Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 12. marca 2026(1)
Zadeva C-660/24
Evropska komisija
proti
Madžarski
„ Neizpolnitev obveznosti države članice – Člen 258 PDEU – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Direktiva 2013/48/EU – Pravica do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku – Člen 3(3)(b) – Pravica do navzočnosti odvetnika pri zaslišanju – Člen 3(6)(b) – Začasno odstopanje, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek – Člen 9 – Odpoved pravici – Nacionalna zakonodaja, ki določa, da se osumljene ali obdolžene osebe zaslišijo brez odvetnika, če ta ne pride v določenem roku – Nepravilen prenos “
I.      Uvod
1.        V obravnavani zadevi je Evropska komisija proti Madžarski začela postopek za ugotavljanje kršitev na podlagi člena 258 PDEU, ker ta ni izpolnila obveznosti na podlagi prava Unije, da pravilno prenese nekatere določbe Direktive 2013/48/EU,(2) ki se nanašajo na pravico do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku.
2.        Zadeva v bistvu izvira iz temeljnega nesoglasja med Komisijo in Madžarsko ter Češko republiko, ki je intervenientka v tem postopku, glede tega, kako je treba razlagati pravico do dostopa do odvetnika in odstopanja od te pravice iz določb členov 3(3) in (6) Direktive 2013/48.
3.        Podobno vprašanje je pred Sodiščem tudi v zadevi C‑681/24, Komisija/Češka republika, v kateri bodo moji sklepni predlogi predstavljeni istega dne.
4.        Dodatni očitek v obravnavani zadevi se nanaša na nepravilen prenos določb člena 9 Direktive 2013/48 o odpovedi pravici do dostopa do odvetnika.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
5.        Člen 3 Direktive 2013/48, naslovljen „Pravica do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku“, določa:
„1.      Države članice osumljenim in obdolženim osebam zagotovijo pravico do dostopa do odvetnika tako hitro in na takšen način, da se zadevnim osebam omogoči dejansko in učinkovito uveljavljanje njihove pravice do obrambe.
[…]
3.      Pravica do dostopa do odvetnika zajema naslednje:
(a)      države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico do zasebnega srečanja in komunikacije z odvetnikom, ki jih zastopa, tudi preden jih zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ;
(b)      države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico, da je njihov odvetnik navzoč pri njihovem zaslišanju in pri njem aktivno sodeluje. Takšno sodelovanje je v skladu s postopki iz nacionalnega prava, če se s tem ne posega v učinkovito uveljavljanje in v bistvo zadevne pravice. Kadar odvetnik sodeluje pri zaslišanju, se to evidentira po postopku za evidentiranje v skladu s pravom zadevne državne [države] članice;
[…]
6.      V izjemnih okoliščinah in samo v predkazenskem postopku lahko države članice začasno odstopajo od uporabe pravic iz odstavka 3, kolikor je to glede na posebne okoliščine zadeve upravičeno na podlagi enega ali obeh naslednjih nujnih razlogov:
(a)      kadar je nujno odvrniti resne škodljive posledice za življenje, svobodo ali telesno nedotakljivost osebe;
(b)      kadar je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek.“
6.        Člen 9 Direktive 2013/48, naslovljen „Odpoved pravici“, določa:
„1.      Brez poseganja v nacionalno pravo, ki določa obvezno navzočnost ali pomoč odvetnika, države članice v zvezi z vsakršno odpovedjo pravici iz členov 3 in 10 zagotovijo:
(a)      da je bila osumljena ali obdolžena oseba ustno ali pisno v preprostem in razumljivem jeziku jasno in dovolj dobro obveščena o vsebini zadevne pravice ter morebitnih posledicah odpovedi tej pravici ter
(b)      da je bila odpoved pravici dana prostovoljno in nedvoumno.
2.      Odpoved pravici, ki je lahko dana pisno ali ustno, in okoliščine, v katerih je bila dana, se evidentirajo po postopku za evidentiranje v skladu s pravom zadevne države članice.
3.      Države članice zagotovijo, da lahko osumljene ali obdolžene osebe naknadno prekličejo odpoved pravici v kateri koli fazi kazenskega postopka in da so seznanjene s to možnostjo. Takšen preklic začne učinkovati od trenutka preklica.“
B.      Madžarska zakonodaja
7.        Člen 387(3) a büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (zakon št. XC iz leta 2017 o zakoniku o kazenskem postopku, v nadaljevanju: zakonik o kazenskem postopku) določa:
„Če osumljenec ali oseba, za katero obstaja utemeljen sum storitve kaznivega dejanja, želi pooblastiti odvetnika ali če preiskovalni organ ali državni tožilec imenuje odvetnika, preiskovalni organ ali državno tožilstvo o tem nemudoma obvesti odvetnika in odloži zaslišanje osumljenca do njegovega prihoda, vendar vsaj dve uri pozneje. Če v tem času:
(a)      odvetnik ne pride ali
(b)      osumljenec ali oseba, za katero obstaja utemeljen sum storitve kaznivega dejanja, po posvetovanju z odvetnikom privoli v začetek zaslišanja,
preiskovalni organ ali državno tožilstvo začne zasliševati osumljenca.“
III. Predhodni postopek in postopek pred Sodiščem
8.        Komisija je 12. novembra 2021 v skladu s členom 258 PDEU Madžarski poslala opomin, saj je menila, da so bile nekatere določbe Direktive 2013/48, vključno s členom 3(6)(b) in členom 9 te direktive, nepravilno prenesene, in to državo članico pozvala, naj v dveh mesecih predloži pripombe.
9.        Madžarska je 12. januarja 2022 odgovorila na ta opomin in prerekala trditve Komisije.
10.      Komisija je 14. julija 2023 na Madžarsko naslovila obrazloženo mnenje, v katerem je trdila, da člen 3(6)(b) in člen 9 Direktive 2013/48 še vedno nista pravilno prenesena, in jo pozvala, naj se v dveh mesecih od prejema obrazloženega mnenja uskladi z njim.
11.      Madžarska je 13. septembra 2023 odgovorila na obrazloženo mnenje in vztrajala, da je člen 3(6)(b) in člen 9 Direktive 2013/48 pravilno prenesla.
12.      Zato je Komisija 10. oktobra 2024 na podlagi člena 258 PDEU pri Sodišču vložila to tožbo. Sodišču predlaga, naj:
–        ugotovi, da Madžarska ni izpolnila obveznosti iz člena 3(6)(b) v povezavi s členom 3(3) in členom 9 Direktive 2013/48, ker teh določb ni pravilno prenesla, in
–        Madžarski naloži plačilo stroškov postopka.
13.      Madžarska v odgovoru na tožbo, vloženem 23. decembra 2024, Sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne kot neutemeljeno in
–        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.
14.      Komisija in Madžarska sta 17. februarja 2025 oziroma 28. marca 2025 vložili tudi repliko in dupliko.
15.      Predsednik Sodišča je 7. februarja 2025 Češki republiki dovolil, da v obravnavani zadevi intervenira v podporo predlogom Madžarske.
16.      Zaradi podobnosti med obravnavano zadevo in zadevo C‑681/24, Komisija/Češka republika, je Sodišče v skladu s členom 77 Poslovnika v teh dveh zadevah opravilo skupno obravnavo. Ta obravnava je potekala 10. decembra 2025, na njej pa so Komisija, Madžarska in Češka republika ustno predstavile stališča.
IV.    Analiza
17.      Moja analiza je razdeljena na tri glavne dele. Prvič, menim, da je koristno podati nekaj uvodnih ugotovitev glede Direktive 2013/48 in njenega mesta pri območju svobode, varnosti in pravice (OSVP) (A). Drugič, preučila bom utemeljenost prvega očitka, ki se nanaša na kršitev člena 3(6)(b) v povezavi s členom 3(3) Direktive 2013/48 (B). Tretjič, preučila bom utemeljenost drugega očitka, ki se nanaša na kršitev člena 9 Direktive 2013/48 (C).
