62023CJ0154
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 6. marca 2025 (
*1
)
„Neizpolnitev obveznosti države – Člen 258 PDEU – Zaščita oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije – Direktiva (EU) 2019/1937 – Člen 26(1) in (3) – Neobstoj prenosa in obvestitve o ukrepih za prenos – Člen 260(3) PDEU – Predlog za naložitev plačila pavšalnega zneska in dnevne denarne kazni – Merila za določitev zneska sankcij – Samodejna uporaba koeficienta resnosti“
V zadevi C‑154/23,
zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 in člena 260(3) PDEU, vložene 14. marca 2023,
Evropska komisija, ki jo zastopata J. Baquero Cruz in L. Maran, agenta,
tožeča stranka,
proti
Republiki Estoniji, ki jo zastopata N. Grünberg in M. Kriisa, agentki,
tožena stranka,
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi T. von Danwitz, podpredsednik Sodišča v funkciji predsednika šestega senata, A. Kumin, sodnik, in I. Ziemele (poročevalka), sodnica,
generalni pravobranilec: N. Emiliou,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj:
–
ugotovi, da Republika Estonija s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo (EU) 2019/1937 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2019 o zaščiti oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije (UL 2019, L 305, str. 17), in o njih Komisije ni obvestila, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 26(1) in (3) te direktive;
–
Republiki Estoniji naloži, naj Komisiji plača pavšalni znesek, ki ustreza višjemu od teh dveh zneskov:
–
dnevni pavšalni znesek 600 EUR, pomnožen s številom dni, pretečenih od dneva po izteku roka za prenos Direktive 2019/1937, ki je določen v tej direktivi, do dneva prenehanja kršitve ali, če se kršitev ne odpravi, do datuma razglasitve sodbe v tej zadevi;
–
najnižji pavšalni znesek 168.000 EUR;
–
če bi neizpolnitev obveznosti, ugotovljena v prvi alinei, trajala do dneva razglasitve sodbe v tej zadevi, Republiki Estoniji naloži, naj Komisiji plača denarno kazen v znesku 2340 EUR na dan zamude, šteto od datuma razglasitve te sodbe do datuma, ko bo Republika Estonija izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi Direktive 2019/1937;
–
Republiki Estoniji naloži plačilo stroškov.
Pravni okvir
Direktiva 2019/1937
2
V uvodnih izjavah 1 in 4 Direktive 2019/1937 je navedeno:
„(1)
[…] [P]otencialne žvižgače strah pred povračilnimi ukrepi pogosto odvrača od tega, da bi prijavili svoje pomisleke ali sume kršitve. V tem smislu se tako na ravni [Evropske u]nije kot na mednarodni ravni vse bolj priznava pomen zagotavljanja uravnotežene in učinkovite zaščite žvižgačev.
[…]
(4)
Zaščita žvižgačev, ki se trenutno zagotavlja v Uniji, je razdrobljena po državah članicah in neenakomerno porazdeljena po področjih politike. Čezmejne posledice kršitev prava Unije, ki so jih prijavili žvižgači, kažejo, kako nezadostna zaščita v eni državi članici negativno vpliva na delovanje politik Unije ne samo v tej državi članici temveč tudi v drugih državah članicah in v Uniji kot celoti.“
3
Člen 1 te direktive določa:
„Namen te direktive je izboljšati izvrševanje prava in politik Unije na določenih področjih z določitvijo skupnih minimalnih standardov za zagotavljanje visoke ravni zaščite prijaviteljev kršitev prava Unije.“
4
Člen 26 navedene direktive določa:
„1.   Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, do 17. decembra 2021.
[…]
3.   Države članice se v sprejetih predpisih iz odstavkov 1 in 2 sklicujejo na to direktivo ali pa sklic nanjo navedejo ob njihovi uradni objavi. Način sklicevanja določijo države članice. Komisiji nemudoma sporočijo besedila navedenih predpisov.“
Sporočilo iz leta 2023
5
V Sporočilu Komisije 2023/C 2/01, naslovljenem „Finančne sankcije v postopkih za ugotavljanje kršitev“ (UL 2023, C 2, str. 1; v nadaljevanju: Sporočilo iz leta 2023), se točki 3 in 4 nanašata na „denarno kazen“ oziroma na „plačilo pavšalnega zneska“.
6
V točki 3.2 Sporočila iz leta 2023, ki se nanaša na uporabo koeficienta resnosti pri izračunu dnevne denarne kazni, je določeno:
„Kršitev, v okviru katere država članica […] ne izpolni obveznosti glede obvestitve o ukrepih za prenos direktive, sprejete v skladu z zakonodajnim postopkom, se vedno šteje za resno. Da bi bil znesek kazni prilagojen posebnim okoliščinam v zadevi, Komisija koeficient resnosti določi na podlagi dveh parametrov: pomembnosti pravil Unije, ki so bila kršena ali niso bila prenesena, ter posledic te kršitve za splošne in posamezne interese.
[…]“
7
V točki 3.2.2 tega sporočila je določeno:
„Komisija za tožbe, vložene na podlagi člena 260(3) PDEU, sistematično uporablja koeficient resnosti v vrednosti 10, če država članica v celoti ni izpolnila obveznosti glede obvestitve o ukrepih za prenos. Unija temelji na spoštovanju načela pravne države, zato je treba vse zakonodajne direktive šteti za enako pomembne in jih morajo države članice v celoti prenesti v rokih, ki so določeni v njih.
Če država članica obveznost glede obvestitve o ukrepih za prenos izpolni le delno, se za določitev koeficienta resnosti, ki je manjši od 10, upošteva pomembnost vrzeli pri prenosu. Poleg tega se lahko upoštevajo učinki kršitve na splošne in posamezne interese […].“
8
V točki 3.3 navedenega sporočila, naslovljeni „Uporaba koeficienta trajanja“, je določeno:
„[…]
Koeficient trajanja je izražen kot množitelj v vrednosti med 1 in 3. Izračuna se po stopnji 0,10 na mesec od datuma, ko je bila izrečena prva sodba, ali od dneva po izteku roka za prenos zadevne direktive.
