62004CC0473_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1.
Hof van Cassatie i Belgien (nedan även kallad kassationsdomstolen) har genom beslut av den 22 oktober 2004 i enlighet med artiklarna 68 EG och 234 EG ställt två frågor till domstolen om tolkningen av rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (nedan kallad förordning nr 1348/2000 eller endast förordningen)(2) .
2. Den belgiska domstolen vill närmare bestämt få klarhet i huruvida det i förordning nr 1348/2000 fastställs en rangordning mellan de olika former för delgivning som föreskrivs i förordningen. Den nationella domstolen vill särskilt få klarhet i huruvida delgivning genom organ som utsetts av medlemsstaterna har företräde framför delgivning direkt med post och således är avgörande vid fastställande av när delgivning skett när de två formerna används samtidigt.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3. Rådet har antagit förordning nr 1348/2000 eftersom det ansåg att det för att säkerställa “[e]n väl fungerande inre marknad” krävs att man ”förbättrar och påskyndar översändningen för delgivning mellan medlemsstaterna av rättsliga och utomrättsliga handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur” (skäl 2).
4. I kapitel II föreskrivs i förordningen olika former för delgivning i en medlemsstat av handlingar i mål och ärenden av civil och kommersiell natur från en annan medlemsstat.
5. Den första formen är delgivning genom av medlemsstaterna särskilt utsedda organ som är behöriga att sända och ta emot handlingarna i fråga (nedan kallad delgivning genom utsedda organ). I förordningen regleras sätten och villkoren för sådan delgivning på ett detaljerat sätt (avsnitt 1, artiklarna 4–11). Sammanfattningsvis översänds den handling som skall delges, åtföljd av en framställning som avfattats på ett formulär och vederbörligen översatts, av det sändande organet i en medlemsstat till det mottagande organet i en annan medlemsstat. Det mottagande organet skall, sedan detta organ till det sändande organet skickat ett särskilt kvitto, delge eller låta delge handlingen enligt lagen i den staten. Det mottagande organet skriver sedan ut ett bevis över att formaliteterna fullgjorts, vilket skall tillställas det sändande organet.
6. Utöver denna första form föreskrivs därefter i förordningen ”andra sätt” för delgivning (avsnitt 2), vilka är i) delgivning på konsulär eller diplomatisk väg (artiklarna 12 och 13), ii) delgivning direkt med post (artikel 14, nedan kallad delgivning med post) och iii) direkt delgivning (artikel 15).
7. Såvitt här är av intresse skall särskilt erinras om artikel 14 avseende delgivning med post, i vilken bestämmelse föreskrivs följande:
”1. Varje medlemsstat får delge handlingar i mål och ärenden med post direkt till personer som är bosatta i en annan medlemsstat.
2. Varje medlemsstat får i enlighet med artikel 23.1 precisera villkoren för att den skall godta delgivning av handlingar i mål och ärenden med post.”
8. Portugal har förklarat sig godta delgivning av handlingar med post under förutsättning att handlingarna sänds i rekommenderat brev med mottagningskvitto och att handlingen åtföljs av en översättning i överensstämmelse med bestämmelserna i förordningen.(3)
B – De nationella bestämmelserna
9. Såvitt är av relevans i förevarande mål vill jag erinra om att enligt artikel 1051.1 i den belgiska rättegångslagen (nedan kallad lagen) är fristen för att ge in överklagande en månad från delgivning av domen. Enligt artikel 55 i lagen kan fullföljdstiden förlängas med trettio dagar när den person som delgetts domen varken är bosatt eller har hemvist i Belgien.
10. Vidare vill jag erinra om artikel 40.1, i vilken anges att delgivning med post anses ha skett när handlingen lämnats till posten för befordran.
II – Bakgrund och förfarandet
11. De faktiska omständigheterna i målet beskrivs på ett mycket fragmentariskt sätt i begäran om förhandsavgörande.
12. Det är emellertid möjligt att av begäran utläsa att parter i tvisten vid den nationella domstolen är två bolag: det portugisiska bolaget Plumex och det belgiska bolaget Young Sports (nedan kallat Young).
13. I målet i första instans vid Rechtbank van Koophandel (handelsdomstol i Courtrai) meddelades en dom till Youngs fördel. Young vidtog därefter åtgärder för att delge motparten domen på två olika sätt.
14. En första delgivning skedde direkt med post enligt artikel 14 i förordningen. Young lämnade närmare bestämt den 12 oktober 2001 in den handling som skulle delges till postkontoret för befordran, och Plumex sände tillbaka mottagningskvittot den 17 oktober 2001.
