62019CC0697
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
GIOVANNI PITRUZZELLA
esitatud 3. juunil 2021 (
1
)
Kohtuasjad C‑697/19 P – C‑700/19 P
Sony Corporation ja Sony Electronics, Inc. (C‑697/19 P)
Sony Optiarc ja Sony Optiarc America (C‑698/19 P)
Quanta Storage, Inc. (C‑699/19 P)
Toshiba Samsung Storage Technology Corp.,
Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (C‑700/19 P)
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Konkurents – Keelatud kokkulepped – Optilised kettaseadmed – ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise tuvastamise otsus – Kahe arvutitootja vahelised keelatud kokkulepped seoses hangetega – Üks ja vältav rikkumine – Seda moodustavad üksikud rikkumised – Põhjendamiskohustus – Kaitseõiguste rikkumine – Trahvide suuruse arvutamine – 2006. aasta suunised trahvide arvutamise meetodi kohta – Proportsionaalsuse ning võrdse kohtlemise põhimõte
1.
Käesolev ettepanek puudutab nelja apellatsioonkaebust, millega optiliste kettaseadmete tarnijad (Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc; Sony Optiarc America; Quanta Storage, Toshiba Samsung Storage Technology Corp. ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (edaspidi „apellandid“)) paluvad tühistada neli Euroopa Liidu Üldkohtu otsust, (
2
) millega Üldkohus jättis rahuldamata nende hagid komisjoni 21. oktoobri 2015. aasta otsuse peale C(2015) 7135 (final) 39639 ELTL artiklis 101 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum AT. 39639 – optilised kettaseadmed) (edaspidi „vaidlusalune otsus“) (
3
).
2.
Euroopa Kohus on sõnaselgelt palunud käsitleda põhjalikumalt kaht õigusküsimust, mis on üldjoontes kõigis neis kohtuasjades ühine, ning seega keskendub käesolev ettepanek järgmistele konkreetsetele teemadele: 1) sõnastus, mida komisjon kasutas, et panna apellantidele ühe ja jätkuva rikkumise kõrval süüks ka selle ühe ja vältava rikkumise elluviimise eesmärgil toime pandud eraldi rikkumised, esitamata põhjendusi, mis oleksid ühe ja vältava rikkumise iseloomustamiseks esitatud põhjendustest sõltumatud; 2) trahvi suuruse arvutamise küsimus kartellisisese müügi või kasumi jagamise korral.
3.
See annab esiteks Euroopa Kohtule võimaluse hinnata üldiselt ühe rikkumise ja üksikute toimingute vahelist suhet, pidades iseäranis silmas põhjendamiskohustust lõplikus otsuses ja menetluspoolte kaitseõigusi, ning teiseks selgitada komisjoni kaalutlusõiguse piire, pidades silmas võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet kartellisisese müügi või kasumi jagamise korral.
4.
Kohtuasja faktiliste asjaolude kirjeldus, mis on neljas apellatsioonkaebuses sama, tuleb kokkuvõtlik ning on mõeldud üksnes selleks, et saaks analüüsida küsimusi, mida mul on palutud põhjalikumalt käsitleda. (
4
)
Faktilised asjaolud
5.
Komisjon sai 14. jaanuaril 2009 Philipsilt trahvide eest kaitse saamise taotluse vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul. (
5
)29. jaanuaril ja 2. märtsil 2009 täiendati seda taotlust, et lisada sinna Philipsi kõrvale ka Lite-On ja nende ühisettevõtja Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation.
6.
Komisjon saatis 29. juunil 2009 optiliste kettaseadmete (edaspidi „OKS“) sektoris tegevatele ettevõtjatele teabenõude. 30. juunil 2009 andis komisjon Philipsile, Lite-Onile ja Philips & Lite-On Digital Solutions Corporationile trahvide eest tingimusliku kaitse. 4. ja 6. augustil 2009 esitasid Hitachi-LG Data Storage, Inc. ja Hitachi-LG Data Storage Korea, Inc. komisjonile eelviidatud teatise alusel trahvi vähendamise taotluse.
7.
Komisjon saatis 18. juulil 2012 kolmeteistkümnele OKSide tarnijale, kelle hulgas olid Sony Corporation ja Sony Electronics, Sony Optiarc ja Sony Optiarc America, Quanta Storage, Toshiba Samsung Storage Technology ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea, vastuväiteteatise.
8.
Komisjoni väitel olid need äriühingud rikkunud ELTL artiklit 101 ja Euroopa majanduspiirkonna (EMP) lepingu artiklit 53, osaledes alates 5. veebruarist 2004 kuni 29. juunini 2009 OKSe puudutavas kartellikokkuleppes, mis seisnes tegevuse koordineerimises seoses kahe arvutitootja, Delli ja HP korraldatud hankemenetlustega.
9.
Komisjon võttis 21. oktoobril 2015 vastu vaidlusaluse otsuse.
10.
Vaidlusaluses otsuses tuvastas komisjon, et kartelliosalised olid oma konkurentsitegevust koordineerinud vähemalt 23. juunist 2004 kuni 25. novembrini 2008. Komisjon märkis, et see koordineerimine toimus paralleelsete kahepoolsete kontaktide võrgustikus. Komisjon märkis, et kartelliosalised üritasid kohandada oma turukoguseid ja tagada, et hinnad püsiksid kõrgemal tasemel kui see, kus nad oleksid olnud ilma nende kahepoolsete kontaktideta.
11.
Vaidlusaluses otsuses selgitas komisjon, et kartelliosalistevaheline koordineerimine puudutas Delli ja HP, kahe ülemaailmse arvutituru mõjukaima osalise kliendikontosid. Komisjon leidis, et peale kahepoolsete läbirääkimiste oma OKSi tarnijatega kasutasid Dell ja HP standarditud hankemenetlusi, mida korraldati vähemalt korra kvartalis. Komisjon tuvastas, et kartelli liikmed kasutasid oma kahepoolsete kontaktide võrgustikku, et neid hankemenetlusi manipuleerida, takistades niiviisi oma klientide püüdlusi hinnakonkurentsi stimuleerida.
12.
Apellantidele määratava trahvisumma arvutamisel tugines komisjon suunistele määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
6
) (edaspidi „trahvide arvutamise suunised“).
13.
Esiteks märkis komisjon trahvi põhisumma kindlaksmääramise kohta, et arvestades märkimisväärseid erinevusi selles, kui kaua tarnijad on rikkumises osalenud, ja selleks, et kartelli tegelikku mõju paremini kajastada, on otstarbekas kasutada aasta keskmist müügikäivet, mis arvutatakse nende tegeliku müügiväärtuse põhjal, mille iga ettevõtja on oma rikkumises osalemise täiskalendrikuude jooksul teinud. Seejärel selgitas komisjon, et müügiväärtus arvutati süle- ja lauaarvutitele mõeldud OKSide müügi põhjal, mille kohta olid arved esitatud EMPs asuvatele HP ja Delli üksustele.
14.
Ühtlasi otsustas komisjon, et kuna HP suhtes algas konkurentsivastane tegevus hiljem, samuti selleks, et võtta arvesse kartelli arengut, arvutab ta nende müügiväärtuse HP ja Delli kohta eraldi välja ja rakendab kaht eri kestusega seotud kordajat.
15.
Mis puutub Sony Corporationisse, Sony Electronicsisse, Sony Optiarci ja Sony Optiarc Americasse, siis kuna nende osalemist HPd puudutavates kontaktides ei ole tuvastatud, luges komisjon nad vastutavaks üksnes Delli puudutava koordineerimise eest.
16.
Teiseks otsustas komisjon, et kuna hindade koordineerimise kokkulepped kuuluvad juba olemuselt ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 kõige raskemate rikkumiste hulka ja kartellikokkulepe hõlmas vähemalt EMPd, siis rikkumise raskusastme põhjal kohaldatav määr on kõnealusel juhul kõigile vaidlusaluse otsuse adressaatidele 16%.
17.
Lisaks teatas komisjon, et juhtumi asjaolusid silmas pidades on ta otsustanud lisada hoiatavalt veel 16%.
18.
Sony Corporationile, Sony Electronicsile, Sony Optiarcile ja Sony Optiarc Americale määratud trahvi vähendas komisjon 3% võrra, võtmaks arvesse nende teadmatust ühe ja vältava rikkumise osast, mis puudutas HPd, et kajastada asjakohaselt ja piisavalt seda, et nende rikkumine oli kergem.
19.
Komisjon leidis, et kuna Sony Corporationi ja Sony Electronicsi ülemaailmne käive vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisele eelnenud aastal oli 59252000000 eurot, on otstarbekas rakendada põhisummale kordajat 1,2.
20.
Lõpuks, kuna Toshiba Samsung Storage Technologyle ja Toshiba Samsung Storage Technologyle määratud trahvi põhisumma ületas kohandatuna ülempiiri, mis on 10% käibest, pidi komisjon trahvisummat määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kohaselt veel korra kohandama.
21.
Vaidlusaluse otsuse resolutsiooni osa, mis puudutab kartellikokkuleppes osalenud äriühinguid, on sõnastatud järgmiselt:
„Artikkel 1
Järgmised ettevõtjad rikkusid Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53, osaledes märgitud ajavahemikel ühes ja vältavas rikkumises, mis koosnes mitmest eraldi rikkumisest optiliste kettaseadmete turul, hõlmas tervet EMPd ja koosnes hindade koordineerimise kokkulepetest:
[…]
e)
Toshiba Samsung Storage Technology ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea 23. juunist 2004 kuni 17. novembrini 2008 Delli ja HPd puudutava koordineerimise eest;
f)
Sony Corporation ja Sony Electronics 23. augustist 2004 kuni 15. septembrini 2006 Delli puudutava koordineerimise eest;
g)
Sony Optiarc […] 25. juulist 2007 kuni 29. oktoobrini 2008, Sony Optiarc America […] 25. juulist 2007 kuni 31. oktoobrini 2007 Delli puudutava koordineerimise eest;
h)
Quanta Storage 14. veebruarist 2008 kuni 28. oktoobrini 2008 Delli ja HPd puudutava koordineerimise eest.
[…]
Artikkel 2
Artiklis 1 nimetatud rikkumise eest määratakse järgmised trahvid:
[…]
e)
Toshiba Samsung Storage Technologyle ja Toshiba Samsung Storage Technology Koreale solidaarselt: 41304000 eurot;
f)
Sony Corporationile ja Sony Electronicsile solidaarselt: 21024000 eurot;
g)
Sony Optiarcile […]: 9782000 eurot, millest 5433000 solidaarselt koos Sony Optiarc Americaga […];
h)
Quanta Storage’ile: 7146000 eurot.“
II. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsused
22.
Avaldustega, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse 29. detsembril 2015, 31. detsembril 2015 ja 5. jaanuaril 2016, esitasid apellandid neli eraldi hagi, mis registreeriti kohtuasjadena T‑762/15, T‑763/15, T‑772/15 ja T‑8/16, paludes esimese võimalusena tühistada vaidlusalune otsus neid puudutavas osas ja teise võimalusena vähendada määratud trahvi summat.
23.
Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsustes kõik apellantide väited tagasi ja jättis seega hagid tervikuna rahuldamata.
III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
24.
Apellatsioonkaebustes paluvad apellandid Euroopa Kohtul esimese võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsuse, rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ning mõista kohtukulud välja komisjonilt. Teise võimalusena, juhul kui menetlusstaadium ei võimalda Euroopa Kohtul otsust teha, paluvad apellandid Euroopa Kohtul suunata asi tagasi Üldkohtusse ning teha otsus esimese astme ja apellatsioonimenetluse kohtukulude jaotuse kohta hiljem.
25.
Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellantide apellatsioonkaebused rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.
IV. Analüüs (
7
)
26.
Apellandid kohtuasjades C‑697/19 P ja C‑698/19 P esitavad oma apellatsioonkaebuste põhjenduseks peaaegu sama sisuga neli väidet, mis puudutavad seda, kuidas Üldkohus hindas ühe ja vältava rikkumise esinemist; ühe ja vältava rikkumise kestust; ühe ja vältava rikkumise määratlust; määratud trahvi suurust.
27.
Apellant kohtuasjas C‑699/19 P esitab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks viis väidet, mis puudutavad hinnangut, mille Üldkohus andis vaidlusaluse otsuse resolutsioonile, mille sõnul koosneb apellantidele süüks pandud üks ja vältav rikkumine mitmest eraldi rikkumisest; asjaolu, et teatavaid tõendeid on apellandi hinnangul moonutatud; apellandi osalemise kestust ühes ja vältavas rikkumises; väidetavat ja tõendamata asjaolu, et apellant olevat olnud ühest ja jätkuvast rikkumisest teadlik, ning määratud trahvi suurust.
28.
Apellandid kohtuasjas C‑700/19 P esitavad oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks neli väidet, mis puudutavad hinnangut, mille Üldkohus andis vaidlusaluse otsuse resolutsioonile, kus täpsustatakse, et vaidlusalune üks ja vältav rikkumine koosneb mitmest eraldi rikkumisest; ühe ja vältava rikkumise olemasolu; kaitseõiguste rikkumist ning komisjoni pädevust.
29.
Kõigepealt märgin, et neljas apellatsioonkaebuses on mõne väite raames esitatud peaaegu ühesugused argumendid. (
8
)
30.
Nimelt kritiseerivad apellandid ühtmoodi vaidlusaluse otsuse resolutsiooni, kus komisjon tuvastas ühe ja vältava rikkumise, lisades fraasi „mis koosnes mitmest eraldi rikkumisest“. Apellantide sõnul ei olnud seda „topeltkvalifitseerimist“ – üheks ja vältavaks rikkumiseks ning eraldi rikkumisteks – vastuväiteteatises selgelt väljendatud ning vaidlusaluses otsuses ei põhjendatud seda piisavalt.
31.
Edasi on osa apellante ühel meelel ka trahvi arvutamise teemal, eriti mis puutub proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte väidetavasse rikkumisse.
32.
Nagu Euroopa Kohus palus, keskendub minu analüüs kõigepealt „topeltkvalifitseerimise“ teemale, mille on tõstatanud kõik apellandid, nagu eespool näha, ja sellega seotud väidetele (A), seejärel analüüsin kohtuasjades C‑697/19 P ja C‑698/19 P esitatud apellatsioonkaebuste neljandat väidet trahvi suuruse määramise kohta (B).
A.
Topeltkvalifitseerimine
1. Poolte argumentide kokkuvõte
– a) Kaitseõiguste rikkumine
33.
Apellandid väidavad, et vaidlustatud kohtuotsustes rikkus Üldkohus õigusnorme, kui ta järeldas, et komisjon ei rikkunud nende kaitseõigusi, kui ta pani neile süüks osalemise mitmes eraldi rikkumises ning tegi seda esimest korda vaidlusaluses otsuses.
34.
Vastuväiteteatises, eriti punktides 310, 317 ja 318, piiritleti üks vältav rikkumine. Vaidlusaluses otsuses leidis komisjon aga esimest korda, et üks ja vältav rikkumine koosnes mitmest eraldi rikkumisest.
35.
See otsus kaldub seega märkimisväärselt kõrvale vastuväiteteatises antud määratlusest, järelikult ei olnud apellantidel enne otsuse vastuvõtmist võimalik vaielda vastu sellele, et iga üksikkontakt on kvalifitseeritud eraldi ja iseseisvaks rikkumiseks. Sellega eiras Üldkohus nende arvates 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsust kohtuasjas komisjon vs. Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P (EU:C:2012:778), ja Üldkohtu 10. oktoobri 2014. aasta otsust kohtuasjas Soliver vs. komisjon, T‑68/09 (EU:T:2014:867).
36.
Pealegi oleks vastuväiteteatises nimetatud erinevaid konkurentsivastaseid kontakte kombineerides võinud saada ohtralt võimalikke rikkumisi. Seega, isegi kui leida, et faktilised asjaolud ja nendega seotud tõendid olid juba vastuväiteteatises esitatud, ei nähtunud vastuväiteteatisest seda, kuidas komisjon kavatseb neid asjaolusid õiguslikult kvalifitseerida. Järelikult ei saanud apellandid end kaitsta, kuna nad ei mõistnud seda, kuidas iga võimalikku rikkumist on otsustatud kvalifitseerida.
37.
Komisjon viitab oma seisukohtades kõigepealt sellele, et Üldkohus jättis vaidlusaluse otsuse ühe ja vältava rikkumise ning trahvi suhtes muutmata. Apellantide argumendid resolutsiooni osa kohta, milles on täiendavalt märgitud, et üks ja vältav rikkumine koosneb mitmest eraldi rikkumisest, on seega vastuvõetamatud.
38.
Edasi väidab komisjon, et Üldkohtul oli õigus, kui ta lükkas tagasi apellantide etteheited nende kaitseõiguste väidetava rikkumise kohta. Esiteks tuginevad apellandid oma argumentides valele faktilisele eeldusele. Vaidlustatud kohtuotsustest on selgelt näha, et vastuväiteteatisega oli neid üksikutest rikkumistest juba teavitatud. Apellantide väitele, et komisjon ei kuulanud neid seoses üksikute rikkumistega ära, räägib vastu vastuväiteteatise põhjenduste 353, 354 ja 375 selge sõnastus ning nende väide põhineb kohtupraktika ekslikul tõlgendusel, kuna Euroopa Kohus on juba leidnud, et üks või mitu elementi mitme teo kogumis või vältavas tegevuses võivad ka eraldi endast ELTL artikli 101 rikkumist kujutada.
39.
Komisjon jätkab, et apellandid kuulati ära nii seoses ühe ja vältava rikkumise kui ka seda moodustavate üksikute rikkumistega, seega ei saa järeldada, et nende kaitseõigusi rikuti. Haldusmenetluses anti apellantidele võimalus mõista, et neid süüdistatakse ka üksikutes toimingutes, mis moodustavad ühe ja vältava rikkumise.
– b) Üks ja vältav rikkumine, mis koosneb tingimata mitmest eraldi rikkumisest
40.
Apellandid väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et üks ja vältav rikkumine koosneb tingimata mitmest eraldi rikkumisest.
41.
Leides, et üks ja vältav rikkumine koosneb tingimata eraldi rikkumistest, jõudis Üldkohus järeldusele, mis on vastuolus Üldkohtu enda (
9
) ja Euroopa Kohtu praktikaga, (
10
) milles on leitud, et üks ja vältav rikkumine võib koosneda eraldi rikkumistest, mitte ei pea tingimata nendest koosnema.
42.
Komisjoni arvates on apellandid moonutanud vaidlustatud kohtuotsuste sisu. Üldkohus piirdus järeldusega, et üks ja vältav rikkumine eeldab „toimingute kogumit“, mida saab iseenesest eraldi rikkumisteks kvalifitseerida. Üldkohus lisas, et käesolevas asjas koosnes üks ja vältav rikkumine tõepoolest eraldi rikkumistest, millega seoses apellandid ära kuulati.
– c) Ebapiisavad ja vasturääkivad põhjendused
43.
Apellandid heidavad Üldkohtule ette, et ta rikkus õigusnorme, kui ta järeldas, et vaidlusaluses otsuses on mitme eraldi rikkumise olemasolu kohta piisavalt põhjendusi.
44.
Põhjendused ei võimaldanud võetud meetmest õigesti aru saada, ei toonud esile selle võtmise põhjuseid ja rääkisid üksteisele vastu. (
11
)
45.
Komisjon ei selgitanud vaidlusaluses otsuses nende eraldi rikkumiste laadi ja ulatust ega seda, kas need on kvalifitseeritud ELTL artikli 101 tähenduses kokkuleppeks või kooskõlastatud tegevuseks. Pealegi ei selgitanud Üldkohus iga kvalifitseerimisega seotud põhjuseid ja tõendeid ega nimetanud ettevõtjaid, kes iga üksiku rikkumise eest vastutavad.
46.
Komisjon märgib oma vastuses, et need argumendid tuleb tagasi lükata.
47.
Apellantidel oli võimalik otsuse põhjuseid mõista ja esitada oma argumente iga konkurentsivastase kontakti kohta, mis neile omistati.
48.
Komisjon jätkab, et kui ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumise koosseisu tunnused on tuvastatud, ei ole oluline, kas salajane kokkulepe kvalifitseeritakse oma vormilt kokkuleppeks või kooskõlastatud tegevuseks. (
12
) Samuti märgib komisjon, et Üldkohtul oli õigus tunnistada ekslikuks apellantide seisukoht, et vaidlusaluses otsuses oleks tulnud üksikud rikkumised ükshaaval kvalifitseerida „kokkulepeteks“ või „kooskõlastatud tegevuseks“.
2. Hinnang
49.
Minu analüüs keskendub õigusküsimusele, kas vaidlustatud kohtuotsuse osa, milles leiti, et käesolevates kohtuasjades kõne all oleva otsuse resolutsioonis kasutatud komisjoni sõnastus on liidu õigusega kooskõlas, on õige või mitte.
50.
Täpsemalt, kohtuasjades C‑697/19 P ja C‑698/19 P esitatud kolmanda väite ning kohtuasjas C‑699/19 P ja C‑700/19 P esitatud esimese väitega palutakse Euroopa Kohtul analüüsida, kas Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta lükkas tagasi apellantide argumendid, et komisjon rikkus nende kaitseõigusi, kui ta pani neile süüks osalemise mitmes eraldi rikkumises ning tegi seda esimest korda vaidlusaluses otsuses.
51.
Oma lõplikus otsuses lisas komisjon – pärast tuvastamist, et nimetatud ajavahemike jooksul ühes ja vältavas rikkumises osaledes on asjaosalised rikkunud ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53 –, et see üks ja vältav rikkumine „koosnes“ mitmest eraldi rikkumisest.
52.
