62009CC0483_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Den centrala frågan i de båda förevarande fallen av begäran om förhandsavgörande är om rådets rambeslut 2001/220/RIF av den 15 mars 2001 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden(2) utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken det utan undantag är obligatoriskt att ådöma den som har gjort sig skyldig till våld i hemmet en tilläggspåföljd i form av ett förbud att ta kontakt med brottsoffret, även i sådana fall där brottsoffret vill återuppta kontakten med förövaren.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätten
2. I artikel 2.1 i rambeslut 2001/220, som har rubriken ”Respekt och erkännande”, föreskrivs följande:
”Varje medlemsstat skall se till att brottsoffret får en verklig och lämplig roll i det straffrättsliga systemet. Den skall fortsätta att arbeta för att garantera att brottsoffren får en behandling som respekterar deras mänskliga värdighet under förfarandet och erkänna brottsoffrens rättigheter och legitima intressen inom ramen för straffrättsliga förfaranden.”
3.
I artikel 3.1, som har rubriken ”Förhör och framläggande av bevis”, föreskrivs följande:
”Varje medlemsstat skall säkerställa brottsoffrens möjlighet att höras under det rättsliga förfarandet och att lägga fram bevis.”
4. Artikel 8 i rambeslut 2001/220 avser ”Rätt till skydd”. Följande föreskrivs i punkt 1 i denna artikel:
”Varje medlemsstat skall säkerställa adekvat skydd för brottsoffren och, vid behov, för deras familjer eller personer som är likställda med familjemedlemmar, när det gäller deras säkerhet och skyddet för privatlivet, så snart som de behöriga myndigheterna anser att det föreligger allvarlig risk för hämndaktioner eller om det finns starka indikationer på att deras privatliv kommer att utsättas för allvarliga och avsiktliga störningar.”
5. I artikel 10.1 i rambeslut 2001/220, som avser medling under straffrättsliga förfaranden, föreskrivs följande:
”Varje medlemsstat skall sträva efter att främja medling under straffrättsliga förfaranden om den anser brottet lämpligt för denna form av åtgärd.”
B – Nationell rätt
6. Den nationella domstolen har angett att spansk straffrätt under de senaste åren har skärpts avsevärt vad gäller brott inom familjen. Det kriminalpolitiska skälet för detta är enligt nämnda domstol att sådana brott utgör ett samhälleligt misslyckande som är ett uttryck för de historiskt ojämlika maktförhållandena mellan män och kvinnor.
7. Det framgår av de upplysningar som den nationella domstolen har tillhandahållit att domstolarna när det gäller våld i hemmet alltid är skyldiga att, enligt artikel 57.2 i Código Penal (den spanska strafflagen, nedan kallad CP) jämförd med artikel 48.2 i samma lag, ålägga förövaren en tilläggspåföljd i syfte att skydda brottsoffret. Tilläggspåföljden har formen av ett förbud att närma sig eller kontakta brottsoffret. Detta besöksförbud gäller för en tid som ska överstiga tiden för det utdömda fängelsestraffet med ett till fem år, eller för en tid om minst sex månader och högst fem år om den utdömda påföljden är någon annan än fängelse. Den nationella domstolen har uppgett att detta även gäller i mindre allvarliga fall av våld i hemmet, såsom örfilar, klösningar, knuffar eller ”milda verbala hot utan vapen inblandade”.
8. Den nationella domstolen har betonat att det i de straffrättsliga bestämmelserna föreskrivs att domstolarna är skyldiga att utdöma denna tilläggspåföljd, varvid de saknar utrymme – förutom vad gäller tidsaspekten – att ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, såsom till exempel de familjeintressen som står på spel, brottsoffrets vilja eller brottsoffrets beslut att återuppta samlevnaden.
9. I överensstämmelse med artikel 468.2 CP beivras ett åsidosättande av ett sådant besöksförbud inom ramen för brottet att inte ha rättat sig efter en påföljd (quebrantamiento de condena). Den omständigheten att brottsoffret har samtyckt till att återuppta samlevnaden utesluter inte, enligt ett avgörande från Tribunal Supremo, att brottet att inte ha rättat sig efter en påföljd anses föreligga. Den nationella domstolen har anfört att offret för ett brott inom familjen, i teorin, rättsligt sett, skulle kunna betraktas som anstiftare eller medhjälpare till brottet att inte ha rättat sig efter en påföljd i vissa fall då offret och förövaren gemensamt har beslutat att återuppta samlevnaden.
10. Ett åsidosättande av det genom tilläggspåföljden ålagda besöksförbudet medför dessutom enligt upplysning från den nationella domstolen, på grundval av artikel 84.3 CP, att en eventuell villkorlig dom upphävs även om kontakten har återupptagits med brottsoffrets samtycke.
11. Den nationella domstolen har slutligen anfört att det i artikel 87 ter.5 i Ley Orgánica del Poder Judicial (lag om domstolsväsendet) finns ett förbud mot medling vid brott eller överträdelser (även blotta förolämpningar) som begås inom familjen.
III – Bakgrund och målen vid den nationella domstolen
12. Juzgado de lo Penal N o
23 de Barcelona dömde Magatte Gueye för brottet misshandel inom familjen, vilket inte beskrivits närmare i begäran om förhandsavgörande. Den misshandlade var den kvinna som han hade haft ett förhållande med under de fyra år som föregick de aktuella omständigheterna. Domstolen utdömde mot denna bakgrund bland annat en tilläggspåföljd som innebar ett förbud för förövaren att under en period på 17 månader komma närmare än 1 000 meter från brottsoffret eller att kontakta henne.
13. Magatte Gueye flyttade åter ihop med brottsoffret på brottsoffrets begäran bara några dagar efter det att domen hade meddelats. På grund av att han inte hade respekterat besöksförbudet dömde Juzgado de lo Penal N o
1 de Tarragona Magatte Gueye enligt artikel 468.2 CP för brottet att inte ha rättat sig efter en påföljd. Magatte Gueye överklagade domen till fjärde avdelningen vid Audiencia Provincial de Tarragona, som är den hänskjutande domstolen.
