62023CJ0086
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
z 5. septembra 2024 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Rozhodné právo pre mimozmluvné záväzky – Nariadenie (ES) č. 864/2007 – Článok 16 – Imperatívne normy – Dopravná nehoda – Právo na náhradu škody priznané rodinným príslušníkom zosnulého – Zásada ekvity na účely náhrady utrpenej nemajetkovej ujmy – Kritériá posúdenia“
Vo veci C‑86/23,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd, Bulharsko) zo 7. februára 2023 a doručený Súdnemu dvoru 15. februára 2023, ktorý súvisí s konaním
E.N.I.,
Y.K.I.
proti
HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG,
SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
v zložení: predseda štvrtej komory C. Lycourgos, sudcovia O. Spineanu‑Matei (spravodajkyňa), J. C.‑Bonichot, S. Rodin a L. S. Rossi,
generálny advokát: M. Szpunar,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG, v zastúpení: G. I. Ilieva a L. I. Todev, advokati,
–
česká vláda, v zastúpení: A. Edelmannová, M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,
–
nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller, P. Busche a M. Hellmann, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: C. Georgieva a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 14. marca 2024,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 16 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II) (Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 40).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi E.N.I. a Y.K.I., bulharskými štátnymi príslušníkmi, na jednej strane a poisťovacou spoločnosťou HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG (ďalej len „HUK‑COBURG“) na strane druhej vo veci náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli E.N.I. a Y.K.I. v dôsledku úmrtia ich dcéry pri dopravnej nehode v Nemecku, poisťovňou HUK‑COBURG, z dôvodu povinnej zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel.
Právny rámec
Právo Únie
Nariadenie Rím II
3
Odôvodnenia 6, 7, 14, 16 a 32 nariadenia Rím II stanovujú:
„(6)
Riadne fungovanie vnútorného trhu vyžaduje v záujme predvídateľnosti výsledku sporov istoty, pokiaľ ide o rozhodné právo a voľný pohyb súdnych rozhodnutí, aby kolízne normy v členských štátoch určovali použitie rovnakého vnútroštátneho právneho poriadku bez ohľadu na to, súd ktorej krajiny vo veci koná.
(7)
Vecná pôsobnosť a ustanovenia tohto nariadenia by mali byť zlučiteľné s nariadením Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [Ú. v. ES L 12, 16.1.2001, s. 1]… a nástrojmi, ktoré sa zaoberajú rozhodným právom pre zmluvné záväzky.
…
(14)
Požiadavka právnej istoty a potreba nastolenia spravodlivosti v jednotlivých prípadoch sú základnými prvkami priestoru spravodlivosti. Toto nariadenie ustanovuje kolízne kritériá, ktoré sú pre dosahovanie týchto cieľov najvhodnejšie. Z tohto dôvodu toto nariadenie pri všeobecnom pravidle, ale aj pri osobitných pravidlách a v niektorých ustanoveniach obsahuje tzv. ‚únikovú klauzulu‘, ktorá umožňuje odchýliť sa od týchto pravidiel, ak je zo všetkých okolností prípadu zrejmé, že civilný delikt má zjavne užšiu väzbu s inou krajinou. Tento súbor pravidiel tak vytvára flexibilný rámec kolíznych noriem. Rovnako umožňuje súdu konajúcemu vo veci pristupovať k jednotlivým prípadom vhodným spôsobom.
…
(16)
Jednotné pravidlá by mali zvýšiť predvídateľnosť súdnych rozhodnutí a zabezpečiť primeranú rovnováhu medzi záujmami osoby, o ktorej sa tvrdí, že je zodpovedná, a záujmami poškodenej osoby. Väzba s krajinou, na území ktorej vznikla priama škoda (lex loci damni), vytvára spravodlivú rovnováhu medzi záujmami osoby, o ktorej sa tvrdí, že je zodpovedná, a poškodenej osoby a tiež zohľadňuje moderný prístup k občianskoprávnej zodpovednosti a vývoj systémov objektívnej zodpovednosti.
