62018CC0779
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
GERARDA HOGANA,
predstavljeni 19. decembra 2019 (
1
)
Zadeva C‑779/18
Mikrokasa S.A. w Gdyni,
Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie
proti
XO
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (občinsko sodišče v kraju Siemianowice Śląskie, Poljska))
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Potrošniške kreditne pogodbe – Direktiva 2008/48 – Obseg harmonizacije – Pojem skupnih stroškov kredita za potrošnika – Direktiva 93/13 – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Izključitev za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih“
1.
Direktiva 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (UL 2008, L 133, str. 66) določa pravni okvir, ki ureja potrošniške kreditne pogodbe. Natančneje, člen 10 podrobno določa vrsto informacij, ki jih je treba vključiti v vsako tako kreditno pogodbo. Sodišče je zdaj s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe pozvano, naj razjasni nekaj vidikov področja uporabe in pravilne razlage te določbe.
2.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je Sodišču 12. decembra 2018 predložilo Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (občinsko sodišče v kraju Siemianowice Śląskie, Poljska), in sicer v okviru dveh tožb, ki sta ju proti XO vložili družba Mikrokasa S.A. s sedežem v Gdynii in družba Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty s sedežem v Varšavi ter ki se nanašata na zahtevke za plačilo zneskov, dolgovanih na podlagi dveh ločenih potrošniških kreditnih pogodb, pri čemer je predložitveno sodišče ti tožbi združilo.
3.
Glavno vprašanje v tej zadevi se nanaša na stopnjo harmonizacije in področje uporabe člena 10(2) Direktive 2008/48 ter na obseg, v katerem je mogoče zahteve te direktive dopolniti z zahtevami, ki jih nalaga nacionalno pravo. Preden se lotim obravnave teh vprašanj, pa je najprej treba opredeliti upoštevne pravne določbe.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Evropske unije
4.
V uvodnih izjavah 3, 4, od 6 do 9, 19 in 31 Direktive 2008/48 v različici, ki se je uporabljala leta 2016, je navedeno:
„(3)
Takšna poročila in posvetovanja so razkrila bistvene razlike med predpisi različnih držav članic na področju kreditov za fizične osebe na splošno in specifično potrošniških kreditov. Analiza prenosa Direktive 87/102/EGS[ (
2
)] v notranje zakonodaje kaže, da države članice zaradi razlik v pravnem ali gospodarskem položaju na nacionalni ravni poleg Direktive 87/102/EGS uporabljajo različne mehanizme varstva potrošnikov.
(4)
Ta dejanski in pravni položaj, ki je posledica takšnih nacionalnih razlik, vodi v nekaterih primerih k izkrivljanju konkurence med dajalci kreditov v [Uniji] in ustvarja ovire na notranjem trgu, kadar so države članice sprejele drugačne obvezne določbe, ki so strožje od tistih, ki jih predvideva Direktiva 87/102/EGS. To omejuje možnosti potrošnikov za neposredno uporabo postopoma vse bolj razpoložljivih čezmejnih kreditov. Posledice takšnih izkrivljanj in omejitev pa se lahko sčasoma ponovno pokažejo pri povpraševanju po blagu in storitvah.
[…]
(6)
Notranji trg v skladu s Pogodbo obsega območje brez notranjih meja, v katerem sta zagotovljena prost pretok blaga in storitev ter pravica do ustanavljanja. Razvoj bolj preglednega in učinkovitega kreditnega trga v območju brez notranjih meja je nujen za spodbujanje razvoja čezmejnih dejavnosti.
(7)
Da bi olajšali nastanek dobro delujočega notranjega trga potrošniških kreditov, je treba zagotoviti usklajen [harmoniziran] okvir Skupnosti v številnih osrednjih območjih. Ob upoštevanju stalno spreminjajočega se trga potrošniških kreditov in vse večje mobilnosti evropskih državljanov naj bi zakonodaja Skupnosti, ki je usmerjena v prihodnost in ki se zmore prilagoditi bodočim oblikam kreditov, državam članicam omogočila ustrezno raven prožnosti pri izvajanju in pomagala vzpostaviti sodobno pravo na področju zakonov o potrošniških kreditih.
(8)
Pomembno je, da trg ponudi zadostno raven varstva potrošnikov, da si zagotovi njihovo zaupanje. Tako lahko deluje prost pretok kreditnih ponudb v optimalnih pogojih za tiste, ki kredit ponujajo, kot tudi za prosilce, z ustreznim upoštevanjem specifičnega položaja v posameznih državah članicah.
(9)
Polna uskladitev [harmonizacija] je potrebna zato, da se vsem potrošnikom v [Evropski uniji] zagotovi visoka in primerljiva raven varovanja njihovih interesov in se vzpostavi pravi notranji trg. Državam članicam se torej ne bi smelo dovoliti, da obdržijo ali uvedejo druge nacionalne določbe kot tiste, določene s to direktivo. Vendar naj bi se ta omejitev uporabljala samo za določbe, usklajene [harmonizirane] v tej direktivi. V primerih, ko ne obstajajo takšne usklajene [harmonizirane] določbe, bi se morale države članice same odločiti, ali bodo obdržale ali sprejele nacionalno zakonodajo.
[…]
(19)
Da bi se potrošniki lahko odločali ob polnem poznavanju dejstev, bi morali še pred sklenitvijo kreditne pogodbe dobiti ustrezne podatke, ki jih lahko potrošnik odnese s seboj in preuči, o pogojih in stroških kredita ter svojih obveznostih. Za zagotovitev kar največje preglednosti in primerljivosti ponudb bi morali ti podatki vsebovati predvsem strošek efektivne obrestne mere za ta kredit, ki bi jo bilo treba v vsej [Uniji] določiti na enak način.
[…]
(31)
Da bi potrošniku omogočili poznavanje svojih pravic in obveznosti iz kreditne pogodbe, bi morala ta na jasen in jedrnat način vsebovati vse potrebne informacije.“
5.
Člen 1 Direktive 2008/48, naslovljen „Vsebina“, določa:
„Namen te direktive je uskladiti [harmonizirati] nekatere vidike zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s pogodbami, ki zajemajo potrošniške kredite.“
6.
Člen 3 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve:
[…]
(g)
‚skupni stroški kredita za potrošnika‘ pomeni vse stroške, vključno z obrestmi, provizijami, davki in vsemi drugimi vrstami pristojbin, ki jih mora potrošnik plačati v zvezi s kreditno pogodbo in ki so dajalcu kredita znani, razen notarskih stroškov; stroški, povezani s pomožnimi storitvami v zvezi s kreditno pogodbo, zlasti zavarovalne premije, so tudi vključeni, če je sklenitev dodatne storitvene pogodbe obvezna že za samo pridobitev kredita ali pod pogoji, ki se tržijo“.
7.
