62004CC0003_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Rechtbank Utrecht, Nizozemska, s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe sprašuje, ali se Direktiva o trgovskih zastopnikih(2) (v nadaljevanju: Direktiva) uporablja tudi za posrednike, ki so s stranko izpogajali le eno pogodbo, ki se je nato podaljševala več let.
II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
2.	Poglavje I Direktive o njenem področju uporabe določa:
„Področje uporabe
Člen 1
1. Usklajevalni ukrepi, ki jih predpisuje ta direktiva, se nanašajo na zakone in druge predpise držav članic, ki urejajo pravna razmerja med trgovskimi zastopniki in njihovimi naročitelji.
2. V skladu s to direktivo je „trgovski zastopnik“ tisti, ki ima kot samozaposleni posrednik trajno pooblastilo za posredovanje pri prodaji ali nakupu izdelkov za drugo osebo, v nadaljevanju „naročitelj“, ali za posredovanje in sklepanje poslov v imenu naročitelja in za njegov račun.
3. Trgovski zastopnik v skladu s to direktivo ne more biti:
– oseba, ki ima kot organ pravico, da za neko družbo ali združenje prevzema zavezujoče obveznosti,
– družbenik, ki je zakonito pooblaščen, da za druge družbenike prevzema zavezujoče obveznosti,
– stečajni upravitelj, stečajni upravitelj s poslovodnimi pooblastili, likvidacijski ali stečajni upravitelj.
Člen 2
1. Ta direktiva se ne uporablja za:
– trgovske zastopnike, ki za svojo dejavnost ne prejemajo plačila,
– trgovske zastopnike, ki poslujejo na blagovnih borzah ali na borzah kmetijskih pridelkov in surovin,
– organizacijo, ki je poznana pod imenom „Crown Agents for Overseas Governments and Administrations“, ustanovljena v Veliki Britaniji v skladu z Zakonom o Crown Agents iz leta 1979, ali na njene podružnice.
2. Vsaka država članica lahko predvidi, da se direktiva ne uporablja za osebe, ki opravljajo dejavnost trgovskega zastopnika, če je ta v zakonu države članice opredeljena kot popoldanska dejavnost.“
3.	Poglavja od II do IV v zvezi s pogodbo o trgovskem zastopanju, za katero se uporablja Direktiva, določajo pravice in obveznosti zastopnikov, njihovo plačilo ter sklenitev in prenehanje veljavnosti takih pogodb. Člen 7 Direktive v zvezi s provizijo za posel, sklenjen v okviru pogodbe o trgovskem zastopanju, zlasti določa:
„1. Za sklenitev posla v obdobju, ki ga zajema pogodba o trgovskem zastopanju, ima trgovski zastopnik pravico do provizije:
(a) če je bil posel sklenjen zaradi njegovega posredovanja; ali
(b) če je bil posel sklenjen s tretjo osebo, ki jo je že prej pridobil kot stranko pri sklepanju podobnih poslov.
2. Za posel, sklenjen v obdobju, ki ga zajema pogodba o trgovskem zastopanju, ima trgovski zastopnik pravico do provizije tudi:
– če je pristojen za neko območje ali skupino kupcev,
– če ima za neko območje ali skupino kupcev izključno pravico,
in če je bil posel sklenjen s stranko, ki pripada temu območju ali skupini kupcev.
