62011CC0451
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,
sniegti 2012. gada 7. jūnijā (
1
)
Lieta C-451/11
Natthaya Dülger
pret
Wetteraukreis
(Verwaltungsgericht Giessen (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“EEK un Turcijas Asociācijas līgums — Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 interpretācija — Dalībvalsts legālajam darba tirgum piederoša darba ņēmēja — Turcijas pilsoņa — ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības — Taizemes pilsone, kas vismaz piecus gadus nodzīvojusi kopā ar darba ņēmēju ar Turcijas pilsonību — Tiesības, kas iegūtas, pirms pasludināta šķiršanās no darba ņēmēja — Turcijas pilsoņa”
1.
Šī lieta sniedz iespēju Tiesai precizēt Asociācijas padomes (
2
)1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas attīstību (
3
) 7. panta piemērošanas jomu. Minētajā tiesību normā paredzēts, ka darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes loceklim, kas ir saņēmis atļauju pievienoties minētajam darba ņēmējam uzņemošās dalībvalsts teritorijā, ir tiesības pieņemt jebkuru darba piedāvājumu, ja viņš tajā ir likumīgi nodzīvojis vismaz trīs gadus, un ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc viņa izvēles, ja viņš tajā ir likumīgi nodzīvojis vismaz piecus gadus.
2.
Jo īpaši Tiesai ir lūgts nospriest, vai trešās valsts pilsonis, kurš nav Turcijas pilsonis, var tikts uzskatīts par darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes locekli minētās tiesību normas nozīmē un tādējādi izmantot no šīs normas izrietošās tiesības.
3.
Šajos secinājumos es norādīšu iemeslus, kuru dēļ es uzskatu, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts pilsonis, kurš nav Turcijas pilsonis, bet ir nodzīvojis vismaz piecus gadus kopā ar savu laulāto, likumīgajam darba tirgum piederošu darba ņēmēju ar Turcijas pilsonību, var tikts uzskatīts par darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – “ģimenes locekli”.
4.
Pēc tam es ierosināšu Tiesai nospriest, ka šāds pilsonis, kuram kā darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes loceklim piešķirtas tiesības atbilstoši minētajai tiesību normai, nezaudē šīs tiesības pēc šķiršanās ar minēto darba ņēmēju – Turcijas pilsoni –, kas pasludināta pēc šo tiesību iegūšanas.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
1) Asociācijas līgums
5.
Lai reglamentētu darba ņēmēju – Turcijas pilsoņu – brīvu pārvietošanos Kopienas teritorijā, 1963. gada 12. septembrī starp Kopienu un Turcijas Republiku tika noslēgts Asociācijas līgums. Šī līguma mērķis ir “veicināt līgumslēdzēju pušu pastāvīgu un līdzsvarotu tirdzniecības un ekonomisko attiecību stiprināšanu, pilnībā apzinoties vajadzību nodrošināt paātrinātu Turcijas Republikas ekonomikas attīstību un Turcijas tautas nodarbinātības līmeņa un dzīves apstākļu uzlabošanu” (
4
).
6.
Minētajā līgumā paredzētā darba ņēmēju – Turcijas pilsoņu – brīvas pārvietošanās pakāpeniska ieviešana veicama kārtībā, kuru nosaka Asociācijas padome, kuras uzdevums ir nodrošināt asociācijas režīma piemērošanu un pakāpenisku attīstību (
5
).
2) Asociācijas līguma papildu protokols
7.
Asociācijas līguma papildu protokolā (
6
) ir noteikti asociācijas pārejas laika nosacījumi, noteikumi un ritms. Tā II sadaļā ir ietverti panti par personu pārvietošanos un pakalpojumu apriti.
8.
Papildu protokola 59. pantā ir noteikts, ka “jomās, uz ko attiecas šis protokols, Turcijai nepiemēro labvēlīgāku režīmu kā to, ko dalībvalstis piešķir viena otrai saskaņā ar Kopienas dibināšanas līgumu”.
3) Lēmums Nr. 1/80
9.
Tādējādi Asociācijas padome ir pieņēmusi Lēmumu Nr. 1/80, kura mērķis it īpaši ir uzlabot darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu tiesisko stāvokli salīdzinājumā ar režīmu, kas iedibināts ar Asociācijas padomes 1976. gada 20. decembra Lēmumu Nr. 2/76 par Asociācijas līguma 12. panta īstenošanu. Pēdējā no minētajiem lēmumiem darba ņēmējiem – Turcijas pilsoņiem – tika paredzētas pakāpeniski pieaugošas tiesības strādāt uzņemošajā dalībvalstī, kā arī šo darba ņēmēju bērniem tiesības attiecīgajā dalībvalstī iegūt izglītību.
10.
Tiesību normas, kas piemērojamas darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes locekļu tiesībām, ir izklāstītas Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā. Minētais pants ir izteikts šādi:
“Dalībvalstī likumīgi nodarbināta darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
—
ir tiesības, ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt jebkuru darba piedāvājumu, ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz trīs gadus;
—
ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz piecus gadus.
Darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, bērni, kuri uzņemošajā valstī ieguvuši arodizglītību, neatkarīgi no viņu uzturēšanās ilguma šajā dalībvalstī, ar noteikumu, ka viens no vecākiem šajā dalībvalstī ir likumīgi nostrādājis vismaz trīs gadus, var pieņemt jebkuru darba piedāvājumu šajā dalībvalstī.”
B – Valsts tiesības
11.
