Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NICHOLASA EMILIOUJA,
predstavljeni 9. oktobra 2025(1)
Zadeva C‑386/24
Centro Petroli Roma Srl
proti
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli,
ob udeležbi
IP Industrial SpA,
Eni SpA
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Consiglio di Stato (državni svet, Italija))
„ Predhodno odločanje – Člen 267, tretji odstavek, PDEU – Obveznosti nacionalnih sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, da vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe – Izjeme od te obveznosti – Odgovornost držav članic za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije – Kršitve, ki jih je mogoče pripisati nacionalnemu sodišču – Disciplinska in civilna odgovornost sodnikov – Neodvisnost sodstva – Direktiva 2006/123/ES – Direktiva 2008/118/ES – Trošarinsko skladišče – Režim odloga plačila trošarine – Pogoji za dovoljenje “
I.      Uvod
1.        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Consiglio di Stato (državni svet, Italija), je dejansko drugi tak predlog v postopku, ki poteka pred tem sodiščem.(2)
2.        Predložitveno sodišče želi z vprašanji v tej zadevi dobiti pojasnila o združljivosti nekaterih določb nacionalnega prava o delovanju trošarinskih skladišč s pravom Unije.
3.        Vendar se z obravnavanim predlogom za sprejetje predhodne odločbe, čeprav le mimogrede, postavlja tudi drugo vprašanje ustavne in sistemske narave. To vprašanje je: pod katerimi pogoji je nacionalna zakonodaja, ki določa pravila o civilni in disciplinski odgovornosti sodnikov za sodniške napake, vključno z nespoštovanjem prava Unije, kot je opustitev predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, združljiva z zahtevo po neodvisnosti sodstva, ki izhaja iz prava Unije?
4.        V teh sklepnih predlogih bom obravnaval obe vprašanji.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Evropske unije
5.        V uvodni izjavi 29 Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu(3) je navedeno:
„Glede na to, da Pogodba zagotavlja posebno pravno podlago za obdavčenje in za instrumente Skupnosti, ki so bili na tem področju že sprejeti, je treba področje obdavčenja izključiti iz področja uporabe te direktive.“
6.        Člen 2(3) Direktive 2006/123 v zvezi s področjem uporabe te direktive določa, da se „[t]a direktiva […] ne uporablja za področje obdavčevanja“.
7.        V uvodnih izjavah 15 in 16 Direktive Sveta 2008/118/ES z dne 16. decembra 2008 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12/EGS(4) – ki je bila medtem razveljavljena(5), vendar se ratione temporis uporablja v postopku v glavni stvari – je navedeno:
„(15)      Da se zagotovi pobiranje davčnega dolga, je treba izvajati preglede v obratih za proizvodnjo in skladiščenje, zato je treba za olajšanje takih pregledov ohraniti sistem skladišč, ki ga odobrijo pristojni organi.
(16)      Določiti je treba tudi zahteve, v skladu s katerimi bi morali ravnati imetniki trošarinskih skladišč […].“
8.        Člen 1 Direktive 2008/118 je določal:
„1.      Ta direktiva določa splošni režim za trošarino, ki neposredno ali posredno zadeva porabo naslednjega blaga (v nadaljnjem besedilu ‚trošarinsko blago‘):
(a)      energenti in električna energija, zajeti v Direktivi 2003/96/ES [z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 405)].
[…]“
9.        V členu 4, točka 11, Direktive 2008/118 je bilo „trošarinsko skladišče“ opredeljeno kot „kraj, kjer imetnik trošarinskega skladišča pri svojem poslovanju trošarinsko blago proizvaja, predeluje, skladišči, prejema ali odpremlja pod režimom odloga plačila trošarine, ob upoštevanju nekaterih pogojev, ki jih določijo pristojni organi države članice, v kateri se nahaja trošarinsko skladišče.“
10.      Člen 16(1) Direktive 2008/118 je določal:
„Za odprtje in delovanje trošarinskega skladišča mora imetnik trošarinskega skladišča pridobiti dovoljenje pristojnih organov države članice, v kateri je trošarinsko skladišče.
To dovoljenje je v skladu s pogoji, ki jih oblasti smejo določiti zaradi preprečitve kakršne koli utaje ali zlorabe.“
B.      Nacionalno pravo
11.      Nacionalno pravo, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, je decreto legislativo 26 ottobre 1995 n. 504 – Testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (zakonska uredba št. 504 z dne 26. oktobra 1995 – enotno besedilo zakonodajnih določb o davkih na proizvodnjo in potrošnjo ter s tem povezanimi kazenskimi in upravnimi sankcijami v nadaljevanju: zakonska uredba), kakor je bila spremenjena.
12.      Člen 23 zakonske uredbe, naslovljen „Trošarinska skladišča za energente“, med drugim določa pogoje, pod katerimi je dovoljen režim trošarinskega skladiščenja, za njegovo delovanje pa imetnikom nalaga pridobitev dovoljenja. Natančneje, odstavka 3 in 4 te določbe določata:
„3.      Upravljanje v režimu trošarinskega skladišča se lahko odobri, če obstajajo dejanske operativne in oskrbovalne potrebe objekta za komercialno skladišče utekočinjenega naftnega plina z zmogljivostjo najmanj 400 kubičnih metrov in za komercialno skladišče drugih energentov z zmogljivostjo najmanj 10.000 kubičnih metrov.
4.      Upravljanje v okviru režima trošarinskega skladiščenja se lahko odobri tudi za komercialna skladišča utekočinjenega naftnega plina z zmogljivostjo manj kot 400 kubičnih metrov in za komercialna skladišča drugih energentov z zmogljivostjo manj kot 10.000 kubičnih metrov, če je poleg pogojev iz točke 3 izpolnjen vsaj eden od naslednjih pogojev:
(a)      skladišče dobavlja proizvode, oproščene plačila trošarine ali po znižani trošarinski stopnji, ali prenaša energente pod režimom odloga plačila trošarine v države Evropske unije oziroma v države zunaj Evropske unije v skupnem znesku, ki je enak najmanj 30 odstotkom skupnih pridobitev v obdobju dveh let;
(b)      skladišče je razširitev trošarinskega skladišča v neposredni bližini, ki pripada isti skupini družb, ali če je lasti drugih, je namenjeno trajnemu delovanju za to skladišče.
13.      V skladu s členom 63 (z naslovom „Obratovalno dovoljenje in letne pristojbine“) zakonske uredbe dovoljenje iz člena 23 te zakonske uredbe izda Ufficio dell’Agenzia delle dogane (carinski organ, Italija; v nadaljevanju: carinski organ).
14.      Po navedbah predložitvenega sodišča je carinski organ 4. decembra 2017 sprejel circolare amministrativa n. 14/D (upravna okrožnica št. 14/D), da bi zagotovil smernice za razlago nekaterih določb zakonske uredbe.
15.      Nazadnje, predložitveno sodišče se v predlogu za sprejetje predhodne odločbe sklicuje tudi na Legge 13 aprile 1988, n. 117 – Risarcimento dei danni cagionati nell’esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati (zakon št. 117 z dne 13. aprila 1988 – povračilo škode, povzročene pri opravljanju sodniške funkcije in civilni odgovornosti sodnikov; v nadaljevanju: zakon št. 117 iz leta 1988), kakor je bil spremenjen.
16.      V skladu s členom 2(3a) tega zakona se „[p]ri ugotavljanju primerov očitne kršitve [nacionalnega] prava in prava [EU] upoštevajo zlasti stopnja jasnosti in natančnosti kršenih pravil ter neopravičljivost in resnost nespoštovanja. V primeru očitne kršitve prava [EU] se upošteva tudi nespoštovanje obveznosti predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe iz člena 267, tretji odstavek, [PDEU] ter nasprotje med aktom ali ukrepom in razlago, ki jo je podalo Sodišče Evropske unije.“
III. Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje
17.      Družba Centro Petroli Roma (tožeča stranka v postopku v glavni stvari; v nadaljevanju: družba CPR) je podjetje, ki se ukvarja s proizvodnjo, predelavo in trženjem naftnih derivatov v sektorju energentov. Od februarja 2016 deluje pod režimom trošarinskega skladišča, določenega z zakonsko uredbo.
18.      Carinski organ je z odločbo št. 13042/2020 začasno preklical dovoljenje, izdano družbi CPR, ker ta ni izpolnjevala količinskih meril iz člena 23(3) zakonske uredbe. Družba CPR je to odločbo izpodbijala pri Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče v Laciju, Italija). To sodišče je tožbo zavrnilo.
19.      Družba CPR je zoper prvostopenjsko sodbo vložila pritožbo pri Consiglio di Stato (državni svet). To sodišče je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo pet vprašanj. Prvi dve vprašanji sta se nanašali na obseg obveznosti predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki jo imajo nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji (prvo vprašanje), in na odnos med to obveznostjo in nacionalnimi sistemi odgovornosti za sodniške napake (drugo vprašanje). Tretje, četrto in peto vprašanje so se nanašala na razlago nekaterih določb prava Unije, za katere se je zdelo, da se uporabljajo za trošarinska skladišča.
