62006CC0096
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PAOLA MENGOZZIJA,
predstavljeni 15. novembra 2007 (
1
)
Zadeva C-96/06
Viamex Agrar Handels GmbH
proti
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
„Uredba (ES) št. 615/98 — Direktiva 91/628/EGS — Izvozna nadomestila — Zavrnitev — Kršitev Direktive 91/628/EGS — Ogroženo dobro počutje živali — Dokazno breme — Neobstoj dokazov“
1.
Predložitveno sodišče s predlogom za sprejetje predhodne odločbe poziva Sodišče, naj pojasni razmerje med določbami iz člena 5(3) in (2) Uredbe Komisije (ES) št. 615/98 (
2
) v zvezi z dokazom, da so bili upoštevani pogoji iz te uredbe, določeni za izvozna nadomestila.
I – Pravni okvir
2.
V členu 13(9), drugi pododstavek, Uredbe Sveta (EGS) št. 805/68 z dne 27. junija 1968 o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso, (
3
) kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2634/97, (
4
) je določeno, da je pogoj za izplačilo izvoznih nadomestil za žive živali upoštevanje zakonodaje Skupnosti v zvezi z dobrim počutjem živali, zlasti določb v zvezi z zaščito živali med prevozom.
3.
Podrobna pravila za uporabo Uredbe št. 805/68 določa Uredba Komisije št. 615/98.
4.
V členu 1 navedene uredbe je določeno, da je pogoj za izplačilo izvoznih nadomestil za živo govedo zlasti upoštevanje določb Direktive Sveta 91/628 (
5
) med prevozom do prvega kraja iztovarjanja v tretji državi namembnega kraja.
5.
Na podlagi člena 2 Uredbe št. 615/98 se opravi pregled živali takrat, ko zapustijo ozemlje Skupnosti. V skladu s členom 2(3) uradni veterinar, ki ga je pooblastil pristojni organ v državi, iz katere prihajajo živali, preveri in potrdi, a) ali so živali v skladu z določbami Direktive 91/628 sposobne za predvideni prevoz, b) ali je prevozno sredstvo, v katerem bodo žive živali prepeljane z ozemlja Skupnosti, v skladu z določbami navedene direktive in c) da so bili sprejeti ustrezni ukrepi za zagotovitev oskrbe živali med prevozom, kot jih določa navedena direktiva.
6.
V členu 5(2) Uredbe št. 615/98 je določeno, da je treba zahtevam za izplačilo izvoznih nadomestil priložiti dokaz o upoštevanju člena 1 te uredbe, ki določa, da ta dokaz sestavlja dokument iz člena 2(3), oziroma potrdilo, ki ga je izdal veterinar v kraju, iz katerega prihajajo živali, in po potrebi poročilo iz člena 3(2), če je prišlo do zamenjave prevoznega sredstva.
7.
V členu 5(3) Uredbe št. 615/98 je določeno:
„Izvozno nadomestilo se ne izplača za živali, ki so med prevozom poginile, ali za živali, glede katerih pristojni organ – na podlagi dokumentov iz odstavka 2, poročil o pregledih iz člena 4 in/ali kateregakoli drugega podatka, ki ga ima o upoštevanju določb člena 1 – meni, da ni bila upoštevana direktiva o zaščiti živali med prevozom“.
8.
V Direktivi 91/628 so določena merila, ki jih morajo države članice upoštevati pri zaščiti živali med prevozom. V členu 5(1)(b) in (c) je zlasti določeno, da države članice zagotovijo, da vsak prevoznik uporablja takšna prevozna sredstva, ki zagotavljajo upoštevanje določb Skupnosti s področja varstva dobrega počutja živali, zlasti določb iz priloge k Direktivi, in da ne prevaža živali ali ne povzroča, da bi se živali prevažalo na način, ki lahko privede do poškodb ali nepotrebnega trpljenja živali.
9.
Nazadnje so v tej prilogi k Direktivi navedene različne zahteve, ki jih morajo izpolnjevati transportna sredstva, da se živali ne poškodujejo ali po nepotrebnem trpijo, kot so zahteve glede prostora, ki ga imajo živali na razpolago, oziroma glede higienskih pogojev.
II – Dejansko stanje, predlog za sprejetje predhodne odločbe in postopek pred Sodiščem
10.
Družba Viamex Agrar Handels (v nadaljevanju: Viamex) je marca 1999 pri Hauptzollamt Emdem prijavila izvoz 35 glav goveda v Libanon z ladjo „Al Hajj Moustafa II“.
11.