2004. gada 30. jūlija Likuma par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) (
7
) 4. panta 5. punktā ir noteikts, ka ārvalstniekam, kuram atbilstoši Asociācijas līgumam ir uzturēšanās tiesības, ir pienākums pierādīt uzturēšanās tiesību pastāvēšanu, saņemot uzturēšanās atļauju, ja viņam nav ne atļaujas veikt uzņēmējdarbību, ne ilglaicīgas uzturēšanās atļaujas Eiropas Savienībā. Uzturēšanās atļauja tiek piešķirta, pamatojoties uz pieteikumu.
II – Fakti pamatlietā un prejudiciālais jautājums
12.
Prasītāja pamatlietā, N. Dülger, ir Taizemes pilsone, dzimusi 1973. gada 26. jūlijāBuriram (Taizeme). Viņa ieceļoja Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā 2002. gada 30. jūnijā ar tūristu vīzu.
13.
2002. gada 12. septembrī viņa Dānijā apprecējās ar 1960. gada 1. decembrī dzimušo Turcijas pilsoni M. Dülger. Viņam kopš 1988. gada ir beztermiņa uzturēšanās atļauja Vācijā. Viņš tur laikā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 30. jūnijam, no 2004. gada 1. augusta līdz 2005. gada 8. jūnijam, no 2006. gada 1. marta līdz 2008. gada 15. martam, kā arī no 2008. gada 1. jūnija līdz 2009. gada 31. decembrim bija nodarbināts pie dažādiem darba devējiem. Šajā ziņā nav strīda, ka attiecībā uz atbilstošo laikposmu M. Dülger ir likumīgajam darba tirgum piederošs Turcijas pilsonis Lēmuma Nr. 1/80 7. panta nozīmē (
8
).
14.
2002. gada 18. septembrī prasītāja pamatlietā Vācijas valsts iestādēm lūdza piešķirt uzturēšanās atļauju un norādīja, ka ir precējusies un tai ir divi, 1996. un 1998. gadā dzimuši bērni, kas dzīvo Taizemē. Laulāto kopdzīvei ar savu laulāto – Turcijas pilsoni – prasītāja saņēma uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku. Šī atļauja pēc tam regulāri tika pagarināta, pēdējo reizi no 2008. gada 10. septembra līdz 2011. gada 26. jūnijam. Kopš 2011. gada 21. jūnija šai prasītājai ir juridiska apliecība par uzturēšanās tiesību saglabāšanu.
15.
Verwaltungsgericht Giessen (Vācija) precizē, ka prasītāja pamatlietā pēc laulības noslēgšanas ar M. Dülger 2002. gada septembrī bez pārtraukuma dzīvoja ar viņu kopā, līdz viņi izšķīrās 2009. gada jūnijā.
16.
2009. gada 30. jūnijā prasītāja pamatlietā pārtrauca kopdzīvi ar savu laulāto – Turcijas pilsoni – un kopā ar divām meitām, kuras ieceļoja Vācijā 2006. gada 1. jūlijā, apmetās sieviešu mītnē Frīdbergā [Friedberg] (Vācija). Kopš tā laika viņa par sevi un savām meitām saņem sociālos pabalstus. Viņas laulības šķiršana ar vīru kļuva [juridiski] galīga 2011. gada 3. februārī.
17.
Ar 2009. gada 9. septembra vēstuli Wetteraukreis (Veteravas [Wetterau] rajons) ārvalstnieku iestāde norādīja prasītājai pamatlietā, ka pēc šķiršanās no sava laulātā viņa ir ieguvusi pastāvīgas uzturēšanās tiesības, bet tās pastāv tikai vienu gadu, nepakļaujot prasītāju pienākumam pierādīt, ka viņa sev un saviem bērniem patstāvīgi nodrošina uzturlīdzekļus. Ja pēc 2010. gada 4. jūnija viņa vēl joprojām būs atkarīga no sociālā pabalsta, viņas, kā arī viņas bērnu uzturēšanās tiesības a posteriori tiks ierobežota un viņai būs jāatstāj valsts teritorija. Tikai tad, ja šajā datumā viņa un viņas bērni varēs sevi neatkarīgi nodrošināt, viņas uzturēšanās tiesības tiks pagarinātas.
18.
2009. gada 18. septembrī prasītāja pamatlietā iesniedza Wetteraukreis pieteikumu piešķirt uzturēšanās atļauju, balstoties uz minētā Likuma par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju federālajā teritorijā 4. panta 5. punktu, ar pamatojumu, ka viņa ir ieguvusi tiesības atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. pantam. Viņa sevi uzskata par dalībvalsts likumīgajam darba tirgum piederoša darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa –, ar kuru viņai vismaz trīs gadus bijusi kopīga likumīga dzīvesvieta, ģimenes locekli, jo neesot nozīmes tam, vai arī ģimenes loceklim ir Turcijas pilsonība.
19.
Ar 2010. gada 15. marta rīkojumu Wetteraukreis noraidīja prasītājas pamatlietā pieteikumu. Tā uzskata, ka prasītāja nav ieguvusi tiesības atbilstoši minētajai tiesību normai, jo uz šo noteikumu varot atsaukties tikai darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, ģimenes locekļi, kuri arī ir Turcijas pilsoņi. Turklāt viņas laulātais – Turcijas pilsonis – nevarēja iesniegt pierādījumu par savu piederību likumīgajam darba tirgum, jo kopdzīves gados viņam bija bijuši tikai īsi nodarbinātības posmi.
20.
