62020CC0617
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 20. januára 2022 (
1
)
Vec C‑617/20
T. N.
a
N. N.
proti
E. G.
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Hanzový vyšší krajinský súd v Brémach, Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (EÚ) č. 650/2012 – Prijatie alebo odmietnutie dedičstva, odkazu alebo povinného dedičského podielu – Vyhlásenie o odmietnutí dedičstva, ktoré bolo urobené pred súdom členského štátu, v ktorom má osoba, ktorá urobila toto vyhlásenie, obvyklý pobyt – Platnosť
I. Úvod
1.
Normotvorca Únie si prijatím nariadenia (EÚ) č. 650/2012 (
2
) určil za cieľ odstrániť prekážky voľného pohybu osôb, ktoré narážajú na problémy pri uplatňovaní svojich práv v kontexte dedenia, ktoré má cezhraničné dôsledky. Na dosiahnutie tohto cieľa sa normotvorca Únie okrem iného rozhodol v zásade poskytnúť dedičom a odkazovníkom možnosť urobiť vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva, odkazu alebo povinného dedičského podielu alebo o obmedzení svojej zodpovednosti za dlhy patriace do dedičstva (
3
) vo forme ustanovenej právnym poriadkom členského štátu, v ktorom majú obvyklý pobyt. Neupravil však, ako sa tieto vyhlásenia majú predložiť súdom, ktoré majú všeobecnú právomoc rozhodovať v určitej dedičskej veci a nachádzajú sa v inom členskom štáte. V jednom z odôvodnení tohto nariadenia dokonca poukazuje na to, že osoby, ktoré urobili také vyhlásenia, musia samy informovať tieto súdy o existencii takýchto vyhlásení.
2.
V tejto súvislosti vznikajú pochybnosti o platnosti vyhlásení o prijatí alebo odmietnutí dedičstva, ktoré boli urobené na súdoch členského štátu, v ktorom má osoba, ktorá urobila vyhlásenie, obvyklý pobyt, a neboli v stanovenej lehote, v zodpovedajúcej forme alebo v príslušnom jazyku predložené súdom, ktoré majú všeobecnú právomoc rozhodovať v určitej dedičskej veci. Rozsudok Súdneho dvora v prejednávanej veci prispeje k rozptýleniu týchto pochybností.
3.
Za rozhodujúcu otázku, ktorej zodpovedanie umožní rozptýliť tieto pochybnosti, treba podľa môjho názoru považovať určenie znakov, ktoré sú charakteristické pre formu vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva. Inak povedané, ide o vymedzenie rozsahu pôsobnosti rozhodného práva pre dedenie a pre formu, a to na základe nariadenia č. 650/2012. Ako ukážem vo svojich návrhoch, zodpovedanie tejto otázky umožní rozptýliť výkladové pochybnosti vnútroštátneho súdu.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
4.
V odôvodneniach 7, 32 a 33 nariadenia č. 650/2012 sa uvádza:
„(7)
Je potrebné uľahčiť riadne fungovanie vnútorného trhu odstránením prekážok voľného pohybu osôb, ktoré v súčasnosti narážajú na problémy pri uplatňovaní svojich práv v kontexte dedenia, ktoré má cezhraničné dôsledky. V európskom priestore spravodlivosti musia mať občania možnosť usporiadať svoje dedičstvo vopred. Musia byť efektívne zaručené práva dedičov a odkazovníkov, ďalších osôb s blízkym vzťahom k zosnulému, ako aj veriteľov poručiteľa.
…
(32)
V snahe zjednodušiť život dedičov a odkazovníkov, ktorí majú obvyklý pobyt v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom sa koná alebo bude konať v dedičskej veci, by toto nariadenie malo umožniť každej osobe, ktorá je oprávnená podľa rozhodného práva pre dedenie, vydať vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva, odkazu alebo povinného dedičského podielu alebo o obmedzení svojej zodpovednosti za dlhy patriace do dedičstva, a to vo forme ustanovenej právnym poriadkom členského štátu, v ktorom má obvyklý pobyt, pred súdmi tohto členského štátu. To by nemalo brániť tomu, aby sa takéto vyhlásenia vydávali pred inými orgánmi v tomto členskom štáte, ktoré sú príslušné na prijímanie takýchto vyhlásení podľa vnútroštátneho právneho poriadku. Osoby, ktoré sa rozhodli pre možnosť vydať vyhlásenia v členskom štáte svojho obvyklého pobytu, by mali informovať súd alebo orgán, ktorý koná alebo bude konať v dedičskej veci, o existencii takýchto vyhlásení v lehote stanovenej v rozhodnom práve pre dedenie.
(33)
Osobe, ktorá chce obmedziť svoju zodpovednosť za dlhy v rámci dedičstva, by sa nemalo umožniť urobiť tak jednoduchým vyhlásením na tento účel pred súdmi alebo inými príslušnými orgánmi členského štátu, v ktorom má obvyklý pobyt, ak rozhodné právo pre dedičstvo od nej vyžaduje, aby iniciovala osobitné súdne konanie pred príslušným súdom, napríklad konanie o súpise majetku. Vyhlásenie, ktoré za týchto okolností vykoná osoba v členskom štáte svojho obvyklého pobytu formou ustanovenou v právnom poriadku tohto členského štátu, by preto nemalo byť oficiálne platné na účely tohto nariadenia. Písomnosti, ktoré sú návrhom na začatie súdneho konania, by sa taktiež nemali považovať za vyhlásenia na účely tohto nariadenia.“
5.
Článok 13 („Prijatie alebo odmietnutie dedičstva, odkazu alebo povinného dedičského podielu“) nariadenia č. 650/2012 znie:
„Právomoc prijímať vyhlásenie o prijatí alebo odmietnutí dedičstva, odkazu alebo povinného dedičského podielu alebo vyhlásenie, ktorého cieľom je obmedziť zodpovednosť dotknutej osoby v súvislosti s dlhmi patriacimi do dedičstva, majú okrem súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci podľa tohto nariadenia, aj súdy členského štátu obvyklého pobytu ktorejkoľvek osoby, ktorá podľa rozhodného práva pre dedenie môže urobiť pred súdom vyhlásenie, pokiaľ sa podľa právneho poriadku tohto členského štátu môžu urobiť pred súdom.“
6.
Článok 23 („Rozsah pôsobnosti rozhodného práva“) nariadenia č. 650/2012 okrem iného stanovuje:
„1.   Právnym poriadkom určeným podľa článku 21 alebo článku 22 sa spravuje celé dedičstvo.
2.   Uvedené právo upravuje najmä:
…
e)
prechod majetku, práv a záväzkov tvoriacich časť dedičstva na dedičov, prípadne odkazovníkov, vrátane podmienok a účinkov prijatia alebo odmietnutia dedičstva či odkazu;
…“
7.
Článok 28 („Formálna platnosť vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva“) nariadenia č. 650/2012 znie:
„Vyhlásenie o prijatí alebo odmietnutí dedičstva, odkazu alebo povinného dedičského podielu alebo vyhlásenie, ktorého cieľom je obmedziť zodpovednosť osoby, ktorá urobila vyhlásenie, je z formálneho hľadiska platné, ak spĺňa náležitosti:
a)
podľa práva uplatniteľného na dedenie podľa článku 21 alebo článku 22 alebo
b)
podľa právneho poriadku štátu, v ktorom má osoba, ktorá urobila vyhlásenie, obvyklý pobyt.“
B.
Nemecké právo
8.
V ustanoveniach Bürgerliches Gesetzbuch (Občiansky zákonník, ďalej len „BGB“) sa uvádza:
„§ 1942 Dedenie a odmietnutie dedičstva
(1) Dedičstvo prechádza na povolaného dediča bez toho, aby bolo dotknuté právo odmietnuť ho (dedenie).
…
§ 1943 Prijatie a odmietnutie dedičstva
Dedič už nemôže odmietnuť dedičstvo, ak ho prijal alebo ak uplynula lehota stanovená na odmietnutie dedičstva; po uplynutí tejto lehoty sa dedičstvo považuje za prijaté.
§ 1944 Lehota na odmietnutie dedičstva
(1) Dedičstvo možno odmietnuť len do šiestich týždňov.