Hauptzollamt Hamburg-Jonas (v nadaljevanju: Hauptzollamt) je z odločbo z dne 1. februarja 2001 na podlagi člena 5(3) Uredbe št. 615/98 zavrnil zahtevo za izvozno nadomestilo, ki jo je vložila družba Viamex, ker je menil, da je ta družba z zadevnim prevozom kršila zakonodajo Skupnosti na področju zaščite živali. Hauptzollamt je zlasti navedel, da so bile zadevne živali prepeljane v Libanon na krovu ladje, za katero bi se, ker je bila 28. februarja 1997 vpisana na negativni seznam Komisije, po njegovem mnenju moralo šteti, da v času izvoza ni izpolnjevala zahtev iz Direktive 91/628 in je zato ni bilo mogoče šteti kot primerno za prevoz živih živali.
12.
Družba Viamex je zoper zavrnilno odločbo vložila ugovor. Hauptzollamt ga je zavrnil z odločbo z dne 18. maja 2001.
13.
Družba Viamex je zoper to zavrnilno odločbo vložila pritožbo pri Finanzgericht Hamburg z navedbo, da v tem primeru ni šlo za kršitev predpisov Skupnosti s področja nadomestil in zlasti ne Direktive, ker v ureditvi Skupnosti ni mogoče najti nobene določbe, v skladu s katero bi morala imeti ladja dovoljenje za prevoz živih živali, tako da nadomestila ni bilo mogoče zavrniti ob upoštevanju okoliščine, da je bila uporabljena ladja vpisana na negativni seznam Komisije in, a fortiori, ga ni bilo mogoče zavrniti, ker je uvrstitev na ta seznam temeljila na pregledu izvedenca Komisije z dne 18. in 19. februarja 1997, to je kar dve leti pred zadevnim prevozom, in ker so bili zahtevi za izvozno nadomestilo priloženi naslednji dokumenti, ki so potrjevali dela, izvedena na ladji:
a)
pisna izjava kapitana ladje z dne 16. oktobra 1997, ki jo je sopodpisal vodja obmejne veterinarske službe Koper (Slovenija) in
b)
izvedensko mnenje komisarja havarije Kälher & Prinz.
14.
Hauptzollamt po drugi strani navaja, da je bila v tem primeru uvrstitev uporabljenega prevoznega sredstva na negativni seznam Komisije zadosten pokazatelj za to, da se ni upoštevalo Direktive 91/628, in da se zato zavrne plačilo izvoznega nadomestila v smislu Uredbe št. 615/98.
15.
Ker je predložitveno sodišče dvomilo glede razlage člena 5(3) Uredbe št. 615/98, je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali določba člena 5(3) Uredbe št. 615/98 vsebuje izjemo, katere posledica je, da je Hauptzollamt dolžan pojasniti in dokazati obstoj lastnosti, ki jih določa ta člen?
2.
V primeru pritrdilnega odgovora na prvo vprašanje, ali sklepanje v skladu s členom 5(3) Uredbe št. 615/98 v zvezi z neupoštevanjem Direktive o varstvu živali med prevozom zahteva dokaz o kršitvi Direktive 91/628/EGS v konkretnem primeru, ali pa za pojasnitev razlogov in dokaz zadostuje, da organ navede in dokaže okoliščine, ki gledane kot celota s precejšnjo verjetnostjo kažejo na to, da (tudi) pri obravnavani izvozni pošiljki ni bila upoštevana Direktiva o varstvu živali med prevozom?
3.
Ne glede na odgovora na vprašanji 1 in 2, ali lahko organ izvozniku (v celoti) odreče izvozno nadomestilo na podlagi člena 5(3) Uredbe št. 615/98, če v zvezi z zadevno izvozno pošiljko ni pokazateljev o tem, da je bilo z (morebitno) kršitvijo Direktive 91/628/EGS ogroženo dobro počutje živali?“
16.
Na podlagi člena 23 Statuta Sodišča sta Hauptzollamt in Komisija predložila pisne izjave. Na obravnavi, ki je bila izvedena istočasno za zadevi C-37/06 in C-58/06, so izjave v zvezi s to zadevo predložili družba Viamex, nemška vlada in Komisija.
III – Pravna analiza
17.
Prvič, ugotavljam, da v primeru, če bo Sodišče sprejelo moj predlog, podan v okviru zadev C-37/06 in C-58/06 (v skladu s katerim je sklicevanje v členu 1 te uredbe na Direktivo 91/628 v zvezi z dodelitvijo izvoznih nadomestil neveljavno zaradi kršitve načela sorazmernosti,), se bo ta uredba pokazala kot neuporabna za to dejansko stanje in zato ne bo treba odgovoriti na vprašanja, predložena Sodišču v tem postopku glede razlage njene določbe. Vendar bom nadaljeval z analizo zgornjih vprašanj za primer, da Sodišče v okviru zadev C-37/06 in C-58/06 zavzame pozitivno stališče glede veljavnosti Uredbe št. 615/98 in njene skladnosti z načelom sorazmernosti.
