62021CJ0767
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 14. decembra 2023 (
*1
)
„Pritožba – Pravo institucij – Poslanci Evropskega parlamenta – Poslovnik Evropskega parlamenta – Pravila ravnanja – Člen 10(3) – Prepoved razprostiranja transparentov med sejami Parlamenta – Ustni ukrep predsednika Parlamenta, s katerim je poslancem prepovedano, da na svojo klop namestijo nacionalno zastavo – Ničnostna tožba – Člen 263 PDEU – Pojem ‚izpodbojni akt‘“
V zadevi C‑767/21 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 8. decembra 2021,
Jérôme Rivière, stanujoč v Nici (Francija),
Dominique Bilde, stanujoča v Lagardu (Francija),
Joëlle Mélin, stanujoča v Aubagnu (Francija),
Aurélia Beigneux, stanujoča v Hénin-Beaumontu (Francija),
Thierry Mariani, stanujoč v Parizu (Francija),
Jordan Bardella, stanujoč v Montmorencyju (Francija),
Jean-Paul Garraud, stanujoč v Libournu (Francija),
Jean-François Jalkh, stanujoč v Gretz-Armainvilliersu (Francija),
Gilbert Collard, stanujoč v Marseillu (Francija),
Gilles Lebreton, stanujoč v Montivilliersu (Francija),
Nicolaus Fest, stanujoč v Berlinu (Nemčija),
Gunnar Beck, stanujoč v Neussu (Nemčija),
Philippe Olivier, stanujoč v Draveilu (Francija),
ki jih zastopa F. Wagner, odvetnik,
pritožniki,
druga stranka v postopku je
Evropski parlament, ki ga zastopata N. Lorenz in T. Lukácsi, agenta,
tožena stranka v postopku na prvi stopnji,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi K. Jürimäe, predsednica senata, N. Piçarra (poročevalec), M. Safjan, N. Jääskinen in M. Gavalec, sodniki,
generalna pravobranilka: T. Ćapeta,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 16. februarja 2023
izreka naslednjo
Sodbo
1
Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean‑Paul Garraud, Jean-François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck in Philippe Olivier, poslanci Evropskega parlamenta, s pritožbo predlagajo razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 6. oktobra 2021, Rivière in drugi/Parlament (T‑88/20, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2021:664), s katero je to kot nedopustno zavrglo njihovo tožbo za razglasitev ničnosti ustnega ukrepa predsednika Parlamenta z dne 13. januarja 2020, s katerim je bilo poslancem prepovedano, da na svojo poslansko klop namestijo nacionalno zastavo (v nadaljevanju: sporni ukrep).
Pravni okvir
2
Člen 10 Poslovnika Evropskega parlamenta (9. parlamentarno obdobje – 2019–2024) (v nadaljevanju: Poslovnik), naslovljen „Pravila ravnanja“, določa:
„1.   Ravnanje poslancev izhaja iz medsebojnega spoštovanja ter temelji na vrednotah in načelih, določenih v Pogodbah in zlasti v Listini o temeljnih pravicah. […]
2.   Poslanci ne ogrožajo nemotenega poteka parlamentarnega dela, vzdrževanja varnosti in reda v prostorih Parlamenta ali delovanja opreme Parlamenta.
3.   Poslanci ne motijo reda v sejni dvorani in se vzdržijo neprimernega vedenja. Ne razprostirajo transparentov.
[…]“
3
Člen 171 tega poslovnika, naslovljen „Dodelitev časa za govor in seznam govornikov“, v odstavku 4 določa:
„Čas za govor za ta del razprave se dodeli v skladu z naslednjimi merili:
(a)
prvi del časa za govor se enakomerno porazdeli med vse politične skupine;
(b)
drugi del se porazdeli med politične skupine sorazmerno s skupnim številom njihovih članov;
(c)
samostojnim poslancem se dodeli splošni čas za govor, ki temelji na delih, dodeljenih vsaki politični skupini v skladu s točkama (a) in (b);
(d)
pri dodelitvi časa za govor na plenarnem zasedanju se upošteva, da invalidni poslanci morda potrebujejo več časa.“
4
Člen 175 navedenega poslovnika, naslovljen „Takojšnji ukrepi“, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.   Predsednik na red opomni vsakega poslanca, ki krši standarde ravnanja iz člena 10(3) ali (4).