Države članice morajo v svoji zakonodaji predvideti eno od možnosti v zgoraj navedenih alinejah.“
4.	V tem postopku je upošteven tudi člen 17, ki ureja nadomestilo in odškodnino za zastopnika po prenehanju veljavnosti pogodbe. Člen 17(2)(a) določa:
„2. (a) Trgovski zastopnik ima pravico do nadomestila, če in kolikor:
– je naročitelju priskrbel nove stranke ali razširil poslovne stike z obstoječimi strankami in naročitelj še uživa velike prednosti v poslih s temi strankami in
– je plačilo tega nadomestila ob upoštevanju vseh okoliščin ustrezno, predvsem glede provizije, za katero je trgovski zastopnik prikrajšan in ki izhaja iz poslov s temi strankami. Države članice lahko predvidijo, da te okoliščine zajemajo tudi izvajanje ali neizvajanje konkurenčne klavzule v skladu s členom 20.“
B – Nizozemsko pravo
5.	Direktiva je bila v nizozemsko pravo prenesena s členi od 428 do 445 nizozemskega civilnega zakonika (Burgerlijk Wetboek). Ti členi so v bistvu enaki kot določbe Direktive z izjemo, da se člen 1(2) Direktive uporablja za posle „prodaje ali nakupa izdelkov“, medtem ko se nizozemske določbe uporabljajo tudi za posle v zvezi s storitvami. Tako člen 7:428(1) nizozemskega civilnega zakonika, ki je v bistvu enak členu 1(2) Direktive, določa:
„Pogodba o trgovskem zastopanju je pogodba, s katero ena stranka – naročitelj – pooblasti drugo stranko – zastopnika – da bo za določen ali nedoločen čas in za plačilo posredovala pri pogajanjih za sklenitev pogodb, ki jih lahko sklene v imenu in za račun naročitelja, ne da bi mu bila podrejena.“
III – Dejansko stanje
6.	Kot izhaja iz predložitvene odločbe, je nizozemska družba Poseidon Chartering BV (v nadaljevanju: Poseidon) leta 1994 kot posrednica sodelovala pri pogajanjih za sklenitev pogodbe o zakupu ladje. Ta pogodba se je od leta 1994 do 2000, razen v letu 1999, letno podaljševala. Družba Poseidon je v tem obdobju sestavila dodatek k pogodbi in v njem beležila rezultate letnih pogajanj med pogodbenima strankama glede podaljšanja zakupa. Od leta 1994 do 2000 je bila družbi Poseidon izplačana provizija v višini 2,5 % zakupne cene.
7.	Družba Poseidon je v postopku v glavni stvari od lastnikov plovil med drugim zahtevala: (1) povračilo odškodnine zaradi kršitve odpovednega roka iz pogodbe; (2) plačilo zneska 14.229,89 EUR zaradi neplačane provizije in (3) znesek 14.471,29 EUR zaradi izgube strank. Rechtbank Utrecht je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„(1) Ali se lahko za trgovskega zastopnika v smislu Direktive Sveta 86/653/EGS z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih šteje samozaposleni posrednik, ki je posredoval pri sklenitvi ene (in ne več) pogodbe (zakup ladje), ki se je iz leta v leto po opravljenih pogajanjih (v celotnem obdobju od 1994 do 2000, razen v letu 1999) med lastnikom ladje in tretjim podaljševala ter je kot posrednik na podlagi pogajanj sestavil dodatek k pogodbi?
(2) Če je treba ugotoviti, ali gre za pogodbo o trgovskem zastopanju, ali lahko na odgovor na prvo vprašanje vpliva več let izvrševano plačilo (provizija) v višini 2,5 % od zneska zakupnine in/ali dejstvo, da člen 7(1) Direktive omenja „sklenitev posla“ in pravico do provizije, „kadar je bil posel sklenjen s tretjo osebo, ki jo je [posrednik] že prej pridobil kot stranko pri sklepanju podobnih poslov“?
(3) Ali na odgovor na prvo vprašanje vpliva dejstvo, da člen 17 Direktive omenja pojem „stranke“ v množini in ne v ednini ?“
8.	Družba Poseidon Chartering in Komisija sta v postopku v skladu s členom 23 Statuta Sodišča vložili pisna stališča.
9.	Sodno tajništvo Sodišča je z dopisom Rechtbank pozvalo, naj se izjasni, ali vztraja pri vprašanju za predhodno odločanje kljub sklepu Sodišča z dne 6. marca 2003 v zadevi Abbey Life (C-449/01), v katerem je Sodišče menilo, da ni razumnega dvoma, da se Direktiva ne uporablja za neodvisne posrednike, ki so pooblaščeni za pogajanja za sklenitev pogodb glede storitev.(3)
10.	Rechtbank je v odgovoru vztrajalo pri svojem predlogu za razlago nekaterih pojmov iz Direktive z utemeljitvijo, da je nizozemsko pravo s prenosom Direktive v nacionalno pravo razširilo področje uporabe pojma „trgovski zastopnik“ na pogodbe glede storitev. Vseeno meni, da „dejstvo, da je bila Direktiva vzorec nizozemski ureditvi, ki pogodbo o trgovskem zastopanju opredeljuje širše, ne pomeni, da je za razlago določenih pojmov iz Direktive nujno, da se postopek pred predložitvenim sodiščem nanaša zgolj na ožji pojem trgovski zastopnik/pogodba o trgovskem zastopanju.“
IV – Analiza
A – Uvodne ugotovitve
11.	Najprej je treba presoditi dopustnost vprašanja za predhodno odločanje glede na to, da se Direktiva kot taka uporablja zgolj za posle prodaje in nakupa blaga(4), medtem ko pa je pogodba, ki je predmet presoje v postopku v glavni stvari, pogodba o opravljanju storitev (oziroma pogodba o zakupu plovila).
