62003CC0170_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Selles eelotsusetaotluses palub Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaad) suuniseid tõlgendamaks selliseid mõisteid nagu „isiklikud asjad” ja „valdus”, mida on kasutatud nõukogu 28. märtsi 1983. aasta määruses (EMÜ) nr 918/83, millega kehtestatakse ühenduse tollimaksuvabastuse süsteem (edaspidi „määrus 918/83”).(2) Need küsimused on tõstatatud kohtuasjas seoses maksude tasumisega sõiduautolt, mille importis Madalmaadesse üksikisik, kes asus sinna alaliselt elama Austriast. Sellega seoses on vaja analüüsida ka küsimust, kas on kohaldatav nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiiv 83/183/EMÜ üksikisikute isikliku vara liikmesriigist alalise importimise suhtes kohaldatava maksuvabastuse kohta (edaspidi „direktiiv 83/183”).(3)
I. Põhikohtuasja aluseks olevad asjaolud ja kohtule esitatud küsimused
2. J. H. M. Feron (edaspidi „Feron”) töötas Austrias ja tema tööandja oli Océ Österreich GmbH (edaspidi „tööandja” või „Océ”). Alates 18. oktoobrist 1996 kuni 14. detsembrini 1997 andis Océ Feronile sõiduauto nii omatarbeks kui ka ametialaseks kasutamiseks. Kõnealusel ajavahemikul oli sõiduauto täielikult ja eranditult Feroni kasutuses, kuid auto omanikuks jäi tööandja. Feron kasutas 15. detsembril 1997 ostueesõigust, mille tööandja oli talle sõiduauto üleandmisel 1996. aasta oktoobris andnud.
3. Jaanuaris 1998 lahkus Feron oma alalisest elukohast Austrias ning 10. veebruaril 1998 esitas ta avalduse Madalmaade Venlo kommuunile sinna elama asumise kohta.
4. Staatssecretaris van Financiëni (rahanduse riigisekretär) inspektor tegi 4. märtsil 1998 otsuse, milles keeldus vabastamast Feroni poolt Austriast Madalmaadesse toodud autot sõiduauto‑ ja mootorrattamaksust (Belasting van personen­auto’s en motorrijwielen; edaspidi „BPM”). Inspektor asus seisu­kohale, et alalise elukoha muutuse korral ei kohaldata majapidamise ühest liikmesriigist teise viimise suhtes BPM-ist vabastamist.
5. Kõnealusest inspektori otsusest sai alguse Feroni ja Staatssecretaris van Financiëni vaheline vaidlus, mis jõudis lõpuks Hoge Raadi ning andis põhjuse esitada Euroopa Kohtule kõnealune eelotsusetaotlus.
6. Hoge Raad on eelotsusetaotluses märkinud, et 24. detsembri 1992. aasta sõiduauto‑ ja mootorratta­maksuseaduse 1992 (edaspidi „BPM-i seadus”) (Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen 1992) artikli 1 lõike 2 kohaselt tuleb sõiduauto või mootorratta registreerimisel registrinumbrite registris tasuda BPM-i.
7. BPM-i seaduse artikli 14 lõikega 1 on määratud, et „kooskõlas ametivõimu määrusega kehtestatavate menetluste ja eranditega võib teisest riigist pärit sõiduautod ja mootorrattad, mis imporditakse Madalmaadesse eriotstarbel või erilistel asjaoludel, BPM-ist vabastada […]”.
8. BPM-i seaduse artikkel 14 rakendati 24. detsembri 1992. aasta BPM-i seaduse rakendusmäärusega (edaspidi „BPM‑i rakendusmäärus”) (Uit­voerings­besluit belasting van personenauto’s en motorrijwielen 1992 ). BPM-i rakendusmääruse artikli 4 lõige 1 sätestab, et „[BPM-i] maksust vabastatakse teisest riigist pärit sõiduautod ja mootorrattad, kui nende importimise suhtes kehtib või kehtiks õigus maksuvabastusele siis, kui sõiduk imporditakse riigist, kus see oli vabas ringluses ja mis ei ole Euroopa Liidu liikmesriik”.
9. BPM-i rakendusmääruse artikli 4 lõike 1 kohaselt vabastatakse BPM-ist teisest riigist, sealhulgas teisest liikmesriigist pärit sõiduautod ja mootorrattad, kui vabasse ringlusse lubamisel on imporditollimaksudest vabastamine määruse 918/83 alusel võimalik. Hoge Raad ei käsitle eelotsusetaotluses küsimust, kas käesoleva kohtuasja suhtes on kohaldatav direktiiv 83/183, millega on konkreetselt kehtestatud üksikisikute isikliku vara liikmesriigist alalise importimise suhtes kohaldatavate maksuvabastuste kord.
10. Määruse 918/83 artikli 2 kohaselt „võib füüsiline isik, kes asub kolmandast riigist alaliselt elama ühenduse tolliterritooriumile, importida isiklikke asju imporditollimaksuvabalt”.
11. Määruse 918/83 artiklis 3 on sätestatud, et „[m]aksuvabastust kohaldatakse üksnes isiklike asjade suhtes, mis: a) välja arvatud teatavatel põhjendatud juhtudel, on kuulunud asjaomasele isikule või äratarvitamatu kauba puhul on olnud asjaomase isiku kasutuses tema endises alalises elukohas vähemalt kuus kuud enne kuupäeva, millal tema alaline elukoht lakkab olemast kõnealuses kolmandas riigis […]”.
12. Kasutatavate mõistete suhtes on määruse 918/83 artikli 1 lõikes 2 sätestatud järgmist:
„c) isiklikud asjad
– mis tahes asjad, mis on ette nähtud asjaomaste isikute isiklikuks kasutamiseks või nende majapidamisvajaduste rahuldamiseks.
Isiklikud asjad on eelkõige:
[…]
– jalg- ja mootorrattad, eramootorsõidukid ja nende haagised, haagissuvilad, lõbusõidulaevad ja eraõhusõidukid.
Tavaliste majapidamisvajaduste rahuldamiseks vajalikud kodutarbed, lemmik­loomad ja ratsaloomad ning kaasaskantavad vahendid kunstiga, sealhulgas tarbekunstiga tegelemiseks, mis on asjaomasele isikule vajalikud seoses tema ameti või erialaga, kuuluvad samuti isiklike asjade hulka. Isiklikud asjad ei tohi oma laadilt ega koguselt viidata sellele, et on imporditud kaubanduslikul eesmärgil [...]”.
13. Nagu ilmneb Staatssecretaris van Financiëni poolt Hoge Raadile esitatud kassatsioonkaebuse kahest põhjendusest, puudutab Feroni ja Staatssecretaris van Financiëni vaheline vaidlus esiteks Feroni auto iseloomustamist „isikliku asjana” määruse 918/83 artiklite 2 ja 3 tähenduses ning teiseks küsimust, kas kõnealust autot võib käsitleda kui sellist, mis oli Feroni „valduses” kuue kuu jooksul enne kuupäeva, mil tema alaline elukoht lakkas olemast Austrias.
14. Neid faktilisi ja juriidilisi küsimusi arvestades on Hoge Raad oma eelotsuse­taotluses esitanud Euroopa Kohtule järgmised kolm küsimust:
„1. Kas isikliku asjana nõukogu 28. märtsi 1983. aasta määruse (EMÜ) nr 918/83, millega kehtestatakse ühenduse tollimaksuvabastuse süsteem, artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses saab käsitleda erasõidukit, mis on antud füüsilisele isikule kasutamiseks tema tööandja poolt ning mida see isik on kasutanud nii tööalasteks kui erasõitudeks?
2. Kas selle määruse artikli 3 punkti a, mille kohaselt peab asi olema kuulunud asjaomasele isikule vähemalt kuus kuud enne kuupäeva, millal tema alaline elukoht lakkab olemast kõnealuses kolmandas riigis, saab tõlgendada selliselt, et kõnealune asi kuulus asjaomasele isikule, kes teda valdas tasu eest või mitte ning mida ta tööalaselt kasutas asja omaniku huvides?
3. Kas teisele küsimusele vastamisel omab tähtsust asjaolu, et asjaomasel isikul oli õigus nimetatud erasõiduk ära osta kuuekuulise perioodi jooksul?”
15. Kirjalikke ja suulisi märkusi on esitanud Madalmaade valitsus ja Euroopa Ühenduste Komisjon. Nendele viidatakse seoses käesolevas kohtuasjas tõusetunud õigusküsimuste hindamisega.
II. Hinnang
A. Esialgsed märkused
16. Siinkohal on asjakohane esitada mõningad märkused, et määratleda käesolevas kohtuasjas tõusetuvate küsimuste ulatus ja analüüsi kava ehk järjekord, mille alusel neid küsimusi hinnatakse.
17. Nagu Madalmaade valitsus on oma kirjalikes märkustes expressis verbis kirjeldanud, „on Madalmaade õigusaktides sätestatud, et määrusega 918/83 ette nähtud ühenduse imporditollimaksuvabastuse tingimused on analoogia põhjal kohaldatavad” Madalmaadesse alaliselt elama asuva üksikisiku poolt Madalmaadesse imporditud sõiduauto BPM-i tasumisest vabastamisele. Sellepärast kohaldatakse BPM-ist vabastamist, hoolimata sellest, kas Madalmaadesse koliva isiku alaline elukoht oli liikmesriigis või mitteliikmesriigis.
18. Tulenevalt sellest Madalmaade õigusaktides sisalduvast viitest õigusrežiimile, mis on kehtestatud määruse 918/83 I jaotisega, mis käsitleb „imporditollimaksuvabastusi” „isiklike asjade suhtes, mis kuuluvad füüsilisele isikule, kes asub kolmandast riigist alaliselt elama ühendusse”, käsitletakse seoses BPM-ist vabastamisega võrdväärsena olukordi, mil isik asub Madalmaadesse alaliselt elama kas mitteliikmesriigist või liikmesriigist.