14. Audiencia Provincial de Tarragona ska i egenskap av överinstans även pröva ett överklagande avseende en dom mot Valentín Salmerón Sánchez avseende brottet att inte ha rättat sig efter en påföljd enligt artikel 468.2 CP. Valentín Salmerón Sánchez är åtalad för att inte ha rättat sig efter en tilläggspåföljd som han ålades genom en dom av den 6 november 2006, meddelad av Juzgado de Instrucción Nº 7, de Violencia Sobre la Mujer, de El Vendrell. Tilläggspåföljden bestod i ett förbud att under en period på 16 månader komma närmare än 500 meter från brottsoffret eller att kontakta henne.
15. Tilläggspåföljden utdömdes av Juzgado de Instrucción Nº 7 de Violencia Sobre la Mujer, de El Vendrell, till följd av brottet misshandel inom familjen, vilket inte beskrivits närmare i begäran om förhandsavgörande. Den misshandlade var den kvinna som Valentín Salmerón Sánchez hade haft ett förhållande med under de sex år som föregick de aktuella omständigheterna.
16. Enligt den nationella domstolen flyttade de tilltalade i de båda fallen, trots besöksförbuden, åter ihop med offren bara några dagar efter det att domen i respektive mål hade meddelats. När brottsoffren hördes i målen vid den nationella domstolen anförde de självmant, utan tvång och utan att ha ekonomiska skäl för det, att de hade fortsatt förhållandet med förövarna på eget initiativ. De anser sig därför indirekt ha lidit skada på grund av de spanska straffrättsliga bestämmelserna, särskilt som samlevnaden hade skett utan problem fram till den dag då de tilltalade greps för att de inte hade rättat sig efter den ålagda påföljden.
17. Audiencia Provincial de Tarragona har ifrågasatt huruvida de spanska bestämmelserna är förenliga med rambeslutet. Det kan för att skydda brottsoffret visserligen vara nödvändigt att utfärda ett besöksförbud även om det strider mot brottsoffrets vilja. Nämnda domstol anser det emellertid inte rimligt att det i den spanska lagstiftningen inte ens vid mindre allvarliga brott finns utrymme för att vidta en prövning i det enskilda fallet och ta hänsyn till offrets vilja, och inte heller att det i nämnda lagstiftning saknas möjlighet till undantag från skyldigheten att utfärda besöksförbud för en tid om minst sex månader.
IV – Begäran om förhandsavgörande och förfarandena vid domstolen
18. Mot bakgrund av vad som anförts ovan har överinstansen Audiencia Provincial de Tarragona, i målet avseende Magatte Gueye genom beslut av den 15 september 2009, och i målet avseende Valentín Salmerón Sánchez genom beslut av den 18 december 2009, hänskjutit följande frågor, vilka är identiska i de båda målen, till domstolen för förhandsavgörande:
1. Ska brottsoffrets rätt att bli förstådd, som det hänvisas till i skäl 8 i rambeslut 2001/220/RIF, tolkas som en positiv förpliktelse för de statliga myndigheter som ansvarar för att beivra de brottsliga gärningarna att göra det möjligt för brottsoffret att uttrycka sin bedömning, sina tankar och sina åsikter beträffande de eventuella direkta konsekvenser för brottsoffrets liv som kan bli resultatet av påföljder som ådöms den förövare som brottsoffret är knutet till genom familjeband eller genom en nära känslomässig relation?
2. Ska artikel 2 i rambeslut 2001/220 tolkas så, att medlemsstaternas skyldighet att erkänna brottsoffrens rättigheter och legitima intressen innebär att de måste ta hänsyn till brottsoffrets åsikt när förfarandets straffrättsliga följder omedelbart och på ett grundläggande sätt kan påverka utvecklingen av brottsoffrets rätt till fri personlig utveckling, till ett privatliv och till ett familjeliv?
3. Ska artikel 2 i rambeslut 2001/220 tolkas så, att de statliga myndigheterna inte får underlåta att beakta brottsoffrets fria vilja när brottsoffret motsätter sig att besöksförbud utfärdas och upprätthålls när förövaren är en familjemedlem, det inte föreligger någon objektiv risk för återfall i brott och det bedöms att graden av personlig, social, kulturell och emotionell förmåga utesluter att brottsoffret är underkastat förövaren, eller ska nämnda åtgärd tvärtom anses rättsenlig i samtliga fall, med hänsyn till den särskilda karaktären på denna typ av brott?
4. Ska artikel 8 i rambeslut 2001/220, i vilken det fastställs att staterna ska säkerställa adekvat skydd för brottsoffren, tolkas så att den innebär att det är tillåtet med en generell och obligatorisk skyldighet att utfärda besöksförbud eller kontaktförbud såsom tilläggspåföljd i samtliga fall där den gärning som brottsoffret har blivit utsatt för utgörs av brott inom familjen, med hänsyn till den särskilda karaktären på denna typ av brott, eller innebär artikel 8 tvärtom att det ska ske en individuell bedömning som gör det möjligt att i varje enskilt fall avgöra vilken skyddsnivå som, med beaktande av föreliggande intressen, ska anses utgöra ett adekvat skydd?
5. Ska artikel 10 i rambeslut 2001/220 tolkas så att det är möjligt att generellt utesluta medling i straffrättsliga förfaranden som avser brott inom familjen med hänsyn till den särskilda karaktären på denna typ av brott, eller ska medling tvärtom vara tillåten även i sådana förfaranden, med en avvägning i varje enskilt fall mellan föreliggande intressen?
19. Domstolens ordförande beslutade den 24 september 2010 att förena de båda målen vad gäller förfarandet och domen.
20. I förfarandena vid domstolen har den italienska, den nederländska, den österrikiska, den polska, den svenska och den spanska regeringen samt Europeiska kommissionen ingett skriftliga yttranden. Den tyska regeringen har framfört skriftliga synpunkter i mål C‑483/09. Den tyska och den spanska regeringen samt Förenade kungarikets regering och kommissionen har yttrat sig muntligen vid förhandlingen den 3 mars 2011.
V – Rättslig bedömning
A – Rätten att begära förhandsavgörande och frågan huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
21. Det råder ingen tvekan om att Audiencia Provincial de Tarragona har rätt att begära förhandsavgörande. Rambeslut 2001/220 som domstolen nu har att tolka antogs på grundval av artiklarna 31 och 34.2 andra meningen b EU. Enligt artikel 35 EU kan en begäran om förhandsavgörande avseende en rättsakt som antagits på nämnda grund framställas om den berörda medlemsstaten har godtagit domstolens behörighet. Denna begränsning av rätten att begära förhandsavgörande föreligger under en övergångsperiod även efter det att Lissabonfördraget trädde i kraft.(3) Spanien avgav en sådan förklaring enligt artikel 35.3 a EU,(4) enligt vilken en domstol i Spanien, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning, har rätt att begära förhandsavgörande.
