62010CC0138_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe Administrativen sad Sofia-grad (upravno sodišče v Sofiji) postavlja tri vprašanja, povezana predvsem z razlago členov 4, 62 in 63 Uredbe (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti.(2) Vprašanja se konkretno nanašajo na tako imenovano „sprejetje carinskih deklaracij“, akt carinskih organov, v zvezi s katerim se od Sodišča zahteva, da zavzame stališče glede njegovih vsebine in značaja ter glede njegove izpodbojnosti pred nacionalnimi sodišči.
2. Glavna težava v tej zadevi izhaja iz mešanega značaja sprejetja carinske deklaracije, saj gre za akt, ki je izražen kot fizični dokument, standardiziran s pravom Unije, in v katerem se stikajo različne izjave volje: deklaranta blaga po eni in carinskih organov po drugi strani. Dvomi, ki se porajajo Administrativen sad Sofia-grad, izhajajo iz posebne oblike, ki jo ima sporni akt.
I – Pravni okvir
3. Člen 4(5) Uredbe št. 2913/92 „odločbo“ opredeljuje tako:
„‚odločba‘ pomeni upravni akt carinskih organov, s katerim ti v skladu s carinskimi predpisi odločijo o določeni zadevi, pri čemer ima to dejanje pravni učinek za eno ali več določenih ali določljivih oseb; ta izraz med drugim zajema tudi zavezujočo tarifno informacijo v smislu člena 12“.
4. Člen 8(1) navedene uredbe glede razveljavitve odločb, ki posameznikom podeljujejo pravice, določa posebno ureditev.
„Odločba, ki je za udeleženca ugodna, se razveljavi, če je bila izdana na podlagi nepravilnih ali nepopolnih podatkov in:
– je vložnik vedel ali bi moral vedeti, da so bili podatki nepravilni ali nepopolni, in
– taka odločba ne bi mogla biti izdana na osnovi pravilnih ali popolnih podatkov.“
5. Ureditev carinskih deklaracij ter njihovo sprejetje in nadaljnji pregled so zajeti v členu 62 in naslednjih Uredbe št. 2913/92, iz katerih – za namen tega postopka – izhajajo te določbe:
„ Člen 62
1. Pisne deklaracije je treba izdelati na obrazcu, ki ustreza uradnemu vzorcu, predvidenemu v ta namen. Deklaracije morajo biti podpisane in vsebovati vse navedbe, ki so potrebne za uporabo določb o carinskem postopku, za katerega je blago deklarirano.
2. Deklaraciji je treba priložiti vse dokumente, ki so potrebni zaradi uporabe določb o carinskem postopku, za katerega je blago deklarirano.
Člen 63
Deklaracije, ki izpolnjujejo pogoje iz člena 62, carinski organi nemudoma sprejmejo, če je sicer blago, na katero se nanašajo, predloženo carini.
[…]
Člen 65
Deklarantu se na njegovo zahtevo dovoli, da popravi eno ali več navedb v deklaraciji, potem ko so jo sprejeli carinski organi. Popravek ne sme imeti za posledico, da bi se deklaracija nanašala na drugo blago, kot ga je prvotno zajemala.
Vendar se ne sme dovoliti noben popravek več, če se to zahteva potem, ko so carinski organi:
a) seznanili deklaranta o tem, da bodo pregledali blago; ali
b) ugotovili, da zadevne navedbe niso točne; ali
c) blago prepustili.
Člen 66
1. Carinski organi na zahtevo deklaranta razveljavijo že sprejeto deklaracijo, če deklarant dokaže, da je bilo blago pomotoma deklarirano za carinski postopek, ki je naveden v tej deklaraciji, ali da zaradi posebnih okoliščin vnos blaga v carinski postopek, za katerega je bilo deklarirano, ni več upravičen.
Če pa so carinski organi deklaranta seznanili o tem, da bodo opravili pregled blaga, se lahko zahtevek za razveljavitev deklaracije sprejme šele po opravljenem pregledu.
2. Deklaracijo je po odobritvi prepustitve blaga mogoče razveljaviti zgolj v primerih, določenih skladno s postopkom odbora.
3. Razveljavitev deklaracije ne vpliva na uporabo veljavnih kazenskih določb.
[…]
Člen 68
Carinski organi lahko zaradi preverjanja sprejetih deklaracij:
a) preverijo dokumente, ki se nanašajo na deklaracijo, in dokumente, ki so ji priloženi. Carinski organi lahko od deklaranta zahtevajo, da jim predloži dodatne dokumente zaradi preverjanja točnosti navedb v deklaraciji;
b) pregledajo blago in po potrebi vzamejo vzorce blaga zaradi analize ali podrobnega preverjanja.
[…]
Člen 71
1. Rezultati preverjanja deklaracije služijo kot podlaga za uporabo določb o carinskem postopku, v katerega je dano blago.
2. Če se deklaracija ne preveri, se določbe odstavka 1 uporabijo na podlagi navedb v deklaraciji.
[…]
Člen 78
1. Carinski organi lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta, po odobritvi prepustitve blaga, deklaracije ponovno pregledajo.
