62021TJ0486_RES
Zadeva T‑486/21
OE
proti
Evropski komisiji
Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 7. septembra 2022
„Javni uslužbenci – Uradniki – Delo na daljavo – Zahteva za povračilo stroškov za telefon in dostop do interneta – Zavrnitev zahteve – Ugovor nezakonitosti – Delna dopustnost – Člen 71 in Priloga VII h Kadrovskim predpisom – Dolžnost skrbnega ravnanja – Načelo enakosti in prepovedi diskriminacije – Pravica do spoštovanja zasebnega življenja“
Sodni postopek – Intervencija – Ugovor nedopustnosti, ki ga tožena stranka ni vložila – Nedopustnost – Absolutne procesne predpostavke – Sodni preizkus po uradni dolžnosti
(Poslovnik Splošnega sodišča, člena 129 ter 142(1) in (3))
(Glej točke od 28 do 31.)
Tožbe uradnikov – Tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja – Dokazno breme – Obrnjeno dokazno breme – Pogoji
(Kadrovski predpisi, člen 1d(5))
(Glej točke od 40 do 45 in 99.)
Tožbe uradnikov – Ugovor nezakonitosti – Posrednost – Primarno uveljavljanje ugovora v okviru tožbe o glavni stvari – Dopustnost
(člen 277 PDEU)
(Glej točko 52.)
Uradniki – Povračilo stroškov – Obseg – Stroški, povezani z delom, ki so nastali zaradi režima dela na daljavo, uvedenega zaradi spopadanja s pandemijo covida-19 – Izključitev – Obveznost zakonodajalca Unije, da določi povračilo navedenih stroškov – Neobstoj – Avtonomija institucij pri sprejemanju različnih ukrepov za povračilo stroškov svojim uradnikom
(Kadrovski predpisi, člen 71 in Priloga VII)
(Glej točke od 55 do 63, 65 in od 67 do 72.)
Uradniki – Dolžnost skrbnega ravnanja uprave – Obseg – Sodni nadzor – Meje
(Glej točke od 75 do 80.)
Tožbe uradnikov – Razlogi – Tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja – Sklicevanje na domnevno diskriminacijo zaradi razlik med ukrepi, ki so jih institucije sprejele v okviru režima dela na daljavo, uvedenega zaradi spopadanja s pandemijo covida-19 – Zavrnitev
(Kadrovski predpisi, člena 90 in 91)
(Glej točke od 105 do 107.)
Uradniki – Povračilo stroškov – Stroški, povezani z delom, ki so nastali zaradi režima dela na daljavo, uvedenega zaradi spopadanja s pandemijo covida-19 – Odločba o zavrnitvi zahteve za dodelitev dostopa do interneta zaradi izravnave teh stroškov – Kršitev pravice do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja – Merila presoje
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 7 in 52(1))
(Glej točke od 109 do 111.)
Uradniki – Nepogodbena odgovornost institucij – Pogoji – Škoda – Dokazno breme
(Glej točke od 121 do 124.)
Povzetek
Osebam, ki živijo v Belgiji, je bila 17. marca 2020 zaradi pandemije covida-19 odrejena omejitev gibanja.
Tožeča stranka, ki je bila v času dejanskega stanja uradnica pri Evropski komisiji, je morala tako kot skoraj vse osebje te institucije od tega dne dalje svoje delo opravljati na daljavo.
Ker je tožeča stranka menila, da so dodatni stroški telefonije in interneta, ki so ji nastali septembra in oktobra 2020, posledica režima dela na daljavo, za katerega se je odločila Komisija, je vložila zahtevo, na eni strani, za povračilo teh stroškov in, na drugi strani, za dodelitev dostopa do interneta za službene namene.
Urad Komisije za infrastrukturo in logistiko v Bruslju (OIB) je z odločbo z dne 18. decembra 2020 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) zavrnil to zahtevo z obrazložitvijo, da pravila o povračilu stroškov, nastalih za opremo domače pisarne, ne vključujejo stroškov interneta in telefonskih klicev.
Ker je bila pritožba tožeče stranke zoper izpodbijano odločbo zavrnjena, je pri Splošnem sodišču vložila ničnostno tožbo.
Splošno sodišče je s sodbo tožbo zavrnilo in se prvič izreklo o morebitnem povračilu stroškov, ki so uradnikom in uslužbencem Unije nastali v okviru režima dela na daljavo, uvedenega za boj proti pandemiji covida-19.