…
(32)
Verejný záujem odôvodňuje, aby v mimoriadnych prípadoch súdy členských štátov mohli uplatniť výnimky založené na verejnom poriadku a imperatívnych normách. Najmä uplatnenie niektorého ustanovenia právneho poriadku štátu určeného podľa tohto nariadenia, ktoré by malo za následok spôsobenie priznania nekompenzačnej exemplárnej alebo represívnej náhrady škody, možno v závislosti od okolností prípadu a právneho poriadku členského štátu súdu konajúceho vo veci považovať za uplatnenie v rozpore s verejným poriadkom (ordre public) štátu konajúceho súdu.“
4
Článok 4 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, spravuje sa mimozmluvný záväzok vyplývajúci z civilného deliktu právnym poriadkom krajiny, na území ktorej vznikla škoda, bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny došlo ku skutočnosti, ktorá spôsobila škodu, a bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny alebo krajín nastali nepriame následky takejto skutočnosti.“
5
Článok 15 písm. c) uvedeného nariadenia stanovuje:
„Rozhodným právom pre mimozmluvné záväzky podľa tohto nariadenia sa spravujú najmä:
…
c)
existencia, povaha a stanovenie výšky škody alebo požadovaného odškodnenia;
…“
6
Podľa článku 16 toho istého nariadenia, nazvaného „Imperatívne normy“:
„Žiadne ustanovenie tohto nariadenia neobmedzuje uplatňovanie ustanovení právneho poriadku konajúceho súdu v situácii, v ktorej je ich použitie povinné bez ohľadu na to, ktorý právny poriadok je inak rozhodným právom pre mimozmluvný záväzok.“
Nariadenie Rím I
7
Článok 9, nazývaný „Imperatívne normy“, nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6) v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.   Imperatívne normy sú normy, ktorých dodržiavanie pokladá krajina za rozhodujúce pre ochranu svojich verejných záujmov, ako je politické, sociálne alebo hospodárske zriadenie, až do takej miery, že vyžaduje ich uplatnenie v každej situácii, na ktorú sa norma vzťahuje, bez ohľadu na právo, ktoré je inak rozhodným pre zmluvu podľa tohto nariadenia.
2.   Žiadne ustanovenie tohto nariadenia neobmedzuje uplatňovanie imperatívnych noriem právneho poriadku štátu konajúceho súdu.“
Bulharské právo
8
Deliktuálna zodpovednosť je v bulharskom práve upravená v článkoch 45 až 54 zakon za zadălženijata i dogovorite (zákon o záväzkových vzťahoch a zmluvách, DV č. 275 z 22. novembra 1950), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „ZZD“).
9
Článok 45 ZZD stanovuje:
„1.   Každá osoba je povinná nahradiť škodu spôsobenú inému.
2.   Vo všetkých prípadoch protiprávneho konania sa zavinenie predpokladá, pokiaľ sa nepreukáže opak.“
10
Článok 52 ZZD uvádza:
„O náhrade nemajetkovej ujmy rozhodne súd podľa zásady ekvity.“
Nemecké právo
BGB
11
Ustanovenie § 253 Bürgerliches Gesetzbuch (nemecký Občiansky zákonník), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „BGB“), pod názvom „Nemajetková ujma“ znie takto:
„1.   Peňažnú náhradu nemajetkovej ujmy možno požadovať len v prípadoch stanovených zákonom.
2.   Ak má byť poskytnutá náhrada škody z dôvodu ujmy na tele, zdraví, slobode alebo sexuálnom sebaurčení, možno spravodlivú peňažnú náhradu požadovať aj za nemajetkovú ujmu.“
12
Ustanovenie § 823 BGB s názvom „Povinnosť nahradiť škodu“ v odseku 1 stanovuje:
„Kto úmyselne alebo z nedbanlivosti protiprávne spôsobí inému ujmu na živote, tele, zdraví, slobode, majetku alebo akomkoľvek inom práve, je povinný nahradiť mu škodu, ktorá tým vznikla.“
Zákon o cestnej premávke
13
Ustanovenie § 7 Straßenverkehrsgesetz (zákon o cestnej premávke) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, nazvaný „Zodpovednosť držiteľa vozidla, použitie motorového vozidla bez vedomia a súhlasu držiteľa“, v odseku 1 stanovuje:
„Ak pri používaní motorového vozidla dôjde k usmrteniu osoby, jej zraneniu alebo poškodeniu jej zdravia alebo ku škode na majetku, je držiteľ povinný nahradiť poškodenému vzniknutú škodu.“
14