18.      Na podlagi te analize sem prišla do zaključka, da sta oba očitka utemeljena.
A.      Uvodne ugotovitve o Direktivi 2013/48 in OSVP
19.      Za začetek, kot sem že omenila v prejšnjih sklepnih predlogih,(3) je Evropska unija na podlagi svoje pristojnosti po členu 82(2)(b) PDEU sprejela več direktiv za vzpostavitev minimalnih pravil o pravicah posameznikov v kazenskem postopku. Ta sklop šestih direktiv vključuje Direktivo 2013/48.(4)
20.      Te direktive se včasih imenujejo direktive o načrtu, saj je njihovo sprejetje sprožila Resolucija Sveta o načrtu za krepitev procesnih pravic osumljenih ali obtoženih oseb v kazenskih postopkih iz leta 2009.(5) Ta resolucija je bila odobrena s Stockholmskim programom Evropskega sveta o OSVP,(6) v katerem je bilo potrjeno, da je „[z]aščita pravic osumljenih in obtoženih oseb v kazenskem postopku […] temeljna vrednota Unije, ki je ključnega pomena za ohranitev medsebojnega zaupanja med državami članicami in zaupanja javnosti v Unijo“.(7)
21.      Kakor je razvidno iz uvodnih izjav Direktive 2013/48,(8) je namreč razlog za določitev skupnih minimalnih pravil o kazenskoprocesnih pravicah posameznikov v teh direktivah krepiti medsebojno zaupanje v nacionalne kazenskopravne sisteme „kot podlago za vzajemno priznavanje, ki je prav tako temeljni kamen vzpostavljanja območja svobode, varnosti in pravice“.(9) Namen takih pravil je tudi odpraviti ovire za prosto gibanje državljanov v Evropski uniji in nadgraditi standarde glede pravice do poštenega sojenja in pravice do obrambe, ki ju zagotavljata zlasti člen 47 in člen 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), pa tudi primerljive določbe člena 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP).(10)
22.      Direktiva 2013/48 določa skupna minimalna pravila glede pravice osumljenih in obdolženih oseb do dostopa do odvetnika v vseh fazah kazenskega postopka.(11) Ta pravica je temeljna za pošteno sojenje(12) in pripomore k zagotovitvi spoštovanja drugih pravic v kazenskem postopku.(13)
23.      Pravica do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku je izražena v členu 3 Direktive 2013/48.
24.      Člen 3(1) Direktive 2013/48 določa „osnovno načelo“, da imajo osumljene in obdolžene osebe pravico do dostopa do odvetnika tako hitro in na takšen način, da se jim omogoči dejansko in učinkovito uveljavljanje njihove pravice do obrambe.(14)
25.      V členu 3(2) Direktive 2013/48 je načelo natančneje opredeljeno glede trenutka, od katerega mora biti zadevna pravica zagotovljena, kar vključuje tudi zaslišanje od organov.(15)
26.      To načelo je dalje izpopolnjeno v členu 3(3) Direktive 2013/48, ki opredeljuje vsebino pravice do dostopa do odvetnika. Natančneje, člen 3(3)(a) od držav članic zahteva, da zagotovijo, da imajo osumljene in obdolžene osebe pravico do zasebnega srečanja in komunikacije s svojim odvetnikom, tudi pred zaslišanjem,(16) člen 3(3)(b) pa od držav članic zahteva, da zagotovijo, da imajo take osebe pravico, da je njihov odvetnik navzoč pri njihovem zaslišanju in pri njem aktivno sodeluje.(17)
27.      V skladu s členom 3(6) Direktive 2013/48 lahko države članice začasno odstopajo od pravic iz člena 3(3) te direktive „v izjemnih okoliščinah in samo v predkazenskem postopku“, kadar je to upravičeno v „posebnih okoliščinah zadeve“ in na podlagi „nujnih razlogov“, in sicer (a) „kadar je nujno odvrniti resne škodljive posledice za življenje, svobodo ali telesno nedotakljivost osebe“ ali (b) „kadar je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek“. Vsako začasno odstopanje na podlagi člena 3(6) Direktive 2013/48 mora biti tudi v skladu s splošnimi pogoji iz člena 8 te direktive.(18)
28.      Člen 9 Direktive 2013/48, na katerega se prav tako nanaša obravnava zadeva, določa posebne zahteve, ki morajo biti izpolnjene, da se osumljene in obdolžene osebe lahko odpovejo pravici do dostopa do odvetnika.(19) Člen 9(1) te direktive v bistvu določa dva pogoja,(20) in sicer, prvič, da so bile te osebe v preprostem in razumljivem jeziku jasno in dovolj dobro obveščene o vsebini pravice do dostopa do odvetnika ter morebitnih posledicah odpovedi tej pravici, in drugič, da je bila odpoved pravici dana prostovoljno in nedvoumno. Člen 9(2) Direktive 2013/48 dalje določa, da mora biti odpoved evidentirana, člen 9(3) te direktive pa določa, da lahko te osebe naknadno prekličejo odpoved pravici v kateri koli fazi kazenskega postopka in da morajo biti seznanjene s to možnostjo.
29.      Bistvo te zadeve je v razliki glede tega, kako Komisija na eni strani ter Madžarska in Češka republika na drugi razumejo vsebino pravice do dostopa do odvetnika in mogoča odstopanja od te pravice.
30.      V bistvu, in preden podrobneje pojasnim stališča strank, Komisija vsebino pravice do dostopa do odvetnika, kakor je določena v Direktivi 2013/48, razlaga tako, da praviloma zahteva navzočnost odvetnika pri zaslišanju in da sta edini izjemi od tega pravila (tj. ko se smejo osumljene ali obdolžene osebe zaslišati brez navzočega odvetnika) primera, opredeljena v členu 3(6) te direktive. Poleg tega naj bi se te osebe lahko pravici do navzočnosti odvetnika odpovedale pod pogoji, ki jih določa člen 9 te direktive. Nasprotno pa Madžarska in Češka republika trdita, da je pravica do dostopa do odvetnika uresničena, ko je tem osebam dana možnost, da je navzoč odvetnik. Zato naj možnost zaslišanja, če odvetnik ne pride v določenem roku, ne bi bila odstopanje od pravice do dostopa do odvetnika. Poleg tega, kot bom pojasnila glede drugega očitka, Madžarska zavzema stališče, da se pravici do dostopa do odvetnika, kakor jo sama razlaga, v okviru njenega pravnega sistema ni mogoče odpovedati, in zato meni, da ji člena 9 Direktive 2013/48 ni bilo treba prenesti v nacionalno zakonodajo.
B.      Prvi očitek: kršitev člena 3(6)(b) v povezavi s členom 3(3) Direktive 2013/48
1.      Povzetek trditev strank
31.      Komisija s prvim očitkom trdi, da je Madžarska nepravilno prenesla člen 3(6)(b) v povezavi s členom 3(3) Direktive 2013/48, ker člen 387(3) zakonika o kazenskem postopku (v nadaljevanju: sporna madžarska zakonodaja) na splošno dovoljuje, da organi osumljene ali obdolžene osebe zaslišijo brez navzočnosti odvetnika, če ta ne pride v določenem roku. Ta zakonodaja naj bi bila v nasprotju s členom 3(3) navedene direktive, glede na katerega morajo imeti take osebe pravico do dostopa do odvetnika, pri čemer navedena zakonodaja naj ne bi izpolnjevala pogojev za odstopanje od te pravice zaradi preprečitve resnega tveganja za kazenski postopek na podlagi člena 3(6)(b) te direktive.(21)
32.      Komisija trdi, da je pravica osumljenih in obdolženih oseb do komunikacije z odvetnikom pred zaslišanjem in do zaslišanja v navzočnosti odvetnika, kot je to določeno v točkah (a) in (b) iz člena 3(3) Direktive 2013/48 brezpogojna ter da člen 3(6) te direktive dovoljuje začasna odstopanja od te pravice, ki so omejena na izjemne okoliščine posamezne zadeve. Možnost izvedbe zaslišanja brez odvetnika po določenem roku, kakor jo določa sporna madžarska zakonodaja, naj bi tako odstopala od pravice do dostopa do odvetnika in naj ne bi izpolnjevala nobene od zahtev iz člena 3(6)(b) te direktive, ki ga je zakonodajalec Unije zasnoval kot ozko izjemo od splošnega načela, da imajo osumljene in obdolžene osebe pravico do dostopa do odvetnika pred in med zaslišanjem. Kot je Komisija poudarila na obravnavi, je Direktiva 2013/48 še vedno kršena ne glede na to, ali bi se za sporna madžarska zakonodaja štelo, da je v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP).
