62004CJ0353_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C‑353/04,
mille esemeks on EÜ artikli 234 alusel Bundesfinanzhofi (Saksamaa) 22. juuli 2004. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 16. augustil 2004, menetluses
Nowaco Germany GmbH
versus
Hauptzollamt Hamburg-Jonas,
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja esimees P. Jann, kohtunikud J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász (ettekandja), M. Ilešič ja E. Levits,
kohtujurist: P. Léger,
kohtusekretär: ametnik B. Fülöp,
arvestades kirjalikus menetluses ja 20. oktoobri 2005. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
– Nowaco Germany GmbH, esindajad: Rechtsanwalt C. Bittner ja Rechtsanwalt
U. Schrömbges,
– Hauptzollamt Hamburg-Jonas, esindaja: S. Plenter,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: J. Schieferer ja F. Erlbacher,
olles 23. veebruari 2006. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 82/97 (EÜT 1997 L 17, lk 1; ELT eriväljaanne 02/08, lk 179); edaspidi „tolliseadustik”) ja komisjoni 5. juuni 1991. aasta määruse (EMÜ) nr 1538/91, millega kehtestatakse määruse (EMÜ) nr 1906/90 (teatavate kodulinnuliha turustusnormide kohta) üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT L 143, lk 11; ELT eriväljaanne 03/11, lk 272; muudetud komisjoni 4. juuni 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 1000/96 (EÜT L 134, lk 9, ELT eriväljaanne 03/19, lk 143); edaspidi „määrus nr 1538/91”), sätete tõlgendamist.
2. Eelotsusetaotlus esitati Nowaco Germany GmbH (edaspidi „Nowaco”) ja Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Hamburg-Jonase kesktolliasutus; edaspidi „Hauptzollamt”) vahelises kohtuvaidluses õiguse üle eksporditoetusele ja eksporditoetuse summade üle.
Ühenduse õigusnormid
3. Komisjoni 27. novembri 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 3665/87, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (EÜT L 351, lk 1), üheksandas põhjenduses on ette nähtud:
„toodete kvaliteet peaks olema selline, et neid saaks tavalistel tingimustel turustada”.
4. Määruse artikli 3 lõigetes 4–6 on sätestatud:
„4. Ekspordipäeva alusel määratakse kindlaks eksporditava toote kogus, laad ja omadused.
5. Toetuse saamise õigust tõendav ekspordidokument sisaldab kogu toetuse arvutamiseks vajaliku teabe, eelkõige:
a) eksporditoetuse nomenklatuurile vastav toodete kirjeldus;
b) toodete netomass või vajaduse korral kogus toetuse arvutamisel kasutatavates mõõtühikutes;
c) kui toetuse arvutamiseks vajalik, siis ka asjaomaste toodete koostis või viide sellele.
Kui käesolevas lõikes nimetatud dokument on ekspordideklaratsioon, peab see lisaks eespool nimetatud viidetele sisaldama ka viidet toetuskoodile.
6. Vastuvõtmise või muu samaväärse toimingu ajal paigutatakse tooted tollikontrolli alla, kuni nad lahkuvad ühenduse tolliterritooriumilt.”
5. Määruse artikli 13 kohaselt „[t]oetust ei anta toodetele, mis pole veatu ja standardse turustuskvaliteediga, ega inimtoiduks mõeldud toodetele, mille omadused ja seisukord välistavad nende kasutamise kõnealusel eesmärgil või piiravad seda oluliselt”.
6. Tolliseadustiku artikkel 1 muudetud kujul näeb ette:
„Tollieeskirjad koosnevad käesolevast seadustikust ja ühenduse tasandil või siseriiklikult nende eeskirjade rakendamiseks vastuvõetud sätetest. Käesolevat seadustikku kohaldatakse, ilma et see piiraks teistes valdkondades ettenähtud erinormide kohaldamist:
– ühenduse ja kolmandate riikide vahelise kaubanduse suhtes,
[…]”.
7. Tolliseadustiku artikli 4 punkti 16 alapunkti h kohaselt on eksport üks tolliprotseduuridest.
8. Tolliseadustiku artikkel 69 sätestab:
„1. Deklarant toimetab kauba ise või korraldab selle toimetamise kohta, kus seda kontrollitakse ning sellest proove ja näidiseid võetakse, ning korraldab vajalikud toimingud selliseks kontrollimiseks ning proovide ja näidiste võtmiseks. Kulud kannab deklarant.
2. Deklarandil on õigus viibida kauba kontrollimise ning proovide ja näidiste võtmise juures. Kui toll seda vajalikuks peab, nõuab ta deklarandi või tema esindaja juuresolekut kauba kontrollimisel või proovide ja näidiste võtmisel, et nimetatud isikud osutaksid tollile kontrollimise või proovide ja näidiste võtmise hõlbustamiseks vajalikku abi.
3. Kui proove ja näidiseid võetakse vastavalt kehtivatele õigusaktidele, ei pea toll seda hüvitama, kuid tasub proovide ja näidiste analüüside ja kontrolli kulud.”
9. Tolliseadustiku artikkel 70 näeb ette:
„1. Kui kontrollitakse ainult osa tollideklaratsioonis nimetatud kaupa, kehtivad osalise kontrolli tulemused kogu kõnealuses tollideklaratsioonis nimetatud kauba suhtes.
Kui deklarant leiab, et osalise kontrolli tulemused deklareeritud kauba ülejäänud osa kohta ei kehti, võib ta taotleda kauba täiendavat kontrolli.