Ustanovenie § 11 zákona o cestnej premávke, v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej má názov „Rozsah povinnosti náhrady škody v prípade ujmy na zdraví“. Toto ustanovenie znie:
„V prípade zranenia alebo poškodenia zdravia musí náhrada škody pokrývať náklady, ktoré poškodený vynaložil v súvislosti s jeho liečbou a peňažnú ujmu, ktorú utrpel v dôsledku jeho zranení pre dočasnú alebo trvalú stratu alebo pre zníženie jeho pracovnej schopnosti, alebo tiež pre dočasné alebo trvalé zvýšenie potrieb v dôsledku zranenia alebo poškodenia zdravia. Spravodlivú peňažnú náhradu možno požadovať aj za nemajetkovú ujmu.“
Zákon o poistnej zmluve
15
Ustanovenie § 115 Gesetz über den Versicherungsvertrag (zákon o poistnej zmluve) z 23. novembra 2007 (BGBl. 2007 I, s. 2631), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, s názvom „Právo na priamu žalobu“ v odseku 1 stanovuje:
„Tretia osoba môže uplatniť svoje právo na náhradu škody aj proti poistiteľovi,
(1)   v prípade poistenia občianskoprávnej zodpovednosti, ktorého predmetom je splnenie povinnosti poistenia vyplývajúcej zo zákona o povinnom poistení…
…
Právo na priamu žalobu vyplýva zo záväzkov poistiteľa, ktoré vyplývajú z poistného vzťahu a v prípade neexistencie záväzku, z § 117 ods. 1 až 4. Poistiteľ je povinný vyplatiť náhradu škody v peniazoch. Poistiteľ a poistník, ktorý je povinný nahradiť škodu, sú zodpovední spoločne a nerozdielne.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
16
Dňa 27. júla 2014 zomrela dcéra E.N.I. a Y.K.I., žalobcov vo veci samej, pri dopravnej nehode, ku ktorej došlo v Nemecku. Osoba, ktorá nehodu spôsobila, bola poistená na základe povinného poistenia občianskoprávnej zodpovednosti v poisťovni HUK‑COBURG so sídlom v Nemecku.
17
Žalobcovia vo veci samej podali 25. júla 2017 na Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto, Bulharsko) žalobu proti poisťovni HUK‑COBURG, ktorou sa domáhali zaplatenia 250000 bulharských leva (BGN) (približne 125000 eur) každému z nich ako náhrady nemajetkovej ujmy spôsobenej v dôsledku smrti ich dcéry.
18
Dňa 27. septembra 2017 HUK‑COBURG vyplatila každému z rodičov sumu 2500 eur ako náhradu škody spôsobenej smrťou ich dcéry.
19
Rozsudkom z 23. decembra 2019 Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto) čiastočne vyhovel návrhu žalobcov vo veci samej a priznal každému z nich náhradu škody vo výške 100000 BGN (približne 50000 eur), od ktorej bola odpočítaná suma približne 2500 eur, ktorú už vyplatil poistiteľ.
20
Apelativen săd – Sofia (Odvolací súd Sofia, Bulharsko) uvedený rozsudok zmenil. Žalobu podanú žalobcami v konaní vo veci samej v celom rozsahu zamietol, keďže sa domnieval, že nepreukázali, že by bolesť a duševné utrpenie spôsobili patologické poškodenie, čo podľa nemeckého práva, ktoré je podľa článku 4 ods. 1 nariadenia Rím II rozhodným právom, podmienkou pre vznik nároku na náhradu nemajetkovej ujmy. Uvedený súd odmietol ich argumentáciu, podľa ktorej sa na základe článku 16 nariadenia Rím II neuplatní nemecké právo, ale právo štátu konajúceho súdu, konkrétne článok 52 ZZD. Podľa uvedeného súdu sumy, ktoré už HUK‑COBURG vyplatila, nepredstavujú uznanie oprávnenosti nárokov žalobcov vo veci samej zo strany poistiteľa a zodpovedajú „malej náhrade“ za nemajetkovú ujmu podľa § 253 ods. 2 BGB.
21
Žalobcovia vo veci samej podali proti uvedenému rozsudku kasačný opravný prostriedok na Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd, Bulharsko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
22
Vnútroštátny súd v prvom rade uvádza, že nemecká právna úprava, ktorá by bola v prejednávanej veci rozhodným právom na základe článku 4 nariadenia Rím II, je totožná s právnou úpravou, o ktorú ide vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 15. decembra 2022, HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), ktorý sa týkal rovnakej dopravnej nehody, o akú ide v prejednávanej veci.
