62006TJ0303(01)_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Liidetud kohtuasjades T‑303/06 RENV ja T‑337/06 RENV,
UniCredit SpA, varem UniCredito Italiano SpA, asukoht Genova (Itaalia), esindajad: advokaadid G. Floridia, R. Floridia ja G. Sironi,
hageja,
versus
Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), esindaja: P. Bullock,
kostja,
teine menetluspool Siseturu Ühtlustamise Ameti apellatsioonikojas, menetlusse astuja Üldkohtus oli,
Union Investment Privatfonds GmbH, asukoht Frankfurt (Saksamaa), esindaja: advokaat J. Zindel,
mille ese on hagid, mis on esitatud Siseturu Ühtlustamise Ameti teise apellatsioonikoja 5. septembri 2006. aasta (liidetud asjad R 196/2005-2 ja R 211/2005-2) ning 25. septembri 2006. aasta (liidetud asjad R 456/2005-2 ja R 502/2005-2) otsuste peale, mis käsitlevad vastulausemenetlust Union Investment Privatfonds GmbH ja UniCredito Italiano SpA vahel,
ÜLDKOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja esimees H. Kanninen, kohtunikud I. Pelikánová ja E. Buttigieg (ettekandja),
kohtusekretär: ametnik J. Plingers,
arvestades kirjalikus menetluses ja 17. jaanuari 2014. aasta kohtuistungil esitatut,
on teinud järgmise
Kohtuotsuse põhistus
otsuse
Vaidluse taust
1. Hageja UniCredit SpA, varem UniCredito Italiano SpA esitas 29. mail ja 7. augustil 2001 Siseturu Ühtlustamise Ametile (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „ühtlustamisamet”) nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) (muudetud kujul) (asendatud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1)) alusel kaks ühenduse kaubamärgi registreerimise taotlust.
2. Kaubamärgid, mille registreerimist taotleti, on sõnalised tähised UNIWEB ja UniCredit Wealth Management.
3. Teenused, mille suhtes registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassi 36 ning vastavad järgmisele kirjeldusele:
– „pangandus; finantstehingud; rahalised tehingud; kindlustus; kinnisvaratehingud; finants- ja kindlustusteave ning -nõustamine; krediit-/deebetkaarditeenused; internetipangandus ja ‑finantstehingud” kaubamärgile UNIWEB;
– „pangandus; finantstehingud; rahalised tehingud; kindlustus; kinnisvaratehingud; finantsteave” kaubamärgile UniCredit Wealth Management.
4. Ühenduse kaubamärgi taotlused avaldati 17. detsembri 2001. aasta ja 25. märtsi 2002. aasta väljaandes Bulletin des marques communautaires
vastavalt nr 108/2001 ja nr 24/2002.
5. Menetlusse astuja Union Investment Privatfonds GmbH esitas 6. märtsil ja 21. juunil 2002 määruse nr 40/94 artikli 42 (nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 41) alusel taotletavate kaubamärkide registreerimisele eespool punktis 3 osutatud teenuste osas vastulaused.
6. Vastulaused tuginesid järgmistele varasematele kaubamärkidele:
– Saksa sõnamärk UNIFONDS, mille taotlus esitati 2. aprillil 1979 ja mis registreeriti 17. oktoobril 1979 numbri 991995 all, tähistades klassi 36 kuuluvaid teenuseid, mis vastavad kirjeldusele „fondipaigutused”;
– Saksa sõnamärk UNIRAK, mille taotlus esitati 2. aprillil 1979 ja mis registreeriti 17. oktoobril 1979 numbri 991997 all, tähistades klassi 36 kuuluvaid teenuseid, mis vastavad kirjeldusele „fondipaigutused”;
– Saksa kujutismärk, mille taotlus esitati 6. märtsil 1992 ja mis registreeriti 10. juulil 1992 numbri 2016954 all, tähistades klassi 36 kuuluvaid teenuseid, mis vastavad kirjeldusele „fondipaigutused”, mis on kujutatud järgmiselt:
>image>1
7. Vastulausete põhjenduseks viidati määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punktis b (nüüd määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkt b) sätestatud põhjusele.
8. Hageja taotlusel paluti menetlusse astujalt 10. jaanuaril ja 24. aprillil 2003 varasemate kaubamärkide tegelikku kasutamist tõendada.
9. Vastulausete osakond rahuldas 17. detsembri 2004. aasta ja 28. veebruari 2005. aasta otsustega taotletavate kaubamärkide registreerimise peale esitatud vastulaused asjaomaseid teenuseid, välja arvatud „kinnisvaratehingud”, puudutavas osas, millega seoses vastulaused lükati tagasi.
10. Vastulausete osakond leidis nende kahe taotlusega seoses kõigepealt, et menetlusse astuja on varasemate kaubamärkide tegelikku kasutamist Saksamaal seoses teenustega, mille jaoks need on registreeritud, tõendanud. Veel leidis ta, et taotletava kaubamärgiga hõlmatavad teenused, välja arvatud teenused „kinnisvaratehingud”, sarnanevad teenustele, mis on hõlmatud varasemate kaubamärkidega. Peale selle on vastulausete osakonna sõnul menetlusse astuja tõendanud ka asjaolu, et ta on eesliidet „uni” sisaldavate kaubamärkide omanik ning need moodustavad kaubamärkide seeria või perekonna. Seejärel märkis ta, et taotletavate kaubamärkide struktuur sarnaneb varasemate kaubamärkide omaga, mis koosnevad eesliitest „uni” ja mõnest kirjeldavast või vähesel määral eristavast osast. Tema seisukoha järgi on seetõttu tõenäoline, et Saksa tarbijate arvates kuuluvad taotletavad kaubamärgid menetlusse astuja kaubamärkide perekonda, mille kaubamärgid koosnevad eesliitest „uni” ning mis hõlmavad teenuseid „fondipaigutused”. Seetõttu on vastulausete osakonna arvates tõenäoline, et Saksa tarbijad ajavad sarnaseks peetavad teenused segi või seostavad neid üksteisega.
11. Hageja esitas 17. veebruaril ja 21. aprillil 2005 ühtlustamisametile määruse nr 40/94 artiklite 57–62 (nüüd määruse nr 207/2009 artiklid 58–64) alusel vastulausete osakonna otsuste peale kaebused.
12. Menetlusse astuja esitas 11. veebruaril ja 28. aprillil 2005 ühtlustamisametile vastulausete osakonna otsuste peale määruse nr 40/94 artiklite 57–62 alusel kaebused.
13. Ühtlustamisameti teine apellatsioonikoda jättis 5. ja 25. septembri 2006. aasta otsustega (edaspidi „vaidlusalused otsused”) vastulausete osakonna otsused jõusse ning jättis hageja ja menetlusse astuja kaebused rahuldamata.
14. Esiteks leidis apellatsioonikoda, et vastulausete osakond järeldas õigesti, et menetlusse astuja on varasemate kaubamärkide tegelikku kasutamist Saksamaal seoses teenustega „fondipaigutused” tõendanud.
15. Teiseks järeldas apellatsioonikoda, et kuivõrd varasemad kaubamärgid on registreeritud ja neid kasutatakse Saksamaal seoses teenustega „fondipaigutused”, siis koosneb asjaomane avalikkus selle riigi tarbijatest, kellel on suhteliselt suur tähelepanelikkuse aste.
16. Kolmandaks kinnitas apellatsioonikoda vastulausete osakonna hinnangut, mille kohaselt taotletavate kaubamärkidega hõlmatud teenused, välja arvatud teenused „kinnisvaratehingud”, sarnanevad varasemate kaubamärkidega hõlmataud teenustele „fondipaigutused”.
17. Neljandaks leidis apellatsioonikoda ühelt poolt, et menetlusse astuja on tõendanud talle kuuluva kaubamärkide perekonna olemasolu, ning teiselt poolt, et asjaomane avalikkus seostab eesliidet „uni”, kui seda on kasutatud seoses fondipaigutustega, menetlusse astujaga. Lisaks arvas apellatsioonikoda, et taotletavatel kaubamärkidel on omadusi, mille põhjal võib neid Üldkohtu 23. veebruari 2006. aasta otsuse kohtuasjas T‑194/03: Il Ponte Finanziaria vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (EKL 2006, lk II‑445) tähenduses seostada menetlusse astujale kuuluva kaubamärkide seeriaga, kuna taotletavatel kaubamärkidel ja varasematel kaubamärkidel on sama struktuur ning nende ühine osa „uni” on Saksa avalikkuse silmis selle osa olemusest ja asjaolust tulenevalt, et seda on kasutatud, kõnealuseid teenuseid eristav. Mis puutub taotletavasse kaubamärki UniCredit Wealth Management, siis rõhutas apellatsioonikoda, et mõisteid „wealth” ja „management” kasutatakse Saksamaal tavaliselt finants- ja investeerimisteenustega seoses ning seetõttu puudub nende sõnadega loodud seostel taotletavate teenuste suhtes eristusvõime. Apellatsioonikoda leidis seetõttu, et vastandatud kaubamärgid koosnevad visuaalsete, foneetiliste ja kontseptuaalsete sarnasustega tähistest, kuivõrd neil on identne „löökosa”, mis identifitseerib asjaomase avalikkuse silmis menetlusse astujat.
18. Eelnimetatud kaalutluste põhjal järeldas apellatsioonikoda, et vastandatud kaubamärkide segiajamine on tõenäoline seoses taotletava kaubamärgiga UNIWEB sellega hõlmatavate teenuste osas, nimelt „pangandus; finantstehingud; rahalised tehingud; kindlustus; finants- ja kindlustusteave ning -nõustamine; krediit-/deebetkaarditeenused; internetipangandus ja ‑finantstehingud” ning seoses taotletava kaubamärgiga UniCredit Wealth Management sellega hõlmatavate teenuste osas, nimelt „pangandus; finantstehingud; rahalised tehingud; kindlustus; finantsteave”, mida loeti varasemate kaubamärkidega hõlmatud „fondipaigutustega” sarnaseks. Segiajamise tõenäosus aga puudub teenustega „kinnisvaratehingud”, mis apellatsioonikoja sõnul ei sarnane „fondiinvesteeringutele”.