2. Carinski organi lahko po prepustitvi blaga preverijo poslovne dokumente in podatke, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije v zvezi z zadevnim blagom ali na poznejše trgovske posle z istim blagom, da se prepričajo o točnosti navedb v deklaraciji. Ta preverjanja se lahko izvajajo pri deklarantu, vseh osebah, ki so s poslovnega vidika neposredno ali posredno udeležene v navedenih operacijah, in vseh drugih osebah, ki iz poslovnih razlogov razpolagajo s temi dokumenti in podatki. Ti organi lahko tudi pregledajo blago, če je to še mogoče predložiti.
3. Če se pri ponovnem pregledu deklaracije ali naknadnih preverjanjih izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov, carinski organi ob upoštevanju vseh sprejetih predpisov sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove informacije, s katerimi razpolagajo.“
II – Dejansko stanje
6. Družba „DP grup“ EOOD (v nadaljevanju: DP grup) je 13. marca 2007 na carinskem uradu Kremikovtsi na ustreznem obrazcu vložila carinsko deklaracijo za uvoz blaga iz Brazilije z označbo „zamrznjena puranja bedra brez kosti, začinjena z belim poprom“. Deklaracija je bila sprejeta istega dne, pri čemer je bila v polje št. 2 omenjenega obrazca vnesena št. 07ВG005102Н0019921, osebni žig št. 1341 in podpis uslužbenca carinskega organa. Ne glede na navedeno je carinski uradnik, ki je sprejel deklaracijo, na hrbtni strani deklaracije zapisal:
„Opravljen je bil pregled dokumentov v zvezi s poljem 44 skladno s členom 218 Uredbe o izvajanju carinskega zakonika Skupnosti. Tarifna oznaka v polju 33 ustreza označbi blaga v polju 31 in integrirani tarifi Skupnosti (TARIC). Carinska vrednost je bila določena v skladu s členom 29 carinskega zakonika. Ne gre za blago s preferencialnim poreklom. Izpolnjeni so pogoji za uporabo postopka „posebne uporabe“. Zapisnik o natančnem carinskem nadzoru na letališču v Sofiji (št. 120/13.03.2007). Zaradi suma nepravilne tarifne razvrstitve so bili odvzeti vzorci za laboratorijsko preiskavo v osrednjem kemičnem laboratoriju (nalog št. 1/13.03.07). Položitev varščine v gotovini. Izvedensko mnenje osrednjega kemičnega laboratorija (št. 00005/14.03.07). Stališče centralne davčne uprave o tarifni razvrstitvi (št. 4417/190/17.04.2007).“
7. Carinski uradnik je 25. marca 2007 prepustil blago.
8. Na podlagi rezultatov laboratorijske analize je carinska uprava družbi DP grup z dopisom z dne 17. aprila 2007 sporočila, da je bila ugotovljena nepravilnost pri carinski deklaraciji, in sicer napačna tarifna uvrstitev prijavljenega blaga, zaradi česar je bilo zahtevano vplačilo določenih zneskov.
9. Družba DP grup je pri Administrativen sad Sofia-grad izpodbijala sprejetje carinske deklaracije, ob sklicevanju na to, da deklarant – torej ona sama – ni pravilno navedel tarifne številke, pri čemer pa je carinski organ to tarifno številko sprejel in s podpisom ob prejetju „potrdil tarifno oznako blaga“, kar po mnenju družbe pomeni razlog za ničnost.
10. Administrativen sad Sofia-grad je 21. julija 2008 izdalo sklep, s katerim je sodni postopek zaradi neobstoja izpodbojnega upravnega akta carinskega organa razglasil za nedopusten. Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče) je pri obravnavi pritožbe, ki jo je DP grup vložila zoper sklep o nedopustnosti, ugotovilo nezakonitost sklepa Administrativen sad Sofia-grad in sklenilo, da zadevo vrne temu sodišču, da o njej meritorno odloči.
11. Administrativen sad Sofia-grad je na tej točki sklenilo prekiniti nacionalni sodni postopek, da bi vložilo ta predlog za sprejetje predhodne odločbe.
III – Postavljena vprašanja in postopek pred Sodiščem
12. Predlog za sprejetje predhodne odločbe, vložen v tajništvu Sodišča 15. marca 2010, vsebuje ta tri vprašanja:
„1. Ali je treba v okoliščinah postopka v glavni stvari člen 63 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti razlagati tako, da je carinski organ dolžan le preveriti skladnost carinske deklaracije s pogoji iz člena 62 te uredbe, s tem da opravi le nadzor dokumentov v obsegu, ki je naveden v členu 68 Uredbe, in le na podlagi predloženih dokumentov sprejeti odločbo o sprejetju carinske deklaracije, če se pojavi dvom o pravilnosti tarifne oznake blaga in je za določitev te oznake potrebno izvedensko mnenje?