A – Prvo in drugo vprašanje
18.
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju bom zaradi njune očitne povezanosti v nadaljevanju preučil skupaj, poziva Sodišče za pojasnilo, ali lahko nacionalni upravni organ na podlagi člena 5(3) Uredbe št. 615/98, kljub temu da mu je predloženo potrdilo pooblaščenega veterinarja države članice, od koder govedo zapusti ozemlje Skupnosti, ki potrjuje, da je prevozno sredstvo, s katerim se v času izdaje potrdila izvede prevoz v tretjo državo, izpolnjevalo zahteve iz Direktive 91/628, zavrne plačilo izvoznega nadomestila na osnovi pokazateljev, ki kažejo na to, da – kljub temu, da se sicer ne nanašajo neposredno na zadevni prevoz – z veliko verjetnostjo dopuščajo domnevo, da zadevna direktiva ni bila upoštevana, oziroma ali mora ta organ navesti razloge in predložiti dokaz za neupoštevanje direktive z bolj natančnim sklicevanjem na konkretni primer.
19.
Odgovor na vprašanji, ki ju je treba preučiti, kot je bilo navedeno na začetku, zahteva ugotovitev razmerja med členom 5(2) in (3) Uredbe Komisije št. 615/98 glede učinkov ureditve izvoznih nadomestil za govedo.
20.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, ali člen 5(3) (v skladu s katerim se „[i]zvozno nadomestilo […] ne izplača za živali, ki so med prevozom poginile, ali za živali, glede katerih pristojni organ – na podlagi dokumentov iz odstavka 2, poročil o pregledih iz člena 4 in/ali kateregakoli drugega podatka, ki ga ima o upoštevanju določb člena 1 – meni, da ni bila upoštevana direktiva o zaščiti živali med prevozom“) vsebuje „izjemo“, kot je navedeno v predlogu za sprejetje predhodne odločbe Finanzgericht Hamburg. V ta namen je treba pojasniti, ali ga je treba brati v povezavi z določbo iz odstavka 2 – v skladu s katero je treba zahtevam za plačilo izvoznih nadomestil, vloženim v skladu s členom 47 Uredbe (EGS) št. 3665/87, priložiti v roku, določenem v tem členu, dokaz skladnosti s členom 1, sestavljen iz: i) pravilno izpolnjenega dokumenta v skladu s členom 2(3) in, ii) če je potrebno, poročila na podlagi člena 3(2) – ali pa je treba ti določbi razumeti in uporabiti neodvisno eno od druge. V prvem primeru bi bila bistveno relativizirana vrednost dokaza glede upoštevanja pogojev iz člena 5(2), predloženega s strani izvoznika, v obliki dokumenta, ki ga je v skladu s členom 2(3) izdal uradni veterinar v državi, iz katere živali zapustijo ozemlje Skupnosti in potrjuje, da je ta veterinar, z vidika v konkretnem primeru bistvenih ciljev, preučil in ugotovil, da „prevozno sredstvo, s katerim bodo prepeljane žive živali s carinskega področja Skupnosti, ustreza zahtevam iz Direktive 91/628/EGS“ (člen 5 te direktive države članice zavezuje med drugim tudi k temu, da zagotovijo, da „vsak prevoznik […] c) prevaža živali, ki jih zajema ta direktiva, s prevoznimi sredstvi, ki zagotavljajo spoštovanje […] predpisov, določenih v Prilogi“); organu, pristojnem za izplačilo, bi bil zadosten osnoven dvom glede upoštevanja direktive, ki bi temeljil na katerikoli okoliščini, ki mu je na razpolago, da bi razveljavil učinek dokaza, ki ga je predložil izvoznik in ga prisilil, da predloži dokaz za to, da postanejo ti dvomi brezpredmetni. V drugem primeru pa bi moral ta organ dokazati ustreznost okoliščin, na katere se sklicuje, in ugotoviti, da dokumenti, priloženi zahtevi za izvozno nadomestilo, niso primerni kot dokaz upoštevanja te direktive.
21.