Menetlus Üldkohtus ja Euroopa Kohtus
19. Hageja esitas vaidlusaluste otsuste tühistamiseks hagiavaldused, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse 6. ja 28. novembril 2006. Üldkohtu 15. septembri 2009. aasta istungil täpsustas hageja, et hagides taotleb ta asjaomaste otsuste üksnes osalist tühistamist niivõrd, kuivõrd nende otsustega rahuldati vastulaused sõnaliste tähiste UNIWEB ja UniCredit Wealth Management ühenduse kaubamärgina registreerimisele Nizza kokkuleppe klassi 36 kuuluvate muude teenuste kui „kinnisvaratehingud” jaoks.
20. Üldkohus liitis 27. aprilli 2010. aasta otsusega liidetud kohtuasjades T‑303/06 ja T‑337/06: UniCredito Italiano vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Union Investment Privatfonds (UNIWEB ja UniCredit Wealth Management) (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, edaspidi „Üldkohtu otsus”) kodukorra artikli 50 alusel kohtuasjad T‑303/06 ja T‑337/06 kohtuotsuse huvides, tühistas vaidlusalused otsused niivõrd, kuivõrd nendega jäeti hageja kaebused rahuldamata ning rahuldati taotletavate kaubamärkide registreerimise peale esitatud vastulause klassi 36 kuuluvate muude teenustega kui „kinnisvaratehingud” seoses. Lisaks jättis Üldkohus rahuldamata menetlusse astuja poolt kodukorra artikli 134 lõike 3 alusel esitatud tühistamis- ja muutmisnõuded ning jättis kohtukulud kummagi poole enda kanda.
21. Selles kohtuotsuses nõustus Üldkohus hageja ainsa väitega, et on rikutud määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b. Üldkohus leidis eespool punktis 17 viidatud kohtuotsusele BAINBRIDGE tuginedes, et apellatsioonikoda ei olnud uurinud põhjalikult seda, kas taotletavad kaubamärgid ja varasemate kaubamärkide seeria on omavahel seostatavad. Sisuliselt leidis ta, et olemuslikust küljest ei ole pelgalt eesliide „uni” võimeline looma seoseid taotletavate kaubamärkide ja osutatud seeria vahel ning ükski muu asjaomaste kaubamärkide võrdluse aspekt ei anna alust segiajamise tõenäosust tuvastada.
22. Menetlusse astuja esitas Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel Üldkohtu otsuse (eespool punkt 20) peale apellatsioonkaebuse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 1. juulil 2010, ning palus Euroopa Kohtul tühistada kõnealune kohtuotsus ning jätta hageja poolt Üldkohtule esitatud hagid rahuldatama. Samuti palus ta Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud otsused niivõrd, kuivõrd nendega lükati tagasi tema vastulaused kaubamärkide UNIWEB ja UniCredit Wealth Management registreerimise peale teenuste „kinnisvaratehingud” jaoks, ning tema vastulaused rahuldada.
23. Euroopa Kohus tühistas 16. juuni 2011. aasta otsusega kohtuasjas C‑317/10 P: Union Investment Privatfonds vs . UniCredito Italiano (EKL 2011, lk I‑5471, edaspidi „apellatsiooniastme kohtuotsus”) Üldkohtu otsuse (eespool punkt 20).
24. Euroopa Kohus nentis, et Üldkohus on eiranud õigusnorme.
25. Esiteks märkis Euroopa Kohus, et Üldkohus moonutas vaidlusaluste otsuste sisu, kuna ta leidis, et apellatsioonikoda oli tuvastanud menetlusse astuja osutatud taotletavate kaubamärkide seostatavuse asjaomase seeriaga peaaegu automaatselt, jättes põhjalikuma uurimise teostamata, ning Üldkohus põhjendas oma otsust ebapiisavalt, jättes uurimata aspektid, millel apellatsioonikoja hinnang põhines. Lisaks kohaldas Üldkohus vääralt määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b, kuivõrd ta välistas segiajamise tõenäosuse, ilma et oleks arvestanud kõiki asjas tähtsust omavaid tegureid, selleks et konkreetselt kontrollida, kas on tõenäoline, et asjaomase avalikkuse arvates kuuluvad taotletavad kaubamärgid menetlusse astuja väidete aluseks olevasse kaubamärkide seeriasse ja seega kas on tõenäone, et asjaomane avalikkus võib eksida asjaomaste teenuste päritolus, arvates, et need pärinevad samalt või majanduslikult seotud ettevõtjalt.
26. Euroopa Kohus saatis kohtuasjad hageja esitatud hagide ning menetlusse astuja esitatud vaidlusaluste otsuste osalise tühistamise ja muutmise nõuete uueks arutamiseks Üldkohtule tagasi.
27. Apellatsiooniastme kohtuotsuse (eespool punkt 23) alusel ning kooskõlas kodukorra artikli 118 lõikega 1 määrati need kohtuasjad Üldkohtu esimesele kojale.
28. Pooltel paluti kodukorra artikli 119 lõike 1 alusel esitada seisukohad. Hageja ja menetlusse astuja esitasid seisukohad ette nähtud tähtaja jooksul. Ühtlustamisamet andis Üldkohtule teada, et ta ei kavatse seisukohti esitada.
29. Üldkohtu kolmanda koja esimehe 7. novembri 2013. aasta määrusega liideti käesolevad kohtuasjad suulise menetluse ja kohtuotsuse huvides vastavalt Üldkohtu kodukorra artiklile 50.
30. Üldkohus otsustas 12. juuni 2014. aasta määrusega suulise menetluse uuendada ning paluda pooltel vastata teatavatele küsimustele. Pooled täitsid selle palve ette nähtud tähtaja jooksul.
Poolte nõuded esimeses kohtuastmes pärast kohtuasja uueks arutamiseks saatmist
31. Hageja palub oma seisukohtades Üldkohtul:
– teha uuesti otsus hagide kohta, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse 6. ja 28. novembril 2006 ning need Euroopa Kohtu sedastustest lähtuvalt põhjendades rahuldada;
– mõista kohtukulud välja menetlusse astujalt.
32. Menetlusse astuja palub oma seisukohtades Üldkohtul:
– jätta hagiavaldused rahuldamata;
– rahuldada ühenduse kaubamärkide UNIWEB ja UniCredit Wealth Management registreerimise peale esitatud vastulaused ka osas, mis puudutab teenuseid „kinnisvaratehingud”.
Õiguslik käsitlus
1. Sissejuhatavad märkused
33. Hageja kinnitas 17. jaanuari 2014. aasta kohtuistungil, et pärast kohtuasja uueks arutamiseks Üldkohtule saatmist – tema poolt Üldkohtule esitatud seisukohtades märgitud nõudega teha hagide kohta uuesti otsus ja need rahuldada – soovib ta vaidlusaluste otsuste osalist tühistamist niivõrd, kuivõrd nende otsustega rahuldati vastulaused kaubamärkide UNIWEB ja UniCredit Wealth Management registreerimisele taotlustes osutatud muude teenuste kui „kinnisvaratehingud” jaoks.
34. Peale selle kinnitas menetlusse astuja 17. jaanuari 2014. aasta kohtuistungil, et pärast kohtuasja uueks arutamiseks Üldkohtule saatmist tema poolt Üldkohtule esitatud seisukohtades märgitud nõudega rahuldada ühenduse kaubamärkide UNIWEB ja UniCredit Wealth Management registreerimise peale esitatud vastulaused ka osas, mis puudutab teenuseid „kinnisvaratehingud”, soovib ta esiteks vaidlusaluste otsuste osalist tühistamist niivõrd, kuivõrd nendega lükati kaubamärkide UNIWEB ja UniCredit Wealth Management registreerimise peale esitatud vastulaused kaubamärgitaotlustes osutatud „kinnisvaratehingute” osas tagasi, ning teiseks nende otsuste muutmist.
2. Hagiavalduste teatavate lisade vastuvõetavus
35. Nii ühtlustamisamet kui ka menetlusse astuja vaidlevad hagiavalduste teatavate lisade vastuvõetavusele vastu, kuna need tõendid esitati esimest korda Üldkohtus.
36. Üldkohus nendib selles osas, et kõnealused lisad seisnevad sisuliselt Saksa äriühingute registri andmete põhjal läbiviidud otsingu tulemuste väljatrükis finantssektoris tegutsevate selliste äriühingute kohta, mille nimi sisaldab osa „uni”. Hageja on esitanud need tõendid näitamaks, et nimetatud osa sagedase kasutamise tõttu puudub sellel finantsteenuste sektoris eristusvõime.
37. Neid esimest korda Üldkohtus esitatud tõendeid ei saa arvesse võtta. Hagimenetluse eesmärk Üldkohtus on ühtlustamisameti apellatsioonikodade otsuste õiguspärasuse kontrollimine määruse nr 40/94 artikli 63 tähenduses (nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 65), mistõttu ei ole Üldkohtu ülesanne hinnata uuesti faktilisi asjaolusid, arvestades esimest korda alles nimetatud kohtus esitatud tõendeid. Seega tuleb nimetatud dokumendid tähelepanuta jätta, ilma et nende tõendusjõudu oleks vaja kontrollida (vt selle kohta Üldkohtu 24. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑346/04: Sadas vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), EKL 2005, lk II‑4891, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
3. Sisulised küsimused
38. Hageja ja menetlusse astuja mõlemad põhjendavad oma vastavaid nõudeid üheainsa väitega, et on rikutud määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b.
Hageja väide, et on rikutud määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b
39. Hageja väidab, et apellatsioonikoda rikkus õigusnormi, kui järeldas, et segiajamine on taotletavate kaubamärkide ja seeriaks loetavate varasemate kaubamärkide seostamisest tulenevalt tõenäoline. Hageja sõnul ei ole kohtupraktikas kaubamärkide seeria laiendatud kaitse suhtes esitatud tingimused käesoleval juhul täidetud.