19. Komisjon juhib oma kirjalikes märkustes tähelepanu sellele, et ühenduse õigusnormid kehtestasid määruse 918/83 kõrval direktiiviga 83/183 ühenduse eriõigusrežiimi seoses üksikisikute isikliku vara liikmesriigist alalise importimise suhtes kohaldatava maksuvabastusega.(4) Komisjon leiab, et käesolev kohtuasi puudutab maksu, mida nõutakse ühest liikmesriigist teise alaliselt elama asunud eraisiku poolt imporditud isiklikult varalt, mis jääb direktiivi 83/183 kohaldamisalasse. Kui direktiiv 83/183 kehtestab Feronile otseselt kasuliku maksuvabastuse, nagu väidab komisjon, siis on see Hoge Raadis arutusel oleva põhikohtuasja lahendi suhtes määrava tähtsusega.
20. Kuivõrd „Euroopa Kohtu ülesanne on tõlgendada kõiki ühenduse õiguse sätteid, mida siseriiklikud kohtud vajavad oma kohtuasjade lahendamiseks, isegi kui need kohtud ei ole selliseid sätteid Euroopa Kohtule esitatud küsimustes otseselt maininud”,(5) ei saa ma nõustuda Madalmaade valitsuse poolt kohtuistungil esitatud argumendiga, mille kohaselt Euroopa Kohus ei saa käsitleda komisjoni tõstatatud direktiivi 83/183 kohaldatavuse küsimust. Seda küsimust käsitlen ma käesolevas ettepanekus kõigepealt.
21. Teiseks, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et direktiiviga 83/183 kehtestatud maksuvabastuse kord ei hõlma sellist maksu nagu BPM, on vaja kindlaks teha, kas Euroopa Kohus on pädev tõlgendama Madalmaade siseriiklikes õigusaktides sisalduva viite abil käesoleva kohtuasja suhtes kohaldatava määruse 918/83 sätteid ja mõisteid.
22. Lõpuks, kuivõrd vastus kõnealusele küsimusele seoses Euroopa Kohtu pädevusega määruse 918/83 tõlgendamisel on jaatav, pakun välja vastuse Hoge Raadi esitatud konkreetsetele küsimustele. Esitatud teist ja kolmandat küsimust analüüsin ma koos. Tööandja poolt Feronile auto üleandmise ajal antud õigust auto välja osta käsitlen koos muude teises küsimuses viidatud asjaoludega.
B. Direktiivi 83/183 kohaldatavuse küsimus
1. Direktiivi 83/183 eesmärgid ja kohaldamisala praeguse määratluse määravad põhjendused.
23. Direktiivi 83/183 artiklis 1 on määratletud direktiivi „kohaldamisala” järgmiselt:
„1. Iga liikmesriik võib allpool kehtestatud tingimustel ja juhtudel vabastada üksikisikute teisest liikmesriigist alaliselt imporditud isikliku vara kumuleeruvast käibemaksust, aktsiisist ja muudest tarbimismaksudest, mida tavaliselt sellise vara suhtes kohaldatakse.
2. Käesoleva direktiivi reguleerimisalasse ei kuulu eri- ja/või perioodilised lõivud ja maksud, mis on seotud sellise vara kasutamisega riigis, näiteks mootorsõiduki registreerimismaks, liiklusmaks ja televisioonimaks.”
24. Direktiiv 83/183 asendati osaliselt nõukogu 16. detsembri 1991. aasta direktiiviga 91/680/EMÜ, millega täiendatakse maksupiiride kaotamise eesmärgil ühist käibemaksusüsteemi ning muudetakse direktiivi 77/388/EMÜ.(6) Direktiivi 91/680 artikli 2 lõikes 2 on sätestatud, et „31. detsembril 1992 tunnistatakse kehtetuks järgmiste direktiividega ettenähtud käibemaksusätted: […] – direktiiv 83/183/EMÜ”. Samamoodi tunnistab direktiivi 83/183 osaliselt kehtetuks nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiiv 92/12/EMÜ aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta,(7) mille artikli 23 lõikes 3 on sätestatud, et „31. detsembril 1992 kaotavad kehtivuse järgmiste direktiivide aktsiisiga seotud sätted: […] – direktiiv 83/183/EMÜ”. Hoolimata sellest, et osaliselt on direktiiv 83/183 kehtetuks tunnistatud, jääb see pärast siseturu lõplikku väljakujundamist 1992. aastal jõusse, välja arvatud käibemaksu ja aktsiisi osas.(8)
25. Direktiivi 83/183 eesmärk on kõrvaldada ühtlustatud käibemaksu, aktsiisi ja muid vara importimist mõjutavaid tarbimismakse(9) puudutavate maksuvabastuste korra sisseseadmise abil maksutõkked, mis takistavad isikute vaba liikumist ühenduses.(10) Just sel põhjusel on artikli 1 lõike 1 kohaselt ette nähtud tarbimismaksudest vabastamine, mida tavaliselt kohaldatakse ühest liikmesriigist teise elama asunud isiku poolt imporditud isikliku vara suhtes direktiivis 83/183 sätestatud tingimustel.
26. Kõnealuse direktiivi eesmärk on tagada, et üksikisikul, kes omandas isikliku vara päritoluriigis ja tasus seal vastavad maksud, ei oleks kohustust tasuda sellelt varalt tarbimismakse oma uues elukohaliikmesriigis, mis kahtlemata takistaks isikute vaba liikumist ühenduses. Kui üksikisik, kes on tasunud kõik tarbimismaksud isikliku vara (näiteks televiisori või auto) omandamise ajal oma alalises elukohas, peaks teise liikmesriiki elama asumise tulemusel tasuma samalt varalt veel muid tarbimismakse, mõjutaks see kolimisotsust.(11) Maksustamine uues elukohaliikmesriigis ajendaks seda isikut jätma oma isiklikku vara päritoluriiki ja lõpuks isegi otsustama mitte kolida.(12)
27. Nende eesmärkidega ei ole sugugi vastuolus see, et ühenduse seadusandja jättis teatavad lõivud ja maksud selgesõnaliselt välja direktiiviga 83/183 ette nähtava maksuvabastuskorra reguleerimisalast. Nimelt on artikli 1 lõikes 2 expressis verbis sätestatud, et „eri- ja/või perioodilised lõivud ja maksud, mis on seotud sellise [isikliku] vara kasutamisega riigis […]” ei kuulu kõnealuse direktiivi reguleerimisalasse ning sellest tulenevalt ei kehti nende suhtes kõnealuse direktiiviga kehtestatud maksuvabastuskord.
28. Artikli 1 lõigetest 1 ja 2 tuleneb, et direktiivi kohaldamisala määratlemise alusena on eristatud makse, mis on seotud vara kasutamisega riigis, ja tarbimismakse, mida tavaliselt kohaldatakse vara importimise korral. Siinkohal tekib keskne küsimus, nimelt vajadus määrata kindlaks, mida tähendab artikli 1 lõikes 2 sisalduv fraas „mis on seotud vara kasutamisega riigis”. Selleks et seda tõlgendada ja seejärel kindlaks määrata, kas BPM on või ei ole maks, mis on seotud sõidukite kasutamisega Madalmaades, on vaja arvesse võtta põhjusi, miks artikli 1 lõige 2 kõnealusesse direktiivi hõlmati.
29. Kõnealune artikli 1 lõige 2 ei sisaldunud esialgses direktiivi ettepanekus, mille komisjon nõukogule 30. oktoobril 1975. aastal esitas, vaid see lisati hiljem, vastuseks teatavate liikmesriikide, iseäranis Taani Kuningriigi nõudmistele.(13)
30. Kindlasti ei ole ühtegi põhjust, miks „alaliselt teise liikmesriiki kolinud ning selle tulemusel seal elav ja vara kasutav ühenduse kodanik peaks olema vabastatud nende lõivude tasumisest, mis kuuluksid tasumisele selles liikmesriigis vara kasutamise eest.”(14) Sellest tulenevalt on lõike 2 lisamine artiklisse 1 täiesti arusaadav. See on nii, kuivõrd teatava kauba kasutamisega riigis võivad kaasneda selle riigi jaoks kulud, mis tulenevad selle vara kasutamisest tema territooriumil. Selliste kulude hulka kuuluvad näiteks teedevõrgu arendus ja hooldus, turvaliste tingimuste loomine, olukorra jälgimine ning hädaabiteenused riigi territooriumil sõidukite kasutajatele, samuti keskkonnakulud. Sellepärast võib liikmesriik õiguspäraselt otsustada kehtestada teatavaid selliste kuludega seotud makse üksikisikutele, kes lõpptulemusena neid kulusid põhjustavad, kuivõrd nad alaliselt kasutavad kõnealust vara selle riigi territooriumil. Seda kinnitavad ka selliste maksude näited direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 2: „mootorsõiduki registreerimismaks, liiklusmaks ja televisioonimaks”.
31. Kõnealused kulud võivad olla liikmesriigiti erinevad, olenedes konkreetsetest mootorsõidukite kasutamise tingimustest riigi territooriumil. Need kulud on riigispetsiifilised. Seetõttu on ka vastavad maksud ja lõivud eri riikides erinevad. Riikidel võib ka olla erinevaid põhjendatud kaalutlusi sõiduki kasutamisest tingitud kuludega seotud maksustamise määra ja laadi suhtes. Tõsiasi, et igal liikmesriigil on vabadus nõuda selliste maksude tasumist, ei mõjuta aga kuidagi nende isikute maksukoormust, kes asuvad alaliselt elama ühest liikmesriigist teise, kuna see ei oleks kooskõlas direktiiviga 83/183. Muidugi on see nii sedavõrd kui sellised maksud on seotud kõnealuses riigis vara kasutamisest tulenevate kuludega.