Presoja Splošnega sodišča
Splošno sodišče je najprej preučilo ugovor nezakonitosti, ki ga je tožeča stranka uveljavljala zoper člen 71 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) in Prilogo VII h Kadrovskim predpisom, pri čemer ta člen določa pravico do povračila stroškov, povezanih z delom, ki nastanejo uradniku, v skladu s pogoji, določenimi v tej prilogi.
Pri obravnavi dopustnosti tega tožbenega razloga se je Splošno sodišče navezalo na prvi ugovor nedopustnosti, ki se je nanašal na nenatančnost navedenega tožbenega razloga. Čeprav je Splošno sodišče prvo trditev tožeče stranke, ki se je nanašala na neprilagojenost teh dveh določb okoliščinam, ki izhajajo iz pandemije covida-19, razglasilo za dopustno, pa tega ni storilo glede druge trditve, ki se je nanašala na kršitev enakosti uradnikov.
Splošno sodišče je tako opozorilo, da načelo enakosti zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno. Poleg tega je v primeru pravil Kadrovskih predpisov in ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo ima v zvezi s tem zakonodajalec Unije, to načelo kršeno le, kadar zakonodajalec uvede razlikovanje, ki je samovoljno ali očitno neustrezno glede na cilj, ki mu sledi zadevna ureditev. Zato je v osnovi tožeča stranka tista, ki mora dokazati, na eni strani, da je bila obravnavana drugače kot druge osebe v primerljivem položaju in, na drugi strani, da je to razlikovanje samovoljno in očitno neprimerno. V obravnavani zadevi pa tožeča stranka ni opredelila niti finančnih prednosti, ki jih zatrjuje, niti kategorij uradnikov, ki naj bi jih bilo treba primerjati, niti elementov, iz katerih naj bi izhajalo, da je zatrjevano razlikovanje samovoljno ali očitno neprimerno.
Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti s sklicevanjem na člen 1d(5) Kadrovskih predpisov, ki določa obrnjeno dokazno breme v smislu, da mora institucija dokazati, da načelo enakega obravnavanja ni bilo kršeno, če uradnik, ki meni, da je bil oškodovan zaradi nespoštovanja načela enakega obravnavanja, izkaže dejstva, iz katerih je mogoče sklepati, da gre za diskriminacijo. Ta določba se namreč nanaša na kršitev načela enakosti, ki izhaja iz uporabe Kadrovskih predpisov, in se ne uporablja, kadar domnevna kršitev izhaja iz samih Kadrovskih predpisov.
Splošno sodišče je zavrnilo drugi ugovor nedopustnosti, ki se je nanašal na neupoštevanje posrednosti ugovora nezakonitosti, in pojasnilo, da posrednost ugovora nezakonitosti ne preprečuje, da bi se ugovor nezakonitosti v okviru tožbe uveljavljal primarno, drugi tožbeni razlogi pa le podredno.
Vendar je Splošno sodišče ta ugovor nezakonitosti vsebinsko zavrnilo. Splošno sodišče je tako ugotovilo, da zakonodajalec ni mogel predvideti pandemije covida-19 in potrebe po organizaciji režima dela na daljavo, ko je nazadnje, leta 2013, spremenil vsebino Kadrovskih predpisov. (
1
) Kljub temu mora vsak zakonodajalec, na eni strani, preverjati, da pravila, ki jih je določil, še vedno ustrezajo potrebam, zaradi katerih so bila sprejeta, in na drugi strani, spremeniti pravila, ki niso več ustrezna v novih okoliščinah, v katerih morajo učinkovati. Zakonodajalec ima široko polje proste presoje pri tem preverjanju in glede na okoliščine primera pri prilagajanju Kadrovskih predpisov.
V obravnavanem primeru pa tožeča stranka ni navedla trditev ali zadostnih dokazov, ki bi ob upoštevanju tega širokega polja proste presoje očitno kazali na neprilagojenost člena 71 Kadrovskih predpisov in Priloge VII h Kadrovskim predpisom ali na morebitno obveznost zakonodajalca, da ju spremeni. Poleg tega, tudi ob predpostavki, da je treba povrniti stroške, povezane z delom, ki izhajajo iz režima dela na daljavo, je treba upoštevati zapletenost postopka za spremembo Kadrovskih predpisov, dolge roke za izvedbo nadaljnjih postopkov za izboljšanje zakonodaje in okoliščine nujnih omejitev, potrebnih za spopadanje s pandemijo covida-19 v času sprejetja izpodbijane odločbe. Glede na navedeno institucijam Unije ni mogoče očitati, da med navedeno pandemijo niso spremenile Kadrovskih predpisov, in to še toliko manj, ker so navedene institucije urgentno sprejele ukrepe.