40. Ühtlustamisamet ja menetlusse astuja vaidlevad hageja argumentidele vastu.
41. Tuleb märkida, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b kohaselt ei registreerita varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral taotletavat kaubamärki, kui identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud, võib avalikkus need omavahel segi ajada. Segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et kaubamärki seostatakse varasema kaubamärgiga. Lisaks tähendavad määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 2 punkti a alapunkti ii (nüüd määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punkt a alapunkt ii) kohaselt varasemad kaubamärgid liikmesriigis registreeritud kaubamärke, mille registreerimise taotluse kuupäev on varasem ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäevast.
42. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on segiajamine tõenäoline, kui avalikkus võib arvata, et kõnealused kaubad ja teenused pärinevad samalt ettevõtjalt või ka omavahel majanduslikult seotud ettevõtjatelt. Sama kohtupraktika kohaselt tuleb segiajamise tõenäosust hinnata igakülgselt, vastavalt sellele, kuidas asjaomane avalikkus kõnealuseid tähiseid ja kaupu või teenuseid tajub, ning pidades silmas kõiki antud juhtumit iseloomustavaid asjaolusid, eelkõige tähiste sarnasuse ning nendega tähistatud kaupade või teenuste sarnasuse vastastikust sõltuvust (vt Üldkohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑162/01: Laboratorios RTB vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), EKL 2003, lk II‑2821, punktid 30–33 ja seal viidatud kohtupraktika).
43. Lisaks nähtub kohtupraktikast, et juhul kui ühenduse kaubamärgi taotlusele esitatud vastulause põhineb mitmel varasemal kaubamärgil ja neil kaubamärkidel on tunnused, mis võimaldavad neid pidada samasse seeriasse või perekonda kuuluvaks – mis võib olla nii eelkõige juhul, kui need sisaldavad täies ulatuses sama eristavat osa koos neid üksteisest eristava lisatud graafilise või sõnalise osaga, või juhul, kui neid iseloomustab algupärase kaubamärgi osaks oleva sama ees- või järelliite kordumine –, siis kujutab selline asjaolu endast asjakohast tegurit segiajamise tõenäosuse olemasolu hindamisel (eespool punktis 17 viidatud kohtuotsus BAINBRIDGE, punkt 123).
44. Sellistel juhtudel võib segiajamise tõenäosus tekkida taotletava kaubamärgi ja varasemate seeriakaubamärkide seostamise võimalusest, kui taotletaval kaubamärgil on viimastega sarnasusi, mis võivad panna tarbija arvama, et see kuulub samasse seeriasse ja järelikult on sellega tähistatud kaupadel sama kaubanduslik päritolu kui varasemate kaubamärkidega kaitstud kaupadel või sellega seotud päritolu. Niisugune taotletava kaubamärgi ja varasemate seeriakaubamärkide seostamise tõenäosus, mis võib kaasa tuua vastandatud tähistega tähistatud kaupade kaubandusliku päritolu segiajamise, võib esineda isegi juhul, kui taotletava kaubamärgi ja varasemate ükshaaval vaadeldud kaubamärkide võrdlus ei võimalda tuvastada otsest segiajamise tõenäosust. Sellisel juhul ei tulene tõenäosus, et tarbija võib kõnealuste kaupade või teenuste kaubandusliku päritolu osas eksida, võimalusest, et ta ajab taotletava kaubamärgi segi ühe või teise varasema seeriakaubamärgiga, vaid võimalusest, et ta leiab, et taotletav kaubamärk kuulub samasse seeriasse (eespool punktis 17 viidatud kohtuotsus BAINBRIDGE, punkt 124).
45. Peale selle on kohtupraktika kohaselt kaubamärkide seeria või perekonna tegur selle segiajamise tõenäosuse olemasolu hindamisel, mis on seotud taotletava kaubamärgi seostamisega kõnealuse seeriaga, asjakohane vaid siis, kui vastandatud kaubamärkide ühine osa on eristav. Kui aga see osa on kirjeldav, ei tekita see segiajamise tõenäosust (Üldkohtu 6. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑117/02: Grupo El Prado Cervera vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), EKL 2004, lk II‑2073, punkt 59, ja 13. juuli 2012. aasta otsus kohtuasjas T‑255/09: Caixa Geral de Depósitos vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 81).
46. Kontrollides apellatsioonikoja hinnangut vastandatud tähiste segiajamise tõenäosuse kohta, tuleb eelnimetatud kaalutlusi arvesse võtta.
Asjaomane avalikkus
47. Segiajamise tõenäosuse igakülgse hindamise raames tuleb kohtupraktika kohaselt arvestada sellega, kuidas tajub kaubamärke asjaomast liiki kaupade või teenuste keskmine tarbija, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas. Samuti tuleb silmas pidada, et keskmise tarbija tähelepanelikkuse aste võib eri liiki kaupade ja teenuste puhul olla erinev (vt Üldkohtu 13. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑256/04: Mundipharma vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Altana Pharma (RESPICUR), EKL 2007, lk II‑449, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
48. Käesoleval juhul tuleb kiita heaks apellatsioonikoja hinnang, mida pooled ei ole pealegi vaidlustanud, et asjaomase avalikkuse, kelle suhtes tuleb segiajamise tõenäosust analüüsida, moodustavad Saksa tarbijad, kuna varasemad kaubamärgid on Saksamaal registreeritud ja seal kasutuses. Peale selle tuleb seda avalikkust käsitada nii, et tema tähelepanuvõime on suhteliselt suur, kuna asjaomased teenused on klassi 36 kuuluvad finantsteenused, millel on tema jaoks teatav majanduslik tähtsus, kuna need on seotud tema rahalise ja majandusliku varaga (vt selle kohta eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus Caixa, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
Teenuste võrdlus
49. Vaidlusalustest otsustest nähtub, et ei hageja ega menetlusse astuja ei ole apellatsioonikojas vaidlustanud vastulausete osakonna otsust, mille kohaselt taotletava kaubamärgiga UNIWEB hõlmatavad teenused „pangandus; finantstehingud; rahalised tehingud; kindlustus; finants- ja kindlustusteave ning -nõustamine; krediit-/deebetkaarditeenused; internetipangandus ja –finantstehingud” ning taotletava kaubamärgiga UniCredit Wealth Management hõlmatavad teenused „pangandus; finantstehingud; rahalised tehingud; kindlustus; finantsteave” on varasemate kaubamärkidega hõlmatud teenustega „fondipaigutused” sarnased. Nõustudes vastulausete osakonna otsustega kogu ulatuses, kinnitas apellatsioonikoda seda hinnangut, ning kuna pooled ei ole seda Üldkohtu menetluse raames pealegi vaidlustanud, siis tuleb see heaks kiita.
Tähiste võrdlus
50. Segiajamise tõenäosuse igakülgne hindamine peab vastandatud tähiste visuaalse, foneetilise ja kontseptuaalse sarnasuse osas rajanema neist jääval tervikmuljel, võttes eelkõige arvesse nende eristavaid ja domineerivaid osi (vt Euroopa Kohtu 12. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑334/05 P: Siseturu Ühtlustamise Amet vs . Shaker, EKL 2007, lk I‑4529, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
51. Apellatsioonikoda leidis vaidlusaluste otsuste vastavalt punktides 36 ja 40, et vastandatud kaubamärkidel on sama struktuur, kuna need on moodustatud kahest sõnalisest osast, nimelt eesliitest „uni”, millele järgneb igal juhul eri sõna. Samuti leidis ta vaidlusaluste otsuste vastavalt punktides 43 ja 48, et vastandatud tähistel on visuaalsed, foneetilised ja kontseptuaalsed sarnasused, kuivõrd neil on identne „löökosa”. Pooled ei ole seda hinnangut vaidlustanud ning see tuleb heaks kiita.
52. Sellega seoses tuleb märkida, et kui tavaliselt käsitleb keskmine tarbija kaubamärki tervikuna ega uuri selle erinevaid osi (Euroopa Kohtu 22. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑342/97: Lloyd Schuhfabrik Meyer, EKL 1999, lk I‑3819, punkt 25), siis sellest hoolimata jagab tarbija sõnamärki tajudes selle osadeks, millel on tema jaoks konkreetne tähendus või mis on sarnased sõnadele, mida ta juba teab (vt selle kohta Üldkohtu 6. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑356/02: Vitakraft-Werke Wührmann vs . Siseturu Ühtlustamise Amet – Krafft (VITAKRAFT), EKL 2004, lk II‑3445, punkt 51). See kohtupraktika on samuti kohaldatav selle hindamisele, kuidas asjaomane avalikkus tajub kujutismärki, nagu on käesoleval juhul tähis UNIZINS, mis koosneb üksnes stiliseeritud sõnalisest osast.