Predložitveno sodišče v predložitvenem sklepu jasno poziva Sodišče, naj preuči verodostojnost trditev, ki ga jasno in nedvoumno nagibajo k drugi rešitvi. V tem pogledu navaja naslednje trditve:
a)
v členu 5(2) Uredbe št. 615/98 je natančno določeno, da mora izvoznik predložiti dokaz, da je bil upoštevan člen 1 Uredbe št. 615/628 in s tem tudi Direktiva 91/628 v obliki pravilno izpolnjenega dokumenta v skladu s členom 2(3) te uredbe;
b)
Uredba Komisije (ES) št. 639/2003 z dne 9. aprila 2003 o določitvi podrobnih pravil v skladu z Uredbo Sveta (ES) št. 1254/1999 glede zahtev za odobritev izvoznih nadomestil v zvezi z dobrim počutjem živega goveda med prevozom (
6
) naj bi, kot je navedeno v drugi uvodni izjavi, nadomestila Uredbo št. 615/98 „zaradi jasnosti“; s tem je odpravila vsako možnost, da se besedilo člena 5(2) in (3) te uredbe upošteva kot dele enotnega postopka plačila, za izpolnitev katerega je potreben zahtevek, ki vsebuje tudi dokaz zadevne vrednosti, ki ga predloži izvoznik, in nato, če je to potrebno, drugi del, za katerega je značilna analiza okoliščin, ki sprožajo utemeljene dvome, pri čemer naj bi bil izvoznik, ki je zahteval izplačilo, zavezan, da se zoperstavi, tako da predloži nadaljnje dokaze: navedena uredba je okoliščine, navedene v členu 5(2), to je izvoznikovo zahtevo za nadomestilo in dokaz v obliki dokumentov, določenih v istem odstavku tega člena, opredelila kot okoliščine, ki same zase ustvarijo „postopek plačila izvoznih nadomestil“;
c)
normodajalec Skupnosti predpisa člena 5(3) Uredbe št. 615/98 ni napisal v konjunktivu tako, da bi lahko organ na podlagi katerekoli druge informacije, ki jo ima v zvezi s tem, ob upoštevanju člena 1 Uredbe št.615/98 prišel do zaključka, da bi lahko Direktiva 91/628 tudi ne bila upoštevana – s posledico, da zavrnitev izvoznega nadomestila, ki temelji na členu 5(3) Uredbe št. 615/98, predpostavlja dokaz, da Direktiva 91/628/EGS z ozirom na konkretni prevoz dejansko ni bila upoštevana;
d)
le ugotovljene in s tem konkretno dokazane kršitve bi lahko same po sebi, tudi z vidika sorazmernosti, upravičevale zavrnitev izvoznega nadomestila v celoti izvozniku, četudi je slednji predložil dokaz o skladnosti s členom 1 Uredbe št. 615/98, v obliki dokumentov ali poročil, navedenih v členu 5(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 615/98;
e)
člen 5(3) Uredbe št. 615/98 vsebuje štiri alternativna dejanska stanja, v primeru katerih je treba zavrniti plačilo izvoznega nadomestila; ker se domneva, da te štiri različice niso le enakovredne, temveč tudi učinkujejo enakovredno ena poleg druge, morajo imeti v četrti različici upoštevani „drugi dejavniki“ organov isto intenzivnost in kakovost, zato da se upraviči izguba zahtevka za izplačilo izvoznega nadomestila v celoti. Za vključitev takega merila ne morejo zadostovati dvomi in verjetnost.
22.
Trditvam, ki jih je tako navedlo predložitveno sodišče v podporo rešitvi, ki jo upošteva za prvi dve vprašanji, je treba povsem pritrditi. Sicer jim je treba dodati tudi druge, gotovo ne manj pomembne, ki se nanašajo na obveznosti, ki jih državam članicam nalagata člena 8 in 18 Direktive Sveta 91/628//EGS; teh obveznosti Komisija pri sprejetju Uredbe št. 615/98 ne bi smela zapostavljati in v vsakem primeru pri razlagi določb te uredbe ne smejo ostati neupoštevane.
23.
V navedenem členu 8 je določeno: „Države članice zagotavljajo, da pristojni organi v skladu z načeli in določbami glede pregleda, določenimi v Direktivi 90/425/EGS, zagotovijo, da se upoštevajo zahteve te direktive z naslednjim nediskriminatornim nadzorom:
[…]
c)
prevoznih sredstev […] v krajih odhoda […]“.
24.
