Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
JULIANE KOKOTT,
predstavljeni 16. aprila 2026(1)
Zadeva C‑24/26 PPU [Casotta](i)
CV,
kazenski postopek,
ob udeležbi
Procuratore generale presso la Corte di Appello
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte d’appello di Roma (višje sodišče v Rimu, Italija))
„ Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Direktiva (EU) 2016/343 – Pravica biti navzoč na sojenju – Obsodilna sodba, izdana v nenavzočnosti – Postopek za razveljavitev – Pravica do novega sojenja – Pogoji – Izogibanje seznanitvi s prvotnim postopkom – Minimalna harmonizacija – Možnost držav članic, da zagotovijo višjo raven varstva – Pogoji – Direktiva 2012/29/EU – Pravica žrtve do sodelovanja v postopku za razveljavitev “
I.      Uvod
1.        Kot je navedeno v Direktivi (EU) 2016/343 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku,(2) pravica osumljenih ali obdolženih oseb, da so navzoče na sojenju, temelji na pravici do poštenega sojenja, ki je eno od osnovnih načel v demokratični družbi.
2.        Vseeno pa
pravica biti navzoč na sojenju, kot je natančneje navedeno v tej direktivi, ni absolutna.(3) Države članice lahko določijo, da je sodbo, izdano v nenavzočnosti, mogoče izvršiti brez izvedbe novega sojenja. Vendar za to obstaja pogoj, da se je zadevna oseba, ki je bila ustrezno obveščena, prostovoljno in nedvoumno odpovedala navzočnosti na sojenju ter da je njena nenavzočnost torej posledica namerne odločitve.(4) Če pa, nasprotno, obstoj take odločitve ni dokazan, je izvršitev sodbe, izdane v nenavzočnosti, mogoča le, če zadevna oseba dobi pravico do novega sojenja, če to predlaga.
3.        Corte d’appello di Roma (višje sodišče v Rimu, Italija) želi v okviru tega predloga za sprejetje predhodne odločbe izvedeti, ali Direktiva 2016/343 nasprotuje nacionalni določbi, ki mu ne omogoča, da bi pri obravnavi takega predloga za novo sojenje upoštevalo ravnanje obdolženca, da bi preučilo, ali se je prostovoljno izogibal seznanitvi s postopkom. Drugače povedano, sprašuje, ali pravo Unije državam članicam nalaga ne le, da zagotovijo pravico zadevne osebe do obrambe, ampak tudi, da preprečijo zlorabo te pravice.
4.        Poleg tega predložitveno sodišče sprašuje, ali Direktiva 2012/29/EU o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj ter o nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ(5) nasprotuje nacionalni določbi, ki pri obravnavi predloga za novo sojenje po sojenju v nenavzočnosti ne določa nobenega obveščanja ali udeležbe za žrtev zadevnega kaznivega dejanja.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Direktiva 2012/29
5.        V uvodnih izjavah 12, 20, 22, 26 in 31 Direktive 2012/29 je navedeno:
„(12)      Pravice, ki so določene v tej direktivi, ne posegajo v pravice storilca. […]
[...]
(20)      Vloga žrtev v sistemu kazenskega pravosodja in tega, ali lahko dejavno sodelujejo v kazenskem postopku, se razlikuje v državah članicah, odvisno od nacionalnega sistema, določa pa jo eno ali več od naslednjih meril: […] Države članice bi morale opredeliti, katera od navedenih meril se uporabijo pri določitvi obsega pravic iz te direktive, če se v zadevnem sistemu kazenskega pravosodja omenja vloga žrtve.
[...]
(22)      Trenutek, ko je vložena prijava, bi morali za namene te direktive šteti že v okvir kazenskega postopka. To bi moralo veljati tudi v primerih, ko kazenski postopek sprožijo organi po službeni dolžnosti, potem ko je bila žrtev tarča kaznivega dejanja.
[...]
(26)      Pri zagotavljanju informacij bi bilo treba navesti dovolj podrobnosti, da bi bile žrtve obravnavane spoštljivo in da bi jim bilo omogočeno sprejemanje premišljenih odločitev v zvezi z njihovim sodelovanjem v postopku. S tem v zvezi so zlasti pomembne informacije, ki žrtvi omogočajo, da se seznani s trenutnim stanjem kakršnega koli postopka. […]
[...]
(31)      Pravica do obveščenosti o času in kraju obravnave, ki je posledica prijave kaznivega dejanja zoper žrtev, bi se morala uporabljati tudi za informacije o času in kraju zaslišanja v zvezi s pritožbo zoper sodbo v zadevi.“
6.        Člen 1(1), prvi pododstavek, členi 6, 10 in 18 ter člen 20(b) Direktive 2012/29 določajo:
„Člen 1
Cilji
1.      Namen te direktive je zagotoviti, da se žrtvam kaznivih dejanj zagotovijo ustrezne informacije, podpora in zaščita ter sodelovanje v kazenskem postopku.
[...]
Člen 6
Pravica do prejema informacij o zadevi
1.      Države članice zagotovijo, da so žrtve brez nepotrebnega odlašanja obveščene o pravici do prejema v nadaljevanju navedenih informacij o kazenskem postopku, uvedenem na podlagi prijave v zvezi s kaznivim dejanjem, storjenim zoper žrtev, ter da žrtve te informacije, če zanje zaprosijo, tudi dobijo:
(a)      o morebitni odločitvi, da se preiskava ali ne nadaljuje oziroma se konča ali da kazenski postopek proti storilcu ne bo uveden;
(b)      o času in kraju sojenja ter vrsti obtožbe zoper storilca.
2.      Države članice zagotovijo, da so žrtve v skladu z njihovo vlogo v njihovem sistemu kazenskega pravosodja brez nepotrebnega odlašanja obveščene o pravici do prejema v nadaljevanju navedenih informacij o kazenskem postopku, začetem na podlagi prijave kaznivega dejanja zoper njih, ter da žrtve te informacije, če zanje zaprosijo, tudi dobijo:
(a)      o vsaki pravnomočni sodbi v postopku;
(b)      informacij, ki žrtvi omogočajo, da se seznani s stanjem kazenskega postopka, razen če v izjemnih primerih tako obvestilo lahko negativno vpliva na ustrezno obravnavanje zadeve.
3.      Informacije, zagotovljene na podlagi odstavka 1(a) in odstavka 2(a), vključujejo obrazložitev ali kratek povzetek razlogov za zadevno odločbo, razen v primeru odločitve porote ali odločitve, katere razlogi so tajni, zaradi česar obrazložitev po nacionalnem pravu ni predvidena.
4.      Odločitev žrtev o tem, ali želijo prejemati informacije ali ne, je za pristojne organe zavezujoča, razen če je te informacije treba zagotoviti zaradi upravičenosti žrtve do dejavnega sodelovanja v kazenskem postopku. Države članice žrtvam omogočijo, da svojo odločitev o tem kadar koli spremenijo, nato pa takšno spremembo tudi upoštevajo.
5.      Države članice zagotovijo, da se žrtvam ponudi možnost uradne obvestitve brez nepotrebnega odlašanja, kadar je oseba, ki je priprta, se kazensko preganja ali je obsojena za kaznivo dejanje, ki te žrtve zadeva, izpuščena iz pripora ali je iz pripora pobegnila. Poleg tega države članice zagotovijo, da so žrtve obveščene o vseh ustreznih ukrepih, sprejetih za njihovo zaščito v primeru izpustitve ali pobega storilca.
6.      Žrtve prejmejo informacije iz odstavka 5, če zanje zaprosijo, vsaj v primerih, kadar zanje obstaja nevarnost ali je ugotovljeno tveganje, da bi žrtvi lahko bila povzročena škoda, razen če je ugotovljeno tveganje, da bi bila zaradi uradne obvestitve lahko povzročena škoda storilcu.
[...]
Člen 10
Pravica do zaslišanja
1.      Države članice zagotovijo, da so žrtve med kazenskim postopkom lahko zaslišane in da lahko predložijo dokaze. […]
2.      Postopkovna pravila, pod katerimi so žrtve med kazenskim postopkom lahko zaslišane in pod katerimi lahko predložijo dokaze, se določijo z nacionalnim pravom.
[...]