53. Vastandatud kaubamärgid koosnevad eesliitest „uni”, millele on vahedeta liidetud kirjeldavad või vähesel määral eristavad asjaomaste teenuste mõisted. Üldkohtu küsimusele vastates on hageja ja menetlusse astuja märkinud, et varasema kaubamärgi UNIRAK osa „rak” koosneb saksakeelsete mõistete Renten, Aktien („kohustused, aktsiad”) või Renten, Aktien, Kapital („obligatsioonid, aktsiad, kapital”) esitähtedest, mis seega viitavad selle kaubamärgiga tähistatud fondiinvesteeringute eesmärkidele ja poliitikale. Lisaks, nagu hageja haldusmenetluse raames väitis, ilma et menetlusse astuja oleks tema väiteid vaidlustanud, tähendavad eesliitega „uni” varasemates kaubamärkides UNIFONDS ja UNIZINS liidetud mõisted „fonds” ja „zins” vastavalt investeerimis„fonde” ja „intresse”. Mis puudutab kaubamärki UniCredit Wealth Management, siis esiteks on eesliitega „uni” vahetult liidetud mõiste seotud finantssektoris tavapärase operatsiooniga, mis seisneb selles, et pank annab oma kliendi käsutusse teatava summa raha. Asjaolu, et mõisted „credit” ja „management” on ingliskeelsed, ei anna alust välistada, et asjaomane avalikkus omistab neile asjaomaste teenustega seoses teatava tähenduse. Esiteks sarnanevad mõisted „credit” ja „management” samatähenduslikele saksakeelsetele sõnadele „Kredit” ja „Management”. Mõiste „fonds” on saksakeelne, mitte ingliskeelne, nagu väidab hageja. Teiseks on inglise keel selle sihtrühma seas, kelleks on finantsteenuste sihtrühm, väga levinud ja ta saab sellest keelest aru. Peale selle rõhutas apellatsioonikoda mõistete „wealth” ja „management” osas 25. septembri 2006. aasta vaidlusaluse otsuse punktis 40 õigesti, et need on finantssektoris, sealhulgas Saksamaal finantsteenustega seoses nagu investeerimisnõustamine ja raamatupidamisteenused levinud. Lõpuks mis puutub kaubamärgi UNIWEB mõistesse „web”, siis märkis vastulausete osakond, ilma et hageja oleks sellele vastu vaielnud, et tegemist on ingliskeelse väljendi „world wide web” levinud lühendiga, mis viitab ülemaailmsele arvutivõrgule Internet. Olgugi et see on ingliskeelne, on see rahvusvahelisele avalikkusele interneti ülemaailmse kasutamise tõttu üldteada. Kuigi see mõiste ei viita otseselt finantsteenustele, võib seda nendega seostada. Nii võib see näiteks viidata online
finantsteenustele või internetiga seotud sektori investeerimisteenustele. Seetõttu jagab asjaomane avalikkus vastandatud kaubamärgid osaks „uni” ja sellele järgnevaks muuks mõisteks.
54. Sellest tuleneb, et vastandatud kaubamärgid on nii visuaalselt kui foneetiliselt teataval määral sarnased, kuivõrd neil on ühine eesliide „uni”. Asjaolu, et osad, mis sellele on liidetud, on erinevad ning kaubamärk UniCredit Wealth Management koosneb kolmest mitte ühest sõnaühikust, ei kaota seda sarnasust, kuna tarbija pöörab sõnade algusele tavaliselt enam tähelepanu (Üldkohtu 17. märtsi 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑183/02 ja T‑184/02: El Corte Inglés vs . Siseturu Ühtlustamise Amet – González Cabello ja Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), EKL 2004, lk II‑965, punkt 81). Peale selle koosnevad foneetilisest küljest vastandatud kaubamärgid, välja arvatud taotletav kaubamärk UniCredit Wealth Management, kolmest silbist. Mis puudutab kaubamärki UniCredit Wealth Management, siis eesliite „uni” esinemine esimeses sõnaühikus võimaldab järeldada, et see kaubamärk on varasemate kaubamärkidega teataval määral sarnane. Samuti on vastandatud kaubamärgid teataval määral sarnased niivõrd, kuivõrd nende struktuur on väga sarnane (vt selle kohta Üldkohtu 26. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas T‑301/09: IG Communications vs . Siseturu Ühtlustamise Amet – Citigroup ja Citibank (CITIGATE), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 78).
55. Samuti tuleb märkida, et apellatsioonikoda kontrollis alapealkirja „Tähiste võrdlus” all, kas taotletavatel kaubamärkidel on tunnuseid, mis võimaldavad asjaomasel avalikkusel neid seostada menetlusse astujale kuuluva kaubamärkide perekonnaga või seeriaga. Kohtupraktika kohaselt aga on kaubamärkide perekonna või seeria olemasolu üks asjaolu, mida tuleb segiajamise tõenäosuse hindamisel arvesse võtta, kuid vastandatud kaubamärkide sarnasuse hindamise raames ei ole see oluline (Euroopa Kohtu 24. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑552/09 P: Ferrero vs . Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2011, lk I‑2063, punktid 97 ja 98).
56. Seetõttu tuleb apellatsioonikoja seda hinnangut kontrollida segiajamise tõenäosuse uurimise raames.
Segiajamise tõenäosus
57. Apellatsioonikoda järeldas, et arvestades nii vastandatud tähiste kui ka nendega hõlmatud teenuste sarnasust, on segiajamine tõenäoline, kuna tarbija seostab taotletavaid kaubamärke menetlusse astuja kaubamärkide seeriasse kuuluvate varasemate kaubamärkidega.
58. Sellega seoses tuleb märkida, et taotletava kaubamärgi ja varasemate kaubamärkide seeria seostamise tõenäosusele saab viidata üksnes juhul, kui on kumulatiivselt täidetud kaks tingimust. Esiteks peab varasemate registreeringute seeria omanik esitama tõendeid kõikide seeriakaubamärkide kasutamise kohta või vähemalt sellise hulga kaubamärkide kohta, mis võib seeria moodustada. Teiseks peab taotletav kaubamärk mitte ainult olema seeriakaubamärkidega sarnane, vaid sellel peab olema ka tunnuseid, mille alusel võib seda seeriaga seostada (eespool punktis 17 viidatud kohtuotsus BAINBRIDGE, punktid 125–127).
59. Hageja väidab, et kumbki neist kahest tingimusest ei ole käesoleval juhul täidetud, kuna esiteks ei ole menetlusse astuja seeriakaubamärkide kasutamist tõendanud ning teiseks on taotletavate kaubamärkide ja varasemate kaubamärkide seostamise võimalus välistatud.
– Tõendid kaubamärkide seeriasse või perekonda kuuluvate varasemate kaubamärkide kasutamise kohta
60. Tuleb meelde tuletada, et selleks, et esineks tõenäosus, et avalikkus eksib taotletava kaubamärgi asjaomasesse seeriasse kuulumise osas, peavad varasemad seeriakaubamärgid tingimata turul olemas olema. Kuna varasemate kaubamärkide seeriasse kuulumise arvessevõtmine tähendab seeriakaubamärkide – ükshaaval vaadelduna – kaitseala laiendamist, siis tuleb välistada igasugune segiajamise tõenäosuse abstraktne hindamine, mis põhineb üksnes mitme registreeringu olemasolul, mille esemeks on sama eristavat osa sisaldavad kaubamärgid, juhul kui kaubamärke ei ole tegelikult kasutatud (eespool punktis 17 viidatud kohtuotsus BAINBRIDGE, punkt 126). Kaubamärkide perekonna või seeria olemasolu korral, kui segiajamise tõenäosus tuleneb asjaolust, et tarbija võib eksida taotletava kaubamärgiga hõlmatud kaupade või teenuste päritolu või algupära osas ning arvata valesti, et kaubamärk kuulub sellesse kaubamärkide perekonda või seeriasse, on kaubamärkide perekonna või seeria moodustamiseks piisava hulga kaubamärkide kasutamise tõendamine eriti oluline, kuna tarbijalt ei saa sellise kasutamise puudumise korral oodata, et ta tuvastaks kõnealuses kaubamärkide perekonnas või seerias ühise osa ja/või seostaks selle perekonna või seeriaga mõnda teist kaubamärki, mis sisaldab sama ühist osa (vt selle kohta Euroopa Kohtu 13. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑234/06 P: Il Ponte Finanziaria vs . Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2007, lk I‑7333, punktid 63 ja 64). Nii tuleb juhul, kui kaubamärkide perekonna või seeria moodustamiseks piisava hulga kaubamärkide kasutamist ei ole tõendatud, taotletava kaubamärgi turule ilmumisega kaasnevat võimalikku segiajamise tõenäosust hinnata varasemaid kaubamärke taotletava kaubamärgiga ükshaaval võrreldes (eespool punktis 17 viidatud kohtuotsus BAINBRIDGE, punkt 126).
61. Kinnitades selles osas vastulausete osakonna otsuseid, järeldas apellatsioonikoda vaidlusaluste otsuste vastavalt punktides 20 ja 24, et menetlusse astuja esitatud dokumentide põhjal on varasemaid kaubamärke Saksamaal teenuste „fondipaigutused” suhtes tegelikult kasutatud.
62. Hageja väidab oma menetlusdokumentides siinkohal, et menetlusse astuja ei ole esitanud piisavaid tõendeid, milleks võivad olla näiteks arvamusküsitlused, turu-uuringute tulemused või teave asjaomaste kaubamärkidega hõlmatud fondide üldtuntuse kohta, et näidata, et asjaomane avalikkus tajub varasemaid kaubamärke kaubamärkide seeriana, või seda, et nimetatud avalikkus võib taotletavat kaubamärki varasemate kaubamärkidega, mida tajutakse teatava seeriana, seostada. Seetõttu tegi apellatsioonikoda hageja sõnul suure vea, kui pidas varasemate kaubamärkide kasutamise kohta esitatud tõendeid määruse nr 40/94 artikli 43 lõikest 2 (nüüd määruse nr 207/2009 artikli 42 lõige 2) tuleneva traditsioonilise kohaldamise kriteeriumi alusel piisavaks, nõudmata tõendit selle kohta, et varasemate kaubamärkide kasutamine vastab „rangemale tingimusele”, mis puudutab kasutamist teatavasse seeriasse kuuluvana. Lisaks heidab hageja apellatsioonikojale ette otsuse ebapiisavat põhjendamist, millega ta rikkus määruse nr 40/94 artiklit 73 (nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 75), kuna ta ei võtnud menetlusse astuja kaubamärkide seeriasse või perekonda kuulumisega seoses varasemate kaubamärkide kasutamise kohta esitatud tõendite hindamisel arvesse asjaomase avalikkuse suhteliselt suurt tähelepanelikkuse astet. Lõpuks väidab hageja hagiavaldustes, et igal juhul on esitatud tõendid varasemate kaubamärkide kasutamise tõendamiseks ebapiisavad, kuna esiteks on menetlusse astuja esitatud tegevusaruande puhul tegemist sisekasutamiseks mõeldud dokumentidega, milles ei käsitleta varasemate kaubamärkide tuntust turul, ning teiseks annab fondiinvesteeringute kohta meedias avaldatud teave infot teenuseliikide kujunemise kohta, kuid ei tõenda kaubamärkide tegelikku kasutamist turul.