12.	Kot sem že navedel, ni sporno, da je področje uporabe upoštevne nizozemske zakonodaje glede trgovskega zastopnika širše od področja uporabe Direktive, saj se uporablja tako za posle z blagom kot tiste v zvezi s storitvami.
13.	Menim, da bi moralo Sodišče odgovoriti na zastavljena vprašanja. V zvezi s tem je pomembna sodna praksa Sodišča iz zadev Leur-Bloem, Giloy, Kofisa in BIAO, ki so se nanašala na vprašanja za predhodno odločanje, ki niso neposredno urejena s pravom Skupnosti, ampak na primere, v katerih je država članica nacionalno zakonodajo izenačila s pravom Skupnosti.(5) Tako je Sodišče v zadevi Leur-Bloem odločilo, da:
„[…] je Sodišče pristojno za razlago prava Skupnosti v skladu s členom [234] Pogodbe ES, če zadevni položaj ni neposredno urejen v pravu Skupnosti, ampak je nacionalna zakonodaja pri prenosu določb direktive v domače pravo določila enako obravnavo primerov, ki so povsem notranjega značaja, in tistih, ki so urejeni z direktivo, tako da je domača zakonodaja izenačena s pravom Skupnosti“.(6)
14.	Sodišče je bilo pozorno pri razlikovanju primerov, kot so tisti iz zadeve Kleinwort Benson,(7) v katerih pravilo prava Skupnosti kot tako ni bilo zavezujoče za nacionalno sodišče pri uporabi nacionalne zakonodaje; veljavna nacionalna zakonodaja je dejansko izrecno določala, da mora država članica sprejeti spremembe, ki „naj povzročijo razlikovanje“ med to zakonodajo in pravili prava Skupnosti (v tistem primeru Bruseljske konvencije).
15.	Jasno je, da je v takih primerih glede dopustnosti vprašanja za predhodno odločanje odločilno dejstvo, ali se lahko postopek v glavni stvari dejansko zaključi z uporabo spornega pravila prava Skupnosti. Če bi bilo tako, bi bila enotna razlaga upoštevnih pojmov Skupnosti prek postopka za predhodno odločanje „zagotovo v interesu Skupnosti […] za preprečevanje prihodnjih razlik v razlagi“.(8) Vendar pa je moralo nacionalno sodišče ob upoštevanju omejitev, ki so morda z nacionalno zakonodajo bile določene za uporabo prava Skupnosti glede notranjih primerov, presoditi primeren obseg vprašanja za predhodno odločanje. (9)
16.	Po mojem mnenju se lahko naveden zaključek vsaj toliko utemeljeno uporabi tudi v obravnavanem primeru. Kot je pojasnjeno v predložitvenem sklepu in v sledečem dopisovanju s sodiščem Rechtbank, je bil namen zadevne nizozemske zakonodaje in še vedno je, čeprav je njeno področje uporabe širše od tistega iz Direktive, saj se nanaša tudi na posle glede storitev, prenos in preslikava določb Direktive. Poleg tega se ta zadeva očitno nanaša na razlago pojma prava Skupnosti, in sicer pojma „trajnega pooblastila“. Čeprav lahko teoretično nizozemska sodišča ta pojem razlagajo različno v zvezi s pogodbo o trgovskem zastopanju glede blaga in storitev, je Rechtbank v svojem dopisovanju s Sodiščem izpostavilo, da se želi izogniti razlikovanju med tema področjema. Pomembno je tudi, da se je nizozemski zakonodajalec z razširitvijo področja uporabe zakonodaje o trgovskem zastopniku na storitve želel izogniti primeru, v katerem bi dva „podobna [vendar ne enaka] predpisa obstajala hkrati, kar bi lahko povzročalo zmedo“.(10)
17.	Hkrati opozarjam, da sta stranki, ki sta Sodišču predložili pisna stališča, namreč družba Poseidon in Komisija, Sodišču predlagali, naj odgovori na vprašanja Rechtbank.