2. Kui tollideklaratsiooni vorm hõlmab kaht või enamat kaubaartiklit, loetakse lõike 1 kohaldamisel, et iga kaubaartikliga seotud andmed moodustavad eraldi tollideklaratsiooni.”
10. Tolliseadustiku artikkel 71 on sõnastatud järgmiselt:
„1. Tollideklaratsiooni kontrollimise tulemusi kasutatakse, kohaldades sätteid, millega reguleeritakse tolliprotseduuri, millele kaup on suunatud.
2. Kui tollideklaratsiooni ei kontrollita, kohaldatakse lõikes 1 nimetatud sätteid kõnealuse tollideklaratsiooni andmete alusel.”
11. Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määrus (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele nr 2913/92 (EÜT L 253, lk 1; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3; edaspidi „tolliseadustiku rakendusmäärus“), sätestab:
„1. Kui toll kontrollib deklaratsiooni ja selle lisaks olevaid dokumente või vaatab läbi kaupa, peab ta vähemalt tollile jääval eksemplaril või sellele lisatud dokumendil ära näitama niisuguse läbivaatuse või kontrolli aluse ja tulemused. Kauba osalise kontrolli puhul tuleb ära näidata, milline osa saadetisest läbi vaadati.
Kui see on asjakohane, märgib toll deklaratsioonile, et deklarant või tema esindaja ei olnud kohal.
2. Kui deklaratsiooni ja selle lisaks olevate dokumentide kontrolli või kauba läbivaatuse tulemusena selgub, et see ei ole vastavuses deklaratsioonis esitatud andmetega, täpsustab toll vähemalt tollile jääval eksemplaril või sellele lisatud dokumendil need andmed, mida tuleb arvesse võtta kõnesolevalt kaubalt tasumisele kuuluvate maksude määramisel, ja kui see on asjakohane, eksporditoetuste või teiste ekspordil makstavate summade arvutamisel ning teiste sätete rakendamisel, mis reguleerivad neid tolliprotseduure, millele kaup suunatakse.
3. Kui see on asjakohane, viidatakse tolli järeldustes kasutatud identifitseerimisvahenditele.
Tolli järeldused peavad olema kuupäevastatud ja sisaldama andmeid, mis on vajalikud need väljaandnud tolliametniku identifitseerimiseks.
4. Kui toll ei kontrolli deklaratsiooni ega vaata kaupa läbi, ei pea ta deklaratsiooni või lõikes 1 nimetatud lisatud dokumenti kinnitama.”
12. Nõukogu 12. veebruari 1990. aasta määruse (EMÜ) nr 386/90 (EÜT L 42, lk 6; ELT eriväljaanne 03/10, lk 26; muudetud nõukogu 24. jaanuari 1994. aasta määrusega (EÜ) nr 163/94 (EÜT L 24, lk 2; ELT eriväljaanne 03/16, lk 12); edaspidi „määrus nr 386/90“) artiklite 2 ja 3 kohaselt kontrollivad liikmesriigid füüsiliselt kaupu ekspordiformaalsuste täitmise ajal ja enne, kui antakse luba eksportida kõnealuseid kaupu dokumentide alusel, mis esitatakse koos ekspordideklaratsiooniga, ning kontrollivad maksetaotlusega seotud dokumente. Sama määruse kohaselt, ilma et see piiraks ulatuslikumat kontrolli nõudvate erisätete kohaldamist, tuleb füüsilist kontrolli teha pisteliselt, tihti ja ette hoiatamata. Kontrollida tuleb igal juhul vähemalt 5% ekspordideklaratsioonidest, mille osas on esitatud taotlus eksporditoetuste saamiseks. Selle 5% kontrollimäära saavutamise üksikasjalikud eeskirjad määratakse kindlaks erisätetega.
13. Komisjoni 20. septembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2221/95, millega kehtestatakse määruse nr 386/90 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT L 224, lk 13), kaheksanda põhjenduse kohaselt:
„arvestades […], et ühenduse tolliseadustikku [...] [kohaldatakse] eelkõige kõigi tööstus- ja põllumajandustoodete ekspordil; et kuna põllumajandustoodete osas, millele on ette nähtud eksporditoetus, võib osutuda vajalikuks näha ette erisätted”.
14. Kõnealuse määruse artikkel 5 sätestab:
„1. Määruse (EMÜ) nr 386/90 artikli 2 punkti a kohaldamisel käsitatakse füüsilise kontrollina vastavuse kindlakstegemist ekspordideklaratsiooni, kaasa arvatud koos sellega esitatud dokumentide, ning kaupade koguse, laadi ja omaduste vahel.
[…]
Ekspordiriigi tolliasutus tagab määruse (EÜ) nr 3665/87 artikli 13 järgimise.
[…]
4. Kui toetusemäär oleneb teatava koostisosa sisaldusest, võtab ekspordiriigi tolliasutus füüsilise kontrolli osana representatiivsed valimid, et pädev laboratoorium saaks koostist analüüsida.”
15. Sama määruse artikli 7 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1. Iga ekspordiriigi tolliasutus kehtestab vajaliku korra, et tagada 5% kontrollimäära täitmine igal ajal.
Kõnealune kord peab iga sektori kohta kajastama:
– füüsiliseks kontrolliks arvesse võetud ekspordideklaratsioonide arvu
ja
– tehtud füüsiliste kontrollide arvu.