33.      Komisija med drugim poudarja, da morajo države članice v skladu s členom 3(3)(b) Direktive 2013/48 zagotoviti navzočnost odvetnika pri zaslišanju, razen če so izpolnjene zahteve iz člena 3(6) te direktive ali se oseba odpove pravici do dostopa do odvetnika v skladu s členom 9 te direktive. Člen 3(3)(b) naj bi bilo treba razumeti kot fizično navzočnost odvetnika, sporna madžarska zakonodaja pa naj bi očitno pomenila izjemo od pravice do dostopa do odvetnika, ki se na splošno uporablja za vse primere, ko odvetnik ne pride v določenem roku, in naj bi resno ogrožala dejansko in učinkovito uveljavljanje te pravice. Sklicevanje na nacionalno pravo v členu 3(3)(b) naj se ne bi nanašalo na navzočnost odvetnika, temveč le na način njegovega sodelovanja, nacionalni organi pa naj bi imeli na voljo druga sredstva, da preprečijo zamude in morebitne zlorabe, kot je imenovanje odvetnika za osebo, če menijo, da je pomembno izvesti zaslišanje.
34.      Madžarska trdi, da je sporna madžarska zakonodaja v skladu s členom 3(3) Direktive 2013/48 in ne pomeni odstopanja v smislu člena 3(6) te direktive. Člen 3(3)(b) te direktive naj ne bi zahteval, da je odvetnik vedno fizično navzoč pri zaslišanju, temveč le, da morajo imeti osumljene ali obdolžene osebe dostop do odvetnika, če to želijo. Iz določb Direktive 2013/48 naj bi izhajalo, da jim je treba dati možnost, da imajo odvetnika, vendar naj to ne bi pomenilo, da zaslišanje ne more potekati brez odvetnika, če se nanj ne želijo zanašati.
35.      Za Madžarsko odstopanje od pravice iz člena 3(3)(b) Direktive 2013/48 obstaja, če osebe ne morejo izbrati odvetnika ali uveljavljati pravice do dostopa do odvetnika; ko pa jim je enkrat dana možnost da je odvetnik navzoč, naj nenavzočnost odvetnika med zaslišanjem ne glede na vzrok ne bi pomenila odstopanja na podlagi člena 3(6) te direktive. Ta člen naj bi se prej nanašal na položaj, v katerem morajo organi začeti zasliševanje osebe, čeprav odvetnik sploh ni bil obveščen. Sporna madžarska zakonodaja naj torej ne bi bila odstopanje od člena 3(6), saj naj organov ne bi izvzemala od obveznosti obvestitve odvetnika, in naj ne bi omejevala možnosti oseb, da v kateri koli fazi postopka pooblastijo odvetnika po svoji izbiri ali zahtevajo imenovanje odvetnika. Kot je Madžarska poudarila na obravnavi, ta zakonodaja izjemoma dovoljuje zaslišanje osumljencev brez odvetnika po najmanj dveh urah, iztek tega roka pa ne pomeni začetka zaslišanja, saj lahko oseba zavrne izjavo, potem ko je bila obveščena o svojih pravicah.
36.      Madžarska med drugim poudarja, da je iz besedila člena 3(3)(b) Direktive 2013/48 („Kadar odvetnik sodeluje pri zaslišanju“) jasno, da odvetnik ne sodeluje vedno pri zaslišanju, ter da se sklicevanje na nacionalno pravo v tej določbi nanaša na navzočnost in sodelovanje odvetnika. Razlaga Komisije naj bi v praksi vodila do tega, da bi bila navzočnost odvetnika pri zaslišanju oseb obvezna, razen če se oseba temu odpove. To naj bi imelo negativne posledice za kazenski postopek, saj naj bi ga odvetnik lahko oviral s svojo neudeležbo, osumljenci pa naj bi bili v mnogih primerih v slabšem položaju. Kot je Madžarska navedla na obravnavi, morata biti sporočitev sumov in zaslišanje osumljencev opravljena v 24 urah po začetku pridržanja, torej bi, če bi to preprečila že sama nenavzočnost odvetnika, to vodilo do neupoštevanja rokov, prekinitve postopka in izpustitve storilcev kaznivih dejanj, sodna praksa ESČP pa ne nalaga absolutne zahteve po navzočnosti.
37.      Češka republika dodaja, da je dejstvo, da odvetnik ni vedno navzoč pri zaslišanju, v skladu s sodno prakso ESČP,(22) po kateri ni odločilna navzočnost odvetnika pri zaslišanju, temveč to, ali je osumljena ali obdolžena oseba lahko učinkovito uveljavljala pravico do dostopa do odvetnika. Kot je poudarila na obravnavi, Direktiva 2013/48 od držav članic zahteva le, da zagotovijo zadostno možnost imeti odvetnika, in ne izključuje, da bi zaslišanje osumljenih ali obdolženih oseb potekalo brez navzočnosti odvetnika, na podlagi besedila, zgodovine nastanka in primerjave z Direktivo 2016/800 o otrocih pa Direktiva 2013/48 ne presega sodne prakse ESČP, saj njene določbe ustrezajo tej sodni praksi in v pripravljalnih delih ni takih znakov.
2.      Presoja
38.      Iz trditev strank je razvidno, kot sem na kratko pojasnila zgoraj (glej točki 29 in 30 teh sklepnih predlogov), da se prvi očitek pojavlja zaradi različnega razumevanja določb Direktive 2013/48. Spor se torej nanaša na razlago določb člena 3(3) in (6) Direktive 2013/48 ter na to, kako je treba razumeti pravico do dostopa do odvetnika med zaslišanjem iz člena 3(3)(b) te direktive. Sodišče teh vprašanj še ni neposredno obravnavalo.
39.      Menim, da je treba na podlagi besedila, zgodovine nastanka, konteksta in ciljev Direktive 2013/48 ter sodne prakse ESČP potrditi razlago Komisije o pomenu odstavkov 3 in 6 člena 3 Direktive 2013/48 ter razmerju med njima.
a)      Besedilo
40.      Kot eden od sestavnih delov pravice do dostopa do odvetnika iz člena 3(3)(b) te direktive izrecno zahteva, da države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe „pravico, da je njihov odvetnik navzoč pri njihovem zaslišanju in pri njem aktivno sodeluje“.(23)
41.      V uvodni izjavi 25 Direktive 2013/48 je natančneje navedeno: „Države članice bi morale zagotoviti, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico, da je njihov odvetnik navzoč in aktivno sodeluje pri zaslišanjih, ki jih opravijo policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ, vključno s sodnimi obravnavami.“(24)
42.      Po mojem mnenju in kot je navedla Komisija, navzočnost pomeni fizično navzočnost, torej imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico, da je njihov odvetnik osebno navzoč, ko jih zaslišijo organi.(25)
43.      Iz tega sledi, da člen 3(3)(b) Direktive 2013/48 določa splošno pravico osumljenih ali obdolženih oseb, da imajo odvetnika, ko jih organi zaslišujejo. Vendar ta pravica ni absolutna, torej je, kot določa navedena direktiva, mogoče od nje začasno odstopati v skladu s členom 3(6) te direktive ali se ji odpovedati v skladu s členom 9 navedene direktive.
44.      Kot je razsodilo Sodišče, so začasna odstopanja v Direktivi 2013/48 izčrpna.(26)
45.      Stranke iz te zadeve ne izpodbijajo, da sporna madžarska zakonodaja ne izpolnjuje vseh zahtev za morebitno začasno odstopanje, kot jih določa člen 3(6)(b) skupaj s členom 8 Direktive 2013/48, ki je, kakor je pojasnila Komisija, začasno odstopanje iz te direktive, ki bi se lahko uporabilo. Jasno je namreč, kot je utemeljila Komisija, da ta zakonodaja določa pravilo, ki se na splošno uporablja v primerih, ko odvetnik ne pride v določenem roku (vsaj) dveh ur, in torej ni omejeno na posamezne zadeve („kolikor je to glede na posebne okoliščine zadeve upravičeno“), kakor zahteva člen 3(6)(b), niti ni treba glede tega dokazati „nujnega razloga“, da „je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek“.
46.      Zato je po mojem mnenju sporna madžarska zakonodaja, ki na splošno dovoljuje zaslišanje osumljenih ali obdolženih oseb brez navzočnosti odvetnika zgolj zato, ker ta ni mogel priti v najkrajšem roku dveh ur, v nasprotju z določbami člena 3(3)(b) v povezavi s členom 3(6)(b) Direktive 2013/48.(27)
47.      Poleg tega je, kot je navedla Komisija in v nasprotju z argumenti Madžarske, treba poudariti, da se sklicevanje na nacionalno pravo v členu 3(3)(b) Direktive 2013/48 nanaša na aktivno sodelovanje odvetnika, in ne na samo navzočnost odvetnika. To je jasno iz besedila te določbe („Takšno sodelovanje je v skladu s postopki iz nacionalnega prava“) in uvodne izjave 25 te direktive („Takšno sodelovanje bi moralo biti v skladu s kakršnimi koli postopki iz nacionalnega prava, ki lahko urejajo sodelovanje odvetnika pri zaslišanjih“).
