62023CJ0537_RES
Predmet C-537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
protiv
Agora SARL
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska))
Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. veljače 2025.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Članak 25. stavak 1. – Sporazum o prenošenju nadležnosti – Ocjena valjanosti sporazuma – Nepreciznost i neuravnoteženost – Mjerodavno pravo – Pojam ‚ništavost u pogledu materijalne valjanosti’”
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba br. 1215/2012 – Prorogacija nadležnosti – Sporazum o prenošenju nadležnosti – Ocjena valjanosti sporazuma – Prigovori koji se temelje na nepreciznosti i neuravnoteženosti – Kriteriji za ocjenu – Samostalni kriteriji koji proizlaze iz članka 25. Uredbe – Dopuštenost – Kriteriji koji se odnose na razloge ‚ništavosti u pogledu materijalne valjanosti’ – Nedopuštenost”
(Uredba Europskog parlamenta i Vijeća br. 1215/2012, čl. 25. st. 1.)
(t. 32.-54., t. 1. izreke)
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba br. 1215/2012 – Prorogacija nadležnosti – Sporazum o prenošenju nadležnosti kojim se dodjeljuje više prava jednoj stranci nego drugoj – Valjanost – Pretpostavke
(Uredba Europskog parlamenta i Vijeća br. 1215/2012, čl. 25. st. 1. i 4.)
(t. 56.-68., t. 2. izreke)
Kratak prikaz
Nakon što mu je Cour de cassation (Francuska) podnio zahtjev za prethodnu odluku, Sud tumači članak 25. stavke 1. i 4. Uredbe br. 1215/2012 (
1
) i pojašnjava kriterije na temelju kojih treba ocijeniti valjanost sporazuma o prenošenju nadležnosti, u slučaju prigovora koji se temelje na nepreciznosti ili neuravnoteženosti tog sporazuma, kao i uvjeta valjanosti takvog sporazuma, na temelju kojeg jedna od njegovih stranaka može pokrenuti postupak samo pred sudom koji je njime određen, dok druga stranka može pokrenuti postupak pred bilo kojim drugim nadležnim sudom.
Agora SARL, društvo osnovano u skladu s francuskim pravom, sklopilo je, za izvođenje radova koje su naručile fizičke osobe, ugovor o isporuci fasadnih obloga s društvom Società Italiana Lastre SpA (SIL), osnovanim u skladu s talijanskim pravom. Taj je ugovor sadržavao sporazum o prenošenju nadležnosti (u daljnjem tekstu: predmetni sporazum o prenošenju nadležnosti), koji je predviđao nadležnost suda u Brescii (Italija) za sve sporove koji proizlaze iz ugovora ili su s njim povezani. Međutim, društvo SIL je zadržalo mogućnost da protiv kupca pokrene postupak „pred drugim nadležnim sudom u Italiji ili inozemstvu”.
Nakon što su utvrdili nepravilnosti u izvršenju predmetnih radova, investitori su tužili društva Agora i SIL radi odgovornosti i naknade štete pred Okružnim sudom u Rennesu (Francuska). Društvo Agora je uputilo društvu SIL zahtjev za aktivaciju jamstva koje se na temelju predmetnog sporazuma o prenošenju nadležnosti usprotivilo tom zahtjevu za aktivaciju jamstva ističući prigovor međunarodne nenadležnosti francuskog suda. Budući da je taj prigovor odbijen prvostupanjskom odlukom, koja je potvrđena u žalbenom postupku, društvo SIL podnijelo je kasacijsku žalbu Kasacijskom sudu (Francuska), sudu koji je uputio zahtjev.
Budući da je imao dvojbe u pogledu dvaju pitanja povezanih s valjanošću sporazuma o prenošenju nadležnosti, potonji je odlučio uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku. Njegovo se prvo pitanje odnosi na to treba li, u okviru ocjene valjanosti sporazuma o prenošenju nadležnosti, prigovore koji se temelje na navodnoj nepreciznosti ili neuravnoteženosti tog sporazuma ispitati s obzirom na kriterije koji se odnose na razloge „ništavosti u pogledu materijalne valjanosti” tog sporazuma, definirane pravom država članica u skladu s člankom 25. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a, ili s obzirom na samostalne kriterije koji proizlaze iz tog članka. U drugom slučaju on se pita je li sporazum o prenošenju nadležnosti u ovom slučaju valjan s obzirom na navedeni članak.