Üldkohus, kes jättis komisjoni otsuse esimeses kohtuastmes muutmata, leidis vaidlustatud kohtuotsuses, et „[ü]he ja vältava rikkumise mõistega peetakse silmas rida tegevusi, mida viivad läbi erinevad pooled, kellel on sama konkurentsivastane majanduslik eesmärk“ (punkt 238). Et „niisiis ilmneb ühe ja vältava rikkumise enda mõistest, et see rikkumine tähendab teatavat käitumismalli. Hagejad ei saa niisiis väita, et komisjon muutis oma järeldusi, kui ta hõlmas lisaks ühele ja vältavale rikkumisele ka eri kahepoolseid kontakte, kuna need kahepoolsed kontaktid moodustavadki selle ühe rikkumise“ (punkt 239). Ning „[v]aidlustatud otsuse põhjenduses 352 ei ole seega mingit vastuolu, kuna komisjon nentis selles, et kontaktid kujutasid endast üksikuid rikkumisi ning vastasid ühtlasi ühe ja vältava rikkumise kriteeriumidele“ (punkt 240). (
13
)
53.
Seega toetab Üldkohus nähtavasti seisukohta, et üks ja vältav rikkumine eeldab mitut õigusvastast toimingut ning seetõttu ei takista asjaolu, et komisjon pani asjaosalistele vastuväiteteatises sõnaselgelt süüks ainult ühe ja vältava rikkumise, tal lõplikus otsuses lugeda konkurentsi seisukohalt tuvastatult õigusvastaseks ka need eri toimingud, mis selle ühe ja vältava rikkumise moodustavad.
54.
Asjaosaliste arvates pidas komisjon sellest tulenevalt Üldkohtu nõusolekul tuvastatuks, et konkurentsiõiguse rikkumisi kujutavad endast nii üks ja vältav rikkumine kui ka konkureerivate ettevõtjate üksikud toimingud ajal, mida käsitatakse selle ühe rikkumise ajavahemikuna.
55.
Pean selliste põhimõtteliste seisukohtade ulatuse hindamiseks vajalikuks esiteks analüüsida ühe ja vältava rikkumise mõistet Euroopa Kohtu praktikas, et saada aru, kas see, mida Üldkohus komisjoni otsuse õigsuse kinnituseks on öelnud, on selle mõistega kooskõlas: seda nii poolte kaitseõiguse aspektist haldus- ja kohtumenetluses kui ka komisjoni põhjenduste ning viimaks ka Üldkohtu põhjenduste sobivuse seisukohast.
56.
Sisuliselt on küsimused, mida analüüsida, järgmised: a) kas komisjonil on ühe ja vältava rikkumise korral vaja üksikuid salajase kokkuleppe episoode õiguslikult kvalifitseerida või mitte; b) milline ulatus tuleb tegelikult omistada eri kasutatud väljenditele (rikkumised, tegevus, kontaktid, toimingud); c) kui palju võib komisjoni lõplik otsus vastuväiteteatisest kõrvale kalduda; d) millised tagajärjed võivad kasutatud sõnastusel olla ning seda mitte üksnes avalik-õigusliku jõustamise (public enforcement), vaid ka eraõigusliku jõustamise (private enforcement) kontekstis.
57.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei pea ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine seisnema tingimata üksikus teos, vaid võib seisneda ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses, isegi kui nende tegude või vältava tegevuse üks või mitu osa võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui eri teod kuuluvad „tervikplaani“ nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus sõltuvalt osalemisest rikkumises kui tervikus. (
14
)
58.
Ettevõtja, kes osales ühes mitmeosalises rikkumises oma tegevusega, mis vastab ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses konkurentsivastase eesmärgiga kokkuleppe või kooskõlastatud tegevuse mõistele ning mille eesmärk oli aidata kaasa rikkumise toimepanemisele tervikuna, võib olla ühtlasi vastutav sama rikkumise raames teiste ettevõtjate poolt toime pandud käitumise eest kogu selle aja jooksul, mil ta selles rikkumises osales. See on nii juhul, kui on tõendatud, et see ettevõtja nõustus oma käitumisega panustama kõigi osavõtjate ühistesse eesmärkidesse ja et ta oli teadlik teiste ettevõtjate samadel eesmärkidel kavandatud või ellu viidud ebaseaduslikust tegevusest, või et ta võis seda mõistlikult ette näha ja oli valmis seda riski võtma. (
15
)
59.
Ettevõtja osalemine ühes ja vältavas rikkumises ei eelda tema otsest osalemist kõigis seda rikkumist moodustavates konkurentsivastastes tegudes, samuti ei ole vaja, et kõik ühes ja vältavas rikkumises osalevad ettevõtjad tegutseksid samal turul. (
16
)
60.
Eeltoodu põhjal peab selleks, et saaks öelda, et ettevõtja osales liidu konkurentsiõiguse ühes rikkumises, olema tõendatud: 1) et see ettevõtja soovis oma tegevusega panustada kõigi osaliste ühistesse eesmärkidesse ja 2) et ta oli teadlik teiste ettevõtjate samadel eesmärkidel kavandatud või ellu viidud ebaseaduslikust tegevusest või ta võis seda mõistlikkuse piires ette näha ja oli valmis seda riski kandma. (
17
)
61.
Mõiste „üks ja vältav rikkumine“ eeldab seega sellise „tervikplaani“ olemasolu, kuhu eri teod kuuluvad oma identse eesmärgi tõttu, mis on konkurentsi moonutamine ühisturul, ja seda sõltumata asjaolust, et üks või mitu sellist tegu võivad endast ka ise ja eraldi võttes ELTL artikli 101 rikkumist kujutada.
62.
Minu arvates on keskne punkt just see: üks ja vältav rikkumine on vältav tegevus, mis seisneb mitmes teos või tegevuses (käesolevas menetluses käsitletava kartellikokkuleppe puhul eri ettevõtjate kontaktides), kuid see rikkumine ei ole mitme ELTL artikli 101 vastase ebaseadusliku toimingu matemaatiline summa.
63.
Mõningad toimingud, teod või kontaktid, mis on leidnud aset ühe ja vältava rikkumise kestel, ei pruugi olla konkurentsi seisukohast iseenesest õigusvastased või nende kohta võib menetluse käigus selguda, et nende teokoosseis ei ole sisuliselt või õiguslikult täielikult tõendatud.
64.
Mis on ühe ja vältava rikkumise doktriini juurutamise mõte?
65.
„Ühe ja vältava rikkumise“ doktriin on saanud alguse Euroopa Liidu liikmesriikide õiguskordades laialt levinud kontseptsioonist, et mitme isiku toimepandud rikkumise eest vastutuse panemisel lähtutakse nende osalemise määrast rikkumises kui tervikus. (
18
)
66.
See täidab õigusliku eelduse rolli, mille abil komisjon (või mõni liikmesriigi konkurentsiasutus) saab tuvastada, et teatava aja vältel on toime pandud terviklik konkurentsiõiguse rikkumine, mille saab süüks panna teatavale hulgale ettevõtjatele ning mis ei pruugi olla „mitte ainult üksik tegu, vaid ka tegude kogum või vältav tegevus“. (
19
)
67.
Kahtlemata hõlbustab „ühe ja vältava rikkumise“ doktriini kasutamine komisjonil tema rolli täitmist ELTL artikli 101 lõiget 1 jõustava organina, eriti kui süüdistus puudutab mitme poole kokkumängu.
68.
Rikkumise koosseis, mis seisneb „ühes ja vältavas“ käitumismallis teatava aja vältel, lahendab hulga tülikaid praktilisi probleeme, mis võivad tekkida igas kompleksses kokkumängusüüdistuses seoses aegumistähtaja kohaldamisega, ning kergendab tõendamiskoormist, mida on vaja kohtuliku kontrolli korral selle kinnitamiseks, et kokkumäng kestis kogu uuritava perioodi. (
20
)
69.
Nagu on märgitud ka õigusteoorias, vähendab selline institutsioon nagu „üks ja vältav rikkumine märkimisväärselt koormist, mis komisjonile kokkumängu olemasolu tõendamisel muidu langeks, eriti kui kartell on tegutsenud pikka aega, mille jooksul kokkumängu laad võib olla eri poolte vahel või eri hetkedel varieerunud“. (
21
)
70.
Selle institutsiooni mõte on just tõendamiskoormise kergendamine konkreetsete ajavahemike ja episoodide suhtes ning selle vastukaaluks on vaja tõendada ühise eesmärgi olemasolu ja teadlikkust teiste ettevõtjate tegevusest.
71.
Kui seevastu ei ole tegu ühe ja vältava rikkumisega, on tõendamiskoormis üksikute toimingute (käesoleval juhul näiteks konkurentidevaheliste kontaktide) suhtes endiselt erakordselt suur.
72.
Seega on küll võimalik ja täiesti õiguspärane, et komisjon kvalifitseerib ELTL artikli 101 rikkumist tuvastades mitu toimingut nii iseenesest õigusvastaseks kui ka eelkirjeldatud ühe ja vältava rikkumise tunnustega kokkumängustrateegia osadeks.
73.
Sellisel juhul langeb talle aga teistsugune põhjendamis- ja tõendamiskoormis kui juhul, mil ta kvalifitseerib ettevõtjate tegevuse ainult üheks ja vältavaks rikkumiseks.
74.
Nagu nägime, koosneb viimane alati mitmest episoodist või kontaktist, millel peavad selleks, et neid saaks pidada konkurentsi seisukohast õigusvastaseks tervikuks, olema eespool nimetatud tunnused. Terviktegevuse raames toimunud üksikepisoodid või -kontaktid ei pruugi ise tingimata konkurentsiõiguse rikkumiseks kvalifitseeruda.
75.
Euroopa Kohus on mõnes kohtulahendis selgitanud, et kui ettevõtja on osalenud otse ühes või mitmes konkurentsivastases toimingus, mis moodustavad ühe ja vältava rikkumise, kuid ei ole tõendatud, et ta kavatses oma käitumisega panustada kõigi teiste kartelliosaliste ühistesse eesmärkidesse ja oli teadlik kogu teiste osaliste muust samadel eesmärkidel kavandatud või ellu viidud õigusvastasest tegevusest või et ta võis seda mõistlikult ette näha ja oli valmis seda riski võtma, siis võib komisjon võtta selle ettevõtja vastutusele üksnes selle tegevuse eest, milles ta otse osales, ja üksnes niisuguse teiste osaliste kavandatud või ellu viidud tegevuse eest, millel olid samad eesmärgid kui sellel ettevõtjal endal ja mille osas on tõendatud, et ta oli sellest teadlik või võis seda mõistlikult ette näha ja oli valmis seda riski võtma. (
22
)
76.
Asjaolu, et ettevõtja ei osalenud kartellikokkuleppe kõigis osades või et tal oli väike roll nendes osades, milles ta osales, ei ole tähtis selle tuvastamisel, kas ta on rikkumise toime pannud, kuna neid asjaolusid tuleb arvesse võtta üksnes rikkumise raskuse hindamisel ja vajaduse korral trahvi suuruse kindlaksmääramisel. (
23
)
77.
Euroopa Kohus on siiski selgitanud: „Sellegipoolest võib komisjoni niisuguse otsuse, milles kvalifitseeritakse kogu kartell ühe ja vältava rikkumisena, jagada niimoodi osadeks üksnes siis, kui esiteks oli nimetatud ettevõtjal haldusmenetluse ajal võimalus aru saada, et teda süüdistatakse igas rikkumist moodustavas teos ja seega oli tal võimalus ennast selle vastu kaitsta, ning kui teiseks on nimetatud otsus selles osas piisavalt selge.“ (
24
)
78.