48.      Po mojem mnenju to ni v nasprotju z dejstvom, da je treba člen 3(3)(b) Direktive 2013/48 razlagati tako, da zahteva navzočnost in tudi aktivno sodelovanje; prej pomeni, da čeprav imajo države članice v skladu z Direktivo 2013/48 nekaj manevrskega prostora glede nacionalnih pravil, ki urejajo nekatere načine aktivnega sodelovanja odvetnika (pod pogojem, da se s takimi pravili „ne posega v učinkovito uveljavljanje in v bistvo“ te pravice), takega manevrskega prostora ni, ko gre za navzočnost, saj imajo osumljene ali obdolžene osebe praviloma pravico do dostopa do odvetnika med zaslišanjem v skladu s členom 3(3)(b) te direktive. Navzočnost pomeni navzočnost, odvetnik pa je bodisi tam bodisi ga ni.
49.      Dejstvo, da se člen 3(3)(b) Direktive 2013/48 nanaša na „njihovega odvetnika“, se ne sme razlagati tako, da se vedno nanaša na odvetnika, ki ga izberejo osumljene ali obdolžene osebe. Taka ubeseditev ne preprečuje, da bi, kot je opozorila Komisija, organi držav članic morebitno zlorabo pravice do dostopa do odvetnika, ki lahko ovira vodenje kazenskega postopka, obravnavali tako, da poskrbijo, da se za te osebe imenuje odvetnik, ki jim bo pomagal med zaslišanjem namesto izbranega odvetnika, ki ni mogel biti navzoč. Imenovani odvetnik potem postane „njihov odvetnik“.
b)      Zgodovina nastanka
50.      Češka republika je na obravnavi trdila, da Direktiva 2013/48 ureja pravico do dostopa do odvetnika, ne pa obvezne navzočnosti odvetnika, in da zgodovina nastanka te direktive kaže, da so bile določbe o obvezni navzočnosti odvetnika omenjene kot alternativa, vendar na koncu niso bile izbrane. Zavrnitev določb o obvezni navzočnosti odvetnika po njenem mnenju pomeni, da Direktiva 2013/48 ne zahteva, da mora biti odvetnik vedno navzoč pri zaslišanju.
51.      Po mojem mnenju ta argumentacija Češke republike temelji na napačnem razumevanju zahteve po obvezni navzočnosti odvetnika.
52.      Res je, da je bila v okviru zgodovine nastanka Direktive 2013/48(28) v oceni učinka Komisije predlagana politična možnost, s katero so se predvidevale zlasti določbe, ki nalagajo obvezno obrambo na splošno. To je pomenilo, da mora osumljenim ali obdolženim osebam vedno pomagati odvetnik, tako da bi bila odpoved tej pravici nedopustna. Povedano drugače, obvezna narava obrambe pomeni, da se pravici ni mogoče odpovedati. Vendar je prevladala politična možnost, da se dovoli, da je odpoved pravici do dostopa do odvetnika predmet skupnih minimalnih pravil.
53.      Zato je treba v nasprotju s trditvami Češke republike razlikovati med konceptom obvezne navzočnosti odvetnika in splošno pravico do dostopa do odvetnika.
54.      Iz določb Direktive 2013/48(29) je razvidno, da obvezna navzočnost odvetnika pomeni, da se osumljena ali obdolžena oseba ne more odpovedati pravici do dostopa do odvetnika in mora vedno imeti odvetnika, medtem ko pravica do dostopa do odvetnika iz člena 3(3) te direktive pomeni, da ima osumljena ali obdolžena oseba splošno pravico do odvetnika, zlasti do njegove navzočnosti pri zaslišanju v skladu s točko(b) tega odstavka, vendar se tej pravici lahko odpove, če so izpolnjene zahteve iz člena 9 (ali pa je mogoče začasno odstopanje v skladu s členom 3(6)). Povedano drugače, dejstvo, da na podlagi te točke (b) ni obvezne navzočnosti odvetnika, nikakor ne vpliva na splošno pravico osumljenih ali obdolženih oseb, da je njihov odvetnik navzoč pri zaslišanju, razen če so se tej pravici odpovedale v skladu s členom 9.
55.      Dodati je mogoče, da je bilo vprašanje čakanja na prihod odvetnika pred zaslišanjem dejansko navedeno v Svetu, pri čemer je bilo predlagano, da se to vprašanje obravnava v besedilu direktive, ki bi napotovala na pravne sisteme držav članic.(30) Vendar so bile te predlagane določbe črtane, ko so bila pogajanja z Evropskim parlamentom zaključena.(31)
56.      Čeprav zgodovina nastanka ni odločilna, ne izključuje razlage, da je zakonodajni namen zagotoviti, da morajo imeti osumljene in obdolžene osebe načeloma pravico do navzočnosti svojega odvetnika pri zaslišanju.
c)      Kontekst
57.      Druge določbe Direktive 2013/48 in drugih direktiv o načrtu dodatno podpirajo razlago člena 3(3)(b) v povezavi s členom 3(6)(b) te direktive, ki jo je predlagala Komisija.
58.      Natančneje, kakor je razvidno iz točke 24 teh sklepnih predlogov, člen 3(1) Direktive 2013/48 kot splošno načelo jasno določa, da morajo države članice osumljenim in obdolženim osebam zagotoviti pravico do dostopa do odvetnika „tako hitro in na takšen način, da se zadevnim osebam omogoči dejansko in učinkovito uveljavljanje njihove pravice do obrambe“. V povezavi s členom 2(1) te direktive to pomeni, da so države članice dolžne brez izjeme zagotoviti, da se ta pravica uveljavlja „dejansko in učinkovito“ v vseh fazah kazenskega postopka. Po mojem mnenju in kot je navedla Komisija, lahko dejstvo, da organi osumljeno ali obdolženo osebo zaslišijo v nenavzočnosti njenega odvetnika le zato, ker ta ne pride v določenem roku, resno ogrozi dejansko in učinkovito uveljavljanje pravice te osebe do obrambe.
59.      Češka republika je na obravnavi trdila, da je dodatno podporo temu, da Direktiva 2013/48 ne zahteva, da mora biti odvetnik vedno navzoč pri zaslišanju, mogoče izpeljati iz primerjave z Direktivo 2016/800, ki se nanaša na otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku (glej točko 19 teh sklepnih predlogov). Češka republika poudarja, da morajo države članice v skladu s členom 6(2) Direktive 2016/800 zagotoviti, da imajo otroci v skladu s členom 6(4)(b) te direktive med zaslišanjem pomoč odvetnika. Po njenem mnenju dejstvo, da je iz teh določb jasno, da je med zaslišanjem navzočnost odvetnika obvezna, in da so te določbe vključene v Direktivo 2016/800 zaradi ranljivosti otrok, kaže, da gre za odstopanje od splošne ureditve, vzpostavljene z Direktivo 2013/48; logično, če bi bila obvezna navzočnost odvetnika določena z Direktivo 2013/48, te obveznosti v Direktivi 2016/800 ne bi bilo treba določiti le za nekatere osumljene ali obdolžene osebe.
60.      Po mojem mnenju ta argumentacija prav tako temelji na napačnem razumevanju zahteve po obvezni navzočnosti odvetnika.
61.      Res je, da Direktiva 2016/800 drugače od Direktive 2013/48 določa obvezno navzočnost odvetnika pri zaslišanju zaradi posebnega položaja otrok, ki so ranljivi ter ne morejo vedno povsem razumeti kazenskega postopka in mu slediti.(32) Vendar pa, kakor je bilo omenjeno zgoraj, obvezna navzočnost odvetnika pri zaslišanju pomeni, da odpoved pravici ni dovoljena, in torej ni isto kot splošna pravica do navzočnosti odvetnika pri zaslišanju, pri kateri je odpoved dovoljena.
d)      Cilji
62.      Kot je navedeno v delu IV(A) teh sklepnih predlogov, Direktiva 2013/48 prispeva k izgradnji območja OSVP z določitvijo niza skupnih minimalnih pravil o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku, da bi se okrepila medsebojno zaupanje držav članic v njihove kazenskopravne sisteme in zaupanje državljanov EU pri gibanju po Evropski uniji. Če se vrnem k Stockholmskemu programu, je ta direktiva namenjena ne le kodifikaciji, temveč tudi krepitvi pravice do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku v vseh državah članicah.