Prasītāja pamatlietā cēla prasību pret šo lēmumu iesniedzējtiesā. Šī pēdējā tiesa šaubās par to, kā jāinterpretē Lēmuma Nr. 1/80 7. pants. Tādējādi Verwaltungsgericht Giessen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Taizemes pilsone, kura ir precējusies ar dalībvalsts likumīgajam darba tirgum piederošu darba ņēmēju – Turcijas pilsoni – un kura pēc atļaujas pievienoties viņam saņemšanas vairāk nekā trīs gadus bez pārtraukuma ir dzīvojusi kopā ar viņu, var atsaukties uz no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmā ievilkuma izrietošajām tiesībām [..] tādējādi, ka viņai šī noteikuma tiešās iedarbības dēļ ir uzturēšanās tiesības?”
III – Analīze
21.
Iesākumā jāatzīmē, ka ir konstatēts, ka prasītāja pamatlietā pēc laulības noslēgšanas ar Turcijas pilsoni 2002. gada septembrī bez pārtraukuma dzīvoja ar viņu kopā līdz viņu de facto šķiršanās brīdim 2009. gada 3. jūnijā (
9
). Tātad uz prasītājas situāciju, ņemot vērā, ka viņa likumīgi nodzīvoja vismaz piecus gadus uzņemošās dalībvalsts teritorijā, varētu attiekties nevis Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmais ievilkums, bet gan tā paša lēmuma 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums.
22.
Tāpēc, lai iesniedzējtiesai sniegtu noderīgu atbildi, ir jāizskata jautājums, vai Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts pilsonis, kurš nav Turcijas pilsonis, bet ir nodzīvojis vismaz piecus gadus kopā ar savu laulāto, kas ir likumīgajam darba tirgum piederošs darba ņēmējs – Turcijas pilsonis –, var tikt uzskatīts par darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – “ģimenes locekli”. Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai šāds pilsonis pēc viņa šķiršanās ar minēto darba ņēmēju – Turcijas pilsoni –, kas pasludināta pēc šo tiesību iegūšanas, zaudē savas no minētās tiesību normas izrietošās tiesības?
A – Par ģimenes locekļa jēdzienu
23.
Tiesai jau ir bijis jāinterpretē jēdziens darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – “ģimenes loceklis” Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas izpratnē. Tā it īpaši nosprieda, ka darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – bērns saglabā šo statusu pat pēc pilngadības sasniegšanas un, pat ja viņš uzņemošajā dalībvalstī nedzīvo kopā ar vecākiem (
10
). Tāpat Tiesa uzskatīja, ka darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – “ģimenes locekļa” statuss nav atkarīgs tikai no asinsradniecības saitēm. Patiešām, dalībvalsts likumīgajam darba tirgum piederoša darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – padēls, kas ir jaunāks par 21 gadu vai ir šī darba ņēmēja apgādībā, ir minētā darba ņēmēja ģimenes loceklis (
11
).
24.
Turpretim Tiesai pirmo reizi ir jāatbild uz jautājumu, vai tāds trešās valsts pilsonis, kurš nav Turcijas pilsonis, var tikt uzskatīts par Turcijas pilsoņa “ģimenes locekli” Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas nozīmē un tādējādi izmantot no šīs normas izrietošās tiesības. Šajā ziņā, lai rastu risinājumu pamatlietā, man nešķiet būtiski tas, gluži kā to ir uzsvērusi iesniedzējtiesa, ka Tiesa vairākos savos spriedumos lietās par šo tiesību normu ir atsaukusies uz darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – turku ģimenes locekļu tiesībām (
12
). Minētajās lietās, atšķirībā no šīs lietas apstākļiem, darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes loceklim faktiski bija Turcijas pilsonība.
25.
Izlasot Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, jāsecina, ka, lai iegūtu tajā paredzētās tiesības, ir jābūt izpildītiem četriem nosacījumiem, proti, personai ir jābūt darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes loceklim, šim darba ņēmējam ir jāpieder likumīgajam darba tirgum, ģimenes loceklim jābūt saņēmušam atļauju pievienoties šim darba ņēmējam un, visbeidzot, viņam uzņemošajā dalībvalstī ir jāuzturas vismaz trīs gadus vai vismaz piecus gadus. Tādējādi no minētās tiesību normas formulējuma neizriet, ka ģimenes locekļa statuss būtu pakļauts jebkādam nosacījumam par pilsonību, kas gan neattiecas uz darba ņēmēju, ar kura starpniecību ģimenes loceklis iegūst šīs tiesības, jo šim darba ņēmējam neapšaubāmi ir jābūt Turcijas pilsonim.
26.
Lai gan Asociācijas līguma mērķis ir reglamentēt darba ņēmēju – Turcijas pilsoņu – brīvu pārvietošanos Eiropas Savienības teritorijā, ir šaubas par to, vai tāds trešās valsts pilsonis, kurš nav Turcijas pilsonis, var tikts uzskatīts par darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – “ģimenes locekli” un tādējādi izmantot tiesības, kas noteiktas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā.
27.
Jēdziens “ģimenes loceklis” minētās tiesību normas nozīmē, kā to Tiesa ir norādījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Ayaz, Eiropas Savienības līmenī, lai nodrošinātu tā vienotu piemērošanu dalībvalstīs, ir interpretējams vienādi (
13
). Šī jēdziena piemērošanas robežas ir jānosaka atbilstoši mērķim, uz kuru tas ir vērsts, kā arī ņemot vērā kontekstu, kurā tas ietilpst (
14
).
28.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai ir divkāršs mērķis. Sākumā, pirms ir beidzies sākotnējais trīs gadu laikposms, minētās tiesību normas mērķis ir dot iespēju emigrējušā darba ņēmēja ģimenes locekļiem apmesties pie viņa, lai tādējādi, izmantojot ģimenes apvienošanos, radītu labvēlīgākus apstākļus uzņemošajā dalībvalstī jau likumīgi integrēta darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – darbam un dzīvei (
15
).
