62016CC0551
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PAOLA MENGOZZIJA,
predstavljeni 29. novembra 2017 (
1
)
Zadeva C‑551/16
J. Klein Schiphorst
proti
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Centrale Raad van Beroep (višje sodišče za zadeve s področja socialnega varstva in javnih uslužbencev, Nizozemska))
„Sistem predhodnega odločanja – Sporazum med ES in Švico o prostem pretoku oseb – Prosto gibanje delavcev – Uredba (ES) št. 883/2004 – Členi 7, 63 in 64 – Delavci migranti – Nadomestila za brezposelnost – Iskalec zaposlitve, ki odide v drugo državo članico – Ohranitev pravice do nadomestil za brezposelnost – Trajanje – Možnost“
I. Uvod
1.
Ali lahko država članica enemu od svojih državljanov, ki je iskalec zaposlitve, načeloma zavrne podaljšanje obdobja izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino po izteku trimesečnega obdobja?
2.
Tak je predmet predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Centrale Raad van Beroep (višje sodišče za zadeve s področja socialnega varstva in javnih uslužbencev, Nizozemska) in se v bistvu nanaša na razlago člena 64(1)(c) Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (
2
).
II. Dejansko stanje spora o glavni stvari, postopek v glavni svari in vprašanji za predhodno odločanje
3.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. Kleinom Schiphorstom, nizozemskim državljanom, in Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (upravni svet zavoda za upravljanje zavarovanj za zaposlene osebe, Nizozemska, v nadaljevanju: Uwv), ker je ta zavrnil prošnjo J. Kleina Schiphorsta za podaljšanje trimesečnega obdobja iz člena 64(1)(c) Uredbe št. 883/2004, v katerem se ohrani upravičenost do nadomestil za brezposelnost, ki mu jih je Uwv od 1. septembra do 30. novembra 2012 izplačeval v okviru iskanja zaposlitve na ozemlju Švicarske konfederacije, katere državljanka je njegova partnerka.
4.
Kot navaja predložitveno sodišče, ni dvoma, da je bil J. Klein Schiphorst upravičen do ohranitve izplačila nadomestil za brezposelnost med iskanjem zaposlitve v Švici v trimesečnem obdobju od 1. septembra do 30. novembra 2012.
5.
Na prvem mestu, člen 64(1) Uredbe št. 883/2004 namreč določa, da popolnoma brezposelna oseba, ki izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države članice za upravičenost do dajatev in odide v drugo državo članico, da bi si tam poiskala delo, ohrani upravičenost do denarnih dajatev za brezposelnost pod pogoji in v skladu z omejitvami, naštetimi v tem členu. Med temi pogoji in omejitvami je v točki (c) navedenega odstavka določeno, da se nadomestila ohranijo „tri mesece po datumu, ko je brezposelna oseba prenehala biti na razpolago službam za zaposlovanje v državi članici, ki jo je zapustila, pod pogojem, da skupno trajanje prejemanja dajatev ne preseže skupne dobe upravičenosti do dajatev po zakonodaji te države članice“. (
3
)
6.
Na drugem mestu, ni sporno, da se v skladu s Sporazumom med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi o prostem pretoku oseb, podpisanim v Luxembourgu 21. junija 1999 (
4
) (v nadaljevanju: Sporazum ES‑Švica), in v skladu s Prilogo II k temu sporazumu, kakor je bila spremenjena s Sklepom št. 1/2012 Skupnega odbora, ustanovljenega s Sporazumom ES‑Švica, z dne 31. marca 2012, s katerim je bila nadomeščena Priloga II k navedenemu sporazumu o koordinaciji sistemov socialne varnosti (
5
), Uredba št. 883/2004 uporablja za odnose med državami članicami in Švicarsko konfederacijo od 1. aprila 2012, pri čemer se zadnjenavedena država za namene uporabe navedene uredbe obravnava kot država članica.
7.
Spor o glavni stvari in vprašanja predložitvenega sodišča pa se, nasprotno, nanašajo predvsem na razlago zadnjega dela člena 64(1)(c) Uredbe št. 883/2004, ki določa, da lahko „pristojna služba ali nosilec […] obdobje treh mesecev podaljša do največ šest mesecev“.
8.
V zvezi s tem je iz elementov iz spisa razvidno, da je Uwv prošnjo J. Kleina Schiphorsta za podaljšanje izplačevanja nadomestil v tujino zavrnil, ker ta uprava tako podaljšanje načelno zavrača na podlagi navodil, ki jih je januarja 2011 dal nizozemski minister za socialne zadeve in zaposlovanje, razen če bi ta zavrnitev glede na posebne okoliščine posameznega primera pripeljala do nerazumnega rezultata. Po mnenju Uwv v primeru J. Kleina Schiphorsta tega odstopanja ni bilo mogoče odobriti, ker kljub njegovim pobudam, da bi našel zaposlitev v Švici, ni bilo niti konkretnih možnosti za zaposlitev v tej državi niti drugih okoliščin, zaradi katerih ne bi bilo treba zahtevati vrnitve J. Kleina Schiphorsta na Nizozemsko ob izteku trimesečnega obdobja.
9.
Ker je bila tožba J. Kleina Schiphorsta zoper odločbo Uwv na prvi stopnji zavrnjena z obrazložitvijo, da je ta uprava zadostno pojasnila razloge, iz katerih ni uporabila možnosti iz člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004, je tožeča stranka v postopku v glavni stvari vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču.
10.
To sodišče dvomi o skladnosti odločbe Uwv s pravom Unije.
11.
