Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ANDREAS BJONDI
[ANDREA BIONDI] SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 16. oktobrī (1)
Lieta C‑457/23 P
Deutsche Lufthansa AG
pret
Ryanair DAC,
Condor Flugdienst GmbH,
Eiropas Komisiju,
Vācijas Federatīvo Republiku,
Francijas Republiku
(Apelācija – Valsts atbalsts – Vācijas aviotransporta tirgus – Atbalsts, ko Vācijas Federatīvā Republika piešķīrusi aviosabiedrībai saistībā ar Covid‑19 pandēmiju – Pagaidu regulējums valsts atbalsta pasākumiem – Deutsche Lufthansa AG rekapitalizācija – Eiropas Komisijas lēmums necelt iebildumus)
Saturs
I.
Ievads
II.
Ievada apsvērumi
A.
PR mērķis, tvērums un juridiskā būtība
B.
Pārbaudes tiesā līmenis
C.
Elastība PR piemērošanā
III.
Par apelācijas sūdzību
A.
Apelācijas sūdzības pirmais pamats
1.
Apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmā daļa
2.
Apelācijas sūdzības pirmā pamata otrā daļa
a)
Pirmais pamats
b)
Otrais pamats
c)
Trešais pamats
d)
Ceturtais pamats
e)
Secinājumi par apelācijas sūdzības pirmā pamata otro daļu
3.
Apelācijas sūdzības pirmā pamata trešā daļa
a)
Pirmais punkts
b)
Otrais punkts
c)
Trešais punkts
d)
Ceturtais punkts
e)
Piektais punkts
f)
Komisijas un Vācijas Federatīvās Republikas izvirzītie pamati saistībā ar apgalvojumu, ka ir pārkāptas to tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu
g)
Secinājumi par apelācijas sūdzības pirmo pamatu
B.
Apelācijas sūdzības otrais pamats
1.
Par alternatīvu mehānismu, kas saistīts ar līdzdalību pamatkapitālā
a)
Par pirmo punktu
b)
Par otro punktu
2.
Par alternatīvu mehānismu, kas saistīts ar LBB II
3.
Secinājumi par apelācijas sūdzības otro pamatu
C.
Apelācijas sūdzības trešais pamats
D.
Apelācijas sūdzības ceturtais pamats
1.
Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka Komisijai BIT konstatēšanai bija jāņem vērā papildu faktori
2.
Otrais pamats, ar kuru tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka DLH nebija BIT Diseldorfas un Vīnes lidostās
E.
Apelācijas sūdzības piektais pamats
F.
Apelācijas sūdzības sestais pamats
G.
Secinājumi par apelācijas sūdzību un tiesāšanās izdevumiem
IV.
Secinājumi
I.      Ievads
1.        2020. gada 12. jūnijā Vācijas Federatīvā Republika saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu un Pagaidu regulējumu valsts atbalsta pasākumiem, ar ko atbalsta ekonomiku pašreizējā Covid‑19 uzliesmojuma situācijā (2) (turpmāk tekstā – “PR”), paziņoja Eiropas Komisijai par individuāla atbalsta pasākuma projektu, kas piešķirts Deutsche Lufthansa AG (turpmāk tekstā – “DLH”) (3) rekapitalizācijas veidā 6 miljardu EUR apmērā (turpmāk tekstā – “attiecīgais pasākums”). Attiecīgajam pasākumam, kas bija viens no Lufthansa
koncernam
(turpmāk tekstā – “LH
koncerns”) sniegto atbalsta pasākumu plašāka kopuma, bija trīs elementi – 20 % līdzdalība pamatkapitālā un divas līdzdalības pamatkapitālā bez balsstiesībām (turpmāk tekstā – “LBB I” un “LBB II”).
2.        2020. gada 25. jūnijā Komisija pieņēma lēmumu, kurā tā konstatēja, ka attiecīgais pasākums ir valsts atbalsts, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu un PR (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (4). Ryanair DAC un Condor Flugdienst GmbH (turpmāk tekstā – “Condor”) cēla prasības par minētā lēmuma atcelšanu (5).
3.        Ar 2023. gada 10. maija spriedumu Ryanair un Condor Flugdienst/Komisija (Lufthansa; Covid19) (6) Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu (turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums). Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šajā lēmumā bija pieļautas vairākas kļūdas vai pārkāpumi saistībā ar PR piemērošanu, un katra no tām varēja būt pamats minētā lēmuma atcelšanai (7).
4.        Ar apelācijas sūdzību DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, tagad lūdz atcelt šo spriedumu.
II.    Ievada apsvērumi
5.        Šajā apelācijas sūdzībā, kas ir diezgan gara un ietver daudzus konkrētus visu lietas dalībnieku izvirzītos
pamatus un argumentus, būtībā ir izvirzīti divi jautājumi. Pirmkārt, par to, cik liela ir Komisijas rīcības brīvība un elastība piemērot PR vai no tās atkāpties. Otrkārt, par pārbaudes tiesā līmeni, ko Vispārējā tiesa ir piemērojusi, izvērtējot apstrīdētā lēmuma atbilstību noteiktiem īpašiem kritērijiem, kas paredzēti PR. Ir diezgan skaidrs, ka atbilde uz otro jautājumu ir atkarīga no tā, kā faktiski ir formulēts pirmais jautājums, un tas savukārt lielā mērā ir atkarīgs no minētā instrumenta mērķa, tvēruma un juridiskā rakstura. Lai gan PR vairs nav piemērojams, šai lietai ir horizontāla loma
valsts atbalsta tiesībās, ņemot vērā līdzīgu instrumentu izplatību un pieaugošo lomu
gadu gaitā.
A.      PR mērķis, tvērums un juridiskā būtība
6.        Pirmkārt, attiecībā uz PR mērķi un tvērumu jānorāda, ka tā juridiskais pamats ir LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunkts (8), kas papildina citas pieejamās iespējas – proti, LESD 107. panta 2. punkta b) apakšpunktu (9) –, kuras paredzētas ārkārtēju situāciju risināšanai un to pārvarēšanai nepieciešamā atbalsta sniegšanai dalībvalstīm. Globālās Covid‑19 pandēmijas kontekstā Līgumā noteiktā juridiskā pamata izmantošana, iespējams, bija pilnībā pamatota, jo visu dalībvalstu tautsaimniecību dažādā mērā skāra nopietni traucējumi (10). Tāpēc nav šaubu, ka PR galvenokārt tika izveidots, lai nodrošinātu pietiekamas likviditātes pieejamību visiem uzņēmumiem un saglabātu saimnieciskās darbības nepārtrauktību traģiskā Covid‑19 uzliesmojuma laikā un pēc tā. PR bija arī citi papildu, bet tikpat svarīgi mērķi, proti, pārliecināties, ka valsts atbalsta noteikumu piemērošana ir “mērķtiecīga un samērīga” un nodrošina, ka valsts atbalsta pasākumi ir efektīvi, palīdzot skartajiem uzņēmumiem Covid‑19 uzliesmojuma laikā, un valsts atbalsta pasākumi ir iekļauti valsts atbalsta kontroles sistēmā, lai nodrošinātu, ka ES iekšējais tirgus nav sadrumstalots un tiek saglabāti vienlīdzīgi konkurences apstākļi (11). Tas ir, PR neapturēja valsts atbalsta noteikumu piemērošanu, bet vienkārši tos pielāgoja ārkārtējai situācijai.
7.        Nedrīkst aizmirst arī to, ka PR bija sava veida dzīvs instruments, kas tika pārstrādāts, atjaunināts un grozīts septiņas reizes (12). Katrā nākamajā redakcijā pakāpeniski tika ieviesti konkrētāki un sīkāk izstrādāti kritēriji par valstu pasākumu saderību, jo Komisija bija guvusi vairāk pieredzes un zināšanu par Covid‑19 ietekmi uz ES iekšējo tirgu. To raksturo daudz piemēru, bet īpaši nozīmīgi ir PR trešajai redakcijai pievienotie noteikumi par rekapitalizāciju (13). Daudz PR ierobežojumu attiecas ne tikai uz atbalsta saņēmējiem, bet arī uz pasākumiem, kas pārsniedz 250 miljonus EUR un piešķirti uzņēmumiem, kuriem ir būtiska ietekme tirgū (turpmāk tekstā – “BIT”), proti, PR noteikts, ka šajā gadījumā dalībvalstīm jāierosina papildu pasākumi – piemēram, strukturālas vai rīcības saistības –, lai saglabātu efektīvu konkurenci (14). Pretmonopola nosacījumu un korektīvo pasākumu noteikšana PR atkārtoti apstiprināja nodomu saglabāt vienlīdzīgus konkurences apstākļus un nediskriminējošu atvērtu piekļuvi tirgum.
8.        Otrkārt, attiecībā uz PR juridisko raksturu jāatgādina, ka Tiesa jau vairākkārt ir apstiprinājusi, ka, izvērtējot atbalsta pasākumu saderību ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu, Komisijai ir plaša rīcības brīvība un, īstenojot šo rīcības brīvību, Komisija var pieņemt ieteikuma tiesību instrumentu, lai noteiktu kritērijus, uz kuru pamata tā paredz veikt šo izvērtējumu (15).
9.        Lieki piebilst, ka šiem instrumentiem vienmēr ir jābūt saskaņā ar Līgumu (16). Attiecīgi – kā precizējusi Tiesa – Komisija, pieņemot pamatnostādnes, kurās pieļauta kļūda tiesību piemērošanā vai acīmredzama kļūda vērtējumā, nav pārkāpusi LESD 107. panta 3. punktu, nedz arī, pieņemot pamatnostādnes, atteikusies no tai ar šo normu piešķirtās rīcības brīvības īstenošanas (17).
10.      Tādējādi, pieņemot šādas pamatnostādnes, paziņojumus vai jebkādus citus plaša mēroga ieteikuma tiesību instrumentus un ar to publicēšanu paziņojot, ka tie turpmāk tiks piemēroti gadījumos, uz kuriem tie attiecas, Komisija pati nosaka savas rīcības brīvības īstenošanas ierobežojumus un principā nevar atkāpties no šiem instrumentiem, jo pretējā gadījumā tā pārkāps tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips vai tiesiskās paļāvības princips (18).
11.      Tātad šo ieteikuma tiesību instrumentu mērķis ir ierobežot Komisijas rīcības brīvību, nevis to paplašināt. Turklāt saskaņā ar ES vispārējiem principiem tie izmantojami kā parametri pārbaudei tiesā, kā Komisija izmanto savu rīcības brīvību.
12.      Tiesa ir arī precizējusi, ka pamatnostādņu pieņemšana neatbrīvo Komisiju no pienākuma pārbaudīt konkrētus ārkārtējus apstākļus, kurus konkrētā lietā norāda dalībvalsts, lai lūgtu tieši piemērot LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu (19). Tāpēc dalībvalstis saglabā tiesības paziņot Komisijai par valsts atbalsta projektiem, kas neatbilst šajās pamatnostādnēs noteiktajiem kritērijiem (20). Tomēr, to darot, tās uzņemas risku, ka Komisija pieņems lēmumu, ar kuru šis atbalsts tiks atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, jo šādās pamatnostādnēs ir paredzēti nosacījumi, kas nodrošina, ka valsts atbalsts, kas piešķirts to tvēruma jomā, atbilst Savienības tiesību aktiem un ka no šiem noteikumiem Komisija var atkāpties tikai ārkārtējos apstākļos (21). Tādējādi, lai gan ieteikuma tiesību instrumenti nav saistoši dalībvalstīm (22), tie sniedz pamatnostādnes, kas ierobežo un virza dalībvalstu veiktos pasākumus.
13.      Šie labi zināmie principi acīmredzami attiecas uz PR – atsauces satvaru, kas izveidots, lai novērtētu saistībā ar Covid‑19 piešķirta valsts pasākuma saderību ar iekšējo tirgu.
Tiesa ir nepārprotami
norādījusi, ka šāds instruments ir saistošs Komisijai (23). Tādējādi saskaņā ar atgādināto pastāvīgo judikatūru, ja dalībvalsts Komisijai paziņo par valsts atbalsta projektu, kas atbilst PR paredzētajiem kritērijiem, Komisijai principā ir jāatļauj šis projekts. Tomēr dalībvalstis saglabā tiesības paziņot Komisijai par valsts atbalsta projektu, kas neatbilst PR paredzētajiem kritērijiem, un Komisija ārkārtējos apstākļos var apstiprināt šādu atbalsta projektus (24).
B.      Pārbaudes tiesā līmenis
14.      Iespējas nodrošināšana pārbaudīt tiesā, kā izpildvara izmanto tai uzticēto rīcības brīvību pieņemt lēmumus, ir ikvienas uz tiesiskumu balstītas tiesību sistēmas pamatprincips. Tomēr, tā kā šāds uzdevums ietver sarežģītus ekonomiskus, tehniskus un sociālus vērtējumus, kā arī politikas izvēles, šī pārbaude ir pakļauta ierobežojumiem, kuru mērķis ir saglabāt zināmu institucionālo līdzsvaru starp izpildvaru un tiesu varu un ņemt vērā nespecializēto tiesu iestāžu tehnisko zināšanu trūkumu.
15.      Atbalsta pasākumu saderības ar iekšējo tirgu izvērtēšana saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē (25), un Komisijai – kā uzsvērts iepriekš – ir plaša rīcības brīvība, kuras īstenošanai ir jāveic sarežģīti ekonomiska un sociāla rakstura vērtējumi.
Tātad saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šo vērtējumu izvērtēšana attiecas tikai uz šādu aspektu pārbaudi: procesuālo normu un pamatojuma ievērošana, būtiska faktu neprecizitāte un tas, vai nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, acīmredzama kļūda faktu vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana (26). Tiesa nevar Komisijas vērtējumu par ekonomikas aspektiem aizstāt ar savu vērtējumu.
16.      Tomēr, tieši ņemot vērā Komisijas rīcības brīvību LESD 107. panta 3. punkta piemērošanā, ir būtiski svarīga stingra pārbaude tiesā – protams, iepriekš minētajās robežās. Tiesa ir skaidri paudusi šādu vajadzību, norādot: “Gadījumos, kad [ES] iestādēm ir [..] rīcības brīvība, [ES] tiesību sistēmas garantēto tiesību ievērošanai administratīvajos procesos ir vēl jo būtiskāka nozīme. Šīs garantijas citastarp ietver kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi izvērtēt visus attiecīgajā lietā būtiskos faktorus, ieinteresēto personu tiesības darīt zināmu savu viedokli, kā arī tiesības uz pietiekamu lēmuma pamatojumu. Tikai tā Tiesa var pārbaudīt, vai ir iestājušies faktiskie un tiesiskie apstākļi, no kuriem ir atkarīga rīcības brīvības izmantošana (27).”
17.      Tiesa ir precizējusi, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība veikt ekonomiskus vērtējumus, jo īpaši valsts atbalsta jomā, bet šī plašā rīcības brīvība nenozīmē, ka Savienības tiesai nav jāpārbauda Komisijas sniegtā ekonomikas
datu interpretācija (28). Savienības tiesām citastarp ir jāpārbauda ne vien izvirzīto pierādījumu materiālā precizitāte, ticamība un konsekvence, bet arī jākontrolē, vai šie pierādījumi izveido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un tas, vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (29).
18.      Tādējādi pārbaudes tiesā intensitāte attiecībā uz ekonomiskiem vērtējumiem faktiski ir atkarīga no šo novērtējumu sarežģītības pakāpes, kā arī no tā, vai tie ietver politikas vai objektīvas izvēles. Tāpēc īpaša uzmanība jāpievērš nepieciešamībai izvairīties no riska, ka paļaušanās uz vispārēju pieņēmumu, ka “sarežģītiem ekonomiskiem vērtējumiem” automātiski jāpiemēro tikai margināla pārbaude, varētu novest pie tā, ka noteikts Komisijas veikto novērtējumu kategoriju kopums automātiski netiek pakļauts pietiekami intensīvai pārbaudei tiesā.
19.      Visbeidzot, manuprāt, ieteikuma tiesību instrumentu valsts atbalsta jomā, tostarp PR, ļoti īpašajam raksturam nevajadzētu radīt neskaidrību par to, kāds ir pareizais pārbaudes tiesā līmenis, kas Eiropas Savienības tiesām ir jāievēro. Tie var būt ieteikuma instrumenti tādā ziņā, ka to izstrādē atkāpjas no vispārpieņemtajām likumdošanas un institucionālajām prasībām, apspriešanas un publicēšanas, bet, tiklīdz tie ir pieņemti, nav iemeslu, kāpēc to piemērošanas pārbaudei nevajadzētu būt stingrai, proti, tikpat intensīvai (un ar tādiem pašiem ierobežojumiem), kādu ES tiesas piemēro attiecībā uz ES saistošo tiesību aktu piemērošanu.
C.      Elastība PR piemērošanā
20.      PR ietver vairākus “atvērtos noteikumus”, proti, par rekapitalizāciju (30), ļaujot Komisijai pieņemt alternatīvus risinājumus tiem, kas ir skaidri paredzēti PR normās. Tādējādi rodas jautājums, cik liela saskaņā ar šiem noteikumiem ir Komisijas rīcības brīvība rīkoties citādi, nekā to pieprasa PR.
21.      Šo noteikumu mērķis ir nodrošināt ierobežotu elastību gadījumos, kad formāla PR oficiālo prasību izpilde (“ķeksīša ielikšana atbilstošajā rūtiņā”) nav iespējama, un ļaut Komisijai veikt “visaptverošāku novērtējumu” par pasākuma struktūru un sekām (31). Tomēr šo elastību nevar pielīdzināt pilnīgai rīcības brīvībai, ko neierobežo pašas Komisijas publicētās pamatnostādnes. Elastība, izmantojot “atvērtos noteikumus” PR ietvaros, nevar nozīmēt carte blanche Komisijai, kurai principā ir saistoši tās pieņemtie noteikumi. Jebkāda brīvāka interpretācija būtu pretrunā pastāvīgajai judikatūrai par pamatnostādņu saistošo spēku, mazinātu pārbaudes tiesā efektivitāti un grautu juridisko noteiktību, jo potenciāli ļautu Komisijai izmantot PR formulējumu atvērtību, lai apietu pašas izvirzītos noteikumus.
22.      Turklāt valsts pasākums, kas neatbilst visām attiecīgo pamatnostādņu prasībām – šajā gadījumā PR –, principā būtu jāaizliedz, ja vien nav iespējams skaidri pierādīt, ka ārkārtēju apstākļu dēļ tas būtu jānovērtē tieši saskaņā ar Līgumu (32). Citiem vārdiem sakot, ja nav lietderīga nedz “ķeksīša ielikšanas atbilstošajā rūtiņā” metode, nedz “visaptveroša novērtējuma” metode, valsts pasākumu, piemērojot LESD 107. panta 3. punktu, ir iespējams pieņemt tikai ārkārtējos apstākļos. Ja Komisija pavirši interpretē pamatnostādnes, faktiski apejot pašas izvirzītos noteikumus, tā nonāk pretrunā minētajai judikatūrai, kuras mērķis ir nodrošināt vispārējā vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu.
23.      Pamatojoties uz visiem minētajiem apsvērumiem, tagad izvērtēšu šo apelācijas sūdzību.
III. Par apelācijas sūdzību
24.      Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, DLH izvirza sešus pamatus.
A.      Apelācijas sūdzības pirmais pamats
25.      Ar apelācijas sūdzības pirmo pamatu DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apstrīd pārsūdzētā sprieduma 112.–138. punktu, apgalvojot, ka PR 49. punkta c) apakšpunkta interpretācija ir kļūdaina un piemērots nepareizs pārbaudes līmenis.
26.      PR 49. punktā ir paredzēti četri “atbilstības un līdzdalības iegūšanas” nosacījumi, kuri ir jāizpilda attiecībā uz “Covid‑19 rekapitalizācijas pasākumiem” (33). Pārsūdzētā sprieduma 112.–138. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja un pieņēma Ryanair un Condor izvirzītos iebildumus par to, ka ir pārkāpts PR 49. punkta c) apakšpunkts, saskaņā ar kuru saņēmējs var pretendēt uz rekapitalizācijas pasākumu, ja tas citastarp nespēj tirgos rast finansējumu ar pieņemamiem noteikumiem.