29.
Pēc tam minētās normas mērķis ir pastiprināt emigrējušā darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes ilglaicīgu integrāciju uzņemošajā dalībvalstī, piešķirot attiecīgās ģimenes loceklim pēc trīs gadu likumīgas uzturēšanās iespēju pašam piekļūt darba tirgum. Tādējādi galvenais īstenojamais mērķis ir nostiprināt ģimeni, kuras svarīgākā sastāvdaļa, proti, laulātie, jau ir likumīgi integrējušies uzņemošajā dalībvalstī (
16
). Dodot laulātajam pašam iespēju pelnīt attiecīgajā dalībvalstī, minētais lēmums stiprina ģimenes iespējamo ekonomisko situāciju, kas ir neapšaubāms integrāciju veicinošs faktors.
30.
Ar šo pašu mehānismu, kas izveidots, lai veicinātu darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – integrāciju, noteiktajā laika posmā laulātais iegūst neatkarīgu situāciju, kas izriet no ar īpašajiem tiesību aktiem izveidotās sistēmas (
17
).
31.
Manuprāt, no minētās judikatūras skaidri izriet, ka, lai gan Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa ir piemērojama darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes loceklim, tomēr nevar noliegt, ka šī tiesību norma tika pieņemta, lai saglabātu ģimenes vienotību un darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – varētu pilnvērtīgi integrēties uzņemošajā dalībvalstī. Asociācijas līguma līgumslēdzējas puses uzskatīja, ka minētā darba ņēmēja ģimenes locekļu klātbūtne ir būtiska, lai viņam šajā valstī nodrošinātu iespējami labākus darba apstākļus. Tādējādi minētajai tiesību normai ir īpaši būtiska nozīme cilvēciskā ziņā.
32.
Tāpēc es uzskatu, ka nav svarīgi, vai ģimenes loceklis, kurš ir saņēmis atļauju pievienoties darba ņēmējam – Turcijas pilsonim –, ir vai nav Turcijas pilsonis. Ģimeni nedefinē viena un tā pati pilsonība, bet gan ciešās saiknes, kas vieno divas vai vairākas personas, kuras var būt tiesiskās attiecībās, kas izveidotas, piemēram, laulības rezultātā, kā pamatlietā, vai arī asinsradniecība.
33.
Manuprāt nav iemesla, kāpēc darba ņēmējam – Turcijas pilsonim – būtu tiesības saglabāt ģimenes saites, ja viņam un viņa laulātajam ir viena pilsonība, bet viņam būtu liegts apvienoties ar laulāto, ja tam ir nevis Turcijas, bet citas valsts pilsonība. Tas galu galā varētu likt uzskatīt, ka darba ņēmējam – Turcijas pilsonim – laulātā klātbūtne, kuram ir tāda pati pilsonība kā šim darba ņēmējam, ir svarīgāka, lai viņš integrētos uzņemošajā dalībvalstī, nekā tāda laulātā klātbūtne, kurš nav Turcijas pilsonis. Turklāt no tā izrietētu, ka līdzīgā situācijā pret laulāto, kuram nebūtu Turcijas pilsonības, būtu sliktāka attieksme nekā pret laulāto, kuram ir Turcijas pilsonība. Tas radītu nepieļaujamu diskrimināciju.
34.
Šāda analīze būtu ne tikai nepamatota, bet ar to arī būtiski tiktu apšaubīts Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas mērķis, kā arī darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – tiesības uz privāto un ģimenes dzīvi, kas paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantā. Šīs hartas 51. panta 1. punktā ir paredzēts, ka šie noteikumi ir piemērojami, ja dalībvalstis īsteno Eiropas Savienības tiesības. Tomēr, kā Tiesa to norādījusi iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Kahveci un Inan 23. punktā, Lēmuma Nr. 1/80 7. pants ir Eiropas Savienības tiesību neatņemama daļa un tātad dalībvalstīm ir saistošas saistības, kas izriet no minētajām tiesību normām, tieši tāpat, kā tām ir pienākums ievērot tiesības, ko nosaka Eiropas Savienības tiesību akti.
35.
Pretēji Vācijas un Itālijas valdības apgalvotajam es neuzskatu, ka mana analīze paplašinātu Lēmuma Nr. 1/80 piemērošanas jomu.
36.
Kā to esmu jau iepriekš norādījis, darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – joprojām ir lielākais ieguvējs no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas, jo šīs tiesību normas mērķis ir saglabāt ģimenes vienotību, lai darba ņēmējs varētu tikt pilnvērtīgi integrēts uzņemošajā dalībvalstī. Tiesības, ko minētā tiesību norma piešķir darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes locekļiem, ir atvasinātās tiesības, kas ir iegūtas vienīgi šajā ģimenes locekļa statusā. Tātad darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – ir noteicošais faktors, bez kura viņa ģimenes loceklim nav iespējams iegūt šīs tiesības (
18
).
37.
Turklāt jāatgādina, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka minētās tiesības var izmantot tādi dalībvalsts likumīgajam darba tirgum piederoša darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes locekļi, kuri ir saņēmuši atļauju viņam pievienoties (
19
) . Tādējādi dalībvalstis var brīvi atļaut vai neatļaut ģimenes apvienošanos (
20
). Tikai pēc tam, kad dalībvalstis nepārprotami ir atļāvušas šo ģimenes apvienošanos, to pienākums ir ievērot šajā tiesību normā garantētās tiesības.
38.