18.	Zato menim, da bi v interesu enotne razlage prava Skupnosti Sodišče moralo odgovoriti na zastavljena vprašanja predložitvenega sodišča.
B – Prvo vprašanje
19.	Predložitveno Sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali se lahko pojem trgovskega zastopnika iz člena 1(2) Direktive razširi tudi na neodvisnega posrednika, ki je sodeloval pri sklenitvi ene same pogodbe o zakupu plovila (in ne pri več pogodbah), ki se je od leta 1994 do leta 2000 iz leta v leto podaljševala (z izjemo leta 1999) po pogajanjih med lastnikom plovila in tretjim in katerih rezultat je bil zapisan v dodatku k pogodbi, ki ga je sestavil posrednik.
20.	Iz predložitvenega sklepa jasno izhaja, da predložitveno so dišče v bistvu sprašuje, ali dejstvo, da je zastopnik sodeloval pri sklenitvi zgolj ene pogodbe, zadostuje za uporabo Direktive.
21.	Očitno je odgovor na to vprašanje odvisen od razlage člena 1(2) Direktive in zlasti od razlage pojma „trajno pooblastilo“ (nizozemsko „permanent is belast“; francosko „chargé de façon permanente“).
22.	Pri razlagi tega pojma je po mojem mnenju pomembno ločiti med primerom, v katerem je naročitelj neodvisnega zastopnika pooblastil za posredovanje pri sklenitvi ene same pogodbe, in primerom, v katerem je naročitelj takega zastopnika pooblastil za posredovanje pri sklenitvi pogodbe in njenih nadaljnjih podaljšanj.
23.	Očitno je, da prvega primera ni mogoče opredeliti kot „trajno pooblastilo“. Če bi zastopnika, ki je pooblaščen za pogajanja pri sklenitvi ene same pogodbe, uvrstili v ta okvir, bi pojem „trajno“ izgubil vsakršen pomen.
24.	Nasprotno, po mojem mnenju mora drugi primer – ko je zastopnik odgovoren za posredovanje pri sklenitvi pogodbe in njena podaljšanja – po logiki stvari spadati v ta okvir. Menim, da „trajno“ pooblastilo pomeni zgolj to, da je zastopnik odgovoren bodisi za posredovanje pri sklenitvi več kot ene vrste pogodb bodisi pri (ponovnih) pogajanjih glede iste pogodbe, do katerih pride več kot enkrat. To izhaja iz same narave „pooblastila“, ki v bistvu pomeni, da zastopnik z ravnanjem za račun naročitelja vpliva na njegov pravni položaj. Glede na to, da lahko zastopnik, ki je pooblaščen za podaljšanje ali ponovno pogajanje za sklenitev pogodbe, na naročiteljev pravni položaj vpliva več kot enkrat, se mi zdi logično, da to pomeni „trajno pooblastilo“.
25.	To dobesedno razlago podpira tudi namen Direktive, ki je v približevanju pravil držav članic glede trgovskega zastopnika do take mere, ki se zahteva za pravilno delovanje skupnega trga, da se zlasti „zagotovi najnižja raven socialne varnosti trgovskim zastopnikom“,(11) da se zagotovi varnost trgovinskih poslov in da se odstranijo ovire čezmejnim sporazumom v zvezi s trgovskim zastopanjem.(12) Če bi imel naročitelj pri podaljšanju pogodbe možnost izbrati drugo pogodbeno stranko namesto prvotne, bi se direktiva za zastopnika uporabljala le, če bi se pogodba podaljšala z drugo pogodbeno stranko, ne pa, če bi se naročitelj odločil, da se podaljša s prvotno, in to bi lahko pomenilo samovoljno ogrožanje socialne varnosti zastopnikov.