20.      Ta vprašanja so bila predmet zadeve C‑597/21, o kateri je Sodišče odločilo s sklepom Centro Petroli Roma I. V tem sklepu je Sodišče (i) v odgovor na prvo vprašanje podalo pojasnila glede obsega obveznosti predložitve, ki jo imajo nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji; (ii) drugo vprašanje razglasilo za očitno nedopustno, ker nima nobene zveze s sporom o glavni stvari; in (iii) navedlo, da na preostala tri vprašanja ni treba odgovoriti, saj so bila postavljena le za primer, če bi Sodišče na prvo vprašanje odgovorilo pritrdilno (česar pa ni storilo).
21.      Consiglio di Stato (državni svet) je v okviru istega nacionalnega postopka na zahtevo družbe CPR Sodišču zdaj predložil drugi predlog za sprejetje predhodne odločbe. Vprašanja, postavljena v tem postopku – ki se ujemajo s tretjim, četrtim in petim vprašanjem v zadevi C‑597/21 – so:
„1.      Ali pravilna razlaga členov od 101 do 106 PDEU ter zakonodajnega okvira iz direktiv [2006/123] in [2008/118] nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna izhaja iz člena 23(3) [zakonske uredbe], ki določa: _3. Upravljanje v režimu trošarinskega skladišča se lahko odobri, če obstajajo dejanske operativne in oskrbovalne potrebe objekta za komercialno skladišče utekočinjenega naftnega plina z zmogljivostjo najmanj 400 kubičnih metrov in za komercialno skladišče drugih energentov z zmogljivostjo najmanj 10.000 kubičnih metrov‘[?]
2.      Ali pravilna razlaga členov od 101 do 106 PDEU ter zakonodajnega okvira iz direktiv [2006/123] in [2008/118] nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna izhaja iz člena 23(4), točki (a) in (b), [zakonske uredbe], ki določa, da se lahko upravljanje v režimu trošarinskega skladišča dovoli zlasti za komercialna skladišča utekočinjenega naftnega plina z zmogljivostjo manj kot 400 kubičnih metrov in za komercialna skladišča drugih energentov z zmogljivostjo manj kot 10.000 kubičnih metrov, če je poleg pogojev iz odstavka 3 izpolnjen vsaj eden od teh pogojev:
,(a)      skladišče dobavlja proizvode, oproščene plačila trošarine ali po znižani trošarinski stopnji, ali prenaša energente pod režimom odloga plačila trošarine v države Evropske unije oziroma v države zunaj Evropske unije […] v skupnem znesku, ki je enak najmanj 30 % skupnih pridobitev v obdobju dveh let;
(b)      skladišče je razširitev trošarinskega skladišča v neposredni bližini, ki pripada isti skupini družb, ali je, v primeru različnega lastništva, namenjeno trajnemu delovanju za to skladišče.‘
3.      Ali pravilna razlaga in uporaba načela sorazmernosti v povezavi s členi od 101 do 106 PDEU in pravnim okvirom iz direktiv [2006/123] in [2008/118] ter zlasti členov 9, 14, točka (5), in 15(2) Direktive [2006/123] nasprotuje regulativnim ukrepom (okrožnicam, uredbam ali drugim), ki jih sprejme nacionalni organ, da bi z dopolnitvijo pojasnil zgoraj navedene pogoje iz člena 23(4), točki (a) in (b), [zakonske uredbe]?“
22.      Pisna stališča so predložile družba CPR, italijanska vlada in Evropska komisija. Te stranke so na obravnavi 10. julija 2025 tudi ustno podale navedbe.
IV.    Moja analiza
23.      Predložitveno sodišče s tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, Sodišče v bistvu sprašuje, ali členi od 101 do 106 PDEU ter določbe Direktive 2006/123 in Direktive 2008/118 nasprotujejo nacionalnim ukrepom, ki določajo merila na podlagi zmogljivosti, operativnih in dobavnih potreb, razmerij izkoriščenosti in/ali funkcionalne povezanosti med skladišči, da bi se dovolilo upravljanje komercialnih skladišč, v katerih se z energenti ravna pod režimom odloga plačila trošarine.
24.      Pred preučitvijo vsebinskih vprašanj, ki se postavljajo s takim vprašanjem (C), je treba preučiti dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe (A) in nato obravnavati vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložitveno sodišče postavilo v predlogu za sprejetje predhodne odločbe (B).
A.      Dopustnost predloga
25.      Po mojem mnenju ni dvoma, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe v obravnavani zadevi na splošno dopusten. Kljub temu menim, da so vprašanja za predhodno odločanje delno nedopustna, in sicer v delu, v katerem se nanašajo na člena 101 in 106 PDEU.
26.      V zvezi s tem se strinjam s Komisijo, da predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni pojasnilo – kot zahteva člen 94(c) Poslovnika Sodišča – razlogov, ki so mu vzbudili dvom o razlagi pravil Pogodbe v zvezi s konkurenco med podjetji ter o razmerju med temi pravili in določbami zakonske uredbe. Upoštevnih elementov analize (npr. upoštevni proizvodni trg in geografski trg, glavni akterji, dejavni na tem trgu, vpliv zadevne zakonodaje na ta trg in tako dalje) prav tako ni bilo mogoče izluščiti na podlagi informacij, ki jih je predložilo predložitveno sodišče in/ali stranke, ki so predložile stališča v tem postopku.
27.      Zato se mi zdi nemogoče preučiti združljivost nacionalne zakonodaje, kakršna je obravnavana, s členi od 101 do 106 PDEU.
28.      Poleg tega imam pri preučitvi dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe priložnost razpravljati o uvodnem vprašanju, ki je nekoliko povezano z vprašanjem dopustnosti in ki ga je predložitveno sodišče v svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe izpostavilo le mimogrede. To je združljivost sistema civilne in disciplinske odgovornosti sodnikov za sodniške napake, vključno z nespoštovanjem prava Unije, kot je opustitev predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, s pravom Unije.
B.      Uvodno vprašanje: nacionalni sistemi civilne in disciplinske odgovornosti sodnikov zaradi nespoštovanja prava Unije
29.      Da bi razumeli, zakaj je predložitveno sodišče to vprašanje postavilo le mimogrede, je morda koristno narediti korak nazaj in na kratko navesti, kaj je (1) in česa ni (2) Sodišče obravnavalo v sklepu Centro Petroli Roma I. Nato bom na kratko predstavil dve smeri sodne prakse, ki se zdita upoštevni v tem kontekstu (3) in (4). Nazadnje bom v zvezi s tem predstavil nekaj osebnih preudarkov (5).
1.      Vprašanje, obravnavano v sklepu Centro Petroli Roma I
30.      Kot sem pojasnil v točki 20 teh sklepnih predlogov, se je v sklepu Centro Petroli Roma I vsebinsko obravnavalo le prvo vprašanje iz te zadeve, ki se je nanašalo na razlago člena 267, tretji odstavek, PDEU.
31.      Predložitveno sodišče je prosilo za pojasnila o sodni praksi, v skladu s katero je nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, oproščeno obveznosti predložitve zadeve Sodišču v primeru, običajno imenovanem acte clair: kadar je razlaga zadevne določbe prava Unije tako očitna, da ne dopušča nobenega razumnega dvoma.(6) V zvezi s tem je Sodišče dosledno navajalo, da mora biti nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, pred ugotovitvijo, da gre za acte clair, prepričano, da je to enako očitno tudi za sodišča drugih držav članic, ki odločajo na zadnji stopnji, in za Sodišče.(7)
32.      Dvomi predložitvenega sodišča so se nanašali zlasti na to, kako mora nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, preveriti, ali je ta pogoj izpolnjen. Če povzamem, gre za vprašanje, ali mora nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, podrobno ugotoviti, da bodo druga sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, in Sodišče enako razlagala upoštevno določbo prava Unije.
33.      Sodišče je v odgovor na te dvome razsodilo, da nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, ni dolžno podrobno ugotavljati, ali bodo sodišča druge države članice, ki odločajo na zadnji stopnji, in Sodišče sprejeli enako razlago.(8) Zadostuje namreč, da je nacionalno sodišče, potem ko je ustrezno preučilo značilnosti prava Unije, posebne težave pri razlagi tega prava in tveganje razhajanj v sodni praksi v Uniji, notranje prepričano, da bodo ta druga sodišča prišla do enakega zaključka.(9)
34.      Sodišče je tako pojasnilo, da je merilo, ki ga morajo uporabiti nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, ko odločajo, ali morajo zadevo predložiti Sodišču v primeru morebitnega acte clair ali ne, „razumno prepričanje“. Ker je določitev pravilne razlage določb prava Unije povsem pravno vprašanje, ni mogoče šteti, da se v zvezi s tem v celoti uporabljajo običajna postopkovna pravila o dokazih in dokaznem bremenu. Povedano drugače, nacionalno sodišče mora odločiti, ali pred njim obstajajo elementi, ki bi lahko podprli alternativno razlago – to je drugačno razlago od tiste, ki se mu zdi na prvi pogled pravilna – zadevne določbe prava Unije, ki je dovolj verjetna, da je ni mogoče v celoti izključiti.(10)
35.      V zvezi s tem je treba tudi spomniti, da mora, kot je Sodišče razsodilo v točki 51 zgoraj navedene sodbe Consorzio, če nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, odloči, da je na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU oproščeno obveznosti predložitve predloga Sodišču, svojo odločitev obrazložiti.