Turklāt manu analīzi apstiprina fakts, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai LESD 45.–47. pantā paredzētie principi ir jātransponē, ciktāl tas iespējams, uz Turcijas pilsoņiem, kuriem ir piešķirtas tiesības, kas atzītas Lēmumā Nr. 1/80 (
21
).
39.
Tādējādi Tiesa ir vairākkārt atzinusi, ka darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – “ģimenes locekļa” jēdziens minētā lēmuma 7. panta pirmās daļas nozīmē ir interpretējams, atsaucoties uz šī paša jēdziena interpretāciju Regulas (EEK) Nr. 1612/68 (
22
) 10. panta 1. punktā attiecībā uz tiem darba ņēmējiem, kas ir dalībvalsts pilsoņi (
23
). Kā to ir uzsvērusi Eiropas Komisija, minētā regula attiecas uz darba ņēmēja – dalībvalsts pilsoņa – laulātajiem neatkarīgi no to pilsonības.
40.
Regulas Nr. 1612/68 10. panta 1. punkts tika atcelts ar Direktīvu 2004/38/EK (
24
), un šīs direktīvas 38. panta 3. punktā ir paredzēts, ka atsauces uz direktīvām un tiesību normām, kas ir atceltas, tiek uzskatītas par atsaucēm uz Direktīvu 2004/38.
41.
Šajā ziņā no šīs direktīvas preambulas piektā apsvēruma izriet, ka Eiropas Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā būtu jāpiešķir arī viņu ģimenes locekļiem neatkarīgi no to valstiskās piederības, ja šīs tiesības tiek īstenotas, ievērojot objektīvus brīvības un cieņas nosacījumus. Tādējādi minētās direktīvas 2. panta 2. punkts, kurā definēts ģimenes locekļa jēdziens, neietver nevienu nosacījumu attiecībā uz Eiropas Savienības pilsoņa ģimenes locekļu pilsonību. Tāpat Direktīvas 2004/38 noteikumi, kas piešķir tiesības Eiropas Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, ir piemērojami arī tām personām, kurām nav dalībvalsts pilsonības (
25
).
42.
Tomēr Vācijas valdība apšauba, vai tagad ir vērts atsaukties uz Direktīvas 2004/38 noteikumiem un ģimenes locekļa jēdziena interpretāciju, ja ir jānosaka šī paša jēdziena apjoms Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas nozīmē. Būtībā tā uzskata, ka pēc 2011. gada 8. decembra sprieduma lietā Ziebell (
26
) vairs nav iespējams interpretēt jēdzienu “ģimenes loceklis” minētās tiesību normas nozīmē, atsaucoties uz šī paša jēdziena interpretāciju Direktīvas 2004/38 noteikumos, jo pastāvot ievērojamas atšķirības starp noteikumiem, kas attiecas uz Asociācijas līgumu, kuram ir vienīgi ekonomisks mērķis, un šīm pēdējām tiesību normām, kuru mērķis ir atvieglot pamattiesību un individuālo tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, kuras ES pilsoņiem tieši piešķirtas ar LESD, izmantošanu (
27
).
43.
Es nepiekrītu šīm šaubām.
44.
Lietā, kurā taisīts šis spriedums, prasītājs pamata lietā pamatojās uz paplašināto aizsardzības sistēmu pret izraidīšanu par labu Eiropas Savienības pilsoņiem, kas ieviesta ar Direktīvas 2004/38 28. panta 3. punkta a) apakšpunktu. Viņš uzskatīja, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pēc analoģijas ar šo pantu tā būtu jāpiemēro situācijai, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punkta.
45.
Tāpēc Tiesa norādīja, ka, lai izlemtu, vai pastāv iespēja Savienības tiesību normu pēc analoģijas piemērot Asociācijas līguma kontekstā, ir jāsalīdzina izvirzītais šī līguma mērķis un šī līguma konteksts, no vienas puses, ar attiecīgā Savienības tiesību instrumenta mērķi un kontekstu, no otras puses (
28
). Tiesa tādējādi atzīmēja, ka atšķirībā no Savienības tiesībām, kuras izriet no Direktīvas 2004/38, Asociācijas līgumam ir vienīgi ekonomisks mērķis un tas ir paredzēts tikai darba ņēmēju brīvas pārvietošanās pakāpeniskai īstenošanai (
29
). Pēc tam tā paskaidroja, ka pats pilsonības jēdziens pamato būtiski pastiprināto garantiju attiecībā uz izraidīšanu, kādas ir paredzētas minētās direktīvas 28. panta 3. punkta a) apakšpunktā, atzīšanu par labu vienīgi Eiropas Savienības pilsoņiem. Līdz ar to no šī tā secināja, ka paplašinātās aizsardzības sistēmu pret izraidīšanu, kas paredzēta šajā tiesību normā, nevar piemērot pēc analoģijas situācijām, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punkta (
30
).
46.
Tātad tāpēc, ka pastiprinātās aizsardzības režīms neattiecas uz trešās valsts pilsoņiem, bet tikai uz Savienības pilsoņiem, kuriem Savienības likumdevējs ir paredzējis lielākas garantijas, jo viņi ir būtiski integrējušies uzņemošajā dalībvalstī, nevar veikt piemērošanu pēc analoģijas.
47.
Turpretim šajā gadījumā darba ņēmējiem – Turcijas pilsoņiem – nevar piemērot tādu pašu sistēmu un tādas pašas garantijas kā Eiropas Savienības pilsoņiem, bet ģimenes locekļa jēdziena robežas ir jānosaka ģimenes apvienošanās kontekstā. No Direktīvas 2004/38 preambulas piektā un sestā apsvēruma izriet, ka tās mērķis, piešķirot Eiropas Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem tiesības pārvietoties un uzturēties kādas dalībvalsts teritorijā, ir atvieglot šo tiesību izmantošanu, vienlaikus ļaujot arī uzturēt ģimenes saiknes, neatkarīgi no ģimenes locekļa pilsonības.