Člen 5 Direktive 2008/48, naslovljen „Predpogodbene informacije“, določa:
„1.   Preden postane potrošnik zavezan izpolnjevanju kreditne pogodbe ali ponudbe, zagotovi dajalec kredita in, kjer je primerno, kreditni posrednik na temelju kreditnih pogojev dajalca kredita ter, kjer je to primerno, na izraženih preferencah potrošnika in informacijah, ki jih je ta posredoval, potrošniku informacije, da lahko primerja različne ponudbe in se tako zavestno odloči, ali bo sklenil kreditno pogodbo. Takšne informacije se na papirju ali drugem trajnem nosilcu podatkov zagotovijo z obrazcem standardne informacije o evropskem potrošniškem kreditu iz Priloge II. Šteje se, da je dajalec kredita izpolnil zahteve po informacijah iz tega odstavka ter člena 3(1) in (2) Direktive 2002/65/ES,[ (
3
)] če je zagotovil ‚standardne informacije o evropskem potrošniškem kreditu‘.
Zadevne informacije opredeljujejo:
(a)
vrsto kredita;
(b)
identiteto in geografski naslov dajalca kredita ter po potrebi identiteto in geografski naslov zadevnega kreditnega posrednika;
(c)
skupni znesek kredita in pogoje, ki urejajo črpanje;
(d)
trajanje kreditne pogodbe;
(e)
blago ali storitev ter njuno vrednost v primerih kredita v obliki odloga plačila za določeno blago ali storitev in v primeru povezanih kreditnih pogodb posebno blago ali storitev;
(f)
posojilno obrestno mero, pogoje, ki urejajo uporabo posojilne obrestne mere in, če je na voljo, indeks ali referenčno obrestno mero, ki se uporablja za začetno posojilno obrestno mero, kakor tudi obdobja, pogoje in postopke za spreminjanje posojilne obrestne mere; […]
(g)
efektivno obrestno mero in skupni znesek, ki ga mora plačati potrošnik, […]
[…]
Morebitne dodatne informacije, ki bi jih dajalec kredita želel posredovati potrošniku, so posredovane v ločenem dokumentu, ki se lahko priloži obrazcu o standardnih informacijah o evropskem potrošniškem kreditu.
[…]
4.   Na zahtevo prejme potrošnik poleg standardnih informacij o evropskem potrošniškem kreditu tudi brezplačen izvod osnutka kreditne pogodbe […]
[…]
6.   Države članice zagotovijo, da dajalci kreditov in, kadar je ustrezno, kreditni posredniki potrošnikom zagotavljajo zadostne razlage, da bi jim omogočili oceno, ali je predlagana kreditna pogodba prilagojena njihovim potrebam in finančnemu položaju; kadar je ustrezno, pri čemer to storijo z razlago predpogodbenih informacij, ki jih je treba zagotoviti v skladu z drugim odstavkom [s prvim odstavkom], bistvenih lastnosti predlaganih proizvodov in specifičnih posledic, ki jih lahko imajo za potrošnika, vključno s posledicami zamude plačila s strani potrošnika […]“
8.
Člen 10 navedene direktive, naslovljen „Informacije, ki se morajo vključiti v kreditne pogodbe“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Kreditne pogodbe se pripravijo na papirju ali drugem trajnem nosilcu podatkov.
Vse pogodbene stranke prejmejo izvod kreditne pogodbe. Ta člen ne posega v nobena nacionalna pravila o veljavnosti sklenitve kreditnih pogodb, če so ta skladna s pravom [Unije].
2.   Kreditna pogodba jasno in jedrnato navaja:
(a)
vrsto kredita;
(b)
identiteto in geografske naslove pogodbenih strank ter po potrebi identiteto in geografski naslov zadevnega kreditnega posrednika;
(c)
trajanje kreditne pogodbe;
(d)
skupni znesek kredita in pogoje, ki urejajo črpanje kredita;
(e)
v primeru kredita v obliki odloga plačila za določeno blago ali storitev ali v primeru povezanih kreditnih pogodb izdelek ali storitev ter njuno vrednost;
(f)
posojilno obrestno mero, pogoje, ki urejajo uporabo te mere, in, če je na voljo, indeks ali referenčno obrestno mero, ki se uporablja za začetno posojilno obrestno mero, ter obdobja, pogoje in postopke za spreminjanje posojilne obrestne mere ter, če se v različnih okoliščinah uporabljajo različne posojilne obrestne mere, zgoraj navedene informacije o vseh uporabljenih obrestnih merah;
(g)
efektivno obrestno mero in skupni znesek, ki ga mora plačati potrošnik, izračunan ob sklenitvi kreditne pogodbe; navedejo se vse predpostavke, uporabljene za izračun navedenih obresti;
[…]“
9.
Člen 22(1) Direktive 2008/48, naslovljen „Usklajevanje [Harmonizacija] in obveznost izvajanja te direktive“, določa:
„Če ta direktiva vsebuje usklajene [harmonizirane] določbe, države članice ne smejo ohraniti ali uvesti v svoje nacionalno pravo drugih določb, razen tistih, določenih v tej direktivi.“
B.
Nacionalno pravo
10.
Z ustawa z dnia 7 lipca 2005 r. o zmianie ustawy Kodeks cywilny oraz o zmianie niektórych innych ustaw (zakon z dne 7. julija 2005 o spremembi zakona o civilnem zakoniku in nekaterih drugih zakonov) (Dz. U. 2005, št. 157, pozicija 1316) je bil v ustawa z dnia 23 kwietnia 1964 r. – Kodeks cywilny (zakon z dne 23. aprila 1964 – civilni zakonik) (Dz. U. 2014, pozicija 121, prečiščeno besedilo), kakor je bil spremenjen (v nadaljevanju: civilni zakonik), vstavljen člen 359(22). S to določbo je določen najvišji znesek obresti, ki ga je mogoče zahtevati v zameno za pravni posel, to je dvakratnik letne zakonske obrestne mere. Trenutno ta najvišji znesek obresti ustreza 10 % izposojenega kapitala.
11.
Nekateri dajalci kreditov so se tej omejitvi, določeni na nacionalni ravni, izognili tako, da so umetno zvišali znesek zaračunanih provizij in pristojbin. V odgovor na to so nacionalna sodišča razsodila, da če so se določbe o določitvi teh provizij ali stroškov izpodbijale ali če je dajalec kredita pri sodišču vložil tožbo za plačilo, je torej moral dokazati obstoj plačila za vsako provizijo ali strošek, ki jih je zaračunal poleg obresti. Če takega plačila ni bilo ali se je izkazalo, da so bile provizije ali stroški dolgovani v zameno za zagotovljeni kapital, so nacionalna sodišča štela, da je bil namen teh provizij ali stroškov izogibanje določbam člena 359(2) civilnega zakonika. Zato je bil njihov znesek znižan na najvišji znesek obresti, ki jih je bilo mogoče zahtevati na podlagi člena 359(2) civilnega zakonika. Če so take provizije ali stroški pomenili protivrednost za storitev, ki ni bila zagotovitev kapitala, je bilo mogoče take določbe kljub temu razglasiti za neveljavne, vendar le če so nepoštene v smislu nacionalne zakonodaje, s katero je bila prenesena Direktiva Sveta 93/13/EGS. (
4
)
12.
Poljski zakonodajalec je, da bi okrepil nadzor nad cenami, ki so jih zaračunavali dajalci kreditov, nato uvedel mehanizem za določitev najvišjega zneska neobrestnih stroškov kredita, ki jih je mogoče zahtevati, in sicer s sprejetjem členov 5(6a) in 36a ustawa z dnia 12 maja 2011 r. o kredycie konsumenckim (zakon z dne 12. maja 2011 o potrošniških kreditih) (Dz. U. 2011, št. 126, pozicija 715) (v nadaljevanju: zakon o potrošniškem kreditu).