23
Uvedený súd ďalej uviedol, že Súdny dvor v citovanom rozsudku rozhodol, že táto nemecká právna úprava je súčasťou vnútroštátneho hmotného práva občianskoprávnej zodpovednosti za škodu, na ktoré odkazuje smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/103 zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (Ú. v. EÚ L 263, 2009, s. 11). Uvedená nemecká právna úprava stanovuje objektívne kritérium umožňujúce určiť nemajetkovú ujmu, ktorá môže byť nahradená blízkemu rodinnému príslušníkovi obete dopravnej nehody. Súdny dvor konštatoval, že smernica 2009/103 nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje záväzné kritériá na určenie nemajetkovej ujmy, ktorú možno nahradiť.
24
Vnútroštátny súd napokon spresňuje, že na rozdiel od tej istej nemeckej právnej úpravy, ktorá podmieňuje právo na náhradu nemajetkovej ujmy splnením troch podmienok, a to, že poškodený utrpel poškodenie svojho vlastného zdravia, že je blízkym rodinným príslušníkom priameho poškodeného a že existuje príčinná súvislosť medzi pochybením osoby zodpovednej za nehodu a týmto poškodením, bulharská právna úprava, teda článok 52 ZZD stanovuje, že náhradu nemajetkovej ujmy určí súd na základe ekvity. Zo záväznej judikatúry Vărchoven sad (Najvyšší súd, Bulharsko) a Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd) vyplýva, že v bulharskom práve je možné odškodniť všetky duševné bolesti a utrpenie rodiča z dôvodu úmrtia jeho dieťaťa v dôsledku dopravnej nehody spôsobenej protiprávnym konaním alebo nezavineným konaním s protiprávnym následkom bez toho, aby bolo potrebné, aby ujma viedla k patologickému poškodeniu týchto rodičov. Výška náhrady škody závisí od osobitných okolností prejednávanej veci, pričom obvyklá suma priznaná za nemajetkovú ujmu rodičovi v prípade úmrtia dieťaťa pri dopravnej nehode, ku ktorej došlo v roku 2014, je približne 120000 BGN (približne 61000 eur). Podľa vnútroštátneho súdu, aj za predpokladu, že by sa návrhu žalobcov vo veci samej malo vyhovieť a že by predložili dôkaz o patologickom poškodení na zdraví, maximálna suma, ktorú by mohli dostať podľa nemeckého práva, by bola 5000 eur.
25
Za týchto podmienok Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 16 [nariadenia Rím II] vykladať v tom zmysle, že také ustanovenie vnútroštátneho práva, o aké ide v konaní vo veci samej, ktoré stanovuje uplatnenie základnej zásady práva členského štátu, akou je zásada ekvity pri určovaní náhrady nemajetkovej ujmy v prípade úmrtia blízkych osôb v dôsledku protiprávneho konania alebo nezavineného konania s protiprávnym následkom, možno považovať za imperatívnu normu v zmysle tohto článku?“
O prejudiciálnej otázke
26
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 16 nariadenia Rím II vykladať v tom zmysle, že ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré stanovuje, že náhrada nemajetkovej ujmy, ktoré utrpeli blízki rodinní príslušníci osoby, ktorá zahynula pri dopravnej nehode, rozhodne súd na základe ekvity, možno považovať za „imperatívnu normu“ v zmysle tohto článku.
27
Podľa článku 4 ods. 1 nariadenia Rím II, pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, spravuje sa mimozmluvný záväzok vyplývajúci z civilného deliktu právnym poriadkom krajiny, na území ktorej vznikla škoda, bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny došlo ku skutočnosti, ktorá spôsobila škodu, a bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny alebo krajín nastali nepriame následky takejto skutočnosti. Článok 15 písm. c) tohto nariadenia stanovuje, že rozhodné právo pre mimozmluvné záväzky podľa tohto nariadenia upravuje okrem iného existenciu, povahu a stanovenie výšky škody alebo požadovaného odškodnenia.
28
Podľa článku 16 nariadenia Rím II však žiadne ustanovenie tohto nariadenia neobmedzuje uplatňovanie ustanovení právneho poriadku konajúceho súdu v situácii, v ktorej je ich použitie povinné bez ohľadu na to, ktorý právny poriadok je inak rozhodným právom pre mimozmluvný záväzok.
29
Po prvé treba uviesť, že zo znenia tohto článku 16 nariadenia Rím II vyplýva, že stanovuje výnimku z rozhodného práva pre mimozmluvný záväzok určený v súlade s kolíznymi normami stanovenými v tomto nariadení, ako sú jeho článok 4 a článok 15 písm. c), keďže tento článok 16 povoľuje uplatnenie práva členského štátu konajúceho súdu.