Člen 18
Pravica do zaščite
Države članice brez poseganja v pravice do obrambe zagotovijo, da so na voljo ukrepi za zaščito žrtev in njihovih družinskih članov pred sekundarno in ponovno viktimizacijo, pred ustrahovanjem in pred maščevanjem, vključno pred tveganjem povzročitve čustvene ali psihološke škode, ter za varovanje dostojanstva žrtev med zasliševanjem in pričanjem. […]
[...]
Člen 20
Pravica do zaščite žrtev med kazenskimi preiskavami
Države članice brez poseganja v pravice do obrambe in v skladu s pravili sodne diskrecije med kazenskimi preiskavami zagotovijo, da:
[…]
(b)      je število zaslišanj žrtev čim manjše in da se opravijo le, če so nujno potrebna za namene kazenske preiskave[.]“
2.      Direktiva 2016/343
7.        Direktiva 2016/343 je bila sprejeta na podlagi člena 82(2)(b) PDEU, v njenih uvodnih izjavah 3, 9, 10, 33, 35, 36, 37, 38, 39, 42 in 48
te direktive pa je navedeno:
„(3)      V skladu s Pogodbo o delovanju Evropske unije (PDEU) pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah v Uniji temelji na načelu vzajemnega priznavanja sodb in drugih sodnih odločb.
[...]
(9)      Namen te direktive je okrepiti pravico do poštenega sojenja v kazenskem postopku z določitvijo skupnih minimalnih pravil glede nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in pravice biti navzoč na sojenju.
(10)      Z določitvijo skupnih minimalnih pravil o varstvu procesnih pravic osumljenih in obdolženih oseb je namen te direktive okrepiti zaupanje držav članic v kazenskopravne sisteme drugih držav članic in tako olajšati vzajemno priznavanje odločb v kazenskih zadevah. Takšna skupna minimalna pravila lahko prav tako odpravijo ovire za prosto gibanje državljanov na ozemlju držav članic.
[...]
(33)      Pravica do poštenega sojenja je eno od osnovnih načel v demokratični družbi. Pravica osumljenih ali obdolženih oseb, da so navzoče na sojenju, temelji na navedeni pravici in bi morala biti zagotovljena po vsej Uniji.
[...]
(35)      Pravica osumljenih ali obdolženih oseb, da so navzoče na sojenju, ni absolutna. Osumljene ali obdolžene osebe bi morale imeti možnost, da se pod nekaterimi pogoji izrecno ali molče, vendar nedvoumno, odpovejo tej pravici.
(36)      V nekaterih okoliščinah bi moralo biti mogoče, da se odločba, s katero se ugotovi, ali je osumljena ali obdolžena oseba kriva ali nedolžna, izda, tudi če zadevna oseba ni navzoča na sojenju. Tako je lahko v primeru, ko je bila osumljena ali obdolžena oseba pravočasno obveščena o sojenju in posledicah izostanka, vendar se sojenja kljub temu ne udeleži. Obvestitev osumljene ali obdolžene osebe o sojenju bi morala pomeniti, da se to osebo bodisi vabi osebno bodisi se ji kako drugače zagotovi uradne informacije o datumu in kraju sojenja, in sicer na način, ki omogoča, da oseba ve za sojenje. Obvestitev osumljene ali obdolžene osebe o posledicah izostanka bi morala zlasti pomeniti, da se to osebo obvesti, da se lahko odločba izda, tudi če se sojenja ne udeleži.
(37)      Moralo bi biti mogoče, da sojenje, na podlagi katerega se lahko izda odločba, s katero se ugotovi, ali je oseba kriva ali nedolžna, poteka brez navzočnosti osumljene ali obdolžene osebe, če je bila ta oseba obveščena o sojenju in je pooblastila odvetnika, ki ga je imenovala sama ali pa država, da jo zastopa na sojenju, in ki jo je zastopal.
(38)      Pri ugotavljanju, ali je bil način obveščanja ustrezen za zagotovitev, da je oseba vedela za sojenje, bi bilo treba posebno pozornost po potrebi nameniti tudi prizadevanju javnih organov, da obvestijo zadevno osebo, ter prizadevanju zadevne osebe, da prejme informacije, ki so nanjo naslovljene.
(39)      Če države članice omogočajo sojenje brez navzočnosti osumljenih ali obdolženih oseb, vendar pogoji za izdajo odločbe brez navzočnosti, kar zadeva določeno osumljeno ali obdolženo osebo, niso izpolnjeni, ker osumljene ali obdolžene osebe kljub razumnemu prizadevanju ni bilo mogoče najti, na primer zaradi bega te osebe, bi kljub temu moralo biti mogoče, da se odločba izda brez navzočnosti osumljene ali obdolžene osebe ter da se taka odločba izvrši. Države članice bi morale v tem primeru zagotoviti, da so osumljene ali obdolžene osebe, ko so obveščene o odločbi, zlasti v trenutku, ko so prijete, obveščene tudi o možnosti, da izpodbijajo to odločbo in da imajo pravico do novega sojenja ali drugega pravnega sredstva. Take informacije bi bilo treba zagotoviti pisno. Informacije se lahko zagotovijo tudi ustno, pod pogojem, da se taka zagotovitev informacij evidentira po postopku za evidentiranje v skladu z nacionalnim pravom.
[...]
(42)      Države članice bi morale zagotoviti, da pri izvajanju te direktive, zlasti kar zadeva pravico biti navzoč na sojenju in pravico do novega sojenja, upoštevajo posebne potrebe ranljivih oseb. V skladu s Priporočilom Komisije z dne 27. novembra 2013 o procesnih jamstvih za ranljive osebe, ki so osumljene ali obdolžene v kazenskem postopku(6) bi bilo treba kot ranljive osumljene ali obdolžene osebe razumeti vse osumljene ali obdolžene osebe, ki ne morejo razumeti kazenskega postopka in v njem učinkovito sodelovati zaradi svoje starosti, duševnega ali telesnega stanja ali kakršne koli invalidnosti.
[...]
(48)      Glede na to, da direktiva določa minimalna pravila, bi države članice morale imeti možnost razširiti pravice iz te direktive, da zagotovijo višjo raven varstva. Raven varstva, ki jo zagotavljajo države članice, nikoli ne bi smela biti nižja od standardov, ki so določeni v Listini oziroma EKČP, kakor ju razlagata Sodišče in Evropsko sodišče za človekove pravice.“
8.        Člen 1, člen 8, od (1) do (4), in člen 9 Direktive 2016/343 določajo:
„Člen 1
Predmet urejanja
Ta direktiva določa skupna minimalna pravila o:
(a)      nekaterih vidikih domneve nedolžnosti v kazenskem postopku;
(b)      pravici biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku.
[...]
Člen 8
Pravica biti navzoč na sojenju
1.      Države članice zagotovijo, da imajo osumljene in obdolžene osebe pravico biti navzoče na svojem sojenju.
2.      Države članice lahko določijo, da lahko sojenje, na podlagi katerega se lahko izda odločba, s katero se ugotovi, ali je osumljena ali obdolžena oseba kriva ali nedolžna, poteka brez navzočnosti te osebe, če:
(a)      je bila osumljena ali obdolžena oseba pravočasno obveščena o sojenju in o posledicah izostanka; ali
(b)      osumljeno ali obdolženo osebo, ki je bila o sojenju obveščena, zastopa pooblaščeni odvetnik, ki ga je imenovala osumljena ali obdolžena oseba ali država.
3.      Odločba, sprejeta v skladu z odstavkom 2, se lahko izvrši zoper zadevno osumljeno ali obdolženo osebo.
4.      Če države članice omogočajo sojenje brez navzočnosti osumljene ali obdolžene osebe, vendar ni mogoče izpolniti pogojev iz odstavka 2 tega člena, ker osumljene ali obdolžene osebe kljub razumnemu prizadevanju ni mogoče najti, države članice lahko določijo, da se odločba vseeno lahko izda in izvrši. Države članice v tem primeru zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe, ko so obveščene o odločitvi, zlasti v trenutku, ko so prijete, obveščene tudi o možnosti, da izpodbijajo to odločitev in da imajo pravico do novega sojenja ali drugega pravnega sredstva, v skladu s členom 9.
[...]