V zvezi s tem predložitveno sodišče sicer priznava, da v skladu s členom 63 Uredbe št. 883/2004 države članice svobodno določijo, da se za nadomestila za brezposelnost uporabljajo pravila glede stalnega prebivališča, vendar opozarja, da je v tem členu določeno tudi, da se člen 7 te uredbe, ki vsebuje prepoved pravil glede stalnega prebivališča, uporablja v primerih, določenih v členih 64 in 65 navedene uredbe, in z omejitvami, določenimi v navedenih členih. Ker je torej možnost trimesečnega podaljšanja trajanja izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino določena v členu 64(1)(c)_in fine, Uredbe 883/2004, uporaba navedenega člena 7 po mnenju predložitvenega sodišča vpliva na razlago in izvajanje te možnosti. Predložitveno sodišče se sprašuje še, ali bi lahko uporaba določb Pogodbe o prostem gibanju oseb in delavcev prav tako vplivala na razlago možnosti iz člena 64(1)(c), in fine, te uredbe.
12.
V teh okoliščinah je Centrale Raad van Beroep (višje sodišče za zadeve s področja socialnega varstva in javnih uslužbencev) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali se sme možnost, ki jo daje člen 64(1) […] (c)[, in fine,] Uredbe št. 883/2004, glede na člena 63 in 7 navedene uredbe, glede na cilj in vsebino te uredbe ter glede na prosto gibanje oseb in delavcev uporabiti tako, da se prošnja za podaljšanje obdobja izplačevanja nadomestila za brezposelnost v tujino načeloma zavrne, razen če podaljšanja obdobja izplačevanja nadomestila v tujino po mnenju Uwv […] glede na posebne okoliščine posameznega primera – na primer obstoj konkretne in dokazljive možnosti zaposlitve – ni mogoče razumno odreči?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, k ako morajo države članice uporabiti možnost, ki jim jo daje člen 64(1) […] (c)[, in fine,] Uredbe št. 883/2004?“
13.
V zvezi s tema vprašanjema so pisna stališča vložili Uwv, nizozemska, češka, danska, poljska, švedska in norveška vlada ter Evropska komisija. Te zadevne stranke, razen češke in poljske vlade, ki nista bili zastopani, so na obravnavi 20. septembra 2017 podale ustne navedbe.
III. Analiza
14.
Kot je bilo poudarjeno v zgornjih preudarkih, je s členom 64(1)(c) Uredbe št. 883/2004 brezposelnim delavcem države članice, da bi poiskali zaposlitev v drugi državi članici, odobrena pravica do ohranitve nadomestil za brezposelnost za trimesečno obdobje, ki ga v skladu z zadnjim stavkom te določbe „pristojna služba ali nosilec lahko […] podaljša do največ šest mesecev“.
15.
Ali je ta možnost podaljšanja obdobja izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino po izteku trimesečnega obdobja v korist posameznika namenjena državam članicam, tako da je tem na podlagi te možnosti dovoljeno, da se nanjo ne sklicujejo in torej prepovejo vsakršno možnost, da bi pristojna uprava odobrila tako podaljšanje, kar zagovarjajo nizozemska, danska, švedska in norveška vlada, ali pa je namenjena samo pristojnim upravnim organom, ki morajo v vsakem primeru imeti priložnost preučiti vsak posamezni primer, kot zatrjujejo češka in poljska vlada ter Komisija?
16.
Glede na okoliščine zadeve v glavni stvari bi bilo mogoče, da se na alternativni možnosti, predstavljeni v prejšnji točki, ne odgovori neposredno. Iz listin iz spisa in pojasnil nizozemske vlade je namreč razvidno, da čeprav je Kraljevina Nizozemska najprej v skladu z navodili ministra za socialne zadeve iz januarja 2011 zavrnila uporabo možnosti iz člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004, je bila ta država članica nato, čeprav je vztrajala pri načelu, da se prošnje za podaljšanje na splošno zavrnejo, „prisiljena“ – v skladu z izrazom, ki ga je predstavnik nizozemske vlade uporabil na obravnavi pred Sodiščem – na podlagi sodbe sodišča v Amsterdamu z dne 2. oktobra 2011 naložiti Uwv nalogo, da preuči individualne prošnje za podaljšanje, pri čemer je od tega organa zahtevala, naj odločbe o zavrnitvi podaljšanja obrazloži.
17.
Kraljevina Nizozemska je torej nazadnje uporabila možnost iz člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004 v skladu s formulo „ne, razen če“, če povzamem izraz, ki ga je uporabila Komisija, tako da bi lahko pri odgovoru na prvo vprašanje predložitvenega sodišča izhajali iz te premise.
18.
Vendar pa se mi zdi bistveno, da Sodišče jasno odloči o načelnem vprašanju, navedenem v točki 15 teh sklepnih predlogov, ki se nanaša na obseg člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004, kot so mu predlagale stranke, ki so nastopile pred njim. Vsekakor menim, da je naloga generalnega pravobranilca odgovoriti na to vprašanje, tako da Sodišču zagotovi pojasnilo, tudi če je neizčrpno, o problematiki možnosti, ki so nacionalnim organom dane z določbami sekundarne zakonodaje Unije.
19.
Skratka, čeprav Sodišče do zdaj ni imelo priložnosti za razlago člena 64 Uredbe št. 883/2004, je vseeno moralo pojasniti obseg člena, ki se je uporabljal pred njim, to je člena 69 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (
6
).
20.
Ta sodna praksa vsebuje koristne napotke za rešitev te zadeve, čeprav po mojem mnenju niso odločilni, ker je sporni del stavka („pristojna služba ali nosilec lahko obdobje treh mesecev podaljša do največ šest mesecev“) novost Uredbe št. 883/2004. Sodna praksa, oblikovana v okviru Uredbe št. 1408/71, je zato odlično izhodišče, vendar bi bilo po mojem mnenju zaman želeti iz nje izpeljati – kot je poskusila Komisija v svojih stališčih – nedvoumen odgovor na prvo vprašanje predložitvenega sodišča.
21.
Najprej je očitno, da sodna praksa Sodišča o členu 69(1)(c) Uredbe št. 1408/71 ostaja povsem upoštevna v zvezi s trimesečnim obdobjem iz člena 64(1)(c), ab initio, Uredbe št. 883/2004.