2.   Če se kršitev ponovi, predsednik ponovno opomni poslanca na red, kar se zabeleži v zapisniku.
3.   Če se kršitev nadaljuje ali ob novi kršitvi reda, lahko predsednik kršitelju vzame besedo in ga da za preostanek seje odstraniti iz sejne dvorane. […]“
Dejansko stanje
5
Dejansko stanje spora, kot izhaja iz točk od 1 do 3 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti, kot sledi.
6
Predsednik Parlamenta je na plenarnem zasedanju 13. januarja 2020 na podlagi člena 10(3) Poslovnika ustno sprejel ukrepe za zagotovitev spoštovanja reda v sejni dvorani, med katerimi je sporni ukrep.
7
Na plenarnih zasedanjih 29. in 30. januarja 2020 sta podpredsednika, ki sta ti zasedanji vodila, sporni ukrep ponovila.
Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
8
Pritožniki so 13. februarja 2020 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za razglasitev ničnosti spornega ukrepa.
9
V utemeljitev tožbe so navedli štiri tožbene razloge. Prvi je bil sestavljen iz dveh delov, pri čemer se je prvi del nanašal na kršitev in izkrivljanje člena 10 Poslovnika, drugi del pa na kršitev člena 4(2) PEU. Drugi tožbeni razlog se je nanašal na kršitev načela pravne varnosti, tretji na zlorabo pooblastil in četrti na kršitev načel enakega obravnavanja, zakonitosti, dobrega upravljanja in fumus persecutionis ter na kršitev svobode izražanja poslancev.
10
Parlament je primarno podal ugovor nedopustnosti tožbe, ki se je nanašal, prvič, na neobstoj izpodbojnega akta v smislu člena 263 PDEU, drugič, na neobstoj procesnega upravičenja pritožnikov in, tretjič, na neobstoj njihovega pravnega interesa. Podredno je Parlament navedel, da tožba ni utemeljena.
11
Splošno sodišče je ugodilo ugovoru nedopustnosti, ki se je nanašal na neobstoj izpodbojnega akta v smislu člena 263 PDEU.
12
V točki 38 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče menilo, da je iz pisanj strank razvidno, da sporni ukrep pomeni prepoved, naslovljeno na poslance na podlagi člena 10(3) Poslovnika, da na svojo klop namestijo nacionalno zastavo. V zvezi s tem je pojasnilo, da čeprav so se pritožniki sklicevali tudi na prepoved govora poslancem, ki niso spoštovali navedenega ukrepa, na podlagi ničesar ni mogoče dokazati, da je ta ukrep presegel prepoved nameščanja nacionalnih zastav.
13
Splošno sodišče je v točkah od 42 do 44 te sodbe poudarilo, da se v skladu s Poslovnikom, ki izhaja iz skupnih parlamentarnih tradicij držav članic, poslanci „izrazijo z besedo“. Pojasnilo je, da razen možnosti, ki jim je dana na podlagi tega poslovnika, da enkrat na zasedanje predložijo pisno izjavo, ki ni daljša od 200 besed, navedeni poslovnik „ne določa nobenega drugega načina izražanja, ki bi ga imeli na voljo udeleženci razprav“. Po mnenju Splošnega sodišča je namen tako določene omejitve glede načinov izražanja poslancev zagotoviti njihovo enakost in posledično nemoten potek parlamentarnega dela. Temu dvojnemu cilju naj bi sledil tudi člen 171(4) navedenega poslovnika, ki določa natančna merila za razporeditev časa za govor med poslanci.
14
Splošno sodišče je v točkah 45 in 48 izpodbijane sodbe presodilo, da na plenarnem zasedanju Parlamenta „lahko slika ali predmet prek simbola, ki ga predstavlja, ali sporočila, ki ga posreduje, nedvomno pomeni način izražanja, ki tako poslancem, ki ga uporabijo, omogoča uveljavljanje in zagovarjanje njihovih političnih prepričanj zunaj časa za govor“. V obravnavanem primeru je štelo, da je zastava, ki so jo pritožniki postavili na svojo klop, postala „nekakšen prapor politične skupine in simbol ciljev, za katere se ta zavzema“. Poleg tega je v točki 49 te sodbe menilo, da je „namestitev zastave posamezne države članice na klop poslanca, izvoljenega v Parlament, v nasprotju s predstavniško funkcijo [tega] poslanca“, kakor je opredeljena med drugim v členu 14(2) PEU in v členu 22(2) PDEU.