30
Uvedený článok 16 sa preto má vykladať reštriktívne (pozri analogicky rozsudok z 31. januára 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, bod 29 a citovanú judikatúru).
31
Cieľ sledovaný nariadením Rím II spočíva okrem iného, ako vyplýva z odôvodnení 6, 14 a 16, vo vytvorení istoty, pokiaľ ide o rozhodné právo, bez ohľadu na krajinu, v ktorej bola podaná žaloba, ako aj v zlepšení predvídateľnosti súdnych rozhodnutí a zabezpečení primeranej rovnováhy medzi záujmami osoby, voči ktorej je vznesený nárok na náhradu škody, a záujmami poškodenej osoby [rozsudok zo 17. mája 2023Fonds de Garantie des Victimes des Actes de Terrorisme et d’Autres Infractions (FGTI), C‑264/22, EU:C:2023:417, bod 30]. Široký výklad článku 16 nariadenia Rím II by bol preto v rozpore s týmto cieľom.
32
Na druhej strane zo znenia tohto článku 16 vyplýva, že výnimka, ktorú stanovuje, sa uplatňuje v prípade, že ide o ustanovenia právneho poriadku štátu konajúceho súdu „v situácii, v ktorej je ich použitie povinné“.
33
No na to, aby sa takéto ustanovenia mohli uplatniť a odôvodniť použitie uvedeného článku 16, musí mať právna situácia predložená vnútroštátnemu súdu na preskúmanie dostatočne úzku väzbu s členským štátom konajúceho súdu.
34
Odchýlenie sa od cudzieho práva určeného podľa článku 4 nariadenia Rím II teda znamená, ako zdôraznil generálny advokát v bode 52 svojich návrhov, že tento súd musí najprv overiť, či má táto právna situácia takéto väzby s týmto členským štátom.
35
Ak má teda uvedená právna situácia väzbu s viacerými členskými štátmi, je možné, že uvedený súd bude musieť, najmä vzhľadom na väzbu tej istej právnej situácie s členským štátom, ktorého právo je určené podľa kolíznych noriem, konštatovať, že neexistujú dostatočne úzke väzby s členským štátom konajúceho súdu.
36
V prejednávanej veci žalobcovia vo veci samej, ktorí sú bulharskými štátnymi príslušníkmi s bydliskom v Bulharsku, podali žalobu na súd tohto členského štátu. K dopravnej nehode, pri ktorej zomrela dcéra žalobcov vo veci samej, však došlo v Nemecku. Osoba, ktorá túto nehodu spôsobila, bola poistená v poisťovni so sídlom v tomto členskom štáte. Okrem toho obeť aj páchateľ uvedenej nehody boli bulharskými štátnymi príslušníkmi usadenými v Nemecku, ako to vyplýva z bodov 15 až 17 rozsudku z 15. decembra 2022, HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), ktorý sa týka, ako bolo uvedené v bode 22 tohto rozsudku, rovnakej dopravnej nehody. Najmä na základe týchto skutkových okolností prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či vo veci samej existujú dostatočne úzke väzby s Bulharskom.
37
Po druhé pokiaľ ide o kvalifikáciu vnútroštátnej normy ako „imperatívnej normy“ v zmysle článku 16 nariadenia Rím II, je potrebné pripomenúť, že tento pojem je totožný s pojmom „imperatívna norma“ v zmysle článku 9 nariadenia Rím I, v dôsledku čoho sa výklad posledného uvedeného pojmu Súdnym dvorom vzťahuje aj na prvý pojem vzhľadom na potrebu konzistentnosti pri uplatňovaní nariadení Rím I a Rím II (pozri v tomto zmysle rozsudok z 31. januára 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, bod 28).
38
Článok 9 nariadenia Rím I definuje „imperatívne normy“ ako normy, ktorých dodržiavanie považuje krajina za rozhodujúce pre ochranu svojich verejných záujmov, ako je politické, sociálne alebo hospodárske zriadenie, až do takej miery, že vyžaduje ich uplatnenie v každej situácii, na ktorú sa norma vzťahuje, bez ohľadu na právo, ktoré je inak rozhodným pre zmluvu podľa tohto nariadenia.