13.
Člen 5(6), (6a), (7) in (8) zakona o potrošniških kreditih opredeljuje vrsto pojmov, na katere je napoteno v tem zakonu. Ta določba v različici, ki jo je navedlo predložitveno sodišče, določa zlasti:
„6.
skupni stroški kredita – vsi stroški, ki jih mora potrošnik plačati v zvezi s kreditno pogodbo, zlasti:
(a)
obresti, pristojbine, provizije, davki in marže, če so dajalcu kredita znani, in
(b)
stroški pomožnih storitev, zlasti zavarovanj, če jih je treba plačati za samo pridobitev kredita ali za njegovo pridobitev pod ponujenimi pogoji, razen notarskih stroškov, ki jih nosi potrošnik;
6a.
neobrestni stroški kredita – vsi stroški, ki jih mora potrošnik plačati v zvezi s potrošniško kreditno pogodbo, razen obresti;
7.
skupni znesek kredita – najvišji znesek denarnih sredstev brez stroškov kredita, ki jih dajalec kredita da potrošniku na voljo na podlagi kreditne pogodbe, v primeru pogodb, za katere ta najvišji znesek ni bil določen, pa vsota vseh denarnih sredstev brez stroškov kredita, ki jih dajalec kredita da potrošniku na voljo na podlagi kreditne pogodbe;
8.
skupni znesek, ki ga mora plačati potrošnik – vsota skupnih stroškov kredita in skupnega zneska kredita“.
14.
Člen 13 zakona o potrošniških kreditih določa:
„(1)
Dajalec kredita ali kreditni posrednik mora potrošniku pred sklenitvijo kreditne pogodbe na trajnem nosilcu predložiti naslednje podatke, za seznanitev s katerimi mora imeti potrošnik dovolj časa:
[…]
5.
skupni znesek kredita;
6.
datume in način črpanja kredita;
7.
skupni znesek, ki ga mora plačati potrošnik;
[…]
10.
po potrebi, podatke o drugih stroških, ki jih mora potrošnik plačati v zvezi s potrošniško kreditno pogodbo, zlasti obrestih, provizijah, maržah in pristojbinah, vključno s pristojbinami za vzdrževanje enega ali več računov za vodenje plačilnih transakcij in črpanj, skupaj s pristojbinami za uporabo plačilnih sredstev tako za plačilne transakcije kot za črpanja, ter o stroških pomožnih storitev, zlasti zavarovanj, če so dajalcu kredita znani, ter pogoje, pod katerimi se lahko ti stroški spremenijo;
11.
podatke o obveznosti plačila morebitnih notarskih pristojbin;
[…]“
15.
Člen 30 zakona o varstvu potrošnikov določa:
„(1)   V kreditni pogodbi je treba ob upoštevanju členov od 31 do 33 navesti:
[…]
2.
vrsto kredita; […];
4.
skupni znesek kredita;
5.
datume in način črpanja kredita;
6.
obrestno mero kredita, […];
7.
efektivno obrestno mero in skupni znesek, ki ga mora plačati potrošnik, izračunan ob sklenitvi potrošniške kreditne pogodbe, ter vse predpostavke, uporabljene za njegov izračun;
8.
pravila in datume za odplačilo kredita, […];
9.
izkaz datumov in pravil plačevanja obresti in vseh drugih stroškov kredita, če dajalec kredita ali kreditni posrednik prizna odlog pri odplačevanju kredita;
10.
podatke o drugih stroških, ki jih mora potrošnik plačati v zvezi s potrošniško kreditno pogodbo, zlasti o pristojbinah, vključno s pristojbinami za vzdrževanje enega ali več računov za vodenje plačilnih transakcij in črpanj, skupaj s pristojbinami za uporabo plačilnih sredstev tako za plačilne transakcije kot za črpanja, provizijah, maržah ter stroških pomožnih storitev, zlasti zavarovanj, če so dajalcu kredita znani, ter pogoje, pod katerimi se lahko ti stroški spremenijo;
[…]
16.
Člen 36a zakona o potrošniških kreditih določa:
„1.   Največja dovoljena višina neobrestnih stroškov kredita se izračuna na podlagi te formule:
pri čemer pomeni:
MPKK – največjo dovoljeno višino neobrestnih stroškov kredita,
K – skupni znesek kredita,
n – obdobje odplačila, izraženo v dneh,
R – število dni v letu.
2.   Neobrestni stroški kredita v celotnem obdobju kreditiranja ne morejo presegati skupnega zneska kredita.
3.   Neobrestni stroški kredita, ki izhajajo iz potrošniške kreditne pogodbe, niso dolgovani v delu, v katerem presegajo največji dovoljeni znesek neobrestnih stroškov kredita, izračunan v skladu s formulo iz odstavka 1, ali skupni znesek kredita.“
17.
Člen 45(1) zakona o potrošniških kreditih kot kazen v primeru nespoštovanja člena 36a določa ugasnitev obresti in drugih stroškov kredita. Člen 47 tega zakona določa, da s pogodbenimi klavzulami ni mogoče izključiti ali omejiti pravic potrošnika.
II. Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
18.
Zadevi, ki ju obravnava predložitveno sodišče in ki ju je to z odločbo z dne 8. novembra 2018 združilo, se nanašata na plačilo terjatev, ki izhajajo iz dveh ločenih kreditnih pogodb, ki ju je sklenila XO.
19.
Prva zadeva se nanaša na pogodbo o gotovinskem posojilu, ki je bila sklenjena 21. decembra 2016 med družbo Mikrokasa in XO, v skladu s katero je prvonavedena XO posodila 4000 zlotov (PLN) (približno 940 EUR). V skladu s to pogodbo, o kateri se stranki nista pogajali, se je XO zavezala, da bo za to posojilo plačala stroške priprave pogodbe v višini 600 PLN (približno 139 EUR), upravljavske stroške v višini 3400 PLN (približno 790 EUR) in obrestno mero v višini 7 % letno, kar znese v času trajanja posojila skupno 371,87 PLN (približno 86 EUR).
20.
V pogodbi o gotovinskem posojilu je navedeno, da „skupni znesek, ki ga mora plačati potrošnik“ – ki je opisan kot „vsota vsega denarja, ki vam ga bo dajalec kredita dal na voljo, in vseh stroškov, ki jih boste morali plačati v zvezi s kreditno pogodbo“ – znaša 8371,87 PLN (približno 1946 EUR). V pogodbi o gotovinskem posojilu je navedeno tudi, da „neobrestni stroški kredita“ znašajo 4000 PLN (približno 929 EUR).
21.
Tožeča stranka pojasnjuje, da so bili neobrestni stroški kredita določeni blizu spodnje meje stroškov, ki nastanejo podjetnikom, kar pomeni, da so bili zneski teh pristojbin nujno nižji od teh, ki so dejansko nastali posojilodajalcem. Sklicevala se je tudi na sodno prakso poljskih nacionalnih sodišč, v skladu s katero presoja čezmernosti neobrestnih stroškov kredita ni dopustna, če so ti zneski manjši od zneska najvišjih dovoljenih neobrestnih stroškov kredita.
22.