Člen 9
Pravica do novega sojenja
Če osumljene ali obdolžene osebe niso bile prisotne na svojem sojenju in pogoji iz člena 8(2) niso bili izpolnjeni, države članice zagotovijo, da imajo zadevne osebe pravico do novega sojenja ali drugega pravnega sredstva, ki omogoča, da se ponovno vsebinsko odloči o zadevi, vključno s preučitvijo novih dokazov, ter lahko privede do spremembe prvotne odločbe. V zvezi s tem države članice zagotovijo, da imajo te osumljene in obdolžene osebe pravico biti navzoče, učinkovito sodelovati v skladu s postopki po nacionalnem pravu in uveljavljati pravice obrambe.“
B.      Italijansko pravo
9.        Člen 420a Codice di procedura penale (zakonik o kazenskem postopku), naslovljen „Nenavzočnost obdolženca“, določa:
„1.      Če obdolženec, ki je bodisi na prostosti bodisi mu je bila ta odvzeta, ni prisoten na obravnavi, sodišče izvede postopek v njegovi nenavzočnosti:
(a)      kadar je bil obdolženec vabljen na zaslišanje z osebno vročitvijo pisanja ali vročitvijo pisanja osebi, ki jo je izrecno pooblastil za prevzem pisanja;
(b)      kadar se je obdolženec izrecno odpovedal navzočnosti ali se je v primeru nezmožnosti udeležbe iz člena 420b izrecno odpovedal uveljavljanju te nezmožnosti.
2.      Sodišče izvede postopek v nenavzočnosti obdolženca tudi, če meni, da je bil ta dejansko seznanjen s tekočim sodnim postopkom in je njegova nenavzočnost na obravnavi posledica prostovoljne in zavestne odločitve. V ta namen sodišče upošteva način vročitve, obdolženčeva dejanja pred obravnavo, imenovanje zagovornika po lastni izbiri in vse druge upoštevne okoliščine.
3.      Sodišče izvede postopek v nenavzočnosti obdolženca tudi v primerih, ki niso zajeti v odstavkih 1 in 2, če se razglasi, da je obdolženec na begu, ali če se je na kakršen koli drug način prostovoljno izognil seznanjenosti s tekočim sodnim postopkom.
4.      V primerih iz odstavkov 1, 2 in 3 sodišče obdolženca razglasi za nenavzočega. Če zakon ne določa drugače, obdolženca, ki je bil razglašen za nenavzočega, zastopa zagovornik.
5.      Razen v primerih iz odstavkov 1, 2 in 3 sodišče pred ukrepanjem v skladu s členom 420c preloži obravnavo in odredi, da pravosodna policija obdolžencu osebno vroči obvestilo iz člena 419, predlog
za uvedbo kazenskega postopka in zapisnik obravnave.
6.      Sklep o nenavzočnosti obdolženca se prekliče, tudi po uradni dolžnosti, če se obdolženec udeleži sojenja pred izdajo odločbe. Obdolžencu se dodeli nov rok za vložitev pravnega sredstva, v katerem lahko uveljavlja pravice, ki jih je izgubil:
(a)      če predloži dokaze, da je bilo zaradi nepredvidljivih okoliščin, višje sile ali drugega utemeljenega razloga absolutno nemogoče, da bi se sojenja udeležil pravočasno in tako izkoristil pravice, ki jih je izgubil, ter da brez svoje krivde ni mogel pravočasno predložiti dokazov o nezmožnosti udeležbe;
(b)      če v primerih iz odstavkov 2 in 3 predloži dokaze, da ni bil dejansko seznanjen s tekočim sodnim postopkom in da brez svoje krivde ni mogel pravočasno uveljaviti pravic, ki jih je izgubil;
(c)      če se izkaže, da pogoji za izvedbo postopka v nenavzočnosti niso bili izpolnjeni.
7.      Razen v primeru iz odstavka 6 sodišče, tudi po uradni dolžnosti, razveljavi sklep, s katerim je razglasilo nenavzočnost obdolženca, če se izkaže, da pogoji za izvedbo postopka v nenavzočnosti niso bili izpolnjeni, in ravna v skladu z odstavkom 5.“
10.      Člen 629a zakonika o kazenskem postopku, naslovljen „Obnova pravnomočno končanega postopka“, določa:
„1.      Razen v primerih iz člena 628a lahko obsojenec ali oseba, zoper katero je bil izdan pravnomočen varnostni ukrep, dosežeta obnovo pravnomočno končanega postopka, kadar se je postopek izvedel v nenavzočnosti, če dokažeta, da sta bila razglašena za nenavzoča, ne da bi bili izpolnjeni pogoji iz člena 420a, in da zoper sodbo brez svoje krivde nista mogla pravočasno vložiti pritožbe, razen če se izkaže, da sta bila dejansko seznanjena s tekočim sodnim postopkom pred razglasitvijo sodbe.
2.      Predlog se naslovi na la Corte d’appello [pritožbeno sodišče, Italija] v okrožju, v katerem ima sedež sodišče, ki je izdalo odločbo, sicer ta predlog ni dopusten, pri čemer mora biti vložitev opravljena osebno s strani zadevne osebe ali zagovornika, ki ima posebno pooblastilo, v tridesetih dneh od seznanitve s sodbo.
3.      Corte d’appello [pritožbeno sodišče]
odloči v skladu s členom 127 in, če predlogu ugodi, sodbo razveljavi ter odredi, da se spis predloži sodišču, ki je odločalo v fazi postopka ali na stopnji, kjer je nastala ničnost.
4.      Uporabljata se člena 635 in 640.“
11.      S sodbo Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu, Italija) z dne 23. oktobra 2023 je bil CV kot sostorilec kaznivih dejanj hude telesne poškodbe in ropa v kvalificirani obliki obsojen na kazen petih let in treh mesecev zapora ter denarno kazen 1500 EUR.
12.      Ker CV ni vložil pritožbe, je ta sodba 14. aprila 2024 postala pravnomočna, CV pa je bil 19. novembra 2024 prijet zaradi izvršitve izrečene kazni.
13.      CV je 19. decembra 2024 pri Corte d’appello di Roma (višje sodišče v Rimu) vložil predlog za obnovo postopka, končanega s sodbo Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu), pri čemer je trdil, da je bil razglašen za nenavzočega, čeprav pogoji iz člena 420a zakonika o kazenskem postopku niso bili izpolnjeni. Tako naj ne bi bil seznanjen s tem, da proti njemu poteka postopek.
14.      Corte d’appello di Roma (višje sodišče v Rimu) po preučitvi aktov postopka na prvi stopnji navaja, da se je navedeni postopek začel 2. aprila 2022, potem ko je bil CV prijet med izvrševanjem kaznivih dejanj hude telesne poškodbe in ropa v kvalificirani obliki, ki ju je storil v sostorilstvu s še eno osebo, ki je bila prav tako prijeta, in osmimi drugimi osebami, ki so ostale neznane. CV je bil poleg tega obdolžen storitve kaznivih dejanj kot povratnik, ker je bil že obsojen zaradi drugih istovrstnih kaznivih dejanj.
15.      Policija je na zahtevo CV o njegovem prijetju obvestila njegovo mater, CV pa je kot zagovornika izbral odvetnika.
16.      CV je bil 4. aprila 2022, medtem ko mu je bila odvzeta prostost, priveden pred Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu) zaradi potrditve navedenega prijetja in sojenja po pospešenem postopku. Ob tej priložnosti je izjavil, da ima v smislu registra prebivalstva stalno prebivališče prijavljeno pri materi na Siciliji, da pa že pet let trajno prebiva v Rimu. Poleg tega je izjavil, da ima prebivališče v Rimu pri „mensa per i poveri“ (javna kuhinja), ki jo upravlja „Comunità di Sant’Egidio“.
17.      Po obravnavi 4. aprila 2022 prijetje CV ni bilo potrjeno, pospešeni postopek ni bil sprožen, zadeva je bila vrnjena državnemu tožilstvu, CV pa je bil izpuščen na prostost.
18.      Državno tožilstvo je nato Giudice per le indagini preliminari (preiskovalni sodnik) pri Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu, Italija) predlagalo, naj izda odredbo o takojšnjem sojenju zaradi jasnosti dokazov, ki naj bi omogočali neposredno razpravo o zadevi brez predhodne obravnave.