[…]“
9
V točki 3.4 istega sporočila, naslovljeni „Plačilna zmožnost države članice“, je določeno:
„[…]
Raven sankcije, ki ima odvračilni učinek, se bo razlikovala glede na plačilno zmožnost držav članic. Ta odvračilni učinek je izražen v faktorju ‚n‘. Ta faktor je opredeljen kot geometrijska sredina bruto domačega proizvoda (BDP) […] zadevne države članice v primerjavi s povprečnim BDP držav članic z utežjo dve in geometrijska sredina števila prebivalcev zadevne države članice v primerjavi s povprečjem števila prebivalcev držav članic z utežjo ena. To predstavlja plačilno zmožnost zadevne države članice v primerjavi s plačilno zmožnostjo drugih držav članic:
[…]
Komisija se je […] odločila revidirati svojo metodo za izračun faktorja ‚n‘, ki zdaj temelji predvsem na BDP držav članic in nato še na njihovem številu prebivalcev kot demografskem merilu, kar omogoča ohranjanje razumnega odstopanja med različnimi državami članicami. Z upoštevanjem števila prebivalcev držav članic pri eni tretjini izračuna faktorja ‚n‘ se v razumni meri zmanjša razlika med faktorji ‚n‘ držav članic v primerjavi z izračunom, ki bi temeljil izključno na BDP držav članic. V izračun faktorja ‚n‘ se vnese tudi element stabilnosti, saj je malo verjetno, da bi se število prebivalcev na letni ravni bistveno spreminjalo. Nasprotno se lahko pri BDP države članice pojavijo večja letna nihanja, zlasti v obdobjih gospodarske krize. Hkrati BDP držav članic ostaja prevladujoč dejavnik za oceno plačilne zmožnosti države, saj še vedno predstavlja dve tretjini izračuna.
[…]“
10
V točki 4.2 Sporočila iz leta 2023 je metoda izračuna pavšalnega zneska pojasnjena tako:
„Pavšalni znesek se izračuna na način, ki je na splošno podoben metodi za izračun denarne kazni in zajema:
–
pomnožitev pavšalne osnove s koeficientom resnosti,
–
pomnožitev rezultata s faktorjem ‚n‘,
–
pomnožitev rezultata s številom dni trajanja kršitve […]
[…].“
11
V točki 4.2.1 tega sporočila je določeno:
„Za izračun pavšalnega zneska se dnevni znesek pomnoži s številom dni trajanja kršitve. Število se določi na naslednji način:
[…]
–
kar zadeva tožbe, vložene na podlagi člena 260(3) PDEU, je to število dni med dnevom po izteku roka za prenos, določenega v zadevni direktivi, in datumom, ko je bila kršitev odpravljena, ali če ni bila odpravljena, datumom, ko je bila izrečena sodba na podlagi člena 260 PDEU.
[…]“
12
V točki 4.2.2 navedenega sporočila je določeno:
„Komisija za izračun pavšalnega zneska uporablja isti koeficient resnosti in isti fiksni faktor ‚n‘ kot pri izračunu denarne kazni […]
Pavšalna osnova za pavšalni znesek je nižja kot za denarne kazni. […]
Pavšalna osnova, ki se uporablja za pavšalni znesek, je določena v točki 2 Priloge I.
[…]“
13
Priloga I k Sporočilu iz leta 2023, naslovljena „Podatki, ki se uporabljajo za določanje finančnih sankcij, predlaganih Sodišču“, v točki 1 določa, da je pavšalna osnova za denarno kazen, navedena v točki 3 tega sporočila, določena v višini 3000 EUR na dan, v točki 2 določa, da je pavšalna osnova za plačilo pavšalnega zneska, navedena v točki 4.2.2 navedenega sporočila, določena v višini 1000 EUR na dan, kar je tretjina pavšalne osnove za denarne kazni, v točki 3 pa določa, da je faktor „n“ za Republiko Estonijo 0,06. V točki 5 te Priloge I je pojasnjeno, da najnižji pavšalni znesek, določen za Republiko Estonijo, znaša 168.000 EUR.
Predhodni postopek in postopek pred Sodiščem
14
Komisija je 27. januarja 2022 Republiki Estoniji poslala uradni opomin, v katerem ji je očitala, da je ni obvestila o zakonih in drugih predpisih, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2019/1937, katere rok za prenos se je iztekel 17. decembra 2021. Republika Estonija je v odgovoru z dne 28. marca 2022 priznala očitke zoper njo in navedla, da je bil predlog zakona, ki omogoča prenos te direktive, predložen estonskemu parlamentu v obravnavo in da bi moral zakon o prenosu začeti veljati 1. junija 2022.
15
Ker Komisija ni prejela nadaljnjega obvestila v zvezi s prenosom Direktive 2019/1937, je 15. julija 2022 Republiki Estoniji poslala obrazloženo mnenje, v katerem jo je pozvala, naj v dveh mesecih od prejema tega mnenja izpolni obveznosti, ki jih ima na podlagi te direktive.
16
Republika Estonija, ki ni izpodbijala očitane neizpolnitve obveznosti, je v odgovoru na navedeno mnenje z dne 13. septembra 2022 pojasnila stanje zakonodajnega postopka za sprejetje zakona o prenosu Direktive 2019/1937.
17
Ker je Komisija menila, da ta država članica še vedno ni izpolnila svojih obveznosti, se je 14. marca 2023 odločila, da pri Sodišču vloži to tožbo.
18
S sklepom predsednika Sodišča z dne 4. januarja 2024 je bil postopek prekinjen do razglasitve sodbe v zadevi C‑147/23. Po razglasitvi sodbe z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih) (C‑147/23, EU:C:2024:346), se je s sklepom predsednika Sodišča z istega dne postopek v obravnavani zadevi nadaljeval.
Tožba
Neizpolnitev obveznosti na podlagi člena 258 PDEU
Trditve strank
19
Komisija opozarja, da so države članice na podlagi člena 288, tretji odstavek, PDEU zavezane sprejeti določbe, potrebne za prenos direktiv v svoj nacionalni pravni red, v rokih, določenih s temi direktivami, in jo o teh določbah nemudoma obvestiti.