15. En andra delgivning, som utfördes genom de organ som utsetts av Belgien och Portugal, skedde den 6 november 2001.
16. Den 17 december 2001 ingav Plumex ett överklagande av den delgivna domen till Hof van beroep. Detta överklagande avvisades emellertid. Enligt appelationsdomstolen hade nämligen fristen för att överklaga domen börjat löpa dagen efter det att den första delgivningen skett (den med post, vilken skedde den 12 oktober 2001) och löpte ut en månad och trettio dagar därefter, det vill säga den 11 december 2001. Överklagandet av den 17 december 2001 skulle således anses ha skett för sent.
17. Plumex delade inte denna uppfattning utan överklagade avvisningsbeslutet.
18. Klagandebolaget bestred därvid beslutet av Hof van beroep att i det förevarande fallet ge delgivningen med post företräde. Enligt Plumex uppfattning är nämligen i det system som införts genom förordningen sådan delgivning ett ”sekundärt” sätt som kan tillgripas endast undantagsvis. Sådan delgivning är emellertid under alla förhållanden underordnad det ”primära” sättet, bestående i sådan delgivning som regleras i artiklarna 4–11. Man skall således utgå från sådan delgivning vid fastställande av delgivningsdagen även när delgivning redan skett på annat godtaget sätt. Plumex har anfört att i förevarande fall började fullföljdstiden således löpa först den 6 november (dagen för ”huvuddelgivningen”) och inte den 12 oktober 2001 (dagen för den ”underordnade” delgivningen).
19. Eftersom kassationsdomstolen tvekade över tolkningen av förordning nr 1348/2000, beslutade den att vilandeförklara sitt mål och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1) Är delgivning enligt artiklarna 4–11 det delgivningsförfarande som i första hand skall användas och direkt delgivning med post enligt artikel 14 ett underordnat delgivningssätt på så sätt att det förstnämnda sättet har företräde framför det andra om båda utförs enligt lag?
2) Om delgivning skett såväl genom delgivning enligt artiklarna 4–11 som genom direkt delgivning med post enligt artikel 14, börjar då fullföljdstiden för den delgivna parten att löpa den dag då delgivning skedde enligt artiklarna 4–11 och inte den dag då delgivning skedde enligt artikel 14?”
20. Österrikes, Finlands, Sveriges och Förenade kungarikets regeringar samt kommissionen har gett in skriftliga yttranden i målet.
III – Rättslig bedömning
Den första tolkningsfrågan
21. Genom den första frågan önskar den nationella domstolen få klarhet i huruvida det finns en rangordning mellan delgivning genom organ som utsetts av medlemsstaterna, vilken regleras i artiklarna 4–11, och delgivning med post enligt artikel 14 i förordningen så att den förstnämnda formen skall anses som det huvudsakliga sättet och det senare som ett sekundärt och underordnat sätt.
22. Jag vill genast påpeka att jag i likhet med samtliga regeringar som yttrat sig, och kommissionen, anser att frågan bör ges ett nekande svar. Jag anser således att det inte finns någon rangordning mellan de två nämnda delgivningsformerna och att delgivning med post således kan användas alternativt eller samtidigt med andra godtagna sätt utan att det därvid är nödvändigt att avvakta att dessa andra sätt använts förgäves, i synnerhet att delgivning genom av medlemsstaterna utsedda organ använts utan resultat.
23. Denna uppfattning, vilken även majoriteten inom doktrinen har förespråkat, bekräftas av argument hänförliga till förordningens ordalydelse och ändamål.
24. När det gäller förstnämnda argument är det tillräckligt att konstatera att det i förordningen inte finns någon bestämmelse i vilken fastställs en prioritetsordning mellan de olika föreskrivna delgivningssätten. Tvärtom föreskrivs i artikel 14.1 uttryckligen att medlemsstaterna ”får” delge handlingar i mål och ärenden “med post direkt till personer som är bosatta i en annan medlemsstat”. Det är dessutom inte så att medlemsstaterna ”får” använda sig av detta delgivningssätt först sedan andra sätt använts, särskilt det som regleras i artiklarna 4–11.
25. Vidare förefaller mig denna slutsats överensstämma med syftet med förordning nr 1348/2000, nämligen att “förbättr[a] och påskynd[a] översändningen för delgivning mellan medlemsstaterna av rättsliga och utomrättsliga handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur” (skäl 2).