19.      Temu predlogu je bilo ugodeno in Giudice per le indagini preliminari (preiskovalni sodnik) je napotil CV pred Tribunale ordinario de Roma (sodišče v Rimu) za takojšnje sojenje na obravnavi 4. oktobra 2022.
20.      Policija je 9. maja 2022 obiskala zgoraj omenjeno „mensa per i poveri“, da bi CV vročila odredbo o takojšnjem sojenju, vendar ga tam ni našla in je pisanje, ki ga je bilo treba vročiti, pustila eni od oseb, odgovornih za delovanje združenja. Ta je izjavila, da je CV dva dni prej prišel na to mesto, in zagotovila, da bo odredbo o takojšnjem sojenju pustila v osebnem poštnem predalu CV.
21.      Odvetnik, ki ga je izbral CV, je 13. julija 2022 temu na naslov njegovega prebivališča pri „mensa per i poveri“ poslal telegram, s katerim ga je obvestil, da odpoveduje svoje pooblastilo, ker ga ne uspe najti.
22.      Odredba o takojšnjem sojenju je bila 4. oktobra 2022 po certificirani elektronski pošti vročena odvetniku, ki ga je izbral CV, ker kraj prebivališča, ki ga je prijavil CV, za to ni bil ustrezen.
23.      Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu) je na obravnavi 4. oktobra 2022, ker je odvetnik, ki ga je izbral CV, odpovedal svoje pooblastilo, imenovalo drugega odvetnika kot zagovornika, postavljenega po uradni dolžnosti.
24.      Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu) je po tej obravnavi 4. oktobra 2022 ugotovilo, da odredba o takojšnjem sojenju ni bila vročena obdolžencu, in je spis vrnilo sodnemu tajništvu, da bi se ta vročitev ponovno opravila.
25.      Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu) je na obravnavi 17. januarja 2023 ugotovilo, da je treba zadevno osebo poiskati, ker ni bilo dokazano, da je bil CV dejansko seznanjen s postopkom, in je spis s tem namenom posredovalo sodnemu tajništvu.
26.      Policija je 20. januarja 2023 ponovno obiskala „mensa per i poveri“, da bi opravila vročitev, vendar tudi tokrat tam ni našla CV in je poziv za zglasitev pustila pri prostovoljcu, ki je navedel, da ga bo pustil v njegovem osebnem poštnem predalu.
27.      Policija je 20., 21. in 23. januarja 2023 zaman poskušala po telefonu vzpostaviti stik s CV, ki je pustil številko svojega mobilnega telefona.
28.      Policija je 20. januarja 2023 opravila iskanje v registrih prebivalstva in ugotovila, da ima CV stalno prebivališče pri svoji materi na Siciliji. Vendar je mati CV 3. februarja 2023 na občinskem matičnem uradu podala izjavo, da je njen sin zapustil stalno prebivališče, in zahtevala njegov izbris iz svojega družinskega stanja.
29.      Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu) je na obravnavi 13. junija 2023 ugotovilo, da je iz službenega zaznamka policije razvidno, da CV ni bilo mogoče najti, in je zato odredilo izvedbo iskanja CV na naslovu njegovega stalnega prebivališča, to je na naslovu njegove matere na Siciliji, da bi se mu vročila prepis odredbe o takojšnjem sojenju in prepis zapisnika obravnave z dne 13. junija 2023, na kateri je bila obravnava preložena na 23. oktober 2023.
30.      Policija je 19. junija 2023 ta akta osebno vročila materi CV z navedbo „mati, s katero obdolženec sobiva“.
31.      Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu) je na obravnavi 23. oktobra 2023 ugotovilo, da je bila odredba o takojšnjem sojenju osebno vročena materi, s katero obdolženec sobiva, in da je zato treba šteti za zagotovljeno, da je bil obdolženec seznanjen s postopkom.
32.      Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu) je posledično odredilo, da se razprava izvede brez navzočnosti CV, ker je menilo, da je bilo dokazano, da je bil dejansko seznanjen s postopkom, ter da je treba njegovo nenavzočnost na obravnavi šteti za prostovoljno in zavestno odločitev v skladu s členom 420a(3) zakonika o kazenskem postopku.
33.      23. oktobra 2023 je bilo v okviru ustnega postopka izvedeno pričanje žrtve kaznivega dejanja, Tribunale ordinario di Roma (redno sodišče v Rimu) pa je po razpravi med strankami obsodilo CV kot sostorilca kaznivih dejanj hude telesne poškodbe in ropa v kvalificirani obliki na kazen petih let in treh mesecev zapora ter denarno kazen 1500 EUR. Ta sodba je 14. aprila 2024 postala pravnomočna.
34.      CV je bil prijet 19. novembra 2024 in je vložil predlog za obnovo postopka, naveden v točki 13 teh sklepnih predlogov.
X.      Postopek pred Sodiščem in vprašanji za predhodno odločanje
35.      V okviru tega postopka je Corte di appello di Roma (višje sodišče v Rimu) s sklepom z dne 7. januarja 2026 v sodnem tajništvu Sodišča 22. januarja 2026
prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba člene 6, 10 in 18 Direktive 2012/29 v povezavi s členoma 47 in 54 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter členoma 6 in 17 Evropske konvencije o človekovih pravicah razlagati skupaj tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz člena 629a italijanskega zakonika o kazenskem postopku, ki v postopku obnove pravnomočno končanega postopka, ki lahko pripelje do razveljavitve obsodilne sodbe in izvedbe novega postopka v glavni stvari, ne določa nobene oblike obveščanja, sporočanja ali udeležbe za žrtev kaznivega dejanja, ki ni vložila premoženjskopravnega zahtevka?
2.      Ali je treba člena 8 in 9 Direktive 2016/343 v povezavi s členoma 47 in 54 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter členoma 6 in 17 Evropske konvencije o človekovih pravicah razlagati skupaj tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz členov 420a in 629a italijanskega zakonika o kazenskem postopku, ki omogoča razveljavitev obsodilne sodbe, če obdolženec trdi, da ni bil dejansko seznanjen s sojenjem, in sicer v delu, v katerem je s to ureditvijo izključeno, da bi se na prostovoljno izogibanje seznanitvi s postopkom sklepalo na podlagi očitne krivde obdolženca ali obdolženčevega zavestnega sprejemanja tveganja, da ne bo prejel aktov, kar izhaja iz objektivnega ravnanja in posrednih dokazov?“
36.      Četrti senat Sodišča je po upravnih sejah 5. in 9. februarja 2026 odločil, da se ta zadeva obravnava po nujnem postopku predhodnega odločanja iz člena 107 Poslovnika Sodišča.
37.      V postopku pred Sodiščem sta pisni stališči vložili italijanska vlada in Evropska komisija. Isti stranki sta se udeležili obravnave 18. marca 2026.
XI.    Presoja
A.      Drugo vprašanje za predhodno odločanje
38.      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem za predhodno odločanje, za katero predlagam, naj se obravnava najprej, prosi za razlago členov 8 in 9 Direktive 2016/343 v povezavi s členoma 47 in 54 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter členoma 6 in 17 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP). Izvedeti želi, ali te določbe nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki – v skladu z njeno razlago v upoštevni sodni praksi – izključuje možnost, da bi sodišče, ki odloča o predlogu za novo sojenje zaradi obsodbe v nenavzočnosti, iz ravnanja zadevne osebe in posrednih dokazov sklepalo, da se je prostovoljno izogibala seznanjenosti s prvotnim postopkom.
1.      Zahteve iz upoštevnih določb
39.      V skladu s členom 8(2) in (3) Direktive 2016/343 lahko države članice določijo, da lahko sojenje, na podlagi katerega se lahko izda izvršljiva odločba, s katero se ugotovi, ali je zadevna oseba kriva ali nedolžna, poteka brez navzočnosti te osebe. To je mogoče, če je bila zadevna stranka bodisi pravočasno obveščena o sojenju in posledicah izostanka (člen 8(2)(a)) bodisi da je bila zgolj obveščena o sojenju, če jo hkrati zastopa pooblaščeni odvetnik, ki ga je imenovala sama ali ga je imenovala država (člen 8(2)(b)).(7) V skladu z odstavkom 4 navedenega člena se lahko, kadar teh pogojev ni mogoče izpolniti, ker zadevne osebe kljub razumnemu prizadevanju ni mogoče najti, odločba tudi izda in izvrši, vendar mora zadevna oseba potem imeti pravico do novega sojenja, kot je določena v členu 9 te direktive.