20
Ta institucija pojasnjuje, da je treba obstoj vsake neizpolnitve teh obveznosti presojati glede na položaj države članice, kakršen je bil ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, ki ji ga je poslala.
21
V obravnavanem primeru pa naj Republika Estonija ne bi sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za prenos Direktive 2019/1937, niti naj Komisije ne bi obvestila o njihovem sprejetju pred iztekom roka, določenega v obrazloženem mnenju z dne 15. julija 2022.
22
Republika Estonija v odgovoru na tožbo priznava neizpolnitev obveznosti, ki se ji očita, in pojasnjuje, da je bila zaradi parlamentarnih volitev, ki so potekle 5. marca 2023, obravnava predloga zakona o prenosu Direktive 2019/1937 preložena na junij 2023. Ta država članica poleg tega navaja, da obstoječa nacionalna zakonodaja vsebuje nekatere določbe, ki na določenih področjih omogočajo zaščito žvižgačev, ne da bi jih bilo mogoče opredeliti kot določbe o prenosu te direktive.
23
Komisija v repliki opozarja, da v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe, prakse ali stanja v nacionalnem pravnem redu ne morejo upravičiti zamude pri prenosu direktive.
Presoja Sodišča
24
V skladu s členom 26(1) Direktive 2019/1937 so morale države članice zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, sprejeti najpozneje do 17. decembra 2021. Poleg tega člen 26(3) te direktive natančneje določa, da se države članice v teh sprejetih nacionalnih določbah sklicujejo na to direktivo ali pa sklic nanjo navedejo ob njihovi uradni objavi. Prav tako so morale države članice v skladu s tem členom 26(3) Komisiji sporočiti besedila navedenih nacionalnih določb.
25
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba obstoj neizpolnitve obveznosti presojati glede na položaj države članice, kakršen je bil ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, in Sodišče naknadnih sprememb ne more upoštevati (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 28 in navedena sodna praksa).
26
Sodišče je poleg tega večkrat razsodilo, da če direktiva izrecno določa obveznost držav članic, da zagotovijo, da je sklic na to direktivo naveden v določbah, potrebnih za njeno izvajanje, ali da se sklic nanjo navede ob njihovi uradni objavi, morajo države članice vsekakor sprejeti pozitivni akt za prenos zadevne direktive (sodba z dne 14. marca 2024, Komisija/Latvija (Evropski zakonik o elektronskih komunikacijah), C‑454/22, EU:C:2024:235, točka 33 in navedena sodna praksa).
27
V obravnavani zadevi je Komisija, potem ko je ugotovila, da je Republika Estonija ni obvestila o določbah, potrebnih za prenos Direktive 2019/1937, na to državo članico 15. julija 2022 naslovila obrazloženo mnenje, v katerem jo je pozvala, naj v roku dveh mesecev, ki je tekel od prejema tega mnenja, izpolni obveznosti iz tega mnenja.
28
Kot pa je razvidno iz odgovora na tožbo in duplike, ki ju je Republika Estonija vložila v tem postopku, ta država članica do izteka tega roka ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2019/1937, in posledično Komisije tudi ni obvestila o njih.
29
Republika Estonija, ki ne izpodbija neizpolnitve obveznosti, ki se ji očita, navaja, da je zamudo pri prenosu in posledično obvestitvi o ukrepih za prenos mogoče pripisati zlasti parlamentarnim volitvam z dne 5. marca 2023.
30
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča država članica ne more sklicevati na določbe, prakso ali stanje notranjega pravnega reda, da bi upravičila neizpolnjevanje obveznosti, ki jih nalaga pravo Unije, kakršen je neprenos direktive v predpisanem roku (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 33 in navedena sodna praksa).).
31
Poleg tega je zakonodajalec Unije, kot je razvidno že iz besedila člena 26(1) Direktive 2019/1937, menil, da dveletni rok za prenos zadostuje, da lahko države članice izpolnijo svoje obveznosti.
32
Zato je treba ugotoviti, da Republika Estonija s tem, da do izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju z dne 15. julija 2022, ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2019/1937, ter posledično s tem, da Komisije ni obvestila o njih, ni izpolnila obveznosti iz člena 26(1) in (3) te direktive.
Predloga, vložena na podlagi člena 260(3) PDEU
Trditve strank
33
Komisija meni, da neizpolnitev obveznosti, ki se očita Republiki Estoniji, še vedno obstaja na dan, ko je pri Sodišču vložila to tožbo, zato ta institucija na podlagi člena 260(3) PDEU predlaga, naj se tej državi članici naloži plačilo pavšalnega zneska in dnevne denarne kazni.
34
Komisija se pri določitvi zneskov denarnih sankcij opira na splošna načela iz točke 2 Sporočila iz leta 2023 ter na metodo izračuna iz točk 3 in 4 tega sporočila. Natančneje, ta institucija navaja, da mora določitev teh zneskov temeljiti na temeljnih merilih, in sicer na resnosti kršitve, njenem trajanju in potrebi po zagotovitvi odvračilnega učinka sankcije, da bi se preprečila ponovna kršitev.
35
Na prvem mestu, kar zadeva resnost kršitve, Komisija opozarja, da je koeficient, ki se uporablja na podlagi Sporočila iz leta 2023, v vrednosti med najmanj 1 in največ 20. Ta institucija pojasnjuje, da v skladu s točko 3.2.2 tega sporočila sistematično uporablja koeficient resnosti v vrednosti 10 v primeru popolne neizpolnitve obveznosti obvestitve o določbah, ki omogočajo prenos direktive, pri čemer ima vsaka opustitev prenosa direktive in obvestitve o teh določbah enako stopnjo resnosti, ne glede na naravo določb zadevne direktive.