Ker XO ni plačala nobenega od zneskov, dolgovanih družbi Mikrokasa, je ta 30. junija 2017 zoper XO vložila tožbo pri Sąd Rejonowy Lublin Zachód w Lublinie (občinsko sodišče Lublin Zachód, Poljska), s katero je zahtevala plačilo 8184,53 PLN iz naslova nevrnjenega posojila.
23.
Sąd Rejonowy Lublin Zachód w Lublinie (občinsko sodišče Lublin Zachód) je v odločbi z dne 10. oktobra 2017 ugotovilo, da ni nobene podlage za izdajo plačilnega naloga, zato je prvo zadevo odstopilo sodišču, pristojnemu za potrošniške zadeve, to je predložitvenemu sodišču.
24.
Druga zadeva se nanaša na posojilno pogodbo, ki sta jo 21. novembra 2016 sklenili družba IPF Polska sp. z o.o., Warsaw (v nadaljevanju: dajalec kredita) in XO, o kateri se stranki prav tako nista pogajali in na podlagi katere je dajalec kredita dal XO na voljo 3000 PLN (približno 698 EUR) v gotovini.
25.
Na podlagi te posojilne pogodbe je morala XO plačati pristojbino v višini 2084 PLN (približno 484 EUR) in obresti po 10‑odstotni letni obrestni meri, ki so za celotno trajanje posojila znašale 248,41 PLN (približno 57 EUR).
26.
Tožeča stranka v tej drugi zadevi, družba Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (v nadaljevanju: Revenue), je od dajalca kredita na podlagi pogodbe o prenosu terjatve kupila njegovo terjatev do tožene stranke. Tožena stranka je tožeči stranki poravnala majhen del dolga iz naslova posojilne pogodbe.
27.
Družba Revenue je 27. oktobra 2017 pri Sąd Rejonowy Lublin Zachód (občinsko sodišče Lublin Zachód) v Lublinu zoper XO vložila tožbo, s katero je zahtevala plačilo 5196,68 PLN (približno 1208 EUR).
28.
Sąd Rejonowy Lublin Zachód (občinsko sodišče Lublin Zachód) v Lublinu je 29. novembra 2017 izdalo plačilni nalog v zahtevanem znesku. Potrošnica je temu nalogu ugovarjala in druga zadeva je bila odstopljena predložitvenemu sodišču.
29.
XO je v vlogah v bistvu trdila, da varstvo, zagotovljeno s členom 359(21), ni zadostno in da pojem „neobrestni stroški kredita“, uporabljen v tej določbi za izračun najvišjih pristojbin, ki jih je mogoče zaračunati, ne odraža dejanskih stroškov kredita.
30.
V zvezi s tem nacionalno sodišče navaja, da neobrestni stroški kredita v nobeni od obeh zadev ne presegajo najvišjega zneska, dovoljenega na podlagi člena 36a zakona o potrošniških kreditih. Vendar se temu sodišču porajajo dvomi o skladnosti člena 36a zakona o potrošniških kreditih s pravom Unije, saj pojem neobrestnih stroškov kredita v Direktivi 2008/48 ni omenjen. Čeprav so s členom 36a zakona o potrošniških kreditih zastavljeni drugi cilji, ne pa obveščanje potrošnikov, meni, da bi bilo lahko izoblikovanje te nove kategorije stroškov v nasprotju s ciljem varstva potrošnikov, zastavljenim s to direktivo, in sicer zlasti zato, ker člen 36a zakona o potrošniških kreditih ne določa obveznosti obveščanja potrošnikov o neobrestnih stroških kredita, vključno s tem, kdaj so pod pragom iz te določbe.
31.
Poleg tega nacionalno sodišče še sprašuje, ali se za različne določbe, s katerimi so določeni neobrestni stroški kredita, uporablja Direktiva 93/13 in ali so zajete z izjemo iz člena 1(2) te direktive. Čeprav namreč člen 36a zakona o potrošniških kreditih določa najvišjo mejo za neobrestne stroške kredita, ki jih je mogoče zaračunati, ta določba ne opredeljuje natančnega zneska teh stroškov, ki jih je mogoče zaračunati. Torej se postavlja vprašanje, ali je mogoče določbe glede cen, ki so v skladu z navedeno določbo, obravnavati, kot da temeljijo na obveznih zakonih ali drugih predpisih v smislu člena 1(2) Direktive 93/13.
32.
Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (občinsko sodišče v kraju Siemianowice Śląskie) je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba določbe Direktive [2008/48], kakor je bila spremenjena, zlasti njene člene 3(g), 10(1) in 22(1), razlagati tako, da nasprotujejo taki oddelitvi tako imenovanih ‚neobrestnih stroškov kredita‘, ki se pavšalno določijo v skladu z zakonsko formulo za izračun, opredeljeno v členu 36a zakona o potrošniških kreditih, iz tako imenovanih ‚skupnih stroškov kredita za potrošnika‘, opredeljenih v zgoraj navedeni direktivi, da je mogoče pred potrošnikom prikriti dejansko vrednost neobrestnih stroškov kredita, ki nastanejo podjetniku?
2.
Ali je treba določbe Direktive [93/13], kakor je bila spremenjena, zlasti njene člene 1(2), 6(1) in 7(1), razlagati tako, da nasprotujejo temu, da so pogoji potrošniških kreditnih pogodb v delu, v katerem se nanašajo na tako imenovane neobrestne stroške kredita, katerih merila določitve so opredeljena v členu 36a zakona z dne 12. maja 2011 o potrošniških kreditih, predmet nadzora z vidika pogojev, opisanih v členu 3 te direktive?“
III. Analiza
33.
Kot je zahtevalo Sodišče, bom v teh sklepnih predlogih svoja stališča omejil na prvo vprašanje.
A.
Uvodne opombe
34.
Uvodoma je treba ugotoviti, da so dvomi, ki jih je izrazilo predložitveno sodišče, povezani z napotilom iz člena 36a zakona o potrošniških kreditih na „neobrestne stroške kredita“. Ker Direktiva 2008/48 ne vsebuje nikakršne navedbe tega ali podobnega pojma, predložitveno sodišče sprašuje, ali je mogoče v nacionalni zakonodaji napotiti na ta pojem in ali bi moral biti oziroma bi vsaj lahko bil v kreditnih pogodbah naveden znesek teh stroškov. Zato se s prvim vprašanjem odpirata dve ločeni problematiki.
35.
Prva se nanaša na opredelitev, ali člen 10(2) v povezavi s členom 22(1) Direktive 2008/48 prepoveduje, da bi nacionalna določba, kakršna je člen 36a zakona o potrošniških kreditih, za svojo uporabo napotovala na pojem, ki ni določen z Direktivo 2008/48, kakršen je pojem „neobrestnih stroškov kredita“.
36.
V okviru druge se preverja, ali te določbe Unije nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v skladu s katero je dovoljeno, da kreditne pogodbe med informacijami, ki se zagotovijo potrošnikom, vključujejo še druge informacije poleg tistih, določenih v navedeni direktivi, na primer neobrestne stroške kredita.
37.
Ti problematiki bom preučil zaporedoma.
38.
S tega vidika se zdi, da niso upoštevne čisto vse določbe, ki jih je navedlo predložitveno sodišče v prvem vprašanju, namreč členi 3(g), 10(1) in 22(1) Direktive 2008/48.