26. Jag anser nämligen att det skulle vara föga förenligt med detta syfte att ge delgivning genom organ som utsetts av staterna företräde, eftersom sådan delgivning, med hänsyn till dess karaktär (se punkt 5 ovan), helt klart inte är det snabbaste förfarandet. Och det skulle vara än mindre förenligt med detta syfte att ge delgivning med post en endast underordnad roll – när det väl beslutats att sådan delgivning skall godtas fullt ut – när sådan delgivning helt klart är det snabbaste och minst kostsamma sättet (se punkt 6 ovan).
27. En motsatt tolkning av förordningen förefaller således mer logisk och förenlig med det angivna syftet, vilken tolkning innebär att de olika godtagna delgivningssätten jämställs och att aktörerna således ges rätt att välja att använda sig av endera sättet och därvid från gång till gång föredra det sätt som anses mest lämpligt och passande för deras särskilda syften och även att använda dem samtidigt med förhoppningen att åtminstone ett av dem leder till resultat.(4)
28. Av ovan angivna skäl anser jag följaktligen att det genom förordning nr 1348/2000 inte införs vare sig en rangordning eller en företrädesordning mellan sådan delgivning som regleras i artiklarna 4–11 och delgivning direkt med post enligt artikel 14.
Den andra frågan
29. Genom den andra tolkningsfrågan önskar den nationella domstolen få klarhet i från vilket delgivningssätt man skall utgå för att fastställa delgivningsdagen när sådan delgivning som regleras i artiklarna 4–11 och delgivning med post används samtidigt.
30. Kommissionen och den österrikiska regeringen, som med rätta har påpekat att det inte finns något uttalande i förordningen i frågan, drar av denna tystnad den slutsatsen att svaret inte bör sökas i förordningen utan i de enskilda nationella regelverken. När två delgivningssätt använts samtidigt skall således vid fastställande av vilken delgivning som innebär att en viss processuell tidsfrist börjar löpa (i förevarande fall fullföljdstiden) ledning i detta avseende sökas i den från fall till fall tillämpliga nationella rätten.
31. Jag anser emellertid att en sådan lösning är föga förenlig med den utveckling som rättsområdet har genomgått under de senaste åren och som har lett till inte endast att området ”gemenskapiserats” utan till och med till att det reglerats i förordning.
32. Som bekant har medlemsstaterna, sedan de uttalat sin avsikt att upprätta ”ett [gemensamt] område med frihet, säkerhet och rättvisa”, beslutat att ”förankra” de åtgärder som är nödvändiga för detta syfte i de mekanismer och principer som ingår i gemenskapens rättsordning. De har med andra ord gett uttryck för en vilja att ”gemenskapisera” rättsområdet och således att säkerställa att de relevanta bestämmelserna ges en ”självständig tolkning” och ”tillämpas enhetligt”(5) .
33. Just för att uppfylla detta syfte överfördes genom Amsterdamfördraget behörigheten att besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete från Europeiska unionens ”tredje pelare”, närmare bestämt från avdelning VI i EU-fördraget (artikel K–K9), till gemenskapspelaren”. Närmare bestämt har i detta sammanhang bestämmelserna i konventionen om delgivning mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur tagits in i en särskild gemenskapsrättsakt, vilken konvention rådet hade utarbetat inom ramen för just ”den tredje pelaren” (närmare bestämt enligt artikel K3 i EU-fördraget), men vilken konvention aldrig trätt i kraft eftersom ett tillräckligt antal länder inte godkände den.(6)
34. Denna rättsakt är dessutom inte heller ett direktiv, vilket kommissionen inledningsvis hade föreslagit.(7) Sedan rådet frångått detta förslag och anslutit sig till Europaparlamentets avvikande mening, vilken betonade kravet på ”ett snabbt och tydligt” och framför allt ”homogent genomförande” av bestämmelserna på området (8), föredrog rådet att ge dessa bestämmelser den formella utformningen av en rättsakt av förordningskaraktär, det vill säga av en rättsakt vilken, som bekant, är obligatorisk till alla sina delar och direkt tillämplig i var och en av medlemsstaterna. Därav antagandet av förordning nr 1348/2000, vilken rättsakt begäran om tolkning avser.
35. Sett ur detta perspektiv anser jag att, även om frågan inte behandlas i förordningen, tolkaren inte kan underlåta att, såsom ofta sker,(9) kontrollera huruvida det genom vanliga tolkningsmetoder är möjligt att göra en ”gemenskapstolkning” av förordningen, det vill säga en ”självständig” och ”enhetlig” tolkning, snarare är att gång efter gång vända sig till enskilda nationella rättsordningar.