2. Ali je treba v okoliščinah postopka v glavni stvari odločbo carinskega organa o takojšnjem sprejetju carinske deklaracije v skladu s členom 63 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti obravnavati kot odločbo carinskega organa v skladu s členom 4, točka 5, v povezavi s členom 8(1), prva alinea, carinskega zakonika, in sicer glede celotne vsebine oddane carinske deklaracije, če so istočasno izpolnjene naslednje okoliščine:
(a) odločba carinske uprave o sprejetju carinske deklaracije je bila sprejeta le na podlagi dokumentov, ki so bili predloženi skupaj s carinsko deklaracijo,
(b) pri potrebnem preverjanju pred sprejetjem carinske deklaracije je obstajal sum, da deklarirana tarifna oznaka blaga ni bila pravilna,
(c) pri potrebnem preverjanju pred sprejetjem carinske deklaracije so bile informacije o vsebini deklariranega blaga – ki so upoštevne za pravilno določitev tarifne oznake – nepopolne,
(d) pri preverjanju pred sprejetjem carinske deklaracije je bil odvzet vzorec za izdelavo izvedenskega mnenja zaradi pravilne določitve tarifne oznake blaga?
3. Ali je treba v okoliščinah postopka v glavni stvari člen 63 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti razlagati tako:
(a) da dopušča, da se zakonitost sprejetja carinske deklaracije izpodbija pred sodiščem po sprostitvi blaga, ali pa tako,
(b) da se carinska deklaracija ne more izpodbijati, ker določi le deklaracijo blaga pri carinskih organih in čas nastanka carinskega dolga pri uvozu in ne gre za odločbo carinskega organa o vprašanju pravilne tarifne uvrstitve in zneska uvoznih dajatev, ki se dolgujejo na podlagi te deklaracije?“
13. V roku, ki je določen v členu 23 Statuta Sodišča, so poleg tožene stranke v postopku v glavni stvari predložile stališča še vlade Bolgarije, Republike Češke, Španije in Nizozemske ter Komisija.
14. Na obravnavi 17. marca 2011 so navedbe podali zastopnik tožene stranke ter predstavniki vlad Bolgarije, Češke republike, Španije in Komisije.
IV – Analiza predloga za sprejetje predhodne odločbe
A – Predhodne ugotovitve
15. Predložitveno sodišče nas v obliki treh vprašanj sprašuje o vsebini, obsegu in značaju aktov carinskih organov, s katerimi ti sprejmejo carinske deklaracije.
16. Da bi lahko podal uporaben odgovor na ta vprašanja, menim, da je treba uvodoma izpostaviti temeljne značilnosti carinskega postopka, kot so določene v Uredbi št. 2913/92.
17. Oblikovanje skupne carinske tarife na ozemlju Unije je zahtevalo sprejetje skupne ureditve, ki velja za vse postopke vstopa, izstopa in tranzita blaga na notranjem trgu.(3) Uredba št. 2913/92, ki združuje besedila predhodnih uredb, zato določa, da mora biti vse blago dano v enega od carinskih postopkov, naštetih v njenem členu 4(16). Akt, na podlagi katerega se blago razporedi v določen carinski postopek, z vsemi pravnimi posledicami, ki jih to predstavlja, je uvoznikova „deklaracija“ in se lahko odda pisno, na nosilcu podatkov ali ustno.(4)
18. Ta deklaracija ni nepomemben del carinskega postopka, saj ima pomembne pravne učinke. Od njene vsebine, za oblikovanje katere je pristojna oseba, ki predloži blago, je odvisen carinski postopek, ki ga je treba uporabiti, in pripadajoče carinske dajatve, s čimer tako ustvarja nekakšen „posnetek stanja“ predmeta postopka. Uredba (EGS) št. 2454/93(5) zato v prilogah od 31 do 34 določa natančno obliko dokumenta, v kateri je podana deklaracija, pri čemer so v poljih jasno navedeni podatki, ki jih je treba posredovati carinski upravi, da ta lahko sprejme ustrezne odločbe.
19. Sporna deklaracija ima torej natančno določeno in standardizirano vsebino, ne da bi bilo treba zaradi učinkovitosti predložiti dodatne dokumente poleg tistih, ki so izrecno našteti v členu 62 Uredbe št. 2913/92. Navedena določba zahteva le, da mora biti deklaracija podpisana in mora „vsebovati vse navedbe, ki so potrebne za uporabo določb o [ustreznem] carinskem postopku“.
20. Ta togost izhaja iz potrebe po usklajevanju ciljev hitrosti in pravne varnosti, s katerima je prežet carinski postopek. Glede na očitne birokratske težave, ki jih predstavljata stroga uporaba carinskih predpisov in nadzor nad njihovim izvajanjem, Uredba št. 2913/92 od deklaranta zahteva navedbo zgolj in izključno nekaterih natančno določenih podatkov.(6) Prav tako je pravica do popravka deklaracije omejena na primere, ko carinski organi niso opravili pregleda blaga ali ga niso prepustili. Tako se deklaranta spodbuja, da posreduje resnične in pravilne podatke, saj mu lahko v nasprotnem primeru grozi naložitev kazni.(7)
21. Po drugi strani so upravni organi dolžni nemudoma sprejeti deklaracijo, ko so izpolnjeni pogoji, našteti v členu 62 Uredbe št. 2913/92, in ko je bilo blago predloženo carini. „Sprejetje“ deklaracije tako pomeni akt, tokrat carinskega organa, ki ima pomembne pravne posledice. Najpomembnejša izmed teh je časovne narave, saj datum navedenega sprejetja praviloma učinkuje kot trenutek, glede na katerega se uporabljajo vse določbe, ki urejajo carinski postopek, za katerega je blago deklarirano.(8) Dalje, po opravljenem sprejetju je deklarantu dovoljen morebiten popravek enega ali več podatkov, navedenih na deklaraciji,(9) če se carinski organi ne odločijo za pregled blaga ali če ne ugotovijo, da so na deklaraciji navedeni nepravilni podatki.