39.
Glede člena 3(g) je z njim sicer res opredeljen pojem „skupnih stroškov kredita za potrošnika“, vendar iz spisa Sodišča ne izhaja, da se v obravnavani zadevi v katerem koli od obeh izpodbijanih sporazumov izpodbija napotilo na te skupne stroške ali njihov izračun.
40.
Glede člena 10(1) Direktive 2008/48 iz njegovega besedila izhaja, da se ta določba nanaša na nosilec podatkov, na katerem je treba pripraviti kreditne pogodbe. Torej niti ta določba ni povezana s prvim postavljenim vprašanjem. Res je, da člen 10(1) določa, da se ta določba uporablja brez poseganja v nacionalna pravila o veljavnosti sklenitve kreditnih pogodb, če so ta v skladu s pravom Unije. Ker pa je namen tovrstne navedbe razjasniti področje uporabe drugih določb iz člena 10, te določbe ni mogoče razlagati samostojno.
41.
V takih okoliščinah je mogoče pripomniti, da upoštevni odstavek člena 10 Direktive 2008/48 dejansko ni odstavek 1, ampak odstavek 2, v katerem so opredeljene upoštevne informacije, ki jih je treba vključiti v kreditne pogodbe.
42.
Glede na navedeno in da bi predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor, predlagam, naj se postavljeno vprašanje obravnava, kot da se z njim sprašuje, prvič, ali je treba člen 10(2) v povezavi s členom 22(1) Direktive 2008/48 razlagati tako, da nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja napotuje na znesek dolgovanih neobrestnih stroškov kredita, če se s tako zakonodajo od dajalcev kreditov ne zahteva, da morajo navesti ta znesek v kreditnih pogodbah, in drugič, ali lahko v skladu s tema določbama nacionalna zakonodaja dajalcem kreditov dovoljuje, da to informacijo prostovoljno navedeno v kreditni pogodbi.
B.
Ali lahko nacionalna zakonodaja v okviru kreditnih pogodb uporablja pojem, ki ni določen z Direktivo 2008/48?
43.
Člen 1 Direktive 2008/48 določa, da ta direktiva harmonizira nekatere vidike zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s pogodbami, ki zajemajo potrošniške kredite.
44.
V zvezi s tem je v uvodni izjavi 9 te direktive navedeno, da je zato, da se vsem potrošnikom v Skupnosti zagotovi visoka in primerljiva raven varovanja njihovih interesov in da se vzpostavi pravi notranji trg, glede teh vidikov potrebna polna harmonizacija nacionalne zakonodaje.
45.
V skladu s tem člen 22(1) Direktive 2008/48 določa, da če navedena direktiva vsebuje harmonizirane določbe, države članice ne smejo ohraniti ali uvesti drugih nacionalnih določb, kot so določbe iz te direktive. (
5
)
46.
V tem okviru člen 10(2) Direktive 2008/48 določa, kot je razvidno iz njegovega naslova, harmonizacijo informacij, ki morajo biti obvezno vključene v kreditno pogodbo. V tej določbi med temi elementi ni naveden znesek dolgovanih neobrestnih stroškov kredita.
47.
Ne glede na to člen 10(2) dajalcem kredita nalaga obveznost, da navedejo skupne stroške, ki jih mora plačati potrošnik. Za zadnjenavedeni pojem je v členu 3(g) določeno, da se nanaša na „vse stroške, vključno z obrestmi, provizijami, davki in vsemi drugimi vrstami pristojbin, ki jih mora potrošnik plačati v zvezi s kreditno pogodbo in ki so dajalcu kredita znani, razen notarskih stroškov“. Ker pa je zakonodajalec Unije od dajalcev kreditov zahteval zgolj navedbo celotnega zneska ‐ in ne različnih stroškov, ki sestavljajo ta znesek ‐ države članice v svoji nacionalni zakonodaji ne morejo določiti nobene alternativne obveznosti, in sicer ne glede na to, ali se taka obveznost obveščanja nanaša na znesek, ki je del skupnih stroškov kredita v smislu člena 10(2) Direktive 2008/48 ali ne. (
6
) Posledično nacionalni zakon ne more biti v nasprotju s to direktivo, ker ne določa obveznosti obveščanja potrošnikov o neobrestnih stroških kredita v smislu tega izraza v nacionalnem pravu.
48.
Vendar to še ne pomeni, da člen 10(2) Direktive 2008/48 državam članicam prepoveduje uporabo informacij, ki niso navedene v Direktivi, za uporabo zakonske določbe, s katero niso naložene obveznosti glede zagotavljanja informacij. To je bistvena razlika, ki je po mojem mnenju bistvo te zadeve. Ko namreč Unija s katerim od svojih aktov harmonizira neki vidik zakonov in drugih predpisov držav članic, taka harmonizacija še ne preprečuje uporabe nacionalnih pravil, ki ne spadajo na njeno področje uporabe, če taka pravila sama po sebi ne preprečujejo uporabe prava Unije.
49.
Sodišče je na primer v sodbi Assica in Kraft Foods Italia (
7
) odločilo, da je ureditev zaščite geografskih imen in označb porekla, izoblikovana z Uredbo Sveta (EGS) št. 2081/92, (
8
) sicer izčrpna, vendar ta izčrpnost še ne preprečuje uporabe ureditve, ki ščiti geografske označbe, za katere se ta uredba ne uporablja. Ker je namen zadnjenavedene zaščititi imena in označbe, ki se uporabljajo za izpostavitev posebne vezi med značilnostmi proizvoda in njegovim geografskim poreklom, je Sodišče odločilo, da izčrpnost navedene ureditve ne nasprotuje obstoju nacionalne ureditve, katere namen je preprečiti uporabo zavajajočih geografskih označb, vse dokler se s to ureditvijo pri njeni uporabi ne zahteva, da imajo upoštevni proizvodi določene značilnosti. (
9
)
50.
Podobno je Sodišče na področju potrošniškega prava – vendar tokrat v zvezi z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES – (
10
) v sodbi Kirschstein (
11
) odločilo, da so s to direktivo sicer v celoti harmonizirana pravila v zvezi z nepošteno poslovno prakso, (
12
) vendar ta zato še ne nasprotuje temu, da se z nacionalno zakonodajo kaznujejo osebe, ki brez ustreznega pooblastila izdajajo nekatere diplome. Ker namen zakonodaje iz te zadeve ni bil sankcioniranje nekaterih ureditev, izoblikovanih za promocijo ali trženje storitev na področju visokošolskega izobraževanja, temveč je bil njen namen določiti, kateri gospodarski subjekt je pooblaščen za zagotavljanje neke storitve, ne da bi neposredno urejala prakse, ki jih ta subjekt lahko pozneje uporabi za promocijo ali prodajo te storitve, je Sodišče menilo, da navedena nacionalna zakonodaja ne spada na področje, harmonizirano z Direktivo 2005/29. (
13
)
51.
V postopku v glavni stvari se na podlagi spisa Sodišča zdi – kar pa mora potrditi nacionalno sodišče – da se pojem „neobrestnih stroškov kredita“ iz člena 5(6a) zakona o potrošniških kreditih uporablja le za uporabo člena 36a tega zakona.