32. Nagu märkis Euroopa Kohus kohtuasjas Cura Anlagen, „on mootorsõidukite maksustamine ühenduses ühtlustamata ning liikmesriigiti väga erinev”.(15) Ehkki „registreerimine on nende maksustamisvõimu teostamisega lahutamatult seotud”,(16) on „liikmesriigid seega vabad maksude üle otsustama, tingimusel, et nad teevad seda kooskõlas ühenduse õigusega. ” (17)
33. Direktiiv 83/183 on just selline piir, mille ühenduse õigus seab liikmesriikide vabadusele koguda tarbimismakse, mis mõjutavad mootorsõidukite importimist üksikisikute poolt, kes asuvad alaliselt elama ühest liikmesriigist teise. Liikmesriikide vabadust koguda antud kontekstis makse on seadusandja direktiivi artikli 1 lõikes 2 positiivselt ja selgelt piiranud üksnes nende maksudega, „mis on seotud” kõnealuse auto „kasutamisega” asjaomase riigi territooriumil. Tarbimismaksud seevastu mõjutavad otsust, kas osta auto või mitte. See otsus tehakse omandamise ajal kehtivatest maksutingimustest lähtuvalt ning seda ei tohiks ex post facto
mõjutada hilisem otsus kolida teise liikmesriiki. Kui alalise elukoha muutusest tuleneval kõnealuse auto hilisemal importimisel nõutav maks on selline, mis algset autoostu otsust de facto ebasoodsalt mõjutaks, takistaks see maks kindlasti otsust kolida teise liikmesriiki. Teisisõnu, otsus kolida teise liikmesriiki peaks olema päritoluliikmesriigis varem tehtud tarbimisotsuse suhtes erapooletu. Kui see nii ei ole, avaldab see otsusele kolida olulist mõju.
2. Kas see, et kõnealune maks kuulub tasumisele registreerimise ajal, on määrav tegur iseloomustamaks BPM-i maksu kui sellist, „mis on seotud” auto „kasutamisega” direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 2 tähenduses?
34. Hoge Raadi antud teabe kohaselt kogutakse BPM-i sõiduki registreerimise ajal ning sellised maksud nagu „registreerimismaksud” (ehk prantsuskeelses versioonis droits perçus lors de l’immatriculation des voitures auto­mobiles) on artikli 1 lõikes 2 esitatud kui näide sellistest maksudest, „mis on seotud” auto „kasutamisega”.
35. Asjaolu, et sellise maksu nagu BPM-i maksustatav teokoosseis on sõiduauto registreerimine, kujutab endast vaid prima facie
viidet sellele, et kõnealune maks „on seotud” auto „kasutamisega riigis”. Kui see oleks määrav tegur iseloomustamaks maksu kui sellist, „mis on seotud” auto „kasutamisega”, muutuksid mootorsõidukite registreerimisel nõutavad maksud kui liik kõikehaaravaks mõisteks, millesse liikmesriik saaks hõlmata mis tahes maksu, hoolimata selle olulistest tunnustest ja eesmärkidest, lähtudes pelgalt kronoloogilisest faktist, et riik nõudis selle maksu tasumist sõiduki registreerimise ajal.(18) See võimaldaks liikmesriigil jätkata tõeliste tarbimismaksude kogumist imporditud varalt, kuivõrd maks kuulub tasumisele teatava aja jooksul pärast vara importimist, mingi muu maksustatava teokoosseisu, näiteks sõiduki registreerimise alusel. See kaotaks direktiivi 83/183 igasuguse kasuliku toime mootorsõidukite importimise suhtes. Samuti oleks praktiliselt võimatu saavutada direktiivi 83/183 eesmärgiks oleva maksuvabastuskorra ühetaolist ühtlustamist.
36. Selle asjaolu illustreerimiseks vaadelgem kahte eri liikmesriikides seoses autode impordiga kogutavat identset maksu nende tunnuste, eesmärkide ja summa seisukohast. Ühte maksu käsitletaks kui sellist, mis jääb välja direktiivi 83/183 reguleerimisalast liikmesriigis X, kus see maks kuulub tasumisele auto registreerimise ajal pärast selle importimist, samas kui teises liikmesriigis Y kehtiks vabastamine kõnealuse maksu tasumisest lihtsalt sel põhjusel, et asjaomane riik on otsustanud koguda seda varem, sõiduki riigi territooriumile toomise ajal.
37. Nagu kohtujurist C. Stix-Hackl kohtuasjas Lindfors tehtud ettepanekus märkis, „registreerimise käigus või selle eeldusena maksu kohaldamise asjaolu iseenesest ei välista, et neid makse võiks vaadelda ka importimisel kohaldatava tarbimismaksu ühe liigina”.(19) See, et teatava maksu nimetus on „registreerimismaks” ja seda kogutakse registreerimise ajal, ei saa muuta tarbetuks selle maksu tunnuste ja eesmärkide analüüsi, mis on möödapääsmatu järeldamaks, et kõnealune maks on sisuliselt seotud kõnealuse auto kasutamisega riigis ja jääb seega seaduslikult välja direktiivi 83/183 reguleerimisalast. Otsustades, kas selline maks nagu BPM on direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 2 tähenduses „seotud” auto „kasutamisega” Madalmaades, tuleb seetõttu arvesse võtta artikli 1 lõike 2 põhjendusi, direktiiviga 83/183 kehtestatud maksuvabastuskorra eesmärke ja sellise maksu nagu BPM sisuliselt olulisi elemente.
38. Madalmaade valitsus väitis kohtuistungil, et BPM on seotud vara kasutamisega ja ei ole impordiga seotud tarbimismaks, sest üksikisik võib alati otsustada importida sõiduki kui oma isikliku vara osa, et hoida seda kodus või muuseumis kui sõidukite kollektsiooni osa ja seega vältida kohustust seda pärast importimist registreerida.
39. Selle argumendiga püütakse näidata, et registreerimisel kogutav maks ei kaldu mõjutama auto importimist kui täpselt importimise hetkel tasumisele kuuluv maks, sest autot importiv üksikisik saab kõnealuses liikmesriigis registreerimise ajal kogutavaid makse vältida. Seega demonstreeriks see, et on oluline eristada registreerimise ajal nõutavaid makse nendest maksudest, mida nõutakse enne seda muul ajal. Samuti näitaks kõnealune argument, et selle kriteeriumi vastuvõtmine ei ole vasturääkiv direktiivi 83/183 eesmärkidega, sest üksikisik, kes impordib mootorsõiduki kavatsusega mitte kasutada seda teedel – hoida seda muuseumis või garaažis – ei oleks kohustatud maksma sõiduki importimiselt mingeid makse. See näide illustreeriks seda, kuidas direktiiviga ette nähtud maksuvabastuskord alati kehtiks.
40. Minu arvates pole kahtlust, et üksikisik võib ka tegelikult valida imporditud sõiduauto registreerimata jätmise, lihtsalt otsustades hoida seda kodus või muuseumis. Probleem on aga selles, et see juhtub ainult väga ebatavalises olukorras, kui isik otsustab importida oma mootorsõiduki kavatsusega seda mitte kasutada tavalisel ja peamisel otstarbel, milleks mootorsõiduk on mõeldud, s.t transpordivahendina.
41. Tuleb meenutada, et kohtuasjas komisjon v. Belgia(20) lükkas Euroopa Kohus tagasi argumendi, mis sarnanes Madalmaade valitsuse esitatuga. Siis märkis kohtujurist J. Mischo, et „olukord, kus isik soovib osta auto ilma seejuures registreerimismärki taotlemata, on tegelikkuses nii tavatu, et selle võib arvestamata jätta”.(21) Pean siinkohal juhtima tähelepanu tõsiasjale, et kohtuasja komisjon v.
Belgia kontekstis võis sellel argumendil olla rohkem kaalu kui käesolevas kohtuasjas. Õigupoolest on usutavam, et keegi võiks omandada sõiduki ühes ja otsustada registreerida see teises liikmesriigis, kui et ühest liikmesriigist teise alaliselt elama asuv üksikisik impordib sõiduki – ja kõige tõenäolisemalt on tema isiklike asjade hulgas vaid üks sõiduk(22) – muuks kui selle kasutamiseks tavalisel ja peamisel otstarbel ehk transpordivahendina teedel.
42. Selles suhtes on Euroopa Kohus järjepidevalt teistsuguses kontekstis samuti tagasi lükanud samalaadseid formaalseid argumente. Kohtuasjas Lehtonen(23) leidis Euroopa Kohus, et teatavad eeskirjad üleminekuperioodide kohta piiravad teises liikmesriigis tegutseda kavatsevate töötajate liikumisvabadust, takistades klubisid viimast meistrivõistluste matšidele korvpallureid, kes on klubisse tulnud pärast teatavat kuupäeva. Euroopa Kohus asus seisukohale, et sellised eeskirjad ei puuduta „nende mängijate töölevõtmist, mille suhtes ei ole piiranguid […] [k]uivõrd sellistel matšidel osalemine on professionaalse mängija tegevuse põhiolemuslik eesmärk, piirab sellist osalemist piirav eeskiri ka asjaomase mängija töötamisvõimalusi”. Nõustuda sellega, et üksikisik võib importida mootorsõiduki selleks, et seda mitte teedel kasutada, on sama mis ignoreerida mootorsõiduki põhiolemuslikku eesmärki, nagu nõustumine sellega, et klubi võib korvpalluri tööle võtta mitte osalema meistrivõistlustel, on sama mis professionaalse mängija tegevuse põhiolemusliku eesmärgi ignoreerimine. Mõlemal juhul kujutab liikmesriigis kehtestatud piirang endast kitsendust sellesse riiki liikumise vabaduse suhtes.
3. Kas BPM on sisuliselt
maks, mis on seotud sõiduki kasutamisega liikmesriigis direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 2 tähenduses?
43. Direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 2 osutatakse eri‑ ja/või perioodilistele maksudele, mis on seotud isikliku vara kasutamisega riigis. Perioodilised maksud on sellised, mis kuuluvad tasumisele korrapäraste ajavahemike järel, nagu näiteks mõnes liikmesriigis kehtestatud liiklusmaksud. Madalmaades on motor­rijtuigen­belasting hea näide liiklusmaksust, mis ilma kahtluseta jääb direktiivi 83/183 kohaldamisalast välja. Nagu komisjon kohtuistungil osutas, tuleneb selle seotus mootorsõiduki kasutamisega Madalmaades selgelt tõsiasjast, et kõnealuse maksu tasumine võidakse peatada, kui autot ei kasutata.(24) See on täiesti arusaadav, kui võtta arvesse, et sellise kasutamatuse ajal ei vastuta sõiduki omanik kulude eest, mis on seotud sõiduki kasutamisega riigis. See on oluline tõend maksu ja sõiduki kasutamise vahelise seose kohta.
44. Direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 2 on mainitud ka erilõive või ‑makse, mis on seotud mootorsõidukite kasutamisega riigis. Olemas on rohkesti näiteid selliste erilõivude kohta, mis ei kuulu tasumisele korrapäraste ajavahemike järel, kuid mis on sõiduki kasutamisega selgelt seotud: näiteks tee‑ või sillamaksud. Isik võib teatavat teed kasutada ainult korra või mitte kunagi või korduvalt. Erinevalt liiklusmaksudest ei iseloomusta neid lõive tasumine korrapäraste ajavahemike järel. Samuti võime kujutleda keskkonnaalaste eesmärkidega erimakse, näiteks maksu, mis kuulub tasumisele selle eest, et mootorsõidukid võivad sisse sõita teatavasse loodusparki ja seal liikuda, isegi kui selline maks kuulub tasumisele ilma tingimuseta, kui pikaks ajaks võib kõnealune auto kaitsealale jääda.
45. Samuti võib juhtuda, et erimaksu või ‑lõivu kogutakse vaid ühe korra ja alaliselt ning see on ilma kahtluseta seotud mootorsõiduki kasutamisega artikli 1 lõike 2 tähenduses. Nii on see ka Madalmaades sõiduki registreerimise ajal lisaks BPM-ile nõutava registreerimislõivuga. Madalmaade valitsuse ja komisjoni poolt kohtuistungil esitatud kirjelduse kohaselt on see lõiv, mille suurus vastas 2004. aastal 47,20 eurole, selgelt seotud sõiduki kasutamisega Madalmaades. Selle tunnused vastavad lõivule, mille eesmärk on korvata kõnealuses liikmesriigis sõiduki registreerimisega kaasnevad halduskulud.
46. Eespool kirjeldatud on minu arvates „lihtsad maksujuhtumid”, mis jäävad direktiivi 83/183 reguleerimisalast välja, kuivõrd nende tunnustest ilmneb sisuliselt seos sõiduki kasutamisega riigis ja see seos ei ole vaid formaalne. Selliste maksude tunnuste analüüs näitab sisuliselt seose olemasolu nende tasumise ja sõiduki kasutamisega seotud kulude vahel, olgu need teede või sildade ehitus‑ ja hoolduskulud, keskkonnakulud või halduskulud. BPM-i puhul aga on olukord teistsugune.
47. Madalmaade valitsus väitis kohtuistungil, et BPM-i eesmärk ei ole korvata kulusid, mis tulenevad sõidukite kasutamisest riigi territooriumil. Lisaks märkis Madalmaade valitsus, et BPM-ist laekunud summad moodustavad osa riigi üldtuludest, mis lähevad riigikassasse ja millel ei ole otsest seost kuludega, mis on seotud sõidukite kasutamisega riigi territooriumil.(25)
48. Arvestades Euroopa Kohtu käsutuses olevaid tõendeid, ei ilmne sellise maksu nagu BPM-i tunnuste põhjal sisuliselt ühtegi seost kuludega, mis on seotud sõiduki kasutamisega riigi territooriumil. Selline maks pole seotud isegi registreerimise halduskuludega (sealhulgas registrimärgi maksumusega), mis korvatakse teise eraldi lõivu arvelt, mille kasseerib Madalmaade valitsus ja mille tasumist samuti kogutakse sõiduki registreerimise ajal.
49. Vastupidiselt komisjoni arusaamale ei tähenda viimati mainitud tõsiasi siiski seda, et direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 2 kohaldamisalasse jäämiseks peaks selline maks nagu BPM piirduma pelgalt Madalmaades sõiduki registreerimisega seotud halduskulude korvamisega. Selline artikli 1 lõike 2 käsitlus on liiga kitsas, ning ingliskeelsel versioonil, milles viidatakse terminile motor vehicle registration fees, põhinev sõnasõnaline argument ei toeta seda piisavalt. Artikli 1 lõikes 2 lubatakse selgelt, et liikmesriigid võivad nõuda makse või lõive registreerimise ajal või mis tahes muul ajal, tingimusel et need on seotud sõiduki kasutamisega riigis – selles tähenduses, et nende olulistest tunnustest ilmneb mingisugune suhe ühelt poolt selliste maksude ja teiselt poolt (haldus‑ või muude) kulude vahel, mis on seotud sõiduki kasutamisega riigi territooriumil.
50. Taolise seose olemasolu sellise maksu nagu BPM-i ja sõiduki kasutamise vahel Madalmaade territooriumil ei saa kinnitada, kui mitte arvestada maksustatavat teokoosseisu, mis, nagu olen juba väitnud, on puhtalt juhuslik ja formaalne märk taolisest seosest. Lisaks sellele ilmneb Madalmaade õigusaktidest selgelt, et selline seos kasutamisega puudub. Tegelikult tuleneb see järeldus tõsiasjast, et Madalmaade õiguses on BPM-ist vabastatud välisriikidest (nii liikm es‑ kui ka mitteliikmesriikidest) pärit sõidukid, kui määruse 918/83 alusel on nende vabasse ringlusse lubamisel võimalik kohaldada imporditollimaksudest vabastamist. Madalmaade valitsus rõhutab oma märkustes, et määrusega 918/83 kehtestatud tingimused ühenduse imporditollimaksudest vabastamiseks on „analoogia põhjal kohaldatavad” BPM-ist vabastamise suhtes. See „analoogia põhjal” esitatud viide määrusele 918/83 ei ole kooskõlas sellega, et maksu nagu BPM iseloomustatakse kui sellist, mis on sisuliselt seotud kõnealuse sõiduki kasutamisega Madalmaades.
51. Õigupoolest ei ole majanduslikust seisukohast ratsionaalset põhjendust sellele, miks BPM-i seadus ja BPM-i rakendusmäärus peaksid võimaldama määrusele 918/83 viitavat maksuvabastust – mida nad tegelikult võimaldavad – autole, mille alaliselt impordib Madalmaadesse alaliselt elama asuv isik, kui BPM oleks sisuliselt käsitletav kui maks, mis on seotud vara kasutamisega selles liikmesriigis. Selline vabastamine tähendaks, et Madalmaade seadusandja andis tahtlikult Madalmaade uutele elanikele „teiste arvelt kasu saajate” staatuse, võrreldes kõikide teiste mootorsõidukikasutajatega, kes registreerivad oma sõidukid Madalmaades ja peavad tasuma BPM-i. Tegelikult lubatakse üksikisikutel, kes kolivad alaliselt elama Madalmaadesse ja võtavad kaasa oma mootorsõiduki, registreerida oma autod ja neid seal kasutada ning tekitada kõiki selliseid kulusid, mis on seotud sellise kasutamisega kõnealuses riigis, suuresti kõikide teiste kodanike kulul, kes on alati elanud Madalmaades ja pidanud sellest tulenevalt tasuma oma sõidukite registreerimise ajal BPM-i. See läheb otseselt vastuollu direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 2 eesmärgiga, mida on eespool juba kirjeldatud,(26) kuna selles selgesõnaliselt tunnustatakse liikmesriikide vabadust koguda „eri- ja/või perioodilisi lõive ja makse, mis on seotud sellise vara kasutamisega riigis”.
52. Vastupidiselt sellele aga on Madalmaade õigusega võimaldatav vabastamine täiesti arusaadav, kui sellist maksu nagu BPM iseloomustada tarbimismaksuna, millest Madalmaade seadusandja otsustas anda vabastuse sellega seotud kõrgendatud summade tõttu, aga ka sellepärast, et kõik tarbimismaksud on päritoluriigis juba tasutud.
53. See arutluskäik on kooskõlas direktiiviga 83/183 ette nähtud maksuvabastuskorra põhjendusega, hoolimata komisjoni ja Madalmaade valitsuse vahelisest märkimisväärsest lahkarvamusest, mis tulenes sellest, et Madalmaade valitsus ei pea end direktiivi 83/183 alusel kohustatuks võimaldama BPM-ist vabastamist. Madalmaade valitsus võimaldab selle vabastamise vabatahtlikult, kuid ainult määruses 918/83 sisalduvatel tingimustel, mis on pisut rangemad.(27) Igal juhul on BPM-i seaduse ja BPM-i rakendusmäärusega võimaldatava maksuvabastuse põhjendus ja direktiiviga 83/183 võimaldatava maksuvabastuse põhjendus praktiliselt samad. Seetõttu ei saa sellist maksu nagu BPM Madalmaade õiguses ratsionaalselt pidada maksuks, mis on seotud sõiduki kasutamisega riigis. Selles suhtes pean eeldama, et Madalmaade valitsuse otsusel, võimaldada BPM-ist vabastamine, lähtudes analoogiast imporditollimaksuvabastusega, on majanduslikult ratsionaalne alus ning see ei kujuta endast majanduslikult ebaratsionaalset haldusakti, mis liiatigi diskrimineeriks kõiki neid autoomanikke, kes on alati elanud Madalmaades.
54. Peale selle, vastavalt komisjoni poolt kohtuistungil antud teabele, mille suhtes Madalmaade valitsus ei ole teistsugust seisukohta esitanud, on BPM-i arvutamise aluseks hinnakirjas olev sõiduki puhashind, mis sisuliselt vastab sõiduki soovitatavale jaehinnale, mis kehtis registrimärgi väljaandmise päeval või kasutatud sõiduki puhul esmakordse kasutamise päeval ja millest on lahutatud käibemaks ja BPM. Protsentuaalselt vastab BPM umbes 45%‑le, millest vastavalt sõiduki vanusele lahutatakse teatav püsisumma.