27.      Pirmkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka laikposmā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas LH
koncernam piederēja lielākā daļa tās flotes un DLH varēja izmantot savas lidmašīnas, kā arī rezerves daļas kā garantiju līdzekļu piesaistīšanai finanšu tirgos. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šie konstatējumi “skaidri, nepārprotami un saskanīgi izriet no vairākiem pierādījumiem”, kurus iesniedza Ryanair (34) un uz kuriem Ryanair bija vērsusi gan Vācijas valdības, gan Komisijas uzmanību pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas (35) (pārsūdzētā sprieduma 118.–121. punkts). Otrkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija apgalvoja tikai to, ka DLH nebija “pietiekamu garantiju”, lai iegūtu tirgos finanšu instrumentus “par visu atbalsta summu”, bet nekādi nepamatoja šo apgalvojumu. Proti, nekas apstrīdētajā lēmumā neliecina par to, ka Komisija bija izvērtējusi tādu garantiju kā neapgrūtināto DLH lidmašīnu potenciālo pieejamību, to vērtību un nosacījumus iespējamiem aizdevumiem, kurus tā varēja iegūt finanšu tirgos pret šādām garantijām (apstrīdētā lēmuma 122.–124. punkts). Šajā ziņā Komisija nevarēja izdarīt pieņēmumus (pārsūdzētā sprieduma 131. punkts). Visbeidzot, Vispārējā tiesa norādīja, ka apstrīdētā lēmuma 22. punktā izteiktais Komisijas apgalvojums, ka DLH “garantijas” neesot pietiekamas, lai segtu visu nepieciešamo līdzekļu summu, ir pamatots ar kļūdainu pieņēmumu, ka finansējumam, kas var tikt rasts tirgos, noteikti ir jāsedz visas saņēmēja vajadzības. Ne PR 49. punkta c) apakšpunkta formulējums, ne mērķis vai konteksts, kādā tas iekļaujas, neapstiprina šo apgalvojumu. Pamatojoties uz šādu kļūdainu pieņēmumu un tāpēc neizvērtējot, vai DLH būtu varējusi piesaistīt tirgos ievērojamu daļu no vajadzīgā finansējuma, Komisija nebija ņēmusi vērā visus būtiskos apstākļus, lai pārbaudītu, vai ir PR 49. punkta c) apakšpunktā paredzētais nosacījums. Šo secinājumu apstiprinātu gan PR 44. punkts, saskaņā ar kuru rekapitalizācijas pasākumiem nav jāpārsniedz minimums, kas nepieciešams, lai nodrošinātu saņēmēja dzīvotspēju, gan vispārīgāk vispārējais samērīguma princips (pārsūdzētā sprieduma 125., 127.–130. un 132. punkts). Turklāt Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija jebkurā gadījumā savu apgalvojumu ir balstījusi uz lielāku summu (9 miljardi EUR) nekā tā, uz kuru attiecas attiecīgais pasākums (6 miljardi EUR saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 26. apsvērumu), un “tas liek apšaubīt tās veiktās pārbaudes pamatojumu” (pārsūdzētā sprieduma 126. punkts).
28.      Apelācijas sūdzības pirmajam pamatam ir trīs daļas.
1.      Apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmā daļa
29.      DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi apstrīdētā lēmuma 22. un 100. apsvērumā ietvertos Komisijas argumentus. Tā uzskata, ka Vispārējai tiesai nebija tiesību no šiem apsvērumiem secināt, ka, pēc Komisijas domām, finansējumam privātos tirgos “noteikti” ir jāapmierina visas saņēmēja vajadzības.
30.      Vēršu uzmanību, ka apstrīdētajā lēmumā Komisijas vērtējumam par attiecīgā pasākuma atbilstību saskaņā ar PR 49. punkta c) apakšpunktu ir tikai viens apsvērums, proti, 100. apsvērums. Šā apsvēruma pirmajā teikumā (36) Komisija atsaucas uz minētā lēmuma 21.–24. apsvērumu 2.3. iedaļā, kurā ir aprakstīts aplūkotais pasākums. 22. un 23. apsvērumā ir atkārtoti Vācijas iestāžu argumenti par atbilstību saskaņā ar PR 49. punkta c) apakšpunktu. Šie apsvērumi attiecas tikai uz DLH nespēju ne no parāda, ne pašu kapitāla piesaistīt pietiekamus līdzekļus, lai segtu kopējo summu 9 miljardu EUR apmērā, kas nepieciešama koncerna saimnieciskās darbības nepārtrauktības saglabāšanai Covid‑19 uzliesmojuma laikā un pēc tā. Tomēr vispār netiek analizēta DLH spēja atrast finansējumu tikai daļai no šīs summas, proti, attiecīgā pasākuma summai, kas noteikta 6 miljardu EUR apmērā. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa ir pareizi interpretējusi apstrīdētā lēmuma 22. un 100. apsvērumu kā tādu, kurā pausts viedoklis, ka saskaņā ar PR 49. punkta c) apakšpunktu finansējumam, ko var iegūt tirgos, noteikti ir jāsedz visas saņēmēja vajadzības. Jānorāda, ka Komisija savos rakstveida apsvērumos nepiekrīt citādai šo apsvērumu interpretācijai.
31.      Ņemot vērā minētos apsvērumus, manā ieskatā, apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
2.      Apelācijas sūdzības pirmā pamata otrā daļa
32.      DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, nospriezdama, ka Komisijai atbilstības PR 49. punkta c) apakšpunktam analīzes posmā ir jāizvērtē, vai ievērojamu daļu no saņēmējam vajadzīgā finansējuma var rast tirgos. DLH šajā ziņā izvirza četrus pamatus.
a)      Pirmais pamats
33.      DLH apgalvo, ka PR 49. punkta c) apakšpunkta formulējums neapstiprina Vispārējās tiesas viedokli, kura pamatā ir nepilnīga un kļūdaina šīs tiesību normas interpretācija.
34.      Manuprāt, šis pamats ir jānoraida.
35.      Pretēji DLH apgalvotajam, PR 49. punkta c) apakšpunkta “atvērtais un plašais” formulējums pilnīgi atbilst Vispārējās tiesas piedāvātajai interpretācijai, saskaņā ar kuru uzņēmumi ir tiesīgi saņemt rekapitalizācijas pasākumus saskaņā ar PR tikai tiktāl, ciktāl tie nespēj rast finansējumu tirgos.
36.      Protams, kā apgalvo gan DLH, gan Komisija, no PR 49. punkta c) apakšpunkta visa teksta var secināt, ka noteicošais kritērijs atbilstības noteikšanai ir tas, vai saņēmējs var saņemt finansējumu, kas ir pietiekams, lai nodrošinātu viņa “dzīvotspēju” (37).
37.      Tomēr šāda interpretācija nav pretrunā Vispārējās tiesas sniegtajai interpretācijai, saskaņā ar kuru, ja saņēmējs var tirgū piesaistīt (ievērojamu) daļu no finansējuma, kas vajadzīgas, lai saglabātu dzīvotspēju, šajā normā paredzētais nosacījums nav izpildīts attiecībā uz visām tā vajadzībām.
b)      Otrais pamats
38.      DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi PR 49. punkta c) apakšpunkta mērķi un ir pieļāvusi kļūdu, piemērodama attiecināmības analīzei minimālās nepieciešamības principu, kas nostiprināts samērīguma analīzē. DLH uzskata, ka PR 49. punkts ir paziņotā pasākuma novērtēšanas sākumpunkts, kas ļauj Komisijai pārbaudīt, vai paziņotais pasākums atbilst vispārīgiem un formālākiem kritērijiem. Tādējādi PR 49. punktā, it īpaši c) apakšpunktā, paredzētā nosacījuma mērķis nav sīki analizēt to, vai valsts iejaukšanās ir ierobežota līdz nepieciešamajam minimumam, kas ir daļa no PR 54. punktā minētās samērīguma pārbaudes (38). Gan Komisija, gan Vācijas Federatīvā Republika piekrīt DLH viedoklim.
39.      Apstrīdētā lēmuma 129. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka PR 49. punkta c) apakšpunktā paredzētā nosacījuma mērķis ir “ierobežot valsts iejaukšanos un tādējādi izmantot valsts līdzekļus tikai tādos gadījumos, kad saņēmējs nevar rast finansējumu finanšu tirgos ar pieņemamiem nosacījumiem”.
40.      Ņemot vērā šīs normas formulējumu, pret šādu tās mērķa interpretāciju, manuprāt, nevar nopietni iebilst (39). Kā DLH pati atzīst, katram no 49. punktā minētajiem nosacījumiem ir īpašs mērķis. Nav šaubu, ka c) apakšpunkta mērķis ir novērst situāciju, ka dalībvalstīm rodas publiskie izdevumi, palīdzot uzņēmumiem, kas spēj atrast citus finansējuma veidus. Covid‑19 pandēmijas kontekstā šādu izdevumu nepieļaušana bija ļoti svarīga, ņemot vērā lielo skarto uzņēmumu skaitu visās tautsaimniecības nozarēs un nepieciešamību dalībvalstīm noteikt prioritātes savu ierobežoto resursu sadalījumā.
41.      Ņemot to vērā, manuprāt, DLH prasības ir jānoraida šādu iemeslu dēļ.
42.      Pirmkārt, ir taisnība – kā pamatoti norādījusi DLH –, ka PR 49. punkts ir “sākumpunkts” saskaņā ar šo instrumentu paziņotā pasākuma izvērtēšanai. Tomēr tas vēl nenozīmē, ka Komisijai nav jāveic pilnīga un sīka visu atbilstošo faktoru analīze, lai pārbaudītu, vai ir izpildīti minētajā punktā paredzētie nosacījumi.
43.      Kopumā šādu nosacījumu mērķis būtībā ir izslēgt rekapitalizācijas pasākumus, kas nav nepieciešami, ņemot vērā PR izvirzītos mērķus, vai neatbilst kopējām interesēm, un tādēļ tos nevar atzīt par saderīgiem ar iekšējo tirgu. Ja uzņēmums spēj ar pieņemamiem nosacījumiem rast tirgos būtisku vai ievērojamu daļu finansējuma savu vajadzību nodrošināšanai, rekapitalizācijas pasākumu, kas paredzēts visu šo vajadzību apmierināšanai, nevar uzskatīt par “nepieciešamu” (40).
44.      Tāpēc nevaru piekrist viedoklim, ka saistībā ar PR 49. punkta c) apakšpunktu Komisijai pietiek par pamatu izmantot saņēmēja kopējās finansējuma vajadzības un novērtēt, vai tās var pilnībā apmierināt tirgos. Komisijas izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru PR 49. punkta c) apakšpunkts pēc noklusējuma ir binārs uzdevums un tādējādi nozīmē, ka gadījumā, ja šajā punktā noteiktais nosacījums netiek pilnībā izpildīts, uzņēmumam nav tiesību uz rekapitalizāciju, ir kļūdains. Šajā argumentācijā patiešām lielāka nozīme ir piešķirta nevis paša pasākuma pienācīgai novērtēšanai, bet gan iespējamām nelabvēlīgajām ekonomiskajām sekām, kas var rasties saņēmējam, kura pasākums ir noraidīts kā neatbilstīgs.
45.      Proti, ja tiktu piemērota DLH, Komisijas un Vācijas Federatīvās Republikas piedāvātā PR 49. punkta c) apakšpunkta interpretācija, rastos situācijas, kurās pasākums saskaņā ar PR 3.11. iedaļu tiktu uzskatīts par atbilstīgu, pat ja atbalsta saņēmējs spēj tirgos rast finansējumu gandrīz visai atbalsta summai, izņemot nelielu daļu. Šāds rezultāts nebūtu saderīgs ar samērīguma principu un būtu pretrunā PR 19. punktā noteiktajām prasībām (41).
46.      Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa daļu no PR 54. punktā paredzētās samērīguma pārbaudes ir piemērojusi atbilstības vērtējumam, ir jānorāda, ka šīs pārbaudes pirmajā daļā Komisijai ir noteikts pienākums pārliecināties, vai Covid‑19 rekapitalizācijas summa nepārsniedz “minimumu, kas nepieciešams, lai nodrošinātu atbalsta saņēmēja dzīvotspēju”.
47.      Šķiet, ka šāda pārbaude būtiski atšķiras no vērtējuma, kas Komisijai jāveic saskaņā ar PR 49. punkta c) apakšpunktu, kā to ir interpretējusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 127.–131. punktā. Novērtēšana, vai un kādā mērā paziņotā rekapitalizācijas pasākuma saņēmējs var rast citus alternatīvus finansējuma veidus savu vajadzību segšanai, atšķiras no novērtēšanas, vai pasākums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu saņēmēja dzīvotspēju. Arī PR 54. punkta mērķis ir atšķirīgs, proti, nodrošināt, ka saņēmējs nesaņem lielāku atbalstu, kā nepieciešams likviditātes atjaunošanai un dzīvotspējas nodrošināšanai.
48.      Tāpēc nav pretrunu tajā, ka PR sistēmā šie divi novērtējumi ir ietverti dažādās normās neatkarīgi no tā, vai to abu mērķis ir īstenot samērīguma principu (42).
49.      Katrā ziņā, pat pieņemot, ka DLH ir taisnība, uzskatot, ka Vispārējā tiesa atbilstības izvērtēšanas posmā ir izmantojusi novērtējumu, kas jāveic saskaņā ar PR 54. punktu, DLH arguments ir pārāk formāls. Pieņemot, ka Komisijai, analizējot saskaņā ar PR paziņotā rekapitalizācijas pasākuma samērīgumu, ir jāpārbauda, vai šādā pasākumā sniegtais atbalsts ir lielāks par tām saņēmēja vajadzībām, kuras tas nevar apmierināt tirgos, nav nozīmes, kurā posmā šī pārbaude tiek veikta. Šajā lietā arī nešķiet, ka Komisija būtu veikusi šādu vērtējumu, izvērtējot atbalsta samērīgumu saskaņā ar PR 54. punktu.
c)      Trešais pamats
50.      DLH, kuru atbalsta Komisija, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir nonākusi pretrunās pārsūdzētā sprieduma 150.–217. punktā, noraidīdama kā nepamatotus visus Ryanair un Condor iebildumus par atbalsta apmēru.
51.      Šajā ziņā pietiek norādīt, ka visi pamati, kurus Vispārējā tiesa ir izvērtējusi un noraidījusi šajos punktos, attiecas uz PR 54. punkta interpretāciju vai tā piemērošanu šajā lietā. Būtībā Ryanair un Condor pārmet Komisijai, ka tā ir vai nu nepareizi aprēķinājusi atbalsta summu, kas nepieciešama DLH dzīvotspējas nodrošināšanai, vai arī nav pareizi novērtējusi ar attiecīgo pasākumu piešķirtās priekšrocības apmēru. Neviens no šiem iebildumiem neattiecas uz jautājumu par to, vai atbalsts bija ierobežots līdz summai, ko DLH nespēja iegūt tirgos.
52.      Tādējādi nav nekādu pretrunu starp Vispārējās tiesas argumentāciju, kas ietverta iepriekš minētajos pārsūdzētā sprieduma punktos, un argumentāciju, kas attiecas uz PR 49. punkta c) apakšpunkta analīzi (43). Tāpēc, manā ieskatā, šīs pamats ir jānoraida.
d)      Ceturtais pamats
53.      DLH apgalvo, ka PR 49. punkta c) apakšpunkta plašā interpretācija, kas izmantota pārsūdzētajā spriedumā, ir pretrunā Vispārējās tiesas judikatūrai spriedumā, 2021. gada 19. maijs, Ryanair/Komisija (Spānija; Covid19) (44) un Vispārējās tiesa spriedumā Finnair II. Atsaukdamās uz pēdējo minēto, DLH izvirza papildu pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, piemērojot stingrāku PR 49. punkta c) apakšpunkta interpretācijas standartu, lai gan Finnair un DLH
rekapitalizācija attiecas uz gandrīz identisku scenāriju.
54.      Attiecībā uz pirmo no minētajiem spriedumiem DLH atsaucas uz to Vispārējās tiesas argumentācijas daļu, kur tā noraidīja prasību, kurā tika atbalstīts alternatīvs kritērijs tiem, ko attiecīgā dalībvalsts izvēlējusies attiecībā uz atbilstību attiecīgajai atbalsta shēmai (45). Minētā sprieduma 49. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, izvērtējot ar Covid‑19 saistītos pasākumus, Komisijai “nav pozitīvi jāpierāda, ka neviens cits iespējamais pasākums, kas pēc definīcijas ir hipotētisks, neļautu labāk nodrošināt izvirzīto mērķi”, un tai nav pienākuma veikt “normatīvās pārbaudes uzdevumu, lai izvērtētu visus iespējamos alternatīvos pasākumus” (46).
55.      Šajā ziņā atgādināšu, ka pārsūdzētā sprieduma 125.–132. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija nav pareizi interpretējusi PR 49. punkta c) apakšpunktā paredzētā nosacījuma tvērumu un tādējādi nav pietiekami pierādījusi, ka šis nosacījums ir izpildīts attiecībā uz visu paziņotā pasākuma summu. Tāpēc pretēji tam, ko netieši norāda DLH, Vispārējā tiesa nav noteikusi Komisijai pienākumu izvērtēt visas hipotētiskās alternatīvas un vienlīdz leģitīmos pasākumus, kurus, iespējams, varētu īstenot paziņotā pasākuma vietā, bet gan tikai pozitīvi konstatēt, ka paziņotais pasākums atbilst PR 49. punkta c) apakšpunktam.
56.      Attiecībā uz Vispārējās tiesas spriedumu Finnair II DLH apgalvo, ka Komisijai nebija pienākuma analizēt, vai saņēmējs būtu varējis tirgū rast ievērojamu finansējuma daļu (47). Tādējādi Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi tādu PR 49. punkta c) apakšpunkta interpretāciju, saskaņā ar kuru atbilstības analīzes pamatā ir visas saņēmēja likviditātes vajadzības.
57.      Nepiekrītu šādai Vispārējās tiesas sprieduma Finnair II interpretācijai. No minētā sprieduma 50., 51. un 53. punkta izriet, ka Finnair Somijas Republikai iesniedza rekapitalizācijas pasākuma pieprasījumu tikai pēc tam, kad tā bija izmantojusi visus pieejamos tirgus risinājumus, bet nesaņēmusi finansējumu, kas tai būtu ļāvis segt visas likviditātes vajadzības (48). Tātad šis pasākums bija paredzēts vienīgi to likviditātes vajadzību segšanai, kuras Finnair nevarēja segt ar citiem līdzekļiem.
58.      Tādējādi šajā lietā Vispārējā tiesa, nenonākdama pretrunās, noraidīja tādu PR 49. punkta c) apakšpunkta interpretāciju, saskaņā ar kuru, lai izpildītu šajā punktā paredzēto nosacījumu, pietiek pierādīt, ka saņēmējs nespēj tirgos rast finansējumu visām savām likviditātes vajadzībām.
59.      Ņemot vērā minētos apsvērumus, manā ieskatā, apelācijas sūdzības pirmā pamata otrā daļas ceturtais punkts
ir jānoraida. Līdzīgi arī DLH izvirzītais papildu pamats par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir jānoraida, jo tas nav pamatots ar faktiem.
e)      Secinājumi par apelācijas sūdzības pirmā pamata otro daļu
60.      Izklāstīto iemeslu dēļ visi DLH pirmā pamata otrās daļas atbalstīšanas
nolūkā izvirzītie pamati, manā ieskatā, ir jānoraida un tādējādi arī šī daļa kopumā.
3.      Apelācijas sūdzības pirmā pamata trešā daļa
61.      Apelācijas sūdzības pirmā pamata trešajā daļā DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 117. un 131.–135. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pieprasīdama Komisijai izmeklēt papildu informāciju, lai novērtētu, vai ir ievērots PR 49. punkta c) apakšpunkts. Tā arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa izdarīja pati savus secinājumus par DLH finansējuma pieejamību, tādējādi aizstājot Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu par sarežģītiem ekonomiskiem apstākļiem, bet vispirms nepierādot, ka Komisijas novērtējums ir nepamatots. DLH izvirza piecus pamatus.
a)      Pirmais punkts
62.      DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini piemērojusi Tiesas judikatūru attiecībā uz Komisijas pienākumu apjomu paziņotā valsts atbalsta pasākuma sākotnējās izskatīšanas laikā. DLH īpaši atsaucas uz spriedumu, 2021. gada 2. septembris, Komisija/Tempus Energy un Tempus Energy Technology (49).
63.      Šajā spriedumā Tiesa saskaņā ar tās pastāvīgo judikatūru vairākkārt atkārtoja, ka sākotnējās izskatīšanas procedūras beigās pieņemtā lēmuma necelt iebildumus tiesiskums Savienības tiesām ir jāvērtē, pamatojoties ne tikai uz informāciju, kāda bija Komisijas rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī, bet arī uz informāciju, kas varēja būt tās rīcībā. Informācijā, kas “varēja būt” Komisijas rīcībā, ietilpst tāda informācija, kurai, šķiet, ir nozīme vērtējumā, kas jāveic sākotnējās izskatīšanas posmā (50), un kuru Komisija, iesniedzot pieteikumu, varēja iegūt administratīvā procesa gaitā (51). Tomēr Komisijai pēc savas iniciatīvas un bez jebkādas norādes šajā ziņā nav jāizmeklē visa informācija, kurai varētu būt saikne ar tās izskatāmo lietu, pat ja šī informācija būtu publiski pieejama (52).
64.      Uzskatu, ka šajā lietā Vispārējā tiesa nav nepareizi interpretējusi Komisijas pienākumu apjomu, kuru tikko izklāstīju.
65.      Kā atgādināts šo secinājumu 27. punktā, Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, ka administratīvā procesa laikā Komisijas veiktā pārbaude bija nepietiekama vai nepilnīga divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, Komisija nebija izvērtējusi neapgrūtināto DLH lidmašīnu potenciālo pieejamību kā garantiju piekļuvei finansējumam tirgos ar pieņemamiem nosacījumiem, lai gan Ryanair bija vērsusi tās uzmanību uz pierādījumiem. Otrkārt, Komisija nebija izvērtējusi, vai šādas garantijas būtu ļāvušas DLH tirgū piesaistīt ievērojamu daļu nepieciešamā finansējuma.