63. Hageja möönis 17. jaanuari 2014. aasta kohtuistungil, et ta ei vaidlusta enam asjaolu, et menetlusse astuja on tõendanud vastulause toetuseks esitatud varasemate kaubamärkide tegelikku kasutamist, kuid väitis endiselt, et menetlusse astuja ei ole tõendanud asjaolu, et asjaomane avalikkus tajub varasemaid kaubamärke teatavasse tema kaubamärkide seeriasse või perekonda kuuluvana.
64. Ühtlustamisamet ja menetlusse astuja vaidlevad hageja argumentidele vastu.
65. Sellega seoses tuleb märkida, et eespool punktis 60 osutatud kohtupraktikast tulenevalt peab varasemate registreeringute seeria omanik tõendama, et turul on tegelikult kasutatud sellesse seeriasse kuuluvaid kaubamärke või vähemalt teatavat arvu neid kaubamärke, mis võivad moodustada seeria, mitte seda, nagu väidab hageja, et asjaomane avalikkus tajub neid kaubamärke teatavat seeriat või perekonda moodustavate kaubamärkidena.
66. Sellest tulenevalt ei saa teatavasse seeriasse kuuluvate varasemate kaubamärkide omanikult nõuda selle tõendamist, et kõnealuseid turul tegelikult esinevaid kaubamärke tajub asjaomane avalikkus ka teatavasse seeriasse kuuluvana.
67. Vastupidi sellele, mida hageja 17. jaanuari 2014. aasta kohtuistungil märkis, ei saa eespool punktis 17 viidatud kohtuotsuse BAINBRIDGE punkti 124 põhjal muud järeldust teha. Sellest punktist nähtub, et Üldkohus viitas tarbija tajule üksnes selle tunnistamiseks, et tingimustel, mida ta seejärel kindlaks määras, esineb tõenäosus, et tarbija seostab taotletavat kaubamärki teatavat seeriat moodustavate varasemate kaubamärkidega, ning seeläbi usub, et taotletav kaubamärk kuulub samasse seeriasse. See-eest ei nähtu hageja osutatud punktist ega kõnealuse kohtuotsuse ühestki muust punktist, et Üldkohus oleks nõudnud, et registreeringute seeria omanik esitaks peale tõendi sellesse seeriasse kuuluvate kaubamärkide tegeliku esinemise kohta turul tõendi ka selle kohta, et asjaomane avalikkus konkreetselt tajub varasemaid kaubamärke teatavasse seeriasse kuuluvana.
68. Seetõttu on ainetu hageja argument, mille kohaselt menetlusse astuja ei ole tõendanud, et asjaomane avalikkus tajub varasemaid kaubamärke teatavat seeriat moodustavate kaubamärkidena. Samuti on ainetu hageja argument, et apellatsioonikoda on oma otsust ebapiisavalt põhjendanud, kuna ta ei võtnud teatavasse seeriasse kuuluvate varasemate kaubamärkide kasutamise kohta esitatud tõendite hindamisel arvesse asjaomase avalikkuse suhteliselt suurt tähelepanelikkuse astet.
69. Lisaks, mis puudutab argumenti, et asjaomane investoritest koosnev avalikkus ei taju varasemaid kaubamärke, mis tähistavad menetlusse astuja pandud fondinimesid, kaubamärkide seeriat moodustavana, kuna need fondid on ärilises mõttes üks ja seesama toode, siis täpsustas hageja 17. jaanuari 2014. aasta kohtuistungil, et see argument esitati teise võimalusena, et väita, et on lihtsam tuvastada kaubamärkide perekonna olemasolu, kui need tähistavad erinevaid tooteid, ning tegemist ei ole kaubamärkide perekonna olemasolu kohustusliku tingimusega. Sellega seoses tuleb märkida, et sõltumata sellest, kas varasemate kaubamärkidega hõlmatud teenused on äriliselt üksainus toode, nagu väidab hageja, või erinevad tooted, arvestades nende vägagi erinevaid finantsalaseid ja tehnilisi omadusi, nagu väidavad ühtlustamisamet ja menetlusse astuja, ei ole see küsimus menetlusse astujale kuuluva kaubamärkide perekonna olemasolu hindamisel tulemuslik, kuna, nagu hageja kohtuistungil märkis, kaubamärkide perekonna olemasolu ei sõltu sellest, kas kaubamärkidel on tunnuseid, mis annavad alust pidada neid kas siis ühtainust toodet või erinevaid tooteid tähistavat perekonda või seeriat moodustavaks. Sellest järeldub, et hageja argument on ainetu.
70. Eelnimetatud kaalutlustest nähtuvalt järeldas apellatsioonikoda õigesti, et on täidetud eespool punktis 17 viidatud kohtupraktika BAINBRIDGE tähenduses esimene tingimus, mis võimaldab tuvastada segiajamise tõenäosuse tulenevalt sellest, et taotletavaid kaubamärke seostatakse menetlusse astuja varasemate kaubamärkide seeriaga, see tähendab, et on esitatud tõend teatava seeria moodustavate kaubamärkide tegeliku kasutamise kohta.
71. Seetõttu tuleb uurida, kas taotletavatel kaubamärkidel UNIWEB ja UniCredit Wealth Management on tunnuseid, mille põhjal võib neid seostada menetlusse astujale kuuluvate varasemate kaubamärkide seeriaga ning seega ajada tarbijat nendega hõlmatavate teenuste päritolu osas segadusse.
– Taotletavate kaubamärkide võime olla varasemate kaubamärkide seeriaga seostatud
72. Kohtupraktikast tuleneb, et kaubamärke võib pidada samasse seeriasse või perekonda kuuluvaks eelkõige juhul, kui need sisaldavad täies ulatuses sama eristavat osa koos neid üksteisest eristava lisatud graafilise või sõnalise osaga, või juhul, kui neid iseloomustab algupärase kaubamärgi osaks oleva sama ees- või järelliite kordumine (eespool punktis 17 viidatud kohtuotsus BAINBRIDGE, punkt 123).
73. Siinkohal tuleb meenutada, et käesoleval juhul koosnevad varasemad kaubamärgid eesliitest „uni”, mis on teataval määral eristusvõimeline, nagu leitakse allpool, koos muu sõnalise osaga, vastavalt „rak”, „fonds” ja „zins”, mis viitavad selle kaubamärgiga tähistatud fondiinvesteeringute eesmärgile või poliitikale. Varasemates kaubamärkides eesliitega „uni” vahedeta liidetud mõisted on nende kaubamärkidega tähistatavaid fondipaigutusteenuseid kirjeldavad või vähesel määral eristavad mõisted (vt eespool punkt 53).
74. Kolm varasemat kaubamärki UNIRAK, UNIFONDS ja UNIZINS, millele menetlusse astuja oma vastulauses tugines, on piiratud arv, kuid käeoleval juhul piisab neist siiski kaubamärkide seeria või perekonna moodustamiseks, et hinnata taotletavate kaubamärkide selle seeriaga seostamisest tulenevat segiajamise tõenäosust. Nii tuleb uurida tõenäosust, et asjaomane avalikkus ajab taotletavad kaubamärgid kolmest varasemast kaubamärgist koosneva seeriaga segi, ilma et oleks vaja uurida menetlusse astuja argumenti, et see uurimine tuleb läbi viia kogu talle kuuluva kaubamärkide seeria suhtes, mitte üksnes nende kolme kaubamärgi suhtes, millele vastulausetes näitlikustamiseks tugineti.
75. Sellega seoses tuleb meenutada, et tekitamaks tarbija tajus seost varasemate kaubamärkide seeriaga, peab taotletav kaubamärk mitte ainult olema seeriakaubamärkidega sarnane, vaid sellel peab olema ka tunnuseid, mille alusel võib seda seeriaga seostada. Selline ei ole olukord näiteks juhul, kui varasemate seeriakaubamärkide ühine osa kasutatakse taotletavas kaubamärgis teistsuguses asendis kui see, milles ta tavaliselt on seeriakaubamärkides, või kui ühine osa on erineva semantilise sisuga (eespool punktis 17 viidatud kohtuotsus BAINBRIDGE, punkt 127) või kui ühine osa ei ole eristav (eespool punktis 45 viidatud kohtuotsused CHUFAFIT, punkt 59, ja Caixa, punkt 81).
76. Tunnistades asjaolu, et vastandatud kaubamärkidel on sama struktuur (vt eespool punkti 51), leidis apellatsioonikoda, et sellest ei piisa veel taotletavate kaubamärkide selliste tunnuste olemasolu nentimiseks, mis võimaldavad neid seostada varasemate kaubamärkide seeriaga. Apellatsioonikoja sõnul võib see olla nii vaid siis, kui ühine osa „uni” ei ole üksnes kirjeldav või kui sel ei puudu eristusvõime. Ta järeldas, et eesliide „uni” on asjaomaste finantsteenuste suhtes eristav, kuna sel on olemuslik ning kasutamise käigus omandatud eristusvõime.