36.      Kot sem poskušal pojasniti v sklepnih predlogih v zadevi KUBERA, se zahtevana raven podrobnosti obrazložitve nujno spreminja glede na posebne okoliščine vsakega posameznega primera. Po mojem mnenju bi običajno moralo zadostovati, da zadevno nacionalno sodišče: (i) izrecno navede izjemo (med tistimi, ki so opredeljene v sodbi CILFIT(11)) in (ii) na kratko pojasni, zakaj se je štelo, da se ta izjema uporablja. Vendar to ne izključuje, da se lahko v nekaterih posebnih primerih podrobnejša obrazložitev izkaže za potrebno ali, nasprotno, da so razlogi za zavrnitev vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe tako očitni, da izrecna obrazložitev v zvezi s tem morda ni potrebna.(12)
2.      Vprašanje, ki ni bilo obravnavano v sklepu Centro Petroli Roma I
37.      Nasprotno pa Sodišče v sklepu Centro Petroli Roma I ni vsebinsko obravnavalo drugega zastavljenega vprašanja, saj je bilo, kot je bilo pojasnjeno, ugotovljeno, da je to vprašanje očitno nedopustno.(13) Zato predložitveno sodišče v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, potem ko se je seznanilo s presojo Sodišča v zvezi s tem, glede tega ne postavlja nobenih vprašanj, vendar dodaja, da je temeljni problem po njegovem mnenju še vedno pereč problem.
38.      Dvomi predložitvenega sodišča se v bistvu nanašajo na združljivost nacionalnega sistema civilne in disciplinske odgovornosti sodnikov za sodniške napake, tudi pri razlagi in uporabi pravil Unije, kot je opustitev obveznosti predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, s pravom Unije. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da negotovosti v zvezi z ustrezno interakcijo med italijansko zakonodajo o odgovornosti sodnikov in pravili Unije o neodvisnosti sodnikov vplivajo na način, na katerega
to sodišče ocenjuje svojo obveznost na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU. Razumem, da to sodišče meni, da bi prestroga ureditev osebne odgovornosti de facto spodbudila sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, da vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe tudi v številnih primerih, v katerih menijo, da sta področje uporabe in pomen upoštevnih določb prava Unije dovolj jasna.
39.      Zdi se, da je obravnavana zadeva eden od takih primerov, saj je predložitveno sodišče predložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe predvsem zato, da bi se izognilo kakršnemu koli tveganju odgovornosti, saj je menilo, da so zadevne določbe Unije za namene spora actes clairs.
40.      Ker je vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, ustavne narave s sistemskimi posledicami, se mi zdi primerno predstaviti nekaj preudarkov v zvezi s tem v upanju, da bodo v pomoč predložitvenemu sodišču in drugim nacionalnim sodiščem, ki bi se lahko znašla v podobnem položaju.
41.      Vendar obravnavani postopek očitno ni primeren forum za presojo, ali je ureditev odgovornosti sodnikov, kot jo je uvedel italijanski zakonodajalec z zakonom št. 117 iz leta 1988, kakor je bil spremenjen, združljiva s pravom Unije.(14)
42.      Zato se bom v razpravi omejil na nekatere splošne preudarke, s posebnim poudarkom na vrstah sodniških napak, ki bi lahko povzročile (kar bom poimenoval) „osebno odgovornost“ sodnikov, ne da bi s tem poseglo v neodvisnost sodnikov. S tem izrazom imam v mislih tako na civilno kot disciplinsko odgovornost. Čeprav sta obe vrsti odgovornosti seveda do neke mere različni, menim, da je z vidika prava Unije mogoče opredeliti več načel, ki se uporabljajo za ti vrsti odgovornosti. Nasprotno pa tukaj ne bom obravnaval kazenske odgovornosti, saj ta vrsta odgovornosti ni zajeta z zadevnimi nacionalnimi določbami, vsekakor pa se zdi, da se s to vrsto odgovornosti postavljajo različna vprašanja.
43.      Za uvod bom najprej razlikoval med dvema področjema odgovornosti za sodniške napake: odgovornost držav članic in osebna odgovornost sodnikov. Ti sta bili predmet dveh smeri sodne prakse, ki sta seveda tesno povezani.
3.      Odgovornost držav članic
44.      V skladu z ustaljeno sodno prakso je načelo odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitve prava Unije, neločljivo povezano s sistemom, vzpostavljenim s Pogodbama Unije. To načelo se uporablja za vse primere, v katerih država članica krši pravo Unije, ne glede na to, kateri organ države članice je s svojim ravnanjem ali opustitvijo povzročil to kršitev.(15)
45.      Prav tako ni sporno, da taka kršitev posameznikom daje pravico do odškodnine, če so izpolnjeni trije pogoji: (i) namen kršenega pravila prava Unije mora biti priznavanje pravic posameznikom; (ii) kršitev tega pravila mora biti dovolj resna; ter (iii) obstajati mora neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno oškodovancem.(16) Ti pogoji so določeni s pravom Unije in zato države članice ne morejo posegati vanje, če bi to lahko privedlo do izključitve odgovornosti v položajih, v katerih bi sicer do nje lahko prišlo.(17)
46.      Sodišče je v vrsti zadev z začetka leta 2000 pojasnilo, da se ta načela uporabljajo tudi za kršitve nacionalnih pravosodnih organov, vključno s tistimi, ki izhajajo iz odločb sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji.(18)
47.      V tem okviru je Sodišče podalo pojasnila tudi v zvezi z drugim zgoraj navedenim pogojem, ki se nanaša na dovolj resno kršitev prava Unije, kar pomeni, da vsaka kršitev pravila Unije ne povzroči nujno odgovornosti države članice. Natančneje, glede neizpolnitev obveznosti, ki jih je mogoče pripisati nacionalnim sodiščem, ki odločajo na zadnji stopnji, je Sodišče navedlo, da tak pogoj pomeni, da „bi se ta odgovornost [države] lahko vzpostavila samo v izjemnem primeru, ko bi […] sodišče […] očitno kršilo pravo, ki se uporabi“.(19)
48.      Sodišče je v zvezi s tem razsodilo, da je treba za ugotovitev, ali je kršitev „dovolj resna“, upoštevati vse dejavnike, ki so značilni za položaj, o katerem odloča nacionalno sodišče. Med temi dejavniki so po mnenju Sodišča: (i) stopnja jasnosti in natančnosti kršenega pravila; (ii) obseg polja proste presoje, ki ga kršeno pravilo pušča nacionalnim organom; (iii) namernost ali nenamernost storjene kršitve ali povzročene škode; (iv) opravičljivost ali neopravičljivost morebitne napačne uporabe prava; (v) okoliščina, da so lahko ravnanja institucije Unije prispevala k sprejetju ali ohranitvi nacionalnih ukrepov ali prakse, ki so v nasprotju s pravom Unije; ter (vi) (po potrebi) neizpolnitev obveznosti zadevnega sodišča, da na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU poda predlog za sprejetje predhodne odločbe.(20)
49.      Sodno prakso razumem tako, da zgolj to, da nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, ni predložilo zadeve na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, samo po sebi ne more povzročiti odgovornosti države. Kot je Sodišče dosledno navajalo, je „sistem neposrednega sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, določen s členom 267 PDEU, povsem neodvisen od vsakršne pobude strank“ in „[stranke ne morejo zavezati nacionalnih sodišč], da vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe […]. Sistem, uveden s členom 267 PDEU, torej ni pravno sredstvo, ki bi bilo na voljo strankam v sporu, ki ga obravnava nacionalno sodišče.“(21)
50.      Drugače povedano, člen 267, tretji odstavek, PDEU ni določba, katere namen je podeliti pravice posameznikom, in kršitev te določbe sama po sebi ne more povzročiti odgovornosti države članice. Poleg tega si je težko predstavljati, kako bi lahko sama zavrnitev predložitve stranki v sporu povzročila škodo, če se upoštevne določbe prava Unije razlagajo pravilno.
51.      Kadar pa nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, napačno razlaga določbo prava Unije, je dejstvo, da je morebiti kršilo obveznost predložitve zadeve Sodišču v zvezi s to določbo, dejavnik, ki ga je treba upoštevati pri presoji teže kršitve.
