62009CO0519_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C‑519/09,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Arbeitsgericht Wuppertal’i (Saksamaa) 19. novembri 2009. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 14. detsembril 2009, menetluses
Dieter May
versus
AOK Rheinland/Hamburg – Die Gesundheitskasse,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja esimees J.-J. Kasel, kohtunikud E. Levits (ettekandja) ja M. Safjan,
kohtujurist: V. Trstenjak,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
olles otsustanud lahendada asja põhistatud määrusega vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 104 lõike 3 esimesele lõigule,
olles ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on andnud järgmise
määruse
Kohtuotsuse põhistus
1. Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381) artikli 7 tõlgendamist.
2. Eelotsusetaotlus esitati D. May ja tema endise tööandja AOK Rheinland/Hamburg – Die Gesundheitskasse (Reinimaa/Hamburgi kohalik üldhaigekassa; edaspidi „AOK”) vahelise kohtuvaidluse raames, mis käsitleb hüvitise maksmist mõne tasulise põhipuhkuse päeva eest, mida D. Mayl ei olnud võimalik aastatel 2006 ja 2007 välja võtta.
Õiguslik raamistik
Liidu õigusnormid
3. Direktiivi 2003/88 artikkel 1 näeb ette:
„Eesmärk ja kohaldamisala
1. Käesolev direktiiv sätestab tööaja korralduse minimaalsed ohutus- ja tervishoiunõuded.
2. Käesolevat direktiivi kohaldatakse:
a) minimaalse […] põhipuhkuse […] suhtes […]
[…]
3. Käesolevat direktiivi kohaldatakse nii avaliku kui erasektori kõigi tegevusalade suhtes [nõukogu 12. juuni 1989. aasta] direktiivi 89/391/EMÜ [töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete kehtestamise kohta (EÜT L 183, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 349)] artikli 2 tähenduses, ilma et see piiraks käesoleva direktiivi artiklite 14, 17, 18 ja 19 kohaldamist.
[…]”.
4. Selle direktiivi artikkel 7 on sõnastatud järgmiselt:
„Põhipuhkus
1. Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et tagada iga töötaja õigus vähemalt neljanädalasele tasulisele põhipuhkusele vastavalt niisuguse puhkuse õiguse ja andmise tingimustele, mis on ette nähtud siseriiklike õigusaktide ja/või tavadega.
2. Minimaalset tasulist põhipuhkust ei või asendada hüvitisega, välja arvatud töösuhte lõpetamise korral.”
5. Direktiivi 2003/88 artikkel 17 näeb ette, et liikmesriigid võivad teha erandeid selle direktiivi teatud sätetest. Kõnealuse direktiivi artiklist 7 erandeid teha ei ole lubatud.
6. Direktiivi 89/391 kohaldamisala on määratletud selle artiklis 2, millele viitab direktiivi 2003/88 artikli 1 lõige 3. Nimetatud artikkel 2 näeb ette:
„1. Käesolevat direktiivi kohaldatakse nii avaliku kui ka erasektori kõikide tegevusvaldkondade suhtes (tööstus, põllumajandus, kaubandus, haldus, teenindus, haridus, kultuur, vaba aeg jne).
2. Käesolevat direktiivi ei kohaldata juhul, kui teatava avaliku teenistuse, nagu näiteks relvajõudude või politsei, või teatava kodanikukaitseteenistuse tegevus oma eripära tõttu sellega vältimatult vastuollu satub.
[…]”.
Siseriiklik õigus
7. Nordrhein-Westfaleni liidumaa ametnike ja kohtunike põhipuhkust käsitlev määrus (Verordnung über den Erholungsurlaub der Beamtinnen und Beamten und Richterinnen und Richter im Lande Nordrhein Westfalen – Erholungsurlaubsverordnung, 14. septembril 1993. kohaldatavas versioonis, edaspidi „EUV”) artikkel 8 sätestab:
„Põhipuhkus tuleb võimaluste piires võtta välja vastava õiguse tekkimise aluseks oleval aastal. Huvitatud isiku taotlusel antakse puhkust jaokaupa; sellegipoolest tuleks vältida puhkuse andmist enam kui kaheks perioodiks.
Kaob õigus puhkusele, mida ei ole välja võetud üheksa kuu jooksul pärast vastava õiguse tekkimise aluseks oleva aasta lõppu. [Vastava õiguse tekkimise aluseks oleval aastal ametnikuks nimetamise või ametist lahkumise korral] […] kaob õigus puhkusele alles järgmise aasta lõpus.”