66.      Pārmetot Komisijai, ka tā nav izmeklējusi DLH iespēju atrast finansējumu tirgos, kuros tās flote tiek izmantota kā garantija, Vispārējā tiesa nenoteica Komisijai pienākumu pēc savas iniciatīvas meklēt informāciju, ja nav nekādu pierādījumu, kas liktu veikt papildu izmeklēšanu. Tā vienkārši pieprasīja Komisijai izmantot atbilstošo informāciju, kas jau bija tās rīcībā, proti, 2020. gada marta paziņojumu (53), kuru Vispārējā tiesa minējusi pārsūdzētā sprieduma 118. punktā un kurā bija ietverti dati par neapgrūtināto DLH lidmašīnu vērtību, kā norādīts šajā pašā punktā, kā arī pārsūdzētā sprieduma 134. punktā (54).
67.      Šajā ziņā, pirmkārt, norādu, ka gandrīz nav šaubu, ka saņēmēja īpašumā esošo aktīvu veids un vērtība, kā arī to pieejamība kā garantijai principā ir būtiska informācija, lai novērtētu tā spēju saņemt finansējumu tirgos saskaņā ar PR 49. punkta c) apakšpunktu (55). Otrkārt, šķiet, ka pats fakts, ko uzsvērušas DLH un Komisija, ka 2020. gada marta paziņojums tika sniegts vairāk nekā divus mēnešus pirms attiecīgā pasākuma paziņošanas, pats par sevi nav pietiekams – pat ņemot vērā pandēmijas izraisītās straujās pārmaiņas –, lai automātiski apšaubītu šo datu precizitāti laikā, kad tika veikta sākotnējās izskatīšanas procedūra (56).
68.      Tāpēc, manā ieskatā, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, secinādama, ka Komisijai bija jāņem vērā šī informācija un jāpārbauda – tostarp meklējot papildu pierādījumus – apstākļi, kādos DLH būtu varējusi tirgos iegūt finansējumu pret iepriekš minētajām garantijām (57).
69.      Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 132. punkta teksta kopumā skaidri izriet, ka, apgalvojot, ka Komisija nav ņēmusi vērā “visus būtiskos apstākļus” (58), lai pārbaudītu, vai ir PR 49. punkta c) apakšpunktā paredzētais nosacījums, Vispārējā tiesa atsaucās uz to, ka nav novērtēta DLH spēja piesaistīt tirgos ievērojamu daļu nepieciešamā finansējuma. Tāpēc pretēji tam, ko apgalvo Komisija, no šā apgalvojuma nevar secināt, ka Vispārējā tiesa būtu uzlikusi Komisijai pārmērīgi lielu pienākumu meklēt un izvērtēt informāciju, par kuras esību vai nozīmību tā nezināja.
70.      Visbeidzot DLH, Komisijas un Vācijas Federatīvās Republikas argumenti, ar kuriem šie lietas dalībnieki vēlas apšaubīt pārsūdzētā sprieduma 118. un 119. punktā Vispārējās tiesas izvirzīto pierādījumu spēka vērtējumu, ir jānoraida kā nepieņemami. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šāds vērtējums principā ir vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē (59).
71.      No minētajiem apsvērumiem, manuprāt, izriet, ka šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
b)      Otrais punkts
72.      DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka Komisija nav pārbaudījusi, vai DLH, piedāvājot garantijas, būtu varējusi iegūt tirgos finansējumu ar pieņemamiem nosacījumiem. Tās konkrēti atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 22. apsvērumu, kurā Komisija norādīja, ka “DLH nevarēja sniegt pietiekamas garantijas, lai saņemtu tirgos vērtspapīrotus parādu instrumentus par visu attiecīgo summu, ņemot vērā pašreizējo aizdevuma un tirgus vērtību attiecību”.
73.      Šajā ziņā norādīšu, ka pārsūdzētā sprieduma 122. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir izvērtējusi, vai DLH bija “pietiekamas garantijas”, lai iegūtu tirgos finanšu instrumentus. Tomēr tā uzskatīja, ka šis apgalvojums nekādi nav pamatots, ka Komisijas minētās garantijas nav identificētas un ka apstrīdētajā lēmumā nekas neliecina par to, ka būtu pārbaudīta neapgrūtināto DLH lidmašīnu pieejamība kā garantija (60). Vispārējā tiesa arī norādīja, ka apstrīdētā lēmuma 22. apsvērumā ir skaidra atsauce tikai uz DLH spēju rast finansējumu visām savām vajadzībām [9 miljardi EUR] un ka Komisija nav izvērtējusi, vai DLH būtu varējusi piesaistīt tirgos ievērojamu daļu no vajadzīgā finansējuma (61).
74.      Ne DLH, ne Komisija vai Vācijas Federatīvā Republika nesniedz pierādījumus, kas ļautu apšaubīt šos konstatējumus.
75.      Pirmkārt, Vācijas Federatīvās Republikas apgalvojums, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi apstrīdētā lēmuma 22. apsvērumu, sakrīt ar DLH pirmā pamata pirmajā daļā izvirzīto iebildumu. Tāpēc atsaucos uz analīzi šo secinājumu 29.–30. punktā, kur ierosināju noraidīt šo iebildumu.
76.      Otrkārt, daudzas DLH atsauces uz Vācijas Federatīvās Republikas iesniegtajiem apsvērumiem administratīvās procedūras laikā (62) nepierāda, ka šajā procedūrā būtu ticis izskatīts – kur nu vēl izvērtēts – jautājums par to, vai DLH būtu varējusi izmantot neapgrūtinātās lidmašīnas kā garantiju finansējuma saņemšanai tirgos (63). Turklāt visi DLH izvirzītie argumenti pierādīšanai, ka šāda iespēja nebija dzīvotspējīga, attiecas uz kopējo summu 9 miljardu EUR apmērā (64) un tāpēc nav pietiekami, lai iebilstu pret Vispārējās tiesas pamatojumu.
77.      Treškārt, pietiekami daudz DLH, Komisijas un Vācijas Federatīvās Republikas izvirzīto argumentu pierāda, ka bija maz ticams, ka DLH būtu izdevies tirgos finansēt visas savas finansējuma vajadzības vai būtisku to daļu. Šo argumentu mērķis ir a posteriori pamatot to, ka apstrīdētajā lēmumā nav veikts nekāds novērtējums par iespējamu daļēju finansēšanu, izmantojot ar garantijām segtu parādu, un tādēļ ar tiem nevar efektīvi pierādīt, ka Komisija šādu novērtējumu patiešām ir veikusi.
78.      Visbeidzot, Vācijas Federatīvās Republikas apgalvojums, ka Komisijai nebija pienākuma sniegt papildu komentārus par DLH garantiju izmantošanu, jo saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu lēmumā ir tikai jāizklāsta iemesli, kuru dēļ paziņotā pasākuma saderības ar iekšējo tirgu novērtēšana nerada nopietnas grūtības, ir izvirzīts, pamatojoties uz pārsūdzētā sprieduma nepareizu interpretāciju. Minētā sprieduma 118.–138. punktā Vispārējā tiesa konstatēja to, ka novērtējums, kas veikts, lai noteiktu, vai attiecīgais pasākums atbilst PR 49. punkta c) apakšpunktam, ir nepietiekams un nepilnīgs, nevis to, ka Komisija nav norādījusi pamatus šajā ziņā.
79.      Uzskatu, ka, ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, šis otrais pamats arī ir jānoraida kā nepamatots.
c)      Trešais punkts
80.      DLH apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 120. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tās iestāšanās rakstu, kā arī Komisijas aizstāvības argumentus, apgalvodama, ka tās nav apstrīdējušas datus, kurus Ryanair eksperts sniedzis Oxera 1. ziņojumā un kuri ir atspoguļoti minētā sprieduma 118. un 119. punktā.
81.      Lai novērtētu šo pamatu, ir jānorāda, ka informācija, kuras “precizitāte un ticamība” nav apšaubīta – kā norādīts Vispārējās tiesas konstatējumā pārsūdzētā sprieduma 120. punktā –, ir sniegta minētā sprieduma 118. un 119. punktā. Tā attiecas uz LH
koncerna flotes saskanību, neapgrūtināto lidmašīnu un rezerves daļu vērtību un DLH spēju palielināt aizņēmumu finansējumu no 1 līdz 3,7 miljardiem EUR, izmantojot šos aktīvus kā garantiju.
82.      No iestāšanās raksta Vispārējā tiesā izriet, ka DLH faktiski ir apstrīdējusi Ryanair argumentus, kas izriet no Oxera 1. ziņojuma par citu aviosabiedrību spēju nodrošināt alternatīvu finansējumu tirgū, izmantojot vērtspapīrotu parāda finansējumu. Tomēr nešķiet, ka DLH būtu apšaubījusi šo secinājumu 81. punktā norādītos datus par aktīvu vērtību. Attiecībā uz spēju izmantot savu floti kā garantiju DLH tikai norādīja, ka tai nav “pietiekamu garantiju attiecībā uz vērtspapīrotiem parāda instrumentiem par pieprasīto summu 9 miljardu EUR apmērā”, vienlaikus atzina, ka tās lidmašīnas kā garantija būtu ļāvušas veikt finansēšanas darījumus, bet tikai ļoti ierobežotā apmērā, un nesniedza citus precizējumus.
83.      Tāpēc šķiet, ka Vispārējā tiesa nav sagrozījusi DLH iestāšanās rakstu. Tas pats attiecas uz Komisijas aizstāvības argumentiem, kuros arī galvenā uzmanība tika pievērsta Oxera 1. ziņojumā iekļauto datu ticamībai attiecībā uz citu aviosabiedrību alternatīviem finansēšanas risinājumiem.
84.      Tādējādi, manā ieskatā, šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
d)      Ceturtais punkts
85.      DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa, izdarīdama secinājumus par DLH finansējuma pieejamību, ir sniegusi pati savu vērtējumu par sarežģītiem ekonomiskiem apstākļiem un tādējādi ar to aizstājusi Komisijas vērtējumu. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa nevis pārbaudīja Komisijas vērtējuma tiesiskumu, bet gan iejaucās Komisijai piešķirtajā plašajā rīcības brīvībā veikt sarežģītus ekonomiskus vērtējumus.
86.      Šajā ziņā jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 117. punktā ir atzinusi, ka jautājums par to, vai DLH varēja rast finansējumu tirgos ar pieņemamiem nosacījumiem, ietver sarežģītus ekonomiskus vērtējumus un ka šāda vērtējuma pārbaude ir ierobežota. Tomēr tā secināja, ka, veicot šādu novērtējumu, Komisija nav ņēmusi vērā “visus būtiskos apstākļus [elementus (65)], lai pārbaudītu, vai ir [izpildīts] pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktā paredzētais nosacījums (66)”.
87.      Tādējādi – pretēji DLH, Komisijas un Vācijas Federatīvās Republikas apgalvojumiem – Vispārējā tiesa nav veikusi finanšu tirgu analīzi, lai Komisijas veikto ekonomisko vērtējumu aizstātu ar savējo. Pamatojoties uz Ryanair iesniegtajiem pierādījumiem, Vispārēja tiesa uzskatīja, ka Komisijas veiktā pārbaude bija nepietiekama vai nepilnīga, jo tajā neizskatīja PR “49. punkta c) apakšpunktā paredzētā nosacījuma svarīgu aspektu” (67), proti, jautājumu par tāda finansējuma pieejamību, kas nodrošināts ar garantiju.
88.      Tādējādi Vispārējā tiesa piemēroja šo secinājumu 17. punktā minēto judikatūru, saskaņā ar kuru tai ir pienākums pārbaudīt, vai izvirzītie pierādījumi aptver visu to atbilstošo informāciju, kāda ir jāņem vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju, un vai šī informācija pamato no tās izrietošos secinājumus (68).
89.      Būtisku elementu neņemšana vērā ir acīmredzama kļūda faktu vērtējumā (69), kas pati par sevi liek apšaubīt apstrīdētā akta autora veiktās analīzes ticamību (70) (71). Turklāt nepietiekamas vai nepilnīgas pārbaudes konstatējums liek apšaubīt lēmuma necelt iebildumus, piemēram, apstrīdētā lēmuma, tiesiskumu, jo tas liecina par nopietnām grūtībām paziņotā pasākuma izvērtēšanā (72).
90.      Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ šis pamats, manuprāt, nav pamatots un ir jānoraida.
e)      Piektais punkts
91.      DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apstrīd pārsūdzētā sprieduma 126. punktā ietverto apgalvojumu, saskaņā ar kuru Komisija savu vērtējumu esot kļūdaini balstījusi uz DLH spēju rast tirgos finansējumu lielākai summai nekā tā, uz kuru attiecas attiecīgais pasākums (9 miljardi EUR, nevis 6 miljardi EUR).
92.      Kā iepriekš atgādināju, attiecīgais pasākums bija daļa no plašāka pasākumu kopuma LH koncerna atbalstīšanai. Tie ietvēra valsts aizdevumu 3 miljardu EUR apmērā, kas tika piešķirts ar Vācijas attīstības bankas Kreditanstalt fuer Wiederaufbau (turpmāk tekstā – “KfW”) starpniecību.
93.      Apstrīdētajā lēmumā tiešām ir norādīts, ka DLH kopumā bija nepieciešams finansējums 9 miljardu EUR apmērā, lai nodrošinātu tās dzīvotspēju (73). Tomēr attiecīgais pasākums, saistībā ar kuru būtu jāpārbauda PR 49. punkta c) apakšpunktā paredzētā atbilstības nosacījuma pirmā daļa, bija 6 miljardi EUR. Atlikušie 3 miljardi EUR bija jāsedz no iepriekš minētā aizdevuma, t. i., horizontāla pasākuma, kura pieejamība bija jāpārbauda saskaņā ar šā nosacījuma otro daļu. Tāpēc Vispārējās tiesas apgalvojums ir pareizs.
94.      DLH, Komisija un Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka iemesls tam, kādēļ apstrīdētā lēmuma 22. apsvērumā tika minēta summa 9 miljardi EUR, bija KfW prasība īstenot DLH rekapitalizāciju kā priekšnosacījumu aizdevuma piešķiršanai. Neizslēdzu, ka šādas saiknes esība starp abiem pasākumiem varētu pamatot Komisijas atsauci uz DLH finansējuma vajadzību kopumu, pat ja šāds pamatojums nav ietverts apstrīdētā lēmuma daļā, kas attiecas uz vērtējumu saskaņā ar PR 49. punkta c) apakšpunktu.
95.      Katrā ziņā, pat ja Tiesa šo pamatu atzītu par pamatotu, tas pats par sevi nav pietiekams, lai apšaubītu Vispārējās tiesas secinājumu par PR 49. punkta c) apakšpunkta pārkāpuma esību.
f)      Komisijas un Vācijas Federatīvās Republikas izvirzītie pamati saistībā ar apgalvojumu, ka ir pārkāptas to tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu
96.      Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 118. un 119. punktā Vispārējā tiesa pēc savas iniciatīvas ir identificējusi konkrētu informāciju no lietas materiāliem pievienotajiem pielikumiem, bet nav devusi Komisijai vai personām, kas iestājušās lietā, iespēju atbildēt uz šiem argumentiem, uz kuriem tā galu galā ir būtiski pamatojusies savā vērtējumā. Vācijas Federatīvā Republika būtībā izvirza to pašu iebildumu.
97.      Jānorāda, ka šie apgalvojumi pēc būtības ir atšķirīgi (74) – vai pat diametrāli pretēji (75) – salīdzinājumā ar tiem, kurus DLH izvirzījusi trešajā pamatā, un to pieņemamība šķiet apšaubāma (76).
98.      Katrā ziņā tie ir jānoraida pēc būtības. Šajā ziņā pietiek norādīt, ka Vispārējā tiesa pēc savas iniciatīvas nav izvirzījusi nevienu pamatu (77), kā arī nav atsaukusies uz datiem, kuri nebija pieejami ne Komisijai, ne personām, kas iestājušās lietā pirmajā instancē, un par kuriem tās nevarēja diskutēt vai tikt uzklausītas (78). Turklāt Ryanair argumenti par LH koncerna flotes stabilitāti un vērtību, kā arī par DLH spēju piesaistīt tirgos finansējumu, lai segtu vismaz daļu no savām vajadzībām, piedāvājot savas lidmašīnas un rezerves daļas kā garantiju, tika skaidri izklāstīti tās rakstveida apsvērumos Vispārējai tiesai, jo īpaši atbildē uz DLH iestāšanās rakstu (79).
g)      Secinājumi par apelācijas sūdzības pirmo pamatu
99.      Pamatojoties uz visiem izklāstītajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai noraidīt apelācijas sūdzības pirmo pamatu.
B.      Apelācijas sūdzības otrais pamats
100. Ar otro pamatu DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apstrīd pārsūdzētā sprieduma 242.–270. punktu, apgalvojot, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka nedz līdzdalība pamatkapitālā, nedz LBB I nebija saistītas ar “alternatīviem mehānismiem” PR 62. un 68. punkta izpratnē.
1.      Par alternatīvu mehānismu, kas saistīts ar līdzdalību pamatkapitālā
101. Saskaņā ar PR 61. punktu “jebkurš rekapitalizācijas pasākums ietver progresivitātes mehānismu, ar ko palielina atlīdzību valstij, lai tādējādi stimulētu saņēmēju atpirkt valsts kapitāla ieguldījumus” (80). PR 62. punktā teikts: “Komisija var apstiprināt alternatīvus mehānismus ar nosacījumu, ka tie kopumā nodrošina līdzīgu rezultātu attiecībā uz stimulējošo ietekmi izbeigt valsts līdzdalību un līdzīgu kopējo ietekmi uz valsts atlīdzību.”
102. Izskatāmajā lietā nav strīda par to, ka atlīdzībai par līdzdalību pamatkapitālā nav paredzēts progresivitātes mehānisms PR 61. punkta izpratnē. Tomēr apstrīdētā lēmuma 136.–142. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka attiecīgā pasākuma “vispārējā struktūra” ir alternatīvs mehānisms PR 62. punkta izpratnē attiecībā uz valsts atlīdzību un saņēmēja stimuliem atpirkt valsts kapitāla iepludināšanu. Attiecībā uz atlīdzību valstij Komisija norādīja, ka Vācijas Federatīvā Republika iegādāsies DLH akcijas ar 71,9 % atlaidi no maksimālās akciju cenas (turpmāk tekstā – “MAC”), kas noteikta PR 60. punktā (81). Šāda atlaide piešķīra Vācijas Federatīvajai Republikai ievērojami lielāku īpašumtiesību daļu ienākšanas laikā
(20 % līdzdalība) nekā tā, kas tai būtu bijusi atbilstoši MAC pat pēc diviem palielināšanas posmiem, kas paredzēti PR 61. punktā. Attiecībā uz stimulējošo ietekmi izbeigt valsts līdzdalību Komisija uzskatīja, ka attiecīgā pasākuma dažādie komponenti (līdzdalība pamatkapitālā, LBB I un LBB II) ir cieši saistīti un ka jāņem vērā to kopējā ietekme uz līdzdalības izbeigšanas stimuliem. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 139. un 141. apsvērumā Komisija ir atsaukusies uz vairākiem pārsūdzētā sprieduma 248. punktā uzskaitītajiem faktoriem, kas pamato šo secinājumu (82).
103. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija ir pārkāpusi PR 61. un 62. punktu, ciktāl tā nepieprasīja iekļaut progresivitātes mehānismu vai alternatīvu mehānismu atlīdzībai par līdzdalību pamatkapitālā (pārsūdzētā sprieduma 270. punkts).
104. DLH izvirza divus pamatus pret šo secinājumu.
a)      Par pirmo punktu
105. Ar pirmo punktu DLH apgalvo, ka, novērtējot, vai attiecībā uz līdzdalību pamatkapitālā ir izmantojams alternatīvs mehānisms saskaņā ar PR 62. punktu, Vispārējā tiesa ir izmantojusi kļūdainu formālu pieeju, gandrīz pilnībā izslēdzot Komisijas plašo rīcības brīvību, un tādējādi pārkāpusi pārbaudes tiesā ierobežojumus un nepareizi interpretējusi PR.
106. Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka DLH argumentācija daļēji ir pamatota ar kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju. Pretēji DLH apgalvotajam Vispārējā tiesa neuzskatīja, ka Komisija nevarēja ņemt vērā attiecīgā pasākuma kopējo ietekmi uz [valsts] līdzdalības izbeigšanas stimuliem, lai apstiprinātu progresivitātes mehānismam alternatīvu mehānismu saskaņā ar PR 62. punktu. Gluži pretēji – pēc Komisijas analīzes pārbaudes Vispārējā tiesa secināja, ka tā nav “juridiski pietiekami pierādījusi”, ka attiecīgā pasākuma “vispārējā struktūra” rada tādu stimulējošu ietekmi izbeigt valsts līdzdalību, kas līdzinās stimulējošai ietekmei, kuru izraisa progresivitātes mehānisms vai alternatīvs mehānisms PR 62. punkta izpratnē (83).
107. Otrkārt, no šo secinājuma 15.–18. punktā atgādinātajiem principiem izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 249.–262. punktā Vispārējā tiesa nav pārkāpusi pārbaudes tiesā ierobežojumus attiecībā uz vērtējumiem, kas Komisijai ir jāveic, lai pārliecinātos par atbilstību PR 62. punktam (84). Šajos punktos Vispārējā tiesa tikai pārbaudīja Komisijas izmantoto faktoru atbilstību un no tiem izdarīto secinājumu ekonomisko un juridisku pamatotību. Proti, tikai atkārtoti norādīdama uz Komisijai piešķirto plašo rīcības brīvību PR 62. punkta piemērošanā, DLH nepierāda apstrīdētā lēmuma 139.–141. apsvērumā ietverto vērtējumu sarežģīto raksturu un nepamato savu apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa aizstājusi Komisijas vērtējumu ar savējo.