48.
Manuprāt, ģimenes locekļa jēdziena apmēram ir jābūt tādam pašam, jo tas iekļaujas noteikumos, kuriem ir viens un tas pats mērķis abos tekstos. Tieši šī iemesla dēļ Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, ka LESD 45. –47. pantā pieņemtie principi pēc iespējas ir jātransponē attiecībā uz pilsoņiem, kuriem ir Asociācijas līgumā atzītās tiesības (
31
).
49.
Es neizprotu, kā var uzskatīt, ka ģimenes saikņu saglabāšanas kontekstā ģimenes jēdzienam var būt atšķirīgs saturs atkarībā no tā, vai tas ir Savienības pilsonis vai darba ņēmējs – Turcijas pilsonis. Abos gadījumos tam ieinteresētajai personai ir jāļauj iegūt stingru sociālo stabilitāti, tai ļaujot būt kopā ar saviem ģimenes locekļiem un dzīvot normālu ģimenes dzīvi. Šajā ziņā, lai arī kāda būtu laulātā pilsonība, viņa klātbūtne ir būtiska šo mērķu sasniegšanai.
50.
Šis risinājums šķiet vēl jo pamatotāks, jo tas attiecas arī uz Asociācijas Padomes 1980. gada 19. septembra Lēmumu Nr. 3/80 par Eiropas Kopienu dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu Turcijas darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem (
32
), kura mērķis ir koordinēt dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmas, lai nodrošinātu darba ņēmēju – Turcijas pilsoņu –, kas ir nodarbināti vai bijuši nodarbināti vienā vai vairākās Kopienas dalībvalstīs, kā arī šo darba ņēmēju ģimenes locekļu un viņu apgādnieku zaudējušo personu tradicionālos sociālā nodrošinājuma nozaru pakalpojumus.
51.
Lēmuma Nr. 3/80 1. panta a) punktā ir paredzēts, ka ģimenes locekļa jēdzienam, piemērojot minēto lēmumu, ir Regulas (EEK) Nr. 1408/71 (
33
) 1. pantā piešķirtā nozīme. Šajā tiesību normā tostarp paredzēts, ka ģimenes locekļa jēdziens apzīmē visas personas, kas noteiktas vai atzītas par ģimenes locekli.
52.
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punkts, kurā noteiktas personas, uz kurām attiecas šī regula, skar divas ļoti atšķirīgas personu grupas, proti, pirmkārt, darba ņēmējus un, otrkārt, viņu ģimenes locekļus un viņus pārdzīvojušos ģimenes locekļus. Pirmajiem, lai uz tiem attiektos šī regula, jābūt dalībvalsts pilsoņiem, bezvalstniekiem vai bēgļiem, kas dzīvo kādā dalībvalstī. Tomēr neviens nosacījums par pilsonību nav izvirzīts attiecībā uz ģimenes locekļiem (
34
) vai to darba ņēmēju pārdzīvojušajām personām, kas ir Eiropas Savienības pilsoņi, lai tiem varētu piemērot minēto regulu (
35
). Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka Lēmuma Nr. 3/80 2. pantā noteiktās personas, uz kurām attiecas šis lēmums, ir ietekmējusi definīcija Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punktā (
36
).
53.
Tāpēc, ja jēdziens “ģimenes loceklis” ir interpretējams Lēmuma Nr. 3/80 1. panta a) punkta nozīmē, manuprāt, neizvirzot nevienu nosacījumu par pilsonību, šis pats jēdziens, kas minēts Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā, ir jāinterpretē identiski.
54.
Turklāt Vācijas valdība būtībā uzskata, ka šāda analīze varētu radīt priekšrocības Turcijas pilsoņa ģimenes locekļiem salīdzinājumā ar Eiropas Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, tādējādi pārkāpjot Asociācijas līguma papildu protokola 59. pantu. Tā paskaidro, ka saskaņā ar Direktīvu 2004/38 uzturēšanās tiesību saglabāšana trešās valsts pilsonim, kas šķīries no Eiropas Savienības pilsoņa, – līdz tas iegūst ilglaicīgas uzturēšanās tiesības uzņemošajā dalībvalstī pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās – ir pakļauta nosacījumam, ka minētajam pilsonim ir pietiekami daudz līdzekļu. Turpretim tiesības, kas darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes loceklim pienākas saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmo ievilkumu, ir jau iegūtas pēc trīs gadu likumīgas uzturēšanās uzņemošajā dalībvalstī un to uzturēšanai nosacījumi nav vajadzīgi. Tāpēc Vācijas valdība uzskata, ka, ja šī tiesību norma tiktu interpretēta tādējādi, ka tā ir piemērojama arī ģimenes loceklim – trešās valsts pilsonim –, kas nav Turcijas pilsonis, labvēlīgākā režīma piemērošanas joma paplašinātos vēl vairāk nekā tagad.
55.
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka Tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā būtiskās atšķirības starp emigrējušā darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes locekļa situāciju un dalībvalsts pilsoņa ģimenes locekļa situāciju, tās nevar lietderīgi salīdzināt (
37
).
56.