Nagu nägime, on komisjoni tõendamiskoormis ühe ja vältava rikkumise korral kergem, mistõttu kui tervikplaani olemasolu ja ühine konkurentsivastane eesmärk on tõendatud, ei ole ta kohustatud tõendama iga üksiku toimingu õigusvastasust.
79.
Samal põhjusel ei ole komisjonil aga ka õiguspärast alust väita, et kui üks ja vältav rikkumine on tuvastatud ja tõendatud, siis tuleb ka kõik seda moodustavad üksikepisoodid või -kontaktid konkurentsiõiguse rikkumisena tuvastatuks ja tõendatuks lugeda.
80.
Põhjus on selles, et muidu saaks komisjon ebaõiglase eelise: rikkumise üheks ja vältavaks rikkumiseks kvalifitseerimise tõttu väheneks tema põhjendamis- ja tõendamiskoormis, kuid ühtlasi saaks siis, kui kohtuliku kontrolli käigus peaks selguma, et tegevuse üheks ja vältavaks rikkumiseks kvalifitseerimise õiguslikud tingimused ei ole täidetud, otsuse „päästa“ ja kohtuliku kontrolli läbida tänu üht ja vältavat rikkumist moodustavate üksikute toimingute õigusvastasusele.
81.
Komisjoni argument, et see apellatsioonkaebuse väide on edutu, kuna see sõltub ühe ja vältava rikkumise puudumise tuvastamisest, ei ole seega veenev.
82.
Erinevalt sellest, mida väidab oma vastuses komisjon, ei ole apellatsioonkaebuse argumendid, mis puudutavad otsuses tehtud täiendavat järeldust, et üks ja vältav rikkumine hõlmas mitut eraldiseisvat rikkumist, edutud. Vastupidi, neil on menetlusele ja otsuse tagajärgedele märkimisväärne mõju.
83.
Komisjon võiks küll kasutada topeltkvalifitseerimist, kuid selleks, et see oleks õiguspärane, peaks ta seda selgelt väljendama juba asjaosalistele esitatud vastuväiteteatises ning kandma sellega seotud põhjendamis- ja tõendamiskoormist.
84.
Kuigi Euroopa Kohtu praktikas (
25
) on mööndud, et vastuväiteteatises ja lõplikus otsuses võib olla erinevusi, mis tulenevad võistlevast menetlusest endast ning sellest, et uurimise käigus süvenetakse õiguslikesse ja majanduslikesse küsimustesse põhjalikumalt, tuleb faktilised asjaolud ja teod menetluse algusest lõpuni ühetaoliselt kvalifitseerida.
85.
Kaitseõiguste järgimine konkurentsi valdkonna haldusmenetlustes on liidu õiguse üldpõhimõte, mille järgimise Euroopa Kohus tagab. (
26
) See põhimõte nõuab, et asjaomasele ettevõtjale antaks haldusmenetluses võimalus teha tulemuslikult teatavaks oma seisukoht nende väidetavate faktide ja asjaolude tõelevastavuse ja asjakohasuse kohta, samuti dokumentide kohta, millele komisjon tugineb, et põhjendada oma väidet ELi lepingu sätete rikkumise kohta. (
27
)
86.
Määruse nr 1/2003 artikli 27 lõike 1 kohaselt tuleb osapooltele saata vastuväiteteatis. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad vastuväiteteatises olema selgelt nimetatud kõik olulised asjaolud, millele komisjon selles menetluse etapis tugineb.
87.
Selle teabe võib siiski esitada kokkuvõtlikult ja otsus ei pea tingimata olema vastuväidete ülevaate täpne koopia, kuna vastuväiteteatis on ettevalmistav dokument, milles faktilistele ja õiguslikele asjaoludele antud hinnangud on üksnes esialgsed. (
28
)
88.
On tõsi, et nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsustes märgib, saab vastuväiteteatises sisalduv õiguslik hinnang faktilistele asjaoludele juba määratluse kohaselt olla vaid esialgne ja komisjoni hilisemat otsust ei saa tühistada üksnes põhjusel, et nende faktiliste asjaolude kohta tehtud lõplikud järeldused ei vasta täpselt sellele esialgsele hinnangule. (
29
) Komisjonil peab nimelt olema võimalus seda hinnangut oma lõplikus otsuses täpsustada, võttes arvesse haldusmenetluses ilmnenud asjaolusid, et ta saaks kas loobuda alusetuks osutunud süüdistustest või vastuväidetest või siis struktureerida ja täiendada nii faktilisest kui ka õiguslikust aspektist argumente, mis kinnitavad väiteid, millest ta lähtub, kuid siiski tingimusel, et ta tugineb üksnes faktilistele asjaoludele, mille kohta huvitatud pooled on saanud esitada oma seisukoha, ning et ta on haldusmenetluses andnud kaitse jaoks vajaliku teabe. (
30
)
89.
Kui aga uurimise käigus peaks ilmnema asjaolusid, mis veenavad komisjoni thema decidendum’it tõeliselt muutma, siis võimaldab menetlus sellist – isegi sisulist – muudatust teha mehhanismi abil, mis samal ajal tagab ka asjaosaliste kaitseõiguse: täiendav vastuväiteteatis.
90.
Sellises teatises peaks komisjon üksikasjalikult analüüsima kõiki asjaosalistevahelisi kontakte, põhjendades kõigi nende õiguslikku kvalifikatsiooni ja õigusvastasust.
91.
See võimaldaks asjaosaliste kaitseõigusi täielikult kasutada ning teha pooltele süüks pandava iga üksiku toimingu üle täielikku kohtulikku kontrolli – seda muidugi lisaks ühe ja vältava rikkumise kontrollile.
92.
Käesoleval juhul olid süükspandavad teod vastuväiteteatises üksikasjalikult kirjeldatud. Siiski piirdus komisjon sellega, et kvalifitseeris kõik kahepoolsed kontaktid kartelliosaliste vahel üheks ja vältavaks rikkumiseks, viidates pelgale võimalusele kvalifitseerida iga üksikkontakt eraldi rikkumiseks, kuid üksikasjadesse põhjalikumalt süüvimata. Lõplikus otsuses hoidis komisjon sama joont kõigis oma põhjendustes, välja arvatud resolutsioonis, kus ta otsustas kokkuvõttes topeltkvalifitseerimise kasuks.
93.
Ei saa nõustuda Üldkohtu seisukohaga, mis meenutab komisjoni oma, et asjaosalised olid süüks pandavatest üksikutest toimingutest teadlikud ja nende kaitse hõlmas neid tegusid, kuna üks ja vältav rikkumine seisneb tegude, kontaktide ja episoodide kogumis, millest kõik on komisjoni loetelus nimetatud ning asjaosalistele teada.
94.
Neis argumentides on asjaolu, et tegu või pooltevaheline kontakt on olemas, seda on loetelus nimetatud ning see teave on pooltele esitatud, aetud segi selle õigusliku kvalifitseerimisega.
95.
Just selles suhtes on komisjoni argumendid minu arvates Üldkohut eksitanud.
96.
Sellest annab tunnistust näiteks kohtuotsuse T‑762/15 punkt 242, milles Üldkohus märgib, et „nagu väidab komisjon, ilma et hagejad talle selles suhtes vastu vaidleksid, eitasid hagejad oma vastuses vastuväiteteatisele iga kontakti eraldi ja üksikasjalikult ning neil õnnestus veenda komisjoni oma süüdistustest teatavate kahepoolsete kontaktide osas loobuma“.
97.
Ei ole kahtlust, et faktiliste asjaolude aspektist mainis komisjon juba vastuväiteteatises kõiki konkurentide üksikkontakte kui asjaolusid, mis võivad moodustada õigusvastaste salajaste kokkulepete kogumi raamistiku, ning kindlasti on pooltel olnud võimalus end kaitsta seoses kohtumiste või muude kontaktide olemasolu ja toimumisviisiga.
98.
Kuna komisjon ei selgitanud terve menetluse vältel ja kuni lõpliku otsuse tegemiseni oma valikut, kvalifitseerides õiguslikult kõik need kontaktid, ei võimaldanud ta apellantidest ettevõtjatel oma kaitseõigust täielikult teostada.
99.
On tõsi, et iga konkurentsivastast toimingut ei ole tingimata vaja keelatud kokkuleppeks või kooskõlastatud tegevuseks kvalifitseerida; siiski tuleb avalik-õigusliku jõustamisega (public enforcement) tegeleval ametiasutusel kvalifitseerida selline konkreetne tegu õigusvastaseks ja ebaseaduslikuks, et asjaosaliste kaitse ei piirduks mitte ainult küsimusega, kas tegu on toimunud või mitte, ning sellega seotud faktiliste asjaoludega, vaid puudutaks ka õiguslikke aspekte, mille põhjal leitakse, et seda tegu võib pidada ELTL artikli 101 rikkumiseks.
100.
Kõige sellega tahan ma öelda, et väitel, mille kohaselt üks ja vältav rikkumine on mitme sõltumatu rikkumise summa, millest igaüks on ka eraldi võttes selle ühe ja vältava rikkumise tuvastamisega automaatselt tuvastatud, puudub igasugune loogiline ja õiguslik alus ning samuti ei anna selleks mingit alust Euroopa Kohtu praktika.
101.
Võimalik on seisukoht, et korduva tegevuse kvalifitseerimisest üheks ja vältavaks rikkumiseks võivad huvitatud olla mõlemad menetluspooled (jõustaja ja süüdistatud ettevõtjad): jõustaja sellepärast, et nagu nägime, võib see selline kvalifitseerimine kergendada tõendamiskoormist seoses vältavat rikkumist moodustavate üksikepisoodidega; süüdistatavad ettevõtjad sellepärast, et kuna trahv määratakse üksikute rikkumistega proportsionaalse protsendina käibest, võib mitme eraldi toimingu süükspanemisest pääsemine osutuda majanduslikult kasulikuks.
102.
Kuna aga – nagu õigusteoorias on tulemuslikult väidetud –see, kui süüdistatavale pannakse süüks mitu eraldi rikkumist, ei ole talle tingimata soodsam ning see sõltub juhtumi asjaoludest, siis „on kindel, et faktiliste asjaolude osas, mille põhjal üksikut rikkumist tuleb tõendada, peab oma rolli mängima süütuse presumptsioon. Need asjaolud kas on tõendatud või ei ole.“ (
31
)
103.
Seega ei ole olemas „mitme eraldi rikkumise presumptsiooni“, mida võiks kahtluse korral kohaldada eelduse tõttu, et ettevõtjale on see olukord tingimata „parem“. Kui komisjon tuvastab, et toime on pandud mitu eraldi rikkumist, võivad kaebajad, kellele oleks soodsam, kui tegemist oleks ühe rikkumisega, tema tuvastatu vaidlustada (nagu on mitu korda ka tehtud) ning komisjon peab ka kohut veenma, et tegemist on eraldi rikkumistega, mis näitab, et eraldi rikkumiste toimepanemist tuleb kontrollida, mitte „eeldada“. (
32
)
104.