22.
Tako je mogoče zanesljivo trditi, da je s tem členom delavcu, ki išče zaposlitev, dana možnost, da je v navedenem obdobju zaradi iskanja zaposlitve v drugi državi članici oproščen obveznosti, naložene z različnimi nacionalnimi zakonodajami, da je na razpolago službam za zaposlovanje pristojne države, ne da bi pri tem izgubil pravico do nadomestil za brezposelnost v razmerju do te države. (
7
)
23.
Gre za „ugodnost“, ki je dana delavcu v iskanju zaposlitve, da bi se spodbujalo prosto gibanje oseb, in ki mu daje prednost pred delavcem, ki ostane v pristojni državi, ker je prvonavedeni delavec v trimesečnem obdobju oproščen obveznosti, da je na razpolago službam za zaposlovanje te države in podvržen preverjanju, organiziranemu v tej državi, čeprav se mora prijaviti pri službah za zaposlovanje v državi, v katero odide. (
8
)
24.
Omejitev take ugodnosti na tri mesece pomeni, da se mora ob izteku tega obdobja delavec, ki ni našel zaposlitve v državi, v katero je odšel, načeloma vrniti na ozemlje pristojne države, da je lahko v skladu z zakonodajo te države še naprej upravičen do izplačila nadomestil za brezposelnost, saj v nasprotnem primeru izgubi vsakršno pravico do teh nadomestil. (
9
)
25.
Povedano drugače, ob izteku trimesečnega obdobja lahko pristojna država izplačevanje nadomestil za brezposelnost v tujino znova pogojuje s stalnim prebivališčem na svojem ozemlju.
26.
Sodišče je menilo, da zakonodajalec Skupnosti s tem, da je za uporabo ugodnosti iz člena 69(1)(c) Uredbe št. 1408/71 določil pogoje in omejitve, ni kršil pravil o prostem gibanju delavcev v Skupnosti. (
10
)
27.
Dopustilo je tudi, da je zunaj položajev, ki so urejeni z določbami Uredbe št. 1408/71, med drugim z njenim členom 69, obveznost stalnega prebivališča v državi članici, v kateri je nosilec, ki je odgovoren za plačilo, ki je v notranjem pravu upravičena s potrebo po nadzoru izpolnjevanja zakonskih pogojev za izplačilo prejemkov brezposelnim, združljiva s prostim gibanjem in prebivanjem državljanov Evropske unije. (
11
) Kot je v svojem pisnem stališču navedla norveška vlada, je to mogoče pojasniti zlasti s posebno potrebo držav, da izvajajo nadzor nad pogoji za izplačilo nadomestil za brezposelnost, to je nadzor, ki je „posebnost, ki upravičuje uvedbo strožjih mehanizmov, kot so tisti, ki so določeni pri nadzoru drugih dajatev“. (
12
)
28.
Ta načela ostajajo upoštevna v okviru Uredbe št. 883/2004.
29.
Na eni strani je namreč, kot sem že navedel, s členom 64(1)(c) Uredbe št. 883/2004 zagotovljena pravica do ohranitve nadomestil v trimesečnem obdobju od datuma, ko brezposelni preneha biti na razpolago službam za zaposlovanje države članice, medtem ko je v členu 64(2) te uredbe načeloma določeno, da brezposelni „[v celoti izgubi u]pravičenost do dajatev po zakonodaji pristojne države […], če se ne vrne ob ali pred iztekom tega roka“.
30.
Na drugi strani, kot so na obravnavi pred Sodiščem priznale vse stranke, člen 64 Uredbe št. 883/2004 pomeni lex specialis glede na člen 7 te uredbe, v katerem je določen „odstop od pravil glede stalnega prebivališča“, vendar le „v primerih, predvidenih v [členu 64], in z omejitvami, določenimi v navedenih členih“, kot določa člen 63 navedene uredbe.
31.
Tako mora biti brezposelnemu delavcu, ki izpolnjuje vse pogoje, naštete v členu 64 Uredbe št. 883/2004, odobreno izplačevanje njegovih nadomestil za brezposelnost v tujino za trimesečno obdobje na podlagi odstavka 1(c) tega člena, ne da bi bila na podlagi člena 7 te uredbe nadomestila, izplačana v tem obdobju, lahko „zmanjša[na], spremen[jena], začasno ustav[ljena], odvzet[a] ali zaplen[jena] zaradi tega, ker upravičenec ali njegovi družinski člani stalno prebivajo v drugi državi članici, kot je tista, v kateri ima sedež nosilec, ki je odgovoren za dodeljevanje dajatev“.
32.
Člen 7 Uredbe št. 883/2004 pa se, nasprotno, ne sme uporabiti za preseganje pogojev in omejitev, določenih v členu 64 te uredbe, zlasti pogojev v zvezi s trajanjem izplačevanja nadomestil v tujino. Prav tako se s členom 7 Uredbe št. 883/2004 možnost iz člena 64 te uredbe ne sme spremeniti v obveznost.
33.
Torej ni niti najmanjšega dvoma, da iskalec zaposlitve ne more uveljavljati pravice do izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino za obdobje, daljše od treh mesecev in krajše od šestih mesecev.
34.
Ta ugotovitev izhaja že iz besedila člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004, ki določa, da se trimesečno obdobje „lahko […] podaljša do največ šest mesecev“. (
13
) Potrjena je tudi s pripravljalnimi dokumenti, (
14
) ki so pripeljali do sprejetja te določbe in dokazujejo, da za prvotni predlog Komisije, s katerim bi obdobje izplačevanja v tujino obvezno trajalo šest mesecev, ni bilo mogoče dobiti soglasja Sveta (ki odloča soglasno), saj so se države članice nazadnje dogovorile o kompromisni formulaciji, ki je izraz sedanjega besedila člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004. (
15
)
35.