15
V točki 50 navedene sodbe je Splošno sodišče presodilo, da je bila tako nameščena nacionalna zastava zaradi funkcije, ki ji jo pripisujejo pritožniki, „zreducirana na zgolj način izražanja oziroma sporočanja mnenj“, ki se ne razlikuje od predmetov, ki jih označuje izraz „transparenti“, uporabljen v členu 10(3) Poslovnika, oziroma njegove ustreznice v različnih jezikovnih različicah te določbe.
16
Ob upoštevanju vseh teh razlogov je Splošno sodišče v točkah 51 in 52 izpodbijane sodbe odločilo, da ravnanje pritožnikov, ki je bilo takšno, da je oviralo nemoten potek parlamentarnega dela, spada na področje uporabe člena 10(3) Poslovnika, da je bil sporni ukrep „del notranje organizacije dela Parlamenta“ in da ta ukrep ni povzročil pravnih učinkov, ki bi lahko vplivali na pogoje izvrševanja poslanskega mandata pritožnikov tako, da bi bistveno spremenili njihov pravni položaj. Zato ta ukrep ni bil izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU.
17
Splošno sodišče je tožbo tako zavrglo kot nedopustno.
Predlogi strank
18
Pritožniki Sodišču predlagajo, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
tožbo razglasi za dopustno;
–
razglasi ničnost spornega ukrepa in
–
Parlamentu naloži plačilo stroškov.
19
Parlament predlaga, naj se pritožba zavrne, pritožnikom pa naj se naloži plačilo stroškov.
Pritožba
Dopustnost pritožbe
20
Parlament trdi, da pritožba ne izpolnjuje pogojev dopustnosti iz člena 168 Poslovnika Sodišča, ker naj v njej ne bi bile natančno navedene pravne trditve v podporo navedenim pritožbenim razlogom, ki naj ne bi vsebovali nobene pravne utemeljitve.
21
V zvezi s tem iz člena 256(1), drugi pododstavek, PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ter člena 168(1)(d) in člena 169(2) Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane točke sodbe, katere razveljavitev se predlaga, in pravne trditve, ki ta predlog posebej utemeljujejo, sicer pritožba oziroma zadevni razlog nista dopustna (sodba z dne 23. novembra 2021, Svet/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, točka 50 in navedena sodna praksa).
22
Vendar je v pritožbi mogoče nedvoumno opredeliti dva razloga, s katerima pritožniki Splošnemu sodišču očitajo, prvič, izkrivljanje dejanskega stanja in napačno pravno kvalifikacijo tega dejanskega stanja v točki 38 izpodbijane sodbe ter, drugič, napačno uporabo prava v točkah od 41 do 50 te sodbe v zvezi z razlago člena 10(3) Poslovnika. Poleg tega je iz odgovora Parlamenta na pritožbo razvidno, da je ta lahko razumel bistvo teh pritožbenih razlogov in nanju vsebinsko odgovoril.
23
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da so v pritožbi v vsakem od razlogov dovolj natančno opredeljene grajane točke izpodbijane sodbe ter da so v njej navedeni razlogi, zaradi katerih naj bilo v zvezi s temi točkami po mnenju pritožnikov pravo napačno uporabljeno, kar Sodišču torej omogoča, da opravi nadzor zakonitosti.
24
To pritožbo je treba zato razglasiti za dopustno.
Utemeljenost pritožbe
Prvi pritožbeni razlog
– Trditve strank
25
Pritožniki v okviru prvega pritožbenega razloga trdijo, da je Splošno sodišče v točki 38 izpodbijane sodbe izkrivilo dejansko stanje in storilo napako pri pravni kvalifikaciji tega dejanskega stanja, ker ni ugotovilo, da je bila praktična posledica spornega ukrepa to, da je bila poslancem odvzeta beseda in da so bili s tem bistveno spremenjeni pogoji izvrševanja poslanskega mandata tistih, ki na plenarnih zasedanjih 29. in 30. januarja 2020 s svojih poslanskih klopi niso odstranili nacionalnih zastav.
26
Parlament meni, da je prvi pritožbeni razlog očitno neutemeljen.