55. Ühest küljest, nagu komisjon märgib, kujutab BPM-i kõrgendatud määr endast faktiliselt otsustavat takistust isikute vabale liikumisele Madalmaadesse, olles seega vastuolus direktiivi 83/183 eesmärgiga, mis on esitatud artikli 1 lõikes 1. Sellega ei taha ma väita, et kasutusega seotud maksud ei tohi olla suured. Kindlasti võivad need olla suured, kuid ainult niivõrd, kui on olemas tõendid nende sisulise seotuse kohta vastava vara kasutamisega riigis, ja käesoleval juhul need tõendid puuduvad. Keeruline on öelda, kui suur on liiga suur, kuid kindlasti ei ole keeruline tõdeda, et käesoleval juhul on maks sedavõrd suur, et on praktiliselt võimatu tajuda selles mingitki seost sõiduki kasutamisega. See, et kõnealuse maksu arvutamisel võetakse aluseks hinnakirjas olev hind (mis on seotud ostuotsusega), on lisatõend selle maksu tarbimisalase olemuse kohta.
56. Teisest küljest näitavad maksumäära tase ja tõsiasi, et sisuliselt on maksustatava summa aluseks BPM-i puhul hinnakirjas olev sõiduki hind ja mitte näiteks mootori maht, seda, et kõnealuse maksu eesmärk on selgelt riigile tulu tootmine.(28) Selliste tunnustega maksu nagu BPM saab vaevalt pidada sisuliselt seotuks vara kasutamisega riigis: pigem on see tarbimismaks, mida tavaliselt kohaldatakse üksikisiku poolt Madalmaadesse alaliselt imporditud sõiduki suhtes.
4. Kas BPM toimib kui tarbimismaks direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 1 tähenduses?
57. Järeldust, et selline maks nagu BPM on lõppkokkuvõttes tarbimismaks artikli 1 lõike 1 tähenduses, hoolimata riigi otsustatud puhtjuhuslikust kronoloogilisest seigast, et seda maksu ei koguta mitte importimise, vaid registreerimise ajal, rõhutab veelgi komisjoni antud teave, mille suhtes Madalmaade valitsus ei ole teistsugust seisukohta esitanud.
58. Komisjoni antud teabe kohaselt kehtestati BPM 1993. aastal eesmärgiga üle vaadata enne kehtinud kord, millega nõuti eritarbimismaksu mootorsõidukitelt (bijzondere ver­bruiks­belasting van personenauto’s; edaspidi „BVB”), mille maksustatav teokoosseis seisnes sõiduki importimises või üleandmises, mitte registreerimises. Pärast 31. detsembrit 1992 ei lubatud enam nõuda makse vara importimiselt ühest liikmesriigist teise ning sellepärast püüti BPM-i seadusega komisjoni sõnutsi säilitada BVB-ga maksustatav summa, nõudes maksu tasumist muul ajal.
59. Euroopa Kohus on teistsuguses kontekstis juba analüüsinud kõnealust Madalmaade maksu kohtuasjas Wisselink,(29) eritledes BVB vastavust ühenduse käibemaksusüsteemile. BVB oli ühekordne maks, mis kandus täielikult edasi järgmisse turustusetappi ilma edasise maksustamiseta, ning selle määr oli hinnakirjas oleva hinna alusel 18,2% osas, mis jäi alla 10 000 Hollandi kuldna, ning 27,3% osas, mis ületas mainitud summa.(30) BPM-i seaduses on selge viide BVB-le artikli 9 lõikes 8, millega jäetakse BVB-le vastav summa välja BPM-i puhul maksustatava summa arvutamisel aluseks võetavast hinnakirjas olevast hinnast, kui registrimärgi väljaandmise või sõiduki esmakordse kasutamise päev on varasem kui 1. jaanuar 1993, mil BVB kehtis, BPM aga mitte. Nii, nagu BPM-i summat ei ole arvestatud hinnakirjas oleva hinna sisse, on kõnealusest hinnakirjas olevast hinnast välja jäetud ka varem kehtinud BVB summa.
60. Sellest tulenevalt tunnistatakse BPM-i seaduses selgelt BPM-i ja kõnealuse varem kehtinud eritarbimismaksu samaväärsust. Selles osas, isegi kui võtta käesoleva juhtumi analüüsimisel taustaks kohtuasjas komisjon v. Belgia(31) teistsuguses kontekstis järgitud arutluskäik, on nende kahe maksu omavaheline suhe minu arvates piisavalt tugev, et välistada „mõtteline erinevus kõnealuse kahe maksu maksustatavate teokoosseisude vahel”.(32)
61. Nagu Euroopa Kohus kohtuasjas Wisselink tehtud otsuses BVB kohta märkis, ehkki sellel maksul ei ilmne käibemaksu tunnuseid, „on see tarbimismaks, mille baas on proportsionaalne sõiduautode hindadega […]”. „[S]eda kohaldatakse ühekordselt, tootja poolt tarnimise ajal või importimise ajal, ning seejärel kandub see edasi järgmisse turustusetappi, ilma et selle tasumist uuesti nõutaks. Tasutud BVB-d ei saa maha arvata, vaid see moodustab lahutamatu osa auto omahinnast.”(33) Samuti sisaldub BPM pärast selle tasumist pöördumatult auto tulevaste tehingute hinnas (s.o tagastusvõimaluseta ja kohaldamise peatamise võimaluseta) ning kandub edasi auto järgmisele ostjale. See tunnus on omane tarbimismaksule, mitte eespool kirjeldatud perioodilistele või erimaksudele, mis on seotud sõiduki kasutamisega.
62. Tarbimismaksuna, mis mootorsõidukite registreerimise ajal sisuliselt mõjutab nende importimist, kujutab see endast head näidet just sellistest isikute vabale liikumisele ühenduses seatud tõketest, mida direktiiv 83/183 oli mõeldud kõrvaldama. Piisab, kui kujutleda A olukorda, kes elas ja töötas liikmesriigis X. Ta ostis seal auto ja tasus selles riigis sõiduki registreerimise ajal sellise maksu nagu BPM. Aasta hiljem kolis ta tööle teise liikmesriiki Y. Seal pidi A sõiduki registreerima ja jällegi tasuma BPM-i tunnustega maksu. Kui A otsustab selle aasta lõpus asuda elama kolmandasse liikmesriiki (või naasta liikmesriiki X), oleks ta kohustatud tasuma sellist maksu nagu BPM kolmandat korda. Iga kord ühest liikmesriigist teise kolides pidi A maksma väga kallist hinda, mis vastas enam-vähem kolmandikule hinnakirjas olevast sõiduki hinnast. Auto väärtus A jaoks kahekordistus, ehkki selle turuväärtus loomulikult langes. Kui A oleks jäänud alatiseks liikmesriiki X, poleks ta sellist kahju kannatanud, kuigi sõiduki kasutamise määr oleks olnud suurel määral sama.
63. Sellepärast olen seisukohal, et selline maks nagu Madalmaade BPM, mida kogutakse ühekordselt mootorsõiduki registreerimise ajal pärast selle sõiduki importimist ning mille summa arvutatakse hinnakirjas oleva auto hinna põhjal ja mis sisaldub auto maksumuses ja kandub edasi sõidukiga seotud tulevastele tehingutele ning mille tunnustest ei ilmne sisuliselt seost kuludega, mis on seotud sõiduki kasutamisega riigis, ei kujuta endast direktiivi 83/183 reguleerimisalasse artikli 1 lõike 2 tähenduses mitte kuuluvat maksu, vaid see on käesolevas asjas kohaldatava ühenduse õigusakti ehk direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 1 tähenduses tarbimismaks, mida tavaliselt kohaldatakse ühest liikmesriigist teise elama asunud üksikisiku alaliselt imporditud isikliku vara suhtes.
C. Euroopa Kohtu pädevus tõlgendada siseriikliku õiguse alusel kohaldatava ühenduse õigusakti sätteid.
64. Kui Euroopa Kohus leiab, et direktiiv 83/183 ei ole põhikohtuasja suhtes kohaldatav, on vaja analüüsida Hoge Raadi esitatud konkreetseid küsimusi, mis puudutavad määruses 918/83 sisalduvate teatavate mõistete ja sätete tõlgendamist.
65. Pole kahtlust, et määrus 918/83 kohaldub Hoge Raadis arutusel oleva olukorra suhtes puhtalt Madalmaade siseriikliku õiguse toimel. See määrus on kohaldatav mitteliikmesriikidest pärit asjade importimise suhtes ja käsitleb ühenduse imporditollimaksudest vabastamist. Sel põhjusel ei ole see kohaldatav alalise importimise suhtes teisest liikmesriigist.(34)
66. Euroopa Kohus on siiski selgitanud, et ta on pädev tõlgendama ühenduse õigusaktide sätteid, kui seda paluvad siseriiklikud kohtud EÜ artikli 234 alusel, kui selliseid sätteid kohaldatakse siseriiklikus õiguses sisalduva viite toimel, nagu käesoleval juhul.(35) Ma ei arva, et Euroopa Kohus peaks käesoleva kohtuasjaga seoses teisiti toimima. Euroopa Kohtu otsused on olnud selles suhtes selged. Kohtuasjas Dzodzi tehtud otsuses märkis Euroopa Kohus: „[…] on selgelt ühenduse õiguskorra huvides, et tõlgenduses tulevaste erimeelsuste ennetamiseks tuleks igale ühenduse õigussättele anda ühtne tõlgendus, olenemata selle sätte kohaldamise asjaoludest.”(36) Siis on siseriikliku kohtu ülesanne selliselt tõlgendatud ühenduse õiguse sätteid ja mõisteid kohaldada, võttes arvesse arutusel oleva kohtuasja faktilisi ja õiguslikke asjaolusid.(37)
D. Mõiste „isiklikud asjad” määruse 918/83 artikli 2 lõike 1 tähenduses
67. Esimene Hoge Raadi esitatud küsimus puudutab tõlgendust mõistele „isiklikud asjad” määruse 918/83 artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses, kus „isiklikud asjad” on määratletud kui „mis tahes asjad, mis on ette nähtud asjaomaste isikute isiklikuks kasutamiseks […]”, sealhulgas „eelkõige […] eramootorsõidukid”, ning täpsustab, et „kaasaskantavad vahendid kunstiga, sealhulgas tarbekunstiga tegelemiseks, mis on asjaomasele isikule vajalikud seoses tema ameti või erialaga, kuuluvad samuti isiklike asjade hulka. Isiklikud asjad ei tohi oma laadilt ega koguselt viidata sellele, et on imporditud kaubanduslikul eesmärgil […]”.