Hilinenult, alles lõplikus otsuses tehtud topeltkvalifitseerimisel võib olla hulk tagajärgi, mitte ainult siiani käsitletud avalik-õigusliku jõustamise, vaid ka eraõigusliku jõustamise seisukohast.
105.
Kui komisjoni järeldus ei piirdu ainult ühe ja jätkuva rikkumisega, vaid laieneb ka selle rikkumise ajavahemikul toimunud üksikutele toimingutele, võib sellel olla märkimisväärne mõju võimalikele hüvitisnõuetele liikmesriikide kohtutes.
106.
Ühe ja vältava rikkumise korral saab komisjon nimelt pidada tõendatuks, et ettevõtja tegevus on kogu kontrollitud ajavahemiku vältel olnud õigusvastane, isegi kui teatud ajavahemikest, mis ei pruugi isegi olla lühikesed, ei ole asjaosaliste või neist mõne omavaheliste kontaktide kohta tegelikult tõendeid. See kõik kehtib eeldusel, et täidetud on tingimused, mille korral rikkumist saab pidada üheks ja vältavaks rikkumiseks: ühine eesmärk ja ettevõtjate seotus teiste ettevõtjate tegevuse kui tervikuga, nagu eespool kirjeldatud.
107.
Õigusrikkumise kestuse aspektist võib üks ja vältav rikkumine niisiis tähendada asjasse puutuvatele ettevõtjatele riski, et neile pannakse süüks pikaajalisem rikkumine kui juhul, mil neile oleks süüks pandud üksikud toimingud, mis jäävad ajaliselt üksteisest kaugele, mistõttu järjepidevus nende vahel katkeb.
108.
Sama ei kehti aga õigusvastasuse kontrollimise intensiivsuse ja sellega seotud tõendamiskoormise aspektist. See tähendab, et asjasse puutuvad ettevõtjad leiavad end olukorrast, kus just seetõttu, et kõigi üht ja vältavat rikkumist moodustavate üksikkontaktide või -toimingute õigusvastasust ei ole tuvastatud, ei ole konkurentsiõiguse rikkumisega tekitatud kahju hüvitamise nõudeid liikmesriikide kohtutes sugugi võimalik üksikkontaktide või tegevuste õigusvastasuse tõendamisest vabastada tänu komisjoni tuvastatule.
109.
Sellel on suur praktiline tähtsus, eriti kui võtta arvesse asjaolu, et nende isikute kogum, kellel on õigus kohtus nõuda väidetava kahju hüvitamist ettevõtjatelt, keda komisjoni otsus puudutab, on äärmiselt kirev; seda ka Euroopa Kohtu hiljutise kohtupraktika tõttu, mille kohaselt „nii ELTL artikli 101 täieliku toime ja kasuliku mõju tagamine kui ka kaitse konkurentsirikkumiste kahjulike tagajärgede eest satuksid suurel määral ohtu, kui võimalus nõuda kartelliga tekitatud kahju hüvitamist oleks piiratud kartellikokkuleppest mõjutatud turul osalevate müüjate ja ostjatega“. (
33
)
110.
Käesoleva kohtuasjaga analoogsetel juhtudel, kus kõne all on hankemenetlustele suunatud tegevus, võib iga hankega olla seotud mitu eri isikut ning ka arvestatav hulk isikuid, kes võiksid konkurentsiõiguse rikkumise tõttu nõuda hüvitist konkreetsel turul konkurentsi moonutamisega tekitatud kahju eest.
111.
Kõigest eeltoodust lähtudes järeldan, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta pidas liidu õiguse seisukohalt õigeks komisjoni lõplikus otsuses kasutatud sõnastust, mille kohaselt üks ja vältav rikkumine koosnes mitmest eraldi rikkumisest.
112.
Järelikult tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada osas, milles lükati tagasi apellantide esimeses kohtuastmes esitatud teine ja neljas väide, mis puudutavad kartellikokkuleppe topeltkvalifitseerimist.
113.
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teise lause kohaselt võib Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse tühistamise korral teha asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
114.
Minu arvates on käesolevas asjas vähemalt selle apellatsioonkaebuse väitega nii.
115.
Komisjoni otsus tuleb tühistada osas, milles leiti, et üks ja vältav rikkumine koosneb tingimata eraldi rikkumistest.
116.
Menetluspoolte kaitseõigusi on osaliselt piiratud ning kasutatud sõnastusel oli ja võib olla asjaomaste ettevõtjate kahjuks olulisi tagajärgi.
117.
See õigusnormi rikkumine ei mõjuta minu arvates siiski ei vaidlustatud kohtuotsust ega vaidlusalust otsust tervikuna. Isegi kui jätta „topeltkvalifiseerimisega“ seotud väljend resolutsioonist välja, on üks ja vältav rikkumine endiselt täiesti tuvastatud ning, nagu võib aru saada, arvutati trahvi suurus välja ainult ühe ja vältava rikkumise põhjal.
118.
Euroopa Kohtu praktika (
34
) kohaselt ei nõua osaline nõustumine selle väitega, mida siin analüüsitud küsimust puudutab, mitte kogu otsuse, vaid üksnes eelkirjeldatud osa tühistamist.
119.
Kuna komisjoni otsusel, milles tuvastatakse ettevõtja osalemine ELTL artiklit 101 rikkuvas kartellikokkuleppes, on eesmärk tuvastada üks või mitu toimingut, mis endast selle sätte rikkumist kujutavad, ei saa osaline tühistamine nimelt muuta selle otsuse sisu.
B.
Trahvi määramine
1. Poolte argumentide kokkuvõte
120.
Apellandid kohtuasjades C‑697/19 P ja C‑698/19 P väidavad neljandas väites, et kui Üldkohus jättis muutmata neile määratud trahvisumma, mille suurus põhines samal tulul, mille põhjal oli arvutatud nii Lite-Onile kui ka Quantale määratud eraldi trahv, siis rikkus Üldkohus õigusnorme, võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet ning põhjendamiskohustust. See apellatsioonkaebuse väide jaguneb kolmeks osaks.
121.
Ülevaate andmise hõlbustamiseks piirdun allpool selle kordamisega, mida apellandid kohtuasjas C‑697/19 P väitsid.
a) Neljanda väite esimene osa
122.
Esimeses osas väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on konkreetsel juhul aluseks trahvide arvutamise suunistes sõnastatud kriteeriumile, mille kohaselt müügiväärtus peaks kajastama rikkumise majanduslikku tähtsust ja iga rikkumises osalenud ettevõtja osakaalu.
123.
Sony väidab, et väidetava rikkumise ajal tootis Lite-On OKSe, mis hiljem müüdi Sony kaubamärgi all. Apellantide ja Lite-Oni vahel sõlmitud käibe jaotamise kokkulepete raames kandsid apellandid Lite-Onile üle selle osa käibest, mis vastas Lite-Oni välja töötatud ja valmistatud toodetele. Kuid selle asemel, et see müük oleks omistatud äriühingule, kes vastava käibe lõpuks endale sai, nimelt Lite-Onile, võeti see tulu otsuses trahvi suuruse arvutamisel müügiväärtust kindlaks määrates arvesse nii Sony kui ka Lite-Oni käibena. Teisisõnu arvestati otsuses sama tulu kaks korda. Sellega olevat komisjon oma väljakujunenud praktikast kõrvale kaldunud.
124.
Komisjon märgib kõigepealt, et neljanda väite esimene osa on vastuvõetamatu, kuna apellandid paluvad Üldkohtule esimeses kohtuastmes esitatud nõude uuesti läbi vaadata, nimetamata ühtki vaidlustatud kohtuotsuse konkreetset viga, ning selline uuesti läbivaatamine jääb Euroopa Kohtu pädevusest välja. (
35
)
125.
Igal juhul tuleb see väiteosa komisjoni hinnangul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Esiteks on trahvide arvutamise suuniste punktis 13 juttu rikkumisega otse või kaudselt seotud müügist, mitte müügist, mida rikkumine mõjutab. See tähendab, et komisjonil ei ole mingit kohustust kindlaks teha, millist konkreetset müüki rikkumine mõjutas. Ehkki ühest küljest tuleb pöörata erilist tähelepanu rikkumise majanduslikule tähtsusele, tuleb see aspekt viia teisest küljest tasakaalu vajadusega tagada, et trahv võimaldaks seaduslikkuse ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt karistust tõhusalt kohaldada.
126.
Teiseks, kuna apellantide tegevus ei erine sisuliselt teiste vaidlusaluse otsuse adressaatide tegevusest, on see, et apellantidele määratavat trahvi arvutati, lähtudes nende poolt Dellile müüdud OKSidest ja seega nende osalemise osakaalust, kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõttega.
127.
Kolmandaks ei põhine apellantide argumendid mitte niivõrd neile määratud trahvi arvutamise meetodil, vaid pigem Lite-Onile määratud trahvi arvutamise meetodil. Lite-Onile määratud trahvi sobivus ei ole siiski käesolevas menetluses arutamisel ega saa olla objektiivne alus, millega trahvi vähendamist põhjendada. Neljandaks, asjaolu, et apellandid tegid Lite-Oniga koostööd, ei vähenda nende osakaalu rikkumises. Arvutusmeetod, mida apellandid õigeks peavad, viiks seega teiste vaidlustatud otsuse adressaatide meelevaldse diskrimineerimiseni, mis rikuks võrdse kohtlemise põhimõtet. Viiendaks, mis puutub sellesse, et apellandid viitavad komisjoni varasemale otsustuspraktikale, siis märkis Üldkohus õigesti, et otsuse ühe adressaadi olukorra võrdlemine teiste ettevõtjate olukorraga ei saa seada kahtluse alla vaidlustatud otsuse õiguspärasust osas, milles tuvastatakse väljaselgitatud rikkumine ja määratakse selle eest karistus. (
36
)
b) Neljanda väite teine osa
128.
Teises osas väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus põhjendamiskohustust, eirates nende argumenti, et topeltarvestamine on õigusvastaselt suurendanud oletatava rikkumise majanduslikku tähtsust ja selle tagajärjel ka neile määratud trahvi.
129.
Komisjoni arvates on see väiteosa põhjendamatu. Üldkohus kinnitas, et vaidlusaluses otsuses trahvi põhisumma arvutamisel arvesse võetud müügiväärtus oli nende toodete väärtus, mille apellandid müüsid otse Dellile. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 265–269 viidatud kohtupraktikast lähtudes tegi Üldkohus õige otsuse lähtuda rikkumisega seotud toodete väärtuse kindlakstegemisel selle otsemüügi väärtusest. Viimaks, vaidlustatud kohtuotsuse kohaselt tooks meetod, millele apellandid tuginevad, kaasa kõrvalehoidmise ohu ja ebavõrdse kohtlemise võrreldes teiste otsuse adressaatidega.
c) Neljanda väite kolmas osa
130.
Kolmandas osas väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta lükkas tagasi apellantide argumendi, et komisjon ei põhjendanud, miks ta oma väljakujunenud praktikast kõrvale kaldus.