S to ugotovitvijo vseeno ni mogoče odgovoriti na vprašanje, ali je, kar zadeva podaljšanje obdobja izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino po izteku trimesečnega obdobja – v zvezi s katerim se vse zadevne stranke strinjajo, da pomeni možnost – navedena možnost namenjena samo službam za zaposlovanje pristojne države, tako da je treba tem službam vedno omogočiti uporabo te možnosti v vsakem posameznem primeru, ali pa se lahko, nasprotno, države članice odločijo, da se uporabi te možnosti odpovejo.
36.
Sodišče v sodni praksi o tem vprašanju ni odločilo iz preprostega razloga, in sicer ker neobvezna ureditev iz člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004 ni obstajala v času, ko se je uporabljala Uredba št. 1408/71.
37.
Kot je med drugim opozorila Komisija, je res, da s členom 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004 glede na njegovo besedilo ta možnost podaljšanja izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino po izteku trimesečnega obdobja ni dana pristojni državi (članici), temveč „pristojnim službam ali nosilcem“.
38.
Komisija ter češka in poljska vlada na podlagi tega sklepajo, da bi se države članice morale vzdržati poseganja v polje prostega preudarka, ki ga imajo pristojne službe ali nosilci pri preučevanju možnosti podaljšanja obdobja izplačevanja nadomestil v tujino po izteku trimesečnega obdobja v vsakem posameznem primeru.
39.
Ta utemeljitev me ne prepriča.
40.
Prvič, če bi bilo tako, bi zakonodajalec Unije torej pristal na to, da se načeloma odstopa od pravil glede stalnega prebivališča za obdobje, daljše od treh mesecev in krajše od šestih mesecev.
41.
Taka načelna odločitev pa bi med drugim zaradi velikih upravnih posledic, ki se nanašajo zlasti na težave pri zagotavljanju daljšega nadzora nad dejavnostmi iskanja zaposlitve s strani zadevnih oseb v tujini, in velikih finančnih posledic za države članice, ki izplačujejo nadomestila za brezposelnost na podlagi svojega nacionalnega prava, po mojem mnenju morala nedvoumno izhajati iz določb Uredbe št. 883/2004. V zvezi s tem je treba po zgledu švedske vlade poudariti, da je v členu 64(1)(d) te uredbe določeno, da nadomestila zagotavlja pristojni nosilec „na lastne stroške v skladu z zakonodajo, ki jo uporablja“. V okviru možnosti iz člena 64(1)(c), in fine, navedene uredbe se torej pristojni nosilec ne more oddaljiti od zakonskih zahtev, ki se nanašajo na izplačevanje nadomestil za brezposelnost. Ti pogoji nujno vključujejo tiste, ki so eventualno določeni v nacionalni zakonodaji in/ali predpisih ter se nanašajo na pravico nacionalne uprave, da ta nadomestila za obdobje, daljše od treh mesecev, izplačuje iskalcu zaposlitve, ki je odšel v drugo državo, ki jo zavezujejo določbe Uredbe št. 883/2004.
42.
Drugič, čeprav je res, da je v členu 1(q) Uredbe št. 883/2004 „pristojni nosilec“ opredeljen kot „nosilec, pri katerem je oseba zavarovana v času vloge za dajatev“, je v besedilu člena 64(1)(c), in fine, te uredbe uporabljen tudi izraz „pristojne službe“, ki v tem aktu ni opredeljen in ki zaradi svoje splošne narave lahko veljavno označuje vse vrste organov ali ustanov, pristojnih za sisteme socialne varnosti ali odgovornih za izvajanje upoštevne zakonodaje v skladu s pravnim redom vsake države članice.
43.
Na podlagi besedila člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004 torej ni mogoče trditi, da je zakonodajalec Unije državam članicam prepovedal omejitev izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino na tri mesece, tako da bi jim naložil obveznost, da ne prepovejo, omejijo ali določijo možnosti, da njihova uprava to obdobje podaljša do največ šest mesecev.
44.
Tretjič, zgornje ugotovitve ne ovrže dodatna trditev Komisije, ki po analogiji izhaja iz sodne prakse Sodišča o razlagi člena 69(2) Uredbe št. 1408/71 in ki naj bi po mnenju Komisije vzbujala vtis, da morajo pristojne službe za zaposlovanje vedno imeti možnost, da preverijo posebne okoliščine vsakega primera.
45.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je bilo v členu 69(2) Uredbe št. 1408/71 določeno, da zadevna oseba v celoti izgubi upravičenost do nadomestil za brezposelnost po zakonodaji pristojne države, če se ne vrne do izteka trimesečnega obdobja. V drugem stavku te določbe je strogost posledice nepopravljive izgube nadomestil v primeru prepozne vrnitve omiljena, saj pristojnim službam ali nosilcem dovoljuje, da „[v] izjemnih primerih“ trimesečno obdobje podaljšajo.
46.
Kot poudarja Komisija, je Sodišče res priznalo, da je s členom 69(2), drugi stavek, Uredbe št. 1408/71 mogoče zagotoviti spoštovanje načela sorazmernosti, v okviru katerega morajo pristojne službe in nosilci v vsakem posameznem primeru upoštevati trajanje prekoračitve trimesečnega obdobja, razlog za prepozno vrnitev zadevne osebe v pristojno državo in težo pravnih posledic, ki izhajajo iz take prepozne vrnitve. (
16
)
47.
Komisija, kot se zdi, iz tega sklepa, da je Sodišče s strinjanjem, da lahko službe za zaposlovanje pristojne države tako omejijo pravne posledice izgube upravičenosti do nadomestil v izjemnih primerih, če se zadevna oseba ne vrne v to državo ob izteku trimesečnega obdobja, vsaj implicitno v okviru Uredbe št. 1408/71 že priznalo, da so te službe pooblaščene za odobritev podaljšanja upravičenosti do nadomestil po izteku trimesečnega obdobja. Ne da bi, kot se mi zdi, zanikali logiko sklepanja Komisije, naj bi iz tega sledilo, da se z možnostjo iz člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004 nazadnje le potrjuje razlaga, ki jo je Sodišče dalo v zvezi s členom 69(2) Uredbe št. 1408/71.