77. Hageja väidab, et käesoleval juhul ei esine asjaolusid, mis võimaldaks tuvastada taotletava kaubamärgi „seost” varasemate kaubamärkidega. Sellega seoses väidab ta, et vastupidi apellatsioonikoja seisukohale puudub ühisel osal „uni” finantssektoris olemuslik eristusvõime. Hageja tugineb selle argumendi toetuseks esiteks mitmele ühtlustamisameti otsusele, milles on eitatud eesliite „uni” piisavat eristusvõimet, ning teiseks väidab, et nimetatud eesliide on sõnade „unioon” (eesti keeles „liit”), „universal” (eesti keeles „üldine”), „unité” (eesti keeles „üksus”) või „unique” (eesti keeles „ainus”) levinud lühend, mida sagedasti kasutatakse tavakeeles, eelkõige just finantssektoris. Seda kinnitab asjaolu, et mitu Saksamaal registreeritud ning selles sektoris tegutseva äriühingu nime algavad osaga „uni”, ning asjaolu, et osa „uni” kuulub muude äriühingute poolt Saksamaal hallatavate fondinimetuste hulka, ning kinnitavad ka kolmandate isikute poolt klassi 36 kuuluvate teenuste jaoks Saksamaal registreeritud kaubamärgid. Seetõttu ei saa ühine eesliide „uni” iseenesest olla asjaolu, mis võimaldab asjaomasel avalikkusel seostada varasemate kaubamärkidega tähistatavaid teenuseid menetlusse astuja tegevusega.
78. Hageja vaidlustab pärast kohtuasja uueks arutamiseks Üldkohtusse saatmist esitatud seisukohas ka ühtlustamisameti ja menetlusse astuja argumenti, mille kohaselt Saksa kohtute ja Deutsches Patent- und Markenamti (Saksa patendi- ja kaubamärgiamet) otsuseid tuleb eesliite „uni” eristusvõime hindamisel arvesse võtta, väites, et liidu ja liikmesriikide vastavad süsteemid on teineteisest sõltumatud, mistõttu siseriiklike ametiasutuste otsused ei oma liidu asutuste suhtes siduvat jõudu.
79. Ühtlustamisamet ja menetlusse astuja vaidlevad hageja argumentidele vastu.
80. Siinkohal tuleb kõigepealt märkida, et vastandatud kaubamärkide ühine struktuur annab alust taotletavaid kaubamärke varasemate kaubamärkide seeriaga seostada (vt selle kohta eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus IG Communications vs . Siseturu Ühtlustamise Amet – Citigroup ja Citibank (CITIGATE), punkt 89). Kui tarbija puutub kokku taotletavate kaubamärkidega, mis nagu varasemad kaubamärgidki koosnevad eesliitest „uni”, millele on vahedeta liidetud kirjeldavad või vähesel määral eristavad finantsteenuste mõisted, nagu märgitud eespool punktis 53, võib tarbija arvata, et tegemist on menetlusse astujale kuuluva kaubamärkide perekonna uue kaubamärgiga, mis tähistab muud fondi, mille puhul järgitakse eesliitele „uni” liidetud mõiste poolt kindlaks määratavat investeerimispoliitikat.
81. Asjaolu, et ühine osa „uni” paikneb kõigi vastandatud kaubamärkide alguses, on samuti asjaolu, mis toob kaasa taotletavate kaubamärkide seostamise varasemate kaubamärkide perekonnaga (eespool punktis 17 viidatud kohtuotsus BAINBRIDGE, punkt 127).
82. Siiski nähtub eespool punktis 45 viidatud kohtupraktikast, et kaubamärkide seeria või perekonna tegur on selle segiajamise tõenäosuse olemasolu hindamisel, mis on seotud taotletava kaubamärgi seostamisega kõnealuse seeriaga, asjakohane vaid siis, kui vastandatud kaubamärkide ühine osa on eristav.
83. Pooled on eriarvamusel sisuliselt küsimuses, kas vastandatud kaubamärkide ühine osa, nimelt eesliide „uni” on hõlmatud teenuseid arvestades eristusvõimeline.
84. Mis puutub esiteks ühise osa „uni” olemuslikku eristusvõimesse, siis järeldas apellatsioonikoda vaidlusaluste otsuste vastavalt punktides 37 ja 41, et see osa on hõlmatud teenuseid arvestades eristav, kuna asjaomase Saksa avalikkuse jaoks seondub see mõiste tähendusega „ühevärviline” või igapäevakeeles ülikooli tähendusega ning seetõttu ei ole sel finantsteenustega seoses selget ja vahetut tähendust. Selle hinnanguga tuleb nõustuda.
85. Siiski ei saa välistada, nagu väidab hageja, et osa „uni”, mis pärineb ladinakeelsest sõnast „unus” ning tähendab „üks, ainus, ainuomaduseline”, meenutab asjaomasele avalikkusele ka mõisteid nagu „ainus” (prantsuse keeles „unique”), tähenduses „ainulaadne”, „üksus” (prantsuse keeles „unité”), tähenduses „jaga matu või ühtne”, „liit” (prantsuse keeles „union”), tähenduses ühtekuuluvus või üksus või „üldine” (prantsuse keeles „universel”), tähenduses „täielik” või „kõikehõlmav”. See on nii eelkõige põhjusel, nagu märgib menetlusse astuja, et mõiste „uni” ei esine varasemates kaubamärkides iseseisva sõnana, mis võib Saksa avalikkuse silmis tõesti viidata ülikoolile või ühevärvilisusele, vaid see on alati liidetud muude sõnadega.
86. Siiski tuleb märkida, et eelkõige hageja enda poolt eesliitele „uni” omistatud mitmetähenduslikkuse tõttu ei anna see eesliide asjaomaste teenustega seoses edasi ühtki täpset mõtet. Mõisted „unique”, „unité”, „union” ja „universel” on üldmõisted, mille eripära seoses asjaomaste teenustega ei ole määratletud. Isegi kui nõustuda, et eesliide „uni” võib viidata mõistele „unique”, „unité”, „union” ja „universel” koos mõistetega, mis on seotud finantsteenustega, ei tähistaks see eesliide ei objektiivselt ega eripärast tulenevalt liiki, kvaliteeti, kvantiteeti, otstarvet, väärtust või muud nende teenuste omadust (vt selle kohta analoogia alusel Üldkohtu 5. aprilli 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑87/00: Bank für Arbeit und Wirtschaft vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet (EASYBANK), EKL 2001, lk II‑1259, punktid 28–32).
87. Lõpetuseks tuleb tõdeda, et kuna eesliitel „uni” ei ole selget ja vahetut tähendust, ei ole see eesliide asjaomaseid teenuseid kirjeldav ning sel on nende teenustega seoses teatav olemuslik eristusvõime. Nimetatud eesliite eristusvõime on veelgi märgatavam käesoleval juhul, mil eesliitele „uni” järgnevad vastandatud kaubamärkides asjaomaseid teenuseid kirjeldavad või vähesel määral eristavad mõisted (vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus IG Communications vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Citigroup ja Citibank (CITIGATE), punkt 75).
88. Teiseks järeldas apellatsioonikoda, et eesliite „uni” eristusvõime tuleneb selle kasutamisest, täpsemini asjaolust, et menetlusse astuja on kasutanud eesliidet „uni” sisaldavat kolme kaubamärki teenuste „fondipaigutused” jaoks Saksamaal.
89. Sellega seoses tuleb märkida, et nagu apellatsioonikoda otsustas, on menetlusse astuja tõendanud eesliidet „uni” sisaldava kolme kaubamärgi kasutamist teenuste „fondipaigutused” jaoks Saksa turul (vt eespool punkt 70).
90. Lisaks tuleb märkida, et toimiku põhjal on Deutsches Patent- und Markenamt ja Saksa kohtud tunnistanud mõiste „uni” eristusvõimet finantsteenuste suhtes.
91. Seda arvestades tuleb alusetuna lükata tagasi hageja argument, mille kohaselt ühtlustamisameti menetluses menetlusse astuja poolt osutatud otsuseid ei saa võtta arvesse nende kaubamärkidega segiajamise tõenäosuse hindamise raames, mille registreerimist taotletakse liidu tasandil. Kuigi, nagu väidab hageja, on ühenduse kaubamärgikord autonoomne süsteem, mis koosneb normide kogumist ja taotleb sellele ainuomaseid eesmärke, ning selle kohaldamine on sõltumatu mis tahes siseriiklikust süsteemist (vt Üldkohtu 22. novembri 2011. aasta otsus kohtuasjas T‑290/10: Sports Warehouse vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet (TENNIS WAREHOUSE), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika), nähtub samuti kohtupraktikast, et pooltel ega Üldkohtul ei ole keelatud liidu õiguse tõlgendamisel võtta arvesse siseriiklikul kohtupraktikal põhinevaid järeldusi (vt selle kohta Üldkohtu 12. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑277/04: Vitakraft-Werke Wührmann vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT), EKL 2006, lk II‑2211, punkt 71). Seetõttu võib siseriiklike ametiasutuste otsuseid, olgugi et need ei ole ühenduse kaubamärgi õiguse kohaldamisel siduvad, arvesse võtta (Üldkohtu 25. oktoobri 2012. aasta otsus kohtuasjas T‑552/10: riha vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Lidl Stiftung (VITAL & FIT), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 66) eriti käesoleval juhul, et hinnata seda, kuidas asjaomane avalikkus vastandatud kaubamärke tajub.
92. Seetõttu tuleb vaidlusaluste otsustega nõustuda niivõrd, kuivõrd apellatsioonikoda tunnistas, et vastandatud kaubamärkide ühisel eesliitel „uni” on Saksa asjaomase avalikkuse suhtes ning asjaomaste teenustega seoses nii olemuslik kui ka kasutamisest tulenev eristusvõime.
93. Seda järeldust ei sea kahtluse alla muud hageja argumendid.
94. Esiteks järeldas apellatsioonikoda vaidlusaluste otsuste vastavalt punktides 38 ja 42 õigesti, et hageja ei saa eesliite „uni” vähese eristusvõime tõendamiseks tugineda kolmandatele isikutele kuuluvate fondide olemasolule, mida tähistavad sõna „uni” sisaldavad mõisted nagu „United Kingdom C”, „United Kingdom D”, „Unico Equity”, „Unico Investment”, „Universal-Effect” ja „Universal-Value Test”. Nagu apellatsioonikoda sisuliselt märkis, on Saksa avalikkuse silmis eriomase tähenduseta ingliskeelsete sõnade „united” ja „universal” ning mõiste „unico” alguses esinevad kolm tähte „u”, „n” ja „i” nende sõnade ülejäänud osast lahutamatud, kuna need mõisted on homogeensed.