36
Na drugem mestu, Komisija v zvezi s trajanjem kršitve navaja, da je v skladu s točko 3.3 Sporočila iz leta 2023 koeficient trajanja izražen v obliki množitelja v vrednosti med 1 in 3 in se izračuna po stopnji 0,10 na mesec od dneva po izteku roka za prenos zadevne direktive do takrat, ko se Komisija odloči zadevo predložiti Sodišču. Ker je to obdobje v obravnavani zadevi trajalo 13 mesecev, naj bi bilo treba uporabiti koeficient trajanja 1,3.
37
Na tretjem mestu, kar zadeva merilo, ki se nanaša na potrebo po zagotovitvi odvračilnega učinka sankcije ob upoštevanju plačilne zmožnosti zadevne države članice, Komisija navaja, da je to merilo izraženo s faktorjem „n“, ki je za vsako državo članico določen v točki 3 Priloge I k Sporočilu iz leta 2023. Izračun tega faktorja temelji na razmerju med BDP zadevne države in povprečnim nacionalnim BDP Unije, pomnoženem z razmerjem med številom prebivalcev te države in povprečnim nacionalnim številom prebivalcev Unije. Prvo razmerje se ponderira z dvema tretjinama, drugo pa z eno tretjino. V skladu s to točko 3 je faktor „n“ za Republiko Estonijo 0,06.
38
Zato Komisija, prvič, v zvezi z izračunom pavšalnega zneska na podlagi točke 4.2 sporočila iz leta 2023 predlaga, da se uporabi koeficient resnosti v vrednosti 10 in da se uporabi faktor „n“ 0,06. Zmnožek teh dveh elementov naj bi bilo treba pomnožiti s pavšalno osnovo za plačilo pavšalnega zneska, določeno v točki 2 Priloge I k temu sporočilu, ki je 1000 EUR, kar ustreza znesku 600 EUR, ki ga je treba v skladu s točko 4.2.1 navedenega sporočila pomnožiti s številom dni trajanja neizpolnitve obveznosti. Komisija navaja, da je treba plačilo tega pavšalnega zneska naložiti, če ta presega 168.000, kolikor v skladu s točko 5 Priloge I k Sporočilu iz leta 2023 znaša najnižji pavšalni znesek, določen za Republiko Estonijo.
39
Drugič, Komisija v zvezi z določitvijo zneska denarne kazni predlaga, da se pavšalna osnova za plačilo denarne kazni, določena v točki 1 Priloge I k sporočilu 2023, ki znaša 3000 EUR na dan, pomnoži s koeficientom resnosti v vrednosti 10, koeficientom trajanja v vrednosti 1,3 in faktorjem „n“ 0,06. Rezultat tega je denarna kazen v znesku 2340 EUR na dan.
40
Nazadnje, Komisija predlaga, da se za datum začetka učinkovanja obveznosti plačila šteje datum razglasitve sodbe, ki bo izdana v tej zadevi.
41
Republika Estonija v odgovoru na tožbo navaja, da predlogi Komisije v zvezi z zneski denarnih sankcij presegajo to, kar je potrebno za zagotovitev učinkovitosti in odvračilnosti teh sankcij.
42
Glede višine pavšalnega zneska ta država članica meni, da znesek, ki ga predlaga Komisija, ne upošteva dejanskih učinkov te neizpolnitve obveznosti na javne in zasebne interese.
43
Po eni strani naj sistematična uporaba koeficienta resnosti v vrednosti 10 Komisiji ne bi omogočala, da upošteva obstoječo zakonodajo o zaščiti žvižgačev. Tako naj bi člen 3 töölepingu seadus (zakon o pogodbah o zaposlitvi) (RT I, 7. marec 2023) in člen 13 avaliku teenistuse seadus (zakon o javnih uslužbencih) (RT I, 7. marec 2023) določala splošno prepoved povračilnih ukrepov proti žvižgačem, kot to zahteva člen 19 Direktive 2019/1937. Poleg tega naj bi bila zaščita prijaviteljev zagotovljena s členom 6(2) korruptsioonivastane seadus (zakon o boju proti korupciji) (RT I, 13. april 2021), s členi 49, 51, 52 in 521 rahapesu ja terrorismi tõkestamise seadus (zakon o boju proti pranju denarja in terorizmu) (RT I, 10. februar 2023), s členoma 502 in 503 finantinspektsiooni seadus (zakon o nadzornem in finančnem organu) (RT I, 30. november 2022) ter s členi 2011, 2012 in 23749 väärtpaberituru seadus (zakon o trgu vrednostnih papirjev) (RT I, 17. marec 2023). Poleg tega naj bi več javnih organov vzpostavilo notranje kanale za prijavo.
44
Po drugi strani ta država članica opozarja na svoja številna prizadevanja za prenos Direktive 2019/1937 in navaja, da je obravnava predloga zakona o prenosu te direktive trajala dlje, kot je bilo prvotno predvideno, zaradi parlamentarnih volitev 5. marca 2023.
45
Nazadnje, Republika Estonija trdi, da glede na izjemno majhno število primerov neprenosa, ki je bilo vedno značilno zanjo, preprečevanje ponovitve kršitvenega ravnanja ne upravičuje zneska, ki ga zahteva Komisija.
46
Iz tega naj bi izhajalo, da bi za dosego cilja prepričevanja in odvračanja zadostovala uporaba koeficienta resnosti, ki bi bil enak ali manjši od vrednosti 5.
47
Iz istih razlogov naj bi bilo treba znižati tudi znesek denarne kazni, ki ga predlaga Komisija.
48
Komisija v repliki navaja, da je koeficient resnosti v vrednosti 10, ki ga je predlagala, zmeren in ustreza ravni, določeni v točki 3.2.2 Sporočila iz leta 2023.
49
Meni, da različnih določb nacionalnega prava, ki jih je Republika Estonija navedla v odgovoru na tožbo, ni mogoče upoštevati pri določitvi tega koeficienta, ker niso upoštevne za določitev stanja prenosa Direktive 2019/1937 v nacionalno pravo.
50
O teh nacionalnih določbah naj namreč Komisija ne bi bila obveščena. Poleg tega naj ne bi vsebovale sklicevanja na to direktivo in naj zato ne bi pomenile pozitivnega akta za prenos.