39
Podľa judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa tohto článku 9 vnútroštátnemu súdu v tejto súvislosti prináleží, aby pri posudzovaní toho, či má povahu „imperatívnej normy“ vnútroštátny právny predpis, zohľadnil nielen presné znenie tohto právneho predpisu, ale takisto všeobecnú systematiku a všetky okolnosti, za ktorých bol uvedený právny predpis prijatý, aby mohol vyvodiť, že má imperatívnu povahu, keďže sa zdá, že ho vnútroštátny zákonodarca prijal s cieľom chrániť záujem, ktorý dotknutý členský štát považuje za podstatný (rozsudok z 31. januára 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, bod 30 a citovaná judikatúra).
40
Obdobne na účely určenia existencie „imperatívnej normy“ v zmysle článku 16 nariadenia Rím II, vnútroštátny súd musí na základe podrobnej analýzy znenia, všeobecnej systematiky, cieľov, ako aj okolností, za ktorých bolo dotknuté vnútroštátne ustanovenie prijaté, konštatovať, že je vo vnútroštátnom právnom poriadku natoľko dôležité, že odôvodňuje výnimku z uplatnenia rozhodného práva určeného podľa článku 4 tohto nariadenia (rozsudok z 31. januára 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, bod 31). Z bodov 30 a 34 uvedeného rozsudku vyplýva, že uplatnenie imperatívnej normy si vyžaduje, aby uvedený súd určil osobitne dôležité dôvody odôvodňujúce jej uplatnenie.
41
Uplatnenie takéhoto ustanovenia si preto vyžaduje, aby vnútroštátny súd okrem znenia a všeobecnej systematiky údajného imperatívneho vnútroštátneho ustanovenia na jednej strane overil dôvody a ciele, z ktorých predmetné ustanovenie vychádza, s cieľom určiť, či vnútroštátny zákonodarca mal v úmysle priznať tomuto ustanoveniu imperatívnu povahu. Uvedený súd teda musí preskúmať, či by toto ustanovenie bolo prijaté s cieľom chrániť jeden alebo viacero záujmov, ktoré členský štát konajúceho súdu považuje za podstatné, a či je dodržiavanie uvedeného ustanovenia považované uvedeným členským štátom za rozhodujúce pre ochranu týchto záujmov.
42
Na druhej strane musí z posúdenia právnej situácie vnútroštátnym súdom vyplývať, že uplatnenie toho istého ustanovenia je absolútne nevyhnutné na ochranu dotknutého podstatného záujmu v kontexte prejednávanej veci.
43
Z toho vyplýva, že vnútroštátny súd sa nemôže odvolať na výnimku stanovenú v článku 16 nariadenia Rím II, ak cieľ ochrany dotknutého záujmu sledovaného príslušným ustanovením práva štátu konajúceho súdu možno dosiahnuť aj uplatnením práva určeného na základe kolíznych noriem tohto nariadenia.
44
Po tretie treba uviesť, že použitie imperatívnych noriem súdmi členských štátov je možné len za výnimočných okolností, ak to, ako sa uvádza v odôvodnení 32 nariadenia Rím II, odôvodňuje „verejný záujem“. V tejto súvislosti z definície pojmu „imperatívna norma“ spomenutej v bode 38 tohto rozsudku, keď tento pojem má vzhľadom na judikatúru spomenutú v bode 37 tohto rozsudku rovnaký rozsah ako pojem „imperatívna norma“ uvedený v článku 16 tohto nariadenia, vyplýva, že takéto právo alebo ustanovenie sa musia nutne usilovať o ochranu verejných záujmov osobitného významu, ako sú záujmy týkajúce sa politickej, sociálnej alebo hospodárskej organizácie členského štátu konajúceho súdu. Ako vyplýva z judikatúru citovanej v bode 39 tohto rozsudku, ide o záujmy, ktoré sú pre tento členský štát podstatné.
45
Je pravda, že z odkazu na pravidlá týkajúce sa posudzovania náhrady škody, uvedeného v odôvodnení 32 nariadenia Rím II, vyplýva, že normotvorca Únie v zásade nevylúčil možnosť, aby sa normy na ochranu individuálnych záujmov mohli prípadne považovať za imperatívne normy. Z druhej časti tohto odôvodnenia vyplýva, že pojmy, na ktorých sú založené pravidlá upravujúce náhradu mimozmluvnej škody platné v členskom štáte, môžu odôvodniť uplatnenie práva štátu konajúceho súdu podľa článku 16 tohto nariadenia.