48.
Ugotavljam pa, da je Komisija v svojem stališču prikrila okoliščino, da člen 69(2) Uredbe št. 1408/71 ni bil nadomeščen z odstavkom 1(c), in fine, člena 64 Uredbe št. 883/2004, temveč z odstavkom 2 tega člena navedene uredbe.
49.
V skladu z zadnjenavedeno določbo namreč zadevna oseba v celoti izgubi upravičenost do nadomestil, če se ne vrne ob izteku ali pred iztekom obdobja, v katerem je upravičena do nadomestil na podlagi člena 64(1)(c) Uredbe št. 883/2004, razen v izjemnih primerih, v katerih lahko pristojne službe ali nosilci dopustijo, da se oseba vrne pozneje, upravičenost pa ne preneha.
50.
V zvezi s tem je razumljivo in logično, da morajo za presojo obstoja „izjemnega primera“ (kot je bolezen ali nesreča), (
17
) ki dopušča odstopanje od pravne posledice izgube upravičenosti do nadomestil, če se zadevna oseba v pristojno državo ne vrne ob izteku obdobja iz člena 64(1)(c) Uredbe št. 883/2004, pristojni organi države članice upoštevati posamezne okoliščine vsake „zadevne osebe“, kot je Sodišče potrdilo v svoji sodni praksi.
51.
Priznati je treba, da ta sodna praksa po analogiji ostaja upoštevna za člen 64(2) Uredbe št. 883/2004.
52.
Ta ugotovitev pomeni, da se polje prostega preudarka, ki ga imajo pristojne službe in nosilci na podlagi člena 64(2) Uredbe št. 883/2004 za preverjanje obstoja „izjemnega primera“, izvaja v okviru uporabe obdobja, v katerem je zadevna oseba upravičena do nadomestil, to je bodisi v trimesečnem obdobju bodisi, eventualno, če je država članica uporabila možnost iz člena 64(1)(c), in fine, te uredbe, v poznejšem obdobju v primeru, da je bilo iskalcu zaposlitve odobreno podaljšanje trimesečnega obdobja.
53.
Zato se ne sme združevati položaj, v katerem je pristojnim službam za zaposlovanje dovoljeno, da v izjemnem primeru omejijo pravne posledice izgube upravičenosti do nadomestil, če se zadevna oseba ob izteku obveznega trimesečnega obdobja (ali neobveznega šestmesečnega obdobja) ne vrne, in položaj, v katerem je treba ugotoviti, ali je delavec v neki državi članici lahko načeloma upravičen do podaljšanja trimesečnega obdobja izplačevanja nadomestil v tujino do največ šest mesecev.
54.
Če bi bile države članice, kot trdi Komisija, zavezane, da svojim upravam naložijo, da v vsakem primeru preučijo možnost podaljšanja trimesečnega obdobja do največ šest mesecev, bi „izjemni primer“ iz člena 64(2) Uredbe št. 883/2004 izgubil ves polni učinek. (
18
) V tem primeru bi bilo namreč dovolj, da se vsak iskalec zaposlitve, ki se v pristojno državo članico ne more vrniti pred iztekom trimesečnega obdobja, ne sklicuje na tak „izjemni primer“, temveč zgolj zaprosi za podaljšanje trimesečnega obdobja do največ šest mesecev na podlagi člena 64(1)(c), in fine, te uredbe.
55.
Odločitev zakonodajalca Unije, da ohrani možnost sklicevanja na „izjemni primer“ za omilitev preveč resne uporabe pravnih posledic vrnitve na ozemlje pristojne države članice po izteku trimesečnega obdobja, potrjuje, da je ta nujno priznal, da je obdobje
izvoza nadomestil za brezposelnost lahko omejeno na tri mesece, v skladu z odločitvijo, ki jo je ta zakonodajalec sam sprejel, da izpolni obveznost, ki izhaja iz naloge, ki mu je bila podeljena s členom 48 PDEU, in sicer da vzpostavi sistem, s katerim bo delavcem omogočeno premagovati ovire, ki zanje lahko izhajajo iz nacionalnih predpisov s področja socialne varnosti. (
19
)
56.
Zato je glede na kontekst in sistematiko določb Uredbe št. 883/2004 o iskalcih zaposlitve, ki odidejo v drugo državo članico, s členom 64(1)(c), in fine, te uredbe državam članicam dovoljeno, da ne uporabijo možnosti iz tega člena in posledično ne podaljšajo obdobja izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino po izteku trimesečnega obdobja. (
20
)
57.
Taka ugotovitev po mojem mnenju ni v nasprotju s ciljem člena 64 Uredbe št. 883/2004, ki je spodbujati mobilnost iskalcev zaposlitve. (
21
) Po eni strani so ti namreč že upravičeni do izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino za trimesečno obdobje. Po drugi strani nikakor ne morejo uveljavljati pravice do podaljšanja trimesečnega obdobja, tudi če bi organi države članice uporabili možnost iz člena 64(1)(c), in fine, te uredbe, ker ta država članica ni določila pogojev in meril za izvajanje polja prostega preudarka, ki je tem organom podeljeno s to določbo. K temu se bom vrnil v nadaljevanju. (
22
)
58.
Četrtič, z vidika načel razprava, v kateri se zadevne strani ne strinjajo glede tega, komu je namenjena možnost iz člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004, po mojem mnenju ni daleč od razprave, o kateri je Sodišče odločilo v okviru razlage člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (2002/584/PNZ) (
23
).
59.