52.      Nazadnje, morda bi bilo koristno poudariti, da načelo odgovornosti države, ki je neločljivo povezano s sistemom pravnih sredstev, vzpostavljenim s Pogodbama Unije, ne vključuje osebne odgovornosti sodnikov, ampak odgovornost držav članic. Ker je država tista, ki je lahko odgovorna za sodne odločbe, ki so v nasprotju s pravom Unije, in se morebitna odškodnina zadevnim posameznikom izplača iz nacionalnega proračuna, taka ureditev odgovornosti ne pomeni nobenega posebnega tveganja, da bi bila lahko ogrožena neodvisnost nacionalnih sodišč.(22)
4.      Osebna odgovornost sodnikov
53.      Nasprotno pa je vzpostavitev sistemov osebne odgovornosti sodnikov za sodniške napake v pristojnosti držav članic, da uredijo organizacijo pravosodja.(23) Države članice imajo pri vzpostavitvi takega sistema široko polje proste presoje.(24) V Uniji in zunaj nje namreč obstajajo različni sistemi, ki določajo različne stopnje imunitete pred civilno in/ali disciplinsko odgovornostjo za dejanja, storjena pri opravljanju sodnih funkcij.(25)
54.      Sodišče je že imelo priložnost preučiti združljivost nekaterih nacionalnih sistemov osebne odgovornosti sodnikov s pravom Unije v številnih zadevah, ki so mu bile predložene v zadnjih letih.
55.      V zvezi s tem je Sodišče potrdilo, da lahko obstoj sistemov osebne odgovornosti sodnikov za sodniške napake prispeva h krepitvi odgovornosti in učinkovitosti pravosodnega sistema. Vendar je Sodišče opozorilo tudi, da morajo države članice pri izvajanju pristojnosti na tem področju zagotavljati spoštovanje prava Unije. Zlasti je menilo, da je nujno, da je vsak tak sistem zasnovan tako, da se ohrani neodvisnost sodišč, ki odločajo o vprašanjih v zvezi z uporabo ali razlago prava Unije.(26)
56.      V tej fazi mi ni treba poudarjati pomena zahteve po neodvisnosti sodišč, ki razlagajo in uporabljajo pravo Unije v okviru pravnega reda Unije.(27) Ta zahteva izhaja zlasti iz člena 2 PEU, člena 19(1) PEU in člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). Prav tako je implicitno določena v členu 267 PDEU.
57.      Jasno je, da priznavanje načela osebne odgovornosti sodnikov za sodne napake vključuje nekatera tveganja v zvezi z neodvisnostjo in nepristranskostjo sodnikov.(28) Neustrezno zasnovani sistemi odgovornosti lahko pri javnosti ogrozijo – ali vsaj vzbudijo sum, da bi lahko ogrozili – ekvarničnost in integriteto sodnega postopka. Že samo možnost, da se na zahtevo članov vlade ali sodne hierarhije sprožijo disciplinske preiskave ali da bodo neodstavljivi posamezniki vložili tožbo, lahko namreč v nekaterih primerih, čeprav nezavedno, izvaja določen pritisk na tiste, ki jim je zaupana naloga sojenja v civilnem ali upravnem sporu ali v kazenski zadevi.(29) Taki postopki imajo namreč lahko resne posledice za življenje in poklicno pot sodnikov, ki so jim podvrženi.(30) Slabo zasnovani sistemi osebne odgovornosti bi torej lahko povzročili tveganje pristranskosti in/ali odvračali od izvajanja sodnih funkcij.(31)
58.      Zato je sodišče razsodilo, da „čeprav […] jamstvo neodvisnosti ne zahteva, da se sodnikom podeli absolutna imuniteta za akte, sprejete pri opravljanju njihove sodniške funkcije, je njihovo osebno odgovornost za škodo, nastalo pri opravljanju njihove funkcije, vseeno mogoče uveljavljati le v izjemnih primerih, v katerih je bila dokazana njihova resna individualna krivda.“(32) Iz tega sledi, da „odločba, [ki] vsebuje sodno zmoto, ne more sama po sebi zadostovati za uveljavljanje osebne odgovornosti zadevnega sodnika“.(33)
59.      Poleg tega je Sodišče menilo, da so za zagotovitev spoštovanja načela neodvisnosti sodnikov potrebni drugi elementi nacionalnih sistemov osebne odgovornosti sodnikov. Natančneje, Sodišče je razsodilo, da morajo taki sistemi določati „pravil[a], s katerimi so zlasti opredeljena ravnanja, ki pomenijo disciplinske kršitve, in sankcije, ki se konkretno uporabijo, s katerimi je določeno posredovanje neodvisnega organa v skladu s postopkom, v katerem so v celoti zagotovljene pravice iz členov 47 in 48 Listine, zlasti pravica do obrambe, in s katerimi je dana možnost sodnega izpodbijanja odločb disciplinskih organov.“(34)
60.      V tem okviru bom zdaj podal nekaj pripomb, ki bi lahko predložitvenemu sodišču pomagale pri obravnavi ključnega vprašanja, obravnavanega v predlogu za sprejetje predhodne odločbe: kdaj bi lahko sodniška napaka sprožila osebno odgovornost sodnikov za njihove (napačne) odločitve, ne da bi to ogrozilo neodvisnost sodstva.
5.      Nekaj preudarkov o osebni odgovornosti sodnikov in neodvisnosti sodstva
61.      Najprej moram pojasniti, da po mojem mnenju ni mogoče predvideti preizkusa, s katerim bi bilo mogoče začrtati jasno razmejitev med sodniškimi napakami, ki lahko sprožijo osebno odgovornost sodnikov, ne da bi bila ogrožena njihova neodvisnost, in tistimi, ki bi lahko bile, nasprotno, s tega vidika problematične. Menim, da je mogoče navesti le nekaj vodilnih načel, ki bi se lahko uporabljala tako za civilno kot za disciplinsko odgovornost.
62.      Več od teh načel je mogoče izpeljati iz zgoraj obravnavane sodne prakse Sodišča. Pri tem ne mislim le na sodno prakso v zvezi z osebno odgovornostjo sodnikov, temveč tudi na sodno prakso v zvezi z odgovornostjo držav članic. Menim namreč, da je mogoče nekatera načela, določena v sodbah Sodišča v zvezi z odgovornostjo države, glede na njihov podoben predmet po analogiji uporabiti v zvezi z osebno odgovornostjo sodnikov.
63.      Vendar menim, da bi moralo biti osebno odgovornost na splošno sprožiti težje kot odgovornost države članice. Sodišče je namreč navedlo, da čeprav oblike odgovornosti države na splošno ne odpirajo nobenega vprašanja v zvezi z zahtevo po neodvisnosti sodstva, bi lahko bilo drugače za ureditve osebne odgovornosti. Ti sistemi, če so slabo zasnovani, bi lahko ogrozili neodvisnost sodstva. Zato je Sodišče v zvezi z ureditvijo osebne odgovornosti poudarilo, da je tako odgovornost mogoče uveljavljati le v „zelo“ ali „povsem“ izjemnih primerih.(35)
64.      To seveda velja tudi za obveznost nacionalnih sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, da Sodišču predložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 267, tretji odstavek, PDEU. V zvezi s tem se lahko zato le delno strinjam s stališčem generalne pravobranilke T. Ćapete(36), da nevložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe nikoli ne more povzročiti osebne odgovornosti sodnikov, če so ti ustrezno pojasnili razloge za to. Zdaj bom pojasnil, kaj mislim s tem.
65.      Iz člena 267, tretji odstavek, PDEU izhajata dve obveznosti: ena bolj vsebinske narave (za predložitev zadeve Sodišču, kadar je bilo izpostavljeno vprašanje razlage prava Unije in se izjeme iz sodbe CILFIT ne uporabljajo) in ena bolj postopkovne narave (za pojasnitev razlogov za zavrnitev predložitve).(37) Čeprav sta ti obveznosti neločljivo povezani, ostajata ločeni obveznosti.
66.      Ne vidim nobenega prepričljivega razloga za to, da bi lahko odgovornost nastala samo zaradi kršitve ene od teh. To velja a fortiori, ker je jasno, da je prav obveznost predložitve predloga glavna in pomembnejša od obeh obveznosti, saj vpliva tako na zadevni spor kot na enotnost in doslednost pravnega reda EU. Obveznost obrazložitve je akcesorna tej glavni obveznosti in bistvena za zagotavljanje njenega spoštovanja.
67.      Kot je navedlo Sodišče, varstvo neodvisnosti sodišč „ne more biti popolnoma izključeno, da se lahko v nekaterih povsem izjemnih primerih disciplinska odgovornost sodnika uveljavlja zaradi sodnih odločb, ki jih je sprejel. Namen take zahteve po neodvisnosti namreč očitno ni podpreti morebitna huda in povsem neopravičljiva ravnanja sodnikov, kot bi bila na primer namerna in v slabi veri ali zaradi zelo hude in hude malomarnosti storjena kršitev nacionalnih pravnih pravil in pravnih pravil Unije, katerih spoštovanje morajo zagotavljati, ali pa zdrs v samovoljo ali odrekanje pravnega varstva, medtem ko morajo […] odločati o sporih, ki jim jih predložijo pravni subjekti.“(38)
68.      Zdi se, da so ti preudarki načeloma upoštevni za vsako obveznost, ki izhaja iz pravil Unije. Zato ni mogoče izključiti, da bi lahko nepredložitev zadeve Sodišču zaradi očitno napačne razlage in uporabe člena 267, tretji odstavek, PDEU(39) legitimno povzročila osebno odgovornost sodnikov, odgovornih za tako kršitev.(40)
69.      Vendar se mi zdi na tej točki nujno razlikovati med civilno in disciplinsko odgovornostjo. V primeru civilne odgovornosti menim, da bi kršitev obveznosti predložitve morala povzročiti tako odgovornost le, če je bila določba Unije, v zvezi s katero bi moralo nacionalno sodišče zadevo predložiti Sodišču, napačno razložena, s čimer je tožniku nastala škoda ali izguba. Kot je pojasnjeno v točki 50 zgoraj, ob pravilni uporabi upoštevnih določb EU za stranke v sporu ne more biti ne izgube ne škode.