63.      Ob upoštevanju tega se mi zdi, da razlaga Direktive 2013/48, ki državi članici dovoljuje zaslišanje osumljenih ali obdolženih oseb, ne da bi jim zagotovila pravico do navzočnosti odvetnika le zato, ker ta ni prišel v minimalnem roku dveh ur, spodkopava cilj Direktive 2013/48, da se osumljenim ali obdolženim osebam zagotovi skupna raven pravice do poštenega sojenja po vsej Evropski uniji.
e)      Sodna praksa ESČP
64.      Madžarska in Češka republika sta se v podporo svojemu stališču sklicevali na sodno prakso ESČP, Češka pa je na obravnavi zlasti trdila, da Direktiva 2013/48 ustreza zahtevam sodne prakse ESČP.
65.      Poudariti je treba, da prvi očitek temelji na domnevni kršitvi določb člena 3(3) in (6)(b) Direktive 2013/48. Zato vprašanje, ali je treba za sporno madžarsko zakonodajo šteti, da je v skladu s členom 6 EKČP, kot je razložen v sodni praksi ESČP, ni odločilno.
66.      V zvezi s tem, kakor sem že pojasnila v prejšnjih sklepnih predlogih,(33) obveznost razlage direktiv o načrtu na način, ki je v skladu s temeljnimi pravicami, pomeni, da pravice, ki jih vsebuje določena direktiva, ne morejo zagotavljati manjšega varstva od tistega, ki ga zagotavljata Listina in EKČP, vendar to ne pomeni, da zakonodajalec Unije ne more podeliti obsežnejših pravic. Povedano drugače, ker EKČP predstavlja minimalno raven varstva v skladu s členom 52(3) Listine,(34) mora vsaka razlaga posamezne direktive zagotavljati varstvo vsaj na ravni te konvencije, medtem ko je lahko raven varstva, ki ga zagotavlja Evropska unija, višja.
67.      Torej v obravnavani zadevi, ne glede na to, kako se razlaga sodna praksa ESČP, to ne pomeni nujno, da določb Direktive 2013/48 ni mogoče razlagati tako, da zahtevajo še višjo raven varstva.
68.      Kljub temu se zdi, da sodna praksa ESČP v nasprotju s trditvami Madžarske in Češke republike podpira trditev, da na podlagi EKČP obstaja tudi zahteva po fizični navzočnosti odvetnika.
69.      ESČP je razsodilo, da je pravica vsakogar, ki je obtožen kaznivega dejanja, da ga učinkovito brani odvetnik, kot jo zagotavlja člen 6(3)(c) EKČP, ena od temeljnih značilnosti poštenega sojenja v okviru kazenskega postopka.(35)
70.      Zlasti v zadevi Beuze proti Belgiji(36) je ESČP poudarilo, da dostop do odvetnika v predkazenski fazi postopka, kar zadeva cilje te pravice, prispeva k preprečevanju sodnih zmot in predvsem k doseganju ciljev člena 6 EKČP, zlasti enakosti orožij med organi oblasti in obtožencem; takojšen dostop do odvetnika je pomembna protiutež ranljivosti osumljencev v policijskem pridržanju in je tudi preventiven, saj zagotavlja temeljno zaščito pred prisilo in grdim ravnanjem policije z osumljenci. Poleg tega je ena glavnih nalog odvetnika v fazi policijskega pridržanja in preiskave zagotoviti spoštovanje pravice obtoženca, da ne izpove zoper sebe, in njegove pravice do molka, ki torej dopolnjujeta pravico do zagovornika.
71.      Poleg tega je ESČP glede vsebine pravice do dostopa do odvetnika menilo, da člen 6(3)(c) EKČP ne določa načina uveljavljanja pravice do dostopa do odvetnika niti njene vsebine. Čeprav državam prepušča izbiro sredstev, s katerimi poskrbijo, da je ta pravica zagotovljena v njihovih pravosodnih sistemih, je treba obseg in vsebino te pravice določiti v skladu s ciljem EKČP, ki je zagotoviti dejanske in učinkovite pravice.(37)
72.      Da bi pravica do poštenega sojenja ostala dovolj dejanska in učinkovita, člen 6(1) EKČP zahteva, da se dostop do odvetnika praviloma zagotovi že od prvega policijskega zaslišanja osumljenca.(38)
73.      Dodelitev odvetnika sama po sebi ne zagotavlja učinkovitosti pomoči, ki jo odvetnik lahko nudi obtožencu, zato morajo biti izpolnjene nekatere minimalne zahteve.(39) Prvič, osumljenci morajo imeti možnost stika z odvetnikom od trenutka, ko so pridržani; torej jim mora biti omogočeno, da se pred zaslišanjem posvetujejo s svojim odvetnikom.(40) Drugič, ESČP je v več zadevah ugotovilo, da „imajo osumljenci pravico, da je njihov odvetnik fizično navzoč, ko policija najprej od njih zbira obvestila, in vsakič, ko so zaslišani v poznejšem predobravnavnem postopku […] Taka fizična navzočnost mora odvetniku omogočiti, da zagotovi pomoč, ki je učinkovita in dejanska, ne le abstraktna […], zlasti pa, da zagotovi, da pravice obrambe zaslišanega osumljenca niso ogrožene“.(41)
74.      Te ugotovitve iz sodbe Beuze proti Belgiji so bile potrjene v poznejši sodni praksi.(42)
75.      Poleg tega je ESČP v sodbi Soytemiz proti Turčiji(43) poudarilo, da je navzočnost odvetnika pri preiskovalnih dejanjih, vključno s policijskim zaslišanjem, neločljiv vidik jamstva iz člena 6(3)(c) EKČP, saj si je težko predstavljati, kako se lahko posebne storitve, povezane z „zagovornikom“, o katerem govori člen 6(3)(c) EKČP, izvajajo v nenavzočnosti odvetnika. Zato pravica do pomoči odvetnika ne zahteva le, da je odvetniku dovoljena navzočnost, temveč tudi, da mu je dovoljeno aktivno pomagati osumljencu med drugim pri policijskem zaslišanju in posredovati za zagotovitev spoštovanja pravic osumljenca, saj bi morala imeti oseba, obtožena kaznivega dejanja, možnost pridobiti celoten nabor storitev, ki so povezane prav s pomočjo zagovornika, ne le med sojenjem, temveč tudi v predkazenskem postopku glede na njegov posebni pomen za pripravo kazenskega postopka. Poleg tega pravica do pomoči odvetnika velja ves čas in do konca policijskega zaslišanja: „Odvetnikova navzočnost in aktivna pomoč med policijskim zaslišanjem sta pomembno procesno jamstvo, katerega namen je med drugim preprečiti zbiranje dokazov z metodami prisile ali pritiska v nasprotju z voljo osumljenca in varovati svobodo osumljenca, da se med policijskim zaslišanjem odloči, ali bo odgovoril ali molčal.“(44)
76.      ESČP je tudi spomnilo, da se mora policija, če osumljenec uveljavlja pravico do pomoči odvetnika med zaslišanjem, načeloma vzdržati zaslišanja ali ga preložiti, dokler odvetnik ni navzoč in mu lahko pomaga. Isti premisleki veljajo tudi, če mora odvetnik oditi – ali se od njega to zahteva – pred koncem policijskega zaslišanja ter pred branjem in podpisom izjav.(45)
77.      Zato je, kakor je razvidno iz zgoraj navedene sodne prakse ESČP, poudarek na dejstvu, da morajo imeti osumljene in obdolžene osebe možnost uveljavljati pravico do dejanske fizične navzočnosti odvetnika med zaslišanjem, kot jo zagotavlja pravica do dostopa do odvetnika na podlagi člena 6(1) in (3)(c) EKČP.(46) Tako ta sodna praksa v nasprotju s trditvami Madžarske in Češke republike kaže, da je fizična navzočnost odvetnika načeloma potrebna, razen če je mogoče omejitev te pravice ustrezno utemeljiti.