22. Kommissionen har oemotsagd anfört att det enligt spansk lagstiftning inte finns något rättsmedel mot ett avgörande från en Audiencia Provincial genom vilket denna domstol har prövat ett överklagande avseende en dom från Juzgado de lo Penal. Audiencia Provincial är i förevarande fall således en domstol som ska avgöra målet i sista instans, i den mening som avses i artikel 35.3 a EU, och har därmed rätt att begära förhandsavgörande.
23. Den spanska och den italienska regeringen anser att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till sakprövning av det skälet att de frågor som ställts inte är relevanta för utgången av tvisten i den nationella domstolen.
24. Enligt fast rättspraxis ankommer det inom ramen för samarbetet mellan domstolen och de nationella domstolarna uteslutande på den nationella domstolen, vid vilken tvisten anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Domstolen är i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som har ställts avser tolkningen av unionsrätten, (5) och således gäller en presumtion om att de frågor angående vilka nationella domstolar begär förhandsavgörande är relevanta.(6)
25. Det är endast i vissa undantagsfall möjligt att utgå från att en begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till sakprövning och då särskilt när det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsbestämmelserna är hypotetisk.(7) Mot denna bakgrund anser jag inte att de båda regeringarnas invändningar är övertygande.
26. Den spanska regeringen har gjort gällande att de frågor som ställts är hypotetiska, eftersom målen vid den nationella domstolen inte längre avser själva besöksförbudet, utan den påföljd som ålagts på grund av att besöksförbudet inte respekterats, närmare bestämt till följd av brottet att inte ha rättat sig efter en påföljd. Den nationella domstolens frågor avser emellertid enbart besöksförbudet och inte brottet att inte ha rättat sig efter en påföljd.
27. Frågan huruvida den nationella domstolen vid prövningen av brottet att inte rätta sig efter en påföljd måste, kan eller vill beakta huruvida påföljden i form av besöksförbud var tillåten omfattas av dess behörighet. Den har därför rätt att ställa frågor om tolkningen av rambeslutet med avseende på ett sådant besöksförbud.
28. Den italienska regeringen anser att begäran ska avvisas, eftersom – om det antas att den nationella lagstiftningen strider mot rambeslutet – en tolkning i enlighet med rambeslutet inte är möjlig. Denna kan i bästa fall ske contra legem . Den nationella domstolen har nämligen själv påpekat att besöksförbud måste utfärdas som tilläggspåföljd om villkoren i artikel 57.2 CP är uppfyllda.
29. Domstolen har vid flera tillfällen fastställt att den nationella domstolens skyldighet att göra en konform tolkning inte får tjäna som grund för att nationell rätt tolkas contra legem .(8) Det har enligt min mening emellertid inte entydigt slagits fast huruvida förbudet mot en tolkning contra legem
följer av unionsrätten(9) eller om unionsrätten bara inte utgör hinder mot ett nationellt förbud mot tolkning contra legem .(10) I en situation där en tolkning contra legem är tillåten enligt den nationella lagstiftningen och detta inte är till nackdel för enskilda, till exempel när den, såsom i förevarande sammanhang, inte skulle leda till att en påföljd utdöms eller skärps utan tvärtom medföra att påföljd inte utdöms, är det svårt att se varför unionsrätten skulle utgöra hinder för en sådan tolkning.
30. Denna fråga behöver emellertid inte avgöras slutgiltigt inom ramen för förevarande mål. Det är inom ramen för prövningen av frågan huruvida talan kan upptas till sakprövning nämligen inte uppenbart att den nationella domstolen – för det fall att den nationella lagstiftningen står i strid med rambeslutet – enbart skulle kunna komma fram till ett resultat som är konformt med rambeslutet genom en tolkning contra legem . De nationella domstolarna ska nämligen alltid vid en rambeslutskonform tolkning beakta hela den nationella rätten för att bedöma i vilken mån den kan tillämpas utan att det leder till ett resultat som strider mot det som eftersträvas med rambeslutet.(11)
31. Den spanska regeringen har i sitt yttrande anfört att det i spansk rättspraxis är omtvistat huruvida det enligt den spanska lagstiftningen är tillåtet att ta hänsyn till brottsoffrets vilja. Den spanska regeringen har påpekat att Tribunal Supremos argumentation om straffbarheten vad gäller brottet att inte rätta sig efter en påföljd – enligt vilken domstolarna inte ska beakta den omständigheten att brottsoffret motsätter sig att förövaren åläggs en påföljd för brottet mot besöksförbudet – inte är av ”tvingande karaktär”. Mot bakgrund av vad som anförts ovan är det inte uppenbart att en tolkning i enlighet med rambeslutet skulle vara omöjlig, och således inte heller att domstolens svar saknar betydelse för avgörandena vid den nationella domstolen.
32. Begäran om förhandsavgörande kan följaktligen tas upp till sakprövning.
B – Tolkningen av rambeslut 2001/220
33. Den hänskjutande domstolen önskar med respektive begäran om förhandsavgörande huvudsakligen få klarhet i huruvida rambeslutet utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken det vid brott inom familjen föreskrivs att ett förbud mot kontakt mellan förövaren och brottsoffret ska utfärdas, utan att det därvid föreskrivs någon möjlighet att i undantagsfall, efter en prövning av omständigheterna i det enskilda fallet och framför allt med beaktande av brottsoffrets vilja att återuppta relationen med förövaren, bortse från ett sådant förbud.
1. Inledande anmärkningar
34. En bestämmelse i vilken det i samtliga fall av våld i hemmet – såsom den nationella domstolen påpekat, även vid verbala hot – är obligatoriskt att såsom tilläggspåföljd utfärda besöksförbud för en tid som ska överstiga tiden för det utdömda fängelsestraffet med minst ett år och, i de fall där fängelsestraff inte utdömts, med minst sex månader,(12) är mycket sträng.