– Presoja Sodišča
27
Iz člena 256(1) PDEU in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije izhaja, da je pritožba omejena na pravna vprašanja ter da je torej Splošno sodišče izključno pristojno za ugotavljanje in presojo dejstev in dokazov. Ta presoja torej – razen če gre za izkrivljanje – ni pravno vprašanje, ki je predmet nadzora Sodišča v okviru postopka s pritožbo (sodba z dne 10. julija 2019, VG/Komisija, C‑19/18 P, EU:C:2019:578, točka 47 in navedena sodna praksa).
28
Za tako izkrivljanje gre, če se brez upoštevanja novih dokazov ugotovi, da je presoja obstoječih dokazov očitno napačna. Izkrivljanje mora očitno izhajati iz listin v spisu, ne da bi bilo treba opraviti novo presojo dejstev in dokazov. Kadar pritožnik zatrjuje, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze, mora dokaze, ki naj bi jih Splošno sodišče izkrivilo, natančno opredeliti in dokazati napake pri presoji, ki naj bi po njegovem mnenju Splošno sodišče pripeljale do tega izkrivljanja (sodba z dne 3. decembra 2015, Italija/Komisija, C‑280/14 P, EU:C:2015:792, točka 52 in navedena sodna praksa).
29
Vendar je iz tožbe na prvi stopnji nedvoumno razvidno, da so pritožniki pred Splošnim sodiščem predlagali razglasitev ničnosti edinega spornega ukrepa, ki je zajemal izključno ustno prepoved namestitve nacionalnih zastav na njihovih klopeh. Naknadnih ukrepov odvzema besede na plenarnih zasedanjih 29. in 30. januarja 2020 pred Splošnim sodiščem niso izpodbijali. V teh okoliščinah Splošnemu sodišču ne morejo očitati, da je v izpodbijani sodbi izkrivilo dejansko stanje in storilo napako pri pravni kvalifikaciji tega dejanskega stanja.
30
Vsekakor je treba dodati, da je Splošno sodišče v točki 38 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da so se pritožniki sicer sklicevali tudi na prepoved govora za poslance, ki niso spoštovali spornega ukrepa, vendar na podlagi ničesar ni mogoče dokazati, da je ta ukrep „presegal prepoved, naslovljeno na poslance Parlamenta na podlagi člena 10(3) Poslovnika, da na svojo klop namestijo nacionalne zastave“.
31
Splošno sodišče torej ni izkrivilo dejanskega stanja niti ni opravilo napačne pravne kvalifikacije tega dejanskega stanja s tem, da je presodilo, da je bil namen spornega ukrepa zgolj odstranitev nacionalnih zastav s klopi poslancev, ne da bi ta ukrep konkretno učinkoval tako, da bi zadevnim poslancem na plenarnih zasedanjih 29. in 30. januarja 2020 prepovedoval govor.
32
Iz tega sledi, da prvi pritožbeni razlog ni utemeljen in da ga je treba zato zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog
– Trditve strank
33
Pritožniki v okviru drugega pritožbenega razloga trdijo, da je Splošno sodišče v točkah od 41 do 50 izpodbijane sodbe storilo kršitev člena 10(3) Poslovnika „z vidika napačne uporabe prava in izkrivljanja dejstev“ ter „očitno napako pri presoji“, zaradi česar je v točki 52 te sodbe presodilo, da sporni ukrep spada v okvir notranje organizacije dela Parlamenta, da nima pravnih učinkov, ki bi lahko vplivali na pogoje izvrševanja poslanskega mandata pritožnikov, in da zato ni izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU.
34
Pritožniki v zvezi s tem trdijo, prvič, da nacionalne „zastave“ ne spadajo na področje uporabe člena 10(3) Poslovnika, ki se nanaša na „transparente“. Splošno sodišče naj bi moralo dokazati, da je nacionalna zastava „transparent“ v smislu te določbe, preden je ugotavljalo, ali je dejstvo, da so poslanci uporabili tako zastavo, motilo red v sejni dvorani ali pomenilo neprimerno vedenje, ki bi lahko ogrozilo nemoten potek parlamentarnega dela.
35
V teh okoliščinah pritožniki trdijo, da je treba izraz „transparent“ opredeliti v skladu z običajnim pomenom tega izraza v francoskem jeziku, kot je pojasnjen v stališču, ki ga je služba pri Dictionnaire de l’Académie française zavzela v dopisu z dne 20. februarja 2020 v odgovor na prošnjo, ki so jo nanjo naslovili pritožniki.
