62019CC0649
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PRIIT PIKAMÄE
esitatud 30. septembril 2020 (
1
)
Kohtuasi C‑649/19
Spetsializirana prokuratura
Kriminaalmenetlus, mis on algatatud järgmise isiku suhtes:
IR
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Spetsializiran nakazatelen sad (kriminaalasjade erikohus, Bulgaaria))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Õigus saada kriminaalmenetluses teavet – Direktiiv 2012/13/EL – Artiklid 3–7 – Kirjalik õiguste deklaratsioon vahistamisel – Õigus saada teavet süüdistuse kohta – Õigus tutvuda toimiku materjalidega – Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vahistatud isik – Euroopa vahistamismääruse vaidlustamine – Raamotsuse 2002/584/JSK kehtivus – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artiklid 6, 47 ja 48
I. Sissejuhatus
1.
Alates 2010. aastast on Euroopa Liidu seadusandja võtnud vastu rea direktiive, millega soovitakse parandada õigusalast koostööd kriminaalasjades ning mille peamine eesmärk on tugevdada asjaomaste isikute õigusi kriminaalmenetluses.
2.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimene küsimus on seotud sellise tugevdamise ulatuse ja isikulise kohaldamisalaga, puudutades täpsemalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivis 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet, (
2
) ette nähtud erinevate menetlusõiguste tunnustamist Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vahistatud isikute suhtes. Sidudes need õigused võimalusega see vahistamismäärus tõhusalt vaidlustada, seab see kohus kahtluse alla nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (
3
) enda kehtivuse, võttes arvesse Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi: „harta“) artikleid 6 ja 47.
3.
Käesolev kohtuasi annab seega Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada direktiivi 2012/13 ja raamotsuse 2002/584 omavahelist suhet ning Euroopa vahistamismääruse süsteemis kohaldatavate põhiõiguste kaitse nõudeid.
II. Õiguslik raamistik
A.
Direktiiv 2012/13
4.
Selle direktiivi põhjendus 39 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis sätestatud õigust saada vahistamisel kirjalikku teavet oma õiguste kohta tuleks […] raamotsuse [2002/584] kohaselt kohaldada mutatis mutandis ka isikute suhtes, kes vahistatakse Euroopa vahistamismääruse täitmise eesmärgil. Selleks et aidata liikmesriikidel koostada sellistele isikutele õiguste deklaratsiooni, esitatakse II lisas selle näidis. Õiguste deklaratsiooni näidis on soovituslik ja seda võidakse käesoleva direktiivi rakendamist käsitleva komisjoni aruande alusel või kõikide teekaardis kirjeldatud meetmete jõustamise järel muuta.“
5.
Direktiivi artiklis 1 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis sätestatakse eeskirjad, mis käsitlevad kahtlustatavate või süüdistatavate isikute õigust saada teavet nende õiguste ja nende vastu esitatud süüdistuse kohta kriminaalmenetluses. Selles sätestatakse ka eeskirjad, mis käsitlevad nende isikute, kelle suhtes kohaldatakse Euroopa vahistamismäärust, õigust saada teavet oma õiguste kohta.“
6.
Direktiivi artiklis 3 on sätestatud:
„1.   Liikmesriik tagab, et kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse viivitamata vähemalt järgmistest siseriikliku õiguse alusel kohaldatavatest menetlusõigustest, et neid õigusi oleks võimalik tõhusalt kasutada:
a)
õigus kasutada kaitsjat;
b)
õigus saada tasuta õigusnõustamist ja selle saamise tingimused;
c)
õigus saada artikli 6 kohaselt teavet süüdistuse kohta;
d)
õigus suulisele ja kirjalikule tõlkele;
e)
õigus vaikida.
2.   Liikmesriik tagab, et lõike 1 alusel esitatav teave antakse suuliselt või kirjalikult lihtsas ja arusaadavas keeles, võttes arvesse haavatavate isikute hulka kuuluvate kahtlustatavate või süüdistatavate isikute mis tahes erivajadusi.“
7.
Direktiivi 2012/13 artiklis 4 on sätestatud:
„1.   Liikmesriik tagab, et vahistatud või kinni peetud kahtlustatavale või süüdistatavale isikule antakse viivitamata kirjalik õiguste deklaratsioon. Isikule antakse võimalus tutvuda õiguste deklaratsiooniga ja tal lubatakse seda hoida enda valduses kogu tema kinnipidamise aja jooksul.
2.   Lisaks artikli 3 kohasele teabele sisaldab käesoleva artikli lõikes 1 osutatud õiguste deklaratsioon teavet järgmiste õiguste kohta, mida kohaldatakse siseriikliku õiguse alusel:
a)
õigus tutvuda kohtuasja materjalidega;
b)
õigus teavitada konsulaarasutusi ja ühte isikut;
c)
õigus saada vältimatut arstiabi ning
d)
tundide või päevade arv, millest rohkem ei tohi kahtlustatavat või süüdistatavat isikut enne kohtu ette toomist kinni pidada.
3.   Õiguste deklaratsioon sisaldab ka põhiteavet siseriikliku õiguse kohaste võimaluste kohta vahistamise seaduslikkuse vaidlustamiseks, kinnipidamise läbivaatamise saavutamiseks või ajutise vabastamise taotlemiseks.
4.   Õiguste deklaratsioon koostatakse lihtsas ja arusaadavas keeles. Õiguste deklaratsiooni soovituslik näidis on esitatud I lisas.
5.   Liikmesriik tagab, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule antakse talle arusaadavas keeles kirjutatud õiguste deklaratsioon. Kui õiguste deklaratsioon ei ole sobivas keeles kättesaadav, teavitatakse kahtlustatavat või süüdistatavat isikut tema õigustest suuliselt temale arusaadavas keeles. Seejärel esitatakse õiguste deklaratsioon kahtlustatavale või süüdistatavale isikule talle arusaadavas keeles põhjendamatu viivituseta.“
8.
Direktiivi artiklis 5 on ette nähtud:
„1.   Liikmesriik tagab, et isikule, kes vahistatakse Euroopa vahistamismääruse täitmise eesmärgil, antakse viivitamata asjakohane õiguste deklaratsioon, mis sisaldab teavet tema õiguste kohta vastavalt õigusele, millega rakendatakse 2002/584/JSK vahistamismäärust täitvas liikmesriigis.
2.   Õiguste deklaratsioon koostatakse lihtsas ja arusaadavas keeles. Õiguste deklaratsiooni soovituslik näidis on esitatud II lisas.“
9.
Direktiivi artikli 6 kohaselt:
„1.   Liikmesriik tagab, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule antakse teavet kuriteo kohta, mille toimepanemises teda kahtlustatakse või süüdistatakse. Seda teavet antakse viivitamata ja vajaliku üksikasjalikkusega, et tagada õiglane menetlus ning võimaldada tõhusalt kasutada kaitseõigust.
2.   Liikmesriik tagab, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule, kes vahistatakse või peetakse kinni, teatatakse tema vahistamise või kinnipidamise põhjused, sealhulgas kuritegu, mille toimepanemises teda kahtlustatakse või süüdistatakse.
3.   Liikmesriik tagab, et hiljemalt süüdistuse asjaolude esitamisel kohtule antakse üksikasjalikku teavet süüdistuse kohta, sealhulgas kuriteo olemuse ja liigi ning süüdistatava isiku kuriteos osalemise laadi kohta.
4.   Liikmesriik tagab, et kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse viivitamata muudatustest käesoleva artikli kohaselt antavas teabes, kui see on vajalik õiglase menetluse tagamiseks.“
10.
Direktiivi artiklis 7 on sätestatud:
„1.   Kui kriminaalmenetluse raames isik vahistatakse ja peetakse kinni, tagab liikmesriik, et vahistatud isikule või tema kaitsjale tehakse kättesaadavaks konkreetse kohtuasjaga seotud dokumendid, mis on pädevate asutuste valduses ning mis on olulised vahistamise või kinnipidamise seaduslikkuse tõhusaks vaidlustamiseks siseriiklike õigusaktide alusel.
2.   Liikmesriik tagab, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule või tema kaitsjale antakse juurdepääs vähemalt kõigile kahtlustatavat või süüdistatavat isikut toetavatele või tema vastu kogutud tõendusmaterjalidele, mis on pädevate asutuste valduses, et tagada õiglane menetlus ja ette valmistada kaitse.
3.   Ilma et see piiraks lõike 1 kohaldamist, antakse võimalus lõikes 2 nimetatud materjalidega tutvumiseks aegsasti, et oleks võimalik tõhusalt kasutada kaitseõigust, ning hiljemalt süüdistuse asjaolude esitamisel kohtule. Kui pädevad asutused saavad oma valdusse täiendavat tõendusmaterjali, antakse sellele juurdepääs aegsasti, et seda oleks võimalik arvesse võtta.