131.
Komisjon väidab, et Üldkohus leidis õigesti, et vaidlusaluses otsuses on esitatud põhjused, miks apellantidele määratud trahvi summa arvutamine oli trahvide arvutamise suuniste punktiga 13 kooskõlas, ja et otsuses on ka selgitatud, miks ei ole apellantide puhul otstarbekas sellest meetodist kõrvale kalduda. Kuna vaidlusaluses otsuses on trahvide arvutamise suuniste punkti 13 kohaldatud tavapäraselt, ei ole seega vaja otsuses põhjendada olematut kõrvalekaldumist neist suunistest.
2. Hinnang
132.
Analüüsin apellatsioonkaebuse neljanda väite kolme osa koos, sest õigusküsimus, mida Euroopa Kohus palus mul põhjalikumalt käsitleda, puudutab väidetavat õigusnormi rikkumist, mille Üldkohus olevat toime pannud, kui ta kinnitas, et komisjoni otsuses ei ole tehtud vigu osas, milles Sony ja Lite-Oni tulusid, mille kohta nad olid sõlminud jaotamiskokkuleppe, võeti kaks korda arvesse. Apellantide väitel rikuti sellega võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet ning Üldkohus jättis täitmata teatavad põhjendamiskohustused. Nimelt kaldus komisjon nende hinnangul kõrvale trahvide arvutamise suunistes kirjeldatud meetodist, võttes arvesse kartelliosalistevahelist müüki ja suurendades niiviisi selle rolli majanduslikku tähtsust, mida apellandid kartellikokkuleppes täitsid.
133.
Kõigepealt olen seisukohal, et apellatsioonkaebuse väited trahvi arvutamise kohta ei ole vastuvõetamatud, nagu väidab komisjon, kuna apellantide argumentide kontekstist on kaudselt, kuid selgelt näha, et viidatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 263–276.
134.
Kui pöörata nüüd tähelepanu pooltevahelisele vaidlusele, mis puudutas väidetavat „topeltarvestust“, järgis komisjon Üldkohtu hinnangul trahvide arvutamise suunistes kirjeldatud meetodit, määrates trahvi põhisumma kindlaks nende optiliste kettaseadmete müügi alusel, mille eest esitati Dellile arve (vaidlusaluse otsuse põhjendus 528).
135.
Sony kohtuasja apellantidega sõlmitud partnerluslepingu tõttu ei müünud Lite-On Dellile otse midagi. Järelikult tugines komisjon oma otsuses Lite-Oniga seoses – mitte aga apellantidega seoses – Lite-Oni ja apellantide vaheliste müügitehingute väärtusele, mitte tema ja Delli vaheliste (olematute) müügitehingute väärtusele.
136.
Üldkohus märkis selle kohta, et „[h]agejate selgituste kohaselt kavandas ja tootis Lite-On tema ja Sony vaheliste lepingute alusel OKS-tooteid, mis seejärel müüdi Sony kaubamärgi all. Ametlikult sõlmisid kliendid lepingud Sonyga, esitasid tellimused talle ning ka tasusid Sonyle. Hagejate argumente, mille kohaselt võttis komisjon Dellile müümist arvesse kaks korda, on seega raske mõista, kuna Dellilt sai tulu Sony. Igal juhul tuleb meenutada, et vastavalt trahvide arvutamise suuniste punktile 13 võtab komisjon trahvi põhisumma kindlaksmääramisel arvesse ettevõtja müüdud selliste kaupade või teenuste väärtust, mis on rikkumisega otse või kaudselt seotud“. (
37
)
137.
Samuti märkis ta, et „konkurentsiõiguse rikkumiste eest määratud trahvide suuruse kindlaksmääramisel peab komisjon lisaks rikkumise raskusele ja juhtumi eripärastele asjaoludele arvesse võtma ka rikkumise konteksti ja tagama, et tema meetmel oleks hoiatav mõju, eriti kui tegemist on sellist tüüpi rikkumistega, mis on liidu eesmärkide saavutamise seisukohast eriti kahjulikud. Rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata paljude tegurite põhjal, nagu konkreetse juhtumi eripärased asjaolud, kontekst ja trahvide hoiatav mõju, ilma et oleks siduvat või ammendavat loetelu kriteeriumidest, mida tuleb tingimata arvesse võtta. Lisaks on Üldkohus juba märkinud, et igal juhul ei olnud komisjon kohustatud tuvastama, millist konkreetset müüki kartellikokkulepe mõjutas“. (
38
)
138.
Ta järeldas, et „käesoleval juhul, kui komisjon hindas trahvide arvutamise suuniste punkti 13 kohaselt nende müüdud kaupade väärtust, mis olid rikkumisega otse või kaudselt seotud, oli tal loogiline võtta trahvisumma arvutamisel aluseks hagejate otsemüük Dellile. Mis sellesse puutub, siis hagejate eelistatud meetod, mille kohaselt tuleks „topeltarvestuse“ vältimiseks arvata Sony Dellilt saadud tulust maha see tulu, mida Sony ja Lite-Oni vahel rikkumise vältel kehtinud lepingute alusel Lite-Onile maksti – vaatamata hagejate selgitustele, et nad ei suuda esitada selle kohta täpseid arvandmeid –, kahjustaks kartellikeelu tõhusust, kuna siis piisaks ettevõtjatel mõne kartelliosalisega partnerluslepingu sõlmimisest, et trahvi vähendada“. (
39
)
139.
Vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, ei piirdunud Üldkohus seega trahvisummade kindlaksmääramise kohta üldiste märkuste esitamisega, (
40
) vaid lükkas faktiliselt ja õiguslikult ümber väited, mille pooled esitasid väidetava „topeltarvestuse“ kohta juba esimeses astmes.
140.
Põhjustel, mida ma selgitan allpool, olid Üldkohtu põhjendused minu arvates sisuliselt piisavad järgmistes aspektides.
141.
Eelkõige kirjeldas komisjon selgelt meetodeid, mida ta adressaatidele määratud trahvide arvutamiseks kasutas, ega rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet. Ta kohaldas õigesti trahvide arvutamise suunistes sõnastatud põhimõtteid ning võttis oma tehnilise kaalutlusõiguse teostamisel arvesse rikkumiste raskust ja juhtumi eripäraseid asjaolusid.
142.
Lisaks ei ole komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet rikkunud. Tegelikult võttis ta apellantidele trahvi määramisel arvesse nende ja Delli vahelise müügi väärtust ega arvanud Sony saadud tulust Lite-Onile makstud summat maha. See oli ainuõige meetod, kuna esiteks ei olnud selle kohta täpseid arvandmeid esitatud ja teiseks kahjustaks poolte välja pakutud meetod otsuse tulemuslikkust nii kartelliosalisest ettevõtjate suhete kui ka trahvi vajaliku hoiatava mõju aspektist.
143.
Apellatsioonkaebuses piirduvad pooled selles küsimuses üksnes topeltarvestust puudutavate argumentide kordamisega, esitamata uusi asjaolusid, mille põhjal Euroopa Kohus saaks teistsuguse hinnangu anda.
144.
Nagu komisjon õigesti märgib, ei ole apellantide argumendi lähtekoht mitte see meetod, millega komisjon arvutas neile määratud trahvisumma ning mis on sama, mida kasutati enamiku teiste otsuse adressaatide suhtes, vaid meetod, millega komisjon arvutas Lite-Onile määratud trahvi.
145.
Nagu eespool märgitud, analüüsis Üldkohus komisjoni põhjendusi trahvi arvutamise meetodi kindlaksmääramise kohta ning tuvastas, et see põhines piisavalt vaidlusaluses otsuses esitatud andmetel apellantide majandusliku tugevuse kohta. Nii teostas Üldkohus ELTL artiklites 261 ja 263 ette nähtud pädevust viisil, mis on kooskõlas täieulatusliku kohtuliku kontrolli nõuetega, analüüsides kõiki nii õiguslikke kui ka faktilisi etteheiteid, mille apellandid selles kontekstis esitasid. (
41
)
146.
Euroopa Kohtu praktikast ilmneb selgelt, et kuigi määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 jätab komisjonile kaalutlusruumi, piirab see siiski seda, kehtestades objektiivsed kriteeriumid, mida see institutsioon peab põhimõtteliselt järgima. Seega on ettevõtjale määrata võidava trahvi summal esiteks väljaarvutatav ja absoluutne ülempiir, mistõttu on konkreetsele ettevõtjale määrata võidava trahvi maksimumsummat võimalik ette kindlaks teha. Teiseks piiravad selle kaalutlusõiguse teostamist ka käitumisnormid, mille komisjon ise on endale eelkõige 2006. aasta suunistes kehtestanud. (
42
)
147.
Põhjendamiskohustus, mis võimaldab kaalutlusõiguse teostamist kontrollida, on oluline nõue, mis on täidetud, kui komisjon näitab oma otsuses asjaolusid, mis võimaldasid tal rikkumise raskust ja kestust hinnata. See ei kohusta siiski komisjoni „esitama oma otsuses trahvide arvutamise meetodi kohta arvandmeid“. (
43
) Igal juhul ei või komisjon „eranditult ja mehaaniliselt aritmeetilistele valemitele tuginedes end oma kaalutlusõigusest ilma jätta“ (
44
) ja ta „peab igal üksikjuhul ja arvestades selle määrusega ette nähtud karistuste süsteemi konteksti ja eesmärke, hindama mõju, mida soovitakse asjaomasele ettevõtjale avaldada, pidades silmas eeskätt käivet, mis kajastab ettevõtja tegelikku majanduslikku olukorda ajavahemikus, mil rikkumine toime pandi“. (
45
)
148.
Trahvide arvutamise suuniste punktis 13 on ette nähtud: „Trahvi põhisumma kindlaksmääramisel võetakse aluseks nende kaupade või teenuste väärtus, millega on rikkumine otseselt või kaudselt EMP asjaomasel territooriumil seotud. Üldiselt vaatleb komisjon ettevõtja müüki viimasel rikkumises osalemise täisaastal“.
149.
Nagu Euroopa Kohus on rõhutanud, on trahvide arvutamise suuniste punkti 13 eesmärk võtta ettevõtjale määratava trahvi arvutamisel lähtepunktiks summa, mis kajastaks rikkumise majanduslikku tähtsust ja asjaomase ettevõtja osakaalu rikkumises. Kuigi selles punktis 13 kasutatav kauba või teenuste väärtuse mõiste ei saa mõistagi hõlmata ettevõtja müüki, mis ei kuulu kartellikokkuleppe rakendusalasse, kahjustaks siiski selle sätte eesmärki, kui kõnealust mõistet tuleks käsitada nii, et see hõlmab vaid käivet sellisest müügist, mille kohta on tõendatud, et kartellikokkulepe seda tõesti mõjutas. (
46
)
150.