2. Pädev tolliametnik esitab iga teostatud füüsilise kontrolli kohta üksikasjaliku kontrollakti.
Kontrollaktile märgitakse kuupäev ja pädeva ametniku nimi. Kõnealused kontrollaktid hoitakse kättesaadavana ekspordiriigi tolliasutuses või muus asutuses kolm aastat pärast ekspordiaastat.”
16. Nõukogu 26. juuni 1990. aasta määruse EMÜ nr 1906/90 kodulindude turustusnormide kohta (EÜT L 173, lk 1; ELT eriväljaanne 03/10, lk 92) artikli 1 lõike 3 esimene taane sätestab:
„Käesolev määrus ei kehti:
– ühendusest eksporditava kodulinnuliha kohta”.
17. Määruse nr 1538/91 artikkel 6 sätestab:
„1. Käesoleva määrusega hõlmatud linnurümbad ja jaotustükid peavad vastama järgmistele miinimumnõuetele, et neid võiks klassifitseerida A- või B-klassi, see tähendab olema:
[…]
– 	ilma väljaulatuvate murtud luudeta,
[…]”.
18. Selle määruse artikli 7 lõike 1 kohaselt võib artikli 6 eiramisest tulenevaid otsuseid teha üksnes terve partii kohta, mida on kontrollitud vastavalt käesolevale artiklile 7. Sama määruse artikli 7 lõige 3 sätestab, et igast partiist võetakse pisteliselt proove. Lõikes oleva tabeli kohaselt on 501?3200 ühikust koosnevast partiist võetavate proovide arvuks 50, samas kui 3200 ühikut ületava partii puhul on see arv 80. Artikli 7 lõike 4 kohaselt on A-klassi kodulinnuliha kontrollimisel defektsete ühikute lubatud arv nimetatud partiide kohta vastavalt 7 ja 10. Kui tuvastatud defekt tuleneb artikli 6 lõikes 1 mainitud põhjustest nagu „väljaulatuvad murtud luud”, on defektsete ühikute lubatud arv vastavalt 3 ja 4. B-klassi kodulinnuliha puhul on defektsete ühikute lubatud arv kahekordne.
Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimused
19. Detsembris 1997 ja veebruaris 1998 deklareeris Nowaco ekspordiks kaks külmutatud kanade saadetist, mis koosnesid vastavalt 2647 ja 2750 kastist (kokku 43 996 kilogrammi). Kauba läbivaatamise käigus võttis Zollamt (Saksamaa tolliasutus) proovi ja varuproovi.
20. Tuvastati, et 1997. aastal võetud kahes proovis esines mõnel kanal väljaulatuvaid murtud koivaluid. 1998. aastal deklareeritud saadetise puhul oli väljaulatuvaid murtud luid vasakus tiivaotsas ainult esimeses proovis, samas kui varuproov oli veatu.
21. Seega kinnitas Hauptzollamt (Saksamaa kõrgem tolliasutus) nende kahe saadetise eksporditoetuseks 0 Saksa marka. Nowaco poolt selle otsuse peale esitatud kaebuse kohta tehtud otsuses kohustas Finanzgericht Hauptzollamti maksma hagejale poole saadaolevast eksporditoetusest. Ülejäänud osas jättis Finanzgericht kaebuse rahuldamata, olles seisukohal, et kaup ei olnud veatu ja standardse turustuskvaliteediga, kuna see ei vastanud määruses nr 1538/91 ette nähtud turustusnormidele, mille kohaselt peavad linnurümpadel ja jaotustükkidel selleks, et need võiksid kuuluda A- või B-klassi, puuduma vähemalt väljaulatuvad murtud luud.
22. Finanzgericht oli seisukohal, et Hauptzollamt ei oleks pidanud eksporditoetusest keelduma kogu 1998. aasta veebruari saadetise puhul. Tolliseadustiku artikli 70 lõikes 1 oleva eelduse kohaldamisala oleks pidanud muutma nii, nagu oleks saadetis koosnenud 50% ulatuses veatu ja standardse turustuskvaliteediga toodetest, mida hageja deklareeris.
23. Põhikohtuasja pooled esitasid Finanzgerichti otsuse peale kassatsioonkaebuse Bundesfinanzhofile. Nowaco väidab, et tal on õigus kogu eksporditoetusele nii 1997. aasta detsembri saadetise kui ka 1998. aasta veebruari saadetise eest. Hauptzollamt väidab, et mis puutub viimati mainitud saadetisse, siis oleks Finanzgericht pidanud kinnitama selle osa suuruseks, millelt on õigus saada toetust, 48,1% vastavalt esimese proovi kaalu ja varuproovi kaalu vahelisele suhtele.
24. Neil asjaoludel otsustas Bundesfinanzhof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas selleks, et kindlaks määrata, kas kaup, millele taotletakse eksporditoetust, on [veatu] ja standardse turustuskvaliteediga, võib kohaldada komisjoni 5. juuni 1991. aasta määrust (EMÜ) nr 1538/91, millega kehtestatakse määruse (EMÜ) nr 1906/90 (teatavate kodulinnuliha turustusnormide kohta) üksikasjalikud rakenduseeskirjad?