4.   Erandina lõigetest 2 ja 3 võib tingimusel, et see ei piira õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, keelduda juurdepääsu võimaldamisest teatavatele materjalidele, kui see võib tõsiselt ohustada teise isiku elu või põhiõigusi või kui see on rangelt vajalik olulise avaliku huvi kaitsmiseks, näiteks juhul, kui materjalidega tutvumine ohustaks käimasolevat uurimist või kui see võib tõsiselt kahjustada kriminaalmenetluse asukohaliikmesriigi julgeolekut. Liikmesriik tagab, et otsuse mitte avaldada teatavaid materjale kooskõlas käesoleva lõikega teeb siseriikliku õiguse menetluste kohaselt õigusasutus või vähemalt on selline otsus võimalik kohtus läbi vaadata.
5.   Käesolevas artiklis osutatud materjalidega tutvumine on tasuta.“
B.
Raamotsus 2002/584
11.
Selle raamotsuse artiklis 1 on sätestatud:
„1.   Euroopa vahistamismäärus on liikmesriigi väljaantud kohtuotsus, et teine liikmesriik võtaks tagaotsitava vahi alla ja annaks ta üle kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmise või vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks.
2.   Liikmesriigid täidavad mis tahes Euroopa vahistamismääruse vastastikuse tunnustamise põhimõtte alusel ja vastavalt käesoleva raamotsuse sätetele.
3.   Käesolev raamotsus ei […] mõjuta kohustust austada põhiõigusi ja õiguse üldpõhimõtteid, mis on kirja pandud [EL lepingu] artiklis 6.“
12.
Raamotsuse artiklis 8 on ette nähtud:
„1.   Euroopa vahistamismäärus sisaldab järgmist teavet, mis on esitatud vastavalt lisas toodud vormile:
a)
tagaotsitava isikuandmed ja kodakondsus;
b)
vahistamismääruse teinud õigusasutuse nimi, aadress, telefoni‑ ja faksinumber ning elektronposti aadress;
c)
tõendid täidetava kohtuotsuse, vahistamismääruse või mis tahes muu sama mõjuga täidetava kohtuotsuse kohta, mis kuulub artiklite 1 ja 2 rakendusalasse;
d)
süüteo olemus ja õiguslik kvalifikatsioon, eelkõige seoses artikliga 2;
e)
süüteo toimepaneku tehiolude kirjeldus, sealhulgas aeg, koht ja tagaotsitava isiku kuriteos osalemise laad;
f)
lõpliku kohtuotsuse olemasolu korral määratud karistus või kuriteo eest ettenähtud karistusmäär vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguse alusel;
g)
võimaluse korral muud süüteo tagajärjed.
2.   Euroopa vahistamismäärus tuleb tõlkida vahistamismäärust täitva liikmesriigi ametlikku keelde või ühte tema ametlikest keeltest. Mis tahes liikmesriik võib käesoleva raamotsuse vastuvõtmisel või hiljem kinnitada deklaratsioonis, mis antakse hoiule nõukogu peasekretariaati, et ta aktsepteerib tõlget ühte või mitmesse Euroopa ühenduste institutsioonide ametlikest keeltest.“
13.
Raamotsuse artiklis 11 on sätestatud:
„1.   Kui tagaotsitav vahistatakse, teatab vahistamismäärust täitev pädev õigusasutus vastavalt oma siseriiklikule õigusele sellele isikule Euroopa vahistamismäärusest ja selle sisust ning ka võimalusest nõustuda enda üleandmisega vahistamismääruse teinud õigusasutusele.
2.   Tagaotsitaval, kes on vahistatud Euroopa vahistamismääruse alusel, on õigus õigusnõustaja ja tõlgi abile vastavalt vahistamismäärust täitva liikmesriigi siseriiklikule õigusele.“
14.
Raamotsuse 2002/854 artikkel 12 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui isik võetakse vahi alla Euroopa vahistamismääruse alusel, teeb vahistamismäärust täitev õigusasutus otsuse, kas tagaotsitav peaks jääma vahi alla vastavalt vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusele. Isiku võib igal ajal vabastada kooskõlas vahistamismäärust täitva liikmesriigi siseriikliku õigusega, eeldusel et nimetatud liikmesriigi pädev asutus võtab kõik meetmed, mida ta peab vajalikuks, et vältida isiku põgenemist.“
III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
15.
Spetsializirana prokuratura (eriprokuratuur, Bulgaaria) algatas kriminaalmenetluse IRi suhtes, keda süüdistati selles, et ta osales kuritegelikus ühenduses, mille eesmärk oli panna toime maksusüütegusid. Kriminaalmenetluse eeluurimise etapis, milles ta osales ja mille käigus ta kasutas kahte tema valitud advokaati, teavitati IRi üksnes teatavatest õigustest süüdistatavana.
16.
IRi suhtes toimuva kriminaalmenetluse kohtuliku uurimise etapi alustamise ajaks 24. veebruaril 2017 oli IR oma alalisest elukohast lahkunud ja tema asukohta ei suudetud kindlaks teha. Kaks teda kriminaalmenetluse eeluurimise etapis esindanud kaitsjat teatasid, et ei esinda teda enam. Uueks esindajaks nimetati määratud kaitsja.
17.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus määras 10. aprilli 2017. aasta määrusega – mis jäeti apellatsiooniastmes muutmata 19. aprillil 2017 – IRile eelvangistuse, mis kujutab endast riigisisest vahistamismäärust. IR menetluses ei osalenud ja teda kaitses määratud kaitsja.
18.
25. mail 2017 tehti IRi suhtes, keda ei olnud ikka veel leitud, Euroopa vahistamismäärus. Määratud kaitsja asendati uue, samuti määratud kaitsjaga.
19.
Lähtudes kohtuotsustest OG ja PI (Lübecki ja Zwickau prokuratuurid) (
4
) ja PF (Leedu peaprokurör) (
5
) ning kohtujurist Boti ettepanekust kohtuasjas Gavanozov (
6
) otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetatud vahistamismääruse tühistada, leides, et ta ei ole kindel, kas see on kooskõlas liidu õigusega, kuna see ei taga IRile õigust tõhusale õiguskaitsevahendile selles mõttes, et viimane ei saa kohe pärast vahistamist täitvas liikmesriigis taotleda riigisisese ja Euroopa vahistamismääruse tühistamist.
20.
Nimetatud kohus rõhutab, et tal on selleks, et teha IRi suhtes uus liidu õigusega kooskõlas olev Euroopa vahistamismäärus, vaja saada täpsustusi selle vahistamismääruse sisu kohta või võimaluse kohta lisada sellele dokumente, et tagada direktiiviga 2012/13 antud õiguste järgimine.
21.
Esiteks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selle direktiivi sõnastuse kohaselt ei ole selge, kas teatud sätteid nagu artikli 4 lõige 3, artikli 6 lõige 2 ja artikli 7 lõige 1 ei saa kohaldada isiku suhtes, kes on teise liikmesriigi territooriumil Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud. Tuleb välja selgitada, kas see isik saab kasutada nendes sätetes ette nähtud õigusi lisaks neile, millele on sõnaselgelt viidatud direktiivi 2012/13 artiklis 5 ja II lisas.
22.
Teiseks – juhul kui tuleb asuda seisukohale, et Euroopa vahistamismääruse alusel vahi alla võetud isikul peavad olema kõik õigused, mis tal oleksid olnud, kui ta oleks vahistatud vahistamismääruse teinud liikmesriigi territooriumil – soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas raamotsuse 2002/584 artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et Euroopa vahistamismääruse sisu võib muuta, et lisada sellesse direktiivi 2012/13 eespool nimetatud sätetes ette nähtud õigused.
23.
Kolmandaks – kui leitakse, et raamotsuse 2002/584 vormil esitatud teavet ei ole võimalik täiendada – küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus selle järele, millised oleksid muud vahendid, et tagada IRi õiguste tegelik ja tõhus kasutamine direktiivi 2012/13 alusel kohe pärast teises liikmesriigis Euroopa vahistamismääruse alusel vahistamist. Selleks võib osutuda vajalikuks, et eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes on Euroopa vahistamismääruse teinud, saadab sellele isikule pärast vahistamist vahistatud isiku õiguste deklaratsiooni, riigisisese vahistamismääruse koopia ja sellega seotud tõendid, samuti tema esindaja kontaktandmed ning taotluse korral koopia teistest teda puudutava kohtuasja dokumentidest.
24.
Neljandaks – juhul kui puudub siduv õiguslik lahendus, mis tagaks vahistatud isikule nende õiguste kasutamise, mis tal on direktiivi 2012/13 artikli 4 lõike 3, artikli 6 lõike 2 ja artikli 7 lõike 1 alusel, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas raamotsus 2002/584 on kehtiv, arvestades vajadust järgida raamotsuse põhjenduses 12 ja artikli 1 lõikes 3 nimetatud põhiõigusi ja täpsemalt harta artiklites 6 ja 47 tagatud õigusi.
25.
Nendel asjaoludel otsustas Spetsializiran nakazatelen sad (kriminaalasjade erikohus, Bulgaaria) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas õigusi, mis on süüdistatavale ette nähtud direktiivi [2012/13] artiklis 4 (eelkõige artikli 4 lõikes 3), artikli 6 lõikes 2 ja artikli 7 lõikes 1, saab kasutada süüdistatav, kes on vahi alla võetud Euroopa vahistamismääruse alusel?