Īpaši ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/38 5. panta 2. punktu Eiropas Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu pilsoņi, ir tiesības ieceļot dalībvalstu teritorijā, ievērojot vienīgi nosacījumu par ieceļošanas vīzu vai derīgu uzturēšanās atļauju, dalībvalstīm piešķirot visus vajadzīgos atvieglojumus, lai šīs vīzas varētu saņemt bez maksas, savlaicīgi un paātrinātā kārtībā. Turpretim saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/180 7. panta pirmo daļu ģimenes apvienošanās ir atkarīga no atļaujas pievienoties emigrējušajam darba ņēmējam – Turcijas pilsonim –, kas piešķirta atbilstoši uzņemošās dalībvalsts tiesību aktu prasībām.
57.
Turklāt Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka “atšķirībā no dalībvalstu darba ņēmējiem Turcijas pilsoņi nevar brīvi pārvietoties [Savienības] iekšienē, bet var izmantot tikai noteiktas tiesības vienīgi uzņemošās dalībvalsts teritorijā” (
38
).
58.
Turklāt Tiesas judikatūrā attiecībā uz nosacījumiem, kādos var tikt ierobežotas Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā paredzētās tiesības, ir noteikts, ka papildus izņēmumiem sakarā ar sabiedriskās kārtības, sabiedrības drošības vai veselības aizsardzību, kas ir vienādi piemērojami Turcijas un Eiropas Savienības pilsoņiem, otrs minēto tiesību izbeigšanās iemesls ietekmē tikai iebraucējus no Turcijas, proti, – tas, ka attiecīgā persona uz ilgāku laiku un bez likumīga iemesla ir atstājusi šīs dalībvalsts teritoriju. Šādā gadījumā attiecīgās dalībvalsts iestādēm ir tiesības tad, ja šī persona vēlas vēlāk apmesties minētajā valstī, pieprasīt, lai tā iesniegtu jaunu lūgumu atļaujas saņemšanai pievienoties darba ņēmējam – Turcijas pilsonim –, ja šī persona vēl aizvien no tā ir atkarīga, vai arī, lai tā saņemtu darba atļauju saskaņā ar minētā lēmuma 6. pantu (
39
).
59.
Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts pilsonis, kurš nav Turcijas pilsonis, bet ir nodzīvojis vismaz piecus gadus kopā ar savu laulāto, kas ir likumīgajam darba tirgum piederošs darba ņēmējs – Turcijas pilsonis –, var tikt uzskatīts par darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – “ģimenes locekli”.
B – Par tiesību, kas pirms laulības šķiršanas iegūtas saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu, uzturēšanu
60.
Tagad ir jāuzdod jautājums, vai darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes loceklis pēc šķiršanās ar minēto darba ņēmēju – Turcijas pilsoni –, kas pasludināta pēc minēto tiesību iegūšanas, zaudē tiesības, kas viņam piešķirtas atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrajam ievilkumam.
61.
Atgādināšu, ka no faktiskajiem pamatlietas apstākļiem izriet, ka prasītāja faktiski izšķīrās no sava laulātā 2009. gada 3. jūnijā un laulība tika juridiski šķirta 2011. gada 3. februārī. Turklāt prasītāja pamatlietā pēc laulības noslēgšanas ar darba ņēmēju – Turcijas pilsoni – 2002. gada septembrī bez pārtraukuma dzīvoja ar viņu kopā līdz viņu faktiskās šķiršanās brīdim 2009. gada jūnijā.
62.
Datumā, kad viņas laulība tika juridiski šķirta, šī prasītāja bija nodzīvojusi kopā ar savu laulāto vismaz piecus gadus un tātad jau bija ieguvusi tiesības uz pieeju darba tirgum saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu.
63.
Šajā ziņā Tiesa ir norādījusi, ka, lai gan ģimenes loceklim principā un, ja tam nav leģitīmu iemeslu, ir pienākums faktiski dzīvot kopā ar emigrējušo darba ņēmēju tikmēr, kamēr viņam pašam nav tiesību piekļūt darba tirgum, proti, līdz trīs gadu termiņa beigām, savukārt tas tā vairs nav gadījumā, kad attiecīgā persona ir likumīgi ieguvusi šīs tiesības, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmo ievilkumu, un tam tā vēl jo vairāk ir jābūt gadījumā, kad pēc pieciem gadiem šīs viņa tiesības nav atkarīgas no nosacījuma par nodarbinātību (
40
).
64.
Tiklīdz ir izpildīti Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā paredzētie nosacījumi, šī tiesību norma piešķir darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes loceklim individuālas tiesības piekļūt uzņemošās dalībvalsts darba tirgum, kā arī līdztekus – uzturēšanās tiesības šīs valsts teritorijā (
41
).
65.
Tātad tiesības, kas likumīgi iegūtas, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, pastāv neatkarīgi no tā, vai ir saglabājušies šo tiesību radīšanai nepieciešamie nosacījumi, lai ģimenes loceklis, kurš saskaņā ar minēto lēmumu jau ir ieguvis šīs tiesības, varētu pakāpeniski nostiprināt savu situāciju uzņemošajā dalībvalstī un ilgtermiņā tajā integrēties, dzīvojot neatkarīgi no personas, ar kuras starpniecību viņš ir ieguvis šīs tiesības (
42
).
66.
Kā Tiesa to ir precizējusi iepriekš minētā sprieduma lietā Bozkurt 41. punktā, šāda interpretācija vienīgi atspoguļo vispārīgāko iegūto tiesību ievērošanas principu, kas nostiprināts Tiesas judikatūrā. Tas nozīmē, ka no brīža, kad Turcijas pilsoņa ģimenes loceklis ir pamatoti ieguvis tiesības atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 noteikumiem, šīs tiesības vairs nav atkarīgas no to apstākļu turpināšanās, kuri bija šo tiesību iegūšanas pamatā, jo minētajā lēmumā nav paredzēts šāds nosacījums (
43
).