78.      Dodati je mogoče, da se sklicevanje Madžarske in Češke republike na določeno sodno prakso ESČP ne zdi umestno. V sodbi Yoldaş proti Turčiji(47) je ESČP presodilo, da ni bilo kršitve člena 6(1) in (3)(c) EKČP v položaju, v katerem se je pritožnik odpovedal pravici do pomoči odvetnika, za kar se je štelo, da je v skladu z zahtevanimi standardi. V sodbi Hovanesian proti Bolgariji(48) ESČP ni ugotovilo kršitve člena 6(1) in (3)(c) EKČP v položaju, v katerem je bila pritožnikova pravica do pomoči odvetnika omejena v prvih 24 urah policijskega pridržanja, kar se je v posebnih okoliščinah zadeve štelo za upravičeno glede na poštenost postopka kot celote. S prvim očitkom v obravnavani zadevi nista bili izpodbijani niti odpoved pravici niti uporaba izjem od splošne pravice do dostopa do odvetnika. Prav nasprotno, navedeni zadevi poudarjata pomen zadostnih zahtev za odpoved pravici do dostopa do odvetnika, kar je predmet drugega očitka v obravnavani zadevi, in strogega režima za začasne izjeme v skladu z Direktivo 2013/48.
79.      Glede na zgoraj navedene razloge je prvi očitek Komisije utemeljen.
C.      Drugi očitek: kršitev člena 9 Direktive 2013/48
1.      Povzetek trditev strank
80.      Z drugim očitkom Komisija trdi, da je Madžarska nepravilno prenesla člen 9 Direktive 2013/48, ker se z nobeno določbo madžarske zakonodaje ne izvajajo posebne zahteve te določbe. Ker madžarska zakonodaja osumljenim ali obdolženim osebam dovoljuje, da se vzdržijo uveljavljanja pravice do dostopa do odvetnika, naj bi imela ta izbira enake posledice kot formalna odpoved, zaradi česar naj bi se uporabljale zahteve iz člena 9 Direktive 2013/48. Izraz „odpoved pravici“ v tej določbi naj bi zajemal tako formalno kot tudi neformalno odpoved ter s tem položaj v madžarskem sistemu, ki se nanaša na neodtujljivo pravico, ki jo osumljena ali obdolžena oseba lahko svobodno uveljavlja ali je ne uveljavlja. Pravice, ki jih podeljuje Direktiva 2013/48, morajo biti zagotovljene dejansko in učinkovito, zato naj bi morale biti osumljene ali obdolžene osebe sposobne sprejeti informirano odločitev. Države članice naj bi morale to zagotoviti z ustreznimi jamstvi v primeru odločitve, da se neodtujljiva pravica ne uveljavi, če zaradi neuveljavljanja te pravice oseba ostane brez učinkovite zaščite odvetnika.
81.      Komisija dodaja, da novi člen 387a zakonika o kazenskem postopku ne zagotavlja jasnih in zadostnih informacij v smislu člena 9 Direktive 2013/48 o vsebini pravice, ki se ji oseba lahko odpove, ali morebitnih posledicah odpovedi. Namesto tega naj bi osumljene ali obdolžene osebe z obvestitvijo, da se zaslišanje lahko začne brez navzočega odvetnika, dobile zavajajoč vtis, da niso upravičene do navzočnosti odvetnika in imajo le pravico do molka v nenavzočnosti odvetnika. Vsekakor naj bi ta zakonodaja začela veljati 4. decembra 2024, po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju Komisije, in naj je zato Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso ne bi moglo upoštevati.
82.      Madžarska pojasnjuje, da je po madžarski zakonodaji pravica do dostopa do odvetnika neodtujljiva pravica, ki se ji ni mogoče odpovedati. Kadar je pravno zastopanje obvezno, naj bi organi imenovali odvetnika za osumljene ali obdolžene osebe, kadar pa pravno zastopanje ni obvezno, naj bi se te osebe lahko same odločile, ali želijo pooblastiti odvetnika ali zahtevati imenovanje odvetnika; ta odločitev naj ne bi pomenila odpovedi pravici do dostopa do odvetnika, saj naj bi preprosto pomenila, da oseba te pravice ne želi uveljavljati, ne pa, da se ji odpoveduje. Glede na to naj člena 9 Direktive 2013/48 ne bi bilo treba prenesti v madžarsko zakonodajo, ker naj ne bi bilo položaja, v katerem bi se osumljene ali obdolžene osebe lahko veljavno odpovedale pravici do dostopa do odvetnika, in naj torej niti ne bi mogle biti obveščene o tej možnosti.
83.      Madžarska trdi, da določbe zakonika o kazenskem postopku osumljenim ali obdolženim osebam že omogočajo, da so v celoti obveščene o svojih pravicah obrambe, vendar je bil obseg informacij, ki se jim zagotovijo, pojasnjen v novem členu 387a tega zakonika. Kot je Madžarska navedla na obravnavi, so te osebe obveščene, da lahko zavrnejo dajanje izjav in da lahko kadar koli zahtevajo navzočnost odvetnika, in da ta člen poleg tega določa, da morajo biti take osebe obveščene, da niso dolžne dati izjave niti v nenavzočnosti odvetnika. Če zadevna oseba reče, da ne želi dati izjave, naj bi se zaslišanje končalo; če ta oseba v nenavzočnosti odvetnika da izjavo po tem, ko je bila obveščena, in se odloči odgovoriti na vprašanja, naj bi se štelo, da to počne s popolnim zavedanjem dejstev in da se odpoveduje navzočnosti odvetnika ter s tem pravici, da odgovarja na vprašanja le v navzočnosti odvetnika.
2.      Presoja
84.      Treba je spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe direktive izvajati z nesporno zavezujočo močjo, z zahtevano specifičnostjo, natančnostjo in jasnostjo, da bi bila izpolnjena zahteva po pravni varnosti, na podlagi katere mora biti upravičencem – če je ta direktiva namenjena podeljevanju pravic posameznikom – omogočeno, da se v celoti seznanijo s svojimi pravicami.(49)
85.      V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da okoliščina, da neke dejavnosti, na katero se nanaša direktiva, v obravnavani državi članici ni ali da v tej državi ni nekega koncepta, te države članice ne more odvezati obveznosti, da sprejme zakonodajne, regulativne ali upravne ukrepe za zagotovitev ustreznega prenosa vseh določb te direktive. Tako načelo pravne varnosti kakor potreba po zagotavljanju popolne pravne, in ne zgolj dejanske, uporabe direktiv zahteva, da vse države članice prevzamejo določbe zadevne direktive v jasen, natančen in pregleden pravni okvir, ki vsebuje zavezujoče določbe za področje, na katero se direktiva nanaša. Države imajo to obveznost, da bi preprečile vsakršno spremembo položaja, ki v nekem trenutku obstaja v teh državah, in da bi zagotovile, da vsi pravni subjekti v Uniji, skupaj s tistimi v državah članicah, v katerih neka dejavnost, na katero se nanaša direktiva, ne obstaja, v vseh okoliščinah jasno in natančno vedo, katere so njihove pravice in obveznosti.(50)
86.      Iz ustaljene sodne prakse prav tako izhaja, da je pri tožbi na podlagi člena 258 PDEU treba vprašanje, ali država članica ni izpolnila obveznosti, presojati glede na stanje v državi članici ob koncu obdobja, določenega v obrazloženem mnenju, in da Sodišče ne more upoštevati sprememb, do katerih je prišlo pozneje.(51)
87.      V obravnavani zadevi je Komisija zadostno dokazala, da Madžarska ni izpolnila obveznosti pravilnega prenosa člena 9 Direktive 2013/48.
88.      Kot je razvidno iz točke 28 teh sklepnih predlogov, določbe člena 9 Direktive 2013/48 določajo več zahtev za zagotovitev, da osumljene ali obdolžene osebe v zadostni meri razumejo, kaj pomeni odpoved pravici do dostopa do odvetnika in kakšne so njene posledice ter možnost, da to odpoved kadar koli prekličejo. Spoštovanje teh zahtev je izjemnega pomena za varstvo njihovih pravic.(52)
89.      Kakor je navedla Komisija in česar Madžarska poleg tega ne prereka, ta država članica navedenih posebnih zahtev iz člena 9 Direktive 2013/48 ni prenesla v domačo zakonodajo.
90.      Kot je Komisija dalje navedla in česar Madžarska prav tako ne prereka, je po madžarski zakonodaji, čeprav je treba pravico do dostopa do odvetnika v madžarski zakonodaji šteti za neodtujljivo pravico, dovoljeno, da se osumljene ali obdolžene osebe odločijo, da te pravice ne bodo uveljavljale.
91.      V teh okoliščinah se strinjam s Komisijo, da ima to v bistvu enak praktični učinek kakor odpoved v smislu člena 9 Direktive 2013/48.
92.      Glede na sodno prakso, navedeno v točki 85 teh sklepnih predlogov, to, da pravni koncept, in casu odpoved pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku, na Madžarskem morda ni formalno priznan, ne opravičuje te države članice od izpolnjevanja obveznosti na podlagi prava Unije, da zadostno in v celoti prenese določbe člena 9 Direktive 2013/48.