Glede tožbenega razloga, navedenega podredno, ki se je nanašal na kršitev člena 71 Kadrovskih predpisov, ker je bilo v odločbi o zavrnitvi pritožbe ugotovljeno, da ta določba ne določa povračila stroškov interneta in telefonije, je Sodišče ugotovilo, da čeprav je dejansko cilj tega člena preprečiti, da bi uradniki sami nosili stroške, ki so povezani z opravljanjem njihovih nalog, je treba stroške povrniti pod pogoji, določenimi v Prilogi VII h Kadrovskim predpisom, v kateri so denarna nadomestila našteta izčrpno. Poleg tega v nasprotju s trditvami tožeče stranke niti sklep Evropskega ekonomsko-socialnega odbora (EESO) z dne 9. junija 2021, s katerim je bilo osebju tega odbora dodeljeno mesečno nadomestilo za kritje stroškov, nastalih zaradi dela na daljavo, niti smernice Komisije o delu na daljavo med pandemijo covida-19, v katerih je določeno povračilo stroškov za nakup domače pisarniške opreme pod določenimi pogoji, niso v protislovju z izčrpnostjo teh določb. Načelo enotnosti javne uprave sicer pomeni, da za vse uradnike vseh institucij Unije veljajo enotni Kadrovski predpisi in se mora torej zanje enako uporabljati člen 71 in Priloga VII h Kadrovskim predpisom, vendar to načelo ne pomeni, da morajo institucije enako uporabljati diskrecijsko pravico, ki jim je priznana z navedenimi kadrovskimi predpisi. Nasprotno, z načelom avtonomije, ki velja za institucije kot delodajalce pri upravljanju svojih kadrov, je mogoče veljavno upravičiti razlike med omejenimi ukrepi, ki jih te sprejmejo, da se prepreči, da člani njihovega osebja ne nosijo sami stroškov, ki so nastali pri opravljanju nalog v okviru dela na daljavo. Ta ugotovitev velja še toliko bolj, ker so morali biti navedeni ukrepi sprejeti urgentno v izjemnih okoliščinah, povezanih s splošnim in obveznim sistemom dela na daljavo, ki so ga države članice uvedle zaradi spopadanja s pandemijo covida-19.
Glede tožbenega razloga, ki se je nanašal na kršitev načela prepovedi diskriminacije zaradi ugodnejšega obravnavanja uradnikov in uslužbencev EESO, je Splošno sodišče ugotovilo, da so smernice Komisije o delu na daljavo in sklep EESO z dne 9. junija 2021 izraz načela avtonomije pri obravnavi njunih uradnikov v izrednih razmerah, povezanih s pandemijo covida-19, tako da se na te razlike med ukrepi, ki so jih sprejele institucije, organi, uradi ali agencije Unije, ni mogoče sklicevati v utemeljitev tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja.
Glede tožbenega razloga, ki se je nanašal na kršitev pravice do spoštovanja zasebnega življenja, določene v členu 7 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, je Splošno sodišče navedlo, da je treba obstoj ali neobstoj omejitve te pravice presojati glede na njen dejanski učinek na zadevno osebo in da ni mogoče govoriti o poseganju v izvrševanje pravice, če je povezava med to pravico in zadevnim ukrepom – tako kot v obravnavanem primeru – preveč posredna ali preveč negotova, da bi jo bilo mogoče upoštevati. V tem okviru je tožeča stranka – ne da bi predložila kakršen koli dokaz – navedla le, da je bil njen dostop do interneta s pogodbo, ki jo je sklenila s ponudnikom dostopa do interneta, omejen na zasebno in osebno uporabo ter da je ta prepoved neizogibno vplivala na njeno pravico do spoštovanja zasebnega življenja in stanovanja.
Nazadnje, Splošno sodišče je zavrnilo zahtevek za povračilo nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpela tožeča stranka, ker ta ni predložila zadostnih dokazov o obstoju oziroma obsegu zatrjevane škode.
(
1
)	Uredba (EU, Euratom) št. 1023/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o spremembi Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije in Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (UL 2013, L 287, str. 15).