95. Teiseks ei saa, nagu apellatsioonikoda õigesti märkis, ka viitega muudele Saksamaal kolmandatele isikutele registreeritud kaubamärkidele, mis sisaldavad eesliidet „uni”, mõiste „uni” vähest eristusvõimet, mis tuleneb nende kaubamärkide ja menetlusse astuja varasemate kaubamärkide rahumeelsest kooseksisteerimisest, tõendada, kuna hageja ei ole nende kaubamärkide tegelikku kasutamist Saksa turul tõendanud. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub aga, et isegi kui ei ole välistatud, et teatud juhtudel võib varasemate kaubamärkide turul kooseksisteerimine vähendada vastandatud kaubamärkide segiajamise tõenäosust, mille ühtlustamisameti talitused on tuvastanud, saab sellist võimalust arvesse võtta üksnes juhul, kui ühenduse kaubamärgi taotleja on vähemalt ühtlustamisametis toimuva suhtelisi keeldumispõhjuseid käsitleva menetluse käigus nõuetekohaselt tõendanud, et nimetatud kooseksisteerimine tuleneb sellest, et puudub tõenäosus, et asjaomane avalikkus ajab segi varasemad kaubamärgid, millele ta tugineb, ja vastulause esitanud menetlusse astuja varasemad kaubamärgid, ning tingimusel, et kõnealused varasemad kaubamärgid ja vastandatud kaubamärgid on identsed (Üldkohtu 11. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑31/03: Grupo Sada vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Sadia (GRUPO SADA), EKL 2005, lk II‑1667, punkt 86; 8. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑29/04: Castellblanch vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH), EKL 2005, lk II‑5309, punkt 72, ja 18. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas T‑460/11: Scandic Distilleries vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 60). Kuna käesoleval juhul on hageja kolmandatele isikutele kuuluvad ja eesliidet „uni” sisaldavad Saksa kaubamärgiregistreeringud üksnes nimetanud, ei ole ta tõendanud, et nimetatud kooseksisteerimine tuleneb sellest, et puudub tõenäosus. Sellest tulenevalt ei ole ta tõendanud, et osa „uni” eristusvõime on nõrgenenud või lahjenenud.
96. Kolmandaks tuleb teatavate hageja viidatud Saksamaal registreeritud ja osa „uni” sisaldavate äriühingute nime kohta kõigepealt märkida, et hageja poolt selle väite toetuseks esitatud tõendid loeti vastuvõetamatuks, kuna need esitati esimest korda Üldkohtus (vt eespool punkt 37). Lisaks tuleb märkida, et äriühingud valivad oma nime vabalt, ilma et see valik oleks allutatud kaubamärgiõiguse tähenduses eristusvõimega seotud piirangutele. See hageja argument on seega igal juhul ainetu.
97. Neljandaks ei toeta hageja argumente ka tema viide varasematele ühtlustamisameti otsustele, milles olevat mõiste „uni” eristusvõimet eitatud. Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi ühtlustamisamet peab ühenduse kaubamärgi registreerimistaotluse läbivaatamisel võtma arvesse sarnaste taotluste kohta tehtud otsuseid ning uurima eriti tähelepanelikult, kas tuleb teha samaväärne otsus või mitte, tuleb võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtete kohaldamist siiski ühitada seaduslikkuse põhimõttega (vt selle kohta Euroopa Kohtu 10. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑51/10 P: Agencja Wydawnicza Technopol vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2011, lk I‑1541, punktid 74 ja 75). Siiski tuleb ühelt poolt nentida, et ühtlustamisameti talitused ei ole kujundanud osa „uni” eristusvõime hindamise ühtset praktikat, mida hageja möönis 17. jaanuari 2014. aasta kohtuistungil. Seevastu tõi ühtlustamisamet välja ja esitas kostja vastuse lisas hageja eelnimetatud argumendile vastates teatava arvu otsuseid, mis on hageja viidatud otsustest hilisemad ning milles on tunnistatud menetlusse astujale kuuluvate eesliidet „uni” sisaldavate kaubamärkide ja hagejale kuuluvate sama eesliidet „uni” sisaldavate taotletavate kaubamärkide seostamise tõenäosuse olemasolu, võttes arvesse menetlusse astuja esitatud tõendeid talle kuuluva kaubamärkide perekonna olemasolu kohta. Apellatsioonikojal oli alust järeldada, et eesliide „uni” on eristav, just võttes arvesse käesoleva asja asjaoludega sarnaste asjaolude põhjal tehtud hiljutisi otsuseid. Seega ei ole hagejal põhjendatud kaudselt tugineda võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele.
98. Nii on väga tõenäoline, et asjaomane avalikkus arvab taotletavate kaubamärkidega UNIWEB või UniCredit Wealth Managment kokku puutudes, et tegemist on menetlusse astujale kuuluva kaubamärkidest UNIFOND, UNIRAK ja UNIZINS koosneva kaubamärkide perekonna uue kaubamärgiga.
99. Seda järeldust ei lükka ümber hageja argument, mida toetavad erialaväljaannete väljavõtted, et asjaomane avalikkus puutub asjaomaste kaubamärkidega kokku olukordades, kus neile eelnevad asjaomaseid fonde haldavate äriühingute nimed, mis välistab vastandatud kaubamärkidega hõlmatud teenuste päritolu segiajamise tõenäosuse.
100. Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, nagu väidab menetlusse astuja, et asjaomane avalikkus võib puutuda erinevaid fondiinvesteeringuid tähistavate kaubamärkidega kokku nende haldamist käsitlevates eri olukordades nagu suuline tutvustamine või vestlused vastava eriala ringkondades, mille puhul tingimata neile ei eelne ega nendega koos ei mainita haldamisega tegeleva äriühingu nime, et oleks võimalik päritolu segiajamise tõenäosust välistada.
101. Kuigi teatavates eriolukordades, nagu erialaväljaannetes avaldatud kirjutised fondiinvesteeringute kohta, on enne neid fonde tähistavate kaubamärkide mainimist alati märgitud ka neid haldav äriühing, ei saa välistada, et asjaomane avalikkus võib arvata, et fondid, mille nimi koosneb eesliitest „uni”, millele on lisatud kirjeldavad või finantsteenuseid mitte eristavad mõisted nagu taotletavate kaubamärkide puhul, pärinevad menetlusse astujaga majanduslikult seotud äriühingutelt.
102. Eelnevast tuleneb, et hageja ainus väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Menetlusse astuja väide, et on rikutud määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b
103. Menetlusse astuja palub Üldkohtul tühistada vaidlusalused otsused osaliselt niivõrd, kuivõrd apellatsioonikoda lükkas vastulaused taotletavate kaubamärkidega hõlmatud teenuseid „kinnisvaratehingud” puudutavas osas tagasi, pidades neid varasemate kaubamärkidega hõlmatud teenustest „fondipaigutused” erinevateks teenusteks, ning need otsused muuta, rahuldades vastulaused ka teenuseid „kinnisvaratehingud” puudutavas osas.
104. Neid nõudeid esitades tugines menetlusse astuja õigusele, mis on talle ette nähtud kodukorra artikli 134 lõikes 3 oma vastuses nõuda vaidlusaluse otsuse tühistamist või muutmist punktides, mida hagiavalduses ei ole esitatud (vt selle kohta Üldkohtu 21. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑214/04: Royal County of Berkshire Polo Club vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Polo/Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB), EKL 2006, lk II‑239, punkt 50, ja 24. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑116/06: Oakley vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Venticinque (O STORE), EKL 2008, lk II‑2455, punkt 81). Hageja avaldas nende nõuete kohta arvamust seisukohtades, mis esitati pärast kohtuasja uueks arutamiseks saatmist algatatud menetluse raames. Pooled esitasid nende nõuete kohta oma vastavad seisukohad Üldkohtu kirjalikele küsimustele vastamise raames ning 17. jaanuari 2014. aasta kohtuistungil. Nii hageja kui ka ühtlustamisamet palusid Üldkohtul jätta menetlusse astuja nõuded põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
105. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb kaupade ja teenuste sarnasuse hindamisel arvesse võtta kõiki nendevahelist suhet iseloomustavaid olulisi tegureid. Sellisteks teguriteks on eelkõige nende olemus, otstarve, kasutusviis ning samuti see, kas need on konkureerivad või teineteist täiendavad. Arvesse võib võtta ka muid tegureid, näiteks asjaomaste kaupade või teenuste turustuskanaleid (vt Üldkohtu 11. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑443/05: El Corte Inglés vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), EKL 2007, lk II‑2579, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
106. Apellatsioonikoda leidis vaidlusaluste otsuste vastavalt punktides 28 ja 32, kinnitades seejuures vastulausete osakonna asjaomaseid otsuseid, et taotletavate kaubamärkidega hõlmatud teenused „kinnisvaratehingud” ning varasemate kaubamärkidega hõlmatavad teenused „fondipaigutused” ei ole sarnased, kuna esimeste puhul on eesmärk anda eelkõige kasu saamise otstarbel abi kinnisvara ostu, müügi või üürimise korral, samas kui teiste puhul on tegemist kapitalifondidega, mille eesmärk on teha tulusamaid investeeringuid kui on erainvesteeringud. Erinevus nende kahe teenuse vahel seisneb apellatsioonikoja sõnul ka asjaolus, et „kinnisvaratehinguid” teevad tavaliselt kinnisvaramaaklerid või kinnisvaraarendajad, samas kui „fondipaigutusi” teevad pangad ja finantsinstitutsioonid.
107. Menetlusse astuja väidab sisuliselt selle nõude põhjenduseks, milles ta palub vaidlusalused otsused osaliselt tühistada ja muuta osas, milles nendega lükati vastulause teenuseid „kinnisvaratehingud” puudutavas osas tagasi, et vastupidi apellatsioonikoja väidetele võivad finantssektori teenused kinnisvaravaldkonna teenustega külgneda, kuna kinnisvarafondide tegevus ei seisne üksnes osalusväärtpaberite väljalaskmises või tagasiostmises, vaid ka kinnisvara ostmises, haldamises ja edasimüümises, tagades, et tekib lisandväärtus just kinnisvara omandamise või selle haldamise läbi.