Z ozirom na te obveznosti je v členu 2(2) Uredbe št. 615/98 („Pregled v Skupnosti“) določeno, da:
„Uradni veterinar v kraju odhoda v skladu z določbami Direktive Sveta 96/93/ES preveri in potrdi, da
[…]
—
prevozno sredstvo, s katerim se žive živali prepelje s carinskega področja Skupnosti, ustreza določbam Direktive 91/628/EGS.“
V členu 2(3) je določeno, da isti veterinar, če „ugotovi, da so izpolnjeni pogoji iz člena 2, to ugotovitev potrdi z navedbo […]
—
‚pregled in rezultat je skladen s členom 2 Uredbe (ES) št. 615/98‘“.
25.
V členu 18 Direktive 91/628 je po drugi strani določeno, da „države članice sprejmejo ustrezne posebne ukrepe“.
26.
Okoliščina, da dokument, ki ga je izdal uradni veterinar v kraju odhoda z ozemlja Skupnosti, ni rezultat zgolj storitve navedenega veterinarja izvozniku, temveč potrdilo o opravljenem pregledu, ki ga morajo izvesti države članice na podlagi zadevnih določb, zagotovo bistveno vpliva na dokazno moč, ki jo Uredba št. 615/98 pripisuje temu dokumentu.
27.
Ni mogoče trditi, da navedbe v prejšnji točki ne veljajo v položaju, kot je v tem primeru, v katerem je bil pregled, ali prevozno sredstvo ustreza določbam Direktive 91/628, izveden v drugi državi članici in ne v tisti, ki je pristojna za plačilo izvoznega nadomestila in v kateri je pristojni organ prvonavedene in ne drugonavedene države izdal dokument v skladu s členom 2(3) Uredbe št. 615/98. Ta predpostavka je izključena na podlagi strukture in logike pravnega sistema, v katerega se uvršča izvedba te uredbe.
28.
Ta sistem je namreč, zato da ustreza ciljem varstva živali in delovanja skupnih organizacij na trgu za živali in proizvode živalskega izvora, ustvaril mrežo Skupnosti, katere delovanje z vidika uresničevanja skupnega trga nujno predpostavlja sodelovanje med državami članicami, ki temelji na načelu obojestranskega priznanja.
29.
Zaradi okrepitve dokazne moči, ki jo ima zadevni dokument na podlagi člena 5(2) Uredbe št. 615/98, ki ne izhaja le iz obveznosti držav članic v skladu s členom 8 Direktive Sveta 91/628, temveč tudi iz uporabe načela obojestranskega priznanja, je treba izključiti, da se organ, pristojen za izplačilo izvoznega nadomestila, lahko v nasprotnem smislu sklicuje na enakovreden nasprotni dokaz, ki nasprotuje okoliščinam, na katere se je skliceval izvoznik, in se hitro sklicuje na njihovo nebistvenost.
30.
Razlog za to je, da pri nezadostnem upoštevanju okoliščin, na katere se sklicuje izvoznik, a) ne obstaja več izravnano razumevanje dokaznega bremena, ki zavezuje upravo, v smislu njene samostojne uporabe člena 5(3) Uredbe št. 615/98, ki jo pravilno zastopa predložitveno sodišče, in b) se v bistvu odraža v celoti obrnjenem dokaznem bremenu, naloženemu v breme izvoznika.
31.
Iz navedb, ki so bile v predložitvenem sklepu predložene Sodišču, nedvomno izhaja, da stališče Hauptzollamt Hamburg, glede na v tem sklepu navedene okoliščine, ni združljivo z dokazno vrednostjo, pripisano dokumentu, v smislu člena 5(2) Uredbe št. 615/98, kot je navedena v točki 29.
32.
Predložitveno sodišče namreč opozarja na naslednje:
—
organ, pristojen za izplačilo izvoznih nadomestil, naj bi izrazil dvom glede skladnosti uporabljenega prevoznega sredstva z Direktivo in se pri tem opiral na a) dejstvo, da je 18. in 19. februarja 1997 veterinarski izvedenec Komisije v pristanišču Koper pregledal ladjo, s katero je bil marca 1999 izveden zadevni prevoz, in ugotovil, da naj glede različnih dejavnikov ne bi ustrezala zahtevam iz Direktive 91/628 in da b) ta ladja šele po pregledu francoskih veterinarjev novembra 1999 ni bila več opredeljena kot neprimerna za prevoz živali;
—
v primerjavi s temi okoliščinami naj bi izvoznik, kot je navedeno zgoraj v točki 12, trdil, da so bila pred pregledom, ki so ga novembra 1999 opravili francoski veterinarji, a) izvedena dela, s katerimi naj bi se 18. in 19. februarja 1997 ugotovljene pomanjkljivosti odpravile, kar naj bi potrjevala pisna izjava kapitana ladje z dne 16. oktobra 1997, ki jo je sopodpisal vodja obmejne veterinarske službe Koper (Slovenija), in b) izvedensko mnenje komisarja havarije Kälher & Prinz;
—
nemški organ naj bi te okoliščine opredelil za nepomembne, kljub temu, da bi se jih lahko štelo za potrjene na podlagi rezultatov pregleda francoskih veterinarjev novembra 1999.