2.
Kui vastus on jaatav, kas raamotsuse [2002/584] artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et see lubab muuta Euroopa vahistamismääruse sisu, nagu see on määratletud raamotsuse lisas toodud vormis, eelkõige lisada nimetatud vormi uut teksti, mis puudutab tagaotsitava õigust riigisisene vahistamismäärus ja Euroopa vahistamismäärus vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusasutustes vaidlustada?
3.
Kui vastus teisele küsimusele on eitav, kas raamotsuse [2002/584] põhjendusega 12, artikli 1 lõikega 3, direktiivi [2012/13] artikliga 4, artikli 6 lõikega 2 ja artikli 7 lõikega 1 ning harta artiklitega 6 ja 47 on kooskõlas, kui Euroopa vahistamismäärus tehakse raamotsuse lisas esitatud vormi täpselt järgides (st teavitamata tagaotsitavat õigustest, mida ta saab kasutada vahistamismääruse teinud õigusasutuses) ja vahistamismääruse teinud õigusasutus, olles teada saanud isiku vahi alla võtmisest, teavitab isikut viivitamata tema õigustest ning saadab talle asjaomased dokumendid?
4.
Kas juhul, kui ei ole muid õiguskaitsevahendeid, et tagada Euroopa vahistamismääruse alusel vahi alla võetud isiku õigused, mis on ette nähtud direktiivi [2012/13] artiklis 4 (eelkõige artikli 4 lõikes 3), artikli 6 lõikes 2 ja artikli 7 lõikes 1, on raamotsus [2002/584] kehtiv?“
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
26.
Tšehhi, Saksamaa, Ungari ja Austria valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 23 alusel määratud tähtaja jooksul kirjalikud seisukohad.
V. Analüüs
27.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas Euroopa Kohtule neli küsimust, mis osaliselt kattuvad ja mida minu arvates võib ümber grupeerida kaheks küsimuseks.
28.
Esimese eelotsuse küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2012/13 artikli 4 lõiget 3, artikli 6 lõiget 2 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et neis ette nähtud õigused on kohaldatavad isikute suhtes, kes on võetud vahi alla Euroopa vahistamismääruse täitmiseks. Jaatava vastuse korral soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas Euroopa vahistamismääruse ühtse vormi sisu, nagu see on määratletud raamotsuse 2002/584 artiklis 8, on võimalik muuta, sealhulgas viidatud õiguste osas, või selle võimaluse puudumisel saata vahistatud isikule dokumendid, milles teda direktiivi 2012/13 eespool nimetatud sätete alusel teavitatakse tema õigustest.
29.
Teise eelotsuse küsimusega – juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav – soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas raamotsus 2002/584 on kooskõlas nõuetega, mis tulenevad harta artiklis 6 ette nähtud õigusest vabadusele ja harta artiklis 47 tunnustatud õigusest tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, kuna see ei taga Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud ja seda täitvas liikmesriigis vahi all olevale isikule direktiivi 2012/13 eespool nimetatud artiklites ette nähtud õigust teabele, et ta saaks kohe pärast vahistamist selles liikmesriigis tõhusalt taotleda vahistamismääruse teinud õigusasutuselt riigisisese ja Euroopa vahistamismääruse tühistamist.
A.
Vastuvõetavus
30.
Saksamaa valitsus väljendas kahtlust, kas esitatud küsimused on vastuvõetavad, kuna need näivad õigusliku arvamuse taotlusena, mis ei ole seotud poolelioleva vaidlusega, olles sellisena vastuolus ELTL artikli 267 alusel esitatava eelotsusetaotluse mõtte ja eesmärgiga.
31.
Seoses sellega olgu meenutatud, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on ELTL artiklis 267 sätestatud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahelise koostöö raames üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval liikmesriigi kohtul õigus kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsusetaotluse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus seega üldjuhul kohustatud otsuse tegema. Sellest järeldub, et eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mis liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotluse jätta läbi vaatamata üksnes juhul, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendamisel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele. (
7
)
32.
Käesoleval juhul aga ei ilmne Euroopa Kohtule esitatud toimikust selgelt, et käesolev olukord vastaks ühele nendest tingimustest. Eelotsusetaotluse esitanud kohtus on nimelt pooleli IRi puudutav tagaselja kriminaalmenetlus, mille raames oli see kohus määranud talle eelvangistuse, mis kujutab endast riigisisest vahistamismäärust, ning tegi 27. mail 2017 Euroopa vahistamismääruse. Käesolev eelotsusetaotlus ongi esitatud selle menetluse raames. Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ta pöördub Euroopa Kohtu poole, et teha esitatud küsimustele antud vastustest lähtudes IRi suhtes uus Euroopa vahistamismäärus, kuna algul tehtud vahistamismäärus tühistati nimetatud kohtu kahtluste tõttu, kas see on kooskõlas liidu õigusega. Seega ei saa väita, et esitatud küsimustel ei ole mingit seost põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või et probleem on hüpoteetiline. (
8
)
33.
Lisaks tuleb rõhutada, et Euroopa vahistamismääruse tegemise tagajärg on tagaotsitava isiku võimalik vahistamine ning järelikult riivab see viimase isiklikku vabadust. Euroopa Kohus on aga otsustanud seoses Euroopa vahistamismäärust puudutava menetlusega, et põhiõiguste tagamine on esmajärjekorras vahistamismääruse teinud liikmesriigi ülesanne. Järelikult selleks, et kindlustada nende õiguste tagamine – mille tulemusel võib õigusasutus teha otsuse tema tehtud Euroopa vahistamismääruse tagasivõtmise kohta –, on oluline, et sellel õigusasutusel oleks võimalus pöörduda eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtu poole, et määrata kindlaks uue Euroopa vahistamismääruse tegemise tingimused, mis peavad olema kooskõlas liidu õigusega, eelkõige seoses asjaomase isiku menetlusõiguste järgimisega ja seega direktiivi 2012/13 artikli 4 lõike 3, artikli 6 lõike 2 ja artikli 7 lõike 1 kohaldatavusega isikute suhtes, kes on vahistatud Euroopa vahistamismääruse täitmiseks. (
9
)
34.
Minu arvates on käesolev eelotsusetaotlus seega vastuvõetav.
B.
Esimene eelotsuse küsimus
35.
Kõigepealt pean vajalikuks rõhutada sõnaselgelt, et direktiiv 2012/13 on kohaldatav isikutele, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, kusjuures eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse sisuks on selle kohaldamise ulatus ja täpsemalt direktiivi 2012/13 artikli 4 lõikes 3, artikli 6 lõikes 2 ja artikli 7 lõikes 1 ette nähtud õiguste tunnustamine nende isikute suhtes.
36.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on. (
10
)
1. Direktiivi 2012/13 artikli 4 lõike 3, artikli 6 lõike 2 ja artikli 7 lõike 1 kontekstipõhine ja grammatiline tõlgendamine
37.
Direktiivi 2012/13 üldise ülesehituse analüüs on minu arvates oluline, et määrata kindlaks selle direktiivi artikli 4 lõike 3, artikli 6 lõike 2 ja artikli 7 lõike 1 kohaldamisala ning lahendada küsimus selles ette nähtud õiguste tunnustamisest Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vahi alla võetud isikute suhtes.
38.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et preambulis on eespool nimetatud isikute olukorrale esimest korda ja ainsana viidatud direktiivi 2012/13 põhjenduses 39, kusjuures kõik eelnevad põhjendused käsitlevad miinimumeeskirju, mida kohaldatakse „kahtlustatava või süüdistatava“ teavitamisele kriminaalmenetluses. Põhjenduse 39 sõnastus kinnitab käsitletavate olukordade eristamist liidu seadusandja poolt, kuna on märgitud, et õigust saada vahistamisel kirjalikku teavet oma õiguste kohta tuleks kohaldada mutatis mutandis ka isikute suhtes, kes vahistatakse Euroopa vahistamismääruse täitmise eesmärgil. Seda ladinakeelset väljendit, mida on võimalik tõlkida „pärast vajalike muudatuste tegemist“, kasutatakse tavaliselt selliste olukordade võrdlemisel, millele viidatakse kui pelgalt sarnastele olukordadele.
39.
Direktiivi 2012/13 artikkel 1 on veelgi selgem, sest selles on kahes eri lauses määratletud selle direktiivi kahetine reguleerimisese, nimelt sätestada eeskirjad, mis käsitlevad kahe isikute grupi – esiteks kahtlustatavate või süüdistatavate isikute ning teiseks nende isikute, kelle suhtes kohaldatakse Euroopa vahistamismäärust – õigust saada teavet oma õiguste kohta. Selliselt kasutatud terminoloogia on täpselt nii taas kasutusel järgnevates artiklites 2–8 ja ainult selle direktiivi artiklis 5 – seega mitte eelotsusetaotluses viidatud sätetes –, on nimetatud sõnaselgelt teist kategooriat. Direktiivi 2012/13 artiklis 2 on omakorda käsitletud direktiivi sisulist kohaldamisala üksnes kriminaalmenetluse mõiste avamise seisukohast, võttes käesoleval juhul omaks laia tähenduse – alates esimesest kahtlustusest kuni asjaomase isiku lõpliku süüdimõistmiseni. See määratlus näitab veel kord, et direktiivi 2012/13 artiklis 5 sisalduvad ainsad ja teatavas mõttes täiendavat laadi sätted, mis puudutavad isikuid, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus.