51
S tem naj navedene nacionalne določbe ne bi izpolnjevale zahtev po jasnosti in natančnosti, ki se zahtevata s sodno prakso, da bi bili zagotovljeni pravna varnost upravičencev do pravic, priznanih z Direktivo 2019/1937, in polna uporaba njenih določb.
52
Zato Komisija potrjuje zneska denarnih sankcij, ki jih je predlagala v tožbi.
53
Republika Estonija v dupliki na eni strani navaja, da nacionalne določbe, na katere se je sklicevala v odgovoru na tožbo, dokazujejo, da je treba relativizirati negativne učinke neizpolnitve obveznosti, ki se ji očita, na javne in zasebne interese. Zato naj bi morala biti predlagana zneska denarnih sankcij prilagojena okoliščinam in sorazmerna s storjeno kršitvijo. Na drugi strani naj bi bilo treba za določitev stopnje prepričevanja in odvračanja teh sankcij upoštevati posebne okoliščine vsakega primera.
54
V zvezi s tem naj Komisija samodejnosti uporabe koeficienta resnosti ne bi mogla upravičiti z nujnostjo zagotovitve enakega obravnavanja med državami članicami. Nasprotno, to načelo naj bi nalagalo prilagojeno presojo glede na normativno vsebino vsake direktive in glede na poseben položaj vsake države članice.
55
V obravnavani zadevi naj bi Republika Estonija že imela sektorsko zakonodajo, ki do neke mere ustreza sistemu zaščite iz Direktive 2019/1937. Ta država članica se v zvezi s tem sklicuje na uvodno izjavo 4 te direktive, v skladu s katero je njen namen zapolniti vrzeli, ki so lahko posledica razdrobljene in različne ravni varstva.
56
Poleg tega naj bi omejeno število kršitev, ki jih je storila navedena država članica, upravičevalo znižanje teh zneskov, ker naj bi bila ponovitvena nevarnost omejena.
57
Republika Estonija zato po eni strani predlaga, naj se pavšalni znesek določi tako, da se dnevni znesek 300 EUR pomnoži s številom dni od dneva po izteku roka za prenos do dneva, ko bo neizpolnitev obveznosti odpravljena, ali, če ta ne bo odpravljena, do dneva razglasitve sodbe v tej zadevi. Po drugi strani predlaga, naj se znesek denarne kazni določi na 1170 EUR za vsak dan zamude od datuma razglasitve sodbe v tej zadevi do datuma popolnega prenosa Direktive 2019/1937.
Presoja Sodišča
– Uporaba člena 260(3) PDEU
58
Člen 260(3), prvi pododstavek, PDEU določa, da če Komisija pred Sodiščem vloži tožbo v skladu s členom 258 PDEU, ker zadevna država članica ni izpolnila obveznosti o obvestilu glede določb o prenosu direktive, sprejete v skladu z zakonodajnim postopkom, lahko Komisija, kadar meni, da je ustrezno, določi višino pavšalnega zneska ali denarne kazni, ki jo šteje za ustrezno v danih okoliščinah in katero naj zadevna država članica plača. V skladu s členom 260(3), drugi pododstavek, PDEU lahko Sodišče, če ugotovi neizpolnitev obveznosti, zadevni državi članici naloži plačilo pavšalnega zneska ali denarne kazni, ki ne presega zneska, ki ga je določila Komisija, pri čemer obveznost plačila učinkuje od dneva, ki ga Sodišče določi v sodbi.
59
Ker je bilo, kot izhaja iz točke 32 te sodbe, ugotovljeno, da Republika Estonija do izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju z dne 15. julija 2022, ni niti sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za prenos določb Direktive 2019/1937 v svoje nacionalno pravo, niti posledično ni o njih obvestila Komisije, tako ugotovljena neizpolnitev obveznosti spada na področje uporabe člena 260(3) PDEU.
60
Poleg tega je treba opozoriti, da cilj, ki se uresničuje z mehanizmom iz člena 260(3) PDEU, ni le spodbuditi države članice, naj čim prej odpravijo neizpolnjevanje obveznosti, ki bi se brez take določbe lahko nadaljevalo, ampak tudi poenostaviti in pospešiti postopek naložitve denarnih sankcij v zvezi z neizpolnitvijo obveznosti obvestitve o nacionalnih določbah za prenos direktive, sprejete v skladu z zakonodajnim postopkom (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 57 in navedena sodna praksa).
61
Člen 260(3) PDEU za uresničitev tega cilja določa naložitev dveh vrst denarnih sankcij, in sicer pavšalnega zneska in dnevne denarne kazni.
62
Medtem ko se zdi naložitev dnevne denarne kazni posebej primerna za spodbuditev države članice, da čim prej odpravi neizpolnitev obveznosti, pa temelji naložitev plačila pavšalnega zneska bolj na presoji posledic neizpolnitve obveznosti, ki jih ima zadevna država članica, za zadevne zasebne in javne interese, zlasti če je neizpolnitev obveznosti trajala dlje časa (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 59 in navedena sodna praksa).
63
Komisija v zvezi s tem naravo in višino predlaganih denarnih sankcij utemeljuje ob upoštevanju smernic, ki jih je sprejela, kot so smernice iz njenih sporočil, ki – čeprav za Sodišče niso zavezujoče – prispevajo k zagotovitvi preglednosti, predvidljivosti in pravne varnosti v zvezi z ravnanjem Komisije (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 60 in navedena sodna praksa).
64
V obravnavani zadevi se je Komisija za utemeljitev predloga, naj se Republiki Estoniji naloži plačilo dnevne denarne kazni in pavšalnega zneska, ter za določitev njunih zneskov oprla na Sporočilo iz leta 2023.
65
Kar zadeva primernost naložitve plačila takih denarnih kazni, Sodišče v vsaki zadevi glede na okoliščine primera, o katerem odloča, ter glede na stopnjo prepričevanja in odvračanja, ki se mu zdi potrebna, določi primerne denarne sankcije, da se med drugim preprečijo ponovne podobne kršitve prava Unije (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 62 in navedena sodna praksa).