S tem členom 4, naslovljenim „Razlogi za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje“, je „izvršitvenemu pravosodnemu organu“ dana možnost zavrniti izvršitev takega naloga, če je v skladu s točko 6 tega člena izdan zaradi izvršitve zaporne kazni, kadar je zahtevana oseba v izvršitveni državi članici oziroma je državljan ali prebivalec te države in se ta država zaveže, da bo sama izvršila to kazen.
60.
Tako se je postavljalo vprašanje, ali je uveljavitev razloga za fakultativno neizvršitev iz člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 v notranjem pravu prepuščena prosti presoji držav članic ali pa gre, nasprotno, za obveznost, pri čemer mora „izvršitveni pravosodni organ“, izrecno omenjen v tem členu, v notranjem pravnem redu imeti možnost nasprotovati izvršitvi evropskega naloga za prijetje pod pogoji, določenimi v členu 4, točka 6, tega okvirnega sklepa, da se zahtevani osebi po prestani kazni, na katero je bila obsojena, omogočijo boljše možnosti za ponovno vključitev v družbo.
61.
Generalni pravobranilec Y. Bot je v sklepnih predlogih v zadevi Wolzenburg (C‑123/08, EU:C:2009:183, točke od 102 do 107) Sodišču predlagal, naj upošteva to drugo razlago, ki je bolj zvesta besedilu člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584.
62.
Sodišče je v sodbah z dne 5. septembra 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, točki 35 in 50), in z dne 29. junija 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, točka 21), razsodilo drugače. Priznalo je namreč, da se kljub členu 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584, ki je naslovljen na izvršitveni pravosodni organ, države članice lahko svobodno odločijo, ali bodo v notranjem pravu uveljavile razlog za fakultativno neizvršitev iz tega člena ali ne.
63.
Povedano drugače, države članice niso zavezane uporabiti možnost iz člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584.
64.
Enako velja za možnost, ki jim jo daje člen 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004.
65.
Narava akta, obravnavanega v tej zadevi, in sicer uredbe, se namreč načelno razlikuje od narave okvirnega sklepa.
66.
V nasprotju z okvirnimi sklepi, sprejetimi na podlagi nekdanjega člena 34(2)(b) EU, ki nimajo neposrednega učinka, (
24
) je namreč uredba v skladu s členom 288, drugi odstavek, PDEU zavezujoča v celoti in se neposredno uporablja v vseh državah članicah, kar pomeni, da državam članicam za izvajanje njenih določb načeloma ni treba sprejeti izvedbenih ukrepov. (
25
)
67.
To ne spremeni dejstva, na eni strani, da neodvisno od narave zadevnega akta možnost ostaja možnost, saj je Sodišče priznalo, da država članica, ki se je odločila, da ne uporabi take možnosti, ki ji je ponujena z uredbo Sveta, ne krši člena 288 PDEU. (
26
) Po drugi strani je, kot stalno ugotavlja Sodišče, očitno, da določbe uredbe kljub njeni naravi državam članicam lahko dopuščajo, da same sprejmejo zakonske, regulativne, upravne in finančne ukrepe, zato da bi zagotovile uporabo določb te uredbe. (
27
)
68.
Člen 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004 po mojem mnenju ustreza tema dvema primeroma.
69.
Na prvem mestu, kot sem navedel, člen 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004 namreč državam članicam nikakor ne nalaga obveznosti, da zagotovijo, da se lahko obvezno trimesečno obdobje izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino podaljša do največ šest mesecev.
70.
Na drugem mestu, če se država članica odloči uporabiti možnost iz člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004, je treba ugotoviti, da ta določba ne vsebuje nobenega merila, na podlagi katerega bo lahko pristojna nacionalna uprava obdobje izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino podaljšala do največ šest mesecev. Posledično je za to, da bi ta člen v celoti učinkoval ter da bi bila hkrati zagotovljena pravna varnost in enako obravnavanje prosilcev, potrebno sprejetje nacionalnih ukrepov, s katerimi se določijo pogoji, pod katerimi bo podaljšanje trimesečnega obdobja odobreno ali ne, oziroma s katerimi se ureja polje prostega preudarka, ki ga ima pristojna nacionalna uprava na podlagi člena 64(1)(c), in fine, te uredbe.
71.
Ali je iz te ugotovitve mogoče sklepati, da se država članica, ki je tako kot Kraljevina Nizozemska uporabila to možnost, vseeno lahko odloči, da načelno zavrne vsako prošnjo za podaljšanje trimesečnega obdobja, razen če bi ob upoštevanju posebnih okoliščin posameznega primera taka rešitev pripeljala do nerazumnega, to je ne nazadnje nesorazmernega rezultata?
72.
Pritrdilen odgovor bi bil a priori mogoč že na podlagi izreka „qui potest majus potest et minus“.
73.
Komisija vseeno predlaga, naj se na vprašanje, postavljeno v točki 71 teh sklepnih predlogov, odgovori nikalno. Trdi, da bi pristojni nacionalni nosilec vsekakor moral imeti možnost uporabiti svoje polje prostega preudarka ne po formuli „ne, razen če“, temveč po formuli „da, razen če“.
74.
S tem stališčem se ne strinjam.
75.
Na eni strani in kot sem že navedel, člen 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004 namreč ne določa meril, na podlagi katerih mora pristojna nacionalna uprava preučiti prošnjo za podaljšanje trimesečnega roka, in tudi ne načinov, kako je treba uporabljati polje prostega preudarka, ki je tako podeljeno tej upravi, kot je med drugim v bistvu priznala poljska vlada.
76.
Na drugi strani, čeprav je res, da mora pristojna nacionalna uprava pri uporabi svojega polja prostega preudarka upoštevati tudi pravo Unije, zlasti načeli prepovedi diskriminacije in sorazmernosti, ta obveznost ne pomeni, da je treba tako polje prostega preudarka uporabiti samo na en opredeljen način v smislu „da, razen če“, kot zatrjuje Komisija.