22. Na kratko, „deklaracija“ je akt, s katerim se zahteva začetek carinskega postopka, medtem ko „sprejetje“ te deklaracije pomeni akt formalnega začetka navedenega postopka. Lahko bi rekli, da sta oba akta dve strani istega kovanca, sočasno izražena v enem samem dokumentu, h katerega vsebini prispevajo različni subjekti. Vendar pa jima ta medsebojna vzporednost ne jemlje avtonomnega značaja vsakega od njiju. Obstoj deklaracije je predpogoj za sprejetje, vendar to ne pomeni, da sprejetja ni mogoče obravnavati individualno. Vsak akt ima svoja lastna postopkovna pravila in se navezuje na druge subjekte in vsebino. Ravno avtonomija sprejetja je tista lastnost, o kateri sprašuje predložitveno sodišče, avtonomija, ki – kot bom razložil v nadaljevanju – prinaša določene pravne posledice.
B – Prvo vprašanje za predhodno odločanje
23. S prvim vprašanjem nas predložitveno sodišče sprašuje o obsegu člena 63 Uredbe št. 2913/92, v skladu s katerim morajo pisne deklaracije, ko se ugotovi, da izpolnjujejo „pogoje iz člena 62“, „carinski organi nemudoma sprejeti, če je sicer blago, na katero se nanašajo, predloženo carini“. Predložitveno sodišče zanima, ali je – če se pojavi dvom o pravilnosti tarifne oznake blaga in je za določitev te oznake potrebno izvedensko mnenje – sprejetje, na katero se nanaša člen 63, omejeno le na izpolnjevanje formalnih pogojev, naštetih v členu 62, ali je, nasprotno, mogoč nadzor nad drugimi deli deklaracije.
24. Kot sem navedel v točkah 20 in 21 teh sklepnih predlogov, je namen formaliziranega sistema deklaracije in sprejetja omogočiti pravilno uporabo in nadzor carinskih postopkov. Deklarant je pri pripravi deklaracije dolžan posredovati določene podatke, sprejetje pa je omejeno na njihovo preveritev. Avtomatizem je pomemben, saj zagotavlja pravno varnost tako gospodarskim subjektom kot upravi in tako omejuje diskrecijo organov pri opravljanju nadzorne funkcije. Po drugi strani se deklaranta spodbuja k navedbi resničnih podatkov, saj v nasprotnem primeru, če nastanejo dvomi in če se izvede pregled, izgubi pravico do popravka. Zato je togost, ki velja za deklaracijo in sprejetje, bistveno vodilo ureditve.(10)
25. Prav zato, ker člen 63 Uredbe št. 2913/92 zahteva le izpolnitev treh delov (podpis, „potrebne podatke“ in blago), ta določba od organa zahteva, da po ugotovitvi njihove izpolnitve izda sprejetje. Kot je razvidno iz besedila določbe, gre za akt, sprejet znotraj zelo strogega okvira, ki bistveno omejuje diskrecijo carinskega organa. Deklaracije ni samo treba sprejeti, ampak jo je treba sprejeti „nemudoma“, če so izpolnjeni „pogoji iz člena 62“, za kar je med drugim šlo tudi v tem primeru.
26. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da omenjeni člen 63 carinskemu organu prepoveduje zavrniti sprejetje na podlagi drugih elementov od tistih, ki so izrecno našteti v tej določbi. Takšen zaključek se na prvi pogled lahko zdi nekoliko tog, toda če analiziramo postopek kot celoto, je rešitev popolnoma razumna.
27. Carinski organ je namreč, ko ugotovi, da so izpolnjeni pogoji iz člena 63, („nemudoma“) dolžan izdati sprejetje, vendar to ne pomeni, da naknadno nima možnosti za preveritev izpolnjevanja carinskih predpisov. Nasprotno, člen 68 carinske organe pooblašča, da lahko ne samo preverijo dokumente, ki se nanašajo na deklaracijo, in dokumente, ki so ji priloženi, ampak tudi, da blago pregledajo in po potrebi vzamejo vzorce blaga zaradi analize ali podrobnega preverjanja. Slednja možnost, pregled blaga, vključuje možnost, da organ sprejme potrebne ukrepe glede na naknadne izide. Iz vsega tega izhaja, da je carinski organ glede izvajanja nadzora omejen v trenutku sprejetja, vendar to nikakor ne vpliva na njegovo možnost, da preveri pravilnost podatkov, ki jih je posredoval deklarant.
28. Zato se strinjam z vsemi državami članicami, ki so v tem postopku za sprejetje predhodne odločbe predložile stališča, da navedeni člen 63 carinskemu organu nalaga strog okvir nadzora, pri čemer njegovo preveritev deklaracije omejuje le in izključno na pogoje, navedene v tej določbi. Ker – kot sem pravkar navedel – carinskim organom nič ne preprečuje, da bi izvedli pregled blaga, katerega rezultati se lahko pridobijo po njegovi prepustitvi, togost preveritve iz člena 63 ne omejuje nadzornih možnosti carinskih organov.(11) Nasprotno, namen ureditve iz Uredbe 2913/92 je oblikovati prilagodljiv in standardiziran postopek, ki tudi kasneje zagotavlja uskladitev pravnega položaja s predpisi.