Sellest vaatenurgast lähtudes on Euroopa Kohus leidnud, et samasse ettevõtjasse kuuluvate üksuste vahelise müügi arvesse võtmata jätmine annaks vertikaalselt integreeritud ettevõtjatele paratamatult põhjendamatu eelise, võimaldades neil pääseda karistusest, mis oleks proportsionaalne nende tähtsusega rikkumise esemeks olevate toodete turul. Vertikaalselt integreeritud ettevõtjad on rikkumise esemeks olevate toodete müügist saadud käibe kindlakstegemisel järelikult sarnases olukorras vertikaalselt integreerimata tootjatega. Seega tuleb neid kaht tüüpi ettevõtjaid kohelda ühtemoodi. Sisemüügi väljajätmine asjaomasest käibest tähendaks esimest tüüpi ettevõtjate soosimist, vähendades nende osakaalu rikkumises teist tüüpi ettevõtjate kahjuks sellise kriteeriumi alusel, millel puudub seos selle käibe kindlaksmääramise eesmärgiga, mis seisneb rikkumise majandusliku tähtsuse ja iga selles osalenud ettevõtja osakaalu kajastamises. (
47
)
151.
Kui rakendada seda Euroopa Kohtu arutluskäiku kogu kartellisisesele müügile, siis mõistet „müügiväärtus“ laialt määratledes oleks komisjonil võimalik seda kohaldada ka sellistel juhtudel, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, vaadeldes müügiväärtuse hindamisel kõiki tehinguid, mis on rikkumisega otse või kaudselt seotud. Vastasel korral võiks mõned kartelliosalised kunstlikult trahvist pääseda, ühinedes mõne teise osalisega.
152.
Selle kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 271 minu arvates õigesti, et apellantide kirjeldatud meetodi kasutamine kahjustaks kartellikeelu tõhusust, kuna siis piisaks ettevõtjatel mõne kartelliosalisega partnerluslepingu sõlmimisest, et trahvi vähendada.
153.
Seda tõlgendust kinnitab liidu konkurentsieeskirjade eesmärk. Nimelt tähendaks apellantide pakutud tõlgendus, et kartelliasjades määratavate trahvide põhisumma kindlaksmääramisel oleks komisjonil igal üksikjuhul kohustus tuvastada, millist konkreetset müüki keelatud kokkulepe hõlmas. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 268 õigesti rõhutab, ei ole liidu kohtud sellist kohustust kunagi kehtestanud.
154.
Kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõttega arvutati apellantidele määratud trahv samamoodi nagu kõigil teistel kartelliosalistel, kes on tooteid otse Dellile ja/või HP-le müünud. See, et kasutatakse ettevõtja müüki asjaomase toote klientidele, on adressaadi tegevuse majandusliku tähtsuse hindamiseks tavapärane meetod ning seda meetodit on alati peetud Euroopa õiguse põhimõtetele vastavaks.
155.
Nagu Üldkohus kohtuotsuse punktis 272 meenutas, ei erine apellantide tegevus Delli puudutavate kontaktide osas sisuliselt otsuse teiste adressaatide omast. Järelikult on nende osalemise osakaal nõuetekohaselt tuvastatud, võttes arvesse nende poolt Dellile müüdud optilisi seadmeid. Seega järeldas Üldkohus õigesti, et komisjonil oli apellantidele määratava trahvi arvutamisel loogiline lähtuda selle kauba väärtusest, mida nad EMPs Dellile müüsid (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 270). Selline lähenemine tagab võrdse kohtlemise teiste osalistega.
156.
Asjaolu, et apellandid tegid Delli jaoks optiliste kettaseadmete tootmisel, arendamisel ja müümisel Lite-Oniga koostööd, ei vähenda nende osakaalu rikkumises. Vaatamata partnerluslepingule vastutavad apellandid oma tegevuse eest ise ning otsus käsitab neid vastutavana nende enda rikkumise eest, sõltumata Lite-Oni rikkumisest. Apellantidele määratud trahvi vähendamine üksnes põhjusel, et nad maksid Lite-Onile tagasi osa tulust, mis oli saadud optiliste kettaseadmete müügist Dellile, tooks kaasa teiste otsuse adressaatide meelevaldse diskrimineerimise, rikkudes võrdse kohtlemise põhimõtet (mitte ei vastaks sellele, nagu väidavad apellandid).
157.
Mis puutub apellantide argumenti, et komisjon on mõnes varasemas otsuses kasutanud arvutusmeetodeid, mille eesmärk on vältida igasugust ohtu, et asjaomase kartelli osaliste müüki arvestatakse topelt, siis piisab, kui meenutada väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt ei saa komisjoni otsustuspraktikat kasutada konkurentsi valdkonnas määratavate trahvide õigusliku raamistikuna, sest komisjonil on trahvisummade kindlaksmääramise alal suur kaalutlusõigus ja see, et tema varasemad hinnangud oleksid talle siduvad, on välistatud. (
48
)
158.
Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 275 õigesti, et pelk asjaolu, et apellandid viitavad varasemale otsusele, on iseenesest edutu, kuna komisjon ei ole kohustatud vaidlusalust juhtumit samamoodi hindama.
159.
Isegi apellantide viidatud kohtupraktikast ilmneb, et komisjoni mõttekäigu alus on igakülgne hindamine ja otsuse sisuline õiglus.
160.
Karistuse määramisel on võrdse kohtlemise põhimõte „eriti oluline sama kartelliga seotud ettevõtjate vahel. Teiste juhtumitega võrdlemine on lubatud üksnes erandjuhtudel“. (
49
)
161.
Teiseks tuleb korrata, et trahvide arvutamise suuniste sätted, eriti need, mis puudutavad müügiväärtuse kindlaksmääramist, pakuvad parameetrit, mida tuleb siiski konkreetsel juhul paindlikult kasutada ning kohandada konkreetsetele asjaoludele.
162.
Konkreetsel juhul oli komisjonil tegemist tuvastatud kartellikokkuleppega tohutu turujõuga isikute, sealhulgas äärmiselt suure asjaomase käibega apellantide Sony ja Sony Optiarci vahel.
163.
Lisaks jäeti üks kahest kasumi jagamise kokkuleppe osalisest, nimelt Lite-On, leebema kohtlemise programmi alusel üldse karistamata. Niisiis on tegemist täiesti erilise juhtumiga ja seega tuleb karistuse hoiatava mõju vajaduse loogikast lähtudes hinnata kõiki eripäraseid asjaolusid.
164.
Nagu toimikust näha, ei müünud Lite-On Sonyga sõlmitud varasema kokkuleppe tõttu otse Dellile ühtegi toodet. Otse Dellile müüs ainult Sony ning seetõttu luges komisjon selle müügi tervenisti rikkumisega seotuks.
165.
Lite-Oni – kelle leebema kohtlemise taotlust ja sellele järgnevat koostööd komisjon pidas tegelikuks ja siiraks – olukorda ei saa karistuse kindlaksmääramise aspektist analüüsidagi, kuna komisjon jättis ta trahvide määramisel täiesti kõrvale.
166.
Igal juhul vastutas Sony koostöölepingu raames üldiselt müügi eest, samas kui Lite-On vastutas kvaliteedi ja insenertehniliste küsimuste eest ning sai apellantidelt osa OKSide müügitulust. Kuna peaaegu kogu Lite-Oni tulu, mille ta sai OKSide müügist Dellile, tekkis niiviisi, müüs Lite-On otse Dellile väga vähe. Kui komisjon oleks Lite-Onile trahvi määramisel lähtunud üksnes Delli üksustele EMPs müüdud kaubast, nagu ta tegi peaaegu kõigi teiste otsuse adressaatide (sealhulgas apellantide) puhul, oleks see toonud Lite-Onile kaasa kaduvväikese trahvi.
167.
Kuna Lite-On oli teiste OKSi-tarnijatega toimunud kokkumänguga vahetult seotud ning osales kartellikokkuleppes täiel määral, kuigi talle anti kaitse trahvide eest, ei oleks see tulemus Lite-Oni rikkumises osalemise raskust adekvaatselt kajastanud ning sellel ei oleks olnud nõutavat hoiatavat mõju. Seetõttu arvestas komisjon Lite-Oni iga-aastase müügi väärtust ligikaudselt hinnates ka Delli süle- ja lauaarvutitega seotud ning Lite-Oni suhtes tuvastatud rikkumisperioodi vältel toimunud müüki Sonyle (otsuse põhjendus 529).
168.
Ühest küljest ei saa Lite-Onile määrata võidava trahvi arvutusmeetodit seega kasutada parameetrina, kuna tegelikult seda ei määratudki, ja teiselt küljest on komisjon oma tehnilise hindamispädevuse teostamisel leidnud, et trahvi arvutamise aluseks olevat kogusummat peab vajaduse korral kindlasti saama suurendada, et karistus jääks eriti suure asjaomase käibega isikute jaoks piisavalt hoiatavaks. Selle kohta tuleb märkida, et võrdse kohtlemise põhimõte nõuab, et sarnaseid olukordi ei koheldaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei koheldaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud. (
50
)
169.
Seega ei ole ma asjaolude eripära tõttu sugugi veendunud, et apellantide väidetu, et tõepoolest on tegemist (õigusvastase) topeltarvestusega, vastab tõele.
170.
See-eest on tõenäoline see, mida väidab komisjon ning millega on nõustunud ka Üldkohus, eriti kui tõlgendada seda vastavalt komisjoni trahviarvutust reguleerivatele põhimõtetele.
171.
Nagu nägime, ei ole trahvide arvutamise suunistes öeldud midagi konkreetse olukorra kohta, seega tuleb kohaldada suunistes väljendatud põhimõtteid, nagu neid on tõlgendatud Euroopa Kohtu praktikas.
172.
Põhimõtted, mis tuleb tasakaalu saada, on ühest küljest proportsionaalsus ja võrdne kohtlemine ning teisest küljest karistuste tõhusus ja hoiatav mõju.
173.
Määratavate trahvide sobiva suuruse hindamisel peab komisjon juhtumi eripäraseid asjaolusid arvesse võttes tagama, et tema tegevusel oleks vajalik hoiatav mõju. Selle eesmärgi saavutamiseks võtab komisjon trahvisumma arvutamise aluseks rikkumise raames müüdud kaupade või teenuste väärtuse ning rikkumise kestuse ja raskuse. Kuigi neist teguritest lähtumine annab hea ettekujutuse rikkumise kui terviku majanduslikust tähtsusest ja iga ettevõtja osakaalust, ei tule seda siiski mõista nii, et see moodustaks automaatse ja aritmeetilise arvutusmeetodi aluse.
174.
Trahvide arvutamise suunised on mõeldud selleks, et anda pooltele ja kohtule objektiivseid kriteeriume komisjoni otsuste õigsuse hindamiseks, kuid need suunised ise sisaldavad piiranguid ja erandeid, mis suurendavad komisjoni kaalutlusõigust. Piisab, kui meenutada muu hulgas suuniste punkti 37, milles on märgitud: „Kuigi käesolevates suunistes kirjeldatakse trahvide määramise üldmeetodit, võib konkreetse juhtumi eripäradest või teataval tasemel hoiatava mõju tagamisest tingituna olla õigustatud nimetatud meetodist või punktis 21 sätestatud piiridest loobumine“.
175.
Neil põhjustel ei ole vaidlustatud kohtuotsustes minu arvates kordagi rikutud õigusnormi trahvide arvutamise meetodi küsimuses ei põhjendamiskohustuse ega proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte aspektist.