66
Prvič, v zvezi z naložitvijo pavšalnega zneska je treba navesti, da kljub dejstvu, da je Republika Estonija službe Komisije obveščala o napredku postopka prenosa določb Direktive 2019/1937 v nacionalno pravo, celota pravnih in dejanskih elementov v zvezi z ugotovljeno neizpolnitvijo obveznosti kaže na to, da je treba za učinkovito preprečevanje poznejših podobnih kršitev prava Unije sprejeti odvračilni ukrep, kot je naložitev pavšalnega zneska. Republika Estonija namreč ni sprejela nobene določbe, ki bi omogočala prenos te direktive do izteka roka iz člena 26(1) Direktive 2019/1937. Poleg tega Komisija o nobeni od teh določb ni bila obveščena niti do izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju z dne 15. julija 2022, niti do presoje dejanskega stanja s strani Sodišča.
67
Drugič, v zvezi z naložitvijo denarne kazni je treba navesti, da se taka sankcija načeloma naloži le, če neizpolnitev obveznosti, ki naj bi bila s to denarno kaznijo sankcionirana, traja do presoje dejanskega stanja s strani Sodišča, za katero je treba šteti, da je opravljena ob koncu postopka. Pojasniti je treba, da je v primeru, v katerem – kot v obravnavani zadevi – ni bila opravljena nobena obravnava, datum, ki ga je treba v zvezi s tem upoštevati, datum konca pisnega dela postopka (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 64).
68
Iz tega sledi, da je treba za ugotovitev, ali se v obravnavani zadevi lahko izreče denarna kazen, preučiti, ali je neizpolnitev obveznosti, ugotovljena v točki 32 te sodbe, trajala do dneva, ko se je končal pisni del postopka, to je do 14. avgusta 2023.
69
V obravnavani zadevi ni sporno, da Republika Estonija do tega dne ni niti sprejela niti posledično sporočila zakonov in drugih predpisov, potrebnih za prenos Direktive 2019/1937 v svoje nacionalno pravo. Zato je treba ugotoviti, da ta država članica do presoje dejanskega stanja s strani Sodišča še vedno ni izpolnila obveznosti.
70
V teh okoliščinah bi bila naložitev plačila dnevne denarne kazni Republiki Estoniji, kot jo predlaga Komisija, primerno finančno sredstvo za zagotovitev, da ta država članica v najkrajšem možnem času konča ugotovljeno neizpolnitev in izpolni obveznosti, ki jih ima v skladu z Direktivo 2019/1937. Ker pa ni mogoče izključiti, da bi lahko bil do izreka sodbe v obravnavani zadevi prenos navedene direktive v celoti končan, se sme denarna kazen naložiti le, če bi neizpolnitev obveznosti ob razglasitvi te sodbe še vedno obstajala (glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 66).
– Znesek denarnih sankcij
71
V zvezi z izračunom zneska denarnih sankcij, ki ju predlaga Komisija, je treba opozoriti, da je na podlagi člena 260(3) PDEU le Sodišče pristojno za naložitev denarne sankcije državi članici. Vendar ima Sodišče v okviru postopka, začetega na podlagi te določbe, le omejeno polje proste presoje, saj ga, če ugotovi neizpolnitev obveznosti, predlogi Komisije zavezujejo glede narave denarne sankcije, ki jo lahko naloži, in glede maksimalnega zneska sankcije, ki ga lahko določi (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 67 in navedena sodna praksa).
72
V okviru polja proste presoje na tem področju, kot je omejeno s predlogi Komisije, Sodišče znesek denarnih sankcij, katerih plačilo se naloži državi članici na podlagi člena 260(3) PDEU, določi tako, da je ta znesek po eni strani prilagojen okoliščinam in po drugi strani sorazmeren s storjeno kršitvijo. Med upoštevnimi dejavniki v zvezi s tem so zlasti elementi, kot so resnost ugotovljene neizpolnitve obveznosti, obdobje njenega trajanja in plačilna zmožnost zadevne države članice (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 68 in navedena sodna praksa).
73
Opozoriti je treba tudi, da v okviru tega polja proste presoje smernice, kot so sporočila Komisije, za Sodišče niso zavezujoče, vseeno pa prispevajo k zagotovitvi preglednosti, predvidljivosti in pravne varnosti v zvezi z ravnanjem Komisije, kadar ta institucija Sodišču daje predloge (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 69 in navedena sodna praksa).
74
V obravnavanem primeru se je Komisija pri določitvi zneska zahtevanih denarnih sankcij oprla na Sporočilo iz leta 2023.
75
Na prvem mestu, kar zadeva resnost ugotovljene neizpolnitve obveznosti, je iz točke 3.2 Sporočila iz leta 2023 razvidno, da se po mnenju Komisije opustitev obvestitve o določbah o prenosu direktive, sprejete v skladu z zakonodajnim postopkom, vedno šteje za resno. Zato naj bi ta neizpolnitev obveznosti upravičevala samodejno uporabo koeficienta resnosti v vrednosti 10.
76
Republika Estonija izpodbija višino tega koeficienta in samodejnost njegove uporabe v obravnavani zadevi.
77
V zvezi s tem je treba spomniti, da sta obveznost sprejetja določb za zagotovitev popolnega prenosa direktive in obveznost obvestitve Komisije o teh določbah bistveni obveznosti držav članic za zagotovitev polnega učinka prava Unije ter da je treba zato za neizpolnitev teh obveznosti šteti, da je nedvomno resna (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 72 in navedena sodna praksa).