40.      Kot izhaja iz sodbe Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu)(8) možnost, ki je državam članicam ponujena s členom 8(2) in (3) Direktive 2016/343, da sojenje, če so izpolnjeni pogoji iz odstavka 2, poteka v nenavzočnosti in da se odločba izvrši, ne da bi bila predvidena pravica do novega sojenja, temelji na predpostavki, da se je v položaju iz navedenega odstavka 2 zadevna stranka, ki je bila ustrezno obveščena, prostovoljno in nedvoumno odpovedala uveljavljanju pravice biti navzoč na sojenju.
41.      V tej isti sodbi je Sodišče priznalo, da se lahko, če je to potrebno,
šteje tudi da je bila oseba obveščena o sojenju ter da se je prostovoljno in nedvoumno odpovedala uveljavljanju pravice, da je na njem navzoča, če je ni mogoče najti, da bi ji bilo vročeno vabilo na sojenje. Tako je lahko v primeru, če iz natančnih in objektivnih indicev izhaja, da se zadevna oseba, ki je bila uradno obveščena, da je obdolžena storitve kaznivega dejanja, in tako ve, da bo zoper njo potekalo sojenje, namerno izogiba temu, da bi prejela uradne informacije glede datuma in kraja sojenja. Obstoj takih natančnih in objektivnih indicev je mogoče na primer ugotoviti, kadar je navedena oseba, kot v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) pristojnim organom prostovoljno sporočila napačen naslov ali ni več na naslovu, ki ga je sporočila(9).
42.      Položaj take osebe, ki je organom onemogočila, da bi jo pravočasno uradno obvestili o tem sojenju z uradnim dokumentom, je tako zajet s primerom iz člena 8(2) Direktive 2016/343.(10) Poleg tega v takšnih okoliščinah dejstvo, da pristojni organi pravočasno pošljejo uradni dokument, v katerem sta navedena datum in kraj sojenja, na naslov, ki ga je zadevna oseba tem organom sporočila, in predložitev dokaza, da je bil ta dokument dejansko dostavljen na ta naslov, veljata kot obvestitev te osebe, ki je ni mogoče najti, o tem datumu in tem kraju v skladu s členom 8(2) Direktive 2016/343. Vendar je lahko tako le, če so si navedeni organi razumno prizadevali, da bi navedeno osebo našli in jo osebno povabili ali jo drugače uradno obvestili o datumu in kraju tega sojenja
(11).
43.      Poleg tega je takšni osebi mogoče zavrniti novo sojenje le če so bili izpolnjeni drugi pogoji iz člena 8(2)(a) in (b) Direktive 2016/343, če je bila torej zadevna oseba bodisi pravočasno obveščena o posledicah izostanka na sojenju, bodisi jo zastopa pooblaščeni odvetnik
(12).
2.      Vprašanja predložitvenega sodišča v kontekstu njegovega razumevanja nacionalnega prava
44.      Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali mora imeti v skladu s pravom Unije diskrecijsko pravico, ki mu omogoča, da pri preučitvi, ali se je CV prostovoljno izogibal seznanjenosti s postopkom, tako da bi bilo treba njegov predlog za novo sojenje opredeliti kot zlorabo, upošteva ravnanje CV.
45.      Glede na
navedbe
italijanske vlade se to vprašanje zdi hipotetično. V skladu s temi navedbami bi okoliščine obravnavanega primera predložitvenemu sodišču morale omogočati, da zavrne izvedbo novega sojenja. Tako bi bila v skladu z nacionalno sodno prakso sicer res dejanska seznanjenost s sojenjem tista, ki bi upravičevala razglasitev nenavzočnosti, in iz obdolženčeve „malomarnosti v zvezi z obveščanjem“ ne bi bilo mogoče samodejno sklepati, da se je hotel izogniti tej seznanjenosti. Vendar bi bilo to malomarnost mogoče upoštevati, kadar so pristojni organi uporabili razumna prizadevanja, da bi našli zadevno osebo. Ti organi bi torej morali zagotoviti „natančne in objektivne indice“, ki kažejo, da je ta oseba prejela zadostne informacije.
46.      Upoštevanje teh dveh pogojev bi izključevalo vsakršno zlorabo pri sklicevanju na pravico do obrambe, saj bi se pomen pripisoval tako prizadevanju organov, da obvestijo zadevno osebo, kot tudi njenem prizadevanju, da prejme upoštevne informacije. Z vidika teh pogojev bi okoliščine, predstavljene v predložitveni odločbi, omogočale, da se pravica CV do novega sojenja zavrne.
47.      Ob upoštevanju te utemeljitve je treba spomniti, da postopek iz člena 267 PDEU temelji na jasni delitvi funkcij med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, ki je pristojno le za odločanje o razlagi ali veljavnosti aktov Unije, na katere se nanaša ta člen. V tem okviru ni dolžnost Sodišča, da presoja razlago določb nacionalnega prava niti da razsoja o tem, ali je razlaga nacionalnega sodišča pravilna. Torej mora Sodišče upoštevati dejanski in pravni okvir vprašanj za predhodno odločanje, kot je opredeljen v predložitveni odločbi. V obravnavanem primeru je treba torej upoštevati razlago italijanske ureditve, kot izhaja iz predloga za sprejetje predhodne odločbe in ki je predpostavka za vprašanje, postavljeno Sodišču.(13)
48.      Kot navaja predložitveno sodišče, so v členu 420a zakonika o kazenskem postopku resda našteti elementi, ki, kadar so podani, omogočajo sklepanje, da se je obdolženec nameraval izogniti seznanjenosti s postopkom in da je njegova nenavzočnost posledica namerne odločitve. Vendar naj bi bilo v skladu s sodno prakso Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija) predlog za novo sojenje mogoče zavrniti le, če bi bil predložen neposreden dokaz o volji zadevne osebe, da se izogne seznanjenosti s postopkom.
49.      Po mnenju predložitvenega sodišča to dejansko pomeni, da mora zadevna oseba izrecno izjaviti, da se hoče izogniti postopku. Ne bi naj bilo dovoljeno sklepati, da je to, da je ni mogoče najti, posledica ravnanj, ki posredno, vendar zanesljivo dokazujejo tako voljo. Torej naj ne bi bilo mogoče upoštevati malomarnosti, ki kaže na zavestno sprejemanje tveganja za to, da do seznanitve s postopkom ne bo prišlo, in ki jo je mogoče enačiti z namernim izogibanjem taki seznanitvi. Zato naj bi bilo predložitveno sodišče v okoliščinah te zadeve zavezano ugoditi predlogu za novo sojenje, ker ni neposrednega dokaza o volji CV izogniti se seznanjenosti s prvotnim postopkom.
50.      Tako se zdi, da predložitveno sodišče meni, da nacionalno pravo, kot ga je primorano uporabiti, na neki način določa preobsežno varstvo pravice do obrambe. Nalagalo naj bi mu, da obnovi postopek, in mu preprečevalo, da preuči indice, s katerimi bi bilo mogoče dokazati, da je nenavzočnost CV na sojenju glede na okoliščine posledica njegove zavestne odločitve.
3.      Prepoved zlorabe pravice do novega sojenja, zagotovljene z Direktivo 2016/343
51.      Kot je pojasnjeno v njeni pravni podlagi v členu 82(2) PDEU, njenih uvodnih izjavah 9 in 48 ter v njenem členu 1, se z Direktivo 2016/343 izvaja zgolj minimalna, ne pa popolna in izčrpna harmonizacija, tako da lahko države članice razširijo pravice, določene v tej direktivi, da zagotovijo višjo raven varstva.(14)
52.      Tako je iz člena 8(2) navedene direktive razvidno, da države članice „lahko določijo, da lahko sojenje, na podlagi katerega se lahko izda odločba, s katero se ugotovi, ali je osumljena ali obdolžena oseba kriva ali nedolžna, poteka brez navzočnosti te osebe“.(15) Države članice imajo torej pravico, da v nacionalnem pravu ne določijo možnosti sojenja v nenavzočnosti(16).