2. Kui vastus esimesel küsimusele on jaatav, siis:
a) kas nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artiklit 70 kohaldatakse selleks, et kindlaks määrata, kas kaup, millele taotletakse eksporditoetust, on [veatu] ja standardse turustuskvaliteediga?
b) kas määruse (EMÜ) nr 2913/92 artikli 70 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud ühtse kvaliteedi eeldust kohaldatakse ka siis, kui vaadatakse läbi vaid üks kaubaproov ja kui vastavalt kohaldatavatele ühenduse õigusnormidele on kauba defektid teataval määral siiski lubatud ja seega need õigusnormid eeldavad ning näevad otsesõnu ette, et defektide lubatud määra järgimise tuvastamiseks peab teatavat miinimumarvu proove füüsiliselt kontrollima?
3. Kui vastus [nii teise küsimuse punktile a kui ka teise küsimuse punktile b] on jaatav, siis:
milline on eespool nimetatud ühtse kvaliteedi eelduse toime siis, kui ühe deklaratsiooni alusel eksporditavatest saadetistest võetakse mitu proovi ja kui proovide ühe osa läbivaatamine kinnitab [veatut] ja standardset turustuskvaliteeti, samas kui proovide teise osa läbivaatamine kinnitab, et [veatu] ja standardne turustuskvaliteet puudub?”
Eelotsuse küsimused
Esimene küsimus
25. Eelotsusetaotlusega soovib Bundesfinanzhof teada, kas määrus nr 1538/91 on kohaldatav tuvastamaks, kas selline kaup, nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas, on määruse nr 1906/90 artikli 1 lõikes 3 sisalduva välistusklausli tõttu „veatu ja standardse turustuskvaliteediga”. Bundesfinanzhof on igal juhul seisukohal, et juhul kui määrust nr 1538/91 kohaldatakse, tuleb arvesse võtta mitte üksnes selle määruse artiklit 6, vaid ka artiklit 7, mis kehtestab lubatud hälbe. Lisaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas juhul, kui see määrus on kohaldatav, võimaldab see lubada hälbeid muu kui kinnispakis oleva kauba puhul.
26. Mis puutub määruse nr 1538/91 kohaldatavusse, siis tuleb meenutada, et selle määruse ülesandeks on üksikasjalike rakenduseeskirjade kehtestamine määrusele nr 1906/90, mille artikli 1 lõike 3 esimene taane sätestab sõnaselgelt, et määrus ei kehti ühendusest eksporditava kodulinnuliha kohta. Nowaco teeb selle põhjal järelduse, et määruste nr 1538/91 ja 1906/90 sätetes, kui neid lugeda koos, ette nähtud turustusnormid ei kehtesta „veatu ja standardse turustuskvaliteedi” tingimust.
27. Euroopa Kohus on seoses komisjoni 21. detsembri 1967. aasta määrusega nr 1041/67/EMÜ, milles sätestatakse ühtsesse hinnasüsteemi kuuluvatele toodetele eksporditoetuste andmise üksikasjalikud rakendamiseeskirjad (EÜT 1967, 314, lk 9), leidnud, et „veatu ja standardse turustuskvaliteedi” nõue on toetuse andmise objektiivne üldtingimus ning et toode, mida ei saa ühenduse territooriumil „tavalistel tingimustel” turustada, ei vasta nendele kvaliteedinõuetele (vt selle kohta 9. oktoobri 1973. aasta otsus kohtuasjas 12/73: Muras, EKL 1973, lk 963, punkt 12; 26. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑409/03: SEPA, EKL 2005, lk I‑4321, punkt 22, ja 1. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-309/04: Fleisch–Winter, EKL 2005 lk I-10349, punkt 20).
28. Euroopa Kohus on samuti leidnud, et asjaolu, et toote turustatavus „tavalistel tingimustel” on „veatu ja standardse turustuskvaliteedi” mõiste olemuslik osa, nähtub selgelt põllumajandustoodete eksporditoetusi käsitlevatest õigusaktidest, kuna kõik asjaomased määrused alates määrusest nr 1041/67 on eksporditoetuse saamise eeltingimusena kehtestanud nõude, mille kohaselt toode peab olema nii „veatu ja standardse turustuskvaliteediga” kui ka „tavalistel tingimustel” turustatav. Määruses nr 3665/87 on sellele nõudele osutatud üheksandas põhjenduses (eespool viidatud kohtuotsused SEPA, punktid 23 ja 26, ja Fleisch–Winter, punkt 21).
29. Määrus nr 3665/87 on alates 1. juulist 1999 asendatud komisjoni 15. aprilli 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 800/1999 (milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (EÜT L 102, lk 11; ELT eriväljaanne 03/25, lk 129)), mille artikli 21 lõike 1 esimene ja teine lõik näevad ette, et toetust ei anta toodetele, mis ei ole ekspordideklaratsiooni vastuvõtmise päeval „veatu ja standardse turustuskvaliteediga”, ning et sellele nõudele vastavad need tooted, „mida saab ühenduses tavalistel tingimustel turustada”. Euroopa Kohus on leidnud, et see säte kinnitas olemasolevat õiguslikku olukorda (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus SEPA, punkt  27).
30. Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktides 32 ja 33 põhjendatult märkinud, tuleneb eeltoodust, et määruse nr 3665/87 artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et selleks, et ühendusest kolmandasse riiki eksporditavat toodet võiks pidada „veatut ja standardset turustuskvaliteeti” omavaks ja seega eksporditoetuse saamist võimaldavaks, peab seda saama ühenduses „tavalistel tingimustel” turustada ning see toode peab seega vastama neile kvaliteedinormidele, mida ühenduses kohaldatakse selleks, et seda inimtoiduks turustada.