(2) Lehota začína plynúť okamihom, v ktorom sa dedič dozvie o dedení a dôvode, pre ktorý je povolaný dediť. …
(3) Lehota je šesť mesiacov, ak mal zosnulý posledné bydlisko výlučne v zahraničí alebo ak sa dedič v čase začatia plynutia lehoty zdržiava v zahraničí.
§ 1945 Forma odmietnutia
(1) Dedičstvo sa odmieta vyhlásením voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci; vyhlásenie treba urobiť do zápisnice pred súdom, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, alebo formou úradne overenej listiny.“
9.
§ 184 Gerichtsverfassungsgesetz (zákon o organizácii súdnictva) v znení z 9. mája 1975 (
4
) stanovuje:
„Súdne konanie sa vedie v nemeckom jazyku. …“
III. Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
10.
Zosnulý W. N. zomrel 21. mája 2018 v Brémach (Nemecko). Navrhovateľka v konaní vo veci samej E. G. (ďalej len „navrhovateľka E. G.“) je vdovou po zosnulom, účastníci konania vo veci samej T. N. a N. N. (ďalej len „účastníci konania T. N. a N. N.“ alebo „účastníci konania“) sú potomkami brata zosnulého, ktorý zomrel skôr.
11.
Navrhovateľka E. G. požiadala formou notárskej zápisnice z 21. januára 2019 o vydanie osvedčenia o dedičstve, podľa ktorého po zosnulom dedí navrhovateľka E. G. v podiele 3/4 a účastníci konania T. N. a N. N. v rovnakom podiele 1/8.
12.
Amtsgericht Bremen (Okresný súd Brémy, Nemecko) ako súd, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, listom z 19. júna 2019 informoval účastníkov konania T. N. a N. N. o podaní žiadosti o vydanie osvedčenia o dedičstve a vyzval ich, aby predložili určité listiny.
13.
Dňa 13. septembra 2019 účastníci konania T. N. a N. N. urobili na Rechtbank Den Haag (Okresný súd Haag, Holandsko) vyhlásenie o odmietnutí dedičstva po zosnulom, ktoré bolo 30. septembra 2019 zapísané do dedičského registra vedeného na tomto súde.
14.
Po tom, čo navrhovateľka E. G. predložila listiny, Amtsgericht Bremen (Okresný súd Brémy) listom z 22. novembra 2019 zaslal účastníkom konania T. N. a N. N. žiadosť o vydanie osvedčenia o dedičstve a vyzval ich, aby sa k nej vyjadrili.
15.
Účastníci konania T. N. a N. N. listom z 13. decembra 2019 – ktorý bol sformulovaný v holandskom jazyku – predložili Amtsgericht Bremen (Okresný súd Brémy) kópie listín, ktoré vystavil Rechtbank Den Haag (Okresný súd Haag) v súvislosti s ich vyhláseniami o odmietnutí dedičstva.
16.
Amtsgericht Bremen (Okresný súd Brémy) listom z 3. januára 2020 oznámil účastníkom konania T. N. a N. N., že ich listy a listiny nemožno spracovať, lebo nie sú preložené do nemeckého jazyka.
17.
Následne účastník konania N. N. listom z 15. januára 2020 v nemeckom jazyku oznámil Amtsgericht Bremen (Okresný súd Brémy), že dedičstvo bolo odmietnuté a že vyhlásenie o jeho odmietnutí je v súlade s európskym právom zaregistrované na súde v holandskom jazyku, a preto ho netreba preložiť. Amtsgericht Bremen (Okresný súd Brémy) naopak poukázal na chýbajúci preklad listín a na lehoty, v ktorých možno dedičstvo odmietnuť.
18.
Amtsgericht Bremen (Okresný súd Brémy) uznesením z 27. februára 2020 podľa § 352e ods. 1 Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (zákon o konaní v rodinných veciach a o nesporovom konaní) zo 17. decembra 2008 (
5
) určil skutočnosti potrebné na vydanie osvedčenia o dedičstve. Rozhodol, že po zosnulom dedia aj účastníci konania T. N. a N. N.
19.
Účastníci konania napadli toto uznesenie listom z 19. marca 2020. V tejto súvislosti požiadali o predĺženie lehoty na účely predloženia ďalších dôkazov. Dňa 30. júla 2020 potom predložili farebné kópie listín, ktoré vyhotovil Rechtbank Den Haag (Okresný súd Haag), ako aj ich preklady do nemčiny. Následne 17. augusta 2020 predložili originálne listiny.
20.
Amtsgericht Bremen (Okresný súd Brémy) uznesením z 2. septembra 2020 postúpil vec na Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Hanzový vyšší krajinský súd v Brémach, Nemecko), ktorý je vnútroštátnym súdom, ktorý podal prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, aby o nej rozhodol. Amtsgericht Bremen (Okresný súd Brémy) to odôvodnil tým, že účastníci konania T. N. a N. N. sa stali (spolu)dedičmi zosnulého, lebo zmeškali lehotu na odmietnutie dedičstva. Na to, aby bolo dedičstvo účinne odmietnuté, nepostačuje samotný odkaz na odmietnutie dedičstva urobené na holandskom súde ani zaslanie kópií listín. Toto vyhlásenie je účinné až vtedy, keď sa súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, doručia originálne listiny. Tieto listiny mu však boli predložené až po uplynutí šesťmesačnej lehoty na odmietnutie dedičstva.
21.
Vnútroštátny súd poukazuje na to, že je sporné, či je vyhlásenie o odmietnutí dedičstva účinné, ak bolo urobené pred súdom iného členského štátu, než je členský štát, v ktorom má sídlo súd, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci. Podľa jedného názoru už urobenie vyhlásenia o odmietnutí dedičstva pred súdom, v obvode ktorého má osoba, ktorá urobila vyhlásenie, obvyklý pobyt, vedie k účinnosti odmietnutia voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, t. j. k takzvanej substitúcii. Podľa opačného názoru sa vyžaduje, aby sa vyhlásenie z formálneho hľadiska správne zaslalo súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, alebo aby bol tento súd v každom prípade informovaný. Tento opačný názor možno založiť na odôvodnení 32 nariadenia, z ktorého možno vyvodiť, že tvorca nariadenia vychádzal z toho, že vyhlásenie o odmietnutí dedičstva urobené pred súdom, v obvode ktorého má osoba, ktorá urobila vyhlásenie, obvyklý pobyt, má mať právne účinky až vtedy, keď súd, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, bude informovaný o existencii tohto vyhlásenia. V prospech tohto záveru svedčí najmä okolnosť, že článok 13 nariadenia č. 650/2012 – na rozdiel od nemeckej právnej úpravy – nestanovuje povinnosť súdu, v obvode ktorého má osoba, ktorá urobila vyhlásenie, obvyklý pobyt, informovať súd, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, o existencii vyhlásenia o odmietnutí dedičstva.
22.
Vnútroštátny súd poukazuje na to, že ak sa uplatní prevládajúci názor, ktorý je založený na substitúcii vyhlásenia o odmietnutí dedičstva, vyhlásenie o odmietnutí dedičstva by nadobudlo účinnosť už 13. septembra 2019, keď bolo urobené voči Rechtbank Den Haag (Okresný súd Haag). Zákonná lehota stanovená v § 1944 ods. 3 BGB by bola dodržaná a účastníci konania by sa nestali dedičmi. Ak sa naopak na základe odôvodnenia 32 nariadenia č. 650/2012 nevychádza z úplnej substitúcie, účinnosť odmietnutia by navyše mohla závisieť od toho, či sa súd, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, dozvedel o existencii vyhlásenia. V takom prípade je však otázne, aké formálne požiadavky musia byť splnené, aby sa odmietnutie dedičstva považovalo za účinné, najmä či postačuje samotné informovanie súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, prípadne predloženie obyčajných kópií listín, resp. informovanie v jazyku súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, alebo či je potrebné predložiť originálne listiny spolu s ich úradným prekladom do jazyka súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci.
23.
Za týchto okolností Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Hanzový vyšší krajinský súd v Brémach) rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článkov 13 a 28 nariadenia č. 650/2012:
„1.