108. Treškārt, attiecībā uz iespējamo PR nepareizo interpretāciju atgādinu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (85). Katra Savienības tiesību norma ir jāskata tās kontekstā un ir jāinterpretē atbilstoši Savienības tiesību normām kopumā, to mērķim, kā arī attīstības stāvoklim laikā, kad aplūkojamā norma jāpiemēro (86). Arī informācija par šīs Savienības tiesību normas rašanos var būt noderīga tās interpretācijai (87). Šie principi, kas nosaka Savienības tiesību normu interpretāciju, ir vienlīdz piemērojami arī tad, kad Savienības tiesas tiek aicinātas interpretēt Komisijas pamatnostādnes valsts atbalsta jomā, – neatkarīgi no šo ieteikuma tiesību aktu veida (88).
109. Lai gan PR 62. punkts, kurā paredzēta iespēja Komisijai pieņemt alternatīvus mehānismus PR 61. punktā noteiktajam standarta progresivitātes mehānismam, nav skaidri interpretēts kā atkāpe no šā 61. punkta, tā tvērums, manuprāt, būtu jāinterpretē šauri, ņemot vērā tā mērķi.
110. PR 62. punkta mērķis ir nodrošināt ierobežotu elastību gadījumos, kad nav iespējama “ķeksīša ielikšana atbilstošajā rūtiņā”, lai apstiprinātu atbilstību PR noteikumiem attiecībā uz atlīdzību un valsts līdzdalības izbeigšanu, un ļaut Komisijai veikt “visaptverošu novērtējumu” par attiecīgo pasākuma, tā struktūru un sekām (89). Tomēr tas arī noteic, ka alternatīvajam mehānismam ir jānodrošina līdzīgs rezultāts, kādu attiecībā uz valsts līdzdalības izbeigšanas stimuliem un atlīdzību valstij sniegtu PR skaidri izklāstītais standarta progresivitātes mehānisms. No tā izriet, ka tad, ja Komisija atkāpjas no PR 61. punktā paredzētā standarta progresivitātes mehānisma, tai ir jāspēj skaidri pierādīt, ka alternatīvais mehānisms nodrošina šādu līdzīgu rezultātu. Šajā kontekstā nevar būt noderīgs spriedums Finnair II, uz kuru atsaucas Komisija. Minētajā spriedumā Tiesas atzītā PR elastības pakāpe (90) nevar attaisnot atkāpi no tajā noteiktajām prasībām, ja dalībvalsts nav pierādījusi ārkārtējus apstākļus (91).
111. Visbeidzot apgalvojums, ka Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka neviens no pārsūdzētā sprieduma 248. punktā uzskaitītajiem faktoriem nav piemērojams saskaņā ar PR 62. punktu, jo šo faktoru pamatā esošos jautājumus reglamentē atšķirīgas tiesību normas un prasības, arī ir balstīts uz šā sprieduma selektīvu interpretāciju.
112. Attiecībā uz akciju sākotnējo pirkuma cenu ir taisnība, ka pārsūdzētā sprieduma 255. punktā Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka PR 60. un 61. punktā ir noteiktas divas atšķirīgas prasības. Tomēr Vispārējā tiesa nepamatojās tikai uz šo apgalvojumu, bet paskaidroja, ka PR 61. un 62. punktā paredzētie mehānismi a posteriori rada stimulu pēc iespējas ātrāk atpirkt valsts līdzdalību, savukārt akciju pirkuma cenai ir ex ante ietekme uz saņēmēja situāciju, un tās mērķis nav obligāti palielināt šādu stimulu, “jo akciju cena var gan palielināties, gan samazināties” (92). DLH uzsvērtais fakts, ka attiecīgais pasākums nodrošināja “pārmērīgu atbilstību” PR, ņemot vērā Vācijas Federatīvajai Republikai piešķirto augsto atlaidi attiecībā uz MAC, neliek apšaubīt šo secinājumu. Tas pats sakāms arī par citu faktu, uz ko DLH vienlīdz atsaucas, proti, ka šāda atlaide nodrošināja Vācijas Federatīvajai Republikai 20 % daļu un bloķējošo mazākumu. PR noteiktā prasība par progresivitātes mehānismu vai līdzvērtīgu mehānismu nav atkarīga no iegādātās valsts līdzdalības (93) nozīmīguma vai tās cenas.
113. Līdzīgi apsvērumi var tikt izteikti attiecībā uz akciju cenu laikā, kad valsts tās pārdod atpakaļ, pieaugošo procentu likmi LBB I un LBB II, kā arī DLH uzņemtajām rīcības saistībām, kas minētas attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 259., 260. un 262. punktā.
114. Tā kā uz šiem faktoriem attiecas PR 63., 66. un 72. punkts, kur noteiktas īpašas prasības, Vispārējā tiesa pamatoti uzskatīja, ka Komisija nevarēja pamatoties uz atbilstību (vai pārmērīgu atbilstību) šīm prasībām, lai noteiktu, vai pastāv alternatīvs mehānisms PR 62. punkta izpratnē (94). Saskaņā ar PR rekapitalizācijas pasākumiem “būtu jāpiemēro stingri nosacījumi” (95), kas paredzēti 3.11.2. un 3.11.4.–3.11.7. iedaļā. Komisijas argumentācija, saskaņā ar kuru var uzskatīt, ka viens no šiem nosacījumiem ir izpildīts, tikai tāpēc vien, ka visi pārējie nosacījumi ir izpildīti, nozīmētu neievērot attiecīgā nosacījuma obligāto raksturu un apiet tā piemērošanu.
115. Komisijai ir jānosaka, kā un cik lielā mērā šie faktori ietekmē atbilstības PF 62. punktam nodrošināšanu. Vispārējā tiesa uzskata, ka tieši to Komisija nav izdarījusi apstrīdētajā lēmumā.
116. Uzskatu, ka, ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, DLH izvirzītais pirmais pamats ir jānoraida.
b)      Par otro punktu
117. Ar otro punktu DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir juridiski kļūdaini kvalificējusi faktus un no tiem izdarījusi kļūdainus juridiskus secinājumus.
118. Pirmkārt, DLH iebilst pret Vispārējās tiesas viedokli, ka dažādie Komisijas norādītie faktori nevar tikt ņemti vērā, lai konstatētu atbilstību PR 62. punktam. Šajā pamatā būtībā ir atkārtoti tie paši argumenti, kuri tika izvirzīti DLH pirmā punkta atbalstam un kuros kritizēta Vispārējās tiesas, iespējams, formālā pieeja. Kā norādīts iepriekš, šie argumenti ir balstīti uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni (96). Nekur šajā spriedumā Vispārējā tiesa nav apgalvojusi, ka šos faktorus vispār nevarētu ņemt vērā. Drīzāk tie tika uzskatīti par nepietiekamiem, lai pamatotu PR 62. punktā paredzētajiem nosacījumiem atbilstoša progresivitātes mehānisma vai cita mehānisma neesību.
119. Otrkārt, DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi PR 60.–62. punkta mērķi, noteikdama, ka arī alternatīviem progresivitātes mehānismiem vienmēr jāietver atlīdzības palielināšanās laika gaitā un tiem ir jābūt ex post stimulam laikus izbeigt valsts līdzdalību. Šis iebildums arī ir jānoraida. Vispārējās tiesas izmantotā PR 61. un 62. punkta interpretācija pilnībā atbilst šo normu formulējumam un mērķim (97), kā arī PR 55.–59. punktā izklāstītajiem vispārīgajiem principiem attiecībā uz atlīdzību un Covid‑19 rekapitalizācijas atmaksāšanu (98).
120. Ar pārējiem argumentiem DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvās Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus. Šajā ziņā atgādināšu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir, pirmkārt, konstatēt faktus un, otrkārt, novērtēt šos faktus (99). Faktu un pierādījumu vērtēšana, izņemot gadījumus, kad tie ir sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas tiesvedībā (100). Tāpēc, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus vai faktus, tam ir jāpierāda kļūdas analīzē, kuru dēļ, viņaprāt, Vispārējā tiesa šo sagrozīšanu ir izdarījusi. Turklāt šādai sagrozīšanai acīmredzami jāizriet no Tiesas lietas materiāliem bez vajadzības no jauna izvērtēt faktus (101). Manuprāt, šajā lietā šie nosacījumi nav izpildīti. DLH būtībā vēlas panākt, ka Tiesa no jauna izvērtē faktus, un vienkārši atkārto Vispārējā tiesā izvirzītos argumentus vai sniedz jaunus faktus un argumentus, kas apelācijas stadijā nav pieņemami un katrā ziņā nav pietiekami pamatoti (102).
121. Ņemot vērā izklāstītos argumentus, arī šis pamats ir jānoraida.
2.      Par alternatīvu mehānismu, kas saistīts ar LBB II
122. Apstrīdot Vispārējās tiesas secinājumu, ka nav alternatīva mehānisma, kas būtu saistīts ar LBB II, saskaņā ar PR 68. punktu (103), DLH izvirza tos pašus argumentus, kas izvirzīti, pamatojot tās argumentāciju par līdzdalību pamatkapitālā (104). Tādēļ šā punkta noraidīšanai mutatis mutandis atsaucos uz šajos secinājumos iepriekš minētajiem apsvērumiem.
123. Komisija ir izvirzījusi autonomu pamatu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa ir lēmusi ultra petita, pārsūdzētā sprieduma 270. punktā konstatēdama, ka Komisija ir pārkāpusi PR 70. punktu (105). Šajā ziņā tikai norādīšu, ka, pat pieņemot, ka šis pamats ir pamatots, tas neļautu apšaubīt pārējos pārkāpumus, proti, attiecībā uz PR 61., 62. un 68. punktu, pamatojoties uz kuriem tika pieņemts Ryanair iebildums par progresivitātes mehānisma neesību atlīdzības palielināšanai. Tādējādi tas nepalīdzētu atcelt šo pārsūdzētā sprieduma daļu.
3.      Secinājumi par apelācijas sūdzības otro pamatu
124. Uzskatu, ka izklāstīto iemeslu dēļ apelācijas sūdzības otrais pamats ir jānoraida.
C.      Apelācijas sūdzības trešais pamats
125. Ar apelācijas sūdzības trešo pamatu DLH apstrīd pārsūdzētā sprieduma 272.–288. punktu, kur Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Komisija ir pārkāpusi PR 67. punktu, jo tā apstiprināja akciju cenu laikā, kad LBB II tika pārvērsta pašu kapitālā, un tas neatbilst minētajā punktā izklāstītajai metodikai.
126. Saskaņā ar PR 67. punktu hibrīdkapitāla instrumentu konversiju pašu kapitālā “veic līmenī, kas konversijas laikā
ir par 5 vai vairāk procentiem zemāks par TERP (Theoretical Ex‑Rights Price/teorētiskā jauno tiesību cena) cenu”.
127. Šajā lietā LBB II veidoja divas daļas (turpmāk tekstā – “LBB II‑A” un “LBB II‑B”) atkarībā no izraisītājnotikuma konversijai pašu kapitālā. LBB II‑A varēja pārvērst akcijās par fiksētu cenu 2,56 EUR par akciju (106), savukārt LBB II‑B konversijas laikā varēja pārvērst par akciju tirgus cenu, atskaitot 10 % vai 5,25 % (107). Apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā Komisija paskaidroja, ka varēja “sagaidīt, ka visas šīs cenas atbildīs [PR] 67. punktā paredzētajai prasībai, tomēr cena varētu būt tik zema, ka [PR] 67. punktā paredzētā prasība netiktu izpildīta”. Tomēr tā uzsvēra, ka Vācijas Federatīvā Republika pirms savu konversijas tiesību īstenošanas bija apņēmusies lūgt Komisijas atļauju, “ja maksimālā konversijas cena, kas konversijas laikā
aprēķināta, izmantojot TERP metodi un atskaitot 5 %, [būtu] zemāka par konversijas cenām, kas konversijas laikā
noteiktas LBB II (A vai B daļai)”.
128. Apstrīdētajā lēmumā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, pirmkārt, Komisija nav nedz paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ bija pamatoti noteikt vai aprēķināt akciju cenu laikā, kad LBB II tiek pārvērsta pašu kapitālā, neizmantojot 67. punktā prasīto metodiku (108), nedz norādījusi ārkārtējus apstākļus, kas varētu attaisnot minētās metodikas neizmantošanu (109). Otrkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija nevarēja atkāpties no minētajā punktā paredzētā noteikuma, aizbildinoties ar to, ka attiecīgā dalībvalsts pirms savu konversijas tiesību izmantošanas lūgs Komisijas atļauju. Šajā ziņā tā uzsvēra, ka saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktā paredzēto iepriekšējas atļaujas sistēmu atbalsta pasākums pirms tā īstenošanas ir ex ante jāatzīst par saderīgu ar iekšējo tirgu (110).
129. DLH izvirza divus pamatus, lai pamatotu savu trešo pamatu.
130. Ar pirmo pamatu, ko atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā PR 59. punktu, kurā ir atļauts izmantot citas atlīdzības metodikas. Tā apgalvo, ka konversijas cenas kopumā rada rezultātu, kas ir līdzīgs 67. punktā norādītajam, un ka šajā lietā bija nepieciešama atšķirīga konversijas cenas aprēķināšanas metode, jo nebija iespējams aprēķināt TERP.
131. Ciktāl tas attiecas uz Vispārējās tiesas veikto PR 59. un 67. punkta interpretāciju un piemērošanu, šis pamats kopumā izvirza tiesību jautājumu, kas pats par sevi ir jāpārbauda Tiesai. Tomēr turpmāk paskaidroto iemeslu dēļ uzskatu, ka tas ir nepamatots pēc būtības.
132. PR 59. punktā patiešām ir atļauti alternatīvi risinājumi tajā noteiktajām atlīdzības metodikām. Komisija uz šo punktu ir atsaukusies apstrīdētā lēmuma 134. apsvērumā, izklāstot vispārējos principus attiecībā uz atlīdzību un valsts līdzdalības izbeigšanu. Nākamajā apsvērumā Komisija skaidri norādīja, ka tā būtu izvērtējusi attiecīgā pasākuma atbilstību šiem vispārējiem principiem. No tā izriet, ka Komisija, veicot novērtējumu, neapšaubāmi apsvēra iespēju izmantot alternatīvas atlīdzības metodikas, tostarp attiecībā uz hibrīdkapitāla instrumentiem.
133. Tomēr, pirmkārt, norādīšu, ka PR 67. punkts ir formulēts preskriptīvi un atšķirībā no 62. un 68. punkta, kuros Komisijai ir skaidri atļauts pieņemt alternatīvus mehānismus, tajā šāda iespēja nav paredzēta. Manuprāt, šie elementi rada šaubas par to, vai ir pareiza DLH piedāvātā interpretācija, saskaņā ar kuru PR 59. punkts ļauj Komisijai atkāpties no PR 67. punktā izklāstītās aprēķina metodes.
134. Otrkārt, šajā pēdējā punktā ir noteikta maksimālā konversijas cena. Tādējādi rodas jautājums, vai ir loģiski šādai prasībai piemērot “līdzīga rezultāta” testu. Šajā ziņā arī rodas jautājums, kā ex ante fiksēta konversijas cena, kas paredzēta attiecībā uz LBB II‑A, un konversijas cenas, kas aprēķinātas, izmantojot alternatīvus parametrus, piemēram, attiecībā uz LBB II‑B paredzētos, var novest pie paredzamas sistemātiskas šīs maksimālās cenas ievērošanas. No apstrīdētā lēmuma 158. apsvēruma formulējuma izriet, ka Komisija labi apzinājās, ka ne tikai teorētiski pastāv iespēja novirzīties no PR 67. punktā paredzētā rezultāta.
135. Treškārt, Komisija apstrīdētajā lēmumā vispār neatsaucās uz PR 59. punktu, lai pamatotu atkāpi no PR 67. punkta attiecībā uz LBB II‑A un LBB II‑B konversijas cenām (111). Komisija Vispārējā tiesā arī nav skaidri norādījusi (112), ka saskaņā ar iepriekš minēto 59. punktu ir pieņemts alternatīvs pasākums. Pārsūdzētā sprieduma 282. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka nedz apstrīdētajā lēmumā, nedz Vispārējai tiesai iesniegtajos procesuālajos rakstos Komisija nav minējusi nevienu PR punktu, kādu citu tiesību normu vai ārkārtēju apstākli, kas ļautu tai atkāpties no PR 67. punkta (113). Tāpēc šķiet, ka, lai gan Komisija aizstāvēja izmantotās atlīdzības metodikas kā saderīgas ar šo punktu, tā tikai Tiesā pirmo reizi atsaucās uz PR 59. punktu un argumentāciju, kas balstīta uz alternatīviem mehānismiem. Tas, iespējams, izskaidro, kāpēc Vispārējā tiesa nav skaidri minējusi šo pēdējo minēto punktu pārsūdzētā sprieduma 272.–288. punktā un kāpēc tā uzskatīja, ka Komisija nav atsaukusies ne uz vienu ārkārtēju apstākli, kas varētu pamatot PR 67. punktā minētās metodikas neievērošanu (114).
136. Ceturtkārt, pat šādos apstākļos Vispārējā tiesa neizslēdza iespēju Komisijai izmantot alternatīvu atlīdzības metodiku cenas noteikšanai attiecībā uz hibrīdkapitāla instrumentu konversiju pašu kapitālā. Pārsūdzētā sprieduma 279. punktā tā faktiski konstatēja, ka Komisija nav pamatojusi atkāpi no PR 67. punktā noteiktās metodikas. Tomēr šāds pamatojums nozīmēja pierādīšanu, ka izvēlētā alternatīvā metodika kopumā ir nodrošinājusi līdzīgu rezultātu šajā punktā paredzētajam. Šķiet ir grūti nepiekrist tam, ka šāds pierādījums nav sniegts. Gluži pretēji, Komisija pati atzina, ka maksimālo konversijas cenu, kas aprēķināta, pamatojoties uz TERP, ne vienmēr var ievērot, tādējādi atzīstot, ka noteiktos gadījumos ar izvēlēto alternatīvo metodiku netiks ņemts vērā gan PR 67. punkts, gan attiecīgi arī 59. punkts.
137. Visbeidzot, attiecībā uz DLH apgalvojumu, ka šajā lietā nebija iespējams aprēķināt TERP, pietiek norādīt, ka nevienā apstrīdētā lēmuma punktā šāda neiespējamība netika konstatēta vai nebija minēta, lai pamatotu atkāpšanos no PR 67. punkta (115). Turklāt jautājums par to, vai šis aprēķins bija iespējams, ietilpst faktu izvērtēšanas jomā, kas ir Vispārējās tiesas kompetencē. Tas pats attiecas uz Komisijas izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru LBB II konversijas cenu aprēķināšanas metodika valstij bija izdevīgāka nekā metodika, kas izrietēja no PR piemērošanas. Katrā ziņā kopumā šķiet, ka DLH, tāpat kā Komisija, vairāk cenšas a posteriori attaisnot atkāpi no attiecīgajiem PR noteikumiem, nevis pienācīgi atsaukties uz nepietiekamu vai kļūdainu Vispārējās tiesas veikto faktu novērtējumu.
138. Ar otro pamatu DLH, kuru atbalsta Komisija, apgalvo, ka PR 67. punkta neievērošanas risks bija tikai teorētisks un ka paredzētā Komisijas atļaujas pieprasījuma mērķis bija nodrošināt atbilstību, nevis pamatot atkāpi vai lēmuma atlikšanu. Turklāt DLH apgalvo, ka izvēlētais alternatīvais mehānisms nodrošināja 67. punkta ex ante ievērošanu, jo saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumu Komisijas piekrišana bija jālūdz un jāsaņem pirms konversijas.
139. Manuprāt, arī šis pamats ir jānoraida.
140. Pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas paziņojot savu galīgo vērtējumu par atbilstību vienai no PR prasībām, Komisija ir atteikusies veikt pilnīgu ex ante novērtējumu par attiecīgā pasākuma saderību ar iekšējo tirgu, kā noteikts LESD 108. panta 3. punktā. Vispārējā tiesa pamatoti secināja, ka lēmuma par saderību pieņemšanas laikā
Komisija nedrīkst pieļaut atkāpi no tās pamatnostādnēs paredzētajiem noteikumiem, pamatojoties tikai uz to, ka attiecīgā dalībvalsts apņemas lūgt jaunu atļauju (116).
141. Pretēji DLH apgalvotajam, apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā nav paredzēts “papildu drošības līmenis”, kas nodrošinātu “maksimālu atbilstību” PR. Drīzāk tas atļauj atkāpties no šajā instrumentā paredzētajiem noteikumiem, aizstājot saskaņā ar PR veikto ex ante neatbilstības novērtējumu ar ex post procedūras noteikumu un piekrišanu turpināt procedūru. Turklāt no apstrīdētā lēmuma 158. apsvēruma formulējuma skaidri izriet, ka, lai gan Vācijas Federatīvā Republika pirms savu konversijas tiesību īstenošanas bija apņēmusies lūgt (un saņemt) Komisijas atļauju, tā tomēr nebija apņēmusies nodrošināt, ka LBB II konversijas cena atbildīs PR 67. punkta prasībām (117). Šajā jautājumā Vispārējai tiesai nevar pārmest kļūdainu apstrīdētā lēmuma interpretāciju (118).
142. Apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā tika paredzēts ne vien atlikt lēmumu par konversijas cenas atbilstību līdz datumam, kurā šī konversija notiks. Tajā bez jebkāda pamatojuma tika akceptēta metodika, kas ex ante atzīta par nepiemērotu 67. punktā izvirzīto rezultātu sasniegšanai, un vienlaikus atstāta iespēja ex post, proti, tās īstenošanas posmā, atkāpties no šā punkta.
143. Pamatojoties uz visiem izklāstītajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai noraidīt apelācijas sūdzības trešo pamatu.
D.      Apelācijas sūdzības ceturtais pamats
144. Ar apelācijas sūdzības ceturto pamatu DLH apstrīd pārsūdzētā sprieduma 373.–412. punktu. DLH izvirza divus pamatus. Pirmkārt, tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un pārkāpusi pārbaudes tiesā ierobežojumus, secinādama, ka Komisijai bija jāņem vērā papildu faktori, kad tā izvērtēja BIT esību PR 72. punkta piemērošanai. Otrkārt, DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini secinājusi, ka Komisija nevarēja pamatoti secināt, ka “vismaz” 2019. gada vasaras sezonā DLH nebija BIT Diseldorfas un Vīnes lidostās.
145. PR 72. punkts paredz: ja Covid‑19 rekapitalizācijas pasākuma, kurš pārsniedz 250 miljonus EUR, saņēmējs ir uzņēmums, kam ir BIT vismaz vienā no konkrētajiem tirgiem, kurā tas darbojas, tad dalībvalstīm jāierosina papildu pasākumi, lai saglabātu efektīvu konkurenci šajos tirgos, jo īpaši jāpiedāvā strukturālas vai rīcības saistības, kas paredzētas paziņojumā par aizsardzības līdzekļiem.
1.      Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka Komisijai BIT konstatēšanai bija jāņem vērā papildu faktori
146. Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka tirgi, kuros darbojas saņēmējs un kuri bija atbilstoši, lai novērtētu attiecīgā pasākuma kropļojošo ietekmi uz konkurenci, bija tirgi pasažieru gaisa pārvadājumu pakalpojumu nodrošināšanai uz DLH apkalpotajām lidostām un no tām. Izvērtējot, vai LH
koncernam attiecīgajās lidostās bija BIT (119), Komisija izmantoja trīs kritērijus, proti, šā
koncerna laika nišu daļu šajās lidostās, pārslogotības līmeni šajās lidostās un konkurentu laika nišu daļu (120). Pamatojoties uz šiem kritērijiem, Komisija secināja, ka LH
koncernam BIT bija tikai Frankfurtes un Minhenes lidostās IATA 2019. gada vasaras sezonā un 2019./2020. gada ziemas sezonā.
147. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa konstatēja, ka, izvērtēdama tikai tos faktorus, kas būtībā attiecas uz šķēršļiem ienākšanai tirgū un darbības izvēršanu lidostu kapacitātes jomā, Komisija nav ņēmusi vērā visus būtiskos faktorus BIT esības novērtēšanai pasažieru gaisa pārvadājumu pakalpojumu tirgū. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija nav ņēmusi vērā faktorus, kas tieši attiecās uz šo pakalpojumu sniegšanu, piemēram, veikto lidojumu skaitu vai piedāvāto sēdvietu skaitu piešķirtajās laika nišās, un kas var sniegt tiešu informāciju par DLH un tās konkurentu tirgus daļām šajā tirgū (121). Neņemot vērā šos apstākļus un tirgus daļas kā BIT rādītāja lomu (122), Komisija pieļāva acīmredzamu kļūdu vērtējumā apstrīdētajā lēmumā, kas labots ar grozīto lēmumu.
148. DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pierādījusi, ka vērtējumā ir acīmredzama kļūda, un ir pārkāpusi pārbaudes tiesā ierobežojumus, aizstājot Komisijas pamatojumu ar savējo, un acīmredzami kļūdaini izvērtējusi pierādījumus. Tās uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā pārbaudītie kritēriji bija pareizi un pietiekams rādītājs par DLH stāvokli tirgū attiecīgajās lidostās, un Vispārējās tiesas identificētajiem faktoriem nebija būtiska papildu pierādījuma spēka. Turklāt Vispārējā tiesa nav norādījusi pietiekamu iemeslu, kāpēc Komisijai bija jāņem vērā šie faktori, bet aprobežojusies ar pārāk neskaidru norādi uz “visiem būtiskajiem faktoriem”.
149. Pirmkārt, norādu, ka, pārbaudīdama Komisijas izvēlētos atbilstošos kritērijus BIT noteikšanai, Vispārējā tiesa piemēroja acīmredzamas kļūdas vērtējumā standartu un tādējādi skaidri norādīja, ka tās pārbaudes tvērums šajā ziņā bija ierobežots (123). Tāpēc DLH apgalvojums ir jānoraida, ciktāl tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav atzinusi plašo rīcības brīvību, kas Komisijai ir šajā jomā.
150. Otrkārt, pretēji tam, ko, pamatodamās uz daļēju un kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju, apgalvo DLH, Vispārējā tiesa ir precīzi norādījusi, kādus faktorus Komisija nav ņēmusi vērā un kāpēc šiem faktoriem attiecīgā gadījumā ir nozīme šajā lietā (124). Vispārējā tiesa ir pietiekami pamatojusi iemeslus, kāpēc Komisijai šie faktori bija jāņem vērā.
151. Treškārt, iepriekš jau norādīju, ka Vispārējai tiesai ir pienākums noteikt, vai izvirzītie pierādījumi ir uzskatāmi par visu atbilstošo informāciju, kas var tikt ņemta vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie var pamatot izdarītos secinājumus (125). Turklāt, kā tika arī atgādināts, būtisku elementu neņemšana vērā ir acīmredzama kļūda faktu vērtējumā, kas pati par sevi liek apšaubīt apstrīdētā akta autora veiktās analīzes ticamību (126). Tāpēc Vispārējā tiesa, nepārsniedzot savas pārbaudes tvērumu vai neaizstājot Komisijas vērtējumu (vai pamatojumu) ar savu, varēja uzskatīt, ka Komisija ir pieļāvusi šādu kļūdu, neņemdama vērā faktorus, kas varētu būtiski ietekmēt (127)DLH ietekmes tirgū novērtējumu PR 72. punkta izpratnē.
152. Ceturtkārt, Vispārējā tiesa ir vienīgi apstiprinājusi šādu faktoru būtiskumu un Komisijas izskatīto kritēriju nepietiekamību, vienlaikus skaidri atturēdamās novērtēt pirmo minēto faktoru ietekmi un to saikni ar otrajiem, jo tas nozīmētu Komisijas ekonomiskā vērtējuma aizstāšanu ar savu vērtējumu (128). Atceldama apstrīdēto lēmumu, Vispārējā tiesa nav sniegusi alternatīvu vērtējumu – tā atstāja Komisijas ziņā veikt šādu vērtējumu, kurā ņemti vērā visi būtiskie faktori.
153. Piektkārt, Vispārējā tiesa nav apšaubījusi Komisijas izmantoto rādītāju atbilstību. Gluži pretēji, tā atzina, ka tie ir būtiski rādītāji, kas raksturo šķēršļus ienākšanai tirgū un darbības izvēršanai. Tomēr tā uzskatīja, ka tie nav pietiekami, jo tie nesniedza informāciju par DLH un tās konkurentu tirgus daļām attiecīgajā tirgū. Lai pamatotu savu secinājumu par to, cik svarīgi ir iekļaut faktorus, kas saistīti ar pasažieru gaisa pārvadājumu pakalpojumu sniegšanas tirgu, Vispārējā tiesa pamatojās uz lietas materiāliem, kuri netika apšaubīti un saskaņā ar kuriem DLH tirgus daļas, kas izteiktas kā lidojumu biežums (lidojumu skaits), piedāvāto sēdvietu skaits no attiecīgajām lidostām un uz tām, dažkārt ievērojami pārsniedz tai piederošo laika nišu daļas, kas norādītas apstrīdētajā lēmumā (129). DLH neapgalvoja, ka šajā ziņā būtu sagrozīti pierādījumi.
154. Sestkārt, mani nepārliecina Komisijas izvirzītais arguments, ka tirgus daļas attiecībā uz lidojumu biežumu un sēdvietu skaitu noteikti sakrīt vai nu ar apstrīdētajā lēmumā izmantotajiem rādītājiem (un var tikt no tiem izsecinātas), vai arī lidostu kapacitātes rādītājiem. Lai gan saskaņā ar Regulu Nr. 95/93 (130) laika niša konkrētajā laikā
dod tiesības tikai uz vienu nolaišanos vai pacelšanos (131), aviosabiedrībām joprojām ir rīcības brīvība lemt par savu lidojumu biežumu un noteikums “izmanto vai zaudē” ir piemērojams līdz pat 80 % no katrai aviosabiedrībai piešķirtajām laika nišām (132). Turklāt šķiet, ka šis arguments ir pretrunā nekritizētajiem datiem, uz kuriem balstījusies
Vispārējā tiesa.
155. Visbeidzot DLH, kuru atbalsta Komisija, apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā izmantotie kritēriji atbilst praksei un judikatūrai koncentrācijas lietās. Tomēr DLH un Komisijas minētās lietas attiecās uz laika nišu iegādi no aviosabiedrībām, kuras bija pārtraukušas darbību un vairs nepiedalījās pasažieru gaisa pārvadājumu pakalpojumu sniegšanas tirgū (133), savukārt attiecīgā pasākuma mērķis ir ļaut DLH turpināt darbību šajā tirgū. Tādējādi, ja pirmajā gadījumā tirgus daļām attiecībā uz lidojumu biežumu un sēdvietu skaitu nav nozīmes, tad otrajā gadījumā tās var būt būtiski tirgus varas rādītāji, kā to pierāda dati, uz kuriem pamatojās Vispārējā tiesa. Tas, ka, izvērtēdama konkrēto tirgu definīciju, Vispārējā tiesa nosprieda, ka tādam rekapitalizācijas pasākumam kā attiecīgajam pasākumam ir līdzīga ietekme kā koncentrācijai attiecībā uz laika nišām (134), automātiski neliek apšaubīt tirgus daļu lomu
aviotransporta pakalpojumu sniegšanā attiecīgajās lidostās, izvērtējot BIT.
2.      Otrais pamats, ar kuru tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka DLH nebija BIT Diseldorfas un Vīnes lidostās
156. DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo konstatēja, ka DLH nebija BIT Diseldorfas un Vīnes lidostās. Šis pamats ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 388.–412. punktu.
157. Attiecībā uz Diseldorfas un Vīnes lidostām Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisijas vērā ņemto kritēriju visaptverošs vērtējums pierāda, ka Lufthansa
koncernam ir ļoti liels laika nišu skaits, tostarp sastrēgumstundās (135), ļoti augsts pārslogotības līmenis un vāja koncerna konkurentu pozīcija. Tādējādi tā secināja, ka, pamatojoties tikai uz šiem kritērijiem, Komisija nevarēja pamatoti secināt, ka LH
koncernam nebija BIT šajās lidostās, vismaz IATA 2019. gada vasaras sezonā (136). Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka dati, kas lika Komisijai secināt, ka LH
koncernam Frankfurtes un Minhenes lidostās bija BIT, neatšķīrās
būtiski no datiem par Diseldorfas un Vīnes lidostām, vismaz attiecībā uz 2019. gada vasaras sezonu (137).
158. Vispirms vēlos norādīt, ka gadījumā, ja Tiesa atbilstoši manam ierosinājumam noraidītu šā pamata pirmo punktu, Vispārējās tiesas konstatētā kļūda vērtējumā attiecībā uz Komisijas izvēlētajiem kritērijiem, lai izvērtētu, vai LH
koncernam bija BIT, tiktu apstiprināta arī attiecībā uz Diseldorfas un Vīnes lidostām. Tādā gadījumā šis pamats būtu neefektīvs (138). Katrā ziņā īsumā to aplūkošu.
159. DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi pārbaudes tiesā ierobežojumus, iejaukdamās Komisijas rīcības brīvībā un aizstādama Komisijas tirgus analīzi ar savējo.
160. Šajā ziņā norādīšu, ka DLH atkal atsaucas uz Savienības tiesu veiktās pārbaudes tiesā ierobežojumu šauru interpretāciju attiecībā uz sarežģītiem ekonomiskiem vērtējumiem, – tam nepiekrītu jau izklāstīto iemeslu dēļ. Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma 396.–407. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi apgalvojusi, ka dati, uz kuriem pamatojās Komisija, paši par sevi neļauj secināt, ka LH
koncernam nebija BIT Diseldorfas un Vīnes lidostās. Attiecībā uz pārējo Vispārējā tiesa skaidri norādīja, ka tā nevar aizstāt Komisijas veikto ekonomisko vērtējumu ar savējo (139).
161. DLH arī apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums ir pārāk neskaidrs un nepietiekams, lai secinātu, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, un ka Vispārējā tiesa nav sniegusi pietiekamu pamatojumu.
162. Šis apgalvojums ir jānoraida. Vispārējā tiesa savā argumentācijā pamatojās uz datiem, kurus Komisija bija ņēmusi vērā, un skaidri norādīja, kāpēc šie dati paši par sevi nevar likt Komisijai izslēgt, ka DLH bija BIT Diseldorfas un Vīnes lidostās. Šajā ziņā pietiekams pamatojums ir ietverts 396.–407. punktā.
163. Visbeidzot, DLH ieskatā, Komisija pareizi konstatēja, ka DLH nebija BIT Diseldorfas un Vīnes lidostās. No vienas puses, BIT rādītāji attiecībā uz Diseldorfas un Vīnes lidostām būtiski atšķīrās no rādītājiem attiecībā uz Frankfurtes un Minhenes lidostām, jo DLH laika nišu daļa pēdējās minētajās lidostās bija ievērojami lielāka nekā pirmajās. Turklāt – pretēji Vispārējās tiesas pieņēmumiem – saskaņā ar judikatūru un Komisijas pastāvīgo praksi koncentrāciju kontroles lietās vidējais laika nišu īpatsvars 44 % vai 46 % apmērā nav pietiekams, lai pieņemtu, ka pastāv dominējošs stāvoklis. No otras puses, nav piemēroti salīdzināt datus par IATA 2019. gada vasaras sezonu ar datiem par IATA 2019./2020. gada ziemas sezonām, kā to ir izdarījusi Vispārējā tiesa, jo aviācijas nozarē vasaras un ziemas sezonas ir pilnīgi atšķirīgi periodi.
164. Pretēji tam, ko norāda Condor, šis apgalvojums nav tikai faktoloģisks, bet gan apšauba Vispārējās tiesas sniegto faktu juridisko kvalifikāciju un tādēļ ir pieņemams. Kā minēts iepriekš, uzskatu, ka šis apgalvojums ir jānoraida.
165. Vispirms – pretēji tam, ko apgalvo DLH un Komisija, – Vispārējā tiesa nav pamatojusies uz pieņēmumu, ka vidējais laika nišu īpatsvars, kas pārsniedz 40 % slieksni, liecina par dominējošu stāvokli un tātad par BIT. Pārsūdzētā sprieduma 397. punktā Vispārējā tiesa, pēc analoģijas atsaukdamās uz judikatūru par dominējošā stāvokļa novērtēšanu (140), skaidri apstiprināja, ka tirgus daļa, kas pārsniedz 40 %, ir “pirmā norāde, kas citastarp ir jāņem vērā”, nevis noteicošais elements pats par sevi BIT novērtēšanā (141). Šajā ziņā jāatgādina, ka Vispārējā tiesa nav nospriedusi, ka LH
koncernam Diseldorfas un Vīnes lidostās bija BIT. Tā vienkārši secināja, ka kritēriji, uz kuriem pamatojās Komisija, nebija pietiekami, lai to izslēgtu, un ka no tiem izdarītie secinājumi bija nekonsekventi.
166. Attiecībā uz argumentu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, salīdzinādama laika nišu daļu un pārslogotības līmeni Diseldorfas un Vīnes lidostās IATA 2019. gada vasaras sezonā, no vienas puses, un Minhenes un Frankfurtes lidostās IATA 2019./2020. gada ziemas sezonā, no otras puses, sliecos piekrist Ryanair viedoklim, ka šis salīdzinājums pats par sevi nav kļūdains, jo nišu daļas ir relatīvs rādītājs. Ciktāl Komisija neuzskatīja, ka BIT novērtēšanai vasaras sezonā bija nepieciešams lielāks nišas daļu īpatsvars nekā ziemas sezonā, šāds salīdzinājums joprojām ir derīgs.
167. Katrā ziņā ir pašsaprotams secinājums, ka Komisija, pamatodamās tikai uz apstrīdētajā lēmumā izklāstītajiem datiem, nevarēja secināt, ka LH
koncernam nebija BIT Diseldorfas un Vīnes lidostās. Tikai pakārtoti Vispārējā tiesa konstatēja, ka šāds secinājums ir arī nekonsekvents, jo kritēriji, kas ļāva Komisijai secināt, ka LH
koncernam bija BIT Frankfurtes un Minhenes lidostās, būtiski neatšķiras no kritērijiem, kas attiecas uz Diseldorfas un Vīnes lidostām (142). Ciktāl DLH apgalvo, ka šie kritēriji atšķiras, tā izvirza faktoloģisku argumentu, kas neietilpst Vispārējās tiesas kompetencē.
168. Uzskatu, ka, ņemot vērā visus izklāstītos apsvērumus, apelācijas sūdzības ceturtais pamats kopumā ir jānoraida.
E.      Apelācijas sūdzības piektais pamats
169. Ar piekto pamatu, ar kuru iebilsts pret pārsūdzētā sprieduma 467.–480. punktu, DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un aizstājusi Komisijas vērtējumu ar savu, pārbaudot strukturālās saistības, kas noteiktas saskaņā ar PR 72. punktu. DLH un Komisija arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sniegusi pretrunīgu pamatojumu.
170. Attiecīgais pasākums bija iespējams tikai ar nosacījumu, ka Vācijas Federatīvā Republika apņemas nodot laika nišas un papildu aktīvus vienai aviosabiedrībai Frankfurtes FRA lidostā un vienai aviosabiedrībai Minhenes lidostā (143). Laika nišu nodošanas procedūra bija paredzēta divos posmos (144). Pirmkārt, laika nišas bija jāpiedāvā tikai “jaunpienācējiem” – proti, pārvadātājiem bez bāzes Frankfurtes un Minhenes lidostās – ar nosacījumu, ka tie citastarp apņemas tur izveidot vismaz četru lidmašīnu bāzi. Otrkārt, ja pēc trim IATA sezonām, kas seko pēc “noteikuma par izmantotām vai zaudētām laika nišām” pilnīgas atjaunošanas, laika nišas netiek nodotas “jaunpienācējam”, tās tiek nodotas pārvadātājiem, kuriem jau ir bāze šajās divās lidostās (turpmāk tekstā – “bāzētie pārvadātāji”), to esošās bāzes paplašināšanai (145). Tādējādi LH
koncerna konkurentiem, kuriem jau bija bāze Frankfurtes un Minhenes lidostās, procedūras pirmajā posmā nebija tiesību iegūt nododamo laika nišu portfeli.
171. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa secināja, ka, izslēgdama bāzētos pārvadātājus no laika nišu nodošanas procedūras pirmā posma, Komisija nav pārbaudījusi visus būtiskos apstākļus attiecībā uz piedāvātajām saistībām, kas tiek novērtētas, ņemot vērā attiecīgo tirgu struktūru un īpašās iezīmes, tostarp saņēmēja un tā konkurentu stāvokli šajos tirgos, un tādējādi tā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā (146).
172. Pirmkārt, DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir nepamatoti iejaukusies Komisijas plašajā rīcības brīvībā apstiprināt PR 72. punktā paredzētās strukturālās saistības, ar savu vērtējumu aizstājusi Komisijas vērtējumu un nonākusi pretrunā savai judikatūrai lietā Niki Luftfahrt/Komisija (147).
173. Tāpat kā attiecībā uz citiem iepriekš izskatītajiem apstrīdētā lēmuma aspektiem, sarežģītie ekonomiskie vērtējumi, kas Komisijai ir jāveic, pārbaudot saistības, pamato tai piešķirto plašo rīcības brīvību to atbilstības un pietiekamības novērtēšanā. Tas neizbēgami ietekmē Savienības tiesas pilnvaras, kas tai piešķirtas attiecībā uz pieņemto saistību pārbaudi tiesā, kā precizēts šo secinājumu 15.–18. punktā un kā Vispārējā tiesa pati ir atgādinājusi pārsūdzētajā spriedumā (148). Tomēr šāda rīcības brīvība nav neierobežota. Proti tā neatbrīvo Komisiju no pārbaudes tiesā attiecībā uz izmantoto pierādījumu pietiekamību un no tiem izdarīto secinājumu pamatotību. Tā arī neatbrīvo Komisiju no pārbaudes attiecībā uz tās sniegtās ekonomiska rakstura informācijas interpretāciju un tādu ierobežojumu ievērošanu, kurus tā nosaka savai rīcības brīvībai, pieņemot pamatnostādnes (149). Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir pareizi precizējusi (150), ka attiecībā uz saskaņā ar PR 72. punktu uzņemtajām saistībām ir jāievēro ne tikai PR, bet arī nosacījumi, kas paredzēti paziņojumā par aizsardzības līdzekļiem, uz kuru minētajā punktā ir tieša atsauce. Tādējādi gan PR, gan paziņojumā par aizsardzības līdzekļiem ir aprakstīts un ierobežots Komisijas rīcības brīvības tvērums attiecībā uz tās saistību novērtējumu saskaņā ar iepriekš minēto punktu.