70.      Nasprotno pa v primeru disciplinske odgovornosti ne vidim nobenega razloga za izključitev možnosti, da bi neizpolnitev obveznosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe v izjemnih okoliščinah lahko upravičila disciplinske ukrepe ne glede na škodo, povzročeno strankam v sporu. Tako je lahko zlasti, kadar zavrnitev predloga za sprejetje predhodne odločbe ni redek ali celo osamljen primer, ampak je del vzorca napačnega ravnanja. V tem primeru škodljive posledice, ki izhajajo iz kršitve, vplivajo na učinkovitost mehanizma sodelovanja, uvedenega s členom 267 PDEU.
71.      V vsakem primeru še enkrat ponavljam, da je obe obliki odgovornosti mogoče uveljavljati le v zelo izjemnih primerih.
72.      Na primer, dejstvo, da je Sodišče morda ugotovilo tako neizpolnitev v okviru postopka, začetega na podlagi člena 258 ali člena 259 PDEU(41), v zvezi s tem ni odločilno. Vsaka kršitev prava Unije – ne glede na njeno očitnost in resnost – je namreč lahko predmet postopka za ugotavljanje kršitev.(42)
73.      Enako mutatis mutandis velja za položaje, v katerih nacionalno sodišče Sodišče zaprosi, naj preuči, ali je treba člen 267, tretji odstavek, PDEU v danih okoliščinah razlagati tako, da je nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, dolžno predložiti predlog Sodišču.(43) Sodišče naj bi, razen če je posebej pozvano, naj se izreče o resnosti kršitve za namene odgovornosti (države ali sodnikov), odgovorilo tako, da zgolj pojasni obseg obveznosti predložitve, ob upoštevanju pravnih in dejanskih okoliščin, s katerimi ga je seznanilo predložitveno sodišče.
74.      Dalje, taka odgovornost ne more izhajati iz dejstva, da je Sodišče v poznejši sodni praksi sprejelo drugačno razlago zadevnega pravila EU v primerjavi z razlago nacionalnega sodišča, ki je to pravilo štelo za acte clair (ali acte éclairé). Menim, da bi bilo treba elemente ex post facto v tem kontekstu uporabiti zelo previdno. Tako kot v vseh drugih pravnih sistemih se sodna praksa EU nenehno razvija, saj sodišča Evropske unije (Sodišče Evropske unije in nacionalna sodišča) izdajajo nove odločbe, s katerimi obstoječa pravila uporabljajo za nove okoliščine. Ta razvoj je verjetno še pomembnejši v Evropski uniji, ki je že od samega začetka zasnovana kot dinamična politična skupnost.
75.      Menim, da so lahko štirje parametri ključni za ugotovitev sodniške napake, ki bi lahko zaradi svoje zelo izjemne narave potencialno privedla do osebne odgovornosti, ne da bi to posegalo v neodvisnost sodstva. Z vidika razumnega in preudarnega sodišča mora biti sodniška napaka – v obravnavani zadevi opustitev predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe – (i) očitna (jasna in nedvoumna, o njej ni mogoče razpravljati); (ii) posledična (z znatnim vplivom bodisi na izid postopka v glavni stvari bodisi na učinkovitost mehanizma sodelovanja); (iii) neopravičljiva (brez obstoja kakršnih koli dejavnikov, ki bi lahko razumno povzročili napako); in (iv) posledica namerne odločitve sodnikov, da ne bodo upoštevali prava, ali njihove hude malomarnosti.
76.      Zdi se mi, da so te ugotovitve na splošno v skladu z mednarodnimi standardi in sodno prakso Corte costituzionale (ustavno sodišče).(44)
77.      Menim, da bi lahko nacionalni sistem osebne odgovornosti sodnikov zaradi nespoštovanja prava Unije, vključno z opustitvijo vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, ki bi se lahko sprožil zaradi manjših kršitev, ogrozil ekvarničnost in integriteto sodnega odločanja ter s tem ogrozil neodvisnost sodnikov.
78.      Poleg tega bi tak sistem lahko ogrozil učinkovitost sistema pravosodnega sodelovanja in dialoga med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, vzpostavljenega s členom 267 PDEU.(45) V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pravila nacionalnega prava nacionalnemu sodišču ne smejo preprečiti, da bi izvajalo svojo pristojnost za vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe ali po potrebi izpolnilo to obveznost. Kombinacija teh elementov (polje proste presoje in obveznost, odvisno od okoliščin) je, kot je razsodilo Sodišče, „neločljiv del“ tega sistema sodelovanja in dialoga.(46)
79.      Menim, da podobni premisleki veljajo za pravila nacionalnega prava, ki nacionalnim sodiščem, ki odločajo na zadnji stopnji, de facto odvzemajo polje proste presoje, ki jim je priznano s členom 267 PDEU pri presoji, ali je bilo vprašanje razlage prava Unije pred njimi pravilno „postavljeno“. Za odgovor na vprašanje, ali se v danem primeru uporablja katera od izjem iz sodbe CILFIT, mora zadevno sodišče opraviti podrobno presojo.(47) Pri ugotavljanju, ali je nastala obveznost iz člena 267, tretji odstavek, PDEU, je treba upoštevati več elementov, kar pa mora načeloma storiti nacionalno sodišče, ki deluje neodvisno in z vso potrebno skrbnostjo.(48)
80.      Nacionalno pravo ne sme omejevati polja proste presoje nacionalnega sodišča na podlagi člena 267 PDEU, tako da bi se nekateri položaji, v katerih ne obstaja obveznost predložitve, v praksi obravnavali kot položaji, v katerih je treba vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe.(49) V takih okoliščinah bi bili vloženi številni predlogi za sprejetje predhodne odločbe, čeprav za to ne bi bilo dejanske potrebe. To bi po nepotrebnem zavleklo rešitev zadevnih sporov in povečalo delovno obremenitev Sodišča, kar bi lahko vplivalo na učinkovito in pravočasno obravnavo drugih zadev, o katerih odloča. Prav tako bi to omogočalo zlorabe postopka s strani brezvestnih strank v postopku.
81.      Glede na navedeno menim, da so nacionalni sistemi civilne in disciplinske odgovornosti sodnikov za sodniške napake, vključno z nespoštovanjem zahteve po neodvisnosti sodnikov, ki izhaja iz prava Unije, kot je opustitev vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, združljivi s pravom Unije, če so omejeni na zelo izjemne položaje. To so položaji, v katerih je sodniška napaka očitna, posledična in neopravičljiva ter je posledica namerne odločitve sodnika, da ne upošteva prava, ali njegove hude malomarnosti.
C.      Vprašanja za predhodno odločanje
82.      Predložitveno sodišče s svojimi tremi vprašanji Sodišče prosi za razlago treh sklopov pravil Unije in Sodišče sprašuje, ali je nacionalna ureditev, kot je zakonska uredba, združljiva s (i) členi od 101 do 106 PDEU; (ii) določbami Direktive 2006/123; in (iii) določbami Direktive 2008/118.
83.      V točkah od 25 do 27 teh sklepnih predlogov sem pojasnil, da so vprašanja za predhodno odločanje nedopustna, kar zadeva člene od 101 do 106 PDEU. V nadaljevanju bom obravnaval razlago drugih dveh sklopov določb.
1.      Direktiva 2006/123
84.      Direktiva 2006/123, pogosto imenovana „Direktiva o storitvah“, „uvaja splošne določbe, ki ponudnikom storitev olajšujejo uveljavljanje svobode ustanavljanja in prostega pretoka storitev“ (člen 1(1)), z odpravo ovir za razvoj trga storitev v Evropski uniji, da bi se okrepil notranji trg in hkrati spodbujal uravnotežen in trajnosten gospodarski in socialni napredek (uvodni izjavi 1 in 5).