Nahrádza vyhlásenie dediča o odmietnutí dedičstva, ktoré dedič urobí pred súdom členského štátu príslušným podľa miesta jeho obvyklého pobytu v súlade s formálnymi požiadavkami platnými v tomto štáte, vyhlásenie o odmietnutí dedičstva, ktoré sa má urobiť pred súdom iného členského štátu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, takým spôsobom, že sa považuje za účinne uskutočnené v čase urobenia [prvého uvedeného] vyhlásenia (substitúcia)?
2.
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku:
Je okrem formálne platného vyhlásenia voči súdu, ktorý má právomoc podľa miesta obvyklého pobytu osoby odmietajúcej dedičstvo, na nadobudnutie účinnosti jej vyhlásenia o odmietnutí dedičstva potrebné, aby táto osoba informovala súd, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, o existencii tohto vyhlásenia?
3.
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku a kladnej odpovede na druhú otázku:
a)
Je na nadobudnutie účinnosti vyhlásenia o odmietnutí dedičstva, najmä na dodržanie lehôt, ktorým podlieha uskutočnenie vyhlásenia v mieste, kde bolo urobené, potrebné, aby sa podanie pred súdom, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, urobilo v jazyku používanom v mieste jeho sídla?
b)
Je na nadobudnutie účinnosti vyhlásenia o odmietnutí dedičstva, najmä na dodržanie lehôt, ktorým podlieha uskutočnenie vyhlásenia v mieste, kde bolo urobené, potrebné, aby sa súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, predložili verejné listiny vyhotovené súdom, ktorý je príslušný podľa miesta obvyklého pobytu osoby odmietajúcej dedičstvo, v súvislosti s odmietnutím dedičstva v originálnom vyhotovení spolu s prekladom?“
24.
Španielska a talianska vláda, ako aj Európska komisia predložili v konaní na Súdnom dvore písomné pripomienky. Pojednávanie sa nekonalo.
IV. Posúdenie
A.
Prejudiciálne otázky
25.
Ako vyplýva z písomných pripomienok španielskej a talianskej vlády, ako aj Európskej komisie, prejudiciálne otázky vnútroštátneho súdu možno chápať rôzne.
26.
Španielska vláda zrejme vychádza z toho, že tieto otázky sa netýkajú až tak platnosti samotného vyhlásenia o odmietnutí dedičstva, ale vzniku určitých účinkov v konaní pred súdom, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci. Domnieva sa totiž, že také vyhlásenie – aj keď je platné – nemá nijaké účinky, ak súd, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, nie je v príslušnej lehote a v príslušnej forme informovaný o jeho existencii.
27.
Podľa názoru talianskej vlády sa otázky vnútroštátneho súdu týkajú formálnej platnosti vyhlásenia o odmietnutí dedičstva a najmä otázky, či je toto vyhlásenie účinné, ak nebolo vyhotovené v úradnom jazyku miesta, v ktorom došlo k dedeniu.
28.
Komisia na základe skutkových okolností konania vo veci samej chápe prvú a druhú otázku v tom zmysle, že vnútroštátny súd chce vedieť, či v situácii, v ktorej rozhodné právo pre dedenie stanovuje, že vyhlásenie o odmietnutí dedičstva možno urobiť len v určitej lehote, dodržanie tejto lehoty závisí od toho, kedy bolo urobené vyhlásenie pred súdom, ktorý je príslušný podľa článku 13 nariadenia č. 650/2012, alebo naopak od toho, kedy bol súd, ktorý má všeobecnú právomoc konať v dedičskej veci, informovaný o existencii tohto vyhlásenia.
29.
V konaní podľa článku 267 tretieho odseku ZFEÚ má Súdny dvor podať výklad ustanovení práva Únie spôsobom, ktorý je užitočný pre vnútroštátny súd v konaní, v ktorom tento súd podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
30.
Z odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že výsledok konania na vnútroštátnom súde závisí od určenia, či na dodržanie lehoty na odmietnutie dedičstva stanovenej v rozhodnom práve účastníkmi konania a) postačuje už urobenie vyhlásenia o odmietnutí dedičstva pred Rechtbank Den Haag (Okresný súd Haag) alebo b) sa vyžaduje informovanie súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, v Brémach o existencii vyhlásení alebo c) predloženie kópií listín, ktoré potvrdzujú existenciu vyhlásení, tomuto poslednému uvedenému súdu alebo d) dokonca predloženie originálov týchto listín spolu s ich prekladom do nemeckého jazyka tomuto poslednému uvedenému súdu. Vnútroštátny súd kvalifikuje právny problém, ktorý je predmetom prejudiciálnej otázky, ako otázku účinnosti vyhlásenia o odmietnutí dedičstva a vychádza z toho, že pre vyriešenie tohto problému je kľúčový výklad článku 13 a článku 28 písm. b) nariadenia č. 650/2012, pričom treba rozhodnúť, či v prípade uvedenom v článku 13 nariadenia č. 650/2012 dochádza k substitúcii.
31.
Okrem toho treba – v súlade s tým, čo uvádza Komisia – poznamenať, že podľa nemeckého práva je vyhlásenie o odmietnutí dedičstva prejavom vôle, ktorý musí adresát prijať (toto vyhlásenie „sa musí prijať“, resp. „sa musí prijať úradným spôsobom“). Nemecká právna náuka preto podľa všetkého vychádza z toho, že podmienkou účinnosti tohto vyhlásenia je, aby sa urobilo v zákonom stanovenej lehote voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci (
6
), t. j. voči súdu, v obvode ktorého mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt, pričom požiadavka, aby sa toto vyhlásenie urobilo voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, sa kvalifikuje ako požiadavka hmotnoprávnej a nie len formálnej účinnosti tohto právneho úkonu. (
7
)
32.
Prejudiciálne otázky chápem v tomto kontexte. Vychádzam preto z toho, že sa netýkajú spôsobu, akým sa má v ktoromkoľvek súdnom konaní preukázať, že bolo účinne urobené vyhlásenie o odmietnutí dedičstva. (
8
) Chápem ich tak, že sa týkajú platnosti vyhlásenia o odmietnutí dedičstva, ktoré bolo urobené pred súdom štátu, v ktorom má dedič obvyklý pobyt, ak rozhodné právo pre dedenie stanovuje, že podmienkou hmotnoprávnej platnosti takého vyhlásenia je, aby sa urobilo v určitej lehote voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, t. j. voči súdu, v obvode ktorého mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt. (
9
)
33.
Keďže vnútroštátny súd stavia do stredobodu svojej prvej otázky substitúciu, predpokladám, že tento súd vychádza z toho, že požiadavka, aby sa vyhlásenie o odmietnutí dedičstva urobilo voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, stanovená v nemeckom práve nie je formálnou náležitosťou vyhlásenia v zmysle článku 28 nariadenia č. 650/2012. Otázka týkajúca sa prípadnej substitúcie však bude opodstatnená až vtedy, keď sa tento predpoklad potvrdí. Najprv totiž treba preskúmať, či je táto požiadavka podmienkou formálnej alebo hmotnoprávnej platnosti tohto úkonu. (
10
)
34.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor preformuloval otázky a najprv určil, či sa články 13 a 28 nariadenia č. 650/2012 majú vykladať v tom zmysle, že požiadavka, aby sa vyhlásenie o odmietnutí dedičstva urobilo voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, t. j. voči súdu, v obvode ktorého mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt, ktorá vyplýva z rozhodného práva pre dedenie, sa má kvalifikovať ako podmienka formálnej platnosti tohto vyhlásenia v zmysle článku 28 nariadenia č. 650/2012.
B.
Všeobecné poznámky týkajúce sa platnosti vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva podľa nariadenia č. 650/2012
1. Vyhlásenie o prijatí alebo odmietnutí dedičstva
35.
Dávno je známe, že všetky právne poriadky sveta sa zhodujú v tom, že dedičom môže byť osoba, ktorá prežila zosnulého, no tam sa zhoda názorov v dedičských veciach aj končí. (
11
) Preto treba pri vymedzení pojmov práva Únie v oblasti dedičského práva, ktoré normotvorca Únie výslovne nevymedzil, postupovať obozretne. K takým pojmom patrí prijatie a odmietnutie dedičstva.