174. Pretēji DLH, Komisijas un Vācijas Federatīvās Republikas apgalvotajam, manuprāt, Vispārējā tiesa nav aizstājusi Komisijas vērtējumu un nav piedāvājusi alternatīvu saistību struktūru. Tā tikai pārbaudīja Komisijas analīzi un konstatēja, ka tā nav ņēmusi vērā visus būtiskos faktorus, kuri attiecas uz piedāvāto novērtējumu, kā tas ir īpaši prasīts Paziņojuma par aizsardzības līdzekļiem 12. punktā (151). Tā uzskatīja, ka Komisija nav pārbaudījusi, vai esošo konkurentu izslēgšana laika nišu nodošanas procedūras pirmajā posmā bija atbilstīga un nepieciešama efektīvas konkurences saglabāšanai PR 72. punkta izpratnē (152), vienlaikus izskaidrojot iemeslus, kuru dēļ šāda pārbaude šajā lietā bija nepieciešama (153). Proti, Vispārējā tiesa pauda šaubas par Komisijas vērtējumu, jo tā nebija neanalizējusi, vai bāzēto pārvadātāju izslēgšana varētu vēl vairāk sadrumstalot konkurenci šajās lidostās (154).
175. Norādīdama uz Komisijas vērtējuma trūkumiem, sniegdama skaidrus piemērus, lai ilustrētu savas šaubas, un galu galā konstatēdama, ka analīze ir acīmredzami nepilnīga un neatbilst noteikumiem, kas reglamentē Komisijas rīcības brīvības izmantošanu, Vispārējā tiesa nav pārsniegusi savas pārbaudes tvērumu attiecībā uz sarežģītu ekonomisku vērtējumu, kā tas ir aprakstīts Tiesas judikatūrā.
176. Savos rakstveida apsvērumos Komisija īsumā norāda, ka paziņojuma par aizsardzības līdzekļiem 12. punkts, proti, īpašā prasība ņemt vērā “tirgus struktūru un [..] raksturojumu, [..] tostarp pušu un citu tirgus dalībnieku stāvokli”, ir “vispārīga” norma, kas tai neuzliek pienākumu saskaņā ar šiem kritērijiem konkrēti izvērtēt katru piedāvāto saistību aspektu.
177. Komisijas argumentācija nepārliecina, it īpaši saistībā ar PR īpatnībām, kas noteikti ir jāņem vērā, novērtējot saskaņā ar šā instrumenta 72. punktu noteikto saistību atbilstīgumu un pietiekamību. Ņemot vērā šīs īpatnības, šādas saistības ir jāizstrādā tā, lai tās nodrošinātu, ka pēc atbalsta piešķiršanas saņēmējs nekļūst nozīmīgāks tirgū, nekā tas bija pirms Covid‑19 uzliesmojuma, un ka attiecīgajos tirgos tiek saglabāta efektīva konkurence, kā to pamatoti ir norādījusi Vispārējā tiesa (155). Tādēļ tirgus struktūras un raksturlielumu, tostarp saņēmēja esošo konkurentu stāvokļa, ņemšana vērā, kā noteikts paziņojuma par aizsardzības līdzekļiem 12. punktā, ir acīmredzami būtisks nosacījums PR 72. punkta izpratnē. Tas ir vēl jo acīmredzamāk tāpēc, ka atbalsts pašu kapitāla un/vai hibrīdkapitāla instrumentu veidā ļoti kropļo konkurenci, kā tas uzsvērts PR 45. punktā.
178. Šajā kontekstā tas, ka Komisija savā vērtējumā neņēma vērā bažas par konkurences turpmāku sadrumstalotību, varētu tikt uzskatīts par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ko Vispārējā tiesa bija tiesīga konstatēt (156). Tas īpaši attiecas uz situāciju, kurā pati Komisija, novērtēdama BIT esību, atzinusi, ka Frankfurtes un Minhenes lidostās LH koncerns saskārās ar vāju un sadrumstalotu konkurenci (157). Tas pats attiecas uz nozīmīguma nesamērību, kas pastāv starp saņēmēju un tā tuvākajiem konkurentiem.
179. Ņemot vērā minētos apsvērumus, uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav nedz aizstājusi Komisijas vērtējumu ar savu, nedz nonākusi pretrunā savai judikatūrai, secinādama, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, apstrīdētajā lēmumā nepārbaudot, vai no nodošanas procedūras pirmā posma bija atbilstīgi izslēgt konkurentus, kuriem jau bija bāze Frankfurtes un Minhenes lidostās.
180. Otrkārt, DLH, kuru atbalsta Komisija, apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 473., 474. un 476. punktā ietvertā argumentācija ir tiešā pretrunā Vispārējās tiesas konstatējumiem, kas ietverti attiecīgi šā paša sprieduma 452. un 463. punktā.
181. Šādas pretrunas nesaskatu.
182. Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 452. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka nododamo laika nišu skaits ļautu ienākt tirgū jaunam konkurentam, kurš lieluma ziņā būtu salīdzināms ar attiecīgajos tirgos jau esošo konkurentu, radot konkurences spiedienu, kas būtu salīdzināms ar spiedienu, kuru rada esošie konkurenti.
183. Šis secinājums nav pretrunā 473. punktam, kurā Vispārējā tiesa uzsvēra vairākkārt lielāko LH koncerna lomu
salīdzinājumā ar tā tuvākajiem konkurentiem, it īpaši attiecībā uz Minhenes un Frankfurtes lidostās bāzēto lidmašīnu skaitu. Šāda nelīdzsvarotība saglabātos pat pēc nodošanas, jo jauna konkurenta lielums būtu salīdzināms ar to konkurentu lielumu, kam jau ir bāze šajās lidostās. Nav pretrunu arī attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 474. punktu. Šā punkta pirmajā teikumā faktiski gandrīz vārds vārdā ir pārņemts 452. punkta pirmais teikums attiecībā uz jaunpienācēja lielumu, kas ir salīdzināms ar esošo konkurentu lielumu (158). Tomēr 474. punktā ir aplūkots jautājums par ietekmi, kādu uz konkurences sadrumstalotības līmeni Frankfurtes un Minhenes lidostās atstātu nodošanas procedūras pirmajā posmā to konkurentu izslēgšana, kuriem jau ir bāze šajās lidostās. Nav konstatējama nekāda pretruna ar 452. punktu, kurā ir aplūkots cits jautājums par nododamo laika nišu skaita pietiekamību.
184. Otrkārt, apgalvojums, ka pārsūdzētā sprieduma 476. punkts ir pretrunā minētā sprieduma 463. punktam, arī ir balstīts uz pārsūdzētā sprieduma selektīvu interpretāciju. Vispārējās tiesas secinājums, ka konkurenti, kuriem jau ir bāze Frankfurtes un Minhenes lidostās, varētu būt izdevīgākā situācijā konkurences spiediena palielināšanai uz DLH, jo tiem būtu mazākas izmaksas, nav pretrunā tam, ka tika noraidīts Ryanair apgalvojums, ka jaunpienācējiem noteiktā prasība izveidot bāzi bija nesamērīga, jo tā palielināja ienākšanas izmaksas. Pārsūdzētā sprieduma 463. punktā Vispārējā tiesa apstiprināja šīs prasības atbilstību pēc tam, kad bija izvērtējusi jaunpienācējiem uzliktās papildu izmaksas ienākšanai un ieguvumus, kas izrietēja no iespējas izdarīt lielāku konkurences spiedienu uz DLH. Pārbaudot, vai bija piemēroti nodošanas procedūras pirmajā posmā izslēgt esošos konkurentus, Vispārējā tiesa izvērtēja jaunpienācējiem noteiktās augstās izmaksas no cita skatpunkta, proti, no to ietekmes uz nodošanas procedūras efektivitāti (159).
185. Visbeidzot, Vācijas Federatīvā Republika ir izvirzījusi autonomu pamatu, apgalvojot, ka “plašā pieeja”, ko Vispārējā tiesa izmantojusi pārsūdzētā sprieduma 472. punktā un nākamajos punktos, un pārmērīgās prasības, kas attiecībā uz papildu strukturālajām saistībām noteiktas PR 72. punktā, būtībā ierobežo LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomu. Turklāt PR 72. punkta mērķis ir mazināt konkurences ierobežojumus atbalstam, kas jau ir atzīts par samērīgu saskaņā ar šo Līguma noteikumu. Tādējādi Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā mijiedarbību starp PR un primārajām tiesībām.
186. Šis pamats, kas rada šaubas par tā pieņemamību (160), katrā ziņā ir acīmredzami nepamatots. Vācijas Federatīvā Republika neapšauba PR 72. punkta atbilstību 107. panta 3. punkta b) apakšpunktam, ciktāl ar to attiecībā uz rekapitalizācijas pasākumiem, kas pārsniedz noteiktu robežvērtību, tiek pieprasīts veikt papildu pasākumus, kuri aizsargātu konkurenci tirgos, kur saņēmējam ir BIT, un saskaņā ar kuriem atbalstu var uzskatīt par saderīgu. Tā apstrīd vienīgi veidu, kādā Vispārējā tiesa ir veikusi šādu pasākumu pārbaudi šajā lietā. Tomēr saistības, kas uzņemtas saistībā ar pasākumiem, uz kuriem attiecas LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunkts un PR 72. punkts, nav atbrīvotas no pienācīga to piemērotības un pietiekamības novērtējuma, lai nodrošinātu šo pasākumu saderību.
187. Šajā kontekstā ir lietderīgi atgādināt, ka saskaņā ar PR 72. punktu un paziņojumu par aizsardzības līdzekļiem uzņemto saistību mērķis ir pilnībā novērst bažas, ka attiecīgais rekapitalizācijas pasākums varētu būtiski traucēt efektīvai konkurencei tirgos, kuros saņēmējam ir BIT, un kliedēt šaubas par šā pasākuma saderību ar iekšējo tirgu (161). Tāpēc Komisijas pienākums ir nodrošināt, ka uzliktās saistības tiek pietiekami efektīvi un savlaicīgi izpildītas, – pat palielinot tiesiskās aizsardzības līdzekļa pievilcību (162). Savukārt Savienības tiesai ir jāpārbauda Komisijas vērtējums iepriekš izklāstītajās robežās. Izskaidroto minēto iemeslu dēļ šajā lietā šie ierobežojumi nav pārkāpti. Tāpēc Vācijas Federatīvās Republikas izvirzītais pamats ir jānoraida.
188. Pamatojoties uz visiem izklāstītajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai noraidīt apelācijas sūdzības piekto pamatu.
F.      Apelācijas sūdzības sestais pamats
189. Ar apelācijas sūdzības sesto pamatu, ar kuru tiek iebilsts pret pārsūdzētā sprieduma 496.–502. punktu, DLH, kuru atbalsta Komisija un Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka Komisija nav pietiekami pamatojusi atlīdzības pieprasīšanu par attiecīgo laika nišu nodošanu.
190. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 296. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formas prasība, kas jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, kurš attiecas uz strīdīgā akta tiesiskumu pēc būtības. Šajā pantā prasītajam pamatojumam jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai, un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt tā pārbaudi. Šajā ziņā netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst minētā panta prasībām, jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šā tiesību akta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu attiecīgo jomu regulējošo tiesību normu kopumu (163).
191. Konkrētāk, runājot, kā tas ir šajā lietā, par lēmumu necelt iebildumus saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka šādā lēmumā, kas tiek pieņemts īsā termiņā, ir jāizklāsta vienīgi iemesli, kuru dēļ Komisija uzskata, ka tai nav nopietnu grūtību novērtēt attiecīgā atbalsta saderīgumu ar iekšējo tirgu, un ka pat īss šā lēmuma pamatojums ir jāuzskata par pietiekamu, ņemot vērā LESD 296. panta otrajā daļā paredzēto prasību norādīt pamatojumu, ja tajā tomēr skaidri un neapšaubāmi ir norādīti iemesli, kuru dēļ Komisija uzskatīja, ka tai nav šādu šaubu (164). Minētajā judikatūrā nostiprinātā prasība saglabāt līdzsvaru starp pienākumu norādīt pienācīgu pamatojumu un nepieciešamību nodrošināt efektivitāti ir būtiski svarīga tādās krīzēs kā Covid‑19, kad Komisija saskaras ar ārkārtēji lielu paziņojumu apjomu (165). Tomēr konteksts, kādā iekļaujas paziņotais atbalsta pasākums, nevar ļaut pazemināt pamatojuma standartu, kas Savienības iestādēm ir noteikts saskaņā ar LESD 296. pantu, kā tas interpretēts iepriekš minētajā judikatūrā (166).
192. Šajā lietā Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi, ka Komisijas pamatojums attiecībā uz lielāko daļu apstrīdētā lēmuma aspektu ir pietiekams, pat ja tas šķita īss (167). Tā konstatēja pamatojuma iztrūkumu tikai attiecībā uz prasību, ka laika nišu nodošana ir jāveic par atlīdzību.
193. Šāds konstatējums, manuprāt, atbilst iepriekš atgādinātajai judikatūrai un ir atbrīvots no DLH, Komisijas un Vācijas Federatīvās Republikas apgalvotajām kļūdām.
194. Pirmkārt, Vispārējā tiesa pamatoti ir vērsusi uzmanību, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīti iemesli, kuru dēļ Komisija uzskatīja, ka par attiecīgo laika nišu nodošanu ir atbilstoši prasīt atlīdzību (168). Pretēji DLH apgalvotajam Komisija un Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka šā lēmuma 71. un 74. apsvērumā, kas ietverti 2. iedaļā “Pasākuma apraksts”, ir tikai aprakstīts ierosināto saistību saturs, kā arī laika nišu piešķiršanas procedūra, bet nav sniegts pamatojums attiecībā uz atlīdzības prasības jēgu.
195. Otrkārt, Vispārējā tiesa nav ignorējusi to, ka piedāvātās saistības ietvēra ne tikai laika nišu, bet arī citu tādu aktīvu nodošanu, kas jaunpienācējam nepieciešami bāzes izveidei, un tas ir tieši minēts pārsūdzētā sprieduma 497. punktā. Tomēr tā pareizi nodalīja jautājumu par atlīdzību par laika nišu nodošanu no atlīdzības par papildu aktīviem, pievēršoties pirmajiem, kā tas skaidri izriet no iepriekš minētā 497. punkta pēdējā teikuma un 498–501. punkta.
196. Treškārt, Vispārējā tiesa pareizi pamatoja, kādēļ šajā lietā ir izšķiroši svarīgi pamatot prasību, kas paredz atlīdzības pieprasīšanu par laika nišu nodošanu. Tā uzsvēra, ka šāda prasība var samazināt ar to saistīto saistību efektivitāti (169). Pretēji tam, ko apgalvo Vācija, PR 72. punktā minētās saistības ir jāizstrādā, lai tās būtu pēc iespējas efektīvākas. Lai sasniegtu minētajā PR normā izvirzīto mērķi saglabāt efektīvu konkurenci tirgos, kuros saņēmējam ir BIT, tās jāvar efektīvi īstenot īsā laikā (170).
197. Ceturtkārt, DLH kļūdaini apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieņēmusi Condor argumentu, ka uz attiecīgo laika nišu nodošanu attiecas Regulas Nr. 95/93 8.b pants (171), lai gan tā bija skaidri pamatota ar šīs regulas 8.a panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) punktu (172). Šajā ziņā jānorāda, pirmkārt, ka nekur attiecīgajā lēmumā Komisija nav apstiprinājusi, ka laika nišu nodošana bija pamatota (kur nu vēl pareizi pamatota) ar šo pēdējo minēto tiesību normu. To vien, ka minētā lēmuma 71. un 74. punktā, izklāstot Vācijas Federatīvās Republikas piedāvāto nodošanas saistību saturu, daļēji ir pārņemts iepriekš minētā 8.a panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) punkta formulējums, nevar uzskatīt par norādi, ka Komisijai ir jāpieņem nostāja attiecībā uz (pareizu) juridisko pamatu attiecīgajai laika nišu nodošanai saskaņā ar Regulu Nr. 95/93. Otrkārt, jāatgādina, ka pretēji DLH apgalvotajam Vispārējā tiesa arī nav aplūkojusi šo jautājumu un nav piemērojusi minētās regulas 8.b pantu lietām par valsts atbalstu. Tā vienīgi uzsvēra, ka, tā kā laika nišu nodošanu pieprasa valsts iestāde, īstenojot savas pilnvaras, un tā kā Regulā Nr. 95/93 šajā ziņā ir ietverti īpaši noteikumi, kas izslēdz monetāro kompensāciju, ir ļoti svarīgi risināt jautājumu par atlīdzības prasības saderību ar minēto regulu. Tāpēc tā uzskatīja, ka arī apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā nav norādīts pamatojums.
198. Visbeidzot, attiecībā uz apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, izvērtējot prasīto pamatotības
pakāpi, pietiek konstatēt, ka pārsūdzētā sprieduma 499.–501. punktā Vispārējā tiesa nav secinājusi, ka pamatojums nebija juridiski pietiekams lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, vai sarežģītiem ekonomiskiem vērtējumiem. Tā konstatēja, ka apstrīdētajā lēmumā nav neviena pamata attiecībā uz jautājumiem, kas ir būtiski.
199. Uzskatu, ka, ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, apelācijas sūdzības sestais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
G.      Secinājumi par apelācijas sūdzību un tiesāšanās izdevumiem
200. Pamatojoties uz visiem izklāstītajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai noraidīt apelācijas sūdzību pilnībā. Tādējādi ierosinu Tiesai piespriest DLH atlīdzināt Ryanair un Condor tiesāšanās izdevumus šajā apelācijas tiesvedībā, kā arī Vācijas Federatīvajai Republikai un Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu un 140. panta 1. punktu, kuri saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 1. punktu ir piemērojami apelācijas tiesvedībā.
IV.    Secinājumi
201. Ierosinu Tiesai noraidīt apelācijas sūdzību, piespriest Deutsche Lufthansa AG atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies Ryanair DAC un Condor Flugdienst GmbH, un piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai un Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Komisijas 2020. gada 19. marta paziņojums (OV 2020, C 91 I, 1. lpp.), kas grozīts 2020. gada 3. aprīlī (OV 2020, C 112 I, 1. lpp.) un 2020. gada 8. maijā (OV 2020, C 164, 3. lpp.). Komisija 2022. gada maijā paziņoja par pakāpenisku PR atcelšanu. Lielākajai daļai tajā paredzēto instrumentu termiņš beidzās 2022. gada 30. jūnijā. Tomēr dalībvalstīm tika atļauts ieviest investīciju un maksātspējas atbalsta pasākumus attiecīgi līdz 2022. gada 31. decembrim un 2023. gada 31. decembrim. Turklāt līdz 2023. gada 30. jūnijam bija iespējams pārvērst un pārstrukturēt parāda instrumentus, piemēram, aizdevumus un garantijas, citos atbalsta veidos, piemēram, tiešās dotācijās.
3      DLH ir mātessabiedrība Lufthansa koncernam, kurā citastarp ietilpst tādas aviosabiedrības kā Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd un Edelweiss Air AG.
4      Komisijas Lēmums C(2020) 4372 final (2020. gada 25. jūnijs) par valsts atbalstu SA. 57153 (2020/N) – Vācija – Covid‑19 – Atbalsts Lufthansa. Informācija par šo lēmumu tika publicēta 2020. gada 20. novembrī (OV 2020, C 397, 2. lpp.). 2021. gada 14. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2021) 9606 final, ar kuru apstrīdētais lēmums tika grozīts (turpmāk tekstā – “grozītais lēmums”).
5      Vācijas Federatīvā Republika un Francijas Republika iestājās lietā T‑34/21 Komisijas prasījumu atbalstam.
6      T‑34/21 un T‑87/21 (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), EU:T:2023:248.
7      Skat. pārsūdzēto spriedumu, 504. un 505. punkts.
8      LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunkts ļauj Komisijai apstiprināt atbalstu, kas novērš nopietnus traucējumus kādas dalībvalsts tautsaimniecībā.
9      LESD 107. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka Komisijai de jure jāatzīst, ka “atbalsts, ko sniedz, lai novērstu kaitējumu, ko nodarījušas dabas katastrofas vai ārkārtēji notikumi”, ir saderīgs ar iekšējo tirgu.
10      Tāpat kā 2008. gada finanšu krīzes gadījumā, skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā Kotnik u.c. (C‑526/14, EU:C:2016:102, 56. punkts) un spriedumu, 2003. gada 30. septembris, Freistaat Sachsen u.c./Komisija (C‑57/00 P un C‑61/00 P, EU:C:2003:510, 97. un 98. punkts).
11      Skat. PR 10. punktu.
12      Proti, Komisijai pēc pārskatīšanas un apspriešanās ir rīcības brīvība jebkurā laikā grozīt, mainīt (vai pat atcelt) savas pamatnostādnes un noteikt to izpildes termiņu. Komisijai būtībā ir pienākums regulāri pārbaudīt savas pamatnostādnes, lai ņemtu vērā visas būtiskās izmaiņas, uz kurām šie akti vēl neattiecas, skat. spriedumu, 2016. gada 8. marts, Grieķija/Komisija (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 71. punkts).