85.      Člen 2 Direktive 2006/123, ki se nanaša na „področje uporabe“ te direktive, določa, da se ta „uporablja za storitve, ki jih opravljajo ponudniki s sedežem v državi članici“ (odstavek 1). Nato našteva določene dejavnosti, za katere se Direktiva izjemoma ne uporablja (odstavek 2), in nazadnje določa, da se Direktiva „ne uporablja za področje obdavčevanja“ (odstavek 3).(50)
86.      V uvodni izjavi 29 Direktive 2006/123 je pojasnjen razlog za obstoj te izključitve: „Glede na to, da Pogodba zagotavlja posebno pravno podlago za obdavčenje in za instrumente Skupnosti, ki so bili na tem področju že sprejeti, je treba področje obdavčenja izključiti iz področja uporabe te direktive.“
87.      Sodišče je v sodbi Airbnb Ireland in Airbnb Payments UK ob upoštevanju teh elementov razsodilo, da je treba izraz „področje obdavčitve“ razlagati široko, tako da zajema „ne le vsa področja obdavčitve, temveč tudi vse vidike tega področja“.(51)
88.      Glede na navedeno je treba šteti, da se nacionalne določbe, ki jih izpodbija družba CPR, nanašajo na „področje obdavčevanja“ v smislu člena 2(3) Direktive 2006/123. V njih so določeni pogoji, pod katerimi se nekaterim gospodarskim subjektom (imetnikom trošarinskih skladišč) dodeli davčna ugodnost. Ta ugodnost je v skladu s členom 4, točka 1, Direktive 2008/118 dovoljenje, da „proizvaja, predeluje, skladišči, prejema in odpremlja trošarinsko blago pod režimom odloga plačila trošarine v trošarinskem skladišču“.(52)
89.      Zakonska uredba je namreč ukrep za izvajanje Direktive 2008/118, to je zakonodajnega akta, sprejetega na podlagi člena 93 ES (zdaj člen 113 PDEU), ki omogoča sprejetje „[določb] za uskladitev zakonodaje glede prometnih davkov, trošarin in drugih oblik posrednega obdavčenja“. Nasprotno pa je bila Direktiva 2006/123 sprejeta na podlagi členov 47(2) in 55 ES (zdaj člena 53(2) in 62 PDEU), ki sta pravni podlagi v zvezi s prostim pretokom storitev.
90.      Ker se Direktiva 2006/123 v obravnavani zadevi ne uporablja, je torej ni mogoče razlagati tako, da nasprotuje določbam, kakršne so te iz zakonske uredbe.
2.      Direktiva 2008/118
91.      Člen 16(1) Direktive 2008/118 določa, da mora „[z]a odprtje in delovanje trošarinskega skladišča […] imetnik trošarinskega skladišča pridobiti dovoljenje pristojnih organov države članice, v kateri je trošarinsko skladišče“. V tej določbi je dodano tudi, da je „[t]o dovoljenje […] v skladu s pogoji, ki jih oblasti smejo določiti zaradi preprečitve kakršne koli utaje ali zlorabe“.(53)
92.      V uvodni izjavi 15 Direktive 2008/118 je pojasnjeno, da je treba „[d]a se zagotovi pobiranje davčnega dolga, […] izvajati preglede v obratih za proizvodnjo in skladiščenje, zato je treba za olajšanje takih pregledov ohraniti sistem skladišč, ki ga odobrijo pristojni organi.“ V uvodni izjavi 16 te direktive je dodano, da je treba „[d]oločiti […] tudi zahteve, v skladu s katerimi bi morali ravnati imetniki trošarinskih skladišč […]“.(54)
93.      Iz teh določb torej jasno izhaja, da je sistem dovoljenj instrument za preprečevanje utaj, zlorab in goljufij. Cilj takega sistema je namreč „zagotovitev, da je […] imetnik trošarinskega skladišča dovolj zanesljiv za [namene postopka odloga plačila trošarine]“.(55) Kot je Sodišče že večkrat navedlo, je „v okviru področja uporabe Direktive 2008/118 preprečevanje utaj in zlorab na splošno skupen cilj prava Unije in prava držav članic […], kot je potrjeno z uvodnima izjavama 15 in 16 ter členom 16 te direktive“.(56)
94.      Dejansko je to edini cilj zadevnega sistema.(57) Zato države članice s sistemom dovoljenj, ki ga določa ta direktiva, ne morejo uresničevati drugih ciljev, ki niso povezani s preprečevanjem davčnih utaj in zlorab.
95.      Ker pa je namen pogojev, ki jih nacionalno pravo določa za izdajo dovoljenja, spodbujanje tega cilja, imajo države članice v zvezi s tem široko polje proste presoje. Direktiva 2008/118 namreč ne vsebuje nobenega pravila ali vodilnega načela na tem področju. Kot je navedeno v Priporočilu Komisije 2000/789/ES z dne 29. novembra 2000 o smernicah za izdajo dovoljenj imetnikom trošarinskih skladišč v skladu z Direktivo Sveta 92/12/EGS v zvezi s trošarinskimi proizvodi,(58) so države članice v ta namen uporabile različna merila.
96.      Italijanska vlada je na obravnavi pojasnila, da goljufije glede na njihove izkušnje pogosteje izvajajo novoustanovljene majhne družbe – ki so pogosto ustanovljene s „slamnatimi možmi“ – ki hitro prenehajo, ko javni organi odkrijejo nezakonito ravnanje. Zato italijanska zakonodaja temelji predvsem na merilih, ki zagotavljajo minimalno zmogljivost ali upoštevno gospodarsko dejavnost skladišča ali njegovo povezavo z obstoječimi skladišči z dokazanimi izkušnjami z dejanskimi dejavnostmi. Ta vlada je dodala, da bi „širjenje“ majhnih skladišč javnim organom otežilo in podražilo nadzor nad njihovimi dejavnostmi.
97.      Glede na to v Direktivi 2008/118 ne vidim ničesar, kar bi načeloma lahko nasprotovalo nacionalni ureditvi, ki zahtevano dovoljenje pogojuje z izpolnjevanjem merila na podlagi zmogljivosti, operativnih in dobavnih potreb, razmerij izkoriščenosti in/ali funkcionalne povezanosti med skladišči. Če je dejanski okvir, ki ga je navedla italijanska vlada, potrjen – kar mora preveriti predložitveno sodišče – v spisu ni nobenih informacij, ki bi kazale na to, da so italijanski organi z izbiro zgoraj navedenih meril prekoračili polje proste presoje, ki jim je priznano s členom 16(1) Direktive 2008/118.
98.      Kot sem pojasnil, so imele države članice v zvezi s tem široko diskrecijsko pravico. V uvodni izjavi 15 Direktive 2008/118 je bilo pojasnjeno, da je olajšanje pregledov eden od ciljev, ki se uresničujejo s sistemom dovoljenj. Poleg tega so bile v Priporočilu 2000/789 države članice pozvane, naj „uporabijo stroga merila za izdajo dovoljenj“.(59)
99.      Vendar se ne sme pozabiti, da je bil končni cilj Direktive 2008/118 zagotoviti pravilno delovanje notranjega trga s harmonizacijo pogojev za obračunavanje trošarine za blago.(60) Jasno je torej, da bi morali biti upoštevni nacionalni ukrepi – kot je pravilno navedeno v členu 2(1) Priporočila 2000/789 – namenjeni vzpostavljanju ravnovesja med olajševanjem trgovine in omogočanjem učinkovitega nadzora.
100. Potreba po uravnoteženem pristopu v zvezi s tem izhaja tudi iz načela sorazmernosti. V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo namreč države članice pri prenosu ali izvajanju prava Unije spoštovati splošna načela Unije, med katerimi je seveda tudi sorazmernost. Tako morajo države članice uporabiti ukrepe, ki ob tem, da omogočajo učinkovito doseganje cilja, ki mu sledi nacionalno pravo, ne presegajo tistega, kar je potrebno, ter čim manj ogrožajo druge cilje in načela, ki jih določa zadevna zakonodaja Unije. Če je tako mogoče izbirati med več primernimi ukrepi, je treba uporabiti tistega, ki je najmanj obremenjujoč, povzročene nevšečnosti pa ne smejo biti nesorazmerne glede na zastavljene cilje.(61)
101. Natančneje, presoja sorazmernosti zajema preizkus treh kumulativnih meril, in sicer, ali so sprejeti ukrepi (i) „primerni“, (ii) „potrebni“ in (iii) „sorazmerni stricto sensu“.(62)
102. V obravnavani zadevi ob upoštevanju tehnične narave predmeta presoja sorazmernosti izpodbijanih določb nikakor ni enostavna. Zato je to nalogo najbolje prepustiti presoji predložitvenega sodišča. Vendar bom, da bi temu sodišču zagotovil nekaj koristnih napotkov, zdaj navedel nekaj preudarkov o tem, kako bi bilo treba opraviti to presojo glede na posebnosti spornih določb.
103. Prvič, predložitveno sodišče bi moralo preveriti primernost ukrepa.  To pomeni, ali lahko prispeva k uresničitvi zastavljenega cilja ter izraža resnično prizadevanje za dosledno in sistematično doseganje tega cilja.
104. V obravnavani zadevi to lahko pomeni, da mora predložitveno sodišče preveriti, prvič, ali so bila uporabljena merila dejansko zasnovana za uresničevanje cilja boja proti davčnim utajam in zlorabam (s preprečevanjem položajev, v katerih tipično pride do goljufije, in z olajševanjem naknadnega nadzora). V tem okviru bi moralo predložitveno sodišče po mojem mnenju zagotoviti, da se merila, ki so oblikovana nejasno in/ali puščajo carinskemu organu široko diskrecijsko pravico (kot je merilo o „dejanskih operativnih in dobavnih potrebah objekta“), pravilno razlagajo in uporabljajo.