68. See küsimus tõusetub sellepärast, et ehkki kõnealune sõiduk oli Madalmaadesse importimise ajal 1998. aastal Feroni ainuomandis ja ette nähtud tema isiklikuks kasutamiseks, ei kuulunud see auto kuni 15. detsembrini 1997 talle ning seoses tema töötamisega Océ’s oli Feroni tööandja selle tema kasutusse andnud mitte üksnes omatarbeks, vaid ka ametialaseks kasutamiseks.
69. Artikli 1 lõike 2 punktis c sätestatud mõistes „isiklikud asjad” ei iseloomustata sõidukit kui „isiklikku asja” sõltuvalt sellest, kas kõnealune asi on teatava aja vältel enne importimist täielikult asjaomase isiku omandis. Piisab sellest, et sõiduk „on ette nähtud asjaomaste isikute isiklikuks kasutamiseks või nende majapidamisvajaduste rahuldamiseks”, et seda saaks iseloomustada kui isiklikku asja. Vastupidiselt Madalmaade valitsuse seisukohale ei mõjuta tõik, et Feron ei olnud kõnealuse auto omanik kuus kuud enne kuupäeva, mil tema alaline elukoht lakkas olemast Austrias, selle sõiduki iseloomustamist tema „isikliku asjana”.
70. Imporditollimaksuvabastuse võimaldamiseks peab isiklik asi – pärast seda, kui seda on vastavalt artikli 1 lõike 2 punktile c selliselt iseloomustatud – importimise ajal kindlasti kuuluma asjaomasele isikule. Lisaks on määruse 918/83 artikli 3 punktiga a kehtestatud isikliku asja importimiseelse kuuluvuse nõue, mis kujutab endast eeltingimust selle asja vabastamiseks imporditollimaksust. Artikli 3 punkti a kohaselt ei analüüsita sellist kuuluvust mitte omandi tähenduses, vaid lähtudes asja „valdamisest” ja „kasutamisest” teatava aja jooksul enne importimist.
71. Igal juhul on nende tingimuste näol tegu sellistega, mis peavad olema täidetud isiklike asjade suhtes maksuvabastuse võimaldamiseks, mitte aga sellistega, mille põhjal iseloomustada kõnealust vara kui „isiklikke asju”. Isegi kui need maksuvabastuseks vajalikud nõuded on täitmata, võib kõnealune vara olla jätkuvalt asjaomase isiku „isiklik vara” artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses (ehkki see ei oleks siis maksuvabastuskõlblik), kuivõrd see on ette nähtud tema „isiklikuks kasutamiseks”.
72. Kuid kas artikli 1 lõike 2 punktis c esitatud mõiste „isiklikud asjad” peaks piirduma varaga, mis on eksklusiivselt
ette nähtud asjaomase isiku „isiklikuks kasutamiseks” kõnealuse kuue kuu jooksul tema alalises elukohas? Madalmaade valitsuse sõnutsi õigustaks seda vajadus maksuvabastussätete, nagu näiteks siin vaadeldava sätte range tõlgendamise järele. Sellest tulenevalt leiab Madalmaade valitsus, et artikli 1 lõike 2 punktis c sätestatud mõiste „isiklikud asjad” määratlusse tuleb mõiste „isiklik kasutamine” täpsustamiseks lisada omadussõna „eksklusiivne”.
73. Minu arvates kujutab see endast eriliselt kitsast tõlgendust. Sellega jäetakse mõistest „isiklikud asjad” kõrvale kõik asjad, mida hoolimata sellest, et need on importimise ajal ette nähtud asjaomase isiku eksklusiivseks isiklikuks kasutamiseks, kasutatakse ka seoses selle isiku ametiga kuue kuu jooksul enne elukohavahetust. Selline kitsendav tõlgendus peaks esile tulema määruse 918/83 I peatüki I jaotisega kehtestatud maksuvabastuskorra põhimõtetest.(38)
74. Määruse 918/83 preambulist ilmneb, et käsitletava maksuvabastuse eesmärk on ära hoida sellist maksustamist, mis ei oleks õigustatud „teatavatel täpselt määratletud asjaoludel, kui kauba importimise eritingimuste tõttu puudub tavaline vajadus majandust kaitsta”. Lisaks sellele muudaks igasuguse kaubandusliku eesmärgita imporditavate isiklike asjade maksustamine importimisel keerulisemalt saavutatavaks eesmärgi hõlbustada liikmesriiki elama asumist ning raskendaks liikmesriikide tolli tööd.(39)
75. Importimise mittekaubanduslik laad omandab käesolevas analüüsis erilise tähtsuse. Seda väljendab selgelt määruse 918/83 artikli 1 lõike 2 punkti c viimane lause, milles välistuse kaudu selgitatakse „isiklike asjade” määratlust, sätestades, et kõnealused asjad „ei tohi oma laadilt ega koguselt viidata sellele, et on imporditud kaubanduslikul eesmärgil”.(40) Kui lisada, et selline maksuvabastus on eelkõige seotud üksikisiku ja tema perekonna isikliku elu sfääriga ning sellel puudub märkimisväärne mõju liikmesriikide majandusressurssidele, ei ole ühtegi õigustust mõiste „isiklik kasutamine” kitsendavaks tõlgenduseks, mille pakkus välja Madalmaade valitsus.(41)
76. Selleks et iseloomustada teatavat vara kui üksikisiku isiklikku asja, ei ole asjakohane kriteerium mitte see, kas kõnealune vara on importimiseelsel perioodil kasutuses ka tema elukutse või ametiga tegelemiseks või mitte.(42) See ei takista kõnealuse vara liigitamist isiklikuks asjaks. Asjakohane kriteerium on hoopis see, kas kõnealune importimine on mittekaubanduslikku laadi. Hoge Raadi esitatud teabest ei ilmne mingeid tõendeid selle kohta, nagu oleks Feron importinud oma auto kaubanduslikul eesmärgil.
77. Sellepärast ei saa eeldada, et väljendit „isiklik kasutamine” tuleks tõlgendada kui sellist, mis nõuab „eksklusiivset isiklikku kasutamist” päritoluriigis elamise viimase kuue kuu jooksul. Ühenduse seadusandja ei ole säärast eristust väljendanud ja ei ole mingit põhjust kõnealust väljendit nii tõlgendada.(43)
E. Mõiste „valdus” määruse 918/83 artikli 2 lõike 1 tähenduses
78. Hoge Raadi esitatud teises ja kolmandas küsimuses otsitakse vastust sellele, kas teatav vara (nagu mootorsõiduk) kuulub määruse 918/83 artikli 3 tähenduses üksikisikule, kui see üksikisik seda eksklusiivselt kasutab ja kõnealuse vara omanikuks oli üleandmise ajal olnud tema tööandja, kes andis talle õiguse see ära osta ning kõnealune üksikisik selle õiguse enne elukohavahetust lõpuks teostas.
79. Euroopa Kohus on asunud seisukohale, et „ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise vajadus ja võrdsuse põhimõte eeldavad, et ühenduse õigussätte tingimustele, milles ei viidata selgelt liikmesriikide õigusele selle sätte tähenduse ja kohaldamisala määramiseks, tuleb harilikult anda ühenduse piires autonoomne ja ühetaoline tõlgendus; sellisel tõlgendamisel tuleb arvestada sätte konteksti ja kõnealuse õigusakti eesmärki.”(44)
80. Määruse 918/83 artikkel 3 eeldab äratarvitamatu isikliku asja valdamist ja kasutamist kuue kuu jooksul enne kuupäeva, mil asjaomase isiku alaline elukoht lakkab olemast kolmandas riigis, kust ta lahkub. Kõnealune nõue on sätestatud selleks, et maksuvabastused ei saaks toimida ajendina äkilisele ja võib-olla ka ulatuslikule vara omandamisele vahetult enne elukoha muutmist. Selle teatava kestusega kuuluvust käsitleva nõudega määratles ühenduse seadusandja üksikisiku ja isikliku asja vahel nõutava seotuse taseme, et vältida selliseid soovimatuid tagajärgi.
81. „Valdus” on tuntud õigusmõiste, mis on leidnud ulatuslikku käsitlust enamikus õigussüsteemides. Laiemas mõttes ja ühise nimetajana iseloomustab valdust tegelik suhe teatavasse asjasse, hoolimata sellest, kas ollakse selle omanik või mitte.(45) See tähendab isiku tegeliku võimu teostamist asja üle kas otseselt või kellegi teise kaudu. Teisiti vaadeldult seisneb see lõppkokkuvõttes välises vaadeldavuses, et valdajal on asja suhtes varaline õigus, mis ei pruugi olla omand, vaid võib olla ka piiratum varaline huvi. Siinkohal muutuvad märgatavamaks eri õigussüsteemide erisused, sest lõppude lõpuks on küsimus iga õigussüsteemi varaliste õiguste struktuuris.(46) Sellepärast ei toeta ma Hoge Raadi mainitud võimalust tõlgendada valdust kui õigusmõistet määruse 918/83 artikli 3 tähenduses viitega üldisele keelepruugile või üldtunnustatud arusaamadele.(47) Sellise tõlgendusega mitte ainult ei eirataks mõiste „valdus” ilmselgelt õiguslikku olemust, vaid muudetaks ka eriti keerukaks selle mõiste ühetaolise tähenduse saavutamine määruse 918/83 artikli 3 raames.
82. Autonoomne tõlgendus, milles arvestatakse määruse 918/83 artikli 3 tähenduses valduse nõude konteksti ja eesmärke, peab põhinema teatud eelnevatel kaalutlustel, mis on kooskõlas liikmesriikide arusaamaga mõiste „valdus” tuumast: esiteks sellel, et teatav asi võib kuuluda üksikisikule, kellel on selle üle de facto võim, isegi kui ta ei ole ega väida end olevat selle omanik; ja teiseks sellel, et kui ühenduse seadusandja võttis artiklis 3 kasutusele mõiste „kuulumine”, ei olnud tal kindlasti kavas seada selle tähendust sõltuvusse iga õigussüsteemi arusaamaga valdusest ja varalistest õigustest.