36.
Vyhlásenie dediča o prijatí alebo odmietnutí dedičstva je v zásade jednostranným právnym úkonom, ktorým osoba, ktorej v rámci dedenia po zosnulom prináležia určité práva, rozhoduje o tom, či na ňu majú prejsť práva a povinnosti, ktoré sú spojené s dedičstvom, resp. či chce nadobudnúť tieto práva s obmedzením zodpovednosti za dlhy patriace do dedičstva. (
12
)
37.
Keďže tieto vyhlásenia majú ďalekosiahly význam nielen pre osoby, ktoré dedením nadobudli určité práva, ale aj pre veriteľov zosnulého, príslušné právne poriadky stanovujú určité požiadavky týkajúce sa platnosti týchto vyhlásení. Z dôvodov právnej istoty a ochrany veriteľov je potrebné najmä stanoviť zákonnú lehotu, v ktorej dedičia môžu urobiť také vyhlásenia, pričom ich neuskutočnenie v tejto lehote spravidla vedie k definitívnemu nadobudnutiu dedičstva. Tieto dôvody tiež svedčia v prospech stanovenia osobitných požiadaviek týkajúcich sa formy takých vyhlásení, najmä účasti súdu alebo notára.
38.
Prejudiciálne otázky vnútroštátneho súdu sa týkajú vyhlásení o odmietnutí dedičstva urobených pred súdom, ktorý má právomoc podľa článku 13 nariadenia č. 650/2012, na ktoré sa uplatní článok 28 tohto nariadenia. Podľa môjho názoru treba súhlasiť s názormi, ktoré sa objavujú v právnej náuke, podľa ktorých sa má článok 13 nariadenia č. 650/2012 vykladať v tom zmysle, že sa uplatní len na vyhlásenia, ktoré sa urobia až po dedení (
13
), a že sa neuplatní, ak je na vyvolanie určitých právnych účinkov, ktoré stanovuje rozhodné právo pre dedenie, potrebné, aby súd prijal opatrenia, ktoré prekračujú rámec samotného prijatia vyhlásenia, napríklad aby vydal rozhodnutie alebo začal ďalšie konanie. (
14
)
39.
Preto treba vychádzať z toho, že článok 13 nariadenia č. 650/2012 sa uplatní na vyhlásenie o prijatí alebo odmietnutí dedičstva, ktorým na osobu, ktorej prináleží určité právo na dedičstvo, podľa rozhodného práva pre dedenie jednostranným prejavom vôle, ktorý si nevyžaduje potvrdenie súdom ani začatie ďalšieho konania, definitívne (
15
) prejdú práva a povinnosti, ktoré jej prináležia na základe dedenia, alebo sa ich definitívne vzdá, resp. ich nadobudne s obmedzením zodpovednosti za dlhy patriace do dedičstva.
2. Platnosť vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva
40.
Splnenie podmienok, ktoré sú nevyhnutné na to, aby nastali účinky uvedené v predchádzajúcom bode, sa môže v jednotlivých právnych poriadkoch kvalifikovať odlišne. Možno si položiť otázku, či je úkon, ktorý bol urobený s cieľom dosiahnuť tieto účinky, platný alebo účinný. Aby som predišiel terminologickým nejasnostiam, v nasledujúcich bodoch budem používať pojem platnosť. Vyhlásenie o prijatí alebo odmietnutí dedičstva považujem za platné, ak sú splnené podmienky, ktoré stanovuje rozhodné právo pre dedenie, na to, aby jednostranný prejav vôle mal účinky uvedené v bode 39 týchto návrhov, ktoré spočívajú v definitívnom prevode práv a povinností, ktoré dotknutej osobe vyplývajú z dedenia, alebo v definitívnom vzdaní sa týchto práv a povinností, resp. v nadobudnutí práv s obmedzením zodpovednosti za dlhy patriace do dedičstva.
41.
Jednou z týchto podmienok je požiadavka, aby sa vyhlásenie o odmietnutí dedičstva urobilo voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, stanovená v nemeckom práve.
42.
K podmienkam platnosti vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva patria najmä podmienky hmotnoprávnej a formálnej platnosti stanovené v dedičskom práve. Pokiaľ ide o podmienky hmotnoprávnej platnosti, sú nimi podmienky, ktoré stanovujú predpisy dedičského práva, a nie podmienky, ktoré podliehajú iným štatútom, napr. osobnému štatútu. (
16
)
43.
Ak ten istý právny poriadok určuje tak hmotnoprávnu, ako aj formálnu platnosť, úvahy o tom, ktoré podmienky týkajúce sa takého vyhlásenia treba zaradiť k podmienkam hmotnoprávnej platnosti a ktoré k podmienkam formálnej platnosti, nemajú väčší praktický význam. Inak je to v prípade, ak skutkový stav zahŕňa cudzí prvok a platné kolízne normy medzinárodného práva súkromného stanovujú, že podmienky hmotnoprávnej platnosti a podmienky formálnej platnosti tohto právneho úkonu určujú odlišné právne poriadky (štatúty).
44.
Ak hmotnoprávna platnosť vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva podlieha jednému štatútu (dedičskému štatútu), zatiaľ čo jeho formálna platnosť patrí k inému štatútu (formálnemu štatútu), uskutočnený úkon bude platný, ak sú splnené tak podmienky hmotnoprávnej platnosti, ktoré určuje prvý uvedený štatút, ako aj podmienky formálnej platnosti, ktoré určuje druhý uvedený štatút.
3. Alternatívny formálny štatút vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva podľa nariadenia č. 650/2012
45.
Článok 23 ods. 1 a článok 23 ods. 2 písm. e) nariadenia č. 650/2012 stanovujú, že prechod dedičstva, podmienky a účinky prijatia alebo odmietnutia dedičstva či odkazu upravuje právo, ktoré sa podľa článkov 21 a článku 22 nariadenia č. 650/2012 uplatní na dedenie.
46.
Článok 28 nariadenia č. 650/2012 stanovuje, že vyhlásenie o prijatí alebo odmietnutí dedičstva je z formálneho hľadiska platné, ak spĺňa buď náležitosti a) podľa práva uplatniteľného na dedenie (lex successionis), alebo náležitosti b) podľa právneho poriadku štátu, v ktorom má osoba, ktorá urobila vyhlásenie, obvyklý pobyt.
47.
Okrem toho článok 13 nariadenia č. 650/2012 priznáva dodatočnú právomoc na prijatie vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva súdom, v obvode ktorých má dedič obvyklý pobyt.
48.
Článok 23 ods. 1 a článok 23 ods. 2 písm. e) nariadenia č. 650/2012 na jednej strane v spojení s článkom 13 a článkom 28 písm. b) tohto nariadenia na druhej strane vedú k tomu, že v prípade vyhlásení urobených pred súdmi, ktoré majú právomoc podľa článku 13 nariadenia č. 650/2012, bude v zásade potrebné preskúmať ich hmotnoprávnu platnosť na základe rozhodného práva pre dedenie, zatiaľ čo pre formálnu platnosť bude smerodajné rozhodné právo v mieste obvyklého pobytu dediča, ktoré je zároveň právom súdu, ktorý prijíma vyhlásenie dediča.
4. Rozlíšenie znakov hmotnoprávnej a formálnej platnosti vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva
49.
V medzinárodnom práve súkromnom nie je ľahké určiť hranicu medzi formou právneho úkonu a jeho hmotnoprávnou časťou, keďže jednotlivé právne poriadky upravujú túto otázku odlišne. (
17
)
50.
Pokiaľ ide o normy medzinárodného práva súkromného, ktoré sú harmonizované v práve Únie, na túto otázku treba odpovedať autonómne. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z požiadaviek jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a pôsobnosť, si v zásade vyžaduje v celej Únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou. (
18
)
51.
V prípade neexistencie výslovného odkazu na právo členského štátu treba vykonať autonómne posúdenie, pričom znaky, ktoré sa týkajú hmotnoprávnej a formálnej platnosti dotknutého právneho úkonu, sa musia určiť jednotne. (
19
) Posúdenie podľa rozhodného práva pre dedenie – akým je v prejednávanom prípade nemecké právo – je v tomto smere irelevantné.