53.      Vendar pa morajo, ko določijo možnost takega sojenja, spoštovati zahteve Direktive. Te namreč določajo in urejajo obveznosti držav članic glede pravice
osumljenih in obdolženih oseb do navzočnosti na njihovem sojenju in izjeme od te pravice(17). To ne pomeni le, da morajo obdolžencu zagotoviti pravico biti navzoč na sojenju, ampak tudi, da morajo preprečiti zlorabo pravice do novega sojenja v primeru sojenja v nenavzočnosti, ki bi ovirala učinkovitost pregona in učinkovito izvajanje sodne oblasti.
54.      Res je, da države članice načeloma ohranjajo svobodo, da zagotavljajo višjo raven varstva pravice do obrambe od tiste, ki je določena v Direktivi 2016/343. Vendar zagotavljanje take pravice ne sme ovirati namena in učinkovitega izvajanja te direktive. Kadar je z aktom Unije državam članicam podeljena svobodna izbira med več izvedbenimi načini, je namreč uporaba te diskrecijske pravice del izvajanja prava Unije. Zato preizkus skladnosti nacionalnih pravil, uvedenih za to, spada v razlago navedene direktive ob upoštevanju splošnih načel prava Unije.(18)
55.      Prav tako so za države članice pri izvajanju teh pravil zavezujoče zahteve iz Listine. Seveda lahko uporabijo nacionalne standarde glede varstva temeljnih pravic, vendar le če se s to uporabo ne posega v raven varstva, ki je zagotovljena z Listino, niti v primarnost, enotnost in učinkovitost prava Unije.(19)
56.      V skladu s temi načeli je Sodišče že odločilo, da je treba določbe Direktive 2016/343 v zvezi s pravico biti navzoč na sojenju in pravico do novega sojenja razlagati tako, da se prepreči, da bi oseba, ki se je, čeprav je bila obveščena o sojenju, izrecno ali molče – vendar nedvoumno – odpovedala navzočnosti na sojenju, po obsodbi v nenavzočnosti lahko zahtevala ponovno sojenje in tako z zlorabo ovirala učinkovitost pregona ter učinkovito izvajanje sodne oblasti.(20)
57.      Po presoji Sodišča ta razlaga izhaja iz namena Direktive 2016/343, ki je, kot je navedeno v njenih uvodnih izjavah 9
in 10, okrepiti pravico do poštenega sojenja v kazenskem postopku, da se poveča zaupanje držav članic v kazenskopravne sisteme drugih držav članic. Predpostavka, v skladu s katero se je, kadar so izpolnjeni pogoji iz člena 8(2) navedene direktive, zadevna stranka, ki je bila ustrezno obveščena, prostovoljno in nedvoumno odpovedala uveljavljanju pravice biti navzoč na sojenju, zagotavlja spoštovanje tega namena.(21)
58.      To razlago potrjuje dejstvo, da ima Direktiva 2016/343, ker je bila sprejeta za olajšanje vzajemnega priznavanja ter policijskega in pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah med državami članicami, isti cilj kot okvirna sklepa o vzajemnem priznavanju sodb v kazenskih zadevah in o postopkih predaje med državami članicami.(22) Ker spadajo v isti zakonodajni sklop, je treba Direktivo 2016/343 razlagati v skladu s tema okvirnima sklepoma.(23)
59.      Kot pa je pojasnil generalni pravobranilec J. Richard de la Tour, morajo imeti nacionalna sodišča tudi na podlagi zadnjenavedenih okvirnih sklepov diskrecijsko pravico, ki jim omogoča, da preučijo, ali je bila glede na okoliščine primera pravica do obrambe spoštovana kljub sojenju v nenavzočnosti.(24) To stališče je oprl med drugim tudi na učinkovitost pregona in učinkovito izvajanje sodne oblasti
(25).
60.      Nazadnje, predlagana razlaga je v skladu s pravico žrtve do tega, da se o njeni zadevi odloči v razumnem roku in da se ji ne povzročajo novi pretresi, z načelom ekonomičnosti kazenskega postopka ter s splošnim načelom prepovedi zlorabe pravice, v skladu s katerim se posamezniki ne morejo sklicevati na določbe prava Unije zaradi goljufije ali zlorabe
(26).
61.      Prepoved zlorabe pravice se namreč vedno uporablja. Res je, da člen 54 Listine in člen 17 EKČP izrecno določata prepoved zlorabe pravice, ki se v tu obravnavanih okoliščinah ne zdi upoštevna. Kot navaja Komisija, imata ti določbi poseben cilj preprečiti, da bi posamezniki, skupine ali države v teh aktih zagotovljene svoboščine uporabili za to, da bi odpravili ali preveč omejili pravice, priznane z njima. Vendar ta posebna prepoved ne izključuje splošnejše prepovedi, ki jo priznava Sodišče.
4.      Predlog glede drugega vprašanja za predhodno odločanje
62.      Iz zgornjih preudarkov izhaja, da mora imeti pristojno sodišče, ko preučuje, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo pravice do novega sojenja v primeru sojenja v nenavzočnosti, ki je določena v členu 9 Direktive 2016/343, diskrecijsko pravico.
63.      Pri izvajanju te diskrecijske pravice mora imeti to sodišče možnost ugotoviti, ali so pogoji, navedeni v točkah od 39 do 43 teh sklepnih predlogov izpolnjeni. Preučiti mora torej, ali obstajajo natančni in objektivni indici, da se je zadevna oseba, ki je bila uradno obveščena, da je bila obdolžena storitve kaznivega dejanja in je tako vedela, da bo zoper njo potekalo sojenje, namerno izognila temu, da bi bila uradno obveščena o datumu in kraju sojenja. Pri tem mora ustrezno upoštevati posebni položaj ranljivih oseb, omenjenih med drugim v uvodni izjavi 42 Direktive 2016/343.(27) Nazadnje mora predložitveno sodišče s to preučitvijo ugotoviti, ali je eden od alternativnih pogojev, določenih v členu 8(2)(a) in (b) navedene direktive, izpolnjen, da je bila torej oseba obveščena o datumu in kraju sojenja ter o posledicah
izostanka (člen 8(2)(a)) bodisi da jo zastopa pooblaščeni odvetnik ves čas sodnega postopka.(28)
64.      Šele če predložitveno sodišče ugotovi,
da se je zadevna oseba namerno izogibala temu, da bi uradno dobila informacije v zvezi s sojenjem in če je poleg tega eden od teh pogojev izpolnjen, se lahko zadevni osebi zavrne pravica do novega sojenja. Drugačen položaj je lahko le, če se izkaže, da je zadevna oseba namerno preprečila uresničitev teh pogojev, na primer tako da se je izogibala prejetju informacij glede datuma in kraja sojenja in posledic sodbe, izdane v nenavzočnosti ali da se je namerno in ponavljajoče izogibala stikom s svojim odvetnikom. V tem primeru bi lahko splošno načelo prepovedi zlorabe pravice lahko govorilo proti ponovnem začetku novega sojenja.
65.      V obravnavani zadevi ob pridržku preučitve s strani
predložitvenega sodišča, ni jasno ali obstajajo indici, ki kažejo na to, da je CV
namerno in z namenom zlorabe preprečil uresničitev pogojev iz
člena 8(2) Direktive 2016/343. To sodišče bo moralo zlasti ob upoštevanju zapisnika in zapisa zaslišanja CV, izvedenega 4. aprila 2022 (točka 16 zgoraj), med katerim mu je pomagal ustrezno pooblaščeni odvetnik,(29) ki ga je sam izbral, torej preučiti, ali je iz teh dokumentov razvidno, da je bil CV zadostno obveščen o tem, da je obdolžen storitve kaznivega dejanja in da bo zoper njega potekalo sojenje. Prav tako bo moralo predložitveno sodišče zlasti glede na navedbe CV o njegovih naslovih in prizadevanja za to, da bi se mu sporočile informacije o njegovem sojenju, preučiti, ali je treba šteti, da se je namerno izogibal temu, da bi prejel uradne informacije glede datuma in kraja sojenja, čeprav so se pristojni organi zadostno trudili, da bi ga poiskali.