33.
Nobenega dvoma ni, da je organ s tem, da je glede na okoliščine, navedene v prejšnji točki, trdil, da naj bi obstajal pogoj za uporabo člena 5(3) in izključitev pravice do nadomestila, zelo hitro obrnil dokazno breme, ki je na njem, in ga pretežno naložil izvozniku. Če je sicer lahko dejansko upravičeno in hitro trdil, da so pisna pojasnila kapitana ladje z dne 16. oktobra 1997 z ozirom na izvedena dela izhajala od osebe s strani tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, po drugi strani ne bi smel enako obravnavati sopodpisa te izjave s strani vodje obmejne veterinarske službe Koper in izvedenskega mnenja komisarja havarije Kälher & Prinz z dne 22. septembra 1998. Šteti je treba, da bi to storil tudi če se domneva, da je nemški organ glede na uravnoteženo razumevanje razdelitve dokaznega bremena moral dokazati le „okoliščine, ki ob celotnem upoštevanju s precejšnjo verjetnostjo govorijo v prid temu, da direktiva o varstvu živali med prevozom ni bila upoštevana“. Navesti je namreč treba, da dejstvo, da je bil pripisan odločilen pomen pregledu z dne 18. in 19. februarja in ne drugim okoliščinam, ne ustreza primerni celotni ugotovitvi okoliščin.
34.
Drugi dokaz, ki je bil prav tako upoštevan v predložitvenem sklepu pri rešitvi prvega in drugega postavljenega vprašanja, je potrjen v členu 18(1) Direktive Sveta 91/628, v skladu s katerim, kot je bilo že navedeno, „Države članice sprejmejo ustrezne posebne ukrepe za kaznovanje fizičnih ali pravnih oseb zaradi kršitev te direktive“ (vključno s kršitvami, ki izhajajo iz neuporabe prevoznih sredstev „za prevoz živali […], s katerimi bi se zagotovilo upoštevanje […] zahtev iz Priloge“). (
7
)
35.
Ni namreč možno spregledati, da je normodajalec Skupnosti s to odločbo očitno uporabil natančno opredeljeno načelo, ki je vzeto iz tradicije evropskih držav in je zagotovo sestavni del sistema prava Skupnosti: načelo, ki ga je Sodišče večkrat potrdilo, v skladu s katerim se lahko sankcije, ki učinkujejo na pravice in svoboščine fizičnih in pravnih oseb, naloži le takrat, ko so pravno jasno in nedvoumno določene (
8
) in so sorazmerne kršitvam, za katere so bile naložene. (
9
)
36.
Svet je, kot je bilo navedeno zgoraj v točki 34, določil, da morajo države članice to načelo upoštevati v okviru prenosa direktive, katere sestavni del je člen 18.
37.
V zadevi Wilfried Monsees (
10
) je Sodišče to načelo povzelo s posebnim zanosom, s tem da je izrecno navedlo, da se to načelo pri presoji zakonitosti ukrepa, ki ga je uporabila država za prenos zadevne Direktive 91/628, lahko uporabi tudi z upoštevanjem Direktive 95/29, četudi se slednje v času nastanka dejanskega stanja, glede katerega mora razsoditi, še ni uporabilo. Ob upoštevanju te druge direktive kot nosilke ocene in presoje splošnega pomena, izražene neposredno s strani normodajalca Skupnosti, je v točki 30 navedlo, da „se lahko izbere ukrepe, primerne za varstvo zdravja živali, ki manj omejujejo prost pretok blaga“ v primerjavi s tistimi, ki so predvideni v Direktivi 91/628 „kot kažejo določbe Direktive 95/29“.
38.