35. Den nationella domstolen har klart ifrågasatt huruvida ett sådant besöksförbud är proportionerligt i situationer i vilka brottsoffret självmant och utan påtryckningar har beslutat att återuppta samlevnaden med förövaren. Den undrar om det inte kan finnas undantagsfall i vilka en sådan påföljd till och med kan innebära att brottsoffrets intressen och rättigheter åsidosätts, trots att påföljden egentligen utdöms i syfte att skydda brottsoffret. Brottsoffret kan såtillvida göra gällande sin grundläggande rätt till respekt för privatliv och familjeliv. Som exempel anförde den tyska regeringen under förhandlingen den situationen där ett par bedriver en rörelse tillsammans. I det fallet kan ett besöksförbud leda till företagets ruin och därmed till och med förstöra brottsoffrets ekonomiska förutsättningar.
36. Den spanska regeringen påpekade däremot att de stränga reglerna krävs för att våld i hemmet ska kunna motverkas på ett effektivt sätt. I detta avseende ska det beaktas att lagstiftaren har en skyldighet att tillhandahålla brottsoffer skydd. Skyldigheten att tillhandahålla skydd har nyligen även betonats av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna.(13) När det gäller just våld i hemmet kan ett besöksförbud vara ett ändamålsenligt instrument som ger brottsoffret möjlighet att starta om sitt liv utan direkta påtryckningar. Den nationella domstolen har visserligen påpekat att brottsoffren i de nationella målen själva har beslutat att återuppta samlevnaden med förövaren. Vid våld i hemmet är det emellertid inte alltid lätt att fastställa att påtryckningar verkligen inte utövats på brottsoffret, eftersom detta för det mesta inte sker inför allmänhetens ögon.
37. Det är tydligt att ett besöksförbud rör sig i spänningsfältet mellan å ena sidan kravet på att staten vidtar effektiva åtgärder mot våld i hemmet och, å andra sidan, rätten till respekt för privatlivet och familjelivet samt självbestämmanderätten. Detta problemområde, som här bara har beskrivits i begränsad omfattning, kräver en svår avvägning mellan olika rättsliga intressen.
38. För att föregripa resultatet av min prövning: Enligt min mening omfattas denna svåra fråga vad gäller avvägningen inte av det materiella tillämpningsområdet för rambeslut 2001/220. Den rör i stället den nationella konstitutionella rätten(14) och Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.(15)
39. Som jag strax ska visa avser rambeslutet enbart brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden, även om detta begrepp ska förstås i vid bemärkelse. Beslutet innehåller inte några bestämmelser avseende den materiella
straffrätten, framför allt inte avseende påföljdernas art och omfattning. Frågan huruvida ett obligatoriskt besöksförbud, såsom det som föreskrivs i den spanska straffrätten, är proportionerligt omfattas således inte av dess materiella tillämpningsområde.
40. I det följande kommer jag inledningsvis att kommentera det allmänna syftet med rambeslut 2001/220 och därefter pröva de två första frågorna liksom den tredje och den fjärde frågan gemensamt. Avslutningsvis kommer jag att besvara den femte frågan.
2. Det allmänna syftet med rambeslut 2001/220
41. Genom rambeslut 2001/220 skulle miniminormer för skydd av brottsoffer utarbetas.(16) Det allmänna syftet med rambeslutet är att skydda brottsoffrens intressen på olika stadier av ett straffrättsligt förfarande och inom unionen ge brottsoffer en jämförbar hög skyddsnivå, oberoende av i vilken medlemsstat de befinner sig.(17) Medlemsstaterna bör se till att vissa åtgärder för stöd till brottsoffer vidtas som kan mildra brottets verkningar.(18)
42. Enligt skäl 8 i rambeslutet är det nödvändigt att tillnärma de regler som gäller för brottsoffrets ställning och grundläggande rättigheter, särskilt när det gäller rätten till en värdig behandling, rätten att informera och få information, rätten att förstå och bli förstådd, rätten till skydd på olika stadier av förfarandet och rätten till beaktande av att det är en nackdel att befinna sig i en annan medlemsstat än den där brottet begicks. Med andra ord ska brottsoffret inte enbart vara objekt i förfarandet. Det är i stället, såsom påpekas i skäl 5, ”viktigt att brottsoffrens behov betraktas och hanteras med en helhetssyn och samordnat så att man undviker partiella eller inkonsekventa lösningar som kan leda till sekundär traumatisering”.
3. Den första och den andra tolkningsfrågan
43. Den nationella domstolen har ställt de två första frågorna för att få klarhet i, för det första, huruvida medlemsstaterna enligt skäl 8 i rambeslutet är skyldiga att höra brottsoffret avseende följderna av en påföljd som ådöms den förövare som brottsoffret är knutet till genom familjeband och, för det andra, om det av artikel 2 i rambeslutet följer att domstolarna måste ta hänsyn till brottsoffrets åsikt.
44. Det ska vad gäller den första frågan först klargöras att rambeslutets skäl inte kan medföra någon rättslig skyldighet för medlemsstaterna.(19) Skäl kan enbart användas för tolkningen av dess bestämmelser.
45. I artikel 3 i rambeslutet föreskrivs att brottsoffret har rätt att yttra sig. Enligt ovannämnda artikel ska varje medlemsstat säkerställa brottsoffrens möjlighet att höras under det rättsliga förfarandet och att lägga fram bevis. Eftersom det genom artikel 3 finns en särskild bestämmelse om brottsoffrets rätt att yttra sig ska denna även ha företräde framför artikel 2.1 vid bedömningen av den andra tolkningsfrågan. Skäl 8 kan således i bästa fall vara relevant vid analysen av artikel 3.
a) Artikel 3 i rambeslutet
46. Såsom domstolen redan fastställt i samband med brottsoffrets rättighet enligt artikel 3 att lägga fram bevis, har medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid införlivandet av denna skyldighet.(20) I skäl 9 i rambeslutet betonas därför även att medlemsstaterna inte har någon skyldighet att se till att brottsoffer ges en behandling motsvarande den som ges parter i det rättsliga förfarandet. Det står dem således fritt att bestämma formen för brottsoffrets rätt att yttra sig.