26.	V zvezi s tem je vredno poudariti, da je Komisija v prvotnem predlogu navedla, da se Direktiva ne uporablja za posrednike, katerih pooblastilo je bilo omejeno na posredovanje ali na sklenitev enega ali več določenih poslov v imenu zgolj enega naročitelja.(13) Poudariti je treba, da je Svet to določbo umaknil iz končne različice.
27.	Opozarjam tudi, da je Sodišče, ki je v svojih sodbah odločilo, da zgolj vpis v register ne more biti pogoj, da bi se za pogodbo o trgovskem zastopanju uporabila Direktiva, poudarilo, da se samo zahteve, izrecno navedene v členu 1(2) Direktive, štejejo kot pogoji, da se Direktive uporablja in jih varuje.(14)
28.	Dodal bi, da čeprav se besedi „stranka“ in „pogodba“ (in njune ustreznice) v Direktivi pojavljata tako v ednini kot v množini, pa to po mojem mnenju ne more biti odločilno za razlago pojma trajnega pooblastila. Ta pojma se ne pojavljata v poglavju Direktive, ki opredeljuje njeno področje uporabe, ampak v določbah Direktive, ki urejajo na primer pravice in obveznosti trgovskih zastopnikov ter provizije, ki jim pripadajo. Nič ne nakazuje na to, da bi bil njun namen vplivati na področje uporabe Direktive. Že samo dejstvo, da se navedena pojma enkrat uporabljata v ednini in drugič v množini, pomeni, da ne vodita do sklepčnega odgovora na to vprašanje.(15)
29.	Zaradi navedenih razlogov menim, da bi se moral odgovor na prvo vprašanje predložitvenega sodišča glasiti, da se pojem trgovskega zastopnika razteza na posrednike s trajnim pooblastilom za posredovanje pri pogajanjih za sklenitev pogodb in njihovo podaljšanje.
C – Drugo vprašanje
30.	Predložitveno Sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali lahko na odgovor na prvo vprašanje vpliva dejstvo, da je bilo izplačano nadomestilo (provizija) v višini 2,5 % zakupne cene in/ali da člen 7(1) Direktive govori o „sklenit[vi] posla“ in pravici do provizije, „kadar je bil posel sklenjen s tretjo osebo, ki jo je [posrednik] že prej pridobil kot stranko pri sklepanju podobnih poslov.“
31.	Prvič, člen 2(1) Direktive glede pomembnosti plačila provizije določa, da se določbe te direktive ne uporabljajo za trgovske zastopnike, ki za svojo dejavnost ne prejemajo plačila. Kakršnokoli plačilo je tako predpostavka za uporabo Direktive. Vendar je iz besedila členov 1 in 2 očitno, da je zahteva po trajnem pooblastilu v smislu, kot je opisan v mojem odgovoru na prvo vprašanje, neodvisen in samostojni nujni pogoj, da se Direktiva uporabi za zastopnika.
32.	Iz navedenega sledi, da me ne prepriča trditev družbe Poseidon, ki meni, da zgolj dejstvo, da je bila plačana provizija, pomeni obstoj pogodbe o trgovskem zastopanju. Dejstvo, da je bila provizija plačana, samo po sebi ne vpliva na ločeno vprašanje, ali obstaja trajno pooblastilo.
33.	Drugič, glede upoštevnosti pojmov „sklenitev posla“ iz člena 7(1) Direktive in obstoja pravice do provizije, „kadar je bil posel sklenjen s tretjo osebo, ki jo je [posrednik] že prej pridobil kot stranko pri sklepanju podobnih poslov“, iz razlogov, ki sem jih že pojasnila v točki 27, menim, da navedena pojma nista odločilna za odgovor na prvo vprašanje. Še zlasti uporaba ednine v tej točki logično izhaja iz pomena celotnega odstavka, katerega bistvo je, da je trgovski zastopnik upravičen do provizije za posle, ki so v pogodbeno zajetem obdobju bili bodisi (1) sklenjeni kot rezultat njegovega ravnanja bodisi (2) sklenjeni s tretjo osebo, ki jo je že prej pridobil kot stranko pri sklepanju podobnih poslov. Po mojem mnenju to ne pomeni, da bi se zakonodajalec Skupnosti kakorkoli izrekel glede dileme, izražene s prvim vprašanjem.