108. Ühtlustamisamet ja hageja vaidlevad menetlusse astuja argumentidele vastu.
109. Esiteks, mis puutub hõlmatavate teenuste olemusse, otstarbesse ja kasutusviisi, siis tuleb leida, et asjaomastel finantsteenustel ei ole sama olemust, otstarvet ja kasutusviisi kui kinnisvarateenustel (vt selle kohta Üldkohtu 11. juuli 2013. aasta otsus kohtuasjas T‑197/12: Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – MIP Metro (METRO), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 42). Nimetatud kohtupraktika on kohaldatav käesoleval juhul käsitletavate teenuste suhtes, kuna teenused „fondipaigutused” kuuluvad üldisema finantsteenuste kategooria alla.
110. Nagu apellatsioonikoda õigesti märkis, hõlmavad teenused „kinnisvaratehingud” sisuliselt kinnisvara ostu, müügi või üürimise abi ja vahendamist. Isegi kui sisuliselt väita, nagu seda teeb menetlusse astuja, et teenused „kinnisvaratehingud” kujutavad endast enamat kui abi müügi- ja üüritehingute sõlmimisel ning hõlmavad ka kinnisvarahaldust- või hooldust, on nende teenuste olemus siiski igal juhul seotud asjaoluga, et tegemist on kinnisvara puudutava teenusega. See-eest teenustel „fondipaigutused” on finantsolemus ning need hõlmavad fondi finantsinstrumentidesse investeerimise nõustamist või vahendamist või investeerimisoperatsioonide tegemist. Sõltumata sellest, millist liiki fondi, muu hulgas kinnisvarafondi otsustab tarbija lõpuks oma kapitali investeerida, puudutab osutatav teenus finantsoperatsioone, mis on seotud kinnisvaraväärtusega. Menetlusse astuja osutatud asjaolu, et teenus „fondipaigutused” võib tähendada, nagu see on tema osutatavate teenuste puhul, fondi moodustava kinnisvara üürimist, haldamist ja hooldamist, mis aitab tagada sellelt tulu teenimist, ei muuda investeerimisnõustamise või investeerimisoperatsioonide finantsolemust.
111. Sellest tuleneb, et teenused „kinnisvaratehingud” ja „fondipaigutused” ei ole oma olemuselt sarnased.
112. Samuti, mis puutub hõlmatavate teenuste otstarbesse ja kasutusviisi, siis tuleb märkida, et teenuste „kinnisvaratehingud” peamine eesmärk tarbija jaoks on eelkõige kinnisvara omandamine, müümine või üürimine sellele omaste vajaduste ja nõudmiste kohaselt, eelkõige tulu teenimise eesmärgil. Seevastu teenuste „fondipaigutused” eesmärk on suurendada teatavasse finantsinstrumenti tehtud kapitaliinvesteeringu tulusust. Olgugi et mõlema teenuse eesmärk võib olla kapitali investeerimine, eelkõige kui klient omandab kinnisvara eesmärgiga sellest kasu saada, on teenuste „kinnisvaratehingud” otstarve alati seotud omandi üleandmise või ehitise valdamisega, mitte ostja kavatsusega saada omandatud ehitiselt lisaväärtust.
113. Peale selle, isegi kui võrrelda, nagu menetlusse astuja seda teeb, teenuseid „kinnisvaratehingud” teenustega „fondipaigutused”, siis tuleb nentida, et finantsvahendaja, kes teostab fondipaigutusi, pakub oma kliendile fonde kui finantsinvesteeringu instrumente, mitte kinnisvara, mis moodustab fondi, nagu hageja õigesti väidab. Nii muutub tarbija teenuste „kinnisvaratehingud” ostjana kinnisvara omanikuks või teenuste „fondipaigutused” ostjana investeerib teatavast fondist, täpsemini kinnisvarafondist koosnevasse finantsinstrumenti, ainueesmärgiga saada kasu sellest, et kolmandad isikud haldavad tema vara.
114. Seetõttu erinevad teenused „kinnisvaratehingud” ja „fondipaigutused” ka selle poolest, mis on tarbija arvates nende eesmärk ja kasutusviis, ning seega ei ole need otstarbe poolest sarnased.
115. Teiseks, mis puutub hõlmatavate teenuste konkureerimisse teineteisega, siis nähtub nende olemusest ning otstarbest, et teenuste „kinnisvaratehingud” asjaomane avalikkus ja teenuste „fondiinvesteeringud” asjaomane avalikkus ei ole sama. Seetõttu ei ole asjaomased teenused otseselt omavahel asendatavad või vahetatavad ning seega ei konkureeri need teineteisega (Üldkohtu 22. jaanuari 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑316/07: Commercy vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – easyGroup IP Licensing (easyHotel), EKL 2009, lk II‑43, punkt 56).
116. Kolmandaks ei ole asjaomased teenused ka teineteist täiendavad. Isegi kui eeldada, et teenused „kinnisvaratehingud” kätkevad peamiselt või täiendavalt teatavat finantsoperatsiooni nagu pangalaen või müügihinna tasumine pangaülekandega, ei ole nende operatsioonidega seotud finantsteenused möödapääsmatult vajalikud või olulised kinnisvarateenuste kasutamiseks sellisel määral, et tarbijad omistaksid vastutuse asjaomaste finantsteenuste ja kinnisvarateenuste üle samale ettevõtjale (eespool punktis 109 viidatud kohtuotsus METRO, punkt 50).
117. Neljandaks seisneb apellatsioonikoja sõnul erinevus asjaomaste teenuste vahel ka selles, et nende teenuste osutaja on erinev. „Kinnisvaratehinguid” teevad tavaliselt kinnisvaramaaklerid või kinnisvaraarendajad, samas kui „fondipaigutusi” teevad pangad ja finantsinstitutsioonid.
118. Seda hinnangut tuleb kinnitada. Siiski tuleb märkida, et selliste institutsioonide nagu pangad pakutavate teenuste sektoris on märgata praegu tendentsi laiendada oma tegevust kõrvalturgudele. Seega ei ole välistatud, nagu hageja 17. jaanuari 2014. aasta kohtuistungil märkis, et sama rahvusvahelise tähtsusega finantsasutus või sellega majanduslikult seotud ettevõtjad pakuvad muu olemusega teenuseid, mis kuuluvad kõrvalturgudele, muu hulgas kinnisvaraturule. Samuti nentis ühtlustamisamet kohtuistungil, et erandlikes olukordades nagu finantskriisi ajal võib pankadel olla vaja tegutseda kinnisvarateenuste sektoris. Siiski tuleb selleks, et taolisi kaalutlusi asjaomaste teenuste sarnasuse hindamisel arvesse võtta, teha kindlaks, et tegemist on teenuste „kinnisvaratehingud” sektoris üldise tendentsiga ning tarbijad leiavad selle olevat tavalise, et neid teenuseid pakuvad ka panga- ja finantsasutused (vt selle kohta Üldkohtu 11. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑150/04: Mülhens vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Minoronzoni (TOSCA BLU), EKL 2007, lk II‑23 53, punkt 37), mida menetlusse astuja ei ole väitnud ega tõendanud.
119. Eeltoodust tuleneb, et teenused „kinnisvaratehingud” ja teenused „fondipaigutused” erinevad oma olemuse, otstarbe ja kasutusviisi poolest. Need ei konkureeri omavahel ega täienda teineteist ning põhimõtteliselt ei ole neil samu turustuskanaleid.
120. Seetõttu tuleb lükata menetlusse astuja esitatud vaidlusaluste otsuste osalise tühistamise ja muutmise nõuete põhjenduseks esitatud ainus väide põhjendatuse tõttu tagasi.
121. Seega tuleb jätta hagiavaldus tervikuna rahuldamata ning lükata menetlusse astuja poolt kodukorra artikli 134, lõike 3 alusel esitatud nõuded tervikuna tagasi.
Kohtukulud
122. Eespool punktis 23 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsuses määras Euroopa Kohus, et kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi. Seega peab Üldkohus käesolevas otsuses otsustama kõigi erinevate menetlustega seotud kulude üle vastavalt kodukorra artiklile 121.
123. Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Lisaks sellele võib vastavalt kodukorra artikli 87 lõikele 3 Üldkohus juhul, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks või kui tegemist on eriliste põhjustega, otsustada kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
124. Käesoleval juhul ei ole hageja esitanud nõuet kulude kohta, mis puudutab menetlust enne kohtuasja uueks arutamiseks Üldkohtule saatmist. Ta palus apellatsiooniastme menetluses ning märkustes, mille ta esitas menetluses, mis toimus pärast kohtuasja uueks arutamiseks Üldkohtusse saatmist, et kohtukulud mõistetaks välja menetlusse astujalt. Ühtlustamisamet on nii kostja vastuses esimeses kohtuastmes kui ka apellatsiooniastme menetluses palunud, et kohtukulud mõistetaks välja hagejalt. Menetlusse astuja aga ei ole kulude kohta nõudeid esitanud.
125. Neil asjaoludel ning arvestades seda, et osa nõudeid on rahuldatud hageja, osa menetlusse astuja kasuks, tuleb mõista ühtlustamisameti kohtukulud vastavalt tema nõudele välja hagejalt, kes kannab ühtlasi ise oma kohtukulud. Menetlusse astuja kannab ise oma kohtukulud.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (esimene koda)
otsustab:
1. Jätta hagid rahuldamata.
2. Jätta Union Investment Privatfonds GmbH tühistamise ja muutmise nõuded rahuldamata.
3. Mõista kohtukulud, välja arvatud Union Investment Privatfondsi kantud kulud, välja UniCredit SpA‑lt.
4. Jätta Union Investment Privatfondsi kohtukulud tema enda kanda.