47. För att tillgodose brottsoffrets intressen och inte begränsa brottsoffret till en rent passiv roll är det uteslutet med en snäv tolkning av rätten att yttra sig, i likhet med vad den tyska och den polska regeringen har påpekat. Brottsoffrets rätt att yttra sig måste, utöver möjligheten att skildra gärningen, omfatta rätten att uttala sig om sin subjektiva bedömning och sina förväntningar på förfarandet. I en situation i vilken brottsoffret har en nära personlig relation med förövaren, och ett besöksförbud således indirekt påverkar brottsoffrets familje- och privatliv, omfattar rätten att yttra sig även brottsoffrets uppfattning angående åläggandet av nämnda påföljd.
48. För att brottsoffrets rätt att yttra sig inte ska mista sin ändamålsenliga verkan(21) måste det även finnas en möjlighet att brottsoffrets uppfattning kan påverka påföljdsvalet. Domstolen har vid tolkningen av artikel 3 fallit tillbaka på artikel 2.1.(22) Enligt denna artikel ska varje medlemsstat se till att brottsoffret får en verklig och lämplig roll i det straffrättsliga systemet. För att förverkliga denna rättighet måste domstolen lyssna på brottsoffrets utsaga och det måste således finnas en möjlighet att låta den inverka på domskrivningen. Brottsoffret har nämligen inte någon verklig roll i förfarandet om domstolen inte är tvungen att beakta hans eller hennes utsaga.
49. Av rätten att yttra sig kan emellertid, i likhet med vad bland annat den österrikiska regeringen har betonat, inte följa att brottsoffret har rätt att bestämma påföljd. Påföljdsvalet måste föregås av en komplicerad prövning vid vilken olika aspekter ska beaktas, vilket innebär att detta val inte enbart kan grunda sig på brottsoffrets åsikt. Den behöriga domstolen är därför inte bunden av brottsoffrets bedömning. I likhet med vad den svenska regeringen har anfört, såsom ytterligare argument mot att hänsyn ska tas till brottsoffrets vilja, finns i det fallet risk för att förövaren utövar påtryckningar på brottsoffret i syfte att vederbörande inför rätten ska plädera för en lindrig påföljd.
50. Såsom jag kommer att ange vid svaret på den tredje och den fjärde frågan utgör den omständigheten att rätten att yttra sig ska vara effektiv emellertid inte hinder mot en minimipåföljd i den nationella lagstiftningen. Det i artikel 3 i rambeslutet stadgade kravet på en möjlighet att ta hänsyn till brottsoffrets åsikt måste bara tillgodoses inom ramen för de påföljder som föreskrivs i den nationella lagstiftningen.
b) Förslag i denna del
51. Som förslag i denna del kan det följaktligen slås fast att medlemsstaterna enligt artikel 3.1 är skyldiga att ge brottsoffret möjlighet att uttrycka sina åsikter beträffande utfärdandet av ett besöksförbud för en förövare som brottsoffret är knutet till genom familjeband eller genom en nära känslomässig relation. Det måste också finnas en möjlighet för domstolen att ta hänsyn till brottsoffrets utsaga vid domskrivningen. Detta gäller dock enbart inom ramen för de påföljder som föreskrivs i den nationella lagstiftningen. Härvid ska det emellertid klargöras att detta inte innebär att domstolen måste rätta sig efter brottsoffrets vilja. Domstolen är vid påföljdsvalet inte bunden av brottsoffrets åsikt i detta avseende.
4. Den tredje och den fjärde tolkningsfrågan
52. Den nationella domstolen har ställt dessa frågor för att få klarhet i huruvida rambeslutet utgör hinder mot ett besöksförbud som i samtliga fall av våld i hemmet ska utfärdas utan bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet och oavsett om det strider mot brottsoffrets vilja.
53. I anslutning till den tidigare tolkningen av artikel 3 ska jag inledningsvis behandla rätten att yttra sig.
a) Artikel 3 i rambeslutet
54. I samband med brottsoffrets rätt att yttra sig, som undersökts inom ramen för de första två frågorna, skulle man kunna argumentera att rätten att yttra sig är effektiv enbart när brottsoffrets utsaga i vissa fall kan leda till att det inte utfärdas något besöksförbud. Enligt uppgifterna från den nationella domstolen gäller besöksförbudet, då förövaren ådöms fängelsestraff, minst ett år efter det att fängelsestraffet avtjänats och, i övriga fall, minst sex månader. Som svar på en fråga från domstolen förklarade den spanska regeringen under förhandlingen dessutom att den kortaste besöksförbudstiden i vissa fall även kan sättas ned till en månad.
55. Mot bakgrund av att den kortaste tiden för besöksförbudet är sex månader ifrågasatte Förenade kungariket under förhandlingen den spanska lagstiftningens förenlighet med rambeslutet. Brottsoffrets rätt att yttra sig avseende den påföljd som ska utdömas förlorar sitt innehåll med avseende på dessa sex månader. Oberoende av vad brottsoffret anför kan domstolen inte utfärda ett kortare besöksförbud än sex månader. Detta uppfyller inte kravet på en effektiv rätt att yttra sig.
56. Enligt min mening kan rätten att yttra sig emellertid inte ha en sådan inverkan på den strafftid som föreskrivs i den nationella lagstiftningen. Kraven i artikel 3 är uppfyllda så länge som brottsoffret får yttra sig avseende ett besöksförbud som ska utfärdas och hans eller hennes utsaga allmänt sett kan beaktas inom ramen för de påföljder som föreskrivs i den nationella lagstiftningen.
57. Mer långtgående krav skulle gå utöver det förfaranderättsliga innehållet i rambeslutet. Syftet med rambeslutet är nämligen att säkerställa vissa processrättsliga skyddsregler
för brottsoffret i ett straffrättsligt förfarande. Om och i så fall vilka tilläggspåföljder som föreskrivs i en medlemsstat vid våld i hemmet omfattas inte av rambeslut 2001/220. I detta beslut regleras inte allmänt och uttömmande samtliga aspekter av skyddet för brottsoffer, utan särskilt dem som avser de processrättsliga skyddsreglerna såvitt avser straffrättsliga förfaranden. Brottsoffrets rätt att yttra sig enligt artikel 3 får därför inte tolkas så vitt att till och med de påföljder som föreskrivs i den nationella lagstiftningen påverkas indirekt.