46
Vzhľadom na definíciu pojmu „imperatívna norma“ však môže vnútroštátny súd použiť vnútroštátne ustanovenia určené na ochranu individuálnych záujmov ako „imperatívne normy“ len vtedy, ak z podrobnej analýzy, ktorú musí vykonať vnútroštátny súd, jasne vyplýva, že ochrana individuálnych záujmov určitej kategórie osôb, ktorú toto ustanovenie stanovuje, zodpovedá podstatnému verejnému záujmu, ktorý je týmto ustanovením chránený. Ako generálny advokát zdôraznil v bode 62 svojich návrhov, musí byť preukázaná existencia dostatočnej väzby s takýmto verejným záujmom, ktorý sa považuje za podstatný v rámci právneho poriadku členského štátu konajúceho súdu.
47
V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodu 40 tohto rozsudku, by sa článok 52 ZZD mohol uplatniť na právnu situáciu, o ktorú ide vo veci samej, namiesto nemeckého práva, ktoré je v zásade určené podľa článku 4 nariadenia Rím II, len vtedy, ak by jeho uplatnenie bolo odôvodnené osobitne dôležitými dôvodmi, ktoré odrážajú verejný záujem považovaný bulharským právnym poriadkom za podstatný. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza, že zásada ekvity stanovená v článku 52 ZZD predstavuje základnú zásadu bulharského práva a je súčasťou bulharského verejného poriadku. Vzhľadom na to, že cieľom tohto ustanovenia je ochrana individuálnych záujmov určitej kategórie fyzických osôb, treba pripomenúť, že z podrobnej analýzy, ktorú má vykonať vnútroštátny súd, musí okrem iného jasne vyplývať, že táto ochrana zodpovedá podstatnému verejnému záujmu chránenému týmto ustanovením, takže jeho dodržiavanie považuje dotknutý členský štát za rozhodujúce.
48
Okrem toho hoci Súdnemu dvoru neprináleží posudzovať vnútroštátne ustanovenie z hľadiska kritérií uvedených v bode 40 tohto rozsudku, treba pripomenúť, že z bodu 43 tohto rozsudku vyplýva, že uplatnenie výnimky stanovenej v článku 16 nariadenia Rím II je vylúčené, ak uplatnenie práva určeného týmto nariadením umožňuje dosiahnuť tiež cieľ ochrany podstatného verejného záujmu chráneného príslušným ustanovením práva štátu konajúceho súdu.
49
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že hoci článok 52 ZZD vyžaduje, aby súd určil náhradu nemajetkovej ujmy „na základe ekvity“, nemecké právo stanovuje možnosť „spravodlivej náhrady“ tej istej ujmy, takže sa javí, že na zásade ekvity sú založené obidve tieto vnútroštátne právne úpravy.
50
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však tiež vyplýva, že na jednej strane maximálna výška náhrady škody, ktorú možno priznať podľa nemeckého práva, by bola približne 5000 eur, zatiaľ čo suma zvyčajne priznaná podľa článku 52 ZZD by predstavovala približne 120000 BGN (približne 61000 eur). Ako však v podstate uviedol generálny advokát v bode 32 svojich návrhov, samotná skutočnosť, že uplatnenie práva štátu konajúceho súdu vedie, pokiaľ ide o výšku náhrady škody, k inému riešeniu, než aké by vyplynulo z uplatnenia práva určeného kolíznou normou, neumožňuje dospieť k záveru, že uplatnením tohto posledného uvedeného práva nemožno dosiahnuť cieľ ochrany podstatného verejného záujmu, ktorý má byť prípadne chránený príslušným ustanovením členského štát konajúceho súdu.
51
Na druhej strane z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa článku 52 ZZD je možné systematicky priznať peňažnú náhradu za duševné utrpenie a bolesť, zatiaľ čo nemecké právo určené podľa článku 4 nariadenia Rím II umožňuje náhradu len v prípade, že civilný delikt spôsobil patologické poškodenie. S výhradou overenia, ktoré má vykonať vnútroštátny súd, sa teda zdá, že toto nemecké právo a bulharské právo vychádzajú v týchto dvoch ohľadoch z úplne odlišných koncepcií, pokiaľ ide o právo na náhradu škody.
52
V dôsledku toho nemožno vylúčiť, že by v rovnakých prípadoch mohol poškodený získať za duševné utrpenie a bolesť, ktoré utrpel a ktoré nemali za následok žiadne patologické poškodenie, podľa bulharského práva náhradu škody, ktorá by mohla dosiahnuť približne 120000 BGN (približne 61000 eur), zatiaľ čo podľa nemeckého práva by táto osoba nemohla získať žiadnu náhradu škody.