36
Navajajo tudi, da Splošno sodišče v točki 50 izpodbijane sodbe ne bi smelo upoštevati različnih jezikovnih različic člena 10(3) Poslovnika pri ugotavljanju, ali je zadevne „nacionalne zastave“ mogoče opredeliti kot „transparente“ v smislu te določbe. Splošno sodišče naj bi s tako odločitvijo kršilo člen 1 Uredbe Sveta št. 1 z dne 15. aprila 1958 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EU) št. 517/2013 z dne 13. maja 2013 (UL 2013, L 158, str. 1), ki določa, da je francoščina uradni jezik in delovni jezik institucij Evropske unije. Po mnenju francoskih poslancev bi bilo treba zadevni izraz torej razlagati le glede na njegov pomen v francoskem jeziku.
37
Drugič, pritožniki trdijo, da je Splošno sodišče napačno razlagalo člen 10(3), drugi stavek, Poslovnika, s katerim naj bi bilo prepovedano le razprostiranje „transparentov“, ne pa „zastav“. Zato naj bi Splošno sodišče „majhno zastavo“ na klopi poslancev neupravičeno enačilo z razprostiranjem „transparentov“, čeprav naj pritožniki nacionalnih zastav nikakor ne bi imeli nameščenih „nenehno“.
38
Tretjič, Splošno sodišče naj v okviru kontekstualne analize člena 10(2) in (3) Poslovnika ne bi raziskalo, ali je bil namen spornega ukrepa odpraviti morebitno motnjo pri poteku parlamentarnega dela oziroma motnjo reda in miru ter varnosti sej, ki jo je povzročila prisotnost teh zastav. Tako naj ne bi navedlo razlogov, zaradi katerih je namestitev nacionalne zastave na klop poslanca pomenila neprimerno vedenje.
39
Četrtič, pritožniki trdijo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v točkah od 43 do 45 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bil namen spornega ukrepa zagotoviti enakost poslancev in da je bilo ta ukrep mogoče utemeljiti s členom 10 Poslovnika, čeprav naj bi temu cilju sledil člen 171 Poslovnika.
40
Petič, po navedbah pritožnikov „poslance [Parlamenta] najprej izvolijo državljani njihove države na podlagi nacionalnih list v okviru, ki ga določi vsaka država [članica]“. Okoliščina, da so državljani drugih držav članic lahko vključeni v te liste in glasujejo v tej državi članici, naj „glasovanju“ ne bi odvzela „tega nacionalnega značaja“. Poleg tega naj bi uveljavljanje „nacionalne pripadnosti“ izhajalo iz člena 4(2) PEU. Zato naj v nasprotju s tem, kar naj bi Splošno sodišče razsodilo v točki 49 izpodbijane sodbe, prisotnost nacionalne zastave na klopi poslanca Parlamenta ne bi bila niti v nasprotju s predstavniško funkcijo tega poslanca, kot je opredeljena v Pogodbah, niti naj ne bi mogla ovirati nemotenega poteka parlamentarnega dela.
41
Parlament meni, da je drugi pritožbeni razlog očitno neutemeljen.
– Presoja Sodišča
42
Pritožniki z drugim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očitajo, da je v točkah od 41 do 50 izpodbijane sodbe napačno razlagalo člen 10(3) Poslovnika. Po njihovem mnenju ta določba ne more biti podlaga za sporni ukrep, ker nacionalne zastave ne spadajo na njeno področje uporabe. V teh okoliščinah naj bi tak ukrep lahko vplival na pogoje izvrševanja njihovega poslanskega mandata tako, da bi bistveno spremenil njihov pravni položaj, in naj bi zato pomenil izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU.
43
Spomniti je treba, da se za „izpodbojne akte“ v smislu člena 263 PDEU štejejo vse določbe, ki jih sprejmejo institucije, uradi, organi in agencije Unije, ne glede na obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke (sodbi z dne 20. februarja 2018, Belgija/Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, točka 31, in z dne 9. julija 2020, Češka republika/Komisija, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, točka 46 in navedena sodna praksa).