52.
Ker nacionalna zakonodaja ne določa obveznosti obveščanja potrošnika o znesku dolgovanih neobrestnih stroškov kredita, ampak je njen namen zgolj določiti najvišji znesek tovrstnih stroškov, ki ga je mogoče zaračunati potrošniku – tako razlago je na obravnavi potrdila poljska vlada – napotilo na ta znesek v členih 5(6a) in 36a zakona o potrošniških kreditih ne spada na področje uporabe polne harmonizacije, izvedene z Direktivo 2008/48.
53.
Nacionalno sodišče meni, da bi bil lahko člen 36a zakona o potrošniških kreditih kljub temu v nasprotju z Direktivo 2008/48, saj metoda izračuna najvišjih neobrestnih stroškov kredita, ki jih je mogoče zaračunati potrošnikom, določena v tem členu, ne odraža dejanskih stroškov kredita, ki jih nosi dajalec kredita.
54.
Vendar je treba poudariti, da niti Direktiva 2008/48 niti noben drug akt Unije (
14
) ne usklajuje stroškov kreditnih pogodb ali najvišjega zneska pristojbin, ki jih je mogoče zaračunati potrošnikom. To torej pomeni, da lahko države članice načeloma uporabljajo nacionalne določbe za reguliranje cen na trgu potrošniških kreditov, tudi če se v ta namen opirajo na pojme, ki ne odražajo dejanskih stroškov kredita, ki jih nosi dajalec kredita, če te določbe ne vplivajo na področja, harmonizirana s pravom Unije.
55.
Nacionalno sodišče dvomi še o združljivosti člena 36a zakona o potrošniških kreditih s členom 10(2) Direktive 2008/48, ker ni določena obveznost za dajalce kreditov, da v kreditnih pogodbah navedejo dolgovane neobrestne stroške kredita, čeprav bi bila taka informacija za potrošnike lahko pomembna.
56.
V zvezi s tem je dovolj pripomniti, da v Direktivi 2008/48 med informacijami, ki jih je treba nujno vključiti v kreditno pogodbo, ni naveden znesek dolgovanih neobrestnih stroškov kredita. Ker je harmonizacija, izvedena s to direktivo, izčrpna, veljavnosti nacionalne zakonodaje ni mogoče izpodbijati na podlagi tega, da take informacije niso bile vključene. (
15
)
57.
V obravnavanih okoliščinah ne želim spregledati tega, da predložitveno sodišče, kot se zdi, implicitno dvomi o veljavnosti polne harmonizacije, izvedene s členom 10(2), saj bi se lahko zdel ta člen v nasprotju s ciljem zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov, ki se uresničuje z Direktivo 2008/48. (
16
) Vendar je mogoče hkrati ugotoviti – kot je poudarila Komisija na ustni obravnavi – da je ta posebni cilj seveda dokaj pomemben, vsekakor pa ni edini cilj, zastavljen s to direktivo. Iz uvodnih izjav od 3 do 7 te direktive je namreč jasno razvidno, da je njen cilj najprej zmanjšati preostale nacionalne razlike in izkrivljanja konkurence med dajalci kreditov, to pa je cilj, ki ga je mogoče doseči le s polno harmonizacijo informacij, ki jih je treba vključiti v posojilno pogodbo.
58.
Drugič, k temu bi bilo mogoče še pripomniti, da je lahko to, da se potrošniku zagotovi preveč informacij, dejansko kontraproduktivno. Ker Direktiva 2008/48 že določa, da je treba z nacionalnimi zakonodajami dajalcem kreditov naložiti, da v pogodbe o potrošniških posojilih vključijo informacije, kot so skupni znesek kredita, (
17
) efektivna obrestna mera (
18
) ali skupni znesek, ki ga mora plačati potrošnik, (
19
) je lahko zakonodajalec Unije razumno predpostavil, da te informacije zadoščajo za to, da potrošniki ocenijo potencialno pomembne finančne posledice njihove kreditne pogodbe, in da dajalcem kreditov ni treba naložiti še tega, da v kreditni pogodbi navedejo tudi znesek dolgovanih neobrestnih stroškov kredita. Čeprav bi lahko kdo nedvomno želel, da bi bilo drugače, je bila to vsekakor politična izbira, ki jo je moral sprejeti zakonodajalec Unije.
59.
Menim, da bi bilo mogoče šteti, da ti preudarki utemeljujejo ugotovitev, da navedena direktiva državam članicam prepoveduje, da bi v svojih nacionalnih zakonodajah dajalcem kreditov naložile kakršne koli obveznosti obveščanja poleg tistih, izrecno določenih s členom 10(2).
60.
Vsekakor v postopku v glavni stvari iz spisa Sodišča ne izhaja, da bi bodisi člen 5(6)(a) bodisi člen 36(a) zakona o potrošniških kreditih zahteval, da je treba v posojilni pogodbi navesti znesek dolgovanih neobrestnih stroškov kredita, pri čemer morajo to seveda preveriti nacionalna sodišča. Če pa se bo ta razlaga izkazala za pravilno, potem je treba opozoriti, da ti določbi preprosto napotujeta na tovrstne stroške z izključnim namenom uporabe mehanizma za nadzor cen v zvezi s temi stroški.
61.
Torej menim, da s tema nacionalna določbama ni kršen člen 10(2) Direktive 2008/48, saj ne spadata na področje uporabe zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s pogodbami, ki zajemajo potrošniške kredite, polno harmoniziranih s členom 10(2) Direktive 2008/48.
C.
Ali lahko dajalec kredita prostovoljno navede znesek dolgovanih neobrestnih stroškov kredita?
62.
V zvezi z možnostjo prostovoljne navedbe zneska dolgovanih neobrestnih stroškov kredita v kreditni pogodbi je treba pripomniti, da je – kot je jasno razvidno iz uvodnih izjav od 3 do 9 Direktive 2008/48 – namen te direktive, prvič, odpraviti izkrivljanja konkurence, povezana z uporabo različnih nacionalnih ukrepov za varstvo potrošnikov, in hkrati, drugič, potrošnikom zagotoviti visoko raven varstva. Zaradi nobenega od teh ciljev dajalcem kreditov ne bi smelo biti prepovedano, da v kreditne pogodbe dodajo še druge informacije.
63.
Natančneje, glede cilja odprave izkrivljanj konkurence je treba pripomniti, da lahko taka izkrivljanja obstajajo le v obsegu, v kakršnem nacionalna zakonodaja za varstvo potrošnikov nalaga ločene obveznosti, na katere se Direktiva 2008/48 ne nanaša. Če pa se uporabi načelo sorazmernosti ‐ v skladu s katerim ne sme noben akt, ki ga sprejme Unija, preseči tistega, kar je potrebno za doseganje njegovih ciljev ‐ (
20
) Direktiva 2008/48 ne nasprotuje temu, da dajalci kreditov potrošnikom prostovoljno predložijo druge informacije.
64.
Ta rešitev se morda zdi očitna, vendar bi se lahko porodili dvomi, prvič, ker informacije, navedene v tej določbi, zajemajo načeloma vse informacije, potrebne za sklenitev pogodbe. Drugič, v členu 5(1) Direktive 2008/48, ki se nanaša na informacije, ki jih je treba predložiti, preden postane potrošnik zavezan izpolnjevanju kreditne pogodbe ali ponudbe, je v tretjem pododstavku izrecno navedeno, da mora dajalec kredita morebitne dodatne informacije poleg tistih, navedenih v drugem pododstavku, predložiti v ločenem dokumentu.