105. To pomeni, da se elementi, ki jih je ta organ upošteval pri preverjanju, ali so ti pogoji izpolnjeni, nanašajo le na zanesljivost imetnika trošarinskega skladišča, in ne na preudarke drugačne narave, kot so preudarki tržne ali gospodarske narave. Na primer, organi izdaje dovoljenja ne bi mogli pogojevati s svojo oceno, ali obstaja tržno povpraševanje po dodatnih skladiščih ali pa je območje, izbrano za postavitev, dovolj „pokrito“ z drugimi skladišči.
106. Primernost ukrepa pomeni tudi, da lahko merila, določena v zakonski uredbi (glede vrst parametrov, zneskov, za katere so ti parametri določeni, in tako dalje), koristno prispevajo k cilju, ki se mu sledi, v tem primeru preprečevanju davčnih utaj in zlorab. Povedano drugače, ali ta merila zadostujejo za opredelitev situacij, ki pogosteje vodijo do goljufij in zlorab, ob upoštevanju sredstev, ki jih lahko država razumno uporabi za ex ante in ex post nadzore?
107. Drugič, v zvezi z zahtevo, da mora biti ukrep „potreben“, bi moralo predložitveno sodišče preveriti, (i) ali obstajajo enako učinkoviti manj omejevalni ukrepi in (ii) ali ta ukrep ne presega tega, kar je potrebno za dosego zadevnega cilja.
108. V praksi to v bistvu pomeni, da je treba preučiti, ali bi italijanski organi lahko sprejeli druge, manj stroge pogoje,(63) ki bi dosegli ustrezno raven varstva pred davčnimi utajami in davčnimi utajami.
109. Tretjič, sorazmernost stricto sensu zajema presojo nevšečnosti, ki jih povzroči določen ukrep, in vprašanja, ali so te nevšečnosti sorazmerne z zastavljenimi cilji. To pomeni zlasti, da se je treba osredotočiti na vprašanje, ali zadevni ukrep vzpostavlja pravično ravnotežje med zadevnimi interesi, in sicer interesom, ki mu država sledi z zadevnim ukrepom (preprečevanje davčnih utaj in zlorab), in interesi prizadetih oseb (podjetij, ki imajo težave ali celo ne morejo dokazati svoje zanesljivosti).
110. Glede na argumente, ki jih je podala družba CPR, se mi zdi, da bo v obravnavani zadevi bistveno preveriti, ali italijanski zakonodajalec ni postavil previsoke meje, tako da so lahko do zadevne davčne ugodnosti dejansko upravičene le (ali predvsem) velike skupine. Mala podjetja in neodvisni izvajalci bi morali biti prav tako sposobni dokazati svojo zanesljivost, ne da bi morali izvesti pretirane, nepotrebne ali nerazumno dolge in drage upravne postopke.
111. V tem okviru je seveda pomembno preveriti ne le, ali so merila iz zakonske uredbe ustrezna „na papirju“, ampak tudi, ali jih carinski organi uporabljajo na pravičen in nediskriminatoren način. Vsako različno obravnavanje različnih gospodarskih subjektov – tako v samem zakonu kot pri njegovi vsakodnevni uporabi – bi moralo biti razumno in povezano z objektivno razliko glede stopnje tveganja v posameznem primeru za učinkovito pobiranje trošarin.
112. V zvezi s tem dodajam, da dejstvo, da upravni organi (v tem primeru carinska agencija) sprejemajo nezavezujoče akte (kot je „circolare amministrativa“(64)), katerih namen je usmerjati svoje osebje „na terenu“ v zvezi s pravilno razlago upoštevne nacionalne zakonodaje, samo po sebi ni problematično. Vendar je treba v zvezi s tem podati dve pojasnili. Prvič, tudi če ti akti niso zavezujoči, je bistveno, da so skladni s pravom Unije. V nasprotnem primeru bi lahko bili zavajajoči za organe, pristojne za izdajo dovoljenja, kar bi lahko privedlo do morebitne kršitve upoštevnih pravil Unije. Na drugi strani, če taki akti materialno vplivajo na način uporabe pogojev, določenih v nacionalni zakonodaji, se lahko zaradi pravne varnosti izkaže za potrebno, da se zadevnim podjetjem omogoči dostop do teh aktov.
113. Glede na zgoraj navedeno menim, da člen 16 Direktive 2008/118 ne nasprotuje nacionalnim ukrepom, ki določajo merila, ki temeljijo na potrebah za zmogljivost, delovanje in oskrbo, razmerjih izkoriščenosti in/ali funkcionalne povezanosti med skladišči, da bi se dovolilo upravljanje komercialnih skladišč, v katerih se z energenti ravna pod režimom odloga plačila trošarine, ob upoštevanju načela sorazmernosti, katerega spoštovanje mora preveriti predložitveno sodišče.
V.      Predlog
114. Glede na navedene ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložil Consiglio di Stato (državni svet, Italija), odgovori:
1.      Direktiva 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu
–        ne nasprotuje nacionalnim ukrepom, ki določajo merila na podlagi zmogljivosti, operativnih in dobavnih potreb, razmerij izkoriščenosti in/ali funkcionalne povezanosti med skladišči, da bi se dovolilo upravljanje komercialnih skladišč, v katerih se z energenti ravna pod režimom odloga plačila trošarine.
2.      Člen 16 Direktive Sveta 2008/118/ES z dne 16. decembra 2008 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12/EGS
–        ne nasprotuje nacionalnim ukrepom, ki določajo merila na podlagi zmogljivosti, operativnih in dobavnih potreb, razmerij izkoriščenosti in/ali funkcionalne povezanosti med skladišči, da bi se dovolilo upravljanje komercialnih skladišč, v katerih se z energenti ravna pod režimom odloga plačila trošarine, ob upoštevanju načela sorazmernosti.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Glej sklep z dne 15. decembra 2022, Centro Petroli Roma (C‑597/21, v nadaljevanju: sklep Centro Petroli Roma I, EU:C:2022:1010).
3      UL 2006, L 376, str. 36.
4      UL 2009, L 9, str. 12.
5      Razveljavljena z Direktivo Sveta (EU) 2020/262 z dne 19. decembra 2019 o določitvi splošnega režima za trošarino (UL 2020, L 58, str. 4), kakor je bila spremenjena.
6      Glej zlasti sodbi z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi (283/81, v nadaljevanju: sodba CILFIT, EU:C:1982:335, točka 21), in z dne 6. oktobra 2021, Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi (C‑561/19, v nadaljevanju: sodba Consorzio, EU:C:2021:799, točka 33).
7      Glej zlasti sodbo v zadevi Consorzio, točka 40 in navedena sodna praksa. V tem kontekstu bi bilo morda koristno poudariti, da tako merilo velja tudi za položaj, imenovan acte éclairé. V istem smislu sklepni predlogi generalne pravobranilke T. Ćapeta v zadevi Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, točka 33).
8      Sklep Centro Petroli Roma I, točke od 36 do 58.
9      Glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v združenih zadevah X in van Dijk (C‑72/14 in C‑197/14, EU:C:2015:319, točka 67), v skladu s katerimi „morajo biti sodniki, ko odločajo o zadnjem pravnem sredstvu, v sebi prepričani, da se bodo drugi sodniki z njimi strinjali“. Poudarek v izvirniku.
10      Glej zlasti točki 47 in 48 sodbe Consorzio. Glej tudi točke od 150 do 157 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca M. Bobka v isti zadevi (EU:C:2021:291) in moje sklepne predloge v zadevi KUBERA (C‑144/23, v nadaljevanju: moji sklepni predlogi v zadevi KUBERA, EU:C:2024:522, točka 106).
11      Glej zlasti sodbo CILFIT, točka 21 (v nadaljevanju: izjeme CILFIT).
12      Glej točke od 122 do 133 mojih sklepnih predlogov v zadevi KUBERA.
13      To vprašanje je oblikovano tako: „Ali je mogoče – za zaščito ustavnih in evropskih vrednot neodvisnosti sodstva in razumnega trajanja postopkov –
člen 267 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da se za nacionalno vrhovno sodišče, ki je obravnavalo in zavrnilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na razlago prava Unije, po samem zakonu ali na podlagi diskrecijske pravice stranke, ki je vložila tožbo, uporabijo civilni in disciplinski postopki.“
14      Morda bi bilo koristno ponovno poudariti, da Consiglio di Stato (državni svet) v zvezi s tem ni postavil nobenega vprašanja.
15      Glej na primer sodbo z dne 28. junija 2022, Komisija/Španija (Kršitev prava Unije s strani zakonodajalca) (C‑278/20, EU:C:2022:503, točki 29 in 30 ter navedena sodna praksa).
16      Glej med drugim sodbo z dne 29. julija 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, točka 35 in navedena sodna praksa).
17      Glej na primer sodbo z dne 28. junija 2022, Komisija/Španija (Kršitev prava Unije s strani zakonodajalca) (C‑278/20, EU:C:2022:503, točka 32
in navedena sodna praksa).
18      Glej zlasti sodbe z dne 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, v nadaljevanju: sodba Köbler, EU:C:2003:513, točke od 33 do 36); z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, v nadaljevanju: sodba Traghetti, EU:C:2006:391, točke od 30 do 32), in, nazadnje, z dne 28. julija 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, točka 20).