31. Määruse nr 1538/91 artikli 6 kohaselt peavad linnurümbad ja jaotustükid vastama mitmele kvaliteedinõudele ja eelkõige olema ilma väljaulatuvate murtud luudeta, selleks et need võiksid kuuluda A- või B-klassi ja et neid saaks seega ühenduses inimtoiduks turustada. Vastavalt sama määruse artiklile 7 on murtud luude esinemine lubatud, kui nõuetele mittevastavate toodete arv ei ületa ülempiiri, mis on kindlaks määratud sõltuvalt kõnealuse partii suurusest. Sellisel juhul võib ühenduses piiranguteta turustada kodulinnuliha partiid, milles väljaulatuvate murtud luudega toodete arv ei ole lubatud hälbest suurem.
32. Ei ole kahtlust, et need sätted, mis näevad ette miinimumtingimused selleks, et kodulinnuliha saaks pidada ühenduses „tavalistel tingimustel” turustatavaks, kujutavad endast kvaliteedinorme, millele kõnealune kodulinnuliha peab vastama selleks, et oleks võimalik kinnitada selle „veatut ja standardset turustuskvaliteeti” määruse nr 3665/87 artikli 13 tähenduses.
33. Eksporditava kodulinnuliha „veatut ja standardset turustuskvaliteeti” tuleb seega hinnata ühenduse õigusaktide nõuete alusel, mille hulka kuuluvad määruse nr 1538/91 artiklid 6 ja 7. Ka Nowaco jõuab teise võimalusena sellele järeldusele, väites, et kui B-klassi puhul ette nähtud turustusnormid on täidetud, on eksporditoetuse objektiks olev kodulinnuliha „veatu ja standardse turustuskvaliteediga” määruse nr 3665/87 artikli 13 tähenduses.
34. Määruse nr 1538/91 artikli 7 puhul tuleb rõhutada, et see täiendab sama määruse artiklit 6 ja nende kahe artikli sätete alusel saab kindlaks teha, kas selline kodulinnuliha partii nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas, on selle partii linnurümpades esinevaid võimalikke väljaulatuvaid murtud luid arvestades ühenduses „tavalistel tingimustel” turustatav.
35. Määruse nr 1906/90 artikli 1 lõike 3 esimene taane, mille kohaselt ei kehti määrus ühendusest eksporditava kodulinnuliha kohta, ei ole vastuolus käesoleva otsuse punkti 33 esimeses lauses esitatud järeldusega. Mainitud sätet tuleb tõlgendada lähtuvalt kõnealuse määruse eesmärgist, mis on ühendusesiseste turustusnormide kehtestamine. Nii ei kehtesta ei kõnealune määrus ega ka selle määruse üksikasjalikke rakenduseeskirju sisaldav määrus eksporditavuse tingimusi kui selliseid. Isegi kui toode ei vasta määruse nr 1538/91 artiklites 6 ja 7 ühenduses „tavalistel tingimustel” turustatavuse kriteeriumidena ette nähtud kvaliteedinormidele, võib seda põhimõtteliselt eksportida.
36. Määruse nr 1538/91 artiklites 6 ja 7 sisalduvad normid ei ole kohaldatavad otseselt eksporditehingutele, st tehingutele ühenduse ettevõtjate ja kolmandate riikide ettevõtjate vahel. Nende normide ülesandeks on üksnes kinnitada õigust ühenduse poolt antavale rahalisele toetusele. Selles mõttes on tegemist ühendusesisese toiminguga, kuna see toimub ühenduse ettevõtja ja liikmesriigi ametiasutuste vahel ning kolmandate riikide füüsilised ja juriidilised isikud ei ole hõlmatud.
37. Tõlgendus, mis võimaldab toetada selliste toodete eksporti, mis ei vasta ühenduses turustamise tingimustele, osutab ühenduse eksporditoetuste süsteemi järjekindlusetusele, nagu Euroopa Kohus on varem otsustanud eespool viidatud kohtuotsuse SEPA punktis 31.
38. Lisaks tuleb täpsustada, nagu seda teeb Euroopa Ühenduste Komisjon oma kirjalike märkuste punktis 23, et määruse nr 1538/91 artikli 6 lõikes 1 ette nähtud miinimumnõuded (nagu muu hulgas võõrlisandite, kõrvallõhna või nähtavate vereplekkide puudumine) on nõuded, mis puudutavad otseselt toodete kvaliteeti, samas kui selle määruse muudele sätetele, mis kvaliteeti ei puuduta (nt toodete müüginimetusi ja markeeringut käsitlevad sätted), mille ülesanne on tarbija ja ettevõtjate teavitamine, ei saa määruse nr 3665/87 artikli 13 kohaldamisel tugineda.
39. Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1538/91 sätted, millega kehtestatakse kvaliteedi miinimumnormid ja lubatud hälbed, eelkõige määruse artiklid 6 ja 7, on kohaldatavad selleks, et kindlaks määrata, kas kaup, millele taotletakse eksporditoetust, on „veatu ja standardse turustuskvaliteediga”.
40. Tuleb lisada, et vastus Bundesfinanzhofi teisele küsimusele, nimelt kas kõnealune määrus võimaldab lubada hälbeid muu kui kinnispakis oleva kauba puhul, ei mõjuta käesoleva otsuse punktis 39 antud vastust.