93.      Poleg tega je treba upoštevati, da je, kot je navedla Komisija, člen 387a zakonika o kazenskem postopku(53) nezadosten in neupošteven. Po eni strani je očitno, da ta zakonodaja ne prenaša zadostno zahtev iz člena 9 Direktive 2013/48, in sicer ne vsebuje določb, ki bi zagotavljale, da so bile osebe ustno ali pisno v preprostem in razumljivem jeziku jasno in dovolj dobro obveščene o vsebini pravice ter morebitnih posledicah odpovedi tej pravici, da je bila odpoved pravici dana prostovoljno in nedvoumno, da se odpoved pravici evidentira po postopku za evidentiranje v skladu z nacionalnim pravom ter da so osebe seznanjene z možnostjo, da naknadno prekličejo odpoved pravici v kateri koli fazi kazenskega postopka in da preklic začne učinkovati od trenutka preklica. Po drugi strani je ta zakonodaja začela veljati leta 2024, po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (glej točko 10 teh sklepnih predlogov), zato je Sodišče ne more upoštevati.
94.      Glede na navedeno je drugi očitek Komisije utemeljen.
V.      Stroški
95.      V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. V skladu s členom 140(1) tega poslovnika države članice, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Ker je Komisija priglasila stroške in Madžarska s predlogi ni uspela, bi se tej moralo naložiti, da nosi svoje stroške in plača stroške Komisije. Češka bi morala nositi svoje stroške.
VI.    Predlog
96.      Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj:
1.      ugotovi, da Madžarska ni izpolnila obveznosti iz člena 3(6)(b) v povezavi s členom 3(3) in členom 9 Direktive 2013/48 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti, ker teh določb ni pravilno prenesla,
2.      Madžarski naloži, da nosi svoje stroške in plača stroške Evropske komisije, ter
3.      Češki republiki naloži, da nosi svoje stroške.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti (UL 2013, L 294, str. 1).
3      Glej moje sklepne predloge v zadevi BK (Sprememba pravne opredelitve kaznivega dejanja) (C‑175/22, EU:C:2023:436, zlasti točki 22 in 23) ter v zadevi M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, zlasti točke od 26 do 31).
4      Poleg Direktive 2013/48 so del tega sklopa te direktive: Direktiva 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih (UL 2010, L 280, str. 1); Direktiva 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL 2012, L 142, str. 1); Direktiva (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1); Direktiva (EU) 2016/1919 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2016 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje (UL 2016, L 297, str. 1); Direktiva (EU) 2016/800 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2016 o procesnih jamstvih za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku (UL 2016, L 132, str. 1).
5      Resolucija Sveta z dne 30. novembra 2009 (UL 2009, C 295, str. 1).
6      V zvezi s tem glej uvodni izjavi 9 in 10 Direktive 2013/48.
7      Evropski svet, Stockholmski program – Odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje (UL 2010, C 115, str. 1), točka 2.4.
8      Glej zlasti uvodne izjave od 1 do 8 in 12 Direktive 2013/48.
9      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, točka 30). Glej na primer tudi Poročilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu o izvajanju [Direktive 2013/48] (COM(2019) 560 final), z dne 26. septembra 2019, točka 1.1.
10      Kot priznava Sodišče, sta temeljno načelo učinkovitega pravnega varstva pravic, potrjeno v členu 47 Listine, in pojem „pošteno sojenje“ iz člena 6 EKČP sestavljena iz različnih elementov, ki med drugim zajemajo spoštovanje pravic obrambe ter pravice do svetovanja, obrambe in zastopanja. Prav tako je spoštovanje pravic obrambe v vseh postopkih, ki lahko privedejo do sankcij, temeljno načelo prava Unije, ki je bilo določeno v členu 48(2) Listine. Glej na primer sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Poljska (Disciplinska ureditev za sodnike) (C‑791/19, EU:C:2021:596, točki 203 in 204).
11      Glej zlasti člena 1 in 2 ter uvodne izjave 8, 12 in 57 Direktive 2013/48.
12      V zvezi s tem glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi VW (Pravica do dostopa do odvetnika, če se oseba ne udeleži sojenja) (C‑659/18, EU:C:2019:940, točka 2) in moje sklepne predloge v zadevi M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, točka 63).
13      V zvezi s tem je bila pravica do dostopa do odvetnika imenovana „začetna“ (glej Sayers, D., „Article 48 (Criminal Law)“ v: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., in Ward, A. (ur.), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2021, str. 1413, zlasti str. 1450) ali „temeljna“ (glej Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2022, str. 265) med pravicami v kazenskem postopku, saj omogoča uveljavljanje drugih pravic ter pripomore, da so te dejanske in učinkovite.
14      Glej na primer sodbi z dne 12. marca 2020, VW (Pravica do dostopa do odvetnika, če se oseba ne udeleži sojenja) (C‑659/18, EU:C:2020:201, točka 31), in z dne 8. maja 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, točka 59).
15      Glej na primer sodbi z dne 12. marca 2020, VW (Pravica do dostopa do odvetnika, če se oseba ne udeleži sojenja) (C‑659/18, EU:C:2020:201, točka 31), in z dne 14. maja 2024, Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, točka 48).
16      Glej tudi uvodno izjavo 23 Direktive 2013/48.
17      Glej tudi uvodno izjavo 25 Direktive 2013/48.
18      Glej tudi uvodno izjavo 38 Direktive 2013/48.
19      Glej tudi uvodne izjave od 39 do 41 Direktive 2013/48.
20      Glej sodbo z dne 14. maja 2024, Stachev (C-15/24 PPU, EU:C:2024:399, točka 55).
21      Komisija je na obravnavi navedla, da prvi očitek temelji na zatrjevani kršitvi povezanih določb člena 3(3) in (6) Direktive 2013/48 in da čeprav bi se sporna madžarska zakonodaja lahko obravnavala glede na odstopanje iz člena 3(6)(b), bi se
zakonodaja Češke republike, ki je predmet spora v zadevi C‑681/24, lahko obravnavala glede na odstopanje iz točke (a) ali točke (b) člena 3(6). To bi pojasnilo, zakaj je Komisija očitke v teh dveh zadevah oblikovala različno, vendar je odločilno, da vsaki od teh dveh elementov nacionalne zakonodaje močno presega mogoča odstopanja iz navedene direktive.
22      Češka republika se natančneje sklicuje na sodbe ESČP z dne 27. novembra 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102), z dne 23. februarja 2010, Yoldaş proti Turčiji (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304), z dne 21. decembra 2010, Hovanesian proti Bolgariji (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403), in z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
23      Moj poudarek.
24      Moj poudarek.
25      Kot je bilo razpravljano na obravnavi – čeprav ni neposredno pomembno za obravnavano zadevo – bi razvoj tehnologije lahko omogočil, da se za fizično navzočnost šteje navzočnost odvetnika v „digitalni obliki“, če je taka navzočnost primerljiva z odvetnikom „iz mesa in krvi“. V zvezi s tem je Komisija na obravnavi trdila, da je navzočnost odvetnika prek videokonference v nekaterih primerih lahko združljiva s členom 3(3)(b) Direktive 2013/48, vendar jo je namesto za alternativo treba šteti za izjemo od fizične navzočnosti odvetnika, če so izpolnjeni pogoji iz te direktive. Zlasti je poudarila, da bi morala biti navzočnost in sodelovanje odvetnika prek videokonference mogoča le, če lahko oseba dejansko in učinkovito uveljavlja pravico do obrambe v skladu s členom 3(1) navedene direktive, da bi morala biti ta navzočnost in sodelovanje pogojena z informirano privolitvijo osebe ter da bi bilo treba upoštevati tudi potrebe ranljivih oseb in praktične vidike. Tudi Madžarska je tako navzočnost odvetnika štela za mogočo, saj je uporaba zasliševanja na daljavo orodje, ki se od pandemije covida-19 pogosto uporablja v kazenskih postopkih in ni samo po sebi nezdružljivo s pravico do poštenega sojenja. Češka republika pa je zavzela stališče, da je to vprašanje de lege ferenda in da je treba uporabo videokonference, če bi se štela za potrebno za krepitev pravice do poštenega sojenja, obravnavati v okviru zakonodajnega postopka EU.