19      Glej na primer sodbo z dne 28. julija 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, točka 24 in navedena sodna praksa). Moj poudarek.
20      Glej sodbo z dne 29. julija 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, točka 42 in navedena sodna praksa).
21      Glej sodbo Consorzio, točki 53 in 54 (izpuščeni sklici na sodno prakso).
22      Glej zlasti sodbo z dne 19. decembra 2024, Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:1043, točka 35 in navedena sodna praksa). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja v zadevi Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, točka 46) in sklepne predloge generalne pravobranilke T. Ćapete v zadevi Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:612, točka 75).
23      Glej zlasti sodbo z dne 18. maja 2021, Asociația „Forumul Judecătorilor din România“ in drugi (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 in C‑397/19, v nadaljevanju: sodba AFJR, EU:C:2021:393, točka 229).
24      V zvezi s tem glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevah Asociația „Forumul Judecătorilor din România“ in drugi (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 in C‑355/19, EU:C:2020:746, točka 265).
25      Glej med drugim Svet Evrope, Beneško komisijo, Primerjalni pregled zakonodaje o disciplinski odgovornosti sodnikov in predsednikov ustavnih sodišč v 46 državah članicah Sveta Evrope, 9. december 2024,
in Mikuli, P.
(ur.), Accounability of Judicial Power –
Theoretical and Comparative Perspectives, Routledge, 2025, poglavji 5 in 6.
26      Glej med drugim sodbo v zadevi AFJR, točki 229 in 230.
27      Zadostuje spomniti na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero je ta zahteva, ki je neločljivo povezana z nalogo sojenja, del bistvene vsebine pravice do učinkovitega sodnega varstva in temeljne pravice do poštenega sojenja, ki ima temeljni pomen kot garant varstva vseh pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije, in ohranitve skupnih vrednot držav članic, ki so navedene v členu 2 PEU, zlasti vrednote pravne države. Glej zlasti sodbo z dne 25. februarja 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku in Adoreikė (C‑146/23 in C‑374/23, EU:C:2025:109, točka 48 in navedena sodna praksa).
28      Glej sodbo v zadevi AFJR, točka 232. Glej tudi Corte costituzionale (ustavno sodišče, Italija), sodbo z dne 3. februarja 1987, št. 26, točka 4: „Posebnost sodnih funkcij in narava s tem povezanih ukrepov kažeta na pogoje in omejitve odgovornosti sodstva […] za zaščito njegove neodvisnosti in funkcionalne avtonomije.“
29      Glej v tem smislu sodbo z dne 22. februarja 2022, RS (Učinek sodb ustavnega sodišča) (C‑430/21, EU:C:2022:99, točka 90 in navedena sodna praksa).
30      Glej sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Poljska (Disciplinska ureditev za sodnike) (C‑791/19, EU:C:2021:596, točka 83), s sklicevanjem na upoštevno sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice.
31      Glej med drugim sodbo v zadevi AFJR, točka 236. Kot je Vrhovno sodišče Združenih držav Amerike navedlo v zadevi Pierson proti Rayu (386 U.S. 547 (1967)), „je dolžnost sodnika, da odloča o vseh zadevah v njegovi pristojnosti, ki so mu predložene, vključno s kontroverznimi zadevami, ki v strankah vzbujajo najintenzivnejša čustva. Njegove napake se lahko popravijo s pritožbo, vendar se ne bi smel bati, da ga bodo nezadovoljne stranke v postopku preganjale s sodnimi postopki […]. Naložitev takega bremena sodnikom ne bi prispevala k načelnemu in neustrašnemu [odločanju], temveč k ustrahovanju.“ V državah Združenih narodov imuniteta, priznana sodnikom za dejanja, storjena pri opravljanju njihove sodniške funkcije, sega zelo daleč. Glej zlasti zadevo Vrhovnega sodišča Združenih držav Amerike, Bradley proti Fisherju (80 U.S.
335 (1871)).
32      Glej sodbo v zadevi AFJR, točka 234. Moj poudarek.
33      Prav tam. Glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2021, Euro Box Promotion in drugi (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 in C‑840/19, EU:C:2021:1034, točka 239 in navedena sodna praksa).
34      Glej na primer sodbi z dne 5. junija 2023, Komisija/Poljska (Neodvisnost in zasebno življenje sodnikov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, točka 95), in z dne 30. aprila 2025, Inspektorat kam Visshia sadeben savet (C‑313/23, C‑316/23 in C‑332/23, EU:C:2025:303, točka 86). Glej tudi, splošneje, sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Poljska (Disciplinska ureditev za sodnike) (C‑791/19, EU:C:2021:596, točka 45 in naslednje).
35      Glej sodbi z dne 15. julija 2021, Komisija/Poljska (Disciplinska ureditev za sodnike) (C‑791/19, EU:C:2021:596, točke 137, 139 in 141), in z dne 5. junija 2023, Komisija/Poljska (Neodvisnost in zasebno življenje sodnikov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, točki 126 in 127).
36      Sklepni predlogi generalne pravobranilke T. Ćapete v zadevi Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, točka 50).
37      Ta obveznost izhaja iz „člena 267 PDEU v povezavi s členom 47, drugi odstavek, Listine“: glej sodbo Consorzio,
točka 51, in sodbo z dne 15. oktobra 2024, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, točke od 61 do 65).
38      Glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2021, Euro Box Promotion in drugi (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 in C‑840/19, EU:C:2021:1034, točka 238 in navedena sodna praksa). Moj poudarek.
39      Glej po analogiji sodbo Traghetti, točka 35.
40      Podobne ugotovitve se mutatis mutandis uporabljajo za primere, ko nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, kadar zavrne vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe ne poda obrazložitve, čeprav je stranka postavila vprašanje prava Unije in to sodišče izrecno pozvala, naj vloži ta predlog. Vendar menim, da se neobrazložitev ne more šteti za dovolj očitno ali resno, če je bila odločba nacionalnega sodišča izdana pred razglasitvijo sodbe Consorzio. Dejansko je bilo to prvič, da je Sodišče izrecno odločilo o tej akcesorni obveznosti.
41      Glej sodbi z dne 4. oktobra 2018, Komisija/Francija (Davčni odtegljaj) (C‑416/17, EU:C:2018:811), in z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba vrhovnega sodišča) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
42      Glej v tem smislu sodbi z dne 27. novembra 1990, Komisija/Italija (C‑209/88, EU:C:1990:423, točke od 12 do 14), in z dne 30. januarja 2003, Komisija/Danska (C‑226/01, EU:C:2003:60, točka 32).
43      Glej sodbo z dne 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito in drugi (C‑160/14, EU:C:2015:565).
44      V zvezi z mednarodnimi standardi glej na primer Združeni narodi, Temeljna načela o neodvisnosti in samostojnosti sodstva, sprejeta 6. septembra 1985 (načelo 16); Svet Evrope, Evropska listina o statutu za sodnike, sprejeta med 8.
in 10. julijem 1998 (točke od 5.1 do 5.3); in Svet Evrope, Priporočilo Odbora ministrov državam članicam o sodnikih: neodvisnost, učinkovitost in odgovornost, sprejeto 17. novembra 2010 (točke od 66 do 71). Glede sodne prakse Corte costituzionale (ustavno sodišče) glej zlasti sodbi z dne 11. januarja 1989, št. 18, točka 10, in z dne 6. julija 2022, št. 205, točka 8.
45      Glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Poljska (Disciplinska ureditev za sodnike) (C‑791/19, EU:C:2021:596, točka 226).
46      Prav tam, točka 225.
47      Glej moje sklepne predloge v zadevi KUBERA, točki 113 in 114.
48      Glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2015, X in van Dijk (C‑72/14 in C‑197/14, EU:C:2015:564, točka 59), in sodbo Consorzio, točka 50.
49      Glej po analogiji tudi sodbo Consorzio, točka 53.
50      Moj poudarek.
51      Sodba z dne 22. decembra 2022 (C‑83/21, EU:C:2022:1018, točke od 25 do 28).
52      Moj poudarek.
53      Moj poudarek.
54      Moj poudarek.
55      Glej sodbo z dne 18. decembra 2007, Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:817, točka 38).
56      Glej med drugim sodbo z dne 14. septembra 2023, Vinal (C‑820/21, EU:C:2023:667, točka 31 in navedena sodna praksa).
57      Glej sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:457, točka 46).
58      UL 2000, L 314, str. 29. Glej uvodno izjavo 5 tega priporočila.
59      Člen 2(1) Priporočila. Moj poudarek.
60      Glej zlasti uvodno izjavo 8 in člen 1(1) Direktive 2008/118.
61      Glej med drugim sodbo z dne 13. januarja 2022, MONO (C‑326/20, EU:C:2022:7, točki 34 in 35).
62      Glej podrobneje in s sklicevanjem na upoštevno sodno prakso moje sklepne predloge v zadevah Cilevičs in drugi (C‑391/20, EU:C:2022:166, točka 77) in Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, točke od 91 do 133).
63      To je očitno element, ki ga morajo podjetja, ki izpodbijajo nacionalni ukrep, ustrezno zatrjevati in dokazati.
64      Glej točko 14 zgoraj.