44
Za ugotovitev, ali ima sporni ukrep zavezujoče pravne učinke, se je treba osredotočiti na vsebino tega akta in te učinke presojati glede na objektivna merila, kot je vsebina navedenega akta, po potrebi ob upoštevanju okoliščin, v katerih je bil ta akt sprejet, in pristojnosti institucije, ki ga je sprejela (glej v tem smislu sodbi z dne 20. februarja 2018, Belgija/Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, točka 32, in z dne 9. julija 2020, Češka republika/Komisija, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, točka 47).
45
Opozoriti je treba, da je sporni ukrep ustna prepoved namestitve nacionalnih zastav na klopi poslancev in da je bil sprejet na podlagi člena 10(3), drugi stavek, Poslovnika, ki določa, da „[poslanci] ne razprostirajo transparentov“ med parlamentarnimi sejami. Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 71 sklepnih predlogov, se ta določba uporablja neposredno, ne da bi bili potrebni izvedbeni ukrepi.
46
Za ugotovitev, ali je Splošno sodišče, kot trdijo pritožniki, napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 10(3), drugi stavek, Poslovnika, je treba, kot je bilo opozorjeno v točki 40 izpodbijane sodbe, upoštevati ne le besedilo te določbe, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (sodba z dne 28. septembra 2023, Gargždų geležinkelis, C‑671/21, EU:C:2023:709, točka 50 in navedena sodna praksa).
47
Formulacija določbe prava Unije, uporabljena v eni od jezikovnih različic, ne more biti edina podlaga za razlago te določbe oziroma ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami. Nujnost enotne uporabe in enotne razlage vsakršne določbe prava Unije izključuje, da bi se ta določba obravnavala ločeno v eni od svojih jezikovnih različic, ter zahteva, da se razlaga glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (glej v tem smislu sodbi z dne 27. oktobra 1977, Bouchereau, 30/77, EU:C:1977:172, točka 14, in z dne 15. septembra 2022, Minister for Justice and Equality (Državljan tretje države, ki je bratranec državljana Unije), C‑22/21, EU:C:2022:683, točka 20).
48
Splošno sodišče je v točki 50 izpodbijane sodbe torej pravilno upoštevalo druge jezikovne različice člena 10(3), drugi stavek, Poslovnika, ki niso francoska, da bi ugotovilo, ali nacionalne zastave pomenijo „transparente“ v smislu te določbe. Poleg tega v nasprotju s trditvami pritožnikov Splošno sodišče s tem nikakor ni kršilo člena 1 Uredbe Sveta št. 1, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 517/2013, v katerem so zgolj našteti uradni in delovni jeziki institucij Unije.
49
V zvezi z vprašanjem, ali se prepoved razprostiranja „transparentov“ iz člena 10(3), drugi stavek, Poslovnika nanaša tudi na nacionalne zastave, je Splošno sodišče v točki 50 izpodbijane sodbe poudarilo, da izraz, uporabljen v drugih jezikovnih različicah te določbe, ki ustreza francoskima izrazoma „banderoles“ in „bannières“, na splošno označuje predmete, narejene iz tkanin, ki so včasih pritrjeni na lesene palice in na katerih so med drugim zapisani politični slogani, moto ali izjava o poslanstvu oziroma političnem cilju. V tej točki 50 je torej lahko upravičeno presodilo, da je zaradi funkcije, ki so jo pritožniki v obravnavanem primeru pripisali nacionalni zastavi, to zastavo mogoče šteti za način izražanja ali komunikacije, ki je enak transparentom.
50
Tako razlago potrjujejo kontekstualni in teleološki elementi člena 10(3), drugi stavek, Poslovnika.
51
Kot je Splošno sodišče namreč navedlo v točkah od 42 do 44 izpodbijane sodbe, se tradicija ustne razprave, ki je značilna za parlamentarno dejavnost, odraža v Poslovniku. Iz njegove splošne sistematike izhaja, da se poslanci izražajo z besedo in načeloma nimajo na voljo nobenega drugega načina izražanja. V tem okviru člen 10(3), drugi stavek, Poslovnika v povezavi s členom 175 tega poslovnika omejuje načine izražanja poslancev zunaj časa za govor, da bi se zagotovila njihova enakost in red v sejni dvorani.