78
V obravnavani zadevi je treba poudariti, da je Direktiva 2019/1937 ključni instrument prava Unije, saj na podlagi člena 1 v povezavi z uvodno izjavo 1 določa skupne minimalne standarde, ki zagotavljajo visoko raven uravnotežene in učinkovite zaščite oseb, ki prijavijo kršitve tega prava na področjih, na katerih bi take kršitve lahko še posebej škodovale splošnemu interesu. Ta direktiva namreč z vzpostavitvijo sistema za zaščito oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije v poklicnem okviru, prispeva k preprečevanju škodovanja javnemu interesu na posebej občutljivih področjih, kot so javna naročila, preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma, varstvo okolja ali finančni interesi Unije. Tako določbe navedene direktive določajo obveznost subjektov tako javnega kot zasebnega sektorja, da vzpostavijo notranje kanale za prijavo, postopke za prejemanje in spremljanje prijav, hkrati pa zagotavljajo pravice oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije, in pogoje, pod katerimi so te osebe lahko upravičene do tako določene zaščite (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 73).
79
Neprenos določb Direktive 2019/1937 v predpisanem roku pa nujno posega v spoštovanje prava Unije ter njegovo enotno in učinkovito uporabo, saj je mogoče, da kršitve tega prava ne bodo prijavljene, če osebe, ki vedo za take kršitve, ne bodo deležne zaščite pred morebitnimi povračilnimi ukrepi (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 74).
80
V skladu z navedenim mora biti znesek denarnih sankcij, naloženih državi članici na podlagi člena 260(3) PDEU, primeren okoliščinam in sorazmeren s storjeno kršitvijo (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 75), kakor je bilo opozorjeno v točki 72 te sodbe.
81
Zato je Sodišče razsodilo, da samodejna uporaba istega koeficienta resnosti v vseh primerih neobstoja popolnega prenosa direktive in posledično neobvestitve o ukrepih za prenos te direktive nujno preprečuje prilagoditev zneska denarnih sankcij okoliščinam, ki so lastne kršitvi, in naložitev sorazmernih sankcij (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 76).
82
V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da Komisija s tem, da je predpostavila, da je treba kršitev obveznosti obvestitve o ukrepih za prenos direktive šteti za enako resno kršitev ne glede na to, za katero direktivo gre, ne more prilagoditi denarnih sankcij glede na posledice neizpolnitve te obveznosti za zasebne in javne interese, kot je določeno v točki 3.2.2 Sporočila iz leta 2023 (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 77).
83
V obravnavanem primeru je Republika Estonija v odgovoru na tožbo trdila, da njena zakonodaja že vsebuje nekatere določbe – izpostavljene v točki 43 te sodbe – za zaščito oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije, ki naj bi bile v skladu z zahtevami iz Direktive 2019/1937.
84
Tako naj bi člen 3 zakona o pogodbah o zaposlitvi in člen 13 zakona o javnih uslužbencih določala splošno prepoved povračilnih ukrepov proti žvižgačem, kot to določa člen 19 Direktive 2019/1937. Poleg tega naj bi bila zaščita prijaviteljev zagotovljena s členom 6(2) zakona o boju proti korupciji, s členi 49, 51, 52 in 521 zakona o boju proti pranju denarja in terorizmu, s členoma 502 in 503 zakona o nadzornem in finančnem organu ter s členi 2011, 2012 in 23749 zakona o trgu vrednostnih papirjev. Poleg tega naj bi več javnih organov vzpostavilo notranje kanale za prijavo.
85
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da ni bilo dokazano, da so bile posledice neizpolnitve obveznosti, ki je bila ugotovljena v obravnavani zadevi, za zasebne in javne interese enako negativne kot v primeru popolnega neprenosa Direktive 2019/1937. V delu, v katerem Komisija trdi, da te nacionalne zakonodaje ni treba upoštevati pri presoji višine koeficienta resnosti, ki naj se uporabi, ker ji ta zakonodaja ni bila sporočena, zadostuje ugotoviti, da neobvestitev o navedeni zakonodaji sama po sebi ne more vplivati na posledice, ki jih ima ta neobvestitev dejansko za te interese (glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 92).
86
Vseeno pa je Republika Estonija v odgovoru na tožbo sama priznala, da so pravila za zaščito oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije, razpršena po estonskem pravnem redu in v nasprotju s tem, kar zahteva člen 26(3) Direktive 2019/1937, ne vsebujejo izrecnega sklicevanja na zaščito teh oseb.
87
Neobstoj posebnih in jasnih pravil o zaščiti oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije, kot je ta zaščita določena v Direktivi 2019/1937, pa ovira učinkovito zaščito teh oseb ter torej lahko ogrozi enotno in učinkovito uporabo tega prava na področjih, ki jih zajema ta direktiva (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 94).
88
Kot je bilo opozorjeno v točki 78 te sodbe, Direktiva 2019/1937 namreč z vzpostavitvijo visoke ravni zaščite oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije v poklicnem okviru, prispeva k preprečevanju škodovanja javnemu interesu na posebej občutljivih področjih, kot so javna naročila, preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma, varstvo okolja ali finančni interesi Unije (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 95).
89
Kot pa je bilo navedeno v točki 79 te sodbe, bi bile lahko osebe, ki vedo za kršitev prava Unije na teh področjih, če ni učinkovite zaščite, odvrnjene od tega, da na njih opozorijo, ker bi bile lahko s tem izpostavljene povračilnim ukrepom (glej sodbo z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 96).
90
Zato je glede na cilj iz člena 1 Direktive 2019/1937 v povezavi z njeno uvodno izjavo 1 nesprejetje zakonov in drugih predpisov, potrebnih za popoln in natančen prenos navedene direktive, še posebej resno (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 97).
91
Navesti je treba tudi, da okoliščine, da je Republika Estonija prvič v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 260(3) PDEU, ni mogoče upoštevati pri določitvi pavšalnega zneska, ki ji ga je treba naložiti. Preteklo ravnanje države članice namreč nima nobene zveze s posledicami neprenosa zadevne direktive za zasebne in javne interese.
92
Na drugem mestu, v okviru presoje trajanja kršitve je treba spomniti, da se na eni strani, kar zadeva začetek obdobja, ki ga je treba upoštevati pri določitvi pavšalnega zneska, za oceno trajanja zadevne neizpolnitve obveznosti ne upošteva datum izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju Komisije, ampak datum izteka roka za prenos, določenega v zadevni direktivi, to je 17. december 2021 (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 80 in navedena sodna praksa).