58. I princip ansåg även Förenade kungariket att den materiella strafflagstiftningen inte omfattas av tillämpningsområdet för rambeslutet och därmed inte heller påföljdernas art och längd.
b) Artikel 8 i rambeslut 2001/220
59. Av formuleringen i artikel 8, ”adekvat skydd för brottsoffren”, har den tyska regeringen dragit slutsatsen att rambeslutet utgör hinder mot bestämmelser om obligatoriskt och undantagslöst besöksförbud. Av kravet på att brottsoffrets skydd ska vara adekvat följer enligt nämnda regering att medlemsstaterna har en skyldighet att göra en prövning i det enskilda fallet av frågan huruvida ett besöksförbud ska utfärdas.
60. Denna tolkning är inte övertygande. Det kan inledningsvis konstateras att det säkerligen inte var unionslagstiftarens avsikt att säkerställa ett alltför långtgående
skydd för brottsoffer när det i artikel 8.1 föreskrevs ett krav på adekvat
skydd för brottsoffren. I förevarande fall skulle det skydd som följer av det spanska besöksförbudet dock enbart kunna vara inadekvat av det skälet att det utfärdas mot brottsoffrets vilja och således i förekommande fall skulle kunna vara för långtgående. Kravet på ett adekvat skydd för brottsoffer fastställdes i artikel 8 snarare på grund av lagstiftarens oro för en alltför låg skyddsnivå.
61. Bortsett från detta avser artikel 8, såsom följer av det normativa sammanhang som den ingår i, skydd för brottsoffer inom ramen för förfarandet när ”det föreligger allvarlig risk för hämndaktioner eller om det finns starka indikationer på att deras privatliv kommer att utsättas för allvarliga och avsiktliga störningar”. I enlighet med vad den svenska regeringen har påpekat ska dessa skyddsåtgärder alltså skydda brottsoffret mot övergrepp eller inflytande från förövaren
eller en person från hans omgivning under förfarandet. Artikel 8.1 avser inte skydd för brottsoffret mot negativa följder av de påföljder som förövaren ådömts.
62. För den här förespråkade tolkningen talar dessutom sambandet med övriga punkter i artikel 8 i rambeslut 2001/220, till vilket den nederländska regeringen har hänvisat i sitt yttrande. Enligt artikel 8.3 ska varje medlemsstat se till att brottsoffren och förövarna
inte behöver komma i kontakt med varandra i domstolslokalerna, i mån av möjlighet genom tillhandahållande av särskilda väntrum. Samma syfte eftersträvas med artikel 8.4 i rambeslut 2001/220, genom vilken det därutöver ska förhindras att brottsoffret måste konfrontera förövaren
i en offentlig förhandling och vittna där. Samtliga dessa aspekter rör det straffrättsliga förfarandet.
63. Skyddsregeln i artikel 8 i rambeslut 2001/220 har med andra ord framför allt en underordnad funktion . Den syftar till att säkerställa att brottsoffret kan utöva de övriga rättigheter som är garanterade under förfarandet obehindrat och utan rädsla, och därmed effektivt. Artikel 8 har således ett samband med brottsoffrets rättigheter under förfarandet och behandlar inte uttömmande brottsoffrets alla tänkbara intressen.
64. Således följer inte heller av artikel 8 i rambeslutet att detta utgör hinder för ett sådant obligatoriskt besöksförbud som föreskrivs i den nationella straffrätten.
c) Artikel 2 i rambeslutet
65. Enligt artikel 2.1 i rambeslut 2001/220 ska medlemsstaterna se till att brottsoffret får en verklig och lämplig roll i deras straffrättsliga system, och erkänna brottsoffrens rättigheter och legitima intressen, i synnerhet inom ramen för straffrättsliga förfaranden.
66. Artikel 2 innehåller inte några konkreta skyddsregler utan är mycket öppet formulerad. Domstolen har därför även använt ovannämnda artikel vid tolkningen av de konkreta skyddsreglerna i de efterföljande artiklarna i rambeslutet.(23) Dess funktion är således snarast att allmänt avgränsa rambeslutets program innan medlemsstaternas konkreta skyldigheter anges i de efterföljande artiklarna.
67. Av artikel 2 kan det i vart fall inte härledas något förbud mot ett obligatoriskt och undantagslöst besöksförbud. Frågan huruvida ett obligatoriskt besöksförbud är proportionerligt avser de påföljder som föreskrivs i den materiella strafflagstiftningen. Den allmänna hänvisningen i artikel 2 till respekt för och erkännande av brottsoffer kan inte medföra att medlemsstaterna har en skyldighet att förverkliga brottsoffrens intressen med avseende på hela, även den materiella,
strafflagstiftningen, utan den avser enbart straffprocessrätten .
68. Detta kan utan vidare härledas ur rubriken och det sammanhang i vilket bestämmelserna i rambeslut 2001/220 ingår. Samtliga bestämmelser som följer efter artikel 2 syftar till att förtydliga och konkretisera brottsoffrets ställning just vad gäller det straffrättsliga förfarandet. De avser bland annat ”Förhör och framläggande av bevis”, ”Rätten att få information”, ”Garanterad information” och ”Brottsoffrens kostnader vid straffrättsliga förfaranden”. Rambeslutet behandlar emellertid inte någonstans uttryckligen aspekter avseende skydd för brottsoffer som avser den materiella strafflagstiftningen.
69. Rambeslutet innehåller varken uttalanden om medlemsstaternas materiella straffrätt i allmänhet eller om den härmed sammanhängande frågan om påföljder för förövare. Av definitionen av brottsoffer i artikel 1 framgår också att rambeslutet inte avser den materiella straffrätten utan enbart har denna som utgångspunkt för brottsoffrets processuella rättigheter. Brottsoffer enligt denna bestämmelse är nämligen enbart de personer som har lidit skada som förorsakats av handlingar som strider mot den straffrättsliga lagstiftningen i en medlemsstat.
70. Någon annan slutsats kan inte heller dras av definitionen av begreppet rättsligt förfarande, som även den fastställs i artikel 1, och som används i artikel 2.1. I ovannämnda artikel definieras detta begrepp som ”inte bara det straffrättsliga förfarandet” utan även alla de kontakter som brottsoffret, i sin egenskap av brottsoffer, har med myndigheter etcetera, före, under eller efter det straffrättsliga förfarandet. Detta kan inte innebära att även utformningen av materiella påföljder omfattas av begreppet rättsligt förfarande. I skälen 6 och 10 behandlas betydelsen av åtgärder för stöd och organisationer för stöd till brottsoffer före och efter det straffrättsliga förfarandet.