40.
Mis puudutab konkreetsemalt direktiivi 2012/13 artiklites 4, 6 ja 7 ette nähtud õiguste ulatust, siis tuleb neid sätteid tõlgendada koostoimes selle direktiivi artikliga 3, võttes arvesse neis tehtud sõnaselgeid vastastikuseid viiteid.
41.
Direktiivi 2012/13 artikkel 4 paneb liikmesriikidele kohustuse anda kahtlustatavale ja süüdistatavale isikule, kes vahistatakse või peetakse kinni, kirjalik deklaratsioon, mis sisaldab teavet, mis puudutab esiteks selle direktiivi artiklis 3 nimetatud menetluslikke õigusi, sealhulgas õigust saada teavet süüdistuse kohta, mida on täpsustatud sama akti artiklis 6, ja teiseks selle direktiivi artikli 4 lõikes 2 nimetatud nelja täiendavat õigust, sealhulgas õigust tutvuda toimiku materjalidega, mille üksikasjad on esitatud selle direktiivi artiklis 7. Lisaks näeb direktiivi 2012/13 artikli 4 lõige 3 ette, et see õiguste deklaratsioon sisaldab ka põhiteavet riigisisese õiguse kohaste võimaluste kohta vahistamise seaduslikkuse vaidlustamiseks, kinnipidamise läbivaatamise saavutamiseks või ajutise vabastamise taotlemiseks.
42.
Nagu on täpsustatud direktiivi 2012/13 põhjenduses 22 ja ette nähtud selle artikli 4 lõikes 4, on liikmesriikide abistamiseks õiguste deklaratsiooni koostamisel selle direktiivi I lisas esitatud soovituslik näidis, mis sisaldab kaheksat rubriiki: A. õigus kasutada kaitsja abi/saada õigusabi; B. teave süüdistuse kohta; C. suuline ja kirjalik tõlge; D. õigus vaikida; E. juurdepääs dokumentidele; F. õigus teavitada kedagi oma vahistamisest või kinnipidamisest/teavitada konsulaati või saatkonda; G. vältimatu arstiabi; H. kinnipidamise kestus. Sellest järeldub, et rubriigid B, E ja H vastavad direktiivi 2012/13 artikli 6 lõikes 2, artikli 7 lõikes 1 ja artikli 4 lõikes 3 ette nähtud õigustele.
43.
Direktiivi 2012/13 artiklis 5 koostoimes selle direktiivi põhjendusega 39 on sätestatud, et Euroopa vahistamismääruse täitmise eesmärgil vahistatud isikud peavad samuti saama kirjaliku asjakohase õiguste deklaratsiooni, ning on tehtud viide direktiivi II lisas toodud näidisvormile, mille sisu erineb I lisas esitatud näidisest. Nimelt ei sisalda II lisa näidisvorm rubriike, mis käsitleksid direktiivi 2012/13 artikli 6 lõikes 2, artikli 7 lõikes 1 ja artikli 4 lõikes 3 ette nähtud õigusi, mida seega Euroopa vahistamismääruse täitmise eesmärgil vahistatud isikute suhtes ei kohaldata. (
11
)
44.
Nagu Tšehhi valitsus oma seisukohtades õigesti märgib, ei näe ükski direktiivi 2012/13 säte ette ega anna alust arvata, et Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud isikutele tuleks anda kirjalik deklaratsioon koos selle direktiivi I ja II lisas toodud kahes näidisvormis sisalduva teabega. Vastupidi, direktiivi 2012/13 põhjendusest 39 nähtub väga selgelt, et „selliste isikute“ õiguste deklaratsiooni näidis on kehtestatud üksnes selle direktiivi II lisas. Seega nähtub direktiivi 2012/13 artiklite 4 ja 5 sõnastusest koostoimes direktiivi põhjendustega 22 ja 39, et nendes kahes lisas esitatud õiguste deklaratsiooni näidisvormid on teineteisest välistavad. (
12
)
45.
Järeldust, et direktiivi 2012/13 artikli 4 lõige 3, artikli 6 lõige 2 ja artikli 7 lõige 1 ei ole Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud isikute suhtes kohaldatavad, kinnitavad veel kaks muud asjaolu.
46.
Esiteks tundub mulle olevat asjakohane keskenduda kahtlustatava ja süüdistatava isiku „vahistamise“ või „kinnipidamise“ mõiste ulatusele, nagu neid kasutatakse direktiivi 2012/13 artiklites 4, 6 ja 7. Sellega seoses on direktiivi 2012/13 põhjenduses 21 täpsustatud, et „käesoleva direktiivi viiteid kahtlustatavale või süüdistatavale isikule, kes on vahistatud või kinni peetud, tuleks mõista viitena igale olukorrale, kus kahtlustatavalt või süüdistatavalt isikult on kriminaalmenetluse käigus võetud vabadus [4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“)] artikli 5 lõike 1 punkti c kohaselt, nagu seda tõlgendab Euroopa Inimõiguste Kohus“.
47.
Viimati nimetatud säte puudutab „seaduslik[ku] vahistami[st] või kinnipidami[st], et tuua [isik] pädeva õigusvõimu ette põhjendatult kahtlustatuna õiguserikkumises või kui põhjendatult peetakse vajalikuks takistada õiguserikkumise toimepanekut või põgenemist pärast seda“. Selline olukord erineb EIÕK artikli 5 lõike 1 punktis f nimetatud olukorrast, nimelt isiku seaduslikust vahistamisest või kinnipidamisest, et vältida tema loata sissesõitu riiki või võtta „meetmeid tema väljasaatmiseks või ‑andmiseks“, viimati nimetatud olukord vastab raamotsusega 2002/584 kehtestatud Euroopa vahistamismääruse mehhanismile.
48.
Teiseks tuleneb direktiivi 2012/13 artiklitest 3 ja 4, et kahtlustatavatel ja süüdistatavatel isikutel on erinevaid õigusi, sealhulgas õigus saada teavet süüdistuse kohta ja õigus tutvuda selle toimiku materjalidega, mida on täpsustatud vastavalt direktiivi artiklites 6 ja 7, „mida kohaldatakse [asjaomase liikmesriigi] siseriikliku õiguse alusel“. See sõnaselge viide siseriiklikule õigusele ei ole aga kooskõlas Euroopa vahistamismääruse alusel vahi alla võetud isikute olukorra arvessevõtmisega, kuna viimane viitab tingimata vahistamismääruse teinud või vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusele, mida kinnitab ka nimetatud direktiivi artikli 5 sõnastus.
2. Teleoloogiline tõlgendamine
49.
Kõigepealt märgin, et esitatud eelotsuse küsimuse laadi arvestades eeldab teleoloogiline tõlgendamine direktiivi 2012/13 ja raamotsuse 2002/584 eesmärkide koos hindamist.
50.
Selleks et mõista liidu seadusandja tahet ja sellest tulenevalt ka nende aktide eesmärke, tuleb tähelepanu pöörata liidu seisukohalt vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala rajamise dünaamikale, täpsemalt kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö valdkonnas.
51.
Sellega seoses tuleb märkida, et raamotsuse 2002/584 põhjendusest 6 nähtuvalt on see raamotsus kriminaalõiguse valdkonnas esimene kohtuotsuste ja õigusasutuste otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte täpsustus; see põhimõte on sätestatud ELTL artikli 82 lõikes 1, millega asendati EL lepingu artikkel 31, mille alusel see raamotsus vastu võeti. Alates sellest ajast on õigusalane koostöö kriminaalasjades võtnud järk-järgult kasutusele õiguslikud vahendid, mille koordineeritud kohaldamise eesmärk on suurendada liikmesriikide usaldust riiklike õiguskordade vastu, et tagada kriminaalasjades tehtud kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine liidus, vältimaks kurjategijate karistamata jätmist. (
13
)
52.
Nagu nähtub direktiivi 2012/13 põhjendustest 11, 12 ja 14, siis on see direktiiv osa õiguslikest vahenditest, millega konkretiseeritakse nõukogu poolt 2009. aastal vastu võetud teekaarti, mille eesmärk on tugevdada isikute menetlusõigusi kriminaalmenetluses, ning mille üle Euroopa Ülemkogu avaldas heameelt ja muutis selle Stockholmi programmi osaks (
14
). See kronoloogia annab tunnistust sellest, et liidu seadusandaja on soovinud tugevdada õigusalast koostööd kriminaalmenetluse vallas laiemalt kui Euroopa vahistamismääruse mehhanism, mis juba toimis, et hõlmata kriminaalmenetlus kogu selle ulatuses. Nagu on märgitud nõukogu 30. novembri 2009. aasta resolutsioonis, mis käsitleb kõnealust teekaarti, „hõlmavad kriminaalmenetlused käesoleva resolutsiooni tähenduses kohtumenetlusele eelnevat etappi ja kohtumenetlust kui sellist“.