52.
Prípadné konštatovanie, že dotknutá podmienka platnosti sa týka formy úkonu, automaticky vylučuje jej zaradenie k hmotnoprávnym podmienkam platnosti. Ten istý znak totiž nemožno súčasne posudzovať z hľadiska dvoch rôznych štatútov (v tomto prípade dedičského štatútu a formálneho štatútu).
C.
Požiadavka, aby sa vyhlásenie o odmietnutí dedičstva urobilo voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, ako podmienka platnosti tohto vyhlásenia
1. Dosah týchto návrhov
53.
Dosah týchto návrhov je vymedzený rozsahom prejudiciálnych otázok vnútroštátneho súdu, ako aj predmetom sporu vo veci samej. Právna otázka, ktorá je predmetom týchto návrhov, je vymedzená dvoma otázkami, ktorými sú druh urobeného vyhlásenia a podmienky jeho platnosti podľa nemeckého práva. Prejudiciálne otázky vnútroštátneho súdu sa konkrétne týkajú vyhlásenia o odmietnutí dedičstva, ktoré urobili dedičia, a podmienky platnosti vyhlásenia o odmietnutí dedičstva podľa nemeckého práva, podľa ktorej sa toto vyhlásenie musí urobiť v zákonnej lehote voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, t. j. voči súdu, v obvode ktorého mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt.
54.
Preto sa v ďalších častiach svojho posúdenia obmedzím na otázky týkajúce sa vyhlásenia dediča o odmietnutí dedičstva a povinnosti urobiť toto vyhlásenie voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, ako podmienky jeho platnosti podľa vnútroštátneho práva. (
20
)
55.
Odpoveď na prejudiciálne otázky preto závisí od autonómneho výkladu pojmu „formálny“, ktorý normotvorca použil v článku 28 nariadenia č. 650/2012, a najmä od toho, či je požiadavka, aby bolo vyhlásenie o odmietnutí dedičstva urobené voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, podmienkou formálnej platnosti tohto právneho úkonu.
56.
Normotvorca v článku 26 ods. 1 a v článku 27 ods. 3 nariadenia č. 650/2012 výslovne vykonal také autonómne posúdenie podmienok platnosti a – pokiaľ ide o nakladanie s majetkom pre prípad smrti – rozhodol, ktoré znaky týchto právnych úkonov sa týkajú hmotnoprávnej platnosti a ktoré formálnej platnosti. Súčasťou nariadenia č. 650/2012 však nie je ustanovenie, ktoré by stanovovalo, ktoré znaky sa týkajú hmotnoprávnej platnosti vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva a ktoré sa týkajú jeho formálnej platnosti. Túto otázku preto treba vyriešiť pomocou výkladu tohto nariadenia.
2. Kvalifikácia požiadavky, aby sa vyhlásenie o odmietnutí dedičstva urobilo voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, ako podmienky formálnej platnosti
57.
Pojem „forma“ právneho úkonu vo všeobecnosti označuje právom stanovený spôsob, ktorým musí dotknutá osoba vyjadriť svoju vôľu, aby dosiahla právne účinky, a ktorého nedodržanie má za následok, že tieto účinky nenastanú. (
21
) Urobenie vyhlásenia pred súdom umožňuje osobe, ktorá urobí vyhlásenie, prejaviť svoju vôľu. Spravidla sa však predpokladá, že požiadavka prijatia vyhlásenia adresátom nie je formálnou náležitosťou. (
22
) Tento argument by svedčil v neprospech kvalifikácie spornej požiadavky stanovenej v nemeckom právnom poriadku ako podmienky formálnej platnosti vyhlásenia.
58.
Východiskom pre podanie autonómneho výkladu je znenie ustanovenia, jeho kontext a účel právnej úpravy, ktorej súčasťou je toto ustanovenie. Znenie článku 28 nariadenia č. 650/2012 neposkytuje jednoznačnú odpoveď na otázku týkajúcu sa kvalifikácie tejto požiadavky. Článok 28 tohto nariadenia však úzko súvisí s článkom 13 tohto nariadenia, aj keď pôsobnosť prvého uvedeného ustanovenia nie je obmedzená na vyhlásenia urobené pred súdom, ktorý má právomoc podľa druhého uvedeného ustanovenia. Článok 13 nariadenia č. 650/2012 stanovuje, že súd členského štátu, v ktorom má dedič obvyklý pobyt, má právomoc v prípade, ak dedičské právo v štáte, v ktorom má dedič obvyklý pobyt, stanovuje možnosť urobiť vyhlásenie o odmietnutí dedičstva pred súdom. Právomoc podľa článku 13 nariadenia č. 650/2012 teda vyžaduje, aby popri sebe existovali dva právne poriadky, v ktorých existuje v zásade zhodná právna úprava, podľa ktorej majú súdy právomoc prijímať vyhlásenia o odmietnutí dedičstva.
59.
Článok 13 nariadenia č. 650/2012 teda výslovne odkazuje – aj keď sa tým má len určiť, za akých podmienok má súd právomoc – na právny poriadok štátu, v ktorom má dedič obvyklý pobyt. Nasvedčuje to záveru, že úkony, ktoré sa musia urobiť pred súdom, treba určiť podľa právneho poriadku štátu súdu, v obvode ktorého má dedič obvyklý pobyt. Tomu zodpovedá ustanovenie článku 28 nariadenia č. 650/2012, podľa ktorého sa úkony v súvislosti s vyhláseniami o odmietnutí dedičstva, ktoré treba urobiť pred súdom, musia určiť buď podľa rozhodného práva pre dedenie, alebo podľa právneho poriadku súdu, v obvode ktorého má dedič obvyklý pobyt. Z toho vyplýva, že všetky úkony, ktoré treba urobiť pred súdom, musí určiť jeden alebo druhý právny poriadok. Pokiaľ sa tieto úkony týkajú spôsobu, ktorým dedič prejavuje svoju vôľu odmietnuť dedičstvo, stanovujú formu vyhlásení o odmietnutí dedičstva. Všetky tieto úkony určujú formu uvedených vyhlásení. Účasť súdu na uskutočnení týchto úkonov treba považovať za súčasť uvedenej formy.
60.
Pokiaľ ide o účel tejto právnej úpravy, tento účel výslovne vyplýva z prvej časti odôvodnenia 32 nariadenia č. 650/2012. V snahe zjednodušiť život dedičov a odkazovníkov sa má umožniť urobiť vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva pred súdmi členského štátu, v ktorom majú obvyklý pobyt, a to vo forme ustanovenej právnym poriadkom tohto členského štátu.
61.
Na účely uskutočnenia tohto cieľa normotvorca Únie v článku 13 nariadenia č. 650/2012 priznal súdom štátu, v ktorom má osoba povolaná dediť obvyklý pobyt, dodatočnú právomoc prijať vyhlásenie o odmietnutí dedičstva. Článok 28 písm. b) tohto nariadenia stanovuje, že vyhlásenie o odmietnutí dedičstva je z formálneho hľadiska platné aj vtedy, keď spĺňa náležitosti podľa právneho poriadku štátu, v ktorom má osoba, ktorá urobila vyhlásenie, obvyklý pobyt. (
23
)
62.
Pokiaľ ide o vyhlásenia o odmietnutí dedičstva urobené pred súdom, ktorý má právomoc podľa článku 13 nariadenia č. 650/2012, článok 28 písm. b) tohto nariadenia zabezpečuje, aby osobitné právo osoby oprávnenej urobiť vyhlásenie, ktoré je stanovené v odôvodnení 32 a ktoré je uskutočnené prostredníctvom vytvorenia osobitnej právomoci podľa článku 13 nariadenia, nezostalo iluzórne. Ak osoba povolaná dediť požiada súd členského štátu, v ktorom má obvyklý pobyt, o prijatie jej vyhlásenia o odmietnutí dedičstva, môže si byť istá, že formálna platnosť úkonu urobeného pred týmto súdom nebude závisieť od náležitostí, ktoré také vyhlásenie musí spĺňať podľa rozhodného práva pre dedenie. (
24
)
63.