29. Zato Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 63 Uredbe (EGS) št. 2913/92 razlagati tako, da za namene „sprejetja“ carinske deklaracije carinski organ zavezuje, da preveri izključno skladnost carinske deklaracije s pogoji iz člena 62 te uredbe. Za ta namen se mora carinski organ omejiti le na preveritev dokumentov v obsegu, navedenem v členu 63 uredbe, in na sprejetje odločitve glede sprejetja carinske deklaracije le na podlagi predloženih dokumentov.
C – Drugo vprašanje za predhodno odločanje
30. Dalje, predložitveno sodišče se sprašuje glede pravne narave sprejetja deklaracije v okoliščinah, kot so te v obravnavanem primeru, v katerih so carinski organi pred sprejetjem vzeli vzorce blaga, da bi se prepričali o pravilni uporabi carinske nomenklature. Natančneje, predložitveno sodišče prosi Sodišče, naj pojasni, ali sprejetje kot akt carinskih organov pomeni „odločbo“ v smislu člena 4(5) Uredbe št. 2913/92.
31. Na tej točki je treba ugotoviti, da obstaja osupljiva razlika v stališčih tako strank postopka v glavni stvari, kar ne preseneča, kot tudi držav članic in Komisije, ki so predložile stališča v tem postopku. Medtem ko je družba DP grup pred predložitvenim sodiščem zagovarjala stališče, da ima sprejetje s strani carinskih organov značaj „odločbe“, enako kot sta menili Kraljevina Španija in Komisija v postopku za sprejetje predhodne odločbe, pa so nasprotno stališče zavzele tožena stranka, Republika Bolgarija, Češka republika in Nizozemska. Vendar pa, kot bom opisal v nadaljevanju, je razlikovanje v merilih bolj formalno kot vsebinsko, saj z izjemo DP grup vse menijo, čeprav z različnimi argumenti, da izpodbijanje sprejetja ne služi kot podpora vsebinskim zahtevkom pritožnice.
32. Kot je znano, člen 4(5) Uredbe št. 2913/92 opredeljuje „odločbo“ kot akt, ki ima „pravni učinek za eno ali več določenih ali določljivih oseb“. Zaradi takega opisa, tako skopega in temelječega na učinkih, ki jih uredba ne precizira, je razumljivo, da so bila za samostojno opredelitev pojma potrebna dodatna merila. Tako je generalni pravobranilec N. Fennelly v svojih sklepnih predlogih, predstavljenih v zadevi de Andrade(12), menil, da mora „odločba“ poleg meril, določenih v navedenem členu 4(5), vsebovati „izraz presoje ali izvajanja diskrecijske pravice“ in je „akt, sprejet ob upoštevanju različnih dejavnikov, pri čemer morajo biti v tem aktu skladno s pravom Skupnosti navedeni razlogi, zakaj je prišlo do take uporabe diskrecijske pravice, tako da lahko naslovnik akta učinkovito izpodbija njegovo veljavnost“.(13)
33. V skladu z opredelitvijo, ki jo je predlagal generalni pravobranilec N. Fennelly in ki jo je uporabilo Sodišče, ko je v navedeni zadevi predlagalo isto rešitev, menim, da je za to, da akt carinskega organa pomeni „odločbo“, potrebno, da je v njem naveden naslovnik, da ima pravni učinek in da je obenem izraz in rezultat izvajanja diskrecijske pravice.
34. Kar zadeva navedbo naslovnika, je očitno, da sprejetje deklaracije ta pogoj vedno izpolnjuje, saj je eden od pogojev, ki jih zahteva člen 62, podpis deklaranta. Če na deklaraciji ni poimenske navedbe, ne more priti do sprejetja, kar pomeni, da bo naslovnik vedno naveden.
35. Prav tako ima sprejetje pravni učinek za tega naslovnika, če je to uresničeno ali zavrnjeno. V prvem primeru sprejetje pomeni trenutek, ko nastane carinsko pravno razmerje, in glede na ta trenutek izhajajo dajatve, predvidene v ustrezni carinski ureditvi.(14) V drugem primeru zavrnitev sprejetja prepreči, da bi bilo blago dano v carinski postopek, kar ima pomembne gospodarske in posledično tudi pravne posledice. Zato ima carinsko sprejetje pravni učinek v smislu, kot je naveden v členu 4(5) Uredbe št. 2913/92.
36. Nazadnje je treba še ugotoviti, ali ima odločitev carinskega organa o sprejetju diskrecijske elemente. Diskrecija je lahko rezultat kognitivnega procesa, ki zadeva dejansko stanje, za katero je treba uporabiti določbo, ali pravno vrednotenje, ki se nanaša na pravno posledico izpolnjevanja dejanskega stana te določbe.(15) S tega vidika pride do diskrecije v trenutku, ko je treba dejansko stanje subsumirati pod stan določbe, ali v trenutku določitve posledic te subsumpcije, kadar posledice dopuščajo več kot eno rešitev.