34.	Odgovor na drugo vprašanje bi se zato moral glasiti, da na odgovor na prvo vprašanje ne vplivata dejstvi, da je bilo izplačano nadomestilo (provizija) v višini 2,5 % zakupne cene ali da člen 7(1) Direktive opredeljuje pojma „sklenitev posla“ in pravico do provizije, „kadar je bil posel sklenjen s tretjo osebo, ki jo je [posrednik] že prej pridobil kot stranko pri sklepanju podobnih poslov “.
D – Tretje vprašanje
35.	Predložitveno Sodišče s tretjim vprašanjem sprašuje, ali na odgovor na prvo vprašanje vpliva dejstvo, da člen 17 – in zlasti člen 17(2)(a) – Direktive opredeljuje pojem „stranke“ v množini in ne v ednini.
36.	Iz razlogov, pojasnjenih v točki 27 zgoraj, bi na to vprašanje odgovoril negativno. Dodajam, da je pojem iz člena 17(2)(a) „stranke“ v vsakem primeru zgolj hipotetičen, saj opisuje okoliščine, v katerih je trgovski zastopnik, za katerega se uporablja Direktiva, upravičen do nadomestila. Zato takšen pojem ne vpliva na odgovor na prvo vprašanje.
V – Predlog
37.	Zaradi navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje Rechtbank Utrecht odgovori:
__Pojem ‚trgovskega zastopnika‘ v smislu Direktive Sveta 86/653/EGS z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih se nanaša tudi na posrednike, ki so trajno pooblaščeni za posredovanje pri sklenitvi pogodbe in njena podaljšanja, ne glede na dejstvo, da se člen 7(1) Direktive sklicuje na pojem ‚sklenitev posla‘ in da je v členu 17(2)(a) Direktive zapisan pojem ‚stranke‘ v množini. Presoja obstoja trajnega pooblastila ni odvisna od vprašanja, ali je bila provizija plačana.“
(1) .
(2)  –	Direktiva Sveta 86/653/EGS z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih (UL L 382, str. 17).
(3)  –	Sklep Sodišča z dne 6. marca 2003 v zadevi Abbey Life (C-449/01, UL 1986, L 146, str. 13).
(4)  –	Glej zgoraj v opombi 3 navedeni člen 1(2) Direktive in sklep Sodišča v zadevi Abbey Life.
(5)  –	Sodbe z dne 17. julija 1997 v zadevi Leur-Bloem (C-28/95, Recueil, str. I-4161), v zadevi Giloy (C-130/95, Recueil, str. I-4291), v zadevi Kofisa (C-1/99, Recueil, str. I-207) in v zadevi BIAO (C-306/99, Recueil, str. I-1).
(6)  –	Zgoraj v opombi 5 navedena sodba Leur-Bloem, točka 34.
(7)  –	Sodba z dne 28. marca 1995 v zadevi Kleinwort Benson (C-346/93, Recueil, str. I-615).
(8)  –	V opombi 5 navedena sodba Leur-Bloem, točka 32.
(9)  –	V opombi 5 navedena sodba Leur-Bloem, točka 33.
(10)  –	Glej zadevo F.M. Smit, De Agentuurovereenkomst tussen handelsagent en principaal, str. 26, opomba 31.
(11)  –	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Légerja v zadevi Ingmar (C-381/98, Recueil, str. I-9305, točka 50) in v zadevi Bellone (C-215/97, Recueil, str. I-2191, točka 13).
(12)  –	Uvodna izjava 3 Direktive.
(13)  –	Predlog Direktive Sveta o usklajevanju zakonodaje držav članic o (samozaposlenih) trgovskih zastopnikih, COM/76/670 konč. (UL 1977, C 13, str. 2, člen 3(3)).
(14)  –	Glej na primer v opombi 11 navedeno sodbo Bellone, točka 13, in po analogiji sklep Sodišča z dne 10. februarja 2004 v zadevi Mavrona (C-85/03, Recueil, str. I‑1573, točka 15).
(15)  –	Glej na primer člen 3(2) (__posl[i]“), člen 7(1) (__sklenitev posla“), člen 7(2) (__poslel, sklenjen“) in člen 17(2) (__stranke“).