53.
Nende vahendite hulka kuuluvad ka:
–
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta direktiiv 2010/64/EL õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses (
15
);
–
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta direktiiv 2013/48/EL, mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses ning õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega (
16
);
–
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2016. aasta direktiiv (EL) 2016/800, mis käsitleb kriminaalmenetluses kahtlustatavate või süüdistatavate laste menetluslikke tagatisi (
17
);
–
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2016. aasta direktiiv (EL) 2016/1919, milles käsitletakse tasuta õigusabi andmist kahtlustatavatele ja süüdistatavatele kriminaalmenetluses ning isikutele, kelle üleandmist taotletakse Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses (
18
).
54.
Kõikide nende teisese õiguse normide, sealhulgas direktiivi 2012/13 eesmärk on tugevdada kahtlustatavate ja süüdistatavate menetlusõigusi kriminaalmenetluses, kuid need sisaldavad ühtemoodi ka erisätted Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud isikute olukorra kohta, muutes nii viimaste suhtes kohaldatavaks – vastavalt kohandatuna – mõned nimetatud õigustest. Eelotsusetaotluses viidatud sätete tõlgendus on minu arvates lahutamatult seotud konkreetse normatiivse kontekstiga, mida iseloomustab seadusloome tehnika, mis viib kahetise eesmärgiga õiguslike vahenditeni ja milles alustekst ehk raamotsus 2002/584, mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK (
19
), ei ole enam iseenesest piisav, et mõista Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud isikute õigusi.
55.
Mis puudutab täpsemalt direktiivi 2012/13, siis märgin, et komisjoni 20. juuli 2010. aasta direktiivi ettepanekus (
20
) kasutatud erinevad sõnastused, mis võivad selles sätestatud õiguste ulatuse osas tunduda suhteliselt ebaselged, on lõplikust tekstist kadunud.
56.
Nii oli põhjenduses 25 märgitud, et „käesolevas direktiivis sätestatud õigused“ tuleks mutatis mutandis kohaldada ka Euroopa vahistamismääruse täitmisega seotud menetlustele, mille üldist laadi sõnastus on direktiivi 2012/13 põhjenduses 39 asendatud viitega üksnes õigusele saada vahistamisel oma õigustest kirjalikult teavet, viidates sõnaselgelt II lisas esitatud avalduse näidisele.
57.
Direktiivi ettepaneku artikkel 2, mis käsitles kohaldamisala, sisaldas juba lõikes 1 sama ratione temporis määratlust, st esimesi kahtlustusi kuni lõpliku süüdimõistmiseni. Lõige 2 oli sõnastatud järgmiselt: „Käesolevat direktiivi kohaldatakse Euroopa vahistamismääruse täitmisega seotud menetlustele“. Tuleb tõdeda, et direktiivi 2012/13 artikkel 2 isegi ei maini neid menetlusi.
58.
Seevastu tuleb rõhutada, et direktiivi ettepaneku artikli 5 selgituses oli sõnaselgelt märgitud, et „[e]rinevaid õigusi kohaldatakse Euroopa vahistamismääruse täitmisel vahistatud isikute suhtes“, mis väljendus selle sätte praegusele lõplikule tekstile lähedases sõnastuses.
59.
Seega ilmneb, et direktiivi 2012/13 eesmärk on esiteks ja peamiselt – ühiste miinimumeeskirjade kehtestamisega õiguse kohta saada riigisiseses kriminaalmenetluses teavet – tugevdada liikmesriikide vastastikust usaldust üksteise kriminaalõigussüsteemide suhtes (
21
). Nagu on kirjas nimetatud direktiivi põhjendustes 19, 22, 27 ja 28 ning artiklites 3, 4, 6 ja 7, on nende artiklite eesmärk just tagada kaitseõiguste tõhus kasutamine ja õiglane menetlus (
22
), kasutades neid õigusi kooskõlas asjaomase liikmesriigi riigisisese õigusega.
60.
Teiseks ja täiendavalt on selle eesmärk täpsustada, mil viisil kohaldatakse Euroopa vahistamismääruse täitmisel vahistatud isikute suhtes õigust teabele, täiendades seega raamotsust 2002/584 direktiivi 2012/13 artikliga 5 ja selle direktiivi II lisaga.
61.
Kuigi need kaks eesmärki on vaieldamatult omavahel seotud või neid võib kirjeldada paralleelsetena, kuna Euroopa vahistamismääruse tegemine on tingimata tingitud riigisisesest kriminaalmenetlusest, ei lange need kokku. Tagaotsitava vahistamine viib automaatselt erimenetluse rakendamiseni, mis selle piiriülese mõõtme tõttu on lex specialis.
62.
Sellega seoses tuleb meenutada, et raamotsuse 2002/584 eesmärk on süüdimõistetute või karistusseaduse rikkumises kahtlustatavate üleandmise uue lihtsustatud ja tõhusama süsteemi rakendamisega hõlbustada ja kiirendada õigusalast koostööd, et aidata saavutada eesmärki kujundada Euroopa Liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks, põhinedes suurel usaldusel, mis peab liikmesriikide vahel olema. Nagu nähtub raamotsuse põhjendusest 5, võimaldab sellise süsteemi sisseviimine kõrvaldada keerukuse ja võimalikud viivitused, mis on omased enne raamotsuse vastuvõtmist eksisteerinud väljaandmiskorrale. Raamotsuse artikli 1 lõike 1 kohaselt on Euroopa vahistamismääruse mehhanismi eesmärk seega võimaldada tagaotsitav vahi alla võtta ja üle anda, et – raamotsuse eesmärki silmas pidades – süütegu ei jääks karistamata ja sellisele isikule saaks esitada süüdistuse ja talle määratud vabadusekaotusliku karistuse saaks täide viia. (
23
)
63.
Euroopa Kohus on juba otsustanud, et vahistamismäärust täitva asutuse otsus piirdub asjaomase isiku üleandmise lubamisega vastavalt raamotsuse 2002/584 sätetele ning kriminaalmenetlus kohtu alla andmise või vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks või ka sisuline kriminaalmenetlus ei kuulu selle raamotsuse kohaldamisalasse. (
24
)
64.
Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vahi alla võetud isiku menetlusõiguste kindlaksmääramine on lahutamatult seotud liidu seadusandja tahtega, mida ta väljendas nimetatud vahistamismääruse loomisel. Viimane töötati välja kui liikmesriikide vahel tagaotsitavate kiire ja tõhusa üleandmise õiguslik mehhanism, mis asendab väljaandmissüsteemi, mis on keeruline ja allutatud poliitilisele võimu suvale ning mille puhul ei võeta arvesse asjaomase isiku kogu kriminaalmenetluslikku olukorda. Nagu Tšehhi valitsus õigesti rõhutab, on isiku õigused Euroopa vahistamismäärust puudutavas menetluses seega loogiliselt keskendatud teisele liikmesriigile üleandmise aspektile ega hõlma kõiki õigusi, mis isikul on kriminaalmenetluses riigisisese õiguse alusel. (
25
)
65.
Nendel asjaoludel tundub mulle igasugune direktiivi 2012/13 tõlgendus, mis viib selle isikulise kohaldamisala laiendamiseni (
26
) ja kahe teisese õiguse normi tugeva läbipõimumiseni, olevat vastuolus teadlikult piiratud reguleerimisesemega ja raamotsuse 2002/584 – mille artikli 17 lõikes 1 on sõnaselgelt ette nähtud, et Euroopa vahistamismäärust menetletakse ja see täidetakse viivitamatult – eesmärgiga edendada õigusalast koostööd (
27
). Seega tuleks Euroopa Kohtu juba väljendatud seisukoha kohaselt vältida seda, et Euroopa vahistamismääruse toime nõrgeneb täitmise takistamiseks kasutatava viivitustaktika tõttu (
28
).
66.
Arvestades eeltoodud kaalutlusi tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata nii, et direktiivi 2012/13 artikli 4 lõiget 3, artikli 6 lõiget 2 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et neis ette nähtud õigused ei ole kohaldatavad isikute suhtes, kes on võetud vahi alla Euroopa vahistamismääruse täitmiseks. (
29
) Nendel asjaoludel ei ole vaja vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele selle kohta, kas Euroopa vahistamismääruse ühtse vormi sisu, nagu see on määratletud raamotsuse 2002/584 artiklis 8, on võimalik muuta, sealhulgas viidatud õiguste osas, või selle võimaluse puudumisel saata vahistatud isikule dokumendid, milles teda direktiivi 2012/13 eespool nimetatud sätete alusel teavitatakse tema õigustest.
67.