66.      Predložitveno sodišče mora pri teh preučitvah ne samo ustrezno upoštevati ranljivost CV, ki izhaja iz njegovega položaja brez stalnega prebivališča, ampak
tudi vprašanje, ali je iz njegovih izpovedb med zaslišanjem 4. aprila 2022 razvidno, da je bil zadostno poučen in priseben, da je lahko ocenil posledice položaja, v katerem je bil. Poleg tega mora biti CV v postopku predloga za novo sojenje zmožen navesti zlasti posebne okoliščine, ki so mu lahko, če obstajajo, preprečile prejemanje obvestil, dostavljenih na naslov „mensa per i poveri“ (javna kuhinja), ki jo upravlja „Comunità di Sant’Egidio“ (glej točke 16, 20
in 26 teh sklepnih predlogov).
67.      Poleg tega mora predložitveno sodišče preučiti, ali je v obravnavanem primeru eden od dveh pogojev iz
člena 8(2)(a) in (b) 2016/343,
izpolnjen. Na eni strani mora v zvezi s tem ugotoviti, ali je mogoče šteti, da je CV zastopal ustrezno pooblaščeni odvetnik ves čas postopka glede na okoliščine primera (glej točke 15, 21 in 23 sklepnih predlogov).(30)
68.      Na drugi strani mora
predložitveno sodišče glede pogoja iz
člena 8(2)(a) Direktive 2016/343
presojati, ali se vročitev odredbe o takojšnjem sojenju pri „mensa per i poveri“ (javna kuhinja), ki jo upravlja „Comunità di Sant’Egidio“
lahko šteje kot informacija CV o datumu in kraju sojenja v skladu s členom 8(2)(a) te direktive (glej točko 42 teh sklepnih predlogov). Preučiti mora tudi, ali je zadostno dokazano,
da je bil CV uradno pravočasno obveščen, med drugim na zaslišanju 4. aprila 2022, o posledicah nenavzočnosti na sojenju.
69.      Nazadnje in za vsak primer je treba spomniti, da mora postopek, med katerim mora osumljenec ali obdolženec imeti možnost da predlaga novo sojenje na podlagi člena 9 Direktive 2016/343,
zadostiti pogojem za pravico do učinkovitega pravnega sredstva. To pomeni med drugim, da se predlog za ponovno sojenje preuči dovolj hitro, da se zagotovi, predvsem če je bila zadevni osebi odvzeta prostost, kot je bilo v tem primeru, učinkovitost tega postopka, katerega posledica bi lahko bila celo razveljavitev prvotne sodbe in oprostitev zadevne osebe. V okoliščinah tega primera pa obstaja dvom, da postopek v glavni stvari izpolnjuje te pogoje, saj je bil CV prijet 19. novembra 2024, razveljavitev sodbe je predlagal 19. decembra 2024, predložitveno sodišče pa je ta predlog za predhodno odločanje Sodišču poslalo šele 7. januarja 2026, torej več kot eno leto kasneje, ko je CV že prestal znaten del kazni, ki mu je bila izrečena.(31)
B.      Prvo vprašanje za predhodno odločanje
70.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje, ali je treba člene 6, 10 in 18 Direktive 2012/29 v povezavi s členoma 47 in 54 Listine ter členoma 6 in 17 EKČP razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni določbi, kot je člen 629a italijanskega zakonika o kazenskem postopku, ki v postopku za obnovo pravnomočno končanega postopka, ki lahko pripelje do razveljavitve obsodilne sodbe in izvedbe novega postopka v glavni stvari, ne določa nobene oblike obveščanja, sporočanja ali udeležbe za žrtev kaznivega dejanja, ki ni vložila premoženjskopravnega zahtevka.
71.      V skladu s členom 1(1), prvi pododstavek, Direktive 2012/29 je njen namen zagotoviti, da se žrtvam kaznivih dejanj zagotovijo ustrezne informacije, podpora in zaščita ter sodelovanje v kazenskem postopku.
72.      Člen 6 Direktive 2012/29 zato določa pravico žrtve do prejema informacij o zadevi. Ta določba se ne nanaša izrecno na ponovno sojenje, kakršen je ta v zadevi v glavni stvari, v katerem pristojno sodišče preuči, ali so bili v prvotnem postopku izpolnjeni pogoji za sojenje v nenavzočnosti. Poleg tega se člen 6(2) navedene direktive za pravico žrtve, da prejme načeloma vse informacije, ki ji omogočajo, da se seznani s stanjem kazenskega postopka, ki je posebej določena v členu 6(2)(b), sklicuje – enako kot uvodna izjava 20 – na vlogo žrtev v zadevnem sistemu kazenskega pravosodja.
73.      Tudi člen 10 Direktive 2012/29, ki določa pravico žrtev do zaslišanja, se zgolj na splošno sklicuje na „kazenske postopke“.
74.      Vendar je iz splošne sistematike in namena Direktive 2012/29 razvidno, da ta temelji na upoštevanju resnih posledic, ki jih imajo postopki zoper storilce kaznivih dejanj za žrtve takih kaznivih dejanj, ter da se z njo želi zagotoviti, da lahko žrtve ustrezno in dejavno sodelujejo v teh postopkih.
75.      Zaradi tega je v uvodni izjavi 26 Direktive 2012/29 poudarjena pomembnost tega, da imajo žrtve informacije, ki jim omogočajo, da se seznanijo s trenutnim stanjem postopka. V uvodni izjavi 31 te direktive je poleg tega navedeno, da bi se morala pravica do obveščenosti o času in kraju obravnave uporabljati tudi za informacije o času in kraju zaslišanja v zvezi s pritožbo zoper sodbo v zadevi.
76.      Postopek, v katerem pristojno sodišče preuči, ali je treba prvotno sodbo razveljaviti in obnoviti postopek v glavni stvari, pa je mogoče enačiti s postopkom pritožbe zoper sodbo v kazenski zadevi. Tak postopek za obnovo postopka namreč pomeni, da se lahko obnovi postopek v glavni stvari, ki se je načeloma končal s pravnomočno sodbo.
77.      Tak postopek pa je za žrtev bistvenega pomena. Pomeni namreč, da se bo žrtev morda
morala ponovno soočiti s pretresljivo izkušnjo in da je eventualno lahko primorana ponovno pričati v novem postopku v glavni stvari.
78.      V teh okoliščinah pravica žrtve do dejavnega sodelovanja v kazenskih postopkih po mojem mnenju ne more biti omejena na postopke v glavni stvari, katerih namen je ugotoviti kaznivo dejanje, ampak se mora uporabljati tudi v postopku za obnovo prvotnega postopka. Prav tako pravica žrtve do sodelovanja v takem postopku ne more biti odvisna od tega, ali je vložila premoženjskopravni zahtevek ali pa je bil prvotni postopek začet na podlagi njene prijave ali preiskave po uradni dolžnosti.(32)
79.      Res je, kot poudarja Komisija, da ne more biti govora o tehtanju pravic žrtve in obdolženca pri presoji pravice do novega sojenja. Kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 12 Direktive 2012/29, pravice žrtve, ki so določene v tej direktivi, ne posegajo v pravice storilca kaznivega dejanja. Torej ne gre za omejevanje pravice obdolženca do poštenega sojenja zaradi posledic novega postopka v glavni stvari za žrtev. Določb te direktive, katerih namen je preprečiti sekundarno viktimizacijo ali nepotrebno veliko število zaslišanj,(33) ni mogoče razlagati tako, da bi bila ogrožena pravica obdolženca do novega sojenja, če so pogoji za uporabo te pravice izpolnjeni.
80.      Poleg tega v postopku za obnovo postopka ne gre za kaznivo dejanje kot tako in pri preučitvi pogojev za obnovo postopka v glavni stvari pričanje žrtve v zvezi s tem kaznivim dejanjem ne pride v poštev.
81.      Vseeno je mogoče, da lahko žrtev zagotovi elemente, ki lahko pristojnemu sodišču koristijo pri razjasnjevanju, ali se je obdolženec hotel izogniti prvotnemu postopku, medtem ko je bil seznanjen z zadevo. To še posebej velja v položajih, v katerih je prisotno na primer nasilje v družini ter se obdolženec in žrtev poznata ali imata tesne odnose.