Treba poukázať na špecifickú situáciu, v ktorej sa nachádzajú osoby, ktoré odmietajú dedičstvo. Na rozdiel od prípadu prijatia dedičstva tieto osoby v zásade nemusia počítať s potrebou urobiť v budúcnosti ďalšie úkony. Osoby, ktoré robia vyhlásenie, sa chcú definitívne vzdať práv, ktoré im vyplývajú z dedenia, a zbaviť svojich povinností, ktoré z tohto dôvodu majú. Často sú to osoby, ktoré počas života zosnulého s ním nemali nijaký kontakt a nechcú po ňom dediť, lebo svoju právnu istotu (zabránenie riziku, že budú musieť zodpovedať za prípadné dlhy zosnulého) považujú za dôležitejšiu než možný materiálny prospech (vyplývajúci z nadobudnutia zdedeného majetku). (
25
)
64.
Cieľ nariadenia č. 650/2012, ktorým je poskytnúť dedičom možnosť urobiť vyhlásenia o odmietnutí dedičstva v štáte, v ktorom majú obvyklý pobyt, vyžaduje, aby tieto osoby v prípade, ak sa obrátia na súd, ktorý má osobitnú právomoc prijať ich vyhlásenie, a urobia úkony pred týmto súdom, pričom splnia náležitosti, ktoré stanovuje právny poriadok platný v mieste uskutočnenia úkonu, na to, aby bol tento úkon platný, nemuseli urobiť žiadne ďalšie úkony pred súdmi iných štátov.
65.
V opačnom prípade by musela osoba, ktorá odmieta dedičstvo, urobiť celý rad úkonov, aby určila rozhodné právo pre dedenie, okrem iného zistením obvyklého pobytu zosnulého v čase smrti (článok 21 nariadenia č. 650/2012) (
26
) a určením, či si zosnulý zvolil rozhodné právo pre dedenie (článok 22 nariadenia č. 650/2012). Následne by bolo potrebné zistiť, ktorý súd dotknutého členského štátu je miestne príslušný na prijatie vyhlásenia, a príslušné listiny by sa museli preložiť do úradného jazyku súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, a zaslať tomuto súdu. Všetky tieto úkony by sa museli urobiť pred uplynutím lehoty, ktorú stanovuje rozhodné právo pre dedenie. Bolo by úplne neprimerané takýmto spôsobom zaťažovať osobu, ktorá nechce dediť, a to bez ohľadu na to, ktorý právny poriadok sa uplatní na dedenie. (
27
)
66.
Sotva možno protirečiť názoru Komisie, že vzhľadom na obmedzenú právomoc súdu uvedeného v článku 13 nariadenia č. 650/2012 by predpoklad, že vyhlásenie urobené pred týmto súdom nie je postačujúce, znamenal, že článok 13 nariadenia č. 650/2012 je pre dedičov úplne zbytočný. Dokonca sa zdá, že využitie možnosti, ktorá je v ňom stanovená, namiesto zrýchlenia vybavenia dedičskej veci dedičom, ktorý dedičstvo odmietne, predlžuje konanie. Existuje priam riziko, že článok 13 nariadenia č. 650/2012 vyvolá na strane dediča nesprávnu predstavu o platnosti úkonov, ktoré urobí pred súdom, v obvode ktorého má obvyklý pobyt, čím mu môže vzniknúť škoda. To by malo za následok, že by sa nielen nedosiahli ciele uvedené v odôvodneniach 7 a 32 nariadenia č. 650/2012, ale naopak nariadenie č. 650/2012 by prispelo k zväčšeniu neistoty, pokiaľ ide o právne postavenie dediča.
67.
Vzhľadom na cieľ normotvorcu Únie, ktorým je uľahčiť život dedičom, treba vychádzať z toho, že prenesenie dodatočnej právomoci v článku 13 nariadenia č. 650/2012 na súdy, v obvode ktorých má dedič obvyklý pobyt, má tomuto dedičovi poskytnúť možnosť prostredníctvom vyhlásenia urobeného výlučne pred súdom, v obvode ktorého má obvyklý pobyt, definitívne sa vzdať práv, ktoré mu vyplývajú z dedenia. Preto vzdanie sa práv, ktoré dedičovi vyplývajú z dedenia, nemožno podmieniť tým, že dedič urobí ďalšie úkony pred súdom iného členského štátu.
68.
Tieto okolnosti svedčia v prospech záveru, že požiadavku, aby sa vyhlásenie o odmietnutí dedičstva urobilo voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, ktorá je stanovená v rozhodnom práve pre dedenie, treba považovať za podmienku formálnej platnosti tohto vyhlásenia. Je to nevyhnutné pre účinnosť (effet utile) ustanovení, ktoré stanovujú možnosť urobiť vyhlásenia o odmietnutí dedičstva pred súdom, v obvode ktorého má dedič obvyklý pobyt. (
28
)
69.
Podľa tohto výkladu zostane lehota, v ktorej treba urobiť vyhlásenie o odmietnutí dedičstva, ktorú stanovuje rozhodné právo pre dedenie, zachovaná, ak sa pred jej uplynutím voči súdu, v obvode ktorého má dedič obvyklý pobyt, urobia všetky úkony, ktoré treba urobiť pred súdom podľa právneho poriadku tohto štátu na to, aby sa toto vyhlásenie považovalo za urobené. Na to, aby bola táto lehota dodržaná, nie je potrebné urobiť vyhlásenie voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, so sídlom v inom členskom štáte, pokiaľ táto požiadavka vyplýva len z rozhodného práva pre dedenie.
3. Význam odôvodnenia 32 nariadenia č. 650/2012
70.
V tomto kontexte vyvstávajú pochybnosti, na ktorých sú založené otázky vnútroštátneho súdu, týkajúce sa výkladu poslednej vety odôvodnenia 32 nariadenia č. 650/2012. Z tejto vety výslovne vyplýva, že osoby, ktoré urobia vyhlásenie o prijatí alebo odmietnutí dedičstva v členskom štáte svojho obvyklého pobytu, by mali informovať súd alebo orgán, ktorý koná alebo bude konať v dedičskej veci, o existencii takýchto vyhlásení v lehote stanovenej v rozhodnom práve pre dedenie.
71.
Význam poslednej vety odôvodnenia 32 nariadenia č. 650/2012 je v právnej náuke sporný. Podľa niektorých autorov ustanovenia tohto nariadenia, najmä jeho články 13 a 28, nestanovujú povinnosť informovať súdy v inom členskom štáte o existencii vyhlásenia o odmietnutí dedičstva alebo zaslať také vyhlásenia. Podľa ich názoru taká povinnosť, najmä ak má byť jej splnenie podmienkou platnosti vyhlásenia, nemôže vyplývať len z odôvodnenia nariadenia. (
29
)
72.
Odôvodnenia nariadenia samy osebe skutočne nezakladajú nijaké práva a povinnosti jednotlivcov. (
30
) Zohrávajú však dôležitú úlohu pri výklade ustanovení, ktoré sa nachádzajú v normatívnej časti. Poukazujú na ciele normotvorcu, ako aj – v hrubých črtách – na prostriedky, ktoré slúžia na dosiahnutie týchto cieľov. Tieto prostriedky ako také však určuje normatívna časť nariadenia.
73.
To, že povinnosť informovať súd, ktorá je spomenutá v poslednej vete odôvodnenia 32 nariadenia č. 650/2012, nie je výslovne uvedená v normatívnej časti tohto nariadenia, však neznamená, že táto povinnosť neexistuje. Článok 28 nariadenia č. 650/2012 je súčasťou kapitoly III („Rozhodné právo“) tohto nariadenia, ktorá obsahuje kolízne normy. Článok 23 ods. 1 a článok 23 ods. 2 písm. e) nariadenia č. 650/2012 stanovujú, že prechod dedičstva, podmienky a účinky prijatia alebo odmietnutia dedičstva či odkazu upravuje právny poriadok určený podľa článku 21 alebo článku 22 nariadenia č. 650/2012. Hmotnoprávna platnosť vyhlásenia o odmietnutí dedičstva sa teda spravuje rozhodným právom pre dedenie. Ak by podľa tohto právneho poriadku povinnosť informovať súd, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, o existencii vyhlásenia bola podmienkou hmotnoprávnej platnosti vyhlásenia, bolo by možné domnievať sa, že posledná veta odôvodnenia 32 sa týka povinnosti, ktorá vyplýva z rozhodného práva pre dedenie určeného podľa článkov 21 a 22 nariadenia č. 650/2012. Bolo by to tak v prípade, ak by sa použila kvalifikácia formy vyhlásenia o odmietnutí dedičstva stanovená v nemeckom práve – táto povinnosť by potom vyplývala z článku 21 nariadenia č. 650/2012 v spojení s § 1945 BGB. (
31
)
74.