41. Esiteks tuleb märkida, et selline ebakindlus tuleneb peamiselt määruse nr 1538/91 artikli 7 eri keeleversioonide vahelistest erinevustest. Nimelt on selle sätte saksakeelses versioonis olev termin Fertigpackung
(kinnispakk) vastuolus selle sätte teiste keeleversioonidega, nende hulgas hispaaniakeelse ( unidad ), taanikeelse ( emne ), kreekakeelse ( μονάδa ), ingliskeelse ( unit ), prantsuskeelse ( unité ), itaaliakeelse ( unità ), hollandikeelse ( produkt ), portugalikeelse ( unidade ), soomekeelse ( yksiköt ) ja rootsikeelse ( enhet ) versiooniga. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt välistab sellisel juhul ühenduse õiguse ühetaolise tõlgendamise vajadus selle, et sätte sõnastust tõlgendataks eraldatult, nõudes vastupidi, et seda tõlgendataks ja kohaldataks teisi ametlikke keeleversioone arvestades (vt selle kohta 12. juuli 1979. aasta otsus kohtuasjas 9/79: Koschniske, EKL 1979, lk 2717, punkt 6; 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑296/95: EMU Tabac jt, EKL 1995, lk I‑1605, punkt  36, ja 9. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑174/05: Zuid Hollandse Milieufederatie et Natuur en Milieu, EKL 2006, lk I‑02443, punkt 20).
42. Lisaks määruse nr 1538/91 erinevate keeleversioonide sõnastuse võrdlusele osutab ka selle määruse struktuuri ja ajaloo analüüs, et lähtuda tuleb selle määruse artikli 7 lõikes 3 olevast terminist „ühik”. Tuleb meenutada, et kinnispakke käsitleb määruse nr 1538/91 artikkel 8 ja sama määruse artikli 7 saksakeelses versioonis, enne selle muutmist komisjoni 21. oktoobri 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2891/93 (EÜT L 263, lk 12; ELT eriväljaanne 03/15, lk 160) artikli 1 punktiga 4, ei mainitud kinnispakke. On kindel, et see muudatus puudutas ainult lubatud hälbeid, mitte kõnealuseid tooteid.
43. Teiseks, isegi kui oletada, et määruse nr 1538/91 artiklis 7 tuleks termini „ühik” asemel lugeda „kinnispakk”, st lähtuda sõnastusest, mille kohaselt ette nähtud lubatud hälbed käivad kinnispakkide kohta, on kohane lähtuda eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja kohtujuristi poolt tema ettepaneku punktides 45 ja 46 esitatud analüüsist, mille kohaselt tuleb lubatud hälvet kohaldada analoogia alusel ka nende toodete suhtes, mis ei ole kinnispakkides. Kui sellised lubatud hälbed on kehtestatud juhul, kui kodulinnuliha on mõeldud tarbijatele ehk ostjatele, kes vajavad enim kaitset, tundub loogiline näha ette, et neid kohaldatakse ka siis, kui see sama liha on kavas müüa vahendajatele.
Teine küsimus
Teise küsimuse punkt a
44. Kõigepealt tuleb meenutada, et ilma et see piiraks teistes valdkondades ettenähtud erinormide kohaldamist, kohaldatakse tolliseadustikku selle artikli 1 esimesest taandest tulenevalt ühenduse ja kolmandate riikide vahelise kaubanduse suhtes. Selle seadustiku sätted koos tolliseadustiku rakendusmäärusega moodustavad üldise regulatsiooni ühenduse ja kolmandate riikide vahelise kaubanduse mitme valdkonna ja toimingu jaoks.
45. Lisaks peab vastavalt selle seadustiku artikli 4 punktis 16 esitatud määratlusele mõistma termini „tolliprotseduur” all vabasse ringlusse lubamist, transiiti, tolliladustamist, seestöötlemist, töötlemist tollikontrolli all, ajutist importi, välistöötlemist ja eksporti. Viimane on seega tolliprotseduur, nagu rõhutab ka komisjon.
46. Tolliseadustiku struktuuri osas tuleb rõhutada, et artikkel 70 kuulub IV jaotise (Tollikäitlusviisid) 2. peatüki (Tolliprotseduurid) 1. jakku (Kauba tolliprotseduurile suunamine), samas kui kõiki ülejäänud tolliprotseduure käsitlevad sätted on sama peatüki teistes jagudes.
47. Sellest tuleneb, et artikkel 70 on üks üldistest tollieeskirjadest, mida kohaldatakse kõigi ekspordideklaratsioonide suhtes, mis on esitatud kauba kohta, millelt makstakse eksporditoetust, ilma et see piiraks erisätete kohaldamist.
48. Seega peab kontrollima, kas põhikohtuasjas kohaldatav erinormistik sisaldab selliseid erisätteid.
49. Esiteks ei nähtu määruse nr 3665/87 sätetest, et tolliseadustiku artiklit 70 põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi raames ei kohaldataks. Vastupidi, nimetatud määruse artikli 3 lõikest 6, mille kohaselt ekspordideklaratsiooni vastuvõtmise või muu samaväärse toimingu ajal paigutatakse tooted tollikontrolli alla, kuni nad lahkuvad ühenduse tolliterritooriumilt, tuleneb, et tolliseadustiku sätteid kohaldatakse.