13      OV 2020, C 164, 3. lpp.
14      Skat. PR 72. punktu. Šīs saistības bija jāpiemēro atbilstīgi normām, kas noteiktas Komisijas paziņojumā par pieņemamiem aizsardzības līdzekļiem saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 802/2004 (OV 2008, C 267, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par aizsardzības līdzekļiem”).
15      Skat.  citastarp spriedumu, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c. (C‑526/14, EU:C:2016:570, 38. un 39. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums Kotnik”).
16      Skat. citastarp spriedumus, 2008. gada 11. septembris, Vācija u.c./Kronofrance (C‑75/05 P un C‑80/05 P, EU:C:2008:482, 65. punkts) un 2010. gada 2. decembris, Holland Malt/Komisija (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
17      Skat. spriedumu, 2016. gada 8. marts, Grieķija/Komisija (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 71. punkts).
18      Skat. spriedumu, 2024. gada 7. novembris, Ryanair/Komisija (C‑588/22 P, EU:C:2024:935, 58. punkts un tajā minētā judikatūra; turpmāk tekstā – “spriedums Finnair II”).
19      Skat. sprieduma Kotnik 41. punktu un spriedumu, 2023. gada 31. janvāris, Komisija/Braesch u.c. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 93. punkts).
20      Skat. sprieduma Kotnik 43. punktu.
21      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 31. janvāris, Komisija/Braesch u.c. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 92. un 95. punkts).
22      Šajā nozīmē skat. sprieduma Kotnik 44. punktu.
23      Skat. sprieduma Finnair II 59. punktu.
24      Skat. pēc analoģijas sprieduma Kotnik 43. punktu.
25      Skat. citastarp sprieduma Kotnik 37. punktu
26      Saskaņā ar labi zināmo formulējumu 1985. gada 11. jūlija spriedumā Remia u.c./Komisija (42/84, EU:C:1985:327, 34. punkts), ko Vispārējā tiesa ir izstrādājusi saistībā ar Savienības konkurences tiesībām un eksportējusi citastarp valsts atbalsta jomā. Skat. spriedumus, 2002. gada 26. septembris, Spānija/Komisija (C‑351/98, EU:C:2002:530, 74. punkts) un, 2024. gada 4. oktobris, E. Breuninger/Komisija (C‑124/23 P, EU:C:2024:860, 30. punkts).
27      Skat. spriedumu, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, 14. punkts).
28      Skat. spriedumu, 2010. gada 2. septembris, Komisija/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64. punkts).
29      Skat. spriedumu, 2005. gada 15. februāris, Komisija/Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, 39. punkts) koncentrāciju jomā, bet valsts atbalsta jomā – spriedumus, 2010. gada 2. septembris, Komisija/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64. punkts) un, 2018. gada 20. septembris, Spānija/Komisija (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, 104. punkts).
30      Skat., piemēram, PR 62. un 68. punktu.
31      “Ķeksīša ielikšana atbilstošajā rūtiņā” un “visaptveroša novērtējuma” piemērošana PR ir frāzes, ko atšķirības skaidrošanai izmantoja pati Komisija tiesas sēdē.
32      Skat. šo secinājumu 12. un 13. punktu.
33      Šī definīcija attiecas uz dalībvalstu rekapitalizācijas shēmām un individuāliem rekapitalizācijas pasākumiem, ko saskaņā ar PR veic nefinanšu uzņēmumiem, uz kuriem neattiecas minētā instrumenta 3.1. iedaļa, skat. PR 46. punktu.
34      Proti, DLH finanšu direktora 2020. gada 19. marta paziņojums (turpmāk tekstā – “2020. gada marta paziņojums”), Oxera izstrādātais 2021. gada 21. janvāra ziņojums “Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH” (turpmāk tekstā – “Oxera 1. ziņojums”) un Moody’s 2020. gada 17. marta ziņojums “Rating Action: Moody’s downgrades Lufthansa to Ba1, ratings placed on review for downgrade” (turpmāk tekstā – “Moody’s ziņojums”).
35      Vispārējā tiesa atsaucas uz divām 2020. gada 1. aprīļa un 2020. gada 3. aprīļa vēstulēm, ko Ryanair nosūtīja attiecīgi Vācijas valdībai un Komisijai.
36      Apstrīdētā lēmuma 100. apsvēruma otrais teikums attiecas uz horizontālo pasākumu pieejamību DLH Vācijas Federatīvajā Republikā.
37      Vai nu saņem finansējumu tirgos ar pieņemamiem noteikumiem, vai arī izmanto attiecīgajā dalībvalstī esošos horizontālos likviditātes pasākumus, vai arī apvieno abus.
38      PR 54. punktā noteikts: “Lai nodrošinātu atbalsta samērīgumu, Covid‑19 rekapitalizācijas pasākuma summa nedrīkst pārsniegt minimumu, kas nepieciešams, lai nodrošinātu atbalsta saņēmēja dzīvotspēju, un tā nedrīkst pārsniegt atbalsta saņēmēja kapitāla struktūras atjaunošanai vajadzīgo tādā līmenī, kāds tas bija pirms Covid‑19 uzliesmojuma, t. i., stāvokli 2019. gada 31. decembrī.”
39      Šķiet, ka nedz DLH, nedz Komisija neapšauba Vispārējās tiesas sniegto PR 49. punkta c) apakšpunkta mērķa interpretāciju (vai katrā ziņā nepamato šādu apgalvojumu).
40      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2022. gada 22. jūnijs, Ryanair/Komisija (Finnair II; Covid19) (T‑657/20, EU:T:2022:390, 53. un 54. punkts; turpmāk tekstā – “Vispārējās tiesas spriedums Finnair II”). Ar spriedumu Finnair II noraidīja par šo spriedumu iesniegto apelācijas sūdzību.
41      Saskaņā ar PR 19. punktu dalībvalstīm ir jāpierāda, ka valsts atbalsta pasākumi, kas Komisijai paziņoti saskaņā ar šo paziņojumu, ir vajadzīgi, atbilstīgi un samērīgi, lai novērstu nopietnus traucējumus attiecīgās dalībvalsts tautsaimniecībā.
42      Jānorāda, ka Condor Vispārējā tiesā apstrīdēja DLH novērtējumu par finansējuma iegūšanas iespējām tirgos un savas prasības pamatā apgalvoja, ka ir veikta “nepietiekama un nepilnīga atbalsta samērīguma analīze”. Pārstrukturējot Ryanair un Condor prasības pamatus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 71. punktā izmantoja PR struktūru, proti, nošķīra DLH atbilstības analīzi saskaņā ar 49. punkta c) apakšpunktu (minētā sprieduma 112.–138. punkts) no atbalsta summas analīzes saskaņā ar 54. punktu (tā paša sprieduma 150.–217. punkts).
43      Tas pats attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 186.–189. punktu, uz kuriem atsaucas Komisija. Šajos punktos Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kā atskaites punktu izmantojot BBB kredītreitingu, jo netika apšaubīts, ka šāds kredītreitings būtu ļāvis rast finansējumu ar pieņemamiem nosacījumiem. Pretēji tam, ko Komisija, šķiet, netieši norāda, tā nav pievērsusies pārsūdzētā sprieduma 125.–132. punktā aplūkotajam jautājumam par to, vai DHL, ņemot vērā garantijas, kuras tā varēja sniegt, varēja tirgos rast finansējumu ar pieņemamiem nosacījumiem vismaz ievērojamai tās vajadzību daļai.
44      T‑628/20, EU:T:2021:285.
45      Norādu, ka līdzīga argumentācija atrodama pārsūdzētā sprieduma 146. un 147. punktā, kur Vispārējā tiesa noraidīja pamatu, kas izrietēja no PR 53. punkta pārkāpuma, un pamatojās uz to pašu judikatūru, kas minēta 49. punktā spriedumā, 2021. gada 19. maijs, Ryanair/Komisija (Spānija; Covid19) (T‑628/20, EU:T:2021:285).
46      Skat. 49. punktu spriedumā, 2021. gada 19. maijs, Ryanair/Komisija (Spānija; Covid 19) (T‑628/20, EU:T:2021:285).
47      DLH atsaucas uz Vispārējās tiesas sprieduma Finnair II 53. punktu, apgalvojot, ka šajā punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Finnair ir tiesības saņemt rekapitalizācijas atbalstu, jo tai nav izdevies tirgos rast finansējumu, kas tai būtu ļāvis segt visas likviditātes vajadzības.
48      Finnair mēģināja iegūt finansējumu kredītu tirgos; tai bija izdevies atrast iespēju aizņemties, un tā apspriedās par savu neapgrūtināto lidmašīnu pārdošanu un atpakaļnomu, lai iegūtu papildu līdzekļus (Vispārējās tiesas sprieduma Finnair II 50. punkts). Neraugoties uz šiem pasākumiem, bija gaidāms, ka tās pašu līdzekļi ievērojami samazināsies, salīdzinot ar situāciju pirms Covid‑‑19 pandēmijas (Vispārējās tiesas sprieduma Finnair II 51. punkts).
49      Skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, Komisija/Tempus Energy un Tempus Energy Technology (C‑57/19 P, EU:C:2021:663; turpmāk tekstā – “spriedums Tempus”).
50      Saskaņā ar Tiesas judikatūru sākotnējās izskatīšanas procedūras beigās pieņemta lēmuma necelt iebildumus tiesiskums ir atkarīgs no tā, vai Komisijai, izskatot tās rīcībā esošo informāciju un pierādījumus, objektīvi vajadzēja rasties šaubām par paziņotā pasākuma saderību ar kopējo tirgu, ņemot vērā, ka šādu šaubu gadījumā ir jāsāk oficiālā izmeklēšanas procedūra. Skat. sprieduma Tempus 38. punktu.
51      Skat. sprieduma Tempus 42. un 43. punktu, kā arī tajos minēto judikatūru.
52      Skat. sprieduma Tempus 45. punktu un tajā minēto judikatūru.
53      Skat. šo secinājumu 34. zemsvītras piezīmi.
54      Komisija neapstrīd, ka tā zināja par šādu paziņojumu.
55      Skat. pārsūdzētā sprieduma 124. punktu.
56      Līdzīgi arī DLH argumenti, kuru mērķis ir kritizēt 2020. gada marta paziņojumā ietverto datu izmantošanu kā pamatu DLH rīcībā esošo garantiju piesardzīgam aprēķinam, ņemot vērā tirgus vides kontekstu pandēmijas laikā, nav tādi, kas mazinātu šo datu derīgumu.
57      Skat. pārsūdzētā sprieduma 134. punktu. Jānorāda, ka, pēc Vispārējās tiesas domām, tieši 2020. gada marta paziņojumā ietvertajai informācijai vajadzēja mudināt Komisiju izvērtēt DLH iespēju vismaz daļēji finansēt savas vajadzības, piedāvājot tirgos kā garantijas savas lidmašīnas. Oxera 1. ziņojums un Moody’s ziņojums bija paredzēti tikai šajā paziņojumā ietverto datu pamatošanai.
58      Skat. pārsūdzētā sprieduma 132. punkta otro teikumu. Šajā ziņā jānorāda, ka angļu valodas vārds “evidence” ir franču valodas versijā izmantotā vārda “éléments” tulkojums – manuprāt, tulkojums ir nepareizs. Frāze “visi atbilstošie elementi” norāda uz dažādiem elementiem novērtējumā, kas Komisijai bija jāveic, nevis uz pierādījumiem, uz kuriem tai būtu bijis jāpamatojas.
59      Skat. spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Komisija/Īrija u.c. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, 247. punkts un tajā minētā judikatūra).
60      Skat. pārsūdzētā sprieduma 123. un 125. punktu.
61      Skat. pārsūdzētā sprieduma 125. un 132. punktu.
62      DLH atsaucas uz 2020. gada 8. jūnija atbildi uz Komisijas 2020. gada 19. maijā uzdotajiem jautājumiem (turpmāk tekstā – “2020. gada 8. jūnija atbilde”). Tā atsaucas arī uz diviem minētās atbildes A.2. pielikumā pievienotajiem pierādījumiem, proti, Deutsche Bank prezentāciju par DLH pieejamo finansēšanas iespēju trūkumu un neveiksmīgu mēģinājumu piesaistīt līdzekļus, izmantojot vekseli. Šie pierādījumi, tās ieskatā, apstiprināja, ka tā saskārās ar grūtībām, meklējot finansējumu pandēmijas laikā, kad tā vēl nebija saņēmusi valsts atbalstu.
63      DLH apgalvojums, ka Komisija ir “pārbaudījusi, ka lidmašīnas kā garantija būtu ļāvušas saņemt tikai ļoti ierobežotu finansējuma summu, jo īpaši tāpēc, ka lidmašīnu finansēšanas darījumi pilnībā apstājās, jo pēc Covid‑19 uzliesmojuma DLH potenciālie aizdevēji, šķiet, bija pilnībā apturējuši savu uzņēmējdarbību”, nav nekādi pamatots vai vismaz nav pietiekami pamatots.
64      No 2020. gada 8. jūnija atbildes izriet, ka Komisija citastarp bija lūgusi DLH paskaidrot, kāpēc tā kopš Covid‑19 pandēmijas uzliesmojuma nav varējusi rast tirgos finansējumu ar pieņemamiem nosacījumiem, un pamatot savus argumentus ar pierādījumiem. DLH atbilde uz šo jautājumu bija vērsta uz DLH kopējām finansējuma vajadzībām 9 miljardu EUR apmērā un neiespējamību piesaistīt visu šādu summu parāda kapitāla tirgos. Turklāt DLH sniegtie pierādījumi galvenokārt attiecās uz nenodrošinātu finansējumu.
65      Skat. šo secinājumu 58. zemsvītras piezīmi.
66      Skat. pārsūdzētā sprieduma 132. punktu.
67      Skat. pārsūdzētā sprieduma 124. punktu. Komisijas izvirzītie argumenti pret Vispārējās instances tiesas apgalvojumu, ka ir svarīgi novērtēt, vai finansējumu ir iespējams saņemt, izmantojot garantiju, aprobežojas ar vispārīgiem apgalvojumiem, ar kuriem nevar apšaubīt šā apgalvojuma pamatotību. Šajā ziņā norādīšu, ka PR 49. punkta c) apakšpunktā nav nošķirts finansējums, ko iegūst, izmantojot garantiju, no finansējuma kapitāla veidā. Komisija pati atzīst, ka “parāda un pašu kapitāla instrumentu atbilstoša kombinācija var efektīvi nodrošināt uzņēmumam nepieciešamo vispārējo atbalstu”. Protams, tā uzreiz precizē, ka “nekādā ziņā nav skaidrs, vai “parāda” komponents (un a fortiori garantētais parāda finansējums) varētu vai tam bieži vien vajadzētu veidot ievērojamu šā kopējā finansējuma daļu” (skat. Komisijas atbildes 26. punktu). Tomēr, kā uzskata Vispārējā tiesa, tieši šāda pārbaude Komisijai bija jāveic, bet tā to neizdarīja.
68      Skat. arī pārsūdzētā sprieduma 77. un 117. punktu.
69      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2024. gada 28. novembris, Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics un Jushi Egypt for Fiberglass Industry/Komisija (C‑269/23 P un C‑272/23 P, EU:C:2024:984, 126. punkts un tajā minētā judikatūra).
70      Šajā ziņā norādu, ka Tiesa, protams, ir precizējusi, ka acīmredzamu kļūdu var konstatēt ar pierādījumiem, kas atspēko Komisijas lēmumā veiktā faktu vērtējuma ticamību, bet tā nekādā veidā nav sašaurinājusi plašo jēdzienu “acīmredzama kļūda vērtējumā”, attiecinādama to tikai uz šo vienīgo gadījumu. Skat. spriedumu, 2020. gada 7. maijs, BTB Holding Investments un Duferco Participations Holding/Komisija (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 72. punkts).
71      Protams, tādu faktu identificēšana, kas ir būtiski ekonomiskam vērtējumam, pati par sevi var nozīmēt rīcības brīvības īstenošanu, kā to uzsver Komisija. Tomēr, tikai pārbaudījusi šo būtiskumu, Vispārēja tiesa var veikt Komisijas vērtējumu pamatotības nozīmīgu kontroli. Tāpēc saskaņā ar šo secinājumu 15.–17. punktā minēto judikatūru ES tiesām ir pienākums pārbaudīt šo faktu būtiskumu un vispusību.
72      Skat. citastarp sprieduma Tempus 41. punktu.
73      Skat. apstrīdētā lēmuma 6. apsvērumu un 6. piezīmi.
74      DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesā iesniegtie rakstveida apsvērumi ir interpretēti kļūdaini, savukārt Komisija un Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ir pārkāptas to tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu.
75      DLH apgalvo, ka gan pati DLH, gan Komisija ir apstrīdējušas informāciju, uz kuru ir pamatojusies Vispārējā tiesa, savukārt Komisija un Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka tām neesot bijusi iespēja šo informāciju komentēt.
76      Saskaņā ar Tiesas judikatūru no Tiesas Reglamenta 172._174., 176. un 178. panta, tos aplūkojot kopā, izriet, ka atbildes rakstā nevar tikt lūgts atcelt Tiesas spriedumu, balstoties uz atšķirīgiem un autonomiem pamatiem attiecībā pret tiem, kas ir izvirzīti apelācijas sūdzībā, jo tādi pamati var tikt izvirzīti tikai pretapelācijas sūdzībā (skat. spriedumus, 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 20. punkts) un, 2020. gada 3. septembris, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland u.c./Komisija (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, 47. punkts)).
77      Tāpēc nav būtisks spriedums, 2009. gada 2. decembris, Komisija/Īrija u.c. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 56. punkts), uz kuru atsaucas Komisija.
78      Visi šie dati bija ietverti Ryanair rakstveida apsvērumu pielikumos un veidoja daļu no Vispārējās tiesas lietas materiāliem.
79      Lai gan – kā norādīja Komisija – Ryanair rakstveida apsvērumos, kas tika iesniegti Vispārējā tiesā, nebija konkrētas atsauces uz Oxera 1. ziņojuma daļu, kas minēta pārsūdzētā sprieduma 119. punktā.
80      Atlīdzības palielinājums var izpausties kā valstij piešķirtas papildu akcijas vai kā citi mehānismi, un tam ir jāatbilst vismaz 10 % no valstij paredzētās atlīdzības palielinājuma četrus gadus pēc pašu kapitāla iepludināšanas, ja valsts nav pārdevusi vismaz 40 % no savas līdzdalības, kas tika iegūta, veicot šādu iepludināšanu, un sešus gadus pēc pašu kapitāla iepludināšanas, ja valsts nav pilnībā pārdevusi savu pašu kapitāla līdzdalību.
81      PR 60. punktā minētā MAC atbilst akciju vidējai cenai 15 dienu laikā pirms kapitāla iepludināšanas pieprasījuma. DLH gadījumā šī cena bija 9,12 EUR par akciju. Attiecīgais pasākums paredzēja cenu 2,56 EUR par akciju.
82      Faktori ir šādi: i) liela atlaide, ar kādu Vācijas Federatīvā Republika bija iegādājusies DLH akcijas; ii) tas, ka valsts līdzdalība DLH
pamatkapitālā bija nevēlama saņēmējai; iii) tas, ka procentu likmes LBB I un LBB II palielinājās; iv) laika gaitā rastos lielākas iespējas pārvērst LBB II daļu pašu kapitālā, tādējādi tas izraisītu esošās līdzdalības vājināšanos par labu valstij, un v) rīcības saistības, it īpaši aizliegums izmaksāt dividendes, kas būtu spēkā līdz brīdim, kamēr atbalsts netiktu pilnībā atlīdzināts.
83      Skat. pārsūdzētā sprieduma 263. punktu.
84      Kā atzinusi DLH, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 73.–78. punktā pareizi ir atgādinājusi par pastāvīgo judikatūru attiecībā uz Komisijai piešķirto plašo rīcības brīvību sarežģītu ekonomisku vērtējumu veikšanā un tādējādi arī par to, ka Savienības tiesas var ierobežotā apjomā veikt pārbaudes attiecībā uz šiem vērtējumiem.
85      Skat. spriedumu, 1983. gada 17. novembris, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts) un, 2025. gada 10. jūlijs, Sánchez Romero Carvajal Jabugo (C‑322/24, EU:C:2025:556, 35. punkts).
86      Skat. spriedumus, 1982. gada 6. oktobris, Cilfit u.c. (C‑283/81, EU:C:1982:335, 20. punkts) un, 2024. gada 3. septembris, Illumina un Grail/Komisija (C‑611/22 P un C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 127. punkts).
87      Skat. spriedumus, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 50. punkts) un, 2025. gada 8. maijs, KG un WA (C‑236/24, EU:C:2025:321, 21. punkts).
88      Skat. spriedumu, 2023. gada 12. oktobris, Est Wind Power (C‑11/22, EU:C:2023:765, 46. punkts).
89      Skat. šo secinājumu 21. punktu.
90      Spriedumā Finnair II Tiesa konstatēja, ka “Vispārējā tiesa ir pareizi piemērojusi judikatūru, pārbaudot, vai Komisija bija tiesīga konstatēt, ka pastāv īpaši ārkārtēji apstākļi [..], kas konkrētā gadījumā dotu tai tiesības atļaut LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktā minēto atbalsta pasākumu, pat ja šis pasākums neatbilst visām pagaidu regulējuma prasībām”. Šajā lietā netika veikts šāds novērtējums.