Mis puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu argumenti, et Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vahistatud isikute ilmajätmine direktiivi 2012/13 eespool nimetatud sätetes ette nähtud õigustest viib selleni, et eiratakse kohustust austada põhiõigusi, nagu see on ette nähtud raamotsuse 2002/584 põhjenduses 12 ja artikli 1 lõikes 3, ning konkreetsemalt harta artiklitest 6 ja 47 tulenevaid nõudeid, siis tuleb rõhutada, et selline argument viib tegelikult selleni, et kerkib küsimus, kas raamotsus 2002/584 on kooskõlas liidu õiguskorras kaitstud põhiõigustega, mis on teise küsimuse ese. (
30
)
C.
Teine eelotsuse küsimus
68.
Teise eelotsuse küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas raamotsus 2002/584 on harta artikleid 6 ja 47 arvestades kehtiv, kuivõrd Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud isikutele ei ole tagatud direktiivi 2012/13 eelotsusetaotluses nimetatud sätetes ette nähtud õigusi, mis muudab võimatuks või ülemäära koormavaks riigisisese ja Euroopa vahistamismääruse vaidlustamise nende isikute poolt, isegi kui nad viibivad vahistamismäärust täitvas liikmesriigis Euroopa vahistamismääruse alusel vahi all.
69.
Olgu kõigepealt meenutatud, et ELL artikli 6 lõike 1 kohaselt tunnustab liit hartas sätestatud õigusi, vabadusi ja põhimõtteid, millel on aluslepingutega võrreldes samaväärne õigusjõud. (
31
)
70.
Esiteks tuleb rõhutada, et raamotsusega 2002/584 kehtestatud Euroopa vahistamismääruse mehhanism, mis ei reguleeri võimalust nimetatud vahistamismäärust vaidlustada, põhineb eeldusel, et austatakse hartas tagatud põhiõigusi, mille lahutamatu osa on harta artiklis 6 ette nähtud õigus vabadusele, ning kaitseõiguste tagamist, mis tuleneb harta artiklites 47 ja 48 tagatud õigusest õiglasele kohtulikule arutamisele.
71.
Vastastikuse tunnustamise põhimõte, mis on Euroopa vahistamismääruse süsteemi aluseks, tugineb ise nimelt liikmesriikidevahelise vastastikuse usalduse põhimõttele seoses asjaoluga, et nende vastavad riigisisesed õiguskorrad saavad tagada liidus tunnustatud ning eeskätt hartas kehtestatud põhiõiguste võrdväärse ja tõhusa kaitse. Vastastikuse usalduse põhimõte kohustab iga liikmesriiki eelkõige vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala osas eeldama – välja arvatud juhul, kui esineb erandlikke asjaolusid –, et kõik ülejäänud liikmesriigid järgivad liidu õigust ja eriti liidu õiguses tunnustatud põhiõigusi. (
32
)
72.
Täpsemalt tugineb raamotsus 2002/584 põhimõttele, et Euroopa vahistamismäärusega seotud otsused tehakse kõigi kohtuotsustele omaste tagatistega, eelkõige nendega, mis tulenevad nimetatud raamotsuse artikli 1 lõikes 3 viidatud põhiõigustest ja õiguse üldpõhimõtetest, mis tähendab, et kogu raamotsusega 2002/584 ette nähtud liikmesriikidevahelisele üleandmismenetlusele kohaldatakse kohtulikku kontrolli. Sellest tuleneb, et raamotsuse sätted näevad juba ise ette harta artikli 47 nõuetele vastava menetluse, sõltumata liikmesriikide valitud üksikasjalikest eeskirjadest raamotsuse kohaldamiseks. (
33
)
73.
Euroopa Kohus on otsustanud, et mis puutub Euroopa vahistamismäärusega seotud menetlusse, siis nende õiguste tagamine on esmajärjekorras vahistamismääruse teinud liikmesriigi ülesanne ning temalt eeldatakse, et ta järgib liidu õigust ja eelkõige selles õiguses tunnustatud põhiõigusi (
34
). Euroopa vahistamismääruse süsteem pakub seega tagaotsitavale menetluslike õiguste ja põhiõiguste kahetasandilist kaitset, sest kohtulikule kaitsele, mis on ette nähtud esimesel tasandil, kui tehakse selline riigisisene otsus nagu riigisisene vahistamismäärus, lisandub kaitse, mis tuleb tagada teisel tasandil, kui antakse välja Euroopa vahistamismäärus, mis võib toimuda kohe pärast kõnealuse riigisisese otsuse tegemist. (
35
)
74.
Seoses meetmega, mis nagu Euroopa vahistamismääruse tegemine võib riivata isiku õigust vabadusele, eeldab see kaitse, et otsus, mis vastab tõhusa kohtuliku kaitse nõuetele, võetakse vastu vähemalt ühel nendest kaitse kahest tasandist. Isiku õiguste kaitse teine tasand eeldab, et vahistamismääruse teinud õigusasutus kontrollib vahistamismääruse tegemiseks vajalike tingimuste järgimist ning hindab objektiivselt – võttes arvesse kõiki süüstavaid ja õigustavaid asjaolusid ning ilma et esineks oht, et ta saab väljastpoolt, eelkõige täitevvõimult tulevaid juhiseid –, kas vahistamismääruse tegemine on proportsionaalne. (
36
)
75.
Liikmesriikidel tuleb seetõttu tagada, et nende õiguskordades oleks rakendatavate menetlusnormidega, mis võivad eri süsteemides olla erinevad, tõhusalt tagatud kohtulik kaitse tasemel, mida nõuab raamotsus 2002/584, tingimusel, et see ei lähe vastuollu raamotsuse eesmärgiga ja raamotsusest tulenevate nõuetega. Sellega seoses võivad tõhusa kohtuliku kaitse nõuded viia selleni, et antakse õigus esitada eraldi kaebus Euroopa vahistamismääruse tegemise otsuse peale, mille on teinud muu õigusasutus kui kohus (
37
). Eelotsusetaotluse küsimuste sõnastust silmas pidades on huvitav märkida, et riigisisene süsteem vastab tõhusa kohtuliku kaitse nõuetele, kui selles on ette nähtud õigus vaidlustada kriminaalvastutusele võtmiseks tehtud Euroopa vahistamismäärus pärast tagaotsitava üleandmist. (
38
)
76.
Lisaks tuleb rõhutada, et kuigi raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõike 2 kohaselt peavad liikmesriigid täitma mis tahes Euroopa vahistamismääruse vastastikuse tunnustamise põhimõtte alusel ja vastavalt sama raamotsuse sätetele, ei tähenda see siiski absoluutset kohustust saadud vahistamismäärus täita (
39
). Enne tagaotsitava kriminaalmenetluseks välja andmist peab täitev õigusasutus kontrollima Euroopa vahistamismäärust ning tagama selle isiku põhiõiguste austamise, nagu see on sõnaselgelt nõutud raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikes 3. See asutus ei saa tolereerida nende õiguste rikkumist ja sellisel juhul võib ta keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest. (
40
)
77.
Viimaseks märgin, et käesolevas ettepanekus meenutatud Euroopa Kohtu praktikat võis õigustatult kvalifitseerida vastastikuse usalduse põhimõtte liikumiseks n-ö protseduurilisema Euroopa vahistamismääruse rakendamise suunas, mille eesmärk on kompenseerida vahistamismääruse peaaegu automaatsust menetlusnõuetega, mis tagavad asjaomaste isikute õigusi. (
41
)
78.
Teiseks tuleb märkida, et raamotsus 2002/584 näeb ette teatavad menetlusõigused isikule, keda vahistamismäärust täitvas liikmesriigis Euroopa vahistamismääruse alusel kinni peetakse, ja eelkõige õiguse teabele. Raamotsuse 2002/584 artikli 11 kohaselt peab vahistamismäärust täitev pädev õigusasutus teavitama asjaomast isikut tema vahistamisel Euroopa vahistamismäärusest ja selle sisust, talle antud võimalusest nõustuda enda üleandmisega vahistamismääruse teinud õigusasutusele või esitada selle kohta vastuväiteid ning tema õigusest saada abi nõustaja ja tõlgi poolt. Lisaks õigusele olla ära kuulatud, kui ta ei nõustu enda üleandmisega vastavalt nimetatud raamotsuse artiklile 14, vastavad need õigused õigustele, mis on sätestatud direktiivi 2012/13 artiklis 5 ette nähtud kirjalikus deklaratsioonis, mis tuleb viivitamata edastada Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vahistatud isikule.
79.
Vahistamismääruse sisu edastamise raames saab see isik raamotsusele 2002/584 lisatud Euroopa vahistamismääruse standardvormil – mille vahistamismääruse teinud õigusasutused peavad täitma – nõutud teabe, et lihtsustada ja kiirendada üleandmismenetlust, järgides raamotsuse 2002/584 artiklis 17 ette nähtud tähtaegu. Raamotsuse 2002/584 artikli 8 kohaselt puudutavad need andmed eelkõige tõendeid täidetava kohtuotsuse, vahistamismääruse või mis tahes muu sama mõjuga täidetava kohtuotsuse kohta, mis kuulub raamotsuse artiklite 1 ja 2 kohaldamisalasse, süüteo olemust ja õiguslikku kvalifikatsiooni, süüteo toimepaneku tehiolude kirjeldust, sealhulgas aeg, koht ja tagaotsitava isiku kuriteos osalemise laad. (
42
) On huvitav märkida, et kaks viimatinimetatut on sarnased direktiivi 2012/13 artiklis 6 nimetatud teabele.