65.
Vendar dejstvo, da člen 10(2) napotuje na vse sestavne elemente pogodbe, še ne zadostuje za ugotovitev, da je nameraval zakonodajalec Unije pogoje kreditnih pogodb omejiti na te elemente.
66.
Poleg tega še menim, da se dejstva, da v člen 10(2) Direktive 2008/48 ni vključena določba, podobna členu 5(1), tretji pododstavek, ne bi smela razlagati kot prepoved dajalcem kreditov, da v posojilne pogodbe vključijo še druge informacije poleg tistih, navedenih v tej določbi.
67.
Čeprav namreč tako člen 5(1) kot tudi člen 10(2) pripomoreta k uresničitvi splošnega cilja, zastavljenega z Direktivo 2008/48, to je potrošnikom zagotoviti informacije, ima obveznost obveščanja iz vsake od teh določb kljub vsemu nekoliko različno vlogo.
68.
Člen 5 Direktive 2008/48 harmonizira predpogodbene informacije, ki jih je treba potrošnikom zagotoviti v enem samem dokumentu. Kot je navedeno v uvodni izjavi 19 Direktive 2008/48, so elementi informacij, ki jih je treba zagotoviti na tej stopnji, tisti, ki v skladu s to uvodno izjavo zagotavljajo kar največjo preglednost in primerljivost ponudb.
69.
Če naj bo taka primerjava učinkovita, morajo biti predložene informacije nujno standardizirane. To pa pomeni, da morajo ostati točke primerjave omejene na tiste, za katere je zakonodajalec Unije menil, da so upoštevne. Kot je bilo namreč poudarjeno v empirični študiji, ki jo izvedel britanski urad za varstvo potrošnikov (Office of Fair Trading (OFT)) ‐ (
21
) ki je bil do ukinitve 1. aprila 2014 v celotnem Združenem kraljestvu pristojen za varstvo interesov potrošnikov ‐ „veliko ljudi pogodb ne prebere v celoti in se namesto tega osredotočijo na najpomembnejše elemente, kot je cena“. (
22
) Če je pogodba sestavljena iz več dokumentov, potrošniki „pogosto preberejo enega od dokumentov, drugega pa ne, pri čemer izberejo tistega, za katerega menijo, da je najpomembnejši“. (
23
)
70.
Čeprav je bila ta študija izvedena po sprejetju Direktive 2008/48, taki rezultati glede na običajne izkušnje niso presenetljivi. Tistim, ki ne spadajo v neznatno manjšino neustrašnih in predanih pogodbenih odvetnikov, dolgočasna dikcija, ki se običajno najde v standardnih kreditnih pogodbah, najverjetneje ne bo ravno pospešila srčnega utripa. Vendar ta študija kljub vsemu ponazarja, zakaj se je po mojem mnenju zakonodajalec Unije v okviru zahtev iz člena 5(1) Direktive 2008/48 lahko razumno odločil, da je treba vse informacije, za katere se šteje, da so bistvene, predložiti v enem samem dokumentu, to je na obrazcu Standardne informacije o evropskem potrošniškem kreditu, druge informacije pa je treba predložiti na ločenem listu. (
24
)
71.
Cilj člena 10(2) je zastavljen nekoliko drugače, saj se v tem primeru od potrošnika pričakuje, da bo primerjal različne ponudbe in izbral zase najugodnejšo na podlagi informacij, na katere je napoteno v členu 5. Kot je razvidno iz uvodne izjave 31 Direktive 2008/48, je posebni cilj člena 10(2) potrošniku omogočiti poznavanje svojih pravic in obveznosti iz kreditne pogodbe na jasen in jedrnat način. Tak cilj ne nasprotuje temu, da dajalci kreditov v isti dokument vključijo še druge informacije poleg tistih, na katere je napoteno v členu 10(2), oziroma bolj nasprotno. (
25
)
72.
Ker je poleg tega mogoče šteti, da katera koli pogodbena določba na tak ali drugačen način zagotavlja informacije, (
26
) bi razlaga člena 10 Direktive 2008/48, kot da je z njim izčrpno opredeljen seznam informacij, ki jih je mogoče navesti v pogodbi, v praksi pomenila, da je z Direktivo 2008/48 dejansko harmonizirana vsebina kreditnih pogodb, čeprav ta direktiva ne vsebuje nikakršnega napotila na tako harmonizacijo. Iz člena 1 te direktive pa je jasno razvidno, da ureja le nekatere vidike zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s pogodbami, ki zajemajo potrošniške kredite.
73.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba po mojem mnenju ugotoviti, da se z Direktivo 2008/48 ne zahteva, da se z nacionalno zakonodajo dajalcem kreditov prepove, da med informacije, ki jih je treba zagotoviti v pogodbi o potrošniškem posojilu, vključijo še druge informacije, na primer znesek dolgovanih neobrestnih stroškov.
74.
Ker pa je v členu 10(2) Direktive 2008/48 posebej navedeno, da je treba vsako posamezno informacijo, na katero ta določba napotuje, navesti na jasen in jedrnat način, se nobena taka dodatna informacija ne sme dodati, če bi se lahko – kot je poudarila Komisija na obravnavi – s tem zameglile informacije, na katere je napoteno v členu 10(2), ali ustvarila nevarnost zmede v zvezi z njimi. (
27
)
75.
Glede na vse navedeno menim, da je treba člen 10(2) v povezavi s členom 22(1) Direktive 2008/48 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja napotuje na znesek dolgovanih neobrestnih stroškov kredita, če se s tako zakonodajo od dajalcev kreditov ne zahteva, da morajo te zneske v zvezi s kreditnimi pogodbami navesti. Po drugi strani pa lahko dajalci kreditov seveda prostovoljno navedejo to dodatno informacijo, če ta v povezavi z vsemi drugimi navedenimi dodatnimi informacijami ne učinkuje tako, da informacije, na katere je napoteno v členu 10(2), niso več predstavljene na jasen in jedrnat način.
Predlog
76.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje, ki ga je postavilo Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (občinsko sodišče v kraju Siemianowice Śląskie, Poljska), odgovori:
Člen 10(2) v povezavi s členom 22(1) Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja napotuje na znesek dolgovanih neobrestnih stroškov kredita, če se s tako zakonodajo od dajalcev kreditov ne zahteva, da morajo te zneske v zvezi s kreditnimi pogodbami navesti. Po drugi strani pa lahko dajalci kreditov seveda prostovoljno navedejo to dodatno informacijo, če ta v povezavi z vsemi drugimi navedenimi dodatnimi informacijami ne učinkuje tako, da informacije, na katere je napoteno v členu 10(2), niso več predstavljene na jasen in jedrnat način.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Direktiva Sveta z dne 22. decembra 1986 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s potrošniškimi krediti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 326).
(
3
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/65/ES z dne 23. septembra 2002 o trženju finančnih storitev potrošnikom na daljavo in o spremembi Direktive Sveta 90/619/EGS ter direktiv 97/7/ES in 98/27/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 321).