8. AOK Rheinlandi töötajate teenistuseeskirjade (Dienstordnung für die Angestellten der AOK Rheinland, 1. jaanuaril 1999 kohaldatavas versioonis) artikli 20 lõige 1 näeb ette:
„Kui seaduse või käesolevate teenistuseeskirjade erinormid ei näe ette teisiti, kohaldatakse töötajate ja vanaduspensioni saavate isikute suhtes analoogia alusel või mutatis mutandis
liidumaa ametnike suhtes kohaldatavaid sätteid järgmistes valdkondades:
[…]
f) puhkus.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
9. D. May töötas AOK-s 1. aprillist 1966 kuni 31. märtsini 2009. Alates 24. aprillist 2006 ning kuni ametist lahkumiseni oli ta suuremalt jaolt haiguse tõttu töövõimetu.
10. D. May võttis välja oma 2008. ja 2009. aasta tasulise põhipuhkuse.
11. Arbeitsgericht Wuppertalile (Wuppertali töövaidlusi lahendav kohus) esitatud kaebuses nõudis D. May hüvitist 11 põhipuhkuse päeva eest, millele tal oli õigus 2006. aasta alusel, ning 28 põhipuhkuse päeva eest, millele tal oli õigus 2007. aasta alusel ning mida ta ei olnud saanud välja võtta.
12. AOK palub jätta kaebuse rahuldamata. Ta on seisukohal, et Nordrhein-Westfaleni liidumaa haigekassa töötajale („Angestellter”), kelle suhtes kohaldatakse teenistuseeskirju („Dienstordnung”), makstakse palka ning seega ka hüvitist kui selle liidumaa ametnikule, kellel ei ole siseriiklike õigusnormide alusel töösuhte lõppemisel õigust hüvitisele põhipuhkuse eest.
13. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et õigus sellisele hüvitisele põhipuhkuse eest tuleneb direktiivi 2003/88 artikli 7 lõigetest 1 ja 2, kui nendes sätetes kasutatud mõiste „töötaja” hõlmab ka töötajat, kelle suhtes kohaldatakse selliseid teenistuseeskirju nagu hageja suhtes põhikohtuasjas.
14. Neil asjaoludel otsustas Arbeitsgericht Wuppertal menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas töötaja mõiste […] direktiivi 2003/88/EÜ […] artikli 7 lõigete 1 ja 2 tähenduses [...] hõlmab ka töötajat, kelle suhtes kohaldatakse sellise avalik-õigusliku isiku teenistuseeskirju, mille siseriikliku õigusega antud volituse […] alusel vastu võetud autonoomne põhikiri viitab seoses selle töötaja õigusega põhipuhkusele [Nordrhein-Westfaleni liidumaa] ametnike suhtes kohaldatavatele eeskirjadele […]?”
Eelotsuse küsimus
15. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 104 lõike 3 esimese lõigu alusel võib juhul, kui vastuse esitatud eelotsuse küsimusele võib selgelt tuletada kohtupraktikast, Euroopa Kohus igal ajal pärast kohtujuristi ärakuulamist asja lahendada põhistatud määrusega, milles viidatakse asjakohasele kohtupraktikale.
16. Käesolevas kohtuasjas on selle sätte kohaldamine põhjendatud.
17. Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kas direktiivi 2003/88 artiklis 7 kasutatud mõiste „töötaja” hõlmab sotsiaalkindlustuse valdkonna avalik-õigusliku isiku töötajat, kelle suhtes tema õigust tasulisele põhipuhkusele puudutavas kohaldatakse eeskätt ametnikele kohaldatavaid eeskirju.
18. Selles osas tuleb esiteks meenutada, et direktiivi 2003/88 artikli 1 lõike 3 kohaselt koostoimes direktiivi 89/391 artikliga 2, millele see viitab, kohaldatakse neid direktiive nii avaliku kui erasektori kõigi tegevusalade suhtes töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamiseks ning tööaja korralduse teatavate aspektide reguleerimiseks.
19. Euroopa Kohus on juba sedastanud, et direktiivi 89/391 kohaldamisala tuleb käsitada laialt, nii et direktiivi artikli 2 lõike 2 esimeses lõigus direktiivi kohaldamisalast ette nähtud erandeid tuleb tõlgendada kitsalt (vt selle kohta eelkõige 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑303/98: Simap, EKL 2000, lk I‑7963, punktid 34 ja 35, ning samuti 12. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑132/04: komisjon vs. Hispaania, punkt 22). Nimelt on need erandid ette nähtud üksnes selleks, et tagada avaliku julgeoleku, rahvatervise ja avaliku korra kaitsmiseks hädavajalike teenuste nõuetekohane osutamine hädaolukorras ning ulatuslike õnnetusjuhtumite korral (5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑397/01–C‑403/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I‑8835, punkt 55).