80.
Seega ilmneb, et raamotsuse 2002/584 artikli 11 ja direktiivi 2012/13 artikli 5 kohaselt saab Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vahistatud isik oma õiguste kohta täpset, asjakohast ja kättesaadavat teavet, mis on esitatud üleandmismenetluse varases staadiumis, et tal oleks võimalik neid õigusi selle menetluse konkreetses raamistikus tõhusalt kasutada.
81.
Neid õigusi täpsustati ja täiendati veel direktiivi 2010/64, direktiivi 2013/48 ja direktiivi 2016/1919 sätetega. Nii on Euroopa Kohus rõhutanud, et raamotsus 2002/584 on osa üldisest tõhusa kohtuliku kaitse tagatiste süsteemist, mis on ette nähtud muude kriminaalasjades tehtavat õigusalast koostööd käsitlevate liidu õigusaktidega, mille eesmärk on hõlbustada Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitaval isikul oma õiguste kasutamist juba enne seda, kui ta antakse üle vahistamismääruse teinud liikmesriigile. Direktiivi 2013/48 artikkel 10 nõuab, et vahistamismäärust täitva liikmesriigi pädev asutus teataks isikule, kelle üleandmist taotletakse, põhjendamatu viivituseta pärast temalt vabaduse võtmist, et tal on õigus määrata oma kaitsja vahistamismääruse teinud liikmesriigis. (
43
) Siiski on oluline täpsustada, esiteks, et selle kaitsja ülesandeks on abistada kaitsjat vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, andes talle teavet ja nõu, et nimetatud isikutel oleks võimalik tõhusalt kasutada raamotsusest 2002/584/JSK tulenevaid õigusi, ja teiseks ei piira nimetatud õiguste kasutamine raamotsuses 2002/584 sätestatud tähtaegasid ega määrust täitva õigusasutuse kohustust teha nimetatud raamotsuses määratletud aja jooksul ja tingimustel otsus selle isiku üleandmise kohta.
82.
Kolmandaks, mis puudutab tagaotsitava vahi all pidamist, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on seostanud riigisisese vahistamismääruse ja Euroopa vahistamismääruse vaidlustamise küsimusega, siis tuleb rõhutada, et raamotsuse 2002/584 artikli 12 kohaselt on vahistamismäärust täitval õigusasutusel õigus pärast tagaotsitava vahistamist otsustada, kas tagaotsitav tuleb vahi alla jätta või ta vabastatakse, kuni tehakse otsus Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta. Vahi all pidamine ei ole seega tingimata nõutav ja isiku vabastamine on võimalik igal ajal vastavalt vahistamismäärust täitva liikmesriigi riigisisese õigusele.
83.
Need kaalutlused on seotud asjaoluga, et Euroopa seadusandja on ühelt poolt taganud, et vahistamismäärust täitvas liikmesriigis järgitakse õigust olla ära kuulatud, nagu see tuleneb eelkõige raamotsuse 2002/584 artiklitest 14 ja 18, mis võimaldab asjaomasel isikul tõhusalt vaidlustada tema vahi all pidamise, ja teiselt poolt piiritlenud Euroopa vahistamismäärust käsitlevate otsuste vastuvõtmise ajaliselt rangelt, et täita õigusalase koostöö kiirendamise eesmärki.
84.
Nagu juba mainitud, näeb raamotsuse 2002/584 artikli 17 lõige 1 seoses Euroopa vahistamismääruse täitmist käsitleva otsuse vastuvõtmisega ette, et vahistamismäärust menetletakse ja see täidetakse viivitamatult. Selle artikli lõigetes 2 ja 3 on kindlaks määratud täpsed tähtajad, mida liikmesriigid peavad vahistamismääruse täitmise kohta lõpliku otsuse tegemiseks järgima, vastavalt 10 või 60 päeva, olenevalt sellest, kas tagaotsitav nõustub üleandmisega või mitte, kusjuures lõikes 4 on ette nähtud pikendamine 30 päeva võrra. Euroopa vahistamismääruse mehhanismi ajaline kulg sõltub seega suuresti nimetatud isiku tahtest.
85.
Märkides, et raamotsuse 2002/584 artiklis 17 ette nähtud tähtajad on põhimõtteliselt piisavad, arvestades eelkõige vastastikuse tunnustamise põhimõtte olulist rolli raamotsusega kehtestatud süsteemis, et vahistamismäärust täitev õigusasutus viiks läbi Euroopa vahistamismääruse täitmisele eelnevad kontrollid ja võtaks vastu otsuse selle vahistamismääruse täitmise kohta, leidis Euroopa Kohus, et sellel asutusel on endiselt kohustus see otsus vastu võtta ka pärast nende tähtaegade möödumist, ning et sellises olukorras on põhimõtteliselt kooskõlas artikliga 12 – koostoimes artikliga 17 – see, kui vahistamismäärust täitev õigusasutus peab tagaotsitavat isikut vahistamismäärust täitva liikmesriigi õiguse kohaselt vahi all, isegi kui selle isiku kinnipidamise kogukestus neid tähtaegu ületab. (
44
)
86.
Minu arvates on oluline, et tõlgendades asjasse puutuvaid sätteid kooskõlas harta artikliga 6, mille selgitustes on viidatud EIÕK artiklile 5 ja käesoleval juhul selle teksti artikli 5 lõike 1 punktile f, mis käsitleb väljaandmismenetlusi, leevendas Euroopa Kohus seda lahendust selgelt, täpsustades, et kuna Euroopa vahistamismääruse tegemine kui selline ei saa olla aluseks tagaotsitava isiku vahi all pidamisele ajavahemiku jooksul, mille kogukestus on pikem kui selle vahistamismääruse täitmiseks vaja, võib vahistamismäärust täitev õigusasutus otsustada seda isikut vahi all pidada ainult siis, kui Euroopa vahistamismääruse täitmismenetlust viiakse läbi piisava hoolsusega ja kui seega ei ole vahi all viibimise kestus ülemäära pikk. Et seda tagada, peab see ametiasutus asjaomast olukorda konkreetselt kontrollima, võttes seejuures arvesse kõiki asjakohaseid asjaolusid, et hinnata menetluse kestuse põhjendatust. (
45
)
87.
Seoses Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vahi alla võetud isiku olukorraga tuleb minu arvates silmas pidada veel kahte raamotsuse 2002/584 sätet, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitas oma kahtluste kinnituseks küsimuses, kas see akt on kehtiv juhul, kui eelotsusetaotluses viidatud erinevad direktiivis 2012/13 ette nähtud teabe saamise õigused ei ole kohaldatavad.
88.
Esiteks näeb raamotsuse 2002/584 artikli 23 lõige 5 ette, et kui pärast otsuse tegemist Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta tagaotsitava üleandmiseks ette nähtud tähtaegade möödumist on isik ikka veel vahi all, vabastatakse ta.
89.
Teiseks on raamotsuse 2002/584 artikli 26 lõikes 1 sätestatud, et vahistamismääruse teinud liikmesriik arvab kantava vabadusekaotuse kogupikkusest maha vahi all pidamise kogu kestuse, mis tulenes Euroopa vahistamismääruse täitmisest, tagades sel viisil, et mis tahes vahi all pidamise aega, isegi kui isikut võidakse vahi all pidada pärast raamotsuse artiklis 17 ette nähtud tähtaegade möödumist, võetakse vahistamismääruse teinud liikmesriigis vabadusekaotusliku karistuse täideviimisel nõuetekohaselt arvesse. (
46
)
90.
Nendel asjaoludel näib mulle, et järeldus, et direktiivi 2012/13 artikli 4 lõige 3, artikli 6 lõige 2 ja artikli 7 lõige 1 ei ole Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vahistatud isikute suhtes kohaldatav, ei tähenda – arvestades riigisisese ja Euroopa vahistamismääruse võimalikku vaidlustamist ning nende isikute olukorda üleandmismenetluse käigus –, et raamotsus 2002/584 oleks mingil moel rikkunud harta artiklitest 6, 47 ja 48 tulenevaid nõudeid.
91.
Minu arvates tagab raamotsus 2002/584, mida on täpsustatud ja täiendatud eelkõige direktiivi 2012/13 artikliga 5 ning tõlgendanud Euroopa Kohus, asjaomaste isikute õigused kooskõlas eespool nimetatud nõuetega, kindlustades samas nende isikute üleandmise mehhanismi tõhususe ja seeläbi ka liikmesriikidevahelise õigusalase koostöö süsteemi – mille üks põhielemente on Euroopa vahistamismäärus – tõhususe.
92.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb vastata, et esitatud küsimuste analüüsimisel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada raamotsuse 2002/584 kehtivust.