91      Norādu, ka attiecībā uz PR nepiemērošanu Vācijas Federatīvā Republika nav atsaukusies uz ārkārtējiem apstākļiem.
92      Skat. pārsūdzētā sprieduma 256. punktu.
93      Pakārtoti norādīšu, ka apstrīdētais lēmums nav balstīts uz šādu īpašu pamatojumu. Katrā ziņā saskaņā ar PR uzskatāms, ka progresivitātes mehānisms ir piemērojams pat situācijās, kad kapitāla iepludināšanas rezultātā valsts līdzdalība saņēmējā pārsniedz Vācijas Federatīvās Republikas iegūto līmeni šajā lietā (sk. piemēru PR 49. zemsvītras piezīmē).
94      Skat. arī pārsūdzētā sprieduma 267. punktu.
95      Skat. PR 45. punktu.
96      Skat. šo secinājumu 106. punktu.
97      Kā minēts, PR 61. punkts noteic prasību par atlīdzības palielinājumu valstij, lai stimulētu saņēmēju atpirkt valsts kapitāla ieguldījumus. PR 62. punktā ir noteikts, ka “alternatīv[i] mehānism[i]” nodrošina “līdzīgu rezultātu”, – pretēji DLH apgalvotajam tas nozīmē, ka atkāpei no 61. punkta katrā ziņā ir jānodrošina tāda pati ietekme, lai laika gaitā valsts līdzdalība kļūtu arvien apgrūtinošāka.
98      Saskaņā ar PR 55. punktu dalībvalstīm “ir jāievieš mehānisms, ar ko rada pakāpeniskus stimulus atmaksāšanai”, un PR 58. punktā ir noteikts, ka “rekapitalizācijas pasākumos jāietver atbilstoši stimuli uzņēmumiem atmaksāt rekapitalizāciju un meklēt alternatīvu kapitālu, kad tirgus apstākļi to ļauj, pieprasot pietiekami augstu atlīdzību par rekapitalizāciju”. Šīs normas, manuprāt, ietver skaidru atsauci uz stimuliem, kam vajadzētu darboties ex post. PR 59. punkts ir tikai 62. punkta pārfrāze.
99      Skat. spriedumus, 2014. gada 1. oktobris, Padome/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, 16. punkts) un, 2020. gada 9. decembris, Groupe Canal +/Komisija (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, 68. punkts).
100      Skat. spriedumus, 2008. gada 18. decembris, Les Éditions Albert René/OHIM (C‑16/06 P, EU:C:2008:739, 80. punkts) un, 2024. gada 4. oktobris, García Fernández u.c./Komisija un SRB (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, 211. punkts).
101      Šajā ziņā skat. spriedumus, 2020. gada 25. jūnijs, SatCen/KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:492, 105. punkts) un, 2025. gada 3. jūlijs, Glonatech/REA (C‑114/24 P, EU:C:2025:520, 108. punkts).
102      DLH, kuru atbalsta Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka progresivitātes mehānisms, kas paredzēts PR 61. punktā, būtu nesaderīgs ar Vācijas Akciju sabiedrību likumu un ES sekundārajiem tiesību aktiem attiecībā uz Vācijas valsts līdzdalību pamatkapitālā. Šie iespējamie juridiskie ierobežojumi netika izvirzīti Vispārējā tiesā, un tādējādi tie ir uzskatāmi par jauniem faktiskiem apgalvojumiem, kas šajā tiesvedības stadijā nav pieņemami. Turklāt DLH un Vācijas Federatīvā Republika tikai atsaucas uz iespējamām neatbilstībām, nepamatojot ne to, kā un kāpēc tās būtu pretrunā progresivitātes mehānismam.
103      PR 68. punktā ir ietvertas līdzīgas normas tām, kas minētas šā instrumenta 61. un 62. punktā attiecībā uz hibrīdkapitāla instrumentiem pēc to konversijas pašu kapitālā.
104      Arī Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 265. punktā ir pamatojusies uz tiem pašiem iemesliem, kas izklāstīti minētā sprieduma 252.–257. punktā saistībā ar līdzdalību pamatkapitālā.
105      PR 70. punktā noteikts: “Tā kā hibrīdinstrumentu būtība ievērojami atšķiras, Komisija nesniedz norādes par visiem instrumentu veidiem. Hibrīdinstrumentu gadījumā vienmēr ievēro iepriekš minētos principus, proti, atlīdzība atspoguļo konkrēto instrumentu risku.”
106      LBB II‑A konversija būtu bijusi iespējama vienīgi
tad, ja tiktu piedāvāta pārņemšana vai kontroles iegūšana (apstrīdētā lēmuma 2.10.1.3.1. iedaļa).
107      Atkarībā no izraisītājnotikuma (10 %, ja konversijas tiesības tiek izmantotas, lai aizsargātu valsti no līdzdalības samazināšanās, un 5,25 %, ja konversijas tiesību izmantošana tiek sākta maksājuma neveikšanas dēļ, apstrīdētā lēmuma 2.10.1.3.2. iedaļa).
108      Vispārējā tiesa norādīja, ka LBB II‑A paredzētajai cenai nebija nekādas saiknes ar PR 67. punktā prasīto metodiku un ka – atšķirībā no LBB II‑B cenas – TERP
nesakrīt ar akciju faktisko tirgus cenu konversijas laikā.
109      Skat. pārsūdzētā sprieduma 277.–279. punktu.
110      Skat. pārsūdzētā sprieduma 283. punktu.
111      Norādu
en passant, ka apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā lietotā terminoloģija šķiet grūti savienojama ar “zaļās gaismas” došanu alternatīvas atlīdzības metodikas izmantošanai saskaņā ar PR 59. punktu.
112      Vismaz rakstveida procedūras laikā.
113      Šis secinājums Tiesā netika apšaubīts.
114      Kā uzskatīja un pareizi norādīja DLH, ja ir izveidots derīgs alternatīvs mehānisms, Komisijai nav jāpierāda, ka pastāv ārkārtēji apstākļi, kas pamatotu PR atcelšanu un atgriešanos pie tieša novērtējuma saskaņā ar Līgumu.
115      Šajā ziņā norādu, ka Vācijas Federatīvā Republika ir apņēmusies lūgt Komisijas atļauju gadījumā, ja konversijas cena būtu augstāka nekā cena, kas tiktu iegūta, izmantojot TERP metodiku konversijas laikā, atskaitot 5 %, – tas liecina, ka TERP aprēķins patiešām bija iespējams.
116      It īpaši tad, ja Komisija ir atzinusi iespējamo neatbilstību piemērojamiem noteikumiem, kā tas ir darīts apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā. Norādu, ka šī lieta atšķiras no lietas, kurā tika pasludināts 2023. gada 28. septembra spriedums Ryanair/Komisija (C‑320/21 P, EU:C:2023:712, 63. un 64. punkts) un kurā Tiesa nosprieda, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīdama, ka Komisija varēja pamatojoties uz to, ka Zviedrijas iestādes bija apņēmušās iesniegt detalizētu aprēķina metodi, kas tiks izmantota, lai ex post aprēķinātu saņēmēja zaudējumus. Minētajā lietā Vispārējā tiesa secināja, ka Komisijas lēmumā bija ietverts pietiekami precīzs minētā kaitējuma aprēķināšanas metodes izklāsts saskaņā ar LESD 107. panta 2. punkta b) apakšpunktu, kā to interpretējusi Vispārējā tiesa, un tādējādi noraidīja Ryanair apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu izvērtēt attiecīgā pasākuma saderību ar iekšējo tirgu.
117      Skat. arī apstrīdētā lēmuma 36. un 40. zemsvītras piezīmi.
118      Skat. pārsūdzētā sprieduma 284. punktu.
119      Deviņas koordinētas lidostas (t. i., lidostas ar augstu pārslogotības līmeni, skat. apstrīdētā lēmuma 181. apsvērumu), proti, Berlīnes Tēgeles, Briseles, Diseldorfas, Frankfurtes, Hamburgas, Minhenes, Palmas de Maļorkas, Štutgartes un Vīnes lidostas, kā arī grozītajā lēmumā – Hannoveres lidosta.
120      Skat. apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumu. Vispārējā tiesa atgādināja, ka Komisija ņēma vērā arī to lidmašīnu skaitu, kuru bāze bija dažās attiecīgajās lidostās, ko izmantoja minētais
koncerns un tā konkurenti (skat. pārsūdzētā sprieduma 373. punktu).
121      Skat. 376.–382. punktu.
122      Pārsūdzētā sprieduma 368. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka BTI jēdziens PR 72. punkta izpratnē ir jāuzskata par būtībā līdzvērtīgu konkurences tiesībās lietotajam dominējoša stāvokļa jēdzienam. 383. un 384. punktā tā pēc analoģijas ir pamatojusies uz judikatūru par dominējošā stāvokļa novērtēšanu.
123      Pārsūdzētā sprieduma 386. punkts.
124      Pārsūdzētā sprieduma 378.–382. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka apstrīdētajā lēmumā piemērotie kritēriji galvenokārt attiecas uz lidostu kapacitāti un ka, definējot konkrētos tirgus kā pasažieru gaisa pārvadājumu pakalpojumu tirgus, Komisija nevarēja neņemt vērā faktorus, kas tieši attiecas uz šo pakalpojumu sniegšanu, proti, lidojumu biežumu un piedāvāto sēdvietu skaitu.
125      Šo secinājumu 17. punkts.
126      Šo secinājumu 89. punkts.
127      Skat. pārsūdzētā sprieduma 379. punktu in fine.
128      Skat. pārsūdzētā sprieduma 394. punktu.
129      Skat. pārsūdzētā sprieduma 380. punktu. Skat. arī minētā sprieduma 392. un 393. punktu.
130      Padomes Regula (EEK) (1993. gada 18. janvāris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz laika nišu piešķiršanu Kopienas lidostās (OV 1993, L 14, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 894/2002 (2002. gada 27. maijs), Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1554/2003 (2003. gada 22. jūlijs), Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 793/2004 (2004. gada 21. aprīlis), Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 545/2009 (2009. gada 18. jūnijs) un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2020/459 (2020. gada 30. marts).
131      Skat. Regulas Nr. 95/93 2. panta a) punktu.
132      Regulas Nr. 95/93 10. panta 2. punkts. Komisijas izvirzītajam argumentam, ka šim faktoram ir maza nozīme attiecībā uz pārslogotu lidostu, kurā varētu uzskatīt, ka DLH ir tirgus vara, nepieciešams faktu izvērtējums, kas ir vienīgi Vispārējās tiesas ziņā.
133      Skat. spriedumus, 2021. gada 20. oktobris, Polskie Linie Lotnicze “LOT”/Komisija (T‑240/18, EU:T:2021:723, 57. punkts) un, 2021. gada 20. oktobris, Polskie Linie Lotnicze “LOT”/Komisija (T‑296/18, EU:T:2021:724, 80. punkts), uz kuriem atsaucas DLH un Komisija.
134      Skat. pārsūdzētā sprieduma 319. punktu, kurā Vispārējā tiesa minēja spriedumus, 2021. gada 20. oktobris, Polskie Linie Lotnicze “LOT”/Komisija (T‑240/18, EU:T:2021:723, 57. punkts) un 2021. gada 20. oktobris, Polskie Linie Lotnicze “LOT”/Komisija (T‑296/18, EU:T:2021:724, 80. punkts). Vispārējās tiesas norādītā paralēle pamatojās uz to, ka DLH ieguldītais kapitāls netiek izmantots konkrētos maršrutos un to var izmantot, lai nodrošinātu jebkādu O&D maršrutu no lidostas.
135      Diseldorfas lidostai 40–50 % (no 50–60 % līdz 55–65 % sastrēgumstundās) un Vīnes lidostai – 35–45 % (50–60 % sastrēgumstundās). Skaitļi attiecās uz IATA 2019. gada vasaras sezonu (pārsūdzētā sprieduma 397. punkts).
136      Skat. pārsūdzētā sprieduma 396.–401. punktu attiecībā uz Diseldorfas lidostu un 403.–407. punktu attiecībā uz Vīnes lidostu.
137      Vispārējā tiesa secināja, ka apstrīdētajā lēmumā norādītie dati par Diseldorfas un Vīnes lidostām būtībā ir salīdzināmi ar tiem datiem – un pat tos pārsniedz –, kas IATA 2019./2020. gada ziemas sezonā raksturo konkurences stāvokli Frankfurtes un Minhenes lidostās, par kurām Komisija secināja, ka LH
koncernam bija BTI (skat. pārsūdzētā sprieduma 402. un 409. punktu).
138      Skat. pārsūdzētā sprieduma 411. punktu.
139      Skat. pārsūdzētā sprieduma 394. punktu.
140      Skat. spriedumus, 1991. gada 3. jūlijs, AKZO/Komisija (C‑62/86, EU:C:1991:286, 60. punkts) un, 1978. gada 14. februāris, United Brands un United Brands Continentaal/Komisija (27/76 P, EU:C:1978:22, 107.–113. punkts).
141      Tādējādi DLH atsauces uz judikatūru un lēmumu pieņemšanas praksi dominējošā stāvokļa jomā ir jānoraida kā nebūtiskas.
142      Skat. pārsūdzētā sprieduma 401., 402., 408. un 409. punktu.
143      Apstrīdētā lēmuma 70. apsvērums.
144      Apstrīdētā lēmuma 231. apsvērums.
145      Apstrīdētā lēmuma 72. un 231. apsvērums.
146      Pārsūdzētā sprieduma 479. punkts. Vispārējā tiesa noteica piecus iemeslus, kāpēc Komisijas analīze uzskatāma par nepilnīgu, proti, tajā netika ietverti šādi aspekti: i) vairākkārt lielāka LH koncerna loma
salīdzinājumā ar tā tuvākajiem konkurentiem; ii) nebija izvērtēts, vai jaunu konkurenta ienākšana un to konkurentu izslēgšana, kuriem jau ir bāze, “vēl vairāk [ne]sadrumstalotu konkurenci šajās lidostās un nevis to pastiprinātu”; iii) bāzēto pārvadātāju izslēgšana no pirmā procedūras posma vistuvākajiem LH koncerna konkurentiem de facto liedza tiesības saņemt atbalstu šajā pirmajā posmā; iv) konkurentiem, kuriem jau bija bāze abās lidostās, atšķirībā no jaunpienācējiem laika nišu iegūšanas dēļ būtu zemākas izmaksas un “stāvoklis būtu izdevīgāks, lai iegādātos [..] laika niš[as] [..] un palielinātu konkurences spiedienu”; v) bāzēto pārvadātāju tiesības saņemt atbalstu bija atkarīgas no neveiksmīga pirmā posma un tādējādi bija nenoteiktas (skat. pārsūdzētā sprieduma 473.–477. punktu).
147      Spriedums, 2015. gada 13. maijs, Niki Luftfahrt/Komisija (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295. punkts), kurā Vispārējā tiesa koncentrāciju kontroles ietvaros atzina, ka “apstāklis, ka varēja tikt pieņemtas arī citas saistības, pat ja tās varētu būt bijušas labvēlīgākas konkurencei, nevar būt pamats minētā lēmuma atcelšanai tiktāl, ciktāl Komisija varēja saprātīgi secināt, ka lēmumā minētās saistības ļāva novērst nopietnās šaubas”. Šis pamatojums patiešām ir ietverts Vispārējās tiesas judikatūrā koncentrāciju jomā un pastāv jau kādu laiku (skat., piemēram, spriedumus, 2006. gada 4. jūlijs, easyJet/Komisija, T‑177/04, EU:T:2006:187, 128. punkts, un, 2024. gada 13. novembris, Iliad Italia/Komisija, T‑692/20, EU:T:2024:825, 59. punkts). Tomēr Tiesa to nekad nav skaidri apstiprinājusi. Katrā ziņā, kā parādīšu turpinājumā, neuzskatu, ka Vispārējā tiesa būtu nonākusi pretrunā pati savai judikatūrai.
148      Skat. pārsūdzētā sprieduma 422. un 423. punktu.
149      Skat. šo secinājumu 17. un 21. punktu.
150      Skat. Vispārējās tiesas ievada apsvērumus, kas sīki izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 415.–423. punktā.
151      Saskaņā ar paziņojuma par aizsardzības līdzekļiem 12. punktu Komisijai ir pienākums apsvērt “visus atbilstošos faktorus saistībā ar pašu piedāvāto līdzekli”, jo īpaši tā “veidu, mērogu un apjomu, spriežot pēc atsaucēm uz tā tirgus struktūru un konkrēto raksturojumu, kurā radušās konkurences problēmas, tostarp pušu un citu tirgus dalībnieku stāvokli”. Lai gan pārsūdzētā sprieduma 478. un 479. punktā Vispārējā tiesa nav tieši pieminējusi Komisijas paziņojumu par aizsardzības līdzekļiem, tā skaidri atsaucās uz šā paziņojuma 12. punktu, kura saturs ir ietverts 418. punktā.
152      Skat. pārsūdzētā sprieduma 478. un 479. punktu. Lai gan šajos punktos Vispārējā tiesa nav tieši pieminējusi Komisijas paziņojumu par aizsardzības līdzekļiem, tā skaidri atsaucās uz šā paziņojuma 12. punktu, kura saturs ir ietverts minētā sprieduma ievada apsvērumos 418. punktā.
153      Skat. šo secinājumu 146. zemsvītras piezīmi.
154      Skat. pārsūdzētā sprieduma 474. punktu.
155      Skat. pārsūdzētā sprieduma 421. punktu.
156      Tādējādi nav konstatējamas pretrunas ar spriedumu, 2015. gada 13. maijs, Niki Luftfahrt/Komisija (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295. punkts).
157      Apstrīdētā lēmuma 190. un 197. apsvērums.
158      Saskaņā ar 474. punktu, “[..] ja jaunpienācējiem tiktu dota priekšrocība, tas izraisītu tāda jauna konkurenta ienākšanu tirgū, kura stāvoklis būtu salīdzināms ar to konkurentu stāvokli, kam jau ir bāze šajās lidostās, ņemot vērā laika nišu portfeļa lielumu un lidmašīnu skaitu, kas tam būtu jānovieto šajās lidostās, proti, četras lidmašīnas, precizējot, ka konkurentiem, kuriem jau ir bāze šajās lidostās, ir no divām līdz desmit lidmašīnām”.
159      Šajā ziņā norādīšu, ka ilglaicīgi bāzēto konkurentu izslēgšana no procedūras pirmā posma varētu būtiski samazināt iespējas, ka nodošana faktiski notiks, tādējādi padarot saistības potenciāli nesaderīgas ar paziņojuma par aizsardzības līdzekļiem 10. punktu (vajadzīgā noteiktības pakāpe, ka saistības būs iespējams īstenot) un 47. punktu (piemērota pircēja piesaistīšanas potenciāls).
160      Skat. šo secinājumu 76. zemsvītras piezīmi.
161      Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2023. gada 16. marts, American Airlines/Komisija (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, 79. un 87. punkts).
162      Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2023. gada 16. marts, American Airlines/Komisija (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, 93. un 95. punkts).
163      Skat. spriedumu, 2025. gada 11. septembris, Austrija/Komisija (Centrale nucléaire Paks II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:686, 101. punkts un tajā minētā judikatūra).
164      Skat. spriedumu, 2023. gada 23. novembris, Ryanair/Komisija (C‑210/21 P, EU:C:2023:908, 106. punkts un tajā minētā judikatūra).
165      Skat. it īpaši spriedumu, 2025. gada 23. janvāris, Neos/Ryanair un Komisija (C‑490/23 P, EU:C:2025:32, 58. un 59. punkts), kas attiecas uz Komisijas pienākumu pamatot atbalsta pasākuma saderības tiešas pārbaudes neveikšanu, ņemot vērā Savienības tiesību normas vai principus, kas nav noteikumi par valsts atbalstu. Par šā sprieduma specifiku skat. ģenerāladvokātes L. Medinas secinājumus lietā Austrija/Komisija (Centrale nucléaire Paks II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:125, 66. zemsvītras piezīme).
166      Skat. ģenerāladvokāta Dž. Pitrucellas [G. Pitruzzella] secinājumus lietā Ryanair/Komisija (C‑320/21 P, EU:C:2023:54, 98. punkts).
167      Skat. pārsūdzētā sprieduma 207., 293., 431. un 459. punktu.
168      Skat. pārsūdzētā sprieduma 498. punktu.
169      Skat. pārsūdzētā sprieduma 498. un 500. punktu.
170      Skat. paziņojuma par aizsardzības līdzekļiem 9. punktu un 161. un 162. punktā minēto judikatūru.
171      Saskaņā ar Regulas Nr. 95/93 8.b panta otro un trešo teikumu: “Šī regula neskar valsts iestāžu pilnvaras pieprasīt laika nišu nodošanu starp aviosabiedrībām un noteikt, kā tās tiek sadalītas, atbilstīgi valsts konkurences tiesībām vai Līguma 81. vai 82. pantam, vai Padomes Regulai (EEK) Nr. 4064/89 (1989. gada 21. decembris) par uzņēmumu koncentrāciju kontroli. Šāda nodošana var notikt tikai bez naudas kompensācijas.”
172      Saskaņā ar Regulas Nr. 95/93 8.a panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) punktu “laika nišas var [..] nodot [..] pilnas vai daļējas pārņemšanas gadījumā, kad laika nišas ir tieši saistītas ar pārņemto aviosabiedrību”.