Pristop in načelo, ki ju je uporabilo Sodišče, kot je navedeno v sklepnih predlogih, ki sem jih predstavil 13. septembra 2007 v zadevah C-37/06 in C-58/06, bi morala Komisija še toliko bolj upoštevati pri sprejemanju Uredbe št. 615/98, ker, po eni strani:
a)
je bilo z oceno in presojo, ki jo je normodajalec Skupnosti izrazil s členom 18 Direktive Sveta 91/628, vpeljano merilo – v skladu s katerim morajo sankcije, ki se jih naloži na določenem področju, sestavljati posebni primerni ukrepi –, ki se mu ni mogla izogniti s sprejetjem uredbe, namenjene izvedbi te direktive, in, po drugi strani,
b)
ker je pri presoji sorazmernosti ukrepov, ki jih je sprejela država članica pri prenosu predhodne direktive, v okviru vrednotenja sorazmernosti s strani države članice uporabljenega ukrepa, mogoče uporabiti merilo za presojo, ki ga je določil normodajalec v direktivi, je to merilo toliko bolj uporabljivo, ko je izraženo v Direktivi Sveta, sprejeti za razlago Uredbe Komisije, katere nadaljevanje je.
39.
Iz tega izhaja, da predlog za pojasnilo, ki ga je Sodišču predložilo Finanzgericht, vsebuje preizkus združljivosti sklicevanja v Uredbi št. 615/98 na Direktivo 91/628 z načelom sorazmernosti, pri čemer se pri tem preizkusu ni mogoče izogniti iskanju ravnovesja med zagotavljanjem zasledovanja političnih ciljev Skupnosti, ki jih uredba odraža, in pravnim varstvom subjektov, ki so njihovi naslovniki.
40.
V tem oziru je treba upoštevati dejstvo, da za varstvo zdravja živali v skladu z Direktivo ni odgovoren le izvoznik oziroma njegov zastopnik, temveč so k temu zavezane tudi države članice; kot je bilo že predstavljeno, so slednje na podlagi člena 8 te direktive zavezane, da zagotovijo, „da v skladu z načeli in pravili pregledov, določenih v Direktivi […] pristojni organi preverjajo izpolnjevanje zahtev iz te direktive, in sicer v okviru nediskriminatornih ukrepov
[…]
c)
prevoznih sredstev (…) v krajih odhoda“.
41.
Zaradi te deljene odgovornosti je za zagotavljanje varstva zdravja goveda nezdružljivo z načelom sorazmernosti, da organ, pristojen za izplačilo izvoznih nadomestil, lahko predlaga razlago člena 5(2), kot je navedena v točkah 11 in 13 zgoraj. Ta razlaga naj bi bila nesorazmerna, ker naj bi radikalno vplivala na pravico izvoznika, ne da bi upoštevala kršitev dolžnosti pregleda prevoznih sredstev za živali, ki jo nalaga navedeni člen 8 Direktive 91/628 državi članici, iz katere ta prevozna sredstva zapustijo carinsko področje; organ, pristojen za izplačilo nadomestila, bi moral to kršitev potrditi, ker dokumenta v skladu s členom 5(2) ni pripoznal kot dokaz in uporabil pristojnosti, ki jo ima na podlagi člena 5(3). Nesorazmernost naj bi bila toliko večja, kolikor naj bi se to pristojnost – v skladu s tezo, ki jo navaja Hauptzollamt zgolj ob formalnem branju določbe – lahko izvrševalo na podlagi dvoma ali domneve, ki izhaja iz ene same okoliščine, upoštevane ločeno od ostalih okoliščin, ki so bile površinsko in zmotno opredeljene za nebistvene.
42.
Navedbe v prejšnjih točkah, zlasti v točkah 40 in 41, je mogoče le potrditi z Uredbo Sveta št. 1/2005, ki je bila sprejeta na podlagi priporočila Komisije, naj se spremeni zakonodaja Skupnosti, opredeljena z Direktivo 91/628/EGS, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/29/ES, da se upošteva izkušnja držav članic pri uporabi te zakonodaje. S to uredbo je namreč:
a)
v šestnajsti uvodni izjavi poudarjeno, da so pri prevozu živali vključene tudi druge kategorije gospodarskih subjektov kot prevozniki, zaradi česar „je treba nekatere obveznosti za dobro počutje živali razširiti na vse udeležence, vpletene v prevoz živali“; in
b)
v dvaindvajseti uvodni izjavi navedeno, da „[morajo države članice] določiti predpise o kaznih, ki se uporabljajo za kršitve določb te uredbe“, in zagotoviti, da so te „sorazmerne“.
B – Tretje vprašanje
43.
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem Sodišče sprašuje, ali je v primeru kršitve določb Direktive št. 91/628 mogoče zavrniti izplačilo izvoznih nadomestil na podlagi člena 5(3) Uredbe št. 615/98 tudi če ni nobenega pokazatelja, da je bilo dobro počutje prevažanih živali zaradi neupoštevanja te direktive dejansko okrnjeno.
44.
