållsrätt i denna stat. (
41
)
65.
Sådana rättigheter som de rättigheter som lagligen har förvärvats på grundval av artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 existerar oberoende av om de villkor som ska vara uppfyllda för att rättigheterna ska uppkomma fortfarande är uppfyllda. Detta innebär att den familjemedlem som redan innehar rättigheter enligt nämnda beslut har möjlighet att gradvis befästa sin ställning i värdmedlemsstaten och varaktigt integrera sig där genom att leva ett självständigt liv i förhållande till den person genom vilken han eller hon har erhållit dessa rättigheter. (
42
)
66.
Såsom domstolen anmärkt i punkt 41 i domen i det ovannämnda målet Bozkurt är en sådan tolkning enbart uttryck för den allmännare principen om iakttagande av förvärvade rättigheter, som fastställdes i domstolens rättspraxis. Med andra ord, från och med den tidpunkt då familjemedlemmen till en turkisk medborgare lagligen förvärvat rättigheter enligt en bestämmelse i beslut nr 1/80 är dessa rättigheter inte längre beroende av att de omständigheter under vilka de uppkom fortfarande föreligger. Nämnda beslut innehåller nämligen inte något sådant villkor. (
43
)
67.
Jag anser således att artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80 ska tolkas så, att en tredjelandsmedborgare som inte är turkisk medborgare och som i egenskap av familjemedlem till en turkisk arbetstagare åtnjuter rättigheter enligt denna bestämmelse inte förlorar dessa rättigheter om han eller hon skiljer sig från den turkiska arbetstagaren efter det att nämnda rättigheter har förvärvats.
IV – Förslag till avgörande
68.
Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att domstolen svarar Verwaltungsgericht Giessen på följande sätt:
Artikel 7 första stycket andra strecksatsen i associeringsrådets beslut nr 1/80 av den 19 september 1980 om utveckling av associeringen, som antogs av det associeringsråd som inrättades genom avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, som undertecknades den 12 september 1963 i Ankara av Republiken Turkiet, å ena sidan, och av medlemsstaterna i EEG och gemenskapen, å andra sidan, och som ingicks, godkändes och bekräftades för gemenskapens räkning genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963, ska tolkas enligt följande:
—
En tredjelandsmedborgare som inte är turkisk medborgare och som under minst fem år har varit bosatt med sin make som är turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden kan betraktas som familjemedlem till en turkisk arbetstagare.
—
En tredjelandsmedborgare som inte är turkisk medborgare och som i egenskap av familjemedlem till en turkisk arbetstagare åtnjuter rättigheter enligt artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80 förlorar inte dessa rättigheter om han eller hon skiljer sig från den turkiska arbetstagaren efter det att nämnda rättigheter har förvärvats.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Associeringsrådet inrättades genom avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, vilket undertecknades den 12 september 1963 i Ankara av Republiken Turkiet å ena sidan och medlemsstaterna i EEG och gemenskapen å andra sidan. Avtalet ingicks, godkändes och bekräftades för gemenskapens räkning genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963 (EGT 1964, 217, s. 3685, nedan kallat associeringsavtalet).
(
3
)	Beslut nr 1/80 återfinns i Accord d’association et protocoles CEE-Turquie et autres textes de base, Europeiska gemenskapernas publikationsbyrå, Bryssel, 1992.
(
4
)	Se artikel 2.1 i associeringsavtalet.
(
5
)	Se artikel 6 i associeringsavtalet.
(
6
)	Tilläggsprotokollet undertecknades den 23 november 1970 i Bryssel, och ingicks, godkändes och bekräftades i gemenskapens namn genom rådets förordning (EEG) nr 2760/72 av den 19 december 1972 (EGT L 293, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 1, s. 130).
(
7
)	BGBl. 2004 I, s. 1950, i den lydelse som offentliggjordes den 25 februari 2008 (BGBl. 2008 I, s. 162).
(
8
)	Se särskilt punkt 5 i beslutet om hänskjutande.
(
9
)	Se punkt 5 c i beslutet om hänskjutande.
(
10
)	Se, bland annat, dom av den 16 mars 2000 i mål C-329/97, Ergat (REG 2000, s. I-1487), punkterna 26 och 27, och av den 4 oktober 2007 i mål C-349/06, Polat (REG 2007, s. I-8167), punkt 21.
(
11
)	Se dom av den 30 september 2004 i mål C-275/02, Ayaz (REG 2004, s. I-8765).
(
12
)	Se, bland annat, dom av den 22 juni 2000 i mål C-65/98, Eyüp (REG 2000, s. I-4747), av den 18 juli 2007 i mål C-325/05, Derin (REG 2007, s. I-6495), och av den 22 december 2010 i mål C-303/08, Bozkurt (REU 2010, s. I-13445).
(
13
)	Se punkt 39 i nämnda dom.
(
14
)	Se punkt 40 i nämnda dom.
(
15
)	Se dom av den 29 mars 2012 i de förenade målen C-7/10 och C-9/10, Kahveci och Inan, punkt 32 och där angiven rättspraxis.
(
16
)	Se, bland annat, den ovannämnda domen i de förenade målen Kahveci och Inan, punkt 33 och där angiven rättspraxis.
(
17
)	Ibidem.
(
18
)	Se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Bozkurt, punkterna 36 och 37.
(
19
)	Min kursivering.
(
20
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 november 2004 i mål C-467/02, Cetinkaya (REG 2004, s. I-10895), punkt 22.
(
21
)	Se domen i det ovannämnda målet Ayaz, punkt 44 och där angiven rättspraxis.
(
22
)	Rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 257, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 33).
(
23
)	Se domen i det ovannämnda målet Ayaz, punkt 45.
(
24
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (EUT L 158, s. 77, och rättelse i EUT L 229, 2004, s. 35, EUT L 197, 2005, s. 34, och EUT L 204, 2007, s. 28).
(
25
)	Se, bland annat, artiklarna 6.2, 7.2, 12.2 och 12.3 i detta direktiv avseende uppehållsrätten samt artikel 16.2 i samma direktiv avseende permanent uppehållsrätt.
(
26
)	Mål C-371/08 (REU 2011, s. I-12735).
(
27
)	Se den tyska regeringens yttrande (punkterna 70–72).
(
28
)	Se domen i det ovannämnda målet Ziebell, punkt 62.
(
29
)	Ibidem, punkt 72.
(
30
)	Ibidem, punkt 74.
(
31
)	Ibidem, punkterna 66 och 68.
(
32
)	EGT C 110, 1983, s. 60
(
33
)	Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen (EGT L 149, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 57).
(
34
)	Min kursivering
(
35
)	Se dom av den 30 april 1996 i mål C-308/93, Cabanis-Issarte (REG 1996, s. I-2097), punkt 21.
(
36
)	Dom av den 4 maj 1999 i mål C-262/96, Sürül (REG 1999, s. I-2685), punkt 84.
(
37
)	Se domen i det ovannämnda målet Bozkurt, punkt 45 och där angiven rättspraxis.
(
38
)	Se domen i det ovannämnda målet Derin, punkt 66 och där angiven rättspraxis.
(
39
)	Ibidem, punkt 67.
(
40
)	Domen i det ovannämnda målet Bozkurt, punkt 35.
(
41
)	Ibidem, punkt 36.
(
42
)	Ibidem, punkt 40 och där angiven rättspraxis.
(
43
)	Se även, för ett liknande resonemang, dom av den 29 september 2011 i mål C-187/10, Unal (REU 2010, s. I-9045), punkt 50.