36. Jag anser därvid i likhet med Finlands, Sveriges och Förenade kungarikets regeringar att vid en logisk tolkning av förordningen i fråga och med beaktande av det angivna syftet med förordningen kan en tolkning av detta slag inte uteslutas.
37. Som jag konstaterat strax ovan syftar nämligen förordningen uttryckligen till att ”förbättra” och ”påskynda” översändningen för delgivning mellan medlemsstaterna av rättsliga och utomrättsliga handlingar i mål och ärenden av civil och kommersiell natur (andra skälet).
38. Mot denna bakgrund är det helt logiskt att anta att man i förordningen, genom att det i densamma tillåts lagenlig användning av de olika angivna delgivningssätten utan att det fastställs en rangordning mellan dem, har försökt förbättra systemet genom att erbjuda ett vidare utbud av möjligheter. Just av denna anledning måste det dessutom förmodas att avsikten med förordningen inte har varit att öka risken för förvirring och osäkerhet genom att låta dessa sätt konkurrera vid fastställande av delgivningsdagen. Detta är emellertid just vad som skulle ske om man, utan stöd för det i förordningen, ifrågasätter det naturliga och logiska kriteriet att det är den första giltigt genomförda delgivningen som skall beaktas vid fastställande av dagen i fråga.
39. Vad därefter gäller syftet att ”påskynda” översändningen av handlingar anser jag att det främjar syftet att nå en snabb och effektiv delgivning att, sedan det fastslagits att det inte finns någon rangordning mellan sätten, företrädet mellan dem grundas på dagen för delgivning och inte på en i förväg vald form. Detta betyder med andra ord att det är den delgivning som, med iakttagande av föreskrivna former, har skett snabbast som bör beaktas och inte den som av någon anledning har genomförts senare.
40. Av ovan anförda skäl anser jag att förordning nr 1348/2000 skall tolkas på så sätt att, när en handling i ett mål eller ärende delgetts såväl genom delgivning i enlighet med artiklarna 4–11 som genom delgivning direkt med post enligt artikel 14, handlingen anses delgiven när den första delgivningen gjorts med giltig verkan.
IV – Förslag till avgörande
41. Mot bakgrund av övervägandena ovan föreslår jag att domstolen lämnar Hof van Cassatie följande svar:
1) Genom rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur införs varken en rangordning eller en företrädesordning mellan sådan delgivning som regleras i artiklarna 4–11 och delgivning direkt med post enligt artikel 14.
2) Förordning nr 1348/2000 skall tolkas på så sätt att, när en handling i ett mål eller ärende delgetts såväl genom delgivning i enlighet med artiklarna 4–11 som genom delgivning direkt med post enligt artikel 14, handlingen anses delgiven när den första delgivningen gjorts med giltig verkan.
(1) .
(2)
–	EGT L 160, s. 37.
(3)
–	Se information från medlemsstaterna enligt artikel 23 i rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (EGT C 151, 2001, s. 4), i dess ändrade lydelse genom första uppdateringen av informationen från medlemsstaterna (EGT C 202, 2001, s. 10).
(4)
–		Det kan noteras att en studie över tillämpningen av förordning nr 1348/2000 som kommissionen beställt ”bekräftar att handlingar ofta delges direkt med post” [se Rapport från kommissionen till rådet, Europaparlamentet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om tillämpningen av rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (KOM/2004/603, s. 7)].
(5)
–	Se dom av den 8 november 2005 i mål C-443/03, Leffler (REG 2005, s. I-0000), punkterna 45 och 46.
(6)
–	Se rådets rättsakt av den 26 maj 1997 om utarbetande av konventionen om delgivning i Europeiska unionens medlemsstater av handlingar i mål och ärenden av civil och kommersiell natur (EGT C 261, s. 1). Jag vill för fullständighetens skull erinra om att innan denna konvention tillkom var området föremål för internationella konventioner, särskilt konventionen om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil och kommersiell natur, vilken ingicks i Haag den 15 november 1965 och tillträddes av en majoritet av medlemsstaterna i unionen.
(7)
–	Förslag till rådets direktiv om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, framlagt av kommissionen (C 247 E, 1999, s. 11).
(8)
–	I sitt betänkande över förslaget till rådets direktiv om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur [(1999)219 – 5‑0044/1999 – 1999/0212(CNS), s. 5] underströk parlamentet att en ”förordning, till skillnad från direktiv, har den fördelen att det säkerställer ett snabbt, klart och homogent genomförande av gemenskapsbestämmelserna, vilket överensstämmer med det eftersträvade syftet”.
(9)
–		Se domen i målet Leffler (ovan fotnot 5).