37. V primeru carinskih sprejetij je očitno, da je diskrecija vezana – kot je mogoče sklepati iz členov 62 in 63 Uredbe št. 2913/92 – na dejansko stanje. Carinski organ mora izdati sprejetje, če so izpolnjeni trije zgoraj navedeni pogoji: predložitev podpisane deklaracije, navedba podatkov, potrebnih za uporabo ustreznega carinskega postopka, in predložitev blaga. Izmed teh treh pogojev je drugi pogoj tisti, ki daje carinskemu organu diskrecijsko pravico, saj bo moral ugotoviti, ali deklarant navaja „potrebne“ podatke ali ne. Kljub temu pa pravna posledica, ki jo vsebuje člen 63, organu ne daje nobene diskrecije: ali sprejme deklaracijo ali pa je ne sprejme.
38. Zato je možnost presoje, ki jo imajo carinski organi za ugotovitev, ali so podatki „potrebni“, edini diskrecijski element, ki ga imajo na voljo. In čeprav gre za specifičen vidik, je jasno, da je na sprejetje vezana le zelo majhna diskrecijska presoja.(16)
39. Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je sprejetje carinske deklaracije kot akt carinskih organov, ki vsebuje navedbo naslovnika, ki ima pravni učinek in ki vsebuje diskrecijske elemente, „odločba“ v smislu člena 4(5) Uredbe št. 2913/92.
D – Tretje vprašanje za predhodno odločanje
40. Tretje in zadnje vprašanje, ki ga je postavilo Administrativen sad Sofia-grad, se nanaša na izpodbojnost sprejetja s strani carinskih organov.
41. Členi od 243 do 246 Uredbe št. 2913/92 urejajo postopke s pritožbami zoper odločbe carinskih organov. Navedene določbe vsakomur zagotavljajo pravico do pritožbe zoper odločbe carinskih organov, kadar te „to osebo neposredno in osebno zadevajo“, najsi bo ta odločba izrecna ali implicitna.(17)
42. Po drugi strani in kot dopolnilo k omenjenim določbam je v členu 9 navedene uredbe določena možnost preklica aktov carinskih organov, s čimer je v vsakem primeru dopuščena revizija aktov, ki niso ugodni, vendar tudi revizija ugodnih aktov, če je vložnik ravnal zlonamerno ali nezakonito.
43. Skupek določb v zvezi s pritožbami in preklicem kaže, da je lahko vsak akt carinskih organov, najsi bo ugoden ali ne, predmet revizije, ki jo izvedejo bodisi sami organi, ki so akt sprejeli, ali pa sodišča. Učinkovitost, ki je značilna za carinski postopek, načeloma ne dopušča omejitev glede izpodbojnosti aktov, ki so jih sprejeli carinski organi, kar je skladno s pomenom, ki ga je pravni red Unije podelil dostopu do sodišč.
44. Unija namreč zagotavlja možnost vložiti pravno sredstvo zoper katerikoli akt, ki posega v pravice, svoboščine in legitimne interese, ki jih Unija priznava, pri čemer je pomembno predvsem, da je pravno sredstvo pred sodiščem učinkovito tako v smislu, da mora pravno omogočati prisoditev odškodnine ob nastanku morebitne škode, kot tudi v smislu, da mora biti izvedljivo, kar pomeni, da ne sme biti odvisno od pogojev, zaradi katerih bi bila uporaba takega pravnega sredstva nemogoča ali težko izvedljiva.(18) To potrjuje člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, enako pa tudi obširna sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice pri razlagi člena 6 Rimske konvencije.(19) Zato ni mogoče sprejeti nobene razlage Uredbe št. 2913/92, ki bi ukinjala ali omejevala dostop deklaranta do nacionalnega sodišča.
45. V primeru sprejetij s strani carinskih organov, za kar gre vsekakor v obravnavanem primeru, je treba navesti naslednja opažanja.
46. Ob ugotovitvi, da sprejetje pomeni „odločbo“ v smislu člena 4(5) Uredbe št. 2913/92, obstaja domneva o njegovi izpodbojnosti preprosto že zato, ker se uvršča v to kategorijo. Akt, ki ima pravni učinek za posameznika, je lahko vedno predmet sodnega postopka. Zato in v nasprotju s tem, kar predlaga vlada Nizozemske v svojih pisnih stališčih, „odločba“ ni odločba zato, ker je izpodbojna, temveč je izpodbojna zato, ker je „odločba“.
47. Prav tako je treba pojem „sprejetja“ razumeti široko, to je zajeti tako pozitivno sprejetje kot negativno, saj lahko carinski organ zavrne deklaracijo, ki mu je predložena, in posledično negativno vpliva na pravni položaj deklaranta. V tem primeru bi bilo sprejetje, ali bolje zavrnitev, organa, ki naj bi ga izdal, vedno izpodbojno v skladu s členom 243 Uredbe št. 2913/92.
48. Nazadnje je treba spomniti, da je sprejetje omejena odločba z določeno vsebino, kot je navedeno v točkah od 25 do 30 teh sklepnih predlogov. Člen 63 Uredbe št. 2913/92 omejuje diskrecijo carinskih organov na primere, naštete v tej določbi s sklicevanjem na člen 62, s čimer zmanjšuje moč odločanja javne oblasti na potrditev podpisa, predložitve blaga in predložitve potrebnih dokumentov. Pojasnil sem že, da slednji element vsebuje določeno stopnjo, čeprav majhno, diskrecije, vendar se sprejetje v vsakem primeru lahko nanaša le na te tri pravkar navedene vidike. Zato s e lahko izpodbojnost – kot tudi revizija – odločbe o sprejetju nanaša samo na enega od treh navedenih elementov, glede katerih se izreče carinski organ.