67.
Tāpēc es uzskatu, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts pilsonis, kurš nav Turcijas pilsonis, bet kuram kā darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes loceklim ir tiesības, kas tam piešķirtas ar minēto lēmumu, nezaudē šīs tiesības pēc šķiršanās ar darba ņēmēju – Turcijas pilsoni –, kas pasludināta pēc minēto tiesību iegūšanas.
IV – Secinājumi
68.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, piedāvāju Tiesai atbildēt Verwaltungsgericht Giessen šādi:
Asociācijas padomes, kas nodibināta ar Līgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstījusi Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kurš Kopienas vārdā ticis noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK, 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas attīstību 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums ir jāinterpretē šādi:
—
trešās valsts pilsonis, kurš nav Turcijas pilsonis, bet ir nodzīvojis vismaz piecus gadus kopā ar savu laulāto, kas ir legālajam darba tirgum piederošs darba ņēmējs – Turcijas pilsonis –, var tikt uzskatīts par darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes locekli;
—
trešās valsts pilsonis, kurš nav Turcijas pilsonis, bet kuram kā darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes loceklim ir tiesības, kas tam piešķirtas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrajā ievilkumā, nezaudē šīs tiesības pēc šķiršanās ar darba ņēmēju – Turcijas pilsoni –, kas pasludināta pēc minēto tiesību iegūšanas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Asociācijas padome tika nodibināta ar Nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Turciju; to 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, kā arī EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses. Šis līgums Kopienas vārdā tika noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā – “Asociācijas līgums”).
(
3
)	Lēmums Nr. 1/80 ir atrodams Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju biroja krājumā EEK un Turcijas asociācijas līgums un protokoli, kā arī citi pamatdokumenti, Brisele, 1992.
(
4
)	Skat. Asociācijas līguma 2. panta 1. punktu.
(
5
)	Skat. Asociācijas līguma 6. pantu.
(
6
)	Minētais papildu protokols tika parakstīts Briselē 1970. gada 23. novembrī un Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (OV L 293, 1. lpp.).
(
7
)	BGBl. 2004 I, 1950. lpp., redakcijā, kas ir publicēta 2008. gada 25. februārī (BGBl. 2008 I, 162. lpp.).
(
8
)	It īpaši skat. iesniedzējtiesas lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu 5. punktu.
(
9
)	Skat. iesniedzējtiesas lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu 5. punkta c) apakšpunktu.
(
10
)	It īpaši skat. 2000. gada 16. marta spriedumu lietā C-329/97 Ergat (Recueil, I-1487. lpp., 26. un 27. punkts), kā arī 2007. gada 4. oktobra spriedumu lietā C-349/06 Polat (Krājums, I-8167. lpp., 21. punkts).
(
11
)	Skat. 2004. gada 30. septembra spriedumu lietā C-275/02 Ayaz (Krājums, I-8765. lpp.).
(
12
)	It īpaši skat. 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C-65/98 Eyüp (Recueil, I-4747. lpp.), 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-325/05 Derin (Krājums, I-6495. lpp.) un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-303/08 Bozkurt (Krājums, I-13445. lpp.).
(
13
)	Skat. šī sprieduma 39. punktu.
(
14
)	Skat. minētā sprieduma 40. punktu.
(
15
)	Skat. 2012. gada 29. marta spriedumu apvienotajās lietās C-7/10 un C-9/10 Kahveci un Inan (32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
16
)	Šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kahveci un Inan, 33. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
17
)	Turpat.
(
18
)	Šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bozkurt, 36. un 37. punkts.
(
19
)	Mans izcēlums.
(
20
)	Šajā sakarā skat. 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā C-467/02 Cetinkaya (Krājums, I-10895. lpp., 22. punkts).
(
21
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ayaz, 44. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
22
)	Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.).
(
23
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ayaz, 45. punkts.
(
24
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp., un kļūdu labojumi – OV 2004, L 229, 35. lpp.; OV 2005, L 197, 34. lpp., un OV 2007, L 204, 28. lpp.).
(
25
)	It īpaši skat. šīs direktīvas 6. panta 2. punktu, 7. panta 2. punktu un 12. panta 2. un 3. punktu par uzturēšanās tiesībām, kā arī minētās direktīvas 16. panta 2. punktu par pastāvīgās uzturēšanās tiesībām.
(
26
)	Spriedums lietā C-371/08 (Krājums, I-12735. lpp.).
(
27
)	Skat. Vācijas valdības apsvērumus, 70.–72. punkts.
(
28
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ziebell, 62. punkts.
(
29
)	Turpat, 72. punkts.
(
30
)	Turpat, 74. punkts.
(
31
)	Turpat, 66. un 68. punkts.
(
32
)	OV 1983, C 110, 60. lpp.
(
33
)	Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 7. lpp.).
(
34
)	Mans izcēlums.
(
35
)	Skat. 1996. gada 30. aprīļa spriedumu lietā C-308/93 Cabanis-Issarte (Recueil, I-2097. lpp., 21. punkts).
(
36
)	Skat. 1999. gada 4. maija spriedumu lietā C-262/96 Sürül (Recueil, I-2685. lpp., 84. punkts).
(
37
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bozkurt, 45. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
38
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Derin, 66. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
39
)	Turpat, 67. punkts.
(
40
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Bozkurt, 35. punkts.
(
41
)	Turpat, 36. punkts.
(
42
)	Turpat, 40. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
43
)	Šajā sakarā skat. arī 2011. gada 29. septembra spriedumu lietā C-187/10 Unal (Krājums, I-9045. lpp., 50. punkts).