77.
Povedano drugače, člen 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004 v povezavi z načeloma prepovedi diskriminacije in sorazmernosti ne nasprotuje temu, da država članica med drugim določi splošna, objektivna in nediskriminatorna merila, ki urejajo uporabo polja prostega preudarka njene uprave, tako da opredeli okoliščine ali primere, v katerih bo uprava lahko izjemoma morala dopustiti, da se iskalcu zaposlitve v drugi državi članici izplačevanje nadomestil za brezposelnost v tujino podaljša do največ šest mesecev.
78.
Tako država članica po mojem mnenju ostaja v mejah, dovoljenih v pravu Unije, če sprejme ukrepe, v skladu s katerimi se lahko podaljšanje izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino do največ šest mesecev odobri samo, če so izpolnjeni nekateri pogoji, kot so tisti, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, in sicer da je zadevna oseba v takem položaju, da ima konkretne možnosti za zaposlitev, zaradi česar je potrebno daljše bivanje v zadevni državi članici, ali da je iskalec zaposlitve predložil izjavo o nameri, ki jo je podpisal delodajalec v navedeni državi članici in ki mu ponuja dejansko možnost za sklenitev delovnega razmerja. S takimi nacionalnimi ukrepi se lahko celo okrepi pravna varnost zadevnih oseb, saj je tem omogočeno, da vnaprej poznajo pogoje in/ali merila, na podlagi katerih bo nacionalna uprava uporabila svoje polje prostega preudarka, in eventualno olajšuje sodni nadzor nad odločitvami, ki jih sprejme ta uprava.
79.
Ob tem je – v nasprotju s tem, kar trdi Komisija – iz formulacije prvega vprašanja za predhodno odločanje in stališča Uwv razvidno, da se ta uprava ni odpovedala preverjanju, ali posebne okoliščine obravnavanega primera upravičujejo, da se tožeči stranki v postopku v glavni stvari odobri podaljšanje obdobja izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino po izteku trimesečnega obdobja, ki ji je bilo že odobreno na podlagi Uredbe št. 883/2004.
80.
Dodati moram, da je to, da se pogoji in/ali merila za odobritev podaljšanja obdobja izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino lahko razlikujejo med državami članicami, ki so se odločile uporabiti možnost iz člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004, pravzaprav posledica polja prostega preudarka, ki ga je tem državam članicam podelil zakonodajalec Unije, ko je sprejel to uredbo.
81.
Zakonodajalec Unije je sprejel te razlike med ureditvami in ukrepi držav članic, ki so uporabile možnost iz člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004. (
28
) Ne smejo se obravnavati kot omejitve prostega gibanja delavcev, ker so posledice neuskladitve pogojev in načinov, v skladu s katerimi lahko uprave držav članic podaljšajo obdobje izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino do največ šest mesecev. (
29
) Ta ugotovitev velja tudi za določbe o prostem gibanju delavcev v Sporazumu ES‑Švica, ki nimajo širšega obsega kot določbe v Pogodbi DEU.
82.
Naloga zakonodajalca Unije, ne Sodišča, je, da omili ali celo odpravi te razlike, če se mu to zdi potrebno.
83.
Zato predlagam, naj se na prvo vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, odgovori, da ob upoštevanju prostega gibanja delavcev ter načel prepovedi diskriminacije in sorazmernosti določbe Uredbe št. 883/2004 ne nasprotujejo temu, da država članica uporabi možnost iz člena 64(1)(c), in fine, te uredbe, tako da načeloma zavrne vsako prošnjo za podaljšanje obdobja izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino po izteku trimesečnega obdobja do največ šest mesecev, razen če pristojni nosilec te države članice meni, da mu posebne okoliščine posameznega primera – zlasti obstoj konkretne in dokazljive možnosti zaposlitve – razumno ne dovoljujejo, da podaljšanje obdobja izplačevanja teh nadomestil v tujino zavrne.
84.
V teh okoliščinah je odgovor na drugo vprašanje za predhodno odločanje – ki se nanaša na načine, kako morajo države članice izvajati možnost iz člena 64(1)(c), in fine, Uredbe št. 883/2004 – odvečen. Sicer pa je bilo to vprašanje postavljeno samo v primeru, da bi bil odgovor na prvo vprašanje nikalen, vendar iz zgoraj predstavljenih razlogov predlagam, naj se ta možnost zavrne.
IV. Predlog
85.
Glede na vse navedeno predlagam, naj se na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Centrale Raad van Beroep (višje sodišče za zadeve s področja socialnega varstva in javnih uslužbencev, Nizozemska), odgovori:
Ob upoštevanju prostega gibanja delavcev ter načel prepovedi diskriminacije in sorazmernosti določbe Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti ne nasprotujejo temu, da država članica uporabi možnost iz člena 64(1)(c), in fine, te uredbe, tako da načeloma zavrne vsako prošnjo za podaljšanje obdobja izplačevanja nadomestil za brezposelnost v tujino po izteku trimesečnega obdobja do največ šest mesecev, razen če pristojni nosilec te države članice meni, da mu posebne okoliščine posameznega primera – zlasti obstoj konkretne in dokazljive možnosti zaposlitve – razumno ne dovoljujejo, da podaljšanje obdobja izplačevanja teh nadomestil v tujino zavrne.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72.
(
3
)	Moj poudarek.
(
4
)	UL 2002, L 114, str. 6.
(
5
)	UL 2012, L 103, str. 51.
(
6
)	UL 1971, L 149, str. 2
(
7
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 19. junija 1980, Testa in drugi (41/79, 121/79 in 796/79, EU:C:1980:163, točka 4), in z dne 21. februarja 2002, Rydergård (C‑215/00, EU:C:2002:111, točka 17).