49. Če se zdaj osredotočimo na dejansko stanje iz postopka v glavni stvari, se je družba DP grup pritožila zoper sprejetje, ki so ga glede zadevne deklaracije izdali bolgarski carinski organi, sprejetje, ki je bilo v tem primeru izdano z uporabo možnosti, ki jim jo daje člen 68(b) Uredbe št. 2913/92, to je v odvisnosti od možnih rezultatov, ki se lahko pridobijo po pregledu blaga. Tako je bolgarski carinski organ navedel na hrbtni strani deklaracije, in njegovi dvomi o pravilnosti deklarirane tarifne oznake so se izkazali za upravičene, saj je laboratorijska preiskava dejansko potrdila napako deklaranta, zato je naknadno zahteval plačilo dodatnih dajatev. Deklarant se je šele po tem, ko je ugotovil, da carinski organi od njega zahtevajo navedeno dajatev, odločil vložiti pritožbo zoper prvotno izdano sprejetje.
50. Glede na dejansko stanje je razvidno, da je prvostopenjsko sodišče napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da akt carinskih organov, s katerim so sprejeli deklaracije, ni izpodbojen. Kot sem navedel že zgoraj, je bilo sprejetje dejansko „odločba“, ki je imela pravni učinek in ki je vsebovala izvajanje diskrecijske pravice. Na kratko, šlo je za izpodbojen akt za namene člena 243 Uredbe št. 2913/92, saj v določeni meri učinkuje na pravni položaj deklaranta.
51. Carinski organ ni sprejel odločbe glede ustrezne uvrstitve uvoženega blaga. Kot sem navedel v točkah od 25 do 30 teh sklepnih predlogov, je sprejetje formalna potrditev, da so pogoji iz člena 63 Uredbe št. 2913/92 izpolnjeni. Dejansko sprejetje ne vsebuje nikakršnega izvajanja diskrecije, razen kar zadeva preveritev potrebne dokumentacije, predložene v postopku. Kar zadeva carinsko uvrstitev, je sprejetje odločba, ki ne le pomeni sam akt o uvrstitvi, ampak ki predvsem omogoča carinskemu organu, da takoj ali pozneje preveri upoštevanje predpisov, da zahteva spremembe in da zahteva ravnanje v skladu s predpisi. Drugače povedano, sprejetje nima značaja odločbe o carinski uvrstitvi, temveč ima značaj postopkovnega akta, ki omogoča začetek postopka. S tega vidika je sprejetje mogoče izpodbijati glede elementov, naštetih v navedenem členu 63, vendar pa uredba prek sprejetja ne more omogočiti nekakšnega univerzalnega pravnega sredstva, s katerim bi bilo mogoče napasti kateri koli vidik v zvezi s carinsko zakonodajo.
52. Upoštevaje pravkar povedano se zahtevek družbe DP grup v tej zadevi nanaša na carinsko uvrstitev, ki so jo carinski organi „potrdili“, ko so sprejeli deklaracijo, ne pa na samo sprejetje kot tako. To velja zlasti, ker napaka, ki se jo očita ob sprejetju, ne izhaja iz njega, temveč iz deklaracije družbe DP grup. Cilj pritožnice tako ni izpodbijati akt, ki učinkuje na njene pravice, temveč doseči razveljavitev akta, ki bi lahko bil razlog za naložitev upravne sankcije.
53. Zato je treba glede na vse navedeno člen 63 Uredbe št. 2913/92, če se ga razlaga v skladu s členom 243 te uredbe, razlagati tako, da lahko deklarant pred sodišči izpodbija zakonitost sprejetja carinske deklaracije, kadar se razlog za izpodbijanje nanaša na potrditev katerega od nujnih pogojev za sprejetje, ki so našteti v navedenem členu 63, s strani carinskega organa.
V – Predlog
54. Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, da naj vprašanja, ki jih je postavilo Administrativen sad Sofia grad, odgovori tako:
1. Člen 63 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da carinski organ zavezuje, da preveri izključno skladnost carinske deklaracije s pogoji iz člena 62 navedene uredbe. Za ta namen se mora carinski organ omejiti le na preveritev dokumentov v obsegu, navedenem v členu 63 uredbe, in na sprejetje odločitve glede sprejetja carinske deklaracije le na podlagi predloženih dokumentov, tudi če je nastal dvom o pravilnosti tarifne oznake blaga in je za določitev te oznake potrebno izvedensko mnenje.
2. Sprejetje carinske deklaracije kot akt carinskih organov, ki vsebuje navedbo naslovnika, ki ima pravni učinek in ki vsebuje diskrecijske elemente, je „odločba“ v smislu člena 4(5) Uredbe št. 2913/92.