20. Kuivõrd seoses töötajaga, kes on põhikohtuasja hagejaga sarnase töötaja olukorras, ei esine ühtegi sellistest asjaoludest, siis kuulub sellise töötaja tegevus direktiivi 2003/88 kohaldamisalasse.
21. Järgmiseks tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 45 kasutatud mõistel „töötaja” iseseisev ulatus ning seda ei tohi tõlgendada kitsalt. „Töötajana” tuleb käsitada igaüht, kes teeb tegelikku ja tulemuslikku tööd, välja arvatud niivõrd väikesemahuline töö, et seda saab pidada üksnes kõrval- või lisategevuseks. Kõnealuse kohtupraktika kohaselt on töösuhtele omane see, et isik teeb teatud ajavahemiku jooksul teisele isikule tema juhtimise all teatud töid, mille eest ta saab tasu (vt eelkõige 3. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 66/85: Lawrie-Blum, EKL 1986, lk 2121, punktid 16 ja 17; 23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑138/02: Collins, EKL 2004, lk I‑2703, punkt 26, ja 7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑456/02: Trojani, EKL 2004, lk I‑7573, punkt 15).
22. See Euroopa Kohtu poolt seoses mõistega „töötaja” ELTL artikli 45 tähenduses antud täpsustus kehtib ka sama mõiste suhtes, mida on kasutatud teistes ELTL artiklis 288 silmas peetud õigusaktides (vt selle kohta 17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑94/07: Raccanelli, EKL 2008, lk I‑5939, punkt 27).
23. Selles osas tuleb tuvastada, et eelotsusetaotluses ei sisaldu ühtegi elementi, mis võimaldaks kahelda selles, et D. May ja tema tööandja AOK vaheline töösuhe vastas käesoleva kohtumääruse punktis 21 esitatud tingimustele.
24. Lõpetuseks, kuigi juba eelnevast tuleneb, et eelotsuse küsimusele tuleb vastata jaatavalt, on siiski veel vaja täpsustada, et Euroopa Kohus on juba sedastanud, et kuivõrd ELTL artikli 45 lõikes 4 sätestatud erand ei tee mingil moel vahet avalikus teenistuses töötavate eri töötajate kategooriate vahel, siis ei oma mingit tähtsust see, kas töötaja on tööle võetud töölise, teenistuja või ametnikuna või kas tema töösuhe on avalik-õiguslik või eraõiguslik. Need õiguslikud määratlused võivad nimelt muutuda vastavalt siseriiklikes õigusnormides ettenähtule ja seetõttu ei saa need olla liidu õiguse nõuetele vastavaks tõlgendamiskriteeriumiks (vt 12. veebruari 1974. aasta otsus kohtuasjas 152/73: Sotgiu, ELK 1974, lk 153, punkt 5).
25. Seega ja ammendavuse huvides tuleb märkida, et Euroopa Kohus on sõnaselgelt tuvastanud, et Saksamaa ülikooli professor on olenemata talle siseriikliku õigusega antud ametniku staatusest töötaja ELTL artikli 45 tähenduses (vt selle kohta 10. märtsi 2005. aasta määrus kohtuasjas C‑178/04: Marhold, punkt 19).
26. Kõige eelnevaga arvestades tuleb järeldada, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb selgelt, et selline avalik-õigusliku isiku töötaja, nagu on põhikohtuasja hageja, on „töötaja” direktiivi 2003/88 artikli 7 tähenduses.
27. Seetõttu tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2003/88 artikli 7 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „töötaja” hõlmab sotsiaalkindlustuse valdkonna avalik-õigusliku isiku töötajat, kelle suhtes kohaldatakse eeskätt tema õigust tasulisele põhipuhkusele puudutavas ametnikele kohaldatavaid eeskirju.
Kohtukulud
28. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 7 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „töötaja” hõlmab sotsiaalkindlustuse valdkonna avalik-õigusliku isiku töötajat, kelle suhtes kohaldatakse eeskätt tema õigust tasulisele põhipuhkusele puudutavas ametnikele kohaldatavaid eeskirju.