Prevzatiu tejto kvalifikácie však bránia – ako vyplýva z týchto návrhov – ustanovenia nariadenia č. 650/2012. V takej situácii vzhľadom na neexistenciu jednotného systému prijímania vyhlásení o odmietnutí dedičstva v práve Únie, ktorý by upravoval zaslanie vyhlásení týkajúcich sa dedičstva po dotknutom zosnulom súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, treba poslednú vetu odôvodnenia 32 chápať ako odkaz na to, že osoba, ktorá urobila vyhlásenie o odmietnutí dedičstva, musí urobiť úkony smerujúce k informovaniu súdu, ktorý koná v dedičskej veci, o existencii platného vyhlásenia. Uskutočnením týchto úkonov sa predíde riziku vydania rozhodnutia, ktoré vychádza z nesprávneho predpokladu, že nebolo urobené nijaké vyhlásenie o odmietnutí dedičstva. Neuskutočnenie týchto úkonov a neinformovanie súdu, ktorý koná v dedičskej veci, však nemôžu mať za následok neplatnosť urobeného vyhlásenia.
4. Návrh odpovede
75.
Vzhľadom na vyššie uvedené zastávam názor, že články 13 a 28 nariadenia č. 650/2012 sa majú vykladať v tom zmysle, že požiadavka stanovená v rozhodnom práve pre dedenie, aby sa vyhlásenie o odmietnutí dedičstva urobilo voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, t. j. voči súdu, v obvode ktorého mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt, je podmienkou formálnej platnosti tohto vyhlásenia. Nedodržanie tejto požiadavky ako také preto nespôsobuje neplatnosť vyhlásenia urobeného pred súdom, ktorý má právomoc podľa článku 13 nariadenia č. 650/2012, ak sa formálna platnosť tohto vyhlásenia posudzuje podľa právneho poriadku uvedeného v článku 28 písm. b) tohto nariadenia.
D.
Preukázanie existencie vyhlásenia o odmietnutí dedičstva v konaní pred súdom iného členského štátu
76.
Prejudiciálnu otázku vnútroštátneho súdu možno chápať aj tak, že sa týka toho, či v rámci súdnych konaní, ktoré sa vedú v iných členských štátoch, treba preukázať, že bolo urobené platné vyhlásenie o odmietnutí dedičstva pred súdom, ktorého právomoc je založená na článku 13 nariadenia č. 650/2012, a ako sa to má preukázať. Tejto problematiky sa týka podstatná časť písomných pripomienok španielskej vlády.
77.
Ide pritom o dôležitý problém, ktorý má značný praktický význam. Aký osoh má totiž dedič, ak síce urobí platné vyhlásenie o odmietnutí dedičstva, ale súd v inom členskom štáte pri rozhodovaní na toto vyhlásenie neprihliadne, lebo neboli dodržané platné procesnoprávne požiadavky týkajúce sa najmä preukázania tejto okolnosti?
78.
Vzhľadom na odôvodnenie návrhu na začatie prejudiciálneho konania však treba predpokladať, že podľa názoru vnútroštátneho súdu v prejednávanej veci nevzniká problém nedodržania procesných požiadaviek zo strany účastníkov konania T. N. a N. N. Vnútroštátny súd totiž nepochybuje o tom, že títo účastníci konania včas urobili všetky úkony, ktoré sú podľa holandského práva potrebné na odmietnutie dedičstva. Tiež je nepochybné, že všetky listiny, ktoré si vyžiadal súd, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, boli napokon predložené tomuto súdu spolu s prekladmi v úradnom jazyku, ktorý sa používa v konaní na tomto súde. Napokon treba vzhľadom na obsah návrhu na začatie prejudiciálneho konania vychádzať z toho, že Amtsgericht Bremen (Okresný súd Brémy) nevydal napadnuté uznesenie, ktorého obsah sa kritizuje, preto, lebo účastníci konania T. N. a N. N. v konaní vedenom na tomto súde riadne nepreukázali odmietnutie dedičstva pred Rechtbank Den Haag (Okresný súd Haag), alebo preto, lebo si nesplnili procesné povinnosti, ale preto, lebo v lehote stanovenej v § 1944 BGB neurobili voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, úkony, od ktorých závisí platnosť ich vyhlásení o odmietnutí dedičstva.
79.
V tomto prípade podľa môjho názoru na poskytnutie odpovede, ktorá bude užitočná pre rozhodnutie o veci samej, vnútroštátnemu súdu nie je nevyhnutné zaoberať sa otázkou, či v súdnom konaní, ktoré sa vedie v jednom členskom štáte, treba predložiť kópie, originály a preklady listín vyhotovených v druhom členskom štáte, ktorými sa má preukázať, že bolo urobené platné vyhlásenie o odmietnutí dedičstva.
V. Návrh
80.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor vor odpovedal na otázky, ktoré mu položil Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Hanzový vyšší krajinský súd v Brémach, Nemecko), takto:
Články 13 a 28 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve sa majú vykladať v tom zmysle, že požiadavka stanovená v rozhodnom práve pre dedenie, aby sa vyhlásenie o odmietnutí dedičstva urobilo voči súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci, t. j. voči súdu, v obvode ktorého mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt, je podmienkou formálnej platnosti tohto vyhlásenia. Nedodržanie tejto požiadavky ako také preto nespôsobuje neplatnosť vyhlásenia urobeného pred súdom, ktorý má právomoc podľa článku 13 nariadenia č. 650/2012, ak sa formálna platnosť tohto vyhlásenia posudzuje podľa právneho poriadku uvedeného v článku 28 písm. b) tohto nariadenia.
(
1
)	Jazyk prednesu: poľština.
(
2
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 107).
(
3
)	Na účely zjednodušenia budem v nasledujúcich bodoch týchto návrhov všetky tieto vyhlásenia spoločne označovať slovným spojením „vyhlásenia o prijatí alebo odmietnutí dedičstva“.
(
4
)	BGBl. I, s. 1077.
(
5
)	BGBl. I, s. 2586.
(
6
)	NAJDECKI, D. W.: BGB § 1945 Form der Ausschlagung. In: BURANDT, W., ROJAHN, D. (éds.): Erbrecht. 3. vyd. München: C. H. Beck, 2019, marg. č. 2; HEINEMANN, J.: BGB § 1945 Form der Ausschlagung. In: beck‑online. GROßKOMMENTAR. München: C. H. Beck, stav k 15. júlu 2021, marg. č. 10.
(
7
)	Pozri napríklad DUTTA, A.: EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme – oder Ausschlagungserklärung. In: Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch. 8. vyd. München: C. H. Beck, 2020, marg. č. 5; SCHMIDT, J. P.: EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme‑ oder Ausschlagungserklärung. In: DUTTA, A., WEBER, J. (éds.): Internationales Erbrecht. 2. vyd. München: C. H. Beck, 2021, marg. č. 16. S cieľom zdôrazniť túto osobitosť budem ďalej v týchto návrhoch v súvislosti s touto požiadavkou stanovenou v nemeckom práve namiesto slovného spojenia odmietnutie dedičstva pred súdom (podľa znenia článku 13 nariadenia č. 650/2012) používať slovné spojenie odmietnutie dedičstva voči súdu (podľa § 1945 BGB).
(
8
)	Touto otázkou sa budem podrobnejšie zaoberať v oddiele D týchto návrhov.