176.
Üldkohus on kõiki vaidlusaluseid punkte piisavalt põhjendanud ning tõendanud, et komisjon kasutas talle antud kaalutlusõigust proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte kohaselt.
177.
Tuleb meenutada, et Euroopa Kohus ei saa apellatsioonimenetluses õigusküsimuste üle otsustades õigluse kaalutlustel asendada enda hinnanguga hinnangut, mille Üldkohus on andnud oma täieliku pädevuse raames trahvisummadele, mis on ettevõtjatele määratud liidu õiguse rikkumise eest. Ainult juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et karistuse määr ei ole mitte ainult sobimatu, vaid ka niivõrd liigne, et see on ebaproportsionaalne, tuleb tuvastada, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi trahvisumma sobimatuse tõttu. (
51
)
178.
Selle kohta tuleb meenutada, et ELTL artiklis 261 ja määruse nr 1/2003 artiklis 31 ette nähtud täieliku pädevuse teostamine ei tähenda omal algatusel kontrollimist ning et menetlus liidu kohtutes on võistlev. Kui arvata välja avalikul huvil põhinevad väited, mille kohus peab tõstatama omal algatusel, on apellant seega kohustatud esitama väiteid vaidlusaluse otsuse kohta ja neid väiteid tõendite abil põhjendama. (
52
)
179.
Kuna põhjendused, mille komisjon trahvi arvutamise meetodi kohta esitas ja mida Üldkohus kinnitas, põhinevad õiguslikel argumentidel, mis on seotud trahvi kindlaksmääramise valdkonnas kehtivate põhimõtetega, mis tunduvad olevat eespool esitatud Euroopa Kohtu suunistega kooskõlas, samas kui apellantide argumendid, milles korratakse esimeses kohtuastmes juba esitatud etteheiteid, ei anna hindamiseks mingit uut teavet, teen Euroopa Kohtule ettepaneku käsitletud õigusküsimust puudutava väitega mitte nõustuda.
V. Ettepanek
180.
Kõigist eelnevaist kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku nõustuda eespool täpsustatud piires kohtuasjades C‑697/19 P ja C‑698/19 P apellatsioonkaebuse kolmanda väitega ning kohtuasjades C‑699/19 P ja C‑700/19 P apellatsioonkaebuse esimese väitega ning lükata kohtuasjades C‑697/19 P ja C‑698/19 P esitatud apellatsioonkaebuse neljas väide põhjendamatuse tõttu tagasi.
(
1
)	Algkeel: itaalia.
(
2
)	Euroopa Liidu Üldkohtu 12. juuli 2019. aasta otsused Sony ja Sony Electronics vs. komisjon (T‑762/15, ei avaldata, EU:T:2019:515; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), Sony Optiarc ja Sony Optiarc America vs. komisjon (T‑763/15, ei avaldata, EU:T:2019:517), Quanta Storage vs. komisjon (T‑772/15, ei avaldata, EU:T:2019:519) ning Toshiba Samsung Storage Technology ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea vs. komisjon (T‑8/16, ei avaldata, EU:T:2019:522) (edaspidi koos „vaidlustatud kohtuotsused“).
(
3
)	Euroopa Komisjoni 21. oktoobri 2015. aasta otsus C(2015) 7135 (final) 39639 Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 101 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum AT.39639 – optilised kettaseadmed), ELT 2015, C 484, lk 22.
(
4
)	Üksikasjalikumalt on neid kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsustes, eriti kohtuotsuse T‑762/15 ja T‑763/15 punktides 1–37 ning kohtuotsuse T‑772/15 ja T‑8/16 punktides 1–32.
(
5
)	ELT 2006, C 298, lk 17.
(
6
)	ELT 2006, C 210, lk 2.
(
7
)	Kõikjal tekstis kohtujuristi kursiiv.
(
8
)	Kohtuasjades C‑697/19 P ja C‑698/19 P esitatud kolmandas väites ning kohtuasjades C‑699/19 P ja C‑700/19 P esitatud esimeses väites.
(
9
)	Vt 10. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Soliver vs. komisjon (T‑68/09, EU:T:2014:867).
(
10
)	Vt 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Villeroy & Boch Belgium vs. komisjon (C‑642/13 P, EU:C:2017:58, punkt 54).
(
11
)	Vt 16. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Singapore Airlines ja Singapore Airlines Cargo vs. komisjon (T‑43/11, ei avaldata, EU:T:2015:989).
(
12
)	Vt 23. novembri 2006. aasta kohtuotsus ASENF-EQUIFAX ja Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, punktid 30–32).
(
13
)	„Kummagi asjasse puutuva kliendi (Delli või HP) suhtes toimunud tegevuse mis tahes aspekti või mis tahes kahepoolsete kontaktide kogumi (või mitme kogumi) eesmärk on konkurentsi piiramine ning need kujutavad endast seega ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumist“ (komisjoni otsuse põhjendus 352).
(
14
)	Selle kohta – olgugi et seoses endise EÜ artikli 81 lõikega 1 – vt 24. juuni 2015. aasta kohtuotsus Fresh Del Monte Produce vs. komisjon ja komisjon vs. Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P ja C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punkt 156).
(
15
)	Selle kohta – olgugi et seoses endise EÜ artikli 81 lõikega 1 – vt 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
16
)	Vt 22. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser vs. komisjon (C‑702/19 P, EU:C:2020:857, punktid 81 ja 82). Vt ka 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Villeroy & Boch vs. komisjon (C‑644/13 P, EU:C:2017:59, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
17
)	Vt 24. septembri 2020. aasta kohtuotsus Prysmian ja Prysmian Cavi e Sistemi vs. komisjon (C‑601/18 P, EU:C:2020:751, punkt 130). Vt selle kohta ka 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Infineon Technologies vs. komisjon (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punkt 172 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
18
)	Vt 8. juuli 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, punkt 84).
(
19
)	Vt 8. juuli 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, punkt 81).
(
20
)	Selle kohta vt õigusteooriast Alexiadis, P., Swanson, D. G., Guerrero-Perez, A., „Raising the EU evidentiary bar for the „single and continuous infringement“ doctrine“, Concurrences, 2016, lk 3.
(
21
)	Siragusa, M., ja Rizza, C. (ed.), EU Competition law. Volume III. Cartels & Collusive Behaviour. Restrictive Agreements and Practices Between Competitors, 2012, punkt 1.7. Vt ka Simonsson, I., Legitimacy in EU Cartel Control, Hart Publishing, Modern Studies in European Law, 2010, punkt 135.
(
22
)	Vt 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, punkt 44).
(
23
)	Vt 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, punkt 45).
(
24
)	Vt 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, punkt 46).
(
25
)	Vt 5. detsembri 2013. aasta kohtuotsus SNIA vs. komisjon (C‑448/11 P, ei avaldata, EU:C:2013:801, punktid 42–44).
(
26
)	Vt 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Prym ja Prym Consumer vs. komisjon (C‑534/07 P, EU:C:2009:505, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
27
)	Vt 7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
28
)	Vt 7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
29
)	Vt 5. detsembri 2013. aasta kohtuotsus SNIA vs. komisjon (C‑448/11 P, ei avaldata, EU:C:2013:801, punktid 42 ja 43).
(
30
)	Vt 5. detsembri 2013. aasta kohtuotsus SNIA vs. komisjon (C‑448/11 P, ei avaldata, EU:C:2013:801, punkt 44).
(
31
)	Castillo de la Torre, F., Gippini Fournier, E., Evidence, proof and judicial review in EU competition law, 2017, lk 92.
(
32
)	Castillo de la Torre, F., Gippini Fournier, E., Evidence, proof and judicial review in EU competition law, 2017, lk 92.
(
33
)	Vt 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Otis jt (C‑435/18, EU:C:2019:1069, punkt 27).
(
34
)	Vt 31. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Repower vs. EUIPO (C‑281/18 P, EU:C:2019:916, punkt 38); 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Knauf Gips vs. komisjon (C‑407/08 P, EU:C:2010:389, punkt 28).
(
35
)	Vt 4. juuli 2000. aasta kohtuotsus Bergaderm ja Goupil vs. komisjon (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punktid 34 ja 35).
(
36
)	Vt 28. novembri 2019. aasta kohtuotsus ABB vs. komisjon (C‑593/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:1027, punktid 80–86).
(
37
)	12. juuli 2019. aasta kohtuotsus Sony ja Sony Electronics vs. komisjon (T‑762/15, EU:T:2019:515, punktid 263–266).
(
38
)	12. juuli 2019. aasta kohtuotsus Sony ja Sony Electronics vs. komisjon (T‑762/15, EU:T:2019:515, punktid 266–268).
(
39
)	12. juuli 2019. aasta kohtuotsus Sony ja Sony Electronics vs. komisjon (T‑762/15, EU:T:2019:515, punktid 270–271).
(
40
)	Apellatsioonkaebus C‑697/19 P, punkt 79.
(
41
)	Vt 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 214).
(
42
)	Vt 12. novembri 2014. aasta kohtuotsus Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus Schindler Holding jt vs. komisjon (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, punkt 58).
(
43
)	Selle kohta vt 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Siemens vs. komisjon (C‑239/11 P, C‑489/11 P ja C‑498/11 P, ei avaldata, EU:C:2013:866, punkt 394 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
44
)	Selle kohta vt 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Siemens vs. komisjon (C‑239/11 P, C‑489/11 P ja C‑498/11 P, ei avaldata, EU:C:2013:866, punkt 395 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
45
)	Vt viimati 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, punkt 185 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
46
)	Vt viimati 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, punkt 187 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
47
)	Vt 1. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Kühne + Nagel International jt vs. komisjon (C‑261/16 P, ei avaldata, EU:C:2018:56, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
48
)	Vt 19. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Archer Daniels Midland vs. komisjon (C‑510/06 P, EU:C:2009:166, punkt 82).
(
49
)	Vt õigusteooriast Galokho, S., „Les atteintes au principe d'égalité dans le cadre du calcul des amendes en droit européen des ententes“, Revue internationale de droit économique, lk 186; Bernardeau, L., ja Christienne, J.‑Ph., Les amendes en droit de la concurrence. Pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l'Union, sarjas Europe(s), Bruxelles, Larcier, 2013, lk 1267. Mis puudutab seisukohta, et teiste juhtumite kohta tehtud otsused on diskrimineerimise tuvastamisel üldiselt üksnes soovituslikud; teiste komisjoni otsustega kõrvutamine saab võrdse kohtlemise põhimõtte seisukohalt olla asjakohane vaid siis, kui on tõendatud, et kõnealuseid juhtumeid puudutavad eripärased andmed on väga sarnased, vt kohtupraktikast 19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Heineken Nederland ja Heineken vs. komisjon (C‑452/11 P, ei avaldata, EU:C:2012:829, punkt 108).
(
50
)	Vt 14. septembri 2010. aasta kohtuotsus Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals vs. komisjon (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punktid 54 ja 55 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
51
)	Vt viimati 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, punktid 197 ja 198 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
52
)	Vt 22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, punkt 75).