(
4
)	Direktiva z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).
(
5
)	Glej sodbi z dne 12. julija 2012, SC Volksbank România (C‑602/10, EU:C:2012:443, točke 38, 63 in 64), in z dne 9. novembra 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, točka 55).
(
6
)	Glej po analogiji sodbi z dne 9. novembra 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, točki 58 in 59), in z dne 5. septembra 2019, Pohotovosť (C‑331/18, EU:C:2019:665, točki 50 in 51).
(
7
)	Sodba z dne 8. maja 2014 (C‑35/13, EU:C:2014:306).
(
8
)	Uredba z dne 14. julija 1992 o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 13, str. 4).
(
9
)	Sodba z dne 8. maja 2014, Assica in Kraft Foods Italia (C‑35/13, EU:C:2014:306, točke od 28 do 30).
(
10
)	Direktiva z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL 2005, L 149, str. 22).
(
11
)	Sodba z dne 4. julija 2019 (C‑393/17, EU:C:2019:563).
(
12
)	Glej v zvezi s tem sodbo z dne 26. oktobra 2016, Canal Digital Danmark (C‑611/14, EU:C:2016:800, točka 26).
(
13
)	Sodba z dne 4. julija 2019, Kirschstein (C‑393/17, EU:C:2019:563, točke od 37 do 49).
(
14
)	Glede Direktive 93/13 je v njenem členu 4(2) izrecno navedeno, da ocena nepoštenosti pogojev ne sme biti povezana z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku. Torej je kakršna koli določba o plačilu fiksne provizije zunaj področja nadzora nepoštenih pogojev iz Direktive 93/13 – če je sestavljena v jasnem, razumljivem jeziku – razen če se ne izpodbija iz razloga, ki ni njen znesek.
(
15
)	V zvezi z možnostjo, da se posojilodajalcu naloži predložitev take informacije zunaj same pogodbe, je treba pripomniti, da so predpogodbene informacije urejene s členom 5 Direktive 2008/48, v katerem med informacijami, ki jih je treba predložiti posojilojemalcem, niso navedeni neobrestni stroški kredita. Drži sicer, da morajo države članice v skladu s členom 5(6) Direktive 2008/48, kadar je ustrezno, zagotoviti, da dajalci kreditov potrošnikom zagotavljajo zadostne razlage, da bi jim omogočili oceno, ali je predlagana kreditna pogodba prilagojena njihovim potrebam in finančnemu položaju. Vendar menim, da je treba ob upoštevanju polne harmonizacije, ki se želi s to direktivo doseči, to določbo razumeti v smislu, da države članice ne smejo sankcionirati dajalca kredita, ker ni predložil zelo posebne informacije, ga pa morajo sankcionirati, če se ob koncu celostne presoje vseh danih informacij izkaže, da te informacije niso bile ustrezne ali zadostne.
(
16
)	Glej v zvezi s tem sodbi z dne 6. junija 2019, Schyns (C‑58/18, EU:C:2019:467, točka 28), in z dne 11. septembra 2019, Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:702, točka 29).
(
17
)	Glej člen 10(2)(d) Direktive 2008/48.
(
18
)	Glej člen 10(2)(g) Direktive 2008/48. Glede pomembnosti te informacije glej na primer sodbo z dne 20. septembra 2018, Danko in Danková (C‑448/17, EU:C:2018:745, točka 64).
(
19
)	Glej člen 10(2)(g) Direktive 2008/48.
(
20
)	Glej uvodno izjavo 46 Direktive 2008/48.
(
21
)	Glej Office of Fair Trading, Consumer contracts, februar 2011, str. od 1 do 116.
(
22
)	Prav tam, glej „Key findings“, str. 17. V tej študiji je 35 % vseh anketirancev navedlo, da izberejo samo ključne točke, ki jih preberejo, 30 % jih pogodbo hitro preleti, 10 % pa je sploh ne prebere. Glej točko 2.23, str. 27. Ena od razlag je bila, da je pogodba predolga, da vsebuje preveč žargona ali da so potrošniki menili, da nimajo dovolj časa, da bi jo prebrali. Še en razlog, ki so ga navajali anketiranci, je bil ta, da so menili, da jih varuje zakon in da jim torej pogodbe ni treba podrobno prebrati. Glej točke od 2.26 do 2.29, str. 28 in 29. Izkušnje kažejo, da potrošniki svoje pogodbe podrobno preberejo, ko nastopijo težave. To ponazarja, da je obveščanje potrošnika sicer pomembno, vendar še zdaleč ne zadostuje za učinkovito varstvo potrošnikov. Po mojem mnenju je potrebno to, da se pogoji, ki preveč odstopajo od tistega, kar bi povprečno obveščeni potrošnik pričakoval, da bo našel v pogodbi ob upoštevanju nacionalne zakonodaje, ki bi se uporabljala, če pogodbe ne bi bilo, razglasijo za neizvršljive. Glej v tem smislu sodbo z dne 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, točka 68), in z dne 16. januarja 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, točke od 21 do 23).
(
23
)	Prav tam, Priloga E, točka 3.18, str. 31. Glej v zvezi s tem tudi Evropska komisija, „Krepitev moči potrošnikov“, posebni Eurobarometer št. 342, april 2011, str. 28. Ta raziskava kaže, da 60 % anketirancev pogojev pogodbe o storitvah ne prebere v celoti. Več kot polovica (57 %) je kot razlog za to navedla, da je pogodba predolga ali da njeno branje vzame preveč časa.
(
24
)	V zvezi s tem glej publikacijo danskega organa za varstvo konkurence in potrošnikov „Consumers benefit from a standardised front page to loan offers“, Competitive Markets in Consumer Welfare, št. 23, december 2018; str. od 1 do 5, na voljo na spletnem naslovu: https://www.en.kfst.dk/publikationer/kfst-english/2018/20181219-consumers-benefit-from-a-standardised-front-page-to-loan-offers/.
(
25
)	To pojasnjuje, zakaj – v nasprotju z informacijami, na katere je napoteno v členu 5(1) – informacij, na katere je napoteno v členu 10(2) Direktive 2008/48 ni treba vključiti v en sam dokument, če različni uporabljeni dokumenti sestavljajo eno samo pogodbo ter vsebujejo jasna in natančna sklicevanja. Glej sodbo z dne 9. novembra 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, točki 33 in 34).
(
26
)	Vendar se z vsemi pogodbenimi določbami ne ustvarijo pravice ali obveznosti, saj so lahko nekatere zgolj informativne, na primer določbe, s katerimi se dobesedno navajajo pravila javnega reda ali se z njimi opozarja na obstoj takih pravil.
(
27
)	V zvezi s tem in v nasprotju s trditvijo, ki jo je navedla poljska vlada v pisnih stališčih, dejstvo, da navedene dodatne informacije niso povezane s katero od informacij, navedenih v členu 10(2) Direktive 2008/48, še ne zadostuje za izključitev možnosti, da bi bili ogroženi jasnost in jedrnatost drugih informacij. Da bi se izključil vpliv na jasnost in jedrnatost informacij, navedenih v členu 10(2), je treba upoštevati še druge dejavnike, kot so število dodatnih dodanih informacij, njihov obseg ali način, kako so predstavljene v povezavi z drugimi elementi.