71. Det är följdriktigt att begreppet rättsligt förfarande ska ges en vid tolkning i rambeslutet, eftersom begreppet straffrättsligt förfarande enligt artikel 1 avser straffrättsligt förfarande i överensstämmelse med nationell rätt. Eftersom de nationella lagstiftningarna kan skilja sig åt med avseende på vad som avses med straffrättsligt förfarande är det för att säkerställa ett skydd för brottsoffer inom hela unionen nödvändigt att även inbegripa aspekter som har ett direkt samband med det straffrättsliga förfarandet, men som föregår eller följer efter detta. För att säkerställa skydd för brottsoffer kan det även vara nödvändigt att åtgärder för stöd och hjälp inte upphör omedelbart efter det att dom meddelats utan fortsätter att verka under en viss period.
72. Inte ens en vid tolkning av begreppet rättsligt förfarande kan medföra att straffrättsliga påföljder mot förövaren betraktas som en processuell aspekt. I rambeslutet regleras inte samtliga aspekter av skyddet för brottsoffer på ett allmänt och uttömmande sätt, utan enbart de aspekter som avser processrättsliga skyddsregler i straffprocessen. Rambeslutet avser följaktligen inte att skydda brottsoffret mot indirekta utomprocessuella konsekvenser av den påföljd som förövaren ådömts av en domstol.
73. Vid en tolkning av rambeslutet som innebär att de påföljder som föreskrivs i den nationella lagstiftningen indirekt påverkas skulle dessutom frågan huruvida Europeiska unionen över huvud taget har en lagstiftningsbefogenhet i detta avseende uppkomma.
74. Jag har redan i ett annat sammanhang(24) påpekat att det föreligger viss tveksamhet angående huruvida frågor om skydd för brottsoffer i straffrättsliga förfaranden verkligen omfattas av den rättsliga grund som anges i rambeslut 2001/220 (artikel 34.2 andra meningen b EU). Detta gäller i än större utsträckning för de nu aktuella aspekterna av materiella straffrättsliga påföljder och påföljdsval. Även tanken om en tolkning som överensstämmer med primärrätten talar således mot att tolka rambeslutet på så sätt att det omfattar frågan huruvida påföljder är adekvata.
75. Slutligen ska jag även behandla stadgan om de grundläggande rättigheterna, till vilken särskilt kommissionen har hänvisat. Enligt nämnda institution leder den skyldighet som föreskrivs i artikel 2.1 i rambeslutet – att erkänna brottsoffrens rättigheter inom ramen för straffrättsliga förfaranden – även till att medlemsstaterna måste säkerställa att samtliga rättigheter i stadgan om de grundläggande rättigheterna respekteras. Kommissionen har därför analyserat frågan huruvida det föreligger ett åsidosättande av artikel 7 i stadgan, i vilken rätten till respekt för privat- och familjelivet föreskrivs.
76. Det ska i detta avseende erinras om att rambeslutet visserligen ska tolkas på ett sådant sätt att de grundläggande rättigheterna respekteras.(25) Detta kan emellertid enbart gälla inom ramen för dess materiella tillämpningsområde. Att brottsoffrets grundläggande rättigheter kan beröras i förevarande mål har redan angetts inledningsvis. Detta konstaterande kan emellertid inte leda till att rambeslutet ges ett innehåll som det inte har.
77. I förevarande fall uppkommer därför inte heller frågan om tolkningen av artikel 51.1 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, i vilken dess tillämpningsområde fastställs. Enligt nämnda artikel vänder sig stadgan till medlemsstaterna ”endast när dessa tillämpar unionsrätten”. Det har ännu inte slutgiltigt klargjorts om detta ska ges en snäv tolkning eller om det avser samtliga fall där nationella bestämmelser omfattas av unionsrättens tillämpningsområde.(26)
78. Eftersom rambeslutet enbart avser de straffprocessrättsliga aspekterna av skydd för brottsoffer och inte de påföljder som ska ådömas förövaren, omfattas förevarande situation inte av rambeslutets tillämpningsområde, och därmed inte heller av tillämpningsområdet för unionsrätten.
79. Domstolen är därför inte behörig att pröva om och i så fall i vilken mån de bestämmelser i den spanska straffrätten om utfärdande av besöksförbud vid våld i hemmet som den nationella domstolen har ifrågasatt är förenliga med de grundläggande rättigheterna, till exempel skyldigheten att respektera privat- och familjelivet.(27) Det ankommer i stället på den nationella konstitutionsdomstolen eller Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att pröva frågor om de berörda parternas grundläggande rättigheter.
d) Förslag i denna del
80. Som svar på den tredje och den fjärde tolkningsfrågan kan således följande anföras: Rambeslut 2001/220 avser inte frågan huruvida de påföljder som ska ådömas är adekvata. Det utgör således inte hinder mot nationell lagstiftning enligt vilken det utan undantag är obligatoriskt att utfärda en tilläggspåföljd i form av besöksförbud.
5. Den femte tolkningsfrågan
81. Genom sin femte fråga vill den nationella domstolen få klarhet i huruvida artikel 10 i rambeslut 2001/220 ska tolkas på så sätt att medlemsstaterna är skyldiga att föreskriva en möjlighet till medling även när det gäller brott inom familjen.
82. Det ska i detta avseende erinras om att rambeslutet enbart är bindande med avseende på det resultat som ska uppnås, medan de nationella myndigheterna kan välja form och tillvägagångssätt för genomförandet. Medlemsstaterna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid det konkreta genomförandet.(28)
83. Vad gäller möjligheten till medling under det straffrättsliga förfarandet föreskrivs i artikel 10 i rambeslut 2001/220 att varje medlemsstat ska sträva efter att främja medling, om den anser brottet ”lämpligt”. Redan genom detta öppna kriterium vad gäller lämpligheten klargörs att det ankommer på medlemsstaterna att besluta med avseende på vilka brott det föreligger en möjlighet till medling.(29)
84. Medlemsstaternas bedömningsutrymme kan visserligen begränsas av skyldigheten att använda objektiva kriterier vid fastställandet av brottstyperna,(30) men det finns inget som tyder på att sådana kriterier inte har använts i det nu aktuella fallet. Möjligheten till medling är även ett grundläggande tillämpningsområde när en medling inte kommer i fråga vad gäller brott som begås inom familjen.