3. Člen 63 Uredbe št. 2913/92, če se ga razlaga v skladu s členom 243 te uredbe, je treba razlagati tako, da lahko deklarant pred sodišči izpodbija zakonitost sprejetja carinske deklaracije, kadar se razlog za izpodbijanje nanaša na potrditev katerega od nujnih pogojev za sprejetje, ki so našteti v navedenem členu 63, s strani carinskega organa.
(1) .
(2)  –	Uredba Sveta z dne 12. oktobra 1992 (UL L 302, str. 1).
(3)  –	Na splošno glej Berr, C. J., in Trémeau, H., Le droit douanier, Communautaire et national,
7. izdaja, 2006.
(4)  –	Člen 61 Uredbe št. 2913/92.
(5)  –	Uredba Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1).
(6)
–	Glej Fabio, M., Customs Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2010, točke od 6.2.1 do 6.2.3.
(7)  –	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljene 25. maja 2005 v zadevi Overland Footwear (sodba z dne 20. oktobra 2005, C‑468/03, Recueil, str. I-8937, točke 33, 34 in 35).
(8)  –	Člen 67 Uredbe št. 2913/92.
(9)  –	Člen 65 Uredbe št. 2913/92.
(10)
–	Glej Lyons, T., EC Customs Law,
Oxford University Press, Oxford, 2001, str. 283 in nasl.
(11)
–	V tem smislu veliko povejo sklepni predlogi generalnega pravobranilca G. Cosmasa, predstavljeni 28. septembra 2000 v zadevi Wandel GMBH (sodba z dne 1. februarja 2001, C-66/99, točka 46), saj v njih spomni na pogojnost sprejetja, če se izvede pregled blaga: „Tako iz besedila kot iz potrebe po zagotavljanju koristnega učinka prej navedenih določb izhaja, da je trenutek sprejetja brez preveritve elementov deklaracije trenutek, v katerem nastopi carinski dolg, hkrati pa tudi trenutek, v katerem se dokončno odloči o njegovem znesku. Po drugi strani pa, ko sprejetje deklaracije spremlja nalog za preveritev podatkov, ki so navedeni v njej, je sicer jasno, da nastane carinski dolg, vendar ta ni dokončen, saj dokler blago ni pregledano in niso preverjeni podatki iz deklaracije, ni mogoče šteti, da je znesek dolga dokončno določen in potrjen. Zato je v tem drugem primeru dokončna naložitev carinskih dajatev odvisna od preveritve omenjenih podatkov, tako da spornega blaga ni mogoče šteti kot danega v prosti promet.“
(12)
–	Sklepni predlogi, predstavljeni 21. septembra 2000 (sodba z dne 7. decembra 2000 v zadevi de Andrade, C-213/99, Recueil, str. I-11083).
(13)
–	Točka 55 zgoraj navedenih sklepnih predlogov.
(14)
–	Člen 67 Uredbe (ES) št. 2913/92.
(15)
–	Na splošno glej Koch, H.J., Unbestimmte Rechtsbegriffe und Ermessensermächtigungen im Verwaltungsrecht, Metzner, Frankfurt, 1979, in Bacigalupo, M., La discrecionalidad administrativa. Estructura normativa, control judicial y límites constitucionales de su atribución, Marcial Pons, Madrid, 1997, kot tudi primerjalno analizo in Pravo Unije − avtor von Danwitz, T., Europäisches Verwaltungsrecht,
Springer, Berlín-Heidelberg, 2008, str. 30, 33, 50, 71, 87, 107 in 361 ter nasl.
(16)  –	Zdi se mi potrebno opozoriti, kot je poudarila že Komisija na obravnavi, da so se nekatera sodišča držav članic že izrekla v zvezi s tem, celo ne da bi menila, da obstaja potreba po vložitvi predloga za predhodno odločanje, in so prav tako menila, da sprejetje pomeni „odločbo“ v smislu člena 4(5) Uredbe št. 2913/92. Glej v tem smislu sodbi nemškega Bundesfinanzhof z dne 21. junija 2009 (VII R 2/08) in z dne 5. oktobra 2009 (VII B 254/98).
(17)  –	Člen 243(1), drugi pododstavek, se sklicuje na obstoj pravice do pravnega sredstva zoper molk carinskih organov.
(18)  –	Glej med drugim sodbe z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston (222/84, Recueil, str. 1651, točki 18 in 19); z dne 15. oktobra 1987 v zadevi Heylens in drugi (222/86, Recueil, str. 4097, točka 14); z dne 27. novembera 2001 v zadevi Komisija proti Avstriji (C-424/99, Recueil, str. I-9285, točka 45); z dne 25. junija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu (C-50/00 P, Recueil, str. I-6677, točka 39); z dne 19. junija 2003 v zadevi Eribrand (C-467/01, Recueil, str. I-6471, točka 61) in z dne 22. decembra 2010 v zadevi DEB Deutsche Energiehandels-und Beratungsgesellschaft (C-279/09, ZOdl., str. I-0000, točka 29).
(19)  –	Glede člena 47 Listine in njegove povezave s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice glej moje sklepne predloge z dne 1. marca 2011, predstavljene v zadevi Samba Diouf (C-69/10, postopek odločanja še poteka;, točke od 38 do 44) in sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota, predstavljene 5. aprila 2011 v zadevi Scattolon (C-108/10, postopek odločanja še poteka, točke od 122 do 126).