53
Vnútroštátnemu súdu preto prináleží určiť, či uplatnenie nemeckého práva, ktoré nestanovuje náhradu za duševné utrpenie a bolesť, ktoré nemajú za následok patologické poškodenie, umožňuje dosiahnuť cieľ ochrany podstatného verejného záujmu, ktorý má byť prípadne chránený článkom 52 ZZD.
54
Napokon po štvrté je dôležité pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora je možné právo členského štátu, ktoré spĺňa minimálnu ochranu stanovenú smernicou Únie, nezohľadniť v prospech práva štátu konajúceho súdu z dôvodu založeného na jeho imperatívnej povahe, ak súd, ktorý začal konanie, po podrobnom skúmaní konštatuje, že v rámci prebratia tejto smernice zákonodarca členského štátu konajúceho súdu považoval v rámci dotknutého právneho poriadku za rozhodujúce priznať dotknutej osobe širšiu ochranu, ako je ochrana stanovená uvedenou smernicou, pričom tento súd v tejto súvislosti musí zohľadniť povahu a predmet takýchto imperatívnych ustanovení (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. októbra 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, body 50 až 52).
55
V bodoch 34 až 37, 42 a 48 rozsudku z 15. decembra 2022, HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), Súdny dvor v podstate rozhodol, že hoci je úlohou členských štátov zabezpečiť, aby náhrada nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli príbuzní obetí dopravných nehôd, bola krytá povinným poistením aspoň do výšky minimálnych súm stanovených smernicou 2009/103, táto smernica nestanovuje osobitné požiadavky týkajúce sa voľby režimu občianskoprávnej zodpovednosti na určenie rozsahu náhrady škody, ktorá sa má priznať na základe občianskoprávnej zodpovednosti poisteného, ktorá sa v zásade riadi vnútroštátnym právom.
56
Vzhľadom na to, že cieľom uvedenej smernice nie je harmonizovať rozsah náhrady škody, ktorú utrpela nepriama obeť dopravnej nehody, a teda že článok 52 ZZD, ktorého cieľom je určiť rozsah náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú utrpela takáto obeť, nemožno považovať za prijatý v rámci prebratia tejto smernice, nespadá tento článok 52 do pôsobnosti judikatúry uvedenej v bode 54 tohto rozsudku.
57
Zo všetkých vyššie uvedených dôvodov vyplýva, že na položenú otázku treba odpovedať tak, že článok 16 nariadenia Rím II sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátne ustanovenie, ktoré stanovuje, že o náhrade nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli blízki rodinní príslušníci osoby, ktorá zomrela pri dopravnej nehode, rozhodne súd na základe ekvity, nemožno považovať za „imperatívnu normu“ v zmysle tohto článku, ibaže v prípade, že dotknutá právna situácia má dostatočne úzke väzby s členským štátom konajúceho súdu, súd, ktorému bola vec predložená, na základe podrobnej analýzy znenia, všeobecnej systematiky, cieľov a kontextu prijatia tohto vnútroštátneho ustanovenia konštatuje, že jeho dodržiavanie sa v rámci právneho systému tohto členského štátu považuje za rozhodujúce z dôvodu, že sleduje cieľ ochrany podstatného verejného záujmu, ktorý nemožno dosiahnuť uplatnením práva určeného podľa článku 4 tohto nariadenia.
O trovách
58
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
Článok 16 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky („Rím II“)
sa má vykladať v tom zmysle, že:
vnútroštátne ustanovenie, ktoré stanovuje, že o náhrade nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli blízki rodinní príslušníci osoby, ktorá zomrela pri dopravnej nehode, rozhodne súd na základe ekvity, nemožno považovať za „imperatívnu normu“ v zmysle tohto článku, ibaže v prípade, že dotknutá právna situácia má dostatočne úzke väzby s členským štátom konajúceho súdu, súd, ktorému bola vec predložená, na základe podrobnej analýzy znenia, všeobecnej systematiky, cieľov a kontextu prijatia tohto vnútroštátneho ustanovenia konštatuje, že jeho dodržiavanie sa v rámci právneho systému tohto členského štátu považuje za rozhodujúce z dôvodu, že sleduje cieľ ochrany podstatného verejného záujmu, ktorý nemožno dosiahnuť uplatnením práva určeného podľa článku 4 tohto nariadenia.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: bulharčina.