(
8
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 19. junija 1980, Testa in drugi (41/79, 121/79 in 796/79, EU:C:1980:163, točki 5 in 13).
(
9
)	Glej sodbo z dne 19. junija 1980, Testa in drugi (41/79, 121/79 in 796/79, EU:C:1980:163, točka 8).
(
10
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 19. junija 1980, Testa in drugi (41/79, 121/79 in 796/79, EU:C:1980:163, točke od 14 do 16).
(
11
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2006, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, točki 38 in 47).
(
12
)	Sodba z dne 18. julija 2006, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, točka 45).
(
13
)	Moj poudarek.
(
14
)	Sodišče pripravljalne dokumente zdaj redno upošteva kot vir razlage aktov Unije; glej med drugim v zvezi z Uredbo št. 883/2004 sodbo z dne 11. aprila 2013, Jeltes in drugi (C‑443/11, EU:C:2013:224, točki 33 in 34), in v zadnjem času v drugih zakonodajnih kontekstih sodbi z dne 18. oktobra 2016, Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, točka 45), in z dne 26. julija 2017, Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587, točki 89 in 90).
(
15
)	Glej v zvezi s tem člen 50(1)(d) predloga Uredbe Sveta (ES) o koordinaciji sistemov socialne varnosti z dne 21. decembra 1998 (COM(1998) 779 final, str. 45) in točko 3.3.9 Sporočila Komisije Evropskemu parlamentu v skladu s členom 251(2), drugi pododstavek, Pogodbe ES o skupnem stališču Sveta v zvezi s sprejetjem uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o koordinaciji sistemov socialne varnosti (COM(2004) 44 final, str. 9). Glej v zvezi z zavrnitvijo držav članic, da bi obdobje izplačevanja nadomestil v tujino obvezno podaljšale na šest mesecev, tudi Cornelissen, R., „The New EU Coordination System for Workers Who Become Unemployed“, European Journal of Social Security, št. 3, 2007, str. 204. V zvezi s sedanjimi razhajanji med državami članicami glej tudi obrazložitveni memorandum predloga, ki ga je Komisija predstavila 13. decembra 2016, za Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe (ES) št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti in Uredbe (ES) št. 987/2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 883/2004 (COM(2016) 815 final, str. 7).
(
16
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 19. junija 1980, Testa in drugi (41/79, 121/79 in 796/79, EU:C:1980:163, točki 21 in 22). Glej tudi sodbo z dne 20. marca 1979, Coccioli (139/78, EU:C:1979:75, točki 8 in 9).
(
17
)	Sodišče je v sodbah z dne 20. marca 1979, Coccioli (139/78, EU:C:1979:75), in z dne 19. junija 1980, Testa in drugi (41/79, 121/79 in 796/79, EU:C:1980:163), obravnavalo položaje, v katerih so zadevni brezposelni zboleli pred vrnitvijo na ozemlje države članice, ki jim je izplačevala nadomestila.
(
18
)	Naj spomnim, da je treba v skladu s sodno prakso, če je določbo prava Unije mogoče razlagati na več načinov, dati prednost razlagi, ki ohrani njen polni učinek: glej med drugim sodbi z dne 18. decembra 2008, Afton Chemical (C‑517/07, EU:C:2008:751, točka 43), in z dne 10. septembra 2014, Holger Forstmann Transporte (C‑152/13, EU:C:2014:2184, točka 26).
(
19
)	Glej po analogiji sodbo z dne 11. aprila 2013, Jeltes in drugi (C‑443/11, EU:C:2013:224, točka 40).
(
20
)	Ne da bi bilo to odločilno, dodajam, da so službe Komisije, kot se zdi, enakega mnenja tudi v delovnem dokumentu o oceni učinka predloga, ki ga je Komisija predstavila 13. decembra 2016, za Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe (ES) št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti in Uredbe (ES) št. 987/2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 883/2004 (COM(2016) 815 final); glej Commission Staff Working Document, Impact Assessment, Initiative to Partially Revise Regulation 883/2004 and its Implementing Regulation (EC) No. 987/2004 (SWD (2015) 460 final), del 1/6, str. 69, v katerem je potrjeno: „Under the current rules Member States have a discretion to determine whether they export unemployment benefits only for the minimum period of three months or the maximum period of six months.“ Glede na ta dokument in če ne upoštevamo Kraljevine Nizozemske, tako podaljšanje trenutno zavrača enajst držav članic.
(
21
)	Glej po analogiji v zvezi s členom 69 Uredbe št. 1408/71 sodbo z dne 6. novembra 2003, Komisija/Nizozemska (C‑311/01, EU:C:2003:598, točka 39 in navedena sodna praksa).
(
22
)	Glej točke od 70 do 82 teh sklepnih predlogov.
(
23
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34.
(
24
)	Glej med drugim v zvezi z Okvirnim sklepom 2002/584/PNZ sodbi z dne 5. septembra 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, točka 53), in z dne 29. junija 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, točka 28).
(
25
)	Glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 15. marca 2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, točka 27 in navedena sodna praksa).
(
26
)	Glej sodbo z dne 17. decembra 2015, Imtech Marine Belgium (C‑300/14, EU:C:2015:825, točke od 27 do 31).
(
27
)	Glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 5. maja 2015, Španija/Svet (C‑147/13, EU:C:2015:299, točka 94); z dne 9. februarja 2017, S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, točka 48), in z dne 15. marca 2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, točka 27).
(
28
)	Za vsak primer naj spomnim, da je iz delovnega dokumenta služb Komisije (str. 69), navedenega v opombi 20 teh sklepnih predlogov, razvidno, da se merila za podaljšanje trimesečnega obdobja do največ šest mesecev med petnajstimi državami članicami, ki dopuščajo možnost takega podaljšanja, zelo razlikujejo.
(
29
)	Glej po analogiji sodbo z dne 11. aprila 2013, Jeltes in drugi (C‑443/11, EU:C:2013:224, točka 45).