52
Zato je Splošno sodišče v nasprotju s tem, kar trdijo pritožniki, pravilno ugotovilo, da so poslanci s tem, da so na svoje klopi namestili nacionalno zastavo, razprostrli transparent v smislu člena 10(3), drugi stavek, Poslovnika. Zadevno dejanje poslancev je treba namreč ob upoštevanju politične funkcije, ki je bila tako pripisana tej zastavi, razumeti kot izražanje političnega mnenja, enako kot razprostiranje „transparentov“ iz člena 10(3), drugi stavek, Poslovnika.
53
V zvezi s trditvijo pritožnikov, da Splošno sodišče neupravičeno ni navedlo razlogov, zaradi katerih je štelo, da je namestitev teh nacionalnih zastav motila red v sejni dvorani in predstavljala neprimerno vedenje poslancev, zadostuje navesti, da prepoved iz člena 10(3), drugi stavek, Poslovnika ni odvisna od konkretnega dokaza, da taka namestitev ovira nemoten potek parlamentarnega dela.
54
Glede trditev pritožnikov, da je Splošno sodišče napačno razlagalo člen 10(3), drugi stavek, Poslovnika tako, da je cilj te določbe ohranjanje enakosti med poslanci z vidika časa za govor, zadostuje navesti, da je Splošno sodišče v točki 44 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da je cilj te določbe v povezavi s členom 175 tega poslovnika zagotoviti enakost poslancev glede načina njihovega izražanja in torej – ob upoštevanju, da se poslanci načeloma izražajo ustno – glede njihovega časa za govor.
55
Nazadnje, v zvezi s trditvami pritožnikov, da imajo na podlagi pravice do spoštovanja nacionalne identitete, zagotovljene s členom 4(2) PEU, pravico položiti majhno nacionalno zastavo na svojo klop, je treba najprej opozoriti, da se ta določba v nasprotju s tem, kar trdijo pritožniki, ne nanaša na „narodno pripadnost“. Navedena določba Uniji, nasprotno, nalaga, da spoštuje enakost držav članic pred Pogodbama in njihovo nacionalno identiteto, ki je neločljivo povezana z njihovimi temeljnimi političnimi in ustavnimi strukturami, ter temeljno funkcijo države.
56
Poleg tega člani Parlamenta zastopajo državljane Unije, kot izrecno izhaja iz člena 10(2) in člena 14(2) PEU ter člena 22(2) PDEU, tudi če so izvoljeni iz list, sestavljenih na ravni držav članic. Glede na načelo predstavniške demokracije, na katerem v skladu s členom 10(1) PEU temelji delovanje Unije, sestava Parlamenta zvesto in popolnoma odraža svoboden izraz izbire državljanov Unije na splošnih in neposrednih volitvah glede oseb, za katere želijo, da bi jih zastopale v danem parlamentarnem obdobju (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2019, Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, točka 83).
57
Iz tega sledi, kot je Splošno sodišče pravilno presodilo v točki 49 izpodbijane sodbe, da je namestitev zastav držav članic na klopi poslancev, izvoljenih v Parlament, v nasprotju s predstavniško funkcijo teh poslancev, kot je opredeljena v Pogodbah, na kateri izrecno napotuje člen 10(1) Poslovnika.
58
V teh okoliščinah je treba šteti, da sporni ukrep nima pravnih učinkov, ki bi lahko vplivali na pogoje izvrševanja poslanskega mandata pritožnikov tako, da bi bistveno spremenili njihov pravni položaj, ker njegovi učinki ne presegajo tistih, ki jih ima prepoved iz člena 10(3), drugi stavek, Poslovnika.
59
Splošno sodišče torej s tem, da je v točki 52 izpodbijane sodbe presodilo, da sporni ukrep ni izpodbojni akt, ni napačno uporabilo prava.
60
Iz tega sledi, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
61
Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih razlogov je treba pritožbo zavrniti v celoti.
Stroški
62
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče. V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) navedenega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
63
Ker je Parlament predlagal, naj se pritožnikom naloži plačilo stroškov, in ker ti s pritožbenimi razlogi niso uspeli, se jim naloži, da poleg svojih stroškov nosijo tudi stroške Parlamenta.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
Jérômu Rivièru, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélii Beigneux, Thierryju Marianiju, Jordanu Bardelli, Jeanu-Paulu Garraudu, Jeanu‑Françoisu Jalkhu, Gilbertu Collardu, Gillesu Lebretonu, Nicolausu Festu, Gunnarju Becku in Philippu Olivierju se naloži, da poleg svojih stroškov nosijo stroške Evropskega parlamenta.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.