83. See peab olema nii, hoolimata sellest, et teatava asja valduse koosseisu olemasolu sõltub põhimõtteliselt asja asukohariigis kehtivatest valdusalastest sätetest, nii nagu varaliste õiguste koosseisu ja/või ulatuse hindamine sõltub vara asukohariigi õigusest ehk lex situs ’est.(48) Kui määruse 918/83 artikli 3 tähenduses mõiste „valdus” tõlgendamiseks rakendataks seda lähenemisviisi, oleks eri õigussüsteemides varaliste õiguste ja seega ka valduse suhtes valitsevate erisuste tõttu võimatu saavutada isiklike asjade imporditollimaksudest vabastamise korra ühetaolisust.(49)
84. Sel juhul oleks selleks, et määrata kindlaks teatavate isiklike asjade kuulumine teatavale mitteliikmesriigist saabuvale isikule, vaja kindlaks teha, kas kõnealust isikut saaks käsitleda kui valdajat vastavalt tema päritoluliikmesriigi õigusele. Valduse mõiste tähendus varieeruks tegelikult vastavalt selle koha õigusele, kus need asjad asusid artiklis 3 viidatud kuue kuu jooksul. Mitteliikmesriigist liikmesriiki elama asumisel võimaldatavat maksuvabastust käsitleva määruse 918/83 kontekstis tähendaks säärane olukord seda, et kõnealusel mõistel võiks olla nii palju eri tähendusi kui on maailmas õigussüsteeme. See mitte ainult ei seaks tohutut koormust riigiasutustele, eriti tollile, kes peaksid tutvuma valduse mõistega peaaegu otsatus hulgas õigussüsteemides, vaid tooks samuti kaasa ühetaolisuse puudumise määrusega 918/83 antavates õigustes. (50)
85. Minu arvates piisab vastavuseks nendele eesmärkidele, mille pärast valduse mõiste artiklisse 3 hõlmati, sellest, et asjaomane üksikisik on mainitud kuue kuu jooksul kõnealust asja eksklusiivselt kasutanud ja tal on olnud omaniku suhtes seaduslikult täitmisele pööratav õigus omandi saamiseks. Selline õigus ei pea tingimata olema iseloomustatav kui varaline õigus vastavalt alaliseks elukohaks olnud kolmanda päritoluriigi õigusele. Piisab, kui kõnealune õigus on kvalifitseeritud selliseks, millest kokkuleppe rikkumise korral tuleneb nõudeõigus omaniku vastu.
86. Minu soovitus on, et alternatiivina, kui direktiivi 83/183 ei peeta kohaldatavaks, peaks Euroopa Kohus vastama Hoge Raadi esitatud teisele ja kolmandale küsimusele selliselt, et kui asi on täielikult üksikisiku käsutuses ja antud eksklusiivselt tema kasutusse, sealhulgas omatarbeks, koos ostueesõigusega, mille tööandja ja asja omanik on talle asja üleandmise ajal selgesõnaliselt andnud, tuleb kõnealust vara käsitleda kui sellele üksikisikule kuuluvat määruse 918/83 artikli 3 tähenduses.
III. Ettepanek
87. Sellest tulenevalt olen arvamusel, et Euroopa Kohus peaks andma siseriikliku kohtu tõstatatud küsimustele järgmise vastuse:
Selline maks nagu Madalmaade BPM, mida kogutakse ühekordselt ja lõplikult mootorsõiduki registreerimise ajal pärast selle importimist, kusjuures maksusumma arvutatakse hinnakirjas oleva auto hinna põhjal ja see hakkab sisalduma auto maksumuses ning kandub edasi selle autoga tehtavatesse tulevastesse tehingutesse, ning mille tunnustest sisuliselt ei ilmne seost sõiduki kasutamisega riigis, ei kujuta endast maksu, mis ei kuulu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/183/EMÜ reguleerimisalasse kõnealuse direktiivi artikli 1 lõike 2 tähenduses, vaid on tarbimismaks, mida tavaliselt kohaldatakse ühest liikmesriigist teise elama asunud üksikisiku alaliselt imporditud isikliku vara suhtes direktiivi 83/183/EMÜ artikli 1 lõike 1 tähenduses ning kõnealune direktiiv on käesolevas kohtuasjas kohaldatav ühenduse õigusakt.
(1) .
(2)
–	EÜT 1983, L 105, lk 1; ELT eriväljaanne 02/01, lk 419.
(3)
–	EÜT 1983, L 105, lk 64; ELT eriväljaanne 09/01, lk 117.
(4)
–	Direktiiv 83/183 ja määrus 918/83 avaldati samal kuupäeval, 28. märtsil 1983, kui direktiiv 83/181/EMÜ direktiivi 77/388/EMÜ artikli 14 lõike 1 punkti d rakendusala määratluse kohta seoses teatavate kaupade käibemaksuvabastusega nende lõplikul importimisel (EÜT 1983, L 105, lk 38; ELT eriväljaanne 09/01, lk 91) ja direktiiv 83/182/EMÜ ühest liikmesriigist teise ajutiselt imporditud teatavate transpordivahendite maksuvabastuse kohta ühenduses (EÜT 1983, L 105, lk 59; ELT eriväljaanne 09/01, lk 112). Kõikide nende direktiivide ja määruse 918/83 eesmärk on kehtestada ühenduses ühetaoline maksuvabastuse kord vara importimise suhtes.
(5)
–	18. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑280/91: Viessmann (EKL 1993, lk I‑971, punkt 17).
(6)
–	EÜT 1991, L 376, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 160.
(7)
–	EÜT 1992, L 76, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 179.
(8)
–	Hiljutistes Euroopa Kohtu asjades (kohtujurist Tizzano 3. juuli 2003. aasta ettepanek kohtuasjas C‑387/01: Weigel, EKL 2004, lk I‑4981, ning kohtujurist Stix-Hackli 4. märtsi 2004. aasta ettepanek kohtuasjas C‑365/02: Lindfors, EKL 2004, lk I‑7183), mis on seni lahendita, on keskendutud kõnealusele küsimusele, mis seisneb seoses ühest liikmesriigist teise elama asunud üksikisiku alaliselt imporditud mootorsõidukilt selliste maksude nagu vastavalt Austrias ja Soomes tasumisele kuuluvad NoVA
ja Autovero
väidetavas kuulumises direktiiviga 83/183 kehtestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse_. Vahetult enne käesoleva ettepaneku esitamist tegi teine koda kohtuasjas Weigel otsuse, mis on osaliselt vastuolus käesolevas ettepanekus järgitava analüüsi käiguga.
(9)
–	Direktiivi 83/183 õiguslikuks aluseks olnud EMÜ asutamislepingu artiklis 99 (nüüd EÜ artikkel 93) on sätestatud, et „nõukogu võtab […] ühehäälselt vastu sätted käibemaksu, aktsiisi ja teisi kaudseid makse käsitlevate õigusaktide ühtlustamiseks sel määral, mis on vajalik siseturu rajamise ja toimimise tagamiseks […]”.
(10)
–	Vt direktiivi 83/183 preambuli teine põhjendus.
(11)
–	Artikli 2 lõike 2 punktis a on sätestatud, et kõnealune erand tehakse ainult sellise isikliku vara suhtes, „mis on omandatud kooskõlas liikmesriigi siseturul kehtivate üldiste maksustamistingimustega ja mille suhtes ei kohaldata seoses eksportimisega ühtki vabastust kumuleeruvast käibemaksust, aktsiisist või mis tahes muust tarbimismaksust ega tehta nende maksude tagasimakseid”.
(12)
–	Tuleb mainida, et majandus‑ ja sotsiaalkomitee leidis, et „kõnealuse direktiivi eelnõu sätted on suur samm […], [millel] on elanikkonnale märkimisväärne psühholoogiline mõju”. Vt arvamus, mis käsitleb ettepanekut nõukogu direktiiviks üksikisikute isikliku vara liikmesriigist alalise importimise suhtes kohaldatava maksuvabastuse kohta (EÜT 1976, C 131, lk 49).
(13)
–	Vt Taani valitsuse esitatud märkused kohtuasjas Lindfors.
(14)
–	Kohtujurist C. Stix-Hackli ettepanek kohtuasjas Lindfors (EKL 2004, lk I‑7183, punkt 39).
(15)
–	21. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑451/99: Cura Anlagen v.
Auto Service (EKL 2002, lk I‑3193, punkt 40).
(16)
–	Vt kohtuasi Cura Anlagen, punkt 41.
(17)
–	Vt kohtuasi Cura Anlagen, punkt 40 (kohtujuristi kursiiv).
(18)
–	Eespool 12. joonealuses märkuses viidatud arvamuses märkis majandus‑ ja sotsiaalkomitee seoses direktiiviga 83/183 selgesõnaliselt, et „[k]una pakutud sätted on väga heldekäelised, tuleks rangelt sõnastada üksikasjalikud rakendussätted, mis tuleb seejärel esitada; nendesse ei tohiks jääda lünki, mis võiksid kaasa tuua selle süsteemi kuritarvitamist ja põhjustada seda, et liikmesriigid loobuvad toetamast maksuvabastuse põhimõtet kui sellist”.
(19)
–	Kohtujurist C. Stix-Hackli ettepanek kohtuasjas Lindfors ( EKL 2004, lk I‑7183, punkt 56).
(20)
–	4. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 391/85: komisjon v. Belgia (EKL 1988, lk 579).
(21)
–	Kohtujuristi ettepanek kohtuasjas komisjon v. Belgia, punkt 44.
(22)
–	Selles suhtes tuleb rõhutada, et vastavalt direktiivi 83/183 artikli 2 lõikele 1 tähendab „isiklik vara” „asjaomaste isikute isiklikuks kasutamiseks mõeldud või nende majapidamises tarvisminevat vara. Selle vara laadi või kogusega
ei tohi olla seotud ühtki kaubanduslikku huvi […]” (kohtujuristi kursiiv).