Ocjena Suda
Što se tiče prvog pitanja, koje se odnosi na kriterije s obzirom na koje treba ispitati prigovore koji se temelje na navodnoj nepreciznosti ili neuravnoteženosti sporazuma o prenošenju nadležnosti, Sud najprije podsjeća na to da se u Uredbi Bruxelles I.a ne definira pojam „ništavost u pogledu materijalne valjanosti” niti se upućuje na pravo država članica kako bi se definirao taj pojam. Stoga taj pojam treba autonomno i ujednačeno tumačiti, u skladu s njegovim uobičajenim smislom u svakodnevnom jeziku, uzimajući u obzir kontekst u kojem se koristi i ciljeve koje se želi postići propisom kojih je on dio.
U tom pogledu ističe da, kao prvo, u skladu s njegovim uobičajenim značenjem u svakodnevnom jeziku, izraz „materijalno” upotrebljava se u presudama i postupovnim aktima kako bi se najavilo da, nakon što ispita pitanja nadležnosti, oblika i dopuštenosti, sud razmatra pitanja koja se odnose na sam predmet postupka, odnosno činjenična ili pravna pitanja o kojima sud mora odlučiti na zahtjev stranaka. Prema tome, s obzirom na to da se člankom 25. stavkom 1. prvom rečenicom Uredbe Bruxelles I.a predviđa da sudovi čije su se stranke sporazumjele da će odlučivati imaju nadležnost „osim ako” je sporazum o prenošenju nadležnosti „ništav u pogledu njegove materijalne valjanosti” u skladu s pravom države članice čiji su sudovi određeni, tom se odredbom samo pojašnjava koje se nacionalno pravo primjenjuje kad je riječ o tome je li, unatoč činjenici da su ispunjeni svi uvjeti za valjanost predviđeni tim člankom, takav sporazum ništav zbog drugih razloga obuhvaćenih tim nacionalnim pravom.
Kao drugo, kad je riječ o kontekstu propisa, osim upućivanja na pojam „ništavost u pogledu materijalne valjanosti”, člankom 25. stavkom 1. prvom i trećom rečenicom Uredbe Bruxelles I.a predviđaju se materijalni i formalni uvjeti valjanosti sporazuma o prenošenju nadležnosti. Taj se pojam stoga odnosi na opće razloge ništavosti ugovora, odnosno osobito na nedostatke privole, kao što su zabluda, prijevara ili prisila, i nesposobnost sklapanja ugovora, što su uzroci koji, za razliku od uvjeta valjanosti svojstvenih sporazumima o prenošenju nadležnosti, nisu uređeni tom uredbom, nego pravom države članice čiji su sudovi određeni.
Kao treće, to je tumačenje u skladu s ciljevima koji se nastoje postići Uredbom Bruxelles I.a, osobito s ciljem pravne sigurnosti koji zahtijeva da nacionalni sud pred kojim se vodi postupak može lako donijeti odluku o svojoj nadležnosti, bez potrebe za razmatranjem merituma predmeta.
Kao četvrto, navedeno tumačenje u skladu je s nastankom članka 25. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a.
Nadalje, u ovom slučaju, što se tiče ocjene dovoljne preciznosti sporazuma o prenošenju nadležnosti, Sud ističe da, u skladu s člankom 25. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a, valjanost takvog sporazuma zahtijeva dovoljno precizno određivanje objektivnih elemenata o kojima su se stranke dogovorile o određivanju suda ili sudova kojima namjeravaju podvrgnuti svoje sporove koji su nastali ili će nastati. Osim toga, nametanje zahtjeva preciznosti nužno pridonosi ostvarenju ciljeva predvidljivosti, transparentnosti i pravne sigurnosti navedenih u toj uredbi. Taj zahtjev preciznosti stoga treba ispitati s obzirom na samostalne kriterije koji proizlaze iz te odredbe, kako je tumači Sud.
Naposljetku, kad je riječ o ocjeni navodne neuravnoteženosti sporazuma o prenošenju nadležnosti, u skladu s člankom 25. stavkom 4. Uredbe Bruxelles I.a, takav sporazum nema učinak osobito ako ne ispunjava uvjete valjanosti navedene u člancima 15., 19. ili 23. te uredbe. U skladu s potonjim člancima, proizlazi da je i dalje valjan sporazum o prenošenju nadležnosti koji najranjivijoj stranci ugovora o osiguranju, potrošačkog ugovora ili ugovora o radu omogućuje da pokrene postupak pred sudovima različitima od onih koji su načelno nadležni na temelju odredbi odjeljaka 3. do 5. poglavlja II. navedene uredbe. Suprotno tomu, na temelju tog članka 25. stavka 4., takav je sporazum ništav ako predviđa odstupanje od nadležnosti u korist osiguravatelja, suugovaratelja potrošača ili poslodavca. Stoga ocjenu navodne neuravnoteženosti sporazuma o prenošenju nadležnosti treba ispitati s obzirom na samostalne kriterije koji proizlaze iz spomenutog članka 25., kako ga tumači Sud.
