62024CJ0718
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
z 5. februára 2026 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Azylová politika – Smernica 2013/32/EÚ – Spoločné konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany – Článok 33 – Dôvody neprípustnosti – Článok 38 – Koncepcia ‚bezpečnej tretej krajiny‘ – Podmienky vykonávania – Spojenie medzi žiadateľom a dotknutou treťou krajinou – Kritériá – Metodika posúdenia – Článok 46 – Právo na účinný opravný prostriedok – Článok 47 Charty základných práv Európskej únie“
Vo veci C‑718/24 [Aleb] (
i
),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Administrativen săd Sofija‑grad (Správny súd Sofia‑mesto, Bulharsko) z 9. októbra 2024 a doručený Súdnemu dvoru 22. októbra 2024, ktorý súvisí s konaním:
NP
proti
Predsedatel na Dăržavna agencija za bežancite,
SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predsedníčka druhej komory K. Jürimäe (spravodajkyňa), predseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu druhej komory, sudcovia F. Schalin, M. Gavalec a Z. Csehi,
generálny advokát: J. Richard de la Tour,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
NP, v zastúpení: T. A. Iliev, advokat,
–
bulharská vláda, v zastúpení: S. Ruseva a T. Cingileva, splnomocnené zástupkyne,
–
poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna a D. Lutostańska, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: A. Azéma, M. Debieuvre a I. Zaloguin, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 33 ods. 2 písm. c) a článku 38 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60) v spojení s odôvodnením 46 tejto smernice.
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani NP, sýrskym štátnym príslušníkom, a Predsedatel na Dăržavna agencija za bežancite (riaditeľ Štátnej agentúry pre utečencov, Bulharsko) (ďalej len „DAB“), ktorý sa týka zákonnosti rozhodnutia, ktorým tento riaditeľ zamietol žiadosť NP o medzinárodnú ochranu.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2011/95/EÚ
3
Článok 2 písm. f) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9) stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia tieto vymedzenia pojmov
…
f)
‚osoba oprávnená na doplnkovú ochranu‘ je štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátneho občianstva, ktorá nie je oprávnená ako utečenec, ale vzhľadom ku ktorej boli preukázané podstatné dôvody domnievať sa, že dotknutá osoba by v prípade, keď by bola vrátená do svojej krajiny pôvodu alebo v prípade osoby bez štátneho občianstva do krajiny svojho doterajšieho pobytu, čelila reálnemu riziku utrpenia vážneho bezprávia, ako je definované v článku 15, a na ktorú sa neuplatňuje článok 17 ods. 1 a 2 a ktorá nemôže prijať alebo v dôsledku takéhoto rizika odmieta ochranu tejto krajiny…“
4
Podľa článku 15 písm. c) tejto smernice:
„Vážne bezprávie pozostáva:
…
c)
z vážneho a individuálneho ohrozenia života občana alebo osoby z dôvodu všeobecného násilia v situáciách medzinárodného alebo vnútroštátneho ozbrojeného konfliktu.“
Smernica 2013/32
5
Odôvodnenia 18, 43, 44 a 46 smernice 2013/32 uvádzajú:
„(18)
Je v záujme členských štátov aj žiadateľov o medzinárodnú ochranu, aby sa o žiadosti o medzinárodnú ochranu rozhodlo čo najskôr bez toho, aby bolo dotknuté vykonanie primeraného a úplného posúdenia.
…
(43)
Členské štáty by mali posúdiť všetky žiadosti z vecnej stránky, t. j. posúdiť, či je daný žiadateľ oprávnený na medzinárodnú ochranu v súlade so smernicou [2011/95], pokiaľ táto smernica neustanovuje inak, najmä tam, kde možno odôvodnene predpokladať, že by iná krajina vykonala posúdenie alebo poskytla dostatočnú ochranu. Členské štáty by najmä nemali byť povinné posúdiť vecnú stránku žiadosti o medzinárodnú ochranu, ak prvá krajina azylu priznala žiadateľovi postavenie utečenca alebo inú dostatočnú ochranu a žiadateľ bude prijatý späť do uvedenej krajiny.