93
Na drugi strani je treba, kar zadeva določitev denarne kazni, trajanje kršitve presojati glede na čas, ko Sodišče presoja dejansko stanje, in ne glede na čas, ko je Komisija pri njem vložila tožbo (sodba z dne 8. julija 2019, Komisija/Belgija (Člen 260(3) PDEU – Omrežja visokih hitrosti), C‑543/17, EU:C:2019:573, točka 87).
94
Ni pa sporno, da Republika Estonija do izteka roka za prenos iz člena 26(1) Direktive 2019/1937, to je do 17. decembra 2021, ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za prenos te direktive, ter zato o njih tudi ni obvestila Komisije, kar je v nasprotju s tem, kar določa člen 26(3) navedene direktive. Iz tega sledi, da zadevna neizpolnitev obveznosti, ki na dan presoje dejanskega stanja s strani Sodišča ni prenehala, traja že tri leta.
95
Na tretjem mestu, kar zadeva plačilno zmožnost Republike Estonije, je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je treba – brez poseganja v možnost Komisije, da predlaga finančne sankcije na podlagi več meril, zlasti z namenom ohranjanja razumne razlike med različnimi državami članicami – upoštevati BDP te države kot prevladujoči dejavnik za presojo njene plačilne zmožnosti ter za določitev dovolj odvračilnih in sorazmernih sankcij, da se v prihodnje učinkovito preprečijo podobne kršitve prava Unije (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 81 in navedena sodna praksa).
96
V zvezi s tem je Sodišče že večkrat razsodilo, da je treba upoštevati nedavno gibanje BDP države članice, kot je razvidno na dan, ko Sodišče presoja dejansko stanje (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 82 in navedena sodna praksa).
97
V obravnavani zadevi je faktor „n“, ki predstavlja plačilno zmožnost zadevne države članice v primerjavi s plačilno zmožnostjo drugih držav članic in ki ga Komisija uporablja v skladu s točkama 3.4 in 4.2 Sporočila iz leta 2023, opredeljen kot geometrijska sredina BDP zadevne države članice glede na povprečje BDP držav članic, ki predstavlja dve tretjini izračuna faktorja „n“, in geometrijska sredina števila prebivalcev zadevne države članice glede na povprečno število prebivalcev držav članic, ki predstavlja eno tretjino izračuna faktorja „n“, kot izhaja iz enačbe, navedene v točki 9 te sodbe. Komisija to metodo izračuna faktorja „n“ utemeljuje s ciljem ohranjanja razumnega odstopanja med faktorji „n“ držav članic v primerjavi z izračunom, ki temelji izključno na BDP držav članic, in s ciljem, da se zagotovi določena stabilnost pri izračunu faktorja „n“, saj je malo verjetno, da bi se število prebivalcev na letni ravni znatno spreminjalo (sodba z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točka 83 in navedena sodna praksa).
98
Vendar je Sodišče razsodilo, da pri določitvi plačilne zmožnosti zadevne države članice ni mogoče v metodo izračuna faktorja „n“ vključiti upoštevanja demografskega merila v skladu s podrobnimi pravili iz točk 3.4 in 4.2 Sporočila iz leta 2023 (glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2024, Komisija/Poljska (Direktiva o žvižgačih), C‑147/23, EU:C:2024:346, točke od 84 do 86).
99
Zato je treba v skladu s sodno prakso, na katero je opozorjeno v točki 95 te sodbe, in ob neobstoju upoštevnega merila, ki bi ga Komisija navedla za zagotovitev stabilnosti izračuna in ohranitev razumnega odstopanja med faktorji „n“ držav članic, znesek denarnih sankcij določiti ob upoštevanju povprečja BDP Republike Estonije v zadnjih treh letih.
100
Glede na navedeno in glede na polje proste presoje, ki ga ima Sodišče na podlagi člena 260(3) PDEU, ki določa, da Sodišče pri finančnih sankcijah, katerih plačilo naloži, ne sme določiti zneska, ki bi presegal znesek, ki ga je določila Komisija, je treba šteti, da na eni strani učinkovito preprečevanje poznejših ponovitev kršitev, podobnih tisti, ki izhaja iz kršitve člena 26(1) in (3) Direktive 2019/1937 ter posega v polni učinek prava Unije, zahteva, da se naloži plačilo pavšalnega zneska, ki ga je treba določiti na 500.000 EUR, in da se na drugi strani, če bo neizpolnitev obveznosti, ugotovljena v točki 32 te sodbe, na dan razglasitve te sodbe še vedno trajala, Republiki Estoniji naloži, naj Komisiji od tega datuma do takrat, ko bo ta država članica odpravila to neizpolnitev obveznosti, plača dnevno denarno kazen v višini 1500 EUR.
Stroški
101
V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker je Komisija predlagala, naj se Republiki Estoniji naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi razlogi ni uspela, se ji naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Komisije.
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
1.
Republika Estonija s tem, da do izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju Evropske komisije z dne 15. julija 2022, ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo (EU) 2019/1937 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2019 o zaščiti oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije, ter posledično s tem, da Komisije ni obvestila o njih, ni izpolnila obveznosti iz člena 26(1) in (3) te direktive.
2.
Republika Estonija s tem, da na dan, ko je Sodišče presojalo dejansko stanje, še ni sprejela ukrepov, potrebnih za prenos določb Direktive 2019/1937 v svoje nacionalno pravo, in posledično o teh ukrepih ni obvestila Evropske komisije, še vedno ni izpolnila obveznosti.
3.
Republiki Estoniji se naloži, naj Evropski komisiji plača:
–
pavšalni znesek v višini 500.000 EUR;
–
če bi neizpolnitev obveznosti, ki je ugotovljena v točki 1 izreka, na datum razglasitve te sodbe še vedno trajala, dnevno denarno kazen v višini 1500 EUR od tega datuma in dokler ta država članica ne odpravi te neizpolnitve obveznosti.
4.
Republika Estonija nosi svoje stroške in stroške Evropske komisije.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: estonščina.