(23)
–	13. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑176/96: Lehtonen ja Castors Braine (EKL 2000, lk I‑2681, punktid 49 ja 50).
(24)
–	Liiklusmaksuseaduse (Wet van 16 december 1993, tot vastselling van de Wet op de motorrijtuigenbelasting 1994) artiklist 19 tuleneb, et kõnealust maksu ei nõuta sõidukilt, mille registrimärgi registreering kas peatati või tühistati. Vastavalt Wet van 21 april 1994, houdende vervanging van de Wegenverkeersweti artiklile 6, millele on viidatud liiklusmaksuseaduse artiklis 19, võib sõiduki omanik taotleda registrimärgi registreeringu peatamist.
(25)
–	Madalmaade valitsus väidab, et sama kehtib Madalmaade liiklusmaksu (motorrijtuigenbelasting) suhtes. Siiski, nagu märkis komisjon, võidakse selle maksu kohaldamine peatada seniks, kuni auto omanik otsustab seda asjaomases riigis teataval ajavahemikul või alaliselt mitte kasutada, seega vältides panuse andmist nendesse kuludesse. BPM-i puhul ei ole olukord kuidagi võrreldav. Selle maksu tasumist nõutakse ainult ühekordselt, sõiduki registreerimise ajal, ja seda ei maksta omanikule isegi osaliselt tagasi, kui sõidukit mingil põhjusel (müük ostjale teises riigis, omaniku hilisem elukohavahetus, pöördumatute tagajärgedega avarii vms) enam Madalmaade territooriumil ei kasutata.
(26)
–	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 30.
(27)
–	Erinevalt määrusest 918/83 ei ole direktiivi 83/183 artikli 2 lõikega 2 seatud maksuvabastust sõltuvusse tingimusest, et vara peab olema viimased kuus kuud kuulunud isikule tema alalises elukohas päritoluriigis. Direktiiviga 83/183 nõutakse üksnes seda, et asjaomane isik peab olema päritoluriigis mootorsõidukit kasutanud vähemalt kuus kuud enne elukoha vahetust.
(28)
–	Riigile tulu tootmine kui peamine eesmärk on BPM-i puhul suuresti tähtsamaks seatud isegi mõningatest keskkonnaprobleemidest, mis ilmneb näiteks BPM-seadusega 45% suurusest baasmäärast võimaldatavate mahaarvamiste ulatusest.
(29)
–	13. juuli 1989. aasta otsus liidetud kohtuasjades 93/88 ja 94/88: Wisselink jt. (EKL 1989, lk 2671).
(30)
–	Vt kohtujurist J. Mischo ettepanek eespool viidatud kohtuasjas Wisselink, punkt 2.
(31)
–	Eespool 20. joonealuses märkuses viidatud.
(32)
–	Eespool 20. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas komisjon v. Belgia, punkt 25.
(33)
–	Eespool viidatud kohtuasi Wisselink, punkt 20.
(34)
–	Vt selle kohta eespool 8. joonealuses märkuses viidatud kohtujurist A. Tizzano ettepanek kohtuasjas Weigel, punkt 62.
(35)
–	Vt 3. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑247/97: Schonbroodt (EKL 1998, lk I‑8095, punktid 13 ja 14), milles Euroopa Kohus asus seisukohale, et tal on jurisdiktsioon, tõlgendamaks teatavat määruse 918/83 sätet, mis kohaldub Belgia siseriiklike õigusaktide toimel.
(36)
–	18. oktoobri 1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑297/88 ja C‑197/89: Dzodzi (EKL 1990, lk I‑3763, punkt 37).
(37)
–	8. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑231/89: Gmurzynska-Bscher (EKL 1990, lk I‑4003, punkt 21); vt ka 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑28/95: Leur-Bloem (EKL 1997, lk I‑4161, punktid 32 ja 34).
(38)
–	See, et maksuvabastuskorra kitsendav tõlgendus peab põhinema sellise korra eesmärkidel, selgub näiteks 20. juuni 2002. aasta otsusest kohtuasjas C‑287/00: komisjon v. Saksamaa (EKL 2002, lk I‑5811, punktid 45−48). Vt ka 15. juuni 1989. aasta otsus kohtuasjas 348/87: Stichting Uitvoering Financiële Acties (EKL 1989, lk 1737, punktid 13 ja 14).
(39)
–	Vt selle kohta eriti kohtujurist A. Saggio ettepanekut 15. juuni 1999. aasta otsusele kohtuasjas C‑394/97: Heinonen (EKL 1999, lk I‑3599, punkt 16), milles selgelt viidatakse määrusele 918/83 ja nõukogu 28. mai 1969. aasta direktiivile 69/169/EMÜ rahvusvahelises reisiliikluses toimuva impordi suhtes kohaldatavat käibemaksu- ja aktsiisivabastust käsitlevate õigusnormide ühtlustamise kohta (EÜT 1969, L 133, lk 6; ELT eriväljaanne 09/01, lk 8). Vt ka kohtuasi Heinonen, punkt 24.
(40)
–	Nende autonoomsete tollimaksuvabastuste põhjenduste kohta vt „Ettepanek nõukogu määruseks, millega kehtestatakse ühenduse tollimaksuvabastuse süsteem (komisjoni ettepanek nõukogule)”, KOM(79) 104 lõplik, Brüssel, 12. märts 1979, punkt 4.
(41)
–	Vt majandus‑ ja sotsiaalkomitee arvamust, mis käsitleb ettepanekut nõukogu määruseks, millega kehtestatakse ühenduse tollimaksuvabastuste süsteem (EÜT 198 0, C 72, lk 20 ja 21), kus majandus‑ ja sotsiaalkomitee täheldas, et „seega tuleb selgelt märkida, et käsitletav õigusakti sisu mõjutab üksikisikute ja perekondade elu ning kitsendavat lähenemisviisi ei tuleks rakendada. Liiatigi on vabastatavate kaupade importimise tingimused sellised, et need kaubad ei saa tegelikkuses konkureerida samalaadsete ühendusest pärit kaupadega ega maksunduslikult ebasoodsalt mõjutada riikide „maksutulu”. Edaspidi samas arvamuses isikliku vara määratlust käsitledes soovitas majandus‑ ja sotsiaalkomitee „ratsahobuste” muutmist „saduldatavateks loomadeks” (see muudatus võeti hiljem vastu „ratsaloomade” kujul), kommenteerides seda järgmiselt: „[e]hkki loetelu ei ole ammendav, tuleks vältida termineid, mida võidaks kasutada teksti kohaldamisala kitsendamiseks”.
(42)
–	On tähelepanuväärne, et määruse 918/83 artikli 1 lõike 2 punktis c on expressis verbis märgitud, et „kaasaskantavad vahendid kunstiga, sealhulgas tarbekunstiga tegelemiseks, mis on asjaomasele isikule vajalikud seoses tema ameti või erialaga, kuuluvad samuti „isiklike asjade” hulka Isiklikud asjad ei tohi oma laadilt ega koguselt viidata sellele, et on imporditud kaubanduslikul eesmärgil […]”.
(43)
–	Teistsuguses kontekstis on kinnitatud, et tollimaksude kohaldamise peatamist võimaldavate sätete vastuvõtmisel peab komisjon arvestama „õiguskindluse nõuet ja riikide tolli ees seisvaid raskusi” (18. märtsi 1986. aasta otsus kohtuasjas 58/85: Ethicon v.
Hauptzollamt Itzehoe, EKL 1986, lk 1131, punkt 12). Selliseid sätteid tuleb tõlgendada vastavalt nende sõnastusest tulenevatele objektiivsetele kriteeriumidele.
(44)
–	Vt 18. jaanuari 1984. aasta otsus kohtuasjas 327/82: Ekro (EKL 1984, lk 107, punkt 11), 19. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑287/98: Linster (EKL 2000, lk I‑6917, punkt 43) ja 9. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑357/98: Yiadom (EKL 2000, lk I‑9265, punkt 26).
(45)
–	Vt Beekhuis, Jacob H., „Structural Variations in Property Law – Civil Law”, International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. VI, Property and Trust, Chapter 2, J. C. B. Mohr, 1972, lk 18; ning Lawson, F. H., „Structural Variations in Property Law – Common Law”, ult. op. cit., lk 24.
(46)
–	Vt Sacco, Rodolfo, „Possesso (Diritto Privato)”, Enciclopedia el Diritto, Vol. XXXIV, Giuffrè, lk 491−519, eriti lk 496−499 ja samuti lk 506−510.
(47)
–	Vt selle kohta 14. mai 1985. aasta otsus kohtuasjas 139/84: Van Dijk’s Boekhuis (EKL 1985, lk 1405, punkt 20 ja resolutiivosa).
(48)
–	Seda klassikalist õigusnormide kollisiooni on täheldatud kohtujurist F. G. Jacobsi ettepanekus 4. oktoobri 1995. aasta otsusele kohtuasjas C‑291/92: Ambrecht (EKL 1995, lk I‑2775, punkt 15), kus ta tõdes järgmist: „vaevalt on kahtlust selles, et artikli 5 lõikes 1 [milles on sätestatud, et „kaubatarne on materiaalse vara omanikuna käsutamise õiguse üleminek”] viidatakse üleminevate varaga seotud õiguste ulatuse kindlaksmääramiseks siseriiklikele õigusnormidele […]”.
(49)
–	Vt Gambaro, Antonio, „Perspectives on the codification of the law of property, an overview”, European Review of Private Law, Vol. 5, (1997), lk 497−504, lk 503.
(50)
–	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 74. Samuti oleks vastuvõetamatu selline alternatiiv, mille puhul tõlgendataks mõistet „valdus” vastavalt selle liikmesriigi õigusnormidele, kuhu asjaomane isik alaliselt elama asub. Sel juhul puuduks samuti tõlgendamise ühetaolisus ning see jätaks de facto
vabastuse võimaldamise täielikult kõnealuse liikmesriigi otsustada.