(44)
Členské štáty by nemali byť povinné posúdiť vecnú stránku žiadosti o medzinárodnú ochranu, ak na základe dostatočnej väzby medzi žiadateľom a treťou krajinou, ako ju definuje vnútroštátne právo, možno odôvodnene predpokladať, že žiadateľ bude žiadať o ochranu v tejto tretej krajine a existujú dôvody domnievať sa, že žiadateľ bude do tejto krajiny prijatý alebo prijatý späť. Členské štáty by mali postupovať na tomto základe, len ak by tento konkrétny žiadateľ bol v bezpečí v tejto dotknutej tretej krajine. S cieľom zabrániť sekundárnemu pohybu žiadateľov by sa mali stanoviť spoločné zásady, na základe ktorých budú členské štáty posudzovať alebo označovať tretie krajiny ako bezpečné.
…
(46)
Ak členské štáty uplatňujú koncepcie bezpečnej krajiny individuálne pre každý prípad alebo určujú krajiny za bezpečné prijatím zoznamov na tento účel, mali by okrem iného zohľadniť usmernenia, prevádzkové príručky a informácie o krajinách pôvodu a činnostiach, vrátane metodiky [Európsky podporný úrad pre azyl (EASO)] pre správy obsahujúce informácie o krajinách pôvodu, uvedené v nariadení Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 439/2010 z 19. mája 2010, ktorým sa zriaďuje Európsky podporný úrad pre azyl [(Ú. v. EÚ L 132, 2010, s. 11], ako aj príslušné usmernenia [Úradu vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov (UNHCR)].“
6
Kapitola II tejto smernice, nazvaná „Základné zásady a záruky“, obsahuje články 6 až 30.
7
Kapitola III smernice o konaniach, nazvaná „Konanie v prvom stupni“, obsahuje články 31 až 43.
8
Článok 32 uvedenej smernice s názvom „Neopodstatnené žiadosti“ uvádza:
„1.   Bez toho, aby bol dotknutý článok 27, členské štáty môžu považovať žiadosť za neopodstatnenú len vtedy, keď rozhodujúci orgán skonštatoval, že žiadateľ nespĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa smernice [2011/95].
2.   V prípadoch neopodstatnených žiadostí, na ktoré sa vzťahujú niektoré z okolností uvedených v článku 31 ods. 8, členské štáty môžu považovať žiadosť za zjavne neopodstatnenú aj vtedy, ak je to tak definované vo vnútroštátnych právnych predpisoch.“
9
Článok 33 smernice 2013/32, nazvaný „Neprípustné žiadosti“, stanovuje:
„1.   Okrem prípadov, v ktorých sa žiadosť neposudzuje v súlade s nariadením [Európskeho parlamentu a Rady] (EÚ) č. 604/2013 [z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31)], od členských štátov sa nevyžaduje, aby posudzovali, či žiadateľ spĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa smernice [2011/95], v prípade, že sa žiadosť považuje za neprípustnú podľa tohto článku.
2.   Členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú, iba ak:
…
c)
krajina, ktorá nie je členským štátom, sa podľa článku 38 považuje za bezpečnú tretiu krajinu pre žiadateľa;
…“
10
Článok 38 smernice 2013/32 s názvom „Koncepcia bezpečnej tretej krajiny“ v odsekoch 1 až 4 stanovuje:
„1.   Členské štáty môžu uplatňovať koncepciu bezpečnej tretej krajiny, len ak sú príslušné orgány presvedčené, že so žiadateľom o medzinárodnú ochranu sa v dotknutej tretej krajine bude zaobchádzať podľa nasledujúcich zásad:
a)
nebude ohrozený jeho život ani sloboda z dôvodu rasy, náboženstva, národnosti, príslušnosti k určitej sociálnej skupine alebo zastávania politického názoru;
b)
neexistuje žiadne riziko vážneho bezprávia, ako sa vymedzuje v smernici [2011/95];
c)
rešpektuje sa zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia podľa [Dohovoru o právnom postavení