82.      Iz tega sledi, da je treba v odgovor na prvo vprašanje predložitvenega sodišča navesti, da pravice, ki so žrtvi zagotovljene z Direktivo 2012/29, zahtevajo, da je žrtev obveščena o vsakem predlogu, s katerim se želi zagotoviti novo sojenje. Poleg tega mora žrtev imeti možnost biti zaslišana med obravnavo
takega predloga, da lahko zagotovi vse informacije, ki so morda upoštevne za presojo ravnanja obdolženca.
XII. Predlog
83.      Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Corte d’appello di Roma (višje sodišče v Rimu, Italija), odgovori:
Člena 8 in 9 Direktive (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku ter člene 6, 10 in 18 Direktive 2012/29/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj ter o nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ je treba razlagati tako, da
–        morajo imeti nacionalna sodišča diskrecijsko pravico za ugotavljanje, ali mora imeti obdolženec, ki ni bil navzoč na svojem sojenju, glede na vse upoštevne elemente posameznega primera pravico do novega sojenja, da se zagotovi njegova pravica do poštenega sojenja;
–        morajo nacionalna sodišča v okviru te presoje preučiti, ali je zadostno izkazano, da je bil obdolženec seznanjen s sojenjem in posledicami sojenja v nenavzočnosti ter da je njegova nenavzočnost posledica namerne odločitve;
–        mora biti žrtev obveščena o predlogu obdolženca za novo sojenje in imeti pravico do zaslišanja v postopku, v katerem pristojno sodišče obravnava ta predlog.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 (UL 2016, L 65, str. 1, uvodna izjava 33). Glej njeno uvodno izjavo 33.
3      Uvodna izjava 35 te direktive. Glej tudi sodbo z dne 26. februarja 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, točka 49).
4      Glej v tem smislu sodbo z dne 19. maja 2022, Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) (C‑569/20, v nadaljevanju: sodba Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu ), EU:C:2022:401, točki 34 in 35).
5      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 (UL 2012, L 315, str. 57, in popravek v UL 2015, L 287, str. 87).
6      UL 2013, C 378, str. 8.
7      Sodbe z dne 19. maja 2022, Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) (točke 33 in od 39 do 43), z dne 16. januarja 2025, Stangalov (C‑644/23, EU:C:2025:16, točka 37), in z dne 20. maja 2025, Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točka 34 in naslednje).
8      Glej točki 34 in 35 te sodbe; glej tudi sodbo z dne 15. septembra 2022, HN (Sojenje obtožencu, ki je bil odstranjen z ozemlja) (C‑420/20, EU:C:2022:679, točke 35, 36 in 58).
9      Glej točki 48 in 49 te sodbe.
10      Sodba Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) (točka
48).
11      Glej v tem smislu sodbi z dne 16. januarja 2025,
Stangalov (C‑644/23, EU:C:2025:16, točka 42), in z dne 20. maja 2025, Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točka 37). Ta primer ni bil obravnavan v sodbi z dne 24. maja 2016, Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, točka 33 in naslednje), o kateri se razpravlja v tej zadevi in v kateri je bilo vprašanje, ali vročitev obtožnega akta polnoletni osebi, ki živi v gospodinjstvu obtoženca zadostuje, da se ugotovi, da je bil obtoženec obveščen o postopku, ne da bi se postavilo vprašanje, ali je bil ta pred to vročitvijo obveščen o tem, da proti njemu poteka postopek.
12      Sodbe Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) (točki 38 in 54 ter naslednje), z dne 16. januarja 2025, Stangalov (C‑644/23, EU:C:2025:16, točka 43), in z dne 20. maja 2025, Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točka 38). Glej tudi sklepne predloge generalne pravobranilke L. Medina
v zadevi
Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:306, točka 41 in naslednje).
13      Glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2013, Texdata Software (C‑418/11, EU:C:2013:588, točki 28 in 29 ter navedena sodna praksa).
14      Sodbi z dne 13. februarja 2020, Spetsializirana prokuratura (Obravnava v nenavzočnosti obdolženca) (C‑688/18, EU:C:2020:94, točki 29 in 30), in Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) (točka 43 in navedena sodna praksa).
15      Moj poudarek.
16      Sodba z dne 15. septembra 2022, HN (Sojenje obtožencu, ki je bil odstranjen z ozemlja) (C‑420/20, EU:C:2022:679, točke od 37 do 39).
17      Sodba z dne 15. septembra 2022, HN (Sojenje obtožencu, ki je bil odstranjen z ozemlja) (C‑420/20, EU:C:2022:679, točki 40 in 47).
18      Glej v tem smislu in po analogiji sodbe z dne 25. maja 2016, Meroni (C‑559/14, EU:C:2016:349, točka 39); z dne 9. marca 2017, Milkova (C‑406/15, EU:C:2017:198, točki 52 in 53), in z dne 13. junija 2017, Florescu in drugi (C‑258/14, EU:C:2017:448, točka 48).
19      Sodbi z dne 26. februarja 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, točka 60), in Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 29).
20      Sodba Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) (točka 37).
21      Sodba Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) (točke od 34 do 36).
22      Glej v zvezi s tem ciljem sodbo z dne 26. februarja 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, točka 51). Glej tudi Okvirni sklep Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34) in Okvirni sklep Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji (UL 2008, L 327, str. 27), kakor sta bila spremenjena z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 o spremembi okvirnih sklepov 2002/584/PNZ, 2005/214/PNZ, 2006/783/PNZ, 2008/909/PNZ in 2008/947/PNZ zaradi krepitve procesnih pravic oseb ter spodbujanja uporabe načela vzajemnega priznavanja odločb, izdanih na sojenju v odsotnosti zadevne osebe (UL 2009, L 81, str. 24).
23      Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Richarda de la Toura v zadevi Höldermann (C‑447/24, EU:C:2025:716, točka 83 in naslednje).
24      Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Richarda de la Toura v zadevi Höldermann (C‑95/24, EU:C:2025:712, točka 59 in naslednje).
25      Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Richarda de la Toura v zadevi Khuzdar (C‑95/24, EU:C:2025:712, točka 73).
26      V zvezi z zadnjenavedenim načelom glej sodbe z dne 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, točka 24); z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 38); z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 57), in z dne 26. februarja 2019, T Danmark in Y Denmark (C‑116/16 in C‑117/16, EU:C:2019:135, točka 70).
27      Glej v tem smislu sodbo Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) (točka 48) in sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Richarda de la Toura v zadevi Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) (C‑569/20, EU:C:2022:26, točka 54) .
28      V zvezi s tem glej sodbo z dne 20. maja 2025, Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točke od 59 do 63), in sklepne predloge generalne pravobranilke L. Medina v zadevi
Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:306, točke od 61 do 67).
29      Glede pogojev, ki se za to zahtevajo, glej sodbe Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu) (točka 56), z dne 16. januarja 2025, Stangalov (C‑644/23, EU:C:2025:16, točka 48), in z dne 20. maja 2025, Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točki 41 in 61).
30      V zvezi s tem glej sodbo z dne 20. maja 2025, Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točke od 59 do 63), in sklepne predloge generalne pravobranilke L. Medina v zadevi
Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:306, točke od 61 do 67).
31      V zvezi s tem glej sodbi z dne 16. januarja 2025, (Informacije o pravici do novega sojenja) (C‑400/23, EU:C:2025:14, točki 63 in 64), in z dne 20. maja 2025, Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točke od 67 do 70) ter sklepne predloge L. Medina v zadevi
Kachev (C‑135/25 PPU, EU:C:2025:306, točka 80).
32      Člen 6(2) Direktive 2012/29 se sicer res sklicuje na „kazensk[i] postop[ek], začet[] na podlagi prijave kaznivega dejanja zoper [žrtev]“. Tako sklicevanje je mogoče najti tudi v uvodni izjavi 31 te direktive. Vendar glede na resnost posledic, ki jih ima postopek za obnovo postopka za žrtev, njena pravica do sodelovanja v tem postopku ne more biti odvisna od vložitve prijave ali premoženjskopravnega zahtevka. To razlago potrjuje uvodna izjava 22 Direktive 2012/29, v kateri je za opredelitev položajev, ki spadajo v okvir kazenskega postopka, vložitev prijave izenačena s sprožitvijo postopka po uradni dolžnosti.
33      Člen 18 in člen 20(b) Direktive 2012/29. V zvezi s tema določbama glej sodbo z dne 29. julija 2019, Gambino in Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628, točka 30 in naslednje ter točka 50 in naslednje).