26      Glej sodbo z dne 12. marca 2020, VW (Pravica do dostopa do odvetnika, če se oseba ne udeleži sojenja) (C‑659/18, EU:C:2020:201, točke od 42 do 45), v kateri je Sodišče odločilo, da so začasna odstopanja, ki jih lahko glede pravice do dostopa do odvetnika določijo države članice, izčrpno našteta v členu 3(5) in (6) Direktive 2013/48. Menilo je, da bi bila taka razlaga člena 3 Direktive 2013/48, da državam članicam dopušča, da poleg odstopanj, ki so taksativno našteta v njem, določijo še druga, v nasprotju z njegovim besedilom ter s cilji in sistematiko te direktive ter bi tej pravici odvzela polni učinek.
27      Tako stališče podpirajo tudi pravna teorija in strokovna poročila. Glej v tem smislu Ogorodova, A., in Spronken, T., „Legal advice in police custody: From Europe to a local police station“, Erasmus Law Review, let. 7, 2014, str. 191, zlasti str. 199; Hodgson, J. „Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect“, v: Mitsilegas, V., Bergström, M., in Quintel, T. (ur.), Research Handbook on EU Criminal Law, Second Edition, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2024, str. 135, zlasti str. 155; Agencija Evropske unije za temeljne pravice, Rights in practice: access to a lawyer and procedural rights in criminal and European arrest warrant proceedings, Urad za publikacije Evropske unije, Luxembourg, 2019, predlog mnenja FRA št. 3 in točka 3.3.4.
28      Glej Delovni dokument služb Komisije – Ocena učinka, spremni dokument k predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta o pravici do dostopa do odvetnika in pravici do obvestitve tretje osebe o priporu v kazenskem postopku (SEC(2011) 686 final) z dne 8. junija 2011, zlasti točki 5.3 in 6.
29      V zvezi s tem glej člen 3(4), drugi pododstavek, člen 9 ter uvodne izjave 19, 28 in od 39 do 41 Direktive 2013/48.
30      Glej na primer dokument Sveta 7337/12 z dne 9. marca 2012, točka 7 in predlog opombe 19a; dokument Sveta 10064/12 z dne 16. maja 2012, predlog uvodne izjave 20.
31      Glej na primer dokument Sveta 10190/13 z dne 31. maja 2013.
32      Glej člen 6(4)(b) ter uvodni izjavi 25 in 27 Direktive 2016/800. Glej tudi sodbo z dne 5. septembra 2024, M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnika) (C‑603/22, EU:C:2024:685, točka 106), in moje sklepne predloge v isti zadevi (C‑603/22, EU:C:2024:157, točke od 67 do 71).
33      Glej moje sklepne predloge v zadevi BK (Sprememba pravne opredelitve kaznivega dejanja) (C‑175/22, EU:C:2023:436, točke od 53 do 76) in v zadevi M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, točka 62).
34      Na podlagi ustaljene sodne prakse imajo v skladu s členom 52(3) Listine pravice iz Listine enako vsebino in obseg kot ustrezne pravice, ki so zagotovljene z EKČP, kar pa ne preprečuje širšega varstva po pravu Unije. Pri razlagi pravic, zagotovljenih s členom 47, drugi odstavek, in členom 48(2) Listine, mora Sodišče torej kot minimalni prag varstva upoštevati ustrezne pravice, zagotovljene s členom 6 EKČP, kakor ga razlaga ESČP. Glej na primer sodbo z dne 22. junija 2023, K. B. in F. S. (Preizkus po uradni dolžnosti v kazenskih zadevah) (C‑660/21, EU:C:2023:498, točka 41).
35      Glej na primer sodbi ESČP z dne 27. novembra 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, točka 51), in z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 123).
36      Glej sodbo ESČP z dne 9. novembra 2018 (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točke od 125 do 129).
37      Glej sodbi ESČP z dne 27. novembra 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, točka 51), in z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 131).
38      Glej sodbi ESČP z dne 27. novembra 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, točka 55), in z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 137).
39      Glej sodbo ESČP z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točki 131 in 132).
40      Glej sodbo ESČP z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 133).
41      Sodba ESČP z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 134) (moj poudarek).
42      Glej na primer sodbo ESČP z dne 23. maja 2019, Doyle proti Irski (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, točka 74), v kateri se je ESČP celo sklicevalo na določbe člena 3(1) do (3) Direktive 2013/48 kot upoštevne elemente; glej tudi sodbi ESČP z dne 4. junija 2019, Farrugia proti Malti (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, točka 97), in z dne 18. januarja 2022, Atristain Gorosabel proti Španiji (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, točka 49).
43      Glej sodbo ESČP z dne 27. novembra 2018 (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, točki 43 in 44).
44      Glej sodbo ESČP z dne 27. novembra 2018, Soytemiz proti Turčiji (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, točka 45) (moj poudarek).
45      Glej sodbo ESČP z dne 27. novembra 2018, Soytemiz proti Turčiji (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, točka 46).
46      V zvezi s tem glej Giannoulopoulos, D., „Strasbourg jurisprudence, law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries“, Human Rights Law Review, let. 16, 2016, str. 103.
47      Glej sodbo ESČP z dne 23. februarja 2010 (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, točke od 51 do 55).
48      Glej sodbo ESČP z dne 21. decembra 2010 (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, točke od 32 do 44).
49      Glej na primer sodbi z dne 17. decembra 2020, Komisija/Madžarska (Sprejem prosilcev za mednarodno zaščito) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, točka 288), in z dne 6. marca 2025, Komisija/Madžarska (Direktiva o žvižgačih) (C‑155/23, EU:C:2025:151, točka 42).
50      V zvezi s tem glej sodbi z dne 14. januarja 2010, Komisija/Češka republika (C‑343/08, EU:C:2010:14, točke od 39 do 41), in z dne 1. avgusta 2025, Komisija/Španija (Direktiva o usklajevanju poklicnega in zasebnega življenja) (C‑70/24, EU:C:2025:615, točka 64).
51      Glej na primer sodbi z dne 5. junija 2023, Komisija/Poljska (Neodvisnost in zasebno življenje sodnikov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, točka 82), in z dne 6. marca 2025, Komisija/Madžarska (Direktiva o žvižgačih) (C‑155/23, EU:C:2025:151, točka 35).
52      V zvezi s tem, kot je ESČP dosledno odločalo: „niti črka niti duh člena 6 Konvencije ne preprečujeta osebi, da se po lastni volji bodisi izrecno bodisi molče odpove pravici do jamstev poštenega sojenja. To velja tudi za pravico do zagovornika. Vendar mora biti takšna odpoved, če naj bo učinkovita za namene Konvencije, ugotovljena nedvoumno in jo morajo spremljati minimalna jamstva, sorazmerna z njenim pomenom.“
Glej na primer sodbi ESČP z dne 12. maja 2017, Simeonovi proti Bolgariji (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, točka 115), in z dne 12. junija 2025, Krpelík proti Češki republiki (CE:ECHR:2025:0612JUD002396321, točka 76). Glej tudi sodbo ESČP z dne 24. septembra 2009, Pishchalnikov proti Rusiji (CE:ECHR:2009:0924JUD000702504, točka 78), v kateri je ESČP poudarilo: „pravica do zagovornika, ki je temeljna pravica med tistimi, ki sestavljajo pojem poštenega sojenja in zagotavljajo učinkovitost preostalih predvidenih jamstev iz člena 6 Konvencije, je odličen primer tistih pravic, ki zahtevajo posebno varstvo standarda zavestne in informirane odpovedi. Ni izključeno, da se lahko obtoženec po tem, ko je bil prvotno poučen o svojih pravicah, sam veljavno odpove tem pravicam in se odzove na zaslišanje. Vendar sodišče močno poudarja, da so potrebna dodatna jamstva, kadar obtoženec zaprosi za zagovornika, saj če nima odvetnika, ima manj možnosti, da bo poučen o svojih pravicah, in posledično manj možnosti, da bodo te spoštovane.“
53      Člen 387a zakonika o kazenskem postopu določa: „Če med procesnim dejanjem odvetnik ni navzoč, čeprav je bil obveščen, ali je bil sprejet ukrep v skladu s členom 387, se osumljenca ali osebo, za katero obstaja utemeljen sum storitve kaznivega dejanja, obvesti, da nenavzočnost odvetnika ne preprečuje izvedbe procesnega dejanja, da pa lahko zavrne izjavo v skladu s členom 185(1)(a), tudi zaradi nenavzočnosti odvetnika. Če se osumljenec odloči, da zaradi nenavzočnosti odvetnika ne želi dati izjave, se ga obvesti, da se lahko kadar koli pozneje odloči dati izjavo ob navzočnosti ali nenavzočnosti odvetnika.“