VI – Förslag till avgörande
85. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara de frågor som den nationella domstolen har ställt på följande sätt:
1) Artikel 3 i rådets rambeslut 2001/220/RIF av den 15 mars 2001 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden innebär att medlemsstaterna är skyldiga att, i en situation i vilken brottsoffret har en nära personlig relation med förövaren och i vilken ett besöksförbud således indirekt påverkar brottsoffrets familje- och privatliv, ge brottsoffret möjlighet att uttrycka sina åsikter beträffande utfärdandet av ett besöksförbud. Det måste också finnas en möjlighet för domstolen att ta hänsyn till brottsoffrets utsaga vid domskrivningen. Detta gäller dock enbart inom ramen för de påföljder som föreskrivs i den nationella lagstiftningen och innebär inte att domstolen är bunden av brottsoffrets vilja.
2) Rambeslut 2001/220 avser inte frågan huruvida de påföljder som ska ådömas är adekvata. Det utgör således inte hinder mot nationell lagstiftning enligt vilken det utan undantag är obligatoriskt att utfärda en tilläggspåföljd i form av besöksförbud.
3) Medlemsstaterna har enligt artikel 10 i rambeslut 2001/220 ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när de fastställer vid vilka brott medling ska föreskrivas. Denna bestämmelse innebär inte någon skyldighet för medlemsstaterna att föreskriva medling vid brott som begås inom familjen.
(1) .
(2)  –	EGT L 82, s. 1, nedan kallat rambeslut 2001/220 eller rambeslutet.
(3)  –	Protokoll om övergångsbestämmelser (nr 36) (EUT C 83, 2010, s. 322).
(4)  –	Detta framgår av informationen rörande tidpunkten för Amsterdamfördragets ikraftträdande, offentliggjord i Europeiska gemenskapernas officiella tidning
av den 1 maj 1999 (EGT L 114, s. 56).
(5)  –	Se, bland annat, dom av den 15 december 1995 i mål C‑415/93, Bosman (REG 1995, s. I‑4921), punkt 59, och av den 13 juli 2006 i de förenade målen C‑295/04–C‑298/04, Manfredi m.fl. (REG 2006, s. I‑6619), punkt 26.
(6)  – Dom av den 16 juni 2005 i mål C‑105/03, Pupino (REG 2005, s. I‑5285), punkt 30, av den 9 oktober 2008 i mål C‑404/07, Katz (REG 2008, s. I‑7607), punkt 31, och av den 22 april 2010 i mål C‑82/09, Dimos Agiou Nikolau (REU 2010, s. I‑0000), punkt 15.
(7)  –	Fast rättspraxis, se dom av den 31 mars 2011 i mål C‑450/09, Schröder (REU 2011, s. I‑0000), punkt 17.
(8)  –	Se dom av den 4 juli 2006 i mål C‑212/04, Adeneler m.fl. (REG 2006, s. I‑6057), punkt 110, av den 15 april 2008 i mål C‑268/06, Impact (REG 2008, s. I‑2483), punkt 100, och av den 16 juli 2009 i mål C‑12/08 Mono Car Styling (REG 2009, s. I‑6653), punkt 61.
(9)  –	Domstolen uttalade sig i denna riktning i domen i det ovannämnda målet Pupino (ovan fotnot 6), punkt 47.
(10)  –	De domar som anförts ovan i fotnot 8, i vilka det talas om skyldigheten
enligt unionsrätten att göra en konform tolkning, talar för det första alternativet.
(11)  –	Domen i det ovannämnda målet Pupino (ovan fotnot 6), punkt 47.
(12)  –	Den längsta tiden för besöksförbudet uppgår till fem år.
(13)  –	Dom från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna av den 9 juni 2009, Opuz mot Turkiet (nr 33401/02).
(14)  –	Den spanska konstitutionsdomstolen, Tribunal Constitucional, slog genom dom av den 7 oktober 2010 i mål STC 60/2010 fast att de spanska bestämmelserna är förenliga med konstitutionen.
(15)  –	Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950.
(16)  –	Se skäl 3 i rambeslutet i vilket det hänvisas till slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors den 15–16 oktober 1999.
(17)  –	Se skäl 4 i rambeslutet.
(18)  –	Se skälen 3 och 6 i rambeslutet.
(19)  –	Se dom av den 25 februari 2010 i mål C‑562/08, Müller Fleisch (REU 2010, s. I‑0000), punkt 40 och där angiven rättspraxis.
(20)  –	Domen i det ovannämnda målet Katz, punkt 46, och mitt förslag till avgörande av den 10 juli 2008 i samma mål.
(21)  –	Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Katz (ovan fotnot 6), punkt 47.
(22)  –	Domen i målet Katz (ovan fotnot 6), punkt 47.
(23)  –	Domen i de ovannämnda målen Katz (ovan fotnot 6), punkt 47, och Pupino (ovan fotnot 6), punkt 52.
(24)  –	Se mitt förslag till avgörande av den 11 november 2004 i mål C‑105/03, Pupino (REG 2004, s. I‑5285), punkt 48 och följande punkter, samt mitt förslag till avgörande av den 8 mars 2007 i mål C‑467/05, Dell’Orto (REG 2007, s. I‑5557), punkt 40.
(25)  –	Domen i målet Katz (ovan fotnot 6), punkt 48.
(26)  –	Se, i detta avseende, generaladvokaten Bots förslag till avgörande av den 5 april 2011 i mål C‑108/10, Scattolon (REU 2011, s. I‑0000), punkterna 110–121.
(27)  –	Se dom av den 30 september 1987 i mål 12/86, Demirel (REG 1987, s. 3719; svensk specialutgåva, volym 9, s. 175), punkt 28, dom av den 18 juni 1991 i mål C‑260/89, ERT (REG 1991, s. I‑2925; svensk specialutgåva, volym 11, s. I‑209), punkt 42.
(28)  –	Domen i det ovannämnda målet Katz (ovan punkt 46), och dom av den 21 oktober 2010 i mål C‑205/09, Eredics (REU 2010, s. I‑0000), punkt 38.
(29)  –	Domen i målet Eredics (ovan fotnot 28), punkt 37.
(30)  –	Se, i detta avseende, domen i målet Eredics (ovan fotnot 28), punkt 39.