50. Teiseks, mis puutub eksporditoetust saavate põllumajandustoodete kontrollimist ekspordil, siis määrus nr 386/90 ainult täiendab üldisi tollieeskirju, nähes artiklites 2 ja 3 eelkõige ette, et kaupu tuleb kontrollida füüsiliselt ekspordiformaalsuste täitmise ajal ja enne kõnealuste kaupade ekspordiks loa andmist, ning et füüsilist kontrolli tuleb teha pisteliselt, tihti ja ette hoiatamata.
51. Ka määrusest nr 2221/95, millega kehtestatakse määruse nr 386/90 üksikasjalikud rakenduseeskirjad, ei nähtu, et see välistaks tolliseadustiku artikli 70 kohaldamise. On tõsi, et määruse nr 2221/95 kaheksanda põhjenduse kohaselt võib põllumajandustoodete osas, millele on ette nähtud eksporditoetus, osutuda vajalikuks näha ette erisätted. Kuid ühestki selle määruse sättest, kuigi neid võib pidada erisäteteks, ei tulene, et tolliseadustik ei ole kohaldatav.
52. Kolmandaks, nagu käesoleva otsuse punktis 39 on tuvastatud, on määruse nr 1538/91 teatavad sätted ka kohaldatavad selleks, et kindlaks määrata, kas toode, millele taotletakse eksporditoetust, on „veatu ja standardse turustuskvaliteediga”. Sellised eeskirjad on samuti erisätted tolliseadustiku artikli 1 tähenduses. Ka ei välistata nendega selle seadustiku artikli 70 kohaldamist, vaid need eeskirjad on selle sätte üksikasjalikud rakenduseeskirjad.
53. Neid hinnanguid arvestades tuleb teise küsimuse punktile a vastata, et sellistel asjaoludel, nagu need, millega on tegemist põhikohtuasjas, on tolliseadustiku artikkel 70 selles sättes ette nähtud kontrolli nõuetele vastavuse tingimusel kohaldatav selleks, et kindlaks määrata, kas kaup, millele taotletakse eksporditoetust, on „veatu ja standardse turustuskvaliteediga”.
Teise küsimuse punkt b
54. Selle küsimusega soovib eelotsustaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas tolliseadustiku artikli 70 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud ühtse kvaliteedi eeldus on kohaldatav ka siis, kui võetud proovi suurus ei ole määruse nr 1538/91 artiklit 7 arvestades piisav ja seega ei ole võimalik tuvastada, kas selles sättes ette nähtud lubatud hälvete ülempiire on ületatud või mitte.
55. Tolliseadustiku artikli 70 lõike 1 esimene lõik on üldnorm, mis sätestab, et kui kontrollitakse ainult osa tollideklaratsioonis nimetatud kaupa, kehtivad selle kontrolli tulemused kogu kõnealuses tollideklaratsioonis nimetatud kauba suhtes.
56. See ühtse kvaliteedi eeldus on kohaldatav mitte ainult kontrollile, mida teostatakse tollieeskirjade alusel, vaid, nagu tuleneb ka teise küsimuse punktile a antud vastusest, omab see tähtsust kontrolli puhul, mida tehakse eeskirjade alusel, mis käsitlevad põllumajandustoodete eksporditoetusi ja kodulinnuliha turustusnorme. Ühtse kvaliteedi eelduse kohaldamiseks peavad kontrolli teostamise tingimused vastama neis eeskirjades määratletud kriteeriumidele.
57. Määruse nr 1538/91 artikli 7 lõigetes 3–5 määratletakse defektsete ühikute lubatud arv seoses partii suurusega ja proovi suurusega. Kui võetud ei ole miinimumarvu proove, on võimatu kontrollida, kas lubatud hälbest on kinni peetud.
58. Sellest järeldub, et juhul, kui võetud proovi ebapiisava suuruse tõttu on võimatu kontrollida, kas lubatud hälbest on kinni peetud, ei saa selle proovi kontrolli tulemusi üle kanda kogu partiile ja seega ei ole need tulemused selle partii suhtes kehtivad.
59. Neil tingimustel tuleb teise küsimuse punktile b vastata, et tolliseadustiku artikli 70 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud ühtse kvaliteedi eeldus ei ole kohaldatav, kui võetud proovi suurus ei ole määruse nr 1538/91 artikli 7 seisuko halt piisav.
60. Arvestades vastust, mille Euroopa Kohus andis teise küsimuse punktile b, ei ole kolmandale küsimusele vaja vastata.
61. Siinkohal tuleb meeles pidada, et Euroopa Kohtu ülesanne on siseriiklikule kohtule esitada kõik ühenduse õiguse tõlgendamise juhtnöörid, mida on vajalikud siseriikliku kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks, olenemata sellest, kas siseriiklik kohus neile oma küsimustes viitas või mitte (vt selle kohta eelkõige 12. detsembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑241/89: SARPP, EKL 1990, lk I‑4695, punkt 8; 2. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑315/92: Verband Sozialer Wettbewerb, nn Clinique, EKL 1994, lk I-317, punkt 7; 4. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas C-87/97: Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, EKL 1999, lk I-1301, punkt 16, ja 7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑456/02: Trojani, EKL 2004, lk I-7573, punkt 38).
62. Käesoleva kohtuasja raames tuleb eelkõige uurida eksportija ja liikmesriigi tolli õigusi ja kohustusi ning vastutust seoses ühenduse abi raames eksporditavate toodete kontrollimisega.