VI. Ettepanek
93.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Spetsializiran nakazatelen sadile (kriminaalasjade erikohus, Bulgaaria) järgmiselt:
–
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, mis käsitleb õigust saada kriminaalmenetluses teavet, artikli 4 lõiget 3, artikli 6 lõiget 2 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et neis ette nähtud õigused ei ole kohaldatavad isikute suhtes, kes on võetud vahi alla Euroopa vahistamismääruse täitmiseks.
–
Esitatud küsimuste analüüsimisel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta kehtivust.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	ELT 2012, L 142, lk 1.
(
3
)	EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34.
(
4
)	Vt 27. mai 2019. aasta kohtuotsus OG ja PI (Lübecki ja Zwickau prokuratuurid) (C‑508/18 ja C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456).
(
5
)	Vt 27. mai 2019. aasta kohtuotsus PF (Leedu peaprokurör) (C‑509/18, EU:C:2019:457).
(
6
)	Vt kohtujurist Boti ettepanek kohtuasjas Gavanozov (C‑324/17, EU:C:2019:312).
(
7
)	Vt eelkõige 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, punktid 21 ja 22 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
8
)	Vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus AY (vahistamismäärus – tunnistaja) (C‑268/17, EU:C:2018:602, punktid 26 ja 27).
(
9
)	Vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus AY (vahistamismäärus – tunnistaja) (C‑268/17, EU:C:2018:602, punktid 28 ja 29).
(
10
)	Vt 10. septembri 2014. aasta kohtuotsus Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
11
)	II lisa sisaldab viit rubriiki, mis käsitlevad: A. teave Euroopa vahistamismääruse kohta; B. õigus kasutada kaitsja abi; C. suuline ja kirjalik tõlge; D. nõustumise võimalus; E. ärakuulamine. Need rubriigid vastavad tagaotsitava õigustele, mis on vahetult tagatud raamotsusega 2002/584, nagu me allpool näeme.
(
12
)	Täpsustan siiski, et kui tagaotsitav on vahistamismääruse teinud õigusasutusele üle antud, saab ta süüdistatava staatuse direktiivi 2012/13 tähenduses ja tal on seega kõik selle staatusega kaasnevad õigused.
(
13
)	Vt 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Parquet général du Grand-Duché ja Openbaar Ministerie (Lyoni prokurör ja Toursi prokurör) (C‑566/19 PPU ja C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punkt 43).
(
14
)	Nõukogu 30. novembri 2009. aasta resolutsioon, mis käsitleb tegevuskava eesmärgiga tugevdada kahtlustatavate ja süüdistatavate menetlusõigusi kriminaalmenetluses (ELT 2009, C 295, lk 1) ja „Stockholmi programm – avatud ja turvaline Euroopa kodanike teenistuses ja nende kaitseks“, punkt 2.4 (ELT 2010, C 115, lk 1).
(
15
)	ELT 2010, L 280, lk 1.
(
16
)	ELT 2013, L 294, lk 1.
(
17
)	ELT 2016, L 132, lk 1.
(
18
)	ELT 2016, L 297, lk 1.
(
19
)	ELT 2009, L 81, lk 24.
(
20
)	KOM(2010) 392 (lõplik).
(
21
)	Vt selle kohta 13. juuni 2019. aasta kohtuotsus Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, punkt 34) ja 19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punkt 36). Esimese otsuse punktis 36 täpsustas Euroopa Kohus veel, et direktiiv 2012/13 on üks osa kriminaalmenetluste minimaalsest ühtlustamisest Euroopa Liidus ning selles direktiivis ette nähtud reeglite kohaldamine ei sõltu sellest, kas selles liikmesriigis asetleidvas kohtuvaidluses on tegemist piiriülese olukorraga.
(
22
)	Vt selle kohta 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Kolev jt (C‑612/15, EU:C:2018:392, punkt 89).
(
23
)	Vt 6. detsembri 2018. aasta kohtuotsus IK (täiendava karistuse täideviimine) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, punktid 36–39) ja 30. mai 2013. aasta kohtuotsus F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punkt 57).
(
24
)	Vt selle kohta 6. detsembri 2018. aasta kohtuotsus IK (täiendava karistuse täideviimine) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, punkt 56) ja 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality (kohtusüsteemi puudused) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkt 57).
(
25
)	Eelotsusetaotluses esitatud väide, et Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vahistatud isikute ja direktiivis 2012/13 nimetatud kahtlustatavate või süüdistatavate menetlusliku olukord tuleks ühtlustada, viib minu arvates selleni, et eitatakse tagaotsitava liikmesriikidevahelise üleandmise piiriülese menetluse eripära.
(
26
)	Direktiivi 2012/13 artikli 4 lõike 3, artikli 6 lõike 2 ja artikli 7 lõike 1 kohaldamine Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud isikute suhtes on igal juhul mõttetu, kui see vahistamismäärus on tehtud vabadusekaotusliku karistuse täitmisele pööramiseks.
(
27
)	Täpsemalt võib tekkida küsimus, millised tagajärjed on sellel, kui Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud isikutele antakse õigus tutvuda toimikuga, nagu see on ette nähtud direktiivi 2012/13 artikli 7 lõikes 1 ja täpsustatud direktiivi põhjenduses 30 nii, et asjaomasele isikule ja tema advokaadile tehakse kättesaadavaks dokumendid ja asjakohastel juhtudel fotod, audio- ja videosalvestised, mis riigisisese õiguse kohaselt on olulised kahtlustatava või süüdistatava isiku vahistamise või kinnipidamise seaduslikkuse tõhusaks vaidlustamiseks. Toimiku materjalide edastamine võimaldab asjaomasel isikul ja tema advokaadil esitada kogutud tõendite kohta taotlusi või taotleda täiendavat uurimist, mis vaieldamatult mõjutab üleandmismenetluse käiku.
(
28
)	16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punkt 41).
(
29
)	Märgin, et seda seisukohta jagavad komisjon ja kõik selle menetluse raames kirjalikke seisukohti esitanud valitsused.
(
30
)	Vt selle kohta 26. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 45).
(
31
)	Vt 26. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 48).
(
32
)	Vt selle kohta 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punktid 77 ja 78).
(
33
)	Vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality (kohtusüsteemi puudused) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkt 56) ning 30. mai 2013. aasta kohtuotsus F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punktid 46 ja 47).
(
34
)	Vt 23. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punkt 50).
(
35
)	Vt 27. mai 2019. aasta kohtuotsus OG ja PI (Lübecki ja Zwickau prokuratuurid) (C‑508/18 ja C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
36
)	Vt 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Parquet général du Grand-Duché ja Openbaar Ministerie (Lyoni prokurör ja Toursi prokurör) (C‑566/19 PPU ja C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punktid 60 ja 61).
(
37
)	Vt selle kohta 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg ja Openbaar Ministerie (Lyoni prokurör ja Toursi prokurör) (C‑566/19 PPU ja C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punktid 64–66).
(
38
)	Vt 30. mai 2013. aasta kohtuotsus F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punkt 50), 6. detsembri 2018. aasta kohtuotsus IK (lisakaristuse täideviimine) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, punkt 67) ning 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg ja Openbaar Ministerie (Lyoni prokurör ja Toursi prokurör) (C‑566/19 PPU ja C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punktid 70 ja 71).
(
39
)	Vt selle kohta 11. märtsi 2020. aasta kohtuotsus SF (Euroopa vahistamismäärus – vahistamismäärust täitvasse riiki tagasitoomise tagatis) (C‑314/18, EU:C:2020:191, punktid 39 ja 40).
(
40
)	Vt selle kohta 29. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, punkt 41) ja 10. augusti 2017. aasta kohtuotsus Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, punktid 103 ja 104). Näitena võib tuua, et vahistamismäärust täitev õigusasutus kontrollib ebainimliku ja alandava kohtlemise ohtu vahistamismääruse teinud riigis kinnipidamise tingimuste tõttu (5. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198)), kas vahistamismääruse on teinud kohtuasutus (10. novembri 2016. aasta kohtuotsus Kovalkovas, C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861), kas on olemas riigisisene vahistamismäärus (1. juuni 2016. aasta kohtuotsus Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385)), põhimõtte non bis in idem järgimist (16. novembri 2010. aasta kohtuotsus Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683)), kas määruse väljaandmise tingimused – eelkõige selle proportsionaalsus – alluvad kohtulikule kontrollile selles liikmesriigis (12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Openbaar Ministerie (Rootsi prokuratuur) (C‑625/19 PPU, EU:C:2019:1078)).
(
41
)	Rizcallah, C., „La notion d’autorité judiciaire d’émission dans le cadre du mandat d’arrêt européen et la „procéduralisation“ du principe de confiance mutuelle“, L’Observateur de Bruxelles, nr 119, lk 36.
(
42
)	Vt selle kohta 23. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punktid 58 ja 59).
(
43
)	Vt 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg ja Openbaar Ministerie (Lyoni prokurör ja Toursi prokurör) (C‑566/19 PPU ja C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punktid 72 ja 73).
(
44
)	Vt selle kohta 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punktid 42, 52, 60 ja 62).
(
45
)	Vt selle kohta 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punktid 53–59).
(
46
)	Vt 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punkt 51).