(
9
)	Pričom právny stav v konaní vo veci samej je podľa všetkého taký, že vyhlásenie o odmietnutí dedičstva sa mohlo urobiť nielen voči súdu, v obvode ktorého mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt na území Nemecka, ale aj pred súdom, v obvode ktorého má osoba, ktorá robí vyhlásenie, obvyklý pobyt na území Nemecka. Posledný uvedený súd by však bol povinný zaslať toto vyhlásenie súdu, v obvode ktorého mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt. Pozri v súvislosti s touto otázkou § 344 ods. 7 zákona o konaní v rodinných veciach a o nesporovom konaní.
(
10
)	Pozri LAGARDE, P.: Article 28. In: BERGQUIST, U., DAMASCELLI, D., FRIMSTON, R., LAGARDE, P., ODERSKY, F., REINHARTZ, B.: Commentaire du règlement européen sur les successions. Paris: Dalloz, 2015, bod 4, s. 140.
(
11
)	LUDWICZAK, W.: Międzynarodowe prawo prywatne. 5. vyd. Poznań: Ars boni et aequi, 1996, s. 280.
(
12
)	Vo frankofónnej literatúre sa toto oprávnenie označuje ako „option de l’héritier“. Pozri WAUTELET, P.: Article 28. – Validité quant à la forme de la déclaration concernant l’acceptation ou la renonciation. In: BONOMI, A., WAUTELET, P.: Le droit européen des successions. 2. vyd. Bruxelles: Bruylant, 2016, bod 5, s. 478.
(
13
)	Pozri v tomto zmysle napríklad WAUTELET, P.: Article 13. – Acceptation de la succession, d’un legs ou d’une réserve héréditaire, ou renonciation à ceux‑ci. In: BONOMI, A., WAUTELET, P., Le droit européen des successions. 2. vyd. Bruxelles: Bruylant, 2016, bod 3, s. 258; LEIN, E.: EuErbVO Artikel 13 Annahme oder Ausschlagung der Erbschaft, eines Vermächtnisses oder eines Pflichtteils. In: DUTTA, A., WEBER, J. (éds.): Internationales Erbrecht. 2. vyd. München: C. H. Beck, 2021, marg. č. 9.
(
14
)	Pozri v tomto zmysle napríklad WAUTELET, P.: c. d., s. 258 a 259, a LEIN, E.: c. d., marg. č. 5. Potvrdzuje to aj odôvodnenie 33 nariadenia č. 650/2012.
(
15
)	S výhradou prípadného napadnutia tohto prejavu vôle, ak rozhodné právo pre dedenie stanovuje takú možnosť.
(
16
)	Napríklad účinnosť úkonu v závislosti od veku osoby, ktorá urobí vyhlásenie.
(
17
)	LUDWICZAK, W.: c. d., s. 175.
(
18
)	Pozri rozsudok z 23. mája 2019, WB (C‑658/17, EU:C:2019:444, bod 50 a tam citovaná judikatúra).
(
19
)	Pozri tiež v tomto zmysle, pokiaľ ide o článok 11 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6), LOACKER, L. D.: The Rome I Regulation. Article 11. Formal validity. In: CALLIESS, G.‑P., RENNER, M. (ed.): Rome Regulations: Commentary. 3. vyd. Alphen aan den Rijn: Wolters Kluwer, 2020, marg. č. 29, s. 302.
(
20
)	Nevylučujem, že nasledujúce úvahy a závery platia aj pre iné druhy vyhlásení. Touto otázkou sa však v týchto návrhoch nebudem zaoberať.
(
21
)	Pozri napríklad správu o Dohovore o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, ktorej autormi sú Mario Giuliano, profesor na Univerzite v Miláne, a Paul Lagarde, profesor na Univerzite Paríž I (Ú. v. ES C 282, 1980, s. 1), ako aj poznámky týkajúce sa článku 9 tohto dohovoru.
(
22
)	Pozri LOACKER, L. D.: c. d., marg. č. 30, s. 303.
(
23
)	V tejto súvislosti poukazujem na to, že článok 28 nariadenia č. 650/2012 sa uplatní nielen na vyhlásenia urobené pred súdom, ktorý má právomoc podľa článku 13 tohto nariadenia.
(
24
)	K nesplneniu formálnych požiadaviek by vlastne mohlo dôjsť len v prípade, ak by súd, ktorý má právomoc podľa 13 nariadenia č. 650/2012, porušil svoje vlastné procesné predpisy.
(
25
)	Škála týchto dôvodov môže byť samozrejme širšia, pričom prichádzajú do úvahy aj čisto morálne dôvody, napríklad presvedčenie, že celé dedičstvo by malo pripadnúť inému dedičovi.
(
26
)	Čo nemusí byť zrejmé ani dedičom, ktorí majú viac informácií o zosnulom. Stačí poukázať na podrobné odôvodnenie 23 nariadenia č. 650/2012 týkajúce sa výkladu pojmu obvyklý pobyt, v ktorom sa uvádza: „Orgán konajúci v dedičskej veci by mal na účely určenia obvyklého pobytu celkovo posúdiť okolnosti života zosnulého počas rokov pred jeho úmrtím a v čase jeho smrti a zohľadniť všetky relevantné skutkové prvky, najmä trvanie a pravidelnosť prítomnosti zosnulého v dotknutom štáte, ako aj podmienky a dôvody tejto prítomnosti. Takto určený obvyklý pobyt by mal so zreteľom na konkrétne ciele tohto nariadenia preukazovať úzku a stabilnú väzbu s dotknutým štátom.“
(
27
)	Otázka, či dedičstvo možno v zmysle článkov 13 a 28 nariadenia č. 650/2012 odmietnuť, sa samozrejme posudzuje podľa rozhodného práva pre dedenie. Preto musí aj osoba, ktorá odmieta dedičstvo, dospieť k určitým záverom, pokiaľ ide o to, ktorý právny poriadok sa uplatní na dedenie po zosnulom. Je to tak aj preto, lebo dodatočná právomoc podľa článku 13 nariadenia č. 650/2012 je podmienená možnosťou urobiť vyhlásenie o odmietnutí dedičstva pred súdom podľa rozhodného práva pre dedenie. Platnosť vyhlásenia urobeného pred súdom však nezávisí od toho, či bolo presvedčenie osoby, ktorá robí vyhlásenie, správne, ale od toho, či rozhodné právo pre dedenie, ktoré bolo napokon záväzne určené, stanovuje možnosť odmietnuť dedičstvo urobením vyhlásenia pred súdom. V prípade vyhlásenia o odmietnutí dedičstva je navyše veľmi pravdepodobné, že predmetné vyhlásenie bude mať v rôznych právnych poriadkoch rovnaké účinky.
(
28
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, bod 114).
(
29
)	Názory v právnej náuke však nie sú jednotné. V neprospech existencie povinnosti sa vyjadrili takí nemeckí autori ako DUTTA, A.: EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme‑ oder Ausschlagungserklärung. In: Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch. 8. vyd. München: C. H. Beck, 2020, marg. č. 13, ktorý hovorí o „nezáväznej požiadavke“, a SCHMIDT, J. P.: Der Erwerb der Erbschaft in grenzüberschreitenden Sachverhalten unter besonderer Berücksichtigung der EuErbVO. In: Zeitschrift für Erbrecht und Vermögensnachfolge, 2014, s. 455, na s. 460. K existencii povinnosti zaslať vyhlásenie sa podľa všetkého viac prikláňa WAUTELET, P.: c. d., bod 20, s. 264, avšak pod podmienkou, že nesplnenie tejto povinnosti nebude mať za následok sankciu neplatnosti vyhlásenia. V prospech sankcie neplatnosti v prípade nesplnenia tejto povinnosti sa naopak vyslovuje ODERSKY, F.: Article 13. In: BERGQUIST, U., DAMASCELLI, D., FRIMSTON, R., LAGARDE, P., ODERSKY, F., REINHARTZ, B.: Commentaire du règlement européen sur les successions. Paris: Dalloz, 2015, marg. č. 2, s. 84.
(
30
)	Pozri najmä rozsudok z 3. septembra 2015, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Komisia (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, body 64 a 67).
(
31
)	S tým rozdielom, že v odôvodnení 32 nariadenia č. 650/2012 sa hovorí o informovaní o existencii vyhlásenia a nie o jeho zaslaní súdu, ktorý má právomoc konať v dedičskej veci.