Iz besedila člena 5(3) Uredbe št. 615/98 jasno izhaja, da je Komisija hotela pogojiti izplačilo izvoznih nadomestil le z upoštevanjem določb Direktive 91/628, neodvisno od kakršnekoli ugotovitve konkretne škode, ki naj bi jo utrpele prevažane živali zaradi neupoštevanja zadevne direktive. V tem členu je namreč predpisano, da pristojni organi ne plačajo izvoznega nadomestila za živali, ki med prevozom poginejo, ter za živali, pri katerih ugotovijo, da Direktiva ni bila upoštevana, ne da bi bila predvidena kakršnakoli konkretna ugotovitev škode, ki naj bi jo utrpele živali zaradi kršitve predpisov Skupnosti s področja varstva njihovega dobrega počutja.
45.
Dejansko je očitno, da je izjemno težko odkriti znake trpljenja zadevnih živali med prevozom in posledično odkriti okoliščine, ki bi dokazovale škodo, ki so jo utrpele, oziroma vsaj ogrožanje njihovega dobrega počutja.
46.
Vse navedeno v točkah 44 in 45 pa ne vpliva na to, da morajo biti pogoji za zavrnitev izplačila v skladu z zgoraj podanim odgovorom na skupaj prvo in drugo vprašanje – v točkah od 18 do 42 – in da je v Uredbi št. 615/98 predvideni sistem sankcioniranja mogoče uporabiti le, če je združljiv z načelom sorazmernosti.
IV – Predlog
47.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja Finanzgericht Hamburg odgovori tako:
Člena 5(3) Uredbe Komisije (ES) št. 615/98 z dne 18. marca 1998 o podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za dobro počutje živega goveda med prevozom ni mogoče razumeti tako, da se nanaša na drugi del dokaza, ki ga mora predložiti tisti, ki zahteva izplačilo izvoznega nadomestila za govedo, zato da pridobi nadomestilo. Direktiva Sveta 91/628/EGS z dne 19. novembra 1991 o zaščiti živali med prevozom nalaga obveznosti v zvezi z njenim upoštevanjem ne le izvozniku, temveč tudi državam članicam in njihovim organom. V primeru zahteve za izplačilo, ki ji je predložen dokaz iz člena 5(2) te uredbe, razlaga člena 5(3) uredbe ni v skladu z načelom sorazmernosti, ki pooblašča organ, pristojen za izplačilo, da izplačilo zavrne, s tem da se opira zgolj na dvom ali domnevo, da Direktiva med prevozom ni bila upoštevana, četudi ni treba dokazati konkretne škode, ki so jo utrpele živali med zadevnim prevozom.
(
1
)	Jezik izvirnika: italijanščina.
(
2
)	Uredba Komisije (ES) št. 615/98 z dne 18. marca 1998 o določitvi podrobnih pravil glede zahtev za odobritev izvoznih nadomestil v zvezi z dobrim počutjem živega goveda med prevozom (UL L 82, str. 19).
(
3
)	UL L 148, str. 24.
(
4
)	Uredba Sveta (EGS) z dne 18. decembra 1997, ki spreminja Uredbo Sveta (EGS) št. 805/68 z dne 27. junija 1968 o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso (UL L 356, str. 13).
(
5
)	Direktiva Sveta 91/628/EGS z dne 19. novembra 1991 o zaščiti živali med prevozom in o spremembi Direktiv 90/425/EGS in 91/496/EGS (UL L 340, str. 17), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/29/ES z dne 29. junija 1995 (UL L 148, str. 52). Ta direktiva je bila razveljavljena z Uredbo Sveta (ES) št. 1/2005 z dne 22. decembra 2004 o zaščiti živali med prevozom in postopki, povezanimi z njim, in o spremembi Direktiv 64/432/EGS in 93/119/ES ter Uredbe (ES) št. 1255/97 (UL L 3, str. 1). Vendar je v členu 33 te uredbe predvidena razveljavitev le od 5. januarja 2007.
(
6
)	UL L 93, str. 10.
(
7
)	Člen 18(1) in 5, del A, odstavek (1)(c).
(
8
)	Glej na primer sodbi z dne 18. novembra 1987 v zadevi Maizena (137/85, Recueil, str. 4587, točka 15) in z dne 12. decembra 1990 v zadevi Vandermoortele proti Komisiji (C-172/89, Recueil, str. I-4677, točka 9).
(
9
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Maizena, točka 15, in sodbo z dne 11. julija 2002 v zadevi Käserei Champignon Hofmeister (C-210/00, Recueil, str. I-6453, točka 59).
(
10
)	Sodba z dne 11. maja 1999 (C-350/97, Recueil, str. I-2921).