Sud iz toga zaključuje da, u okviru ocjene valjanosti sporazuma o prenošenju nadležnosti, prigovore koji se temelje na navodnoj nepreciznosti ili neuravnoteženosti tog sporazuma treba ispitati ne s obzirom na kriterije koji se odnose na razloge „ništavosti u pogledu materijalne valjanosti” tog sporazuma, definirane pravom država članica, nego s obzirom na samostalne kriterije koji proizlaze iz članka 25. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a.
Što se tiče drugog pitanja, koje se odnosi na valjanost sporazuma o prenošenju nadležnosti na temelju kojeg jedna od njegovih stranaka može pokrenuti postupak samo pred sudom koji je njime određen, dok druga stranka osim pred tim sudom može pokrenuti postupak pred bilo kojim drugim nadležnim sudom, Sud pojašnjava, kao prvo, da se članak 25. stavak 1. prva rečenica Uredbe Bruxelles I.a ne može tumačiti na način da stranke nužno moraju odrediti sudove jedne te iste države članice. Naime, nametanje takvog ograničenja bilo bi protivno autonomiji volje stranaka.
Osim toga, nadležni sudovi na temelju odredbi poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a potvrđuju činjenicu da stranke u određenim situacijama mogu pokrenuti postupak pred sudovima više država članica, među kojima je i sud tuženikova domicila, ali i mjesta izvršenja ugovorne obveze, mjesta u kojem se dogodio štetni događaj ili domicila drugog tuženika.
Kao drugo, sudovi država članica ili država stranaka Konvencije o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
2
), koji su određeni u ovom slučaju, jesu, određeni sud i, s druge strane, drugi sudovi nadležni na temelju odredbi poglavlja II. odjeljaka 1. i 2. Uredbe Bruxelles I.a kao i glave II. odjeljaka 1. i 2. te konvencije. Sporazum o prenošenju nadležnosti u kojem su ti sudovi dovoljno precizno određeni ispunjava zahtjev preciznosti koji proizlazi iz članka 25. stavka 1. te uredbe kao i ciljeve predvidljivosti, transparentnosti i pravne sigurnosti navedene u uvodnim izjavama 15. i 16. navedene uredbe. Naime, zapravo je riječ o upućivanju na opća pravila o nadležnosti predviđena istom uredbom i navedenom konvencijom.
S obzirom na navedeno, ako bi se sporazum o prenošenju nadležnosti, u dijelu u kojem se odnosi na „drugi sud nadležan […] u inozemstvu”, trebao tumačiti na način da se njime određuje i jedan ili više sudova jedne ili više država koje nisu članice Unije ni stranke Luganske konvencije II, on bi u tom slučaju bio protivan Uredbi Bruxelles I.a jer bi se njime povrijedili ti ciljevi.
Kao treće, što se tiče valjanosti sporazuma o prenošenju nadležnosti kojim se jednoj stranci dodjeljuje više prava nego drugoj, neuravnoteženost takvog sporazuma ne može dovesti u pitanje njegovu valjanost na temelju zahtjeva navedenih u članku 25. Uredbe Bruxelles I.a, osim u slučajevima koji su izričito zabranjeni tom uredbom. Naime, taj se članak temelji na načelu autonomije volje stranaka, kojem zakonodavac Unije daje prednost. Osim toga, članci 15., 19. i 23. navedene uredbe, na koje upućuje taj članak 25. stavak 4., izričito dopuštaju sklapanje neuravnoteženih sporazuma o prenošenju nadležnosti u korist najranjivije stranke ugovora o osiguranju, potrošačkog ugovora ili ugovora o radu. Stoga neuravnoteženost takvog ugovora ne čini ga nezakonitim ako su stranke na njega slobodno pristale.
Sud iz toga zaključuje da je u tim okolnostima sporazum o prenošenju nadležnosti kao što je onaj u ovom slučaju valjan jer, kao prvo, određuje sudove jedne ili više država koje su ili članice Unije ili stranke Luganske konvencije II, kao drugo, utvrđuje objektivne elemente koji su dovoljno precizni kako bi sudu pred kojim se vodi postupak omogućili da utvrdi je li nadležan i, kao treće, nije u suprotnosti s odredbama članaka 15., 19. ili 23. Uredbe Bruxelles I.a i ne odstupa od isključive nadležnosti na temelju njezina članka 24.
(
1
)	Uredba (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1. i ispravci SL 2016., L 202, str. 57. i SL 2014., L 160, str. 40., u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I.a)
(
2
)	Konvencija o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisana 30. listopada 2007. (u daljnjem tekstu: Luganska konvencija II), čije je sklapanje u ime Europske zajednice odobreno Odlukom Vijeća 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008. (SL 2009., L 147, str. 1.)