63. Ühenduse õigusnormides on ette nähtud teatav koostöö eksportija ja liikmesriigi tolli vahel, selleks et eksporditoetust saava eksporditoimingu kontrollimine toimuks nõuetekohaselt.
64. Tolliseadustiku artikli 69 artikli 2 kohaselt peab deklarant osutama kauba kontrollimise või proovide ja näidiste võtmise hõlbustamiseks vajalikku abi. Sama seadustiku artikli 70 lõike 1 teine lõik näeb ette, et kui deklarant leiab, et osalise kontrolli tulemused deklareeritud kauba ülejäänud osa kohta ei kehti, võib ta taotleda kauba täiendavat kontrolli.
65. Eespool viidatud kohtuotsuse Fleisch-Winter punktis 35 leidis Euroopa Kohus, et kuna eksportija kinnitab toetusetaotluse esitamisega otseselt või kaudselt „veatu ja standardse turustuskvaliteedi” olemasolu, siis peab ta juhul, kui siseriiklikel ametiasutustel on tekkinud deklaratsiooni suhtes kahtlusi, siseriiklikus õiguses kehtivate tõendamiskohustust reguleerivate sätete kohaselt tõendama, et see tingimus on täidetud. Kuigi põhikohtuasja puhul ei olnud võetud proovide arv piisav, osutavad nii tollikontrolli tulemus kui ka Hauptzollamti otsused sellele, et liikmesriigi tollil oli eksportija deklaratsiooni suhtes kahtlusi.
66. Teisalt näevad ühenduse õigusnormid ette konkreetsed kohustused ka neile ametiasutustele. Eelkõige näeb määruse nr 2221/95 artikli 5 lõike 1 kolmas lõik ette, et ekspordiriigi tolliasutus tagab, et eksporditoetust saav toode on „veatu ja standardse turustuskvaliteediga”. Ei ole ka kahtlust, et liikmesriigi toll peab omal algatusel kohaldama asjas tähtsust omavaid tollieeskirju, sealhulgas eeskirju proovide võtmise kohta.
67. On tõsi, et ei määrus nr 386/90 ega ka määrus nr 2221/95 ei nõua, et iga partiid peab füüsiliselt kontrollima, kuid kui partiid kontrollitakse, peab see toimuma kooskõlas asjaomaste ühenduse õigusnormidega, sh eeskirjadega proovide võtmise kohta.
68. Seega tuleb tõdeda, et sellistel asjaoludel, nagu need, millega on tegemist põhikohtuasjas, on siseriiklike haldusasutuste ja kohtute kohustuseks tuvastada faktilised asjaolud, arvestades kõigi tõenditega. Nende tõendite hulka võivad kuuluda käsutuses olevad proovid, kuid samuti muud tõendid, eelkõige kontrollaktid, mille pädev tolliametnik on ühenduse õigusaktide kohaselt koostanud tema poolt tehtud füüsilise kontrolli kohta. Kui faktilisi asjaolusid ei ole võimalik tuvastada nii, et nende alusel saaks otsustada õiguse üle saada eksporditoetust, peab siseriiklik kohus hindama eksportija ja tolli käitumist, määrates kindlaks, millisel määral kumbki neist on või ei ole kasutanud oma õigusi ja täitnud oma kohustusi, ja tegema asjakohased järeldused õiguse kohta eksporditoetusele.
Kohtukulud
69. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1. Komisjoni 5. juuni 1991. aasta määruse (EMÜ) nr 1538/91, millega kehtestatakse määruse (EMÜ) nr 1906/90 üksikasjalikud rakenduseeskirjad, muudetud komisjoni 4. juuni 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 1000/96, sätted, millega kehtestatakse kvaliteedi miinimumnormid ja lubatud hälbed, eelkõige määruse artiklid 6 ja 7, on kohaldatavad selleks, et kindlaks määrata, kas kaup, millele taotletakse eksporditoetust, on „veatu ja standardse turustuskvaliteediga”.
2. a)	Sellistel asjaoludel, nagu need, millega on tegemist põhikohtuasjas, on 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 82/97, artikkel 70 selles sättes ette nähtud kontrolli nõuetele vastavuse tingimusel kohaldatav selleks, et kindlaks määrata, kas kaup, millele taotletakse eksporditoetust, on „veatu ja standardse turustuskvaliteediga”.
b)	Määruse nr 2913/92, muudetud määrusega nr 82/97, artikli 70 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud ühtse kvaliteedi eeldus ei ole kohaldatav, kui võetud proovi suurus ei ole määruse nr 1538/91 artikli 7 seisukohalt piisav.
3. Sellistel asjaoludel, nagu need, millega on tegemist põhikohtuasjas, on siseriiklike haldusasutuste ja kohtute kohustuseks tuvastada faktilised asjaolud, arvestades kõigi tõenditega. Nende tõendite hulka võivad kuuluda käsutuses olevad proovid, kuid samuti muud tõendid, eelkõige kontrollaktid, mille pädev tolliametnik on ühenduse õigusaktide kohaselt koostanud tema poolt tehtud füüsilise kontrolli kohta. Kui faktilisi asjaolusid ei ole võimalik tuvastada nii, et nende alusel saaks otsustada õiguse üle saada eksporditoetust, peab siseriiklik kohus hindama eksportija ja tolli käitumist, määrates kindlaks, millisel määral kumbki neist on või ei ole kasutanud oma õigusi ja täitnud oma kohustusi, ja tegema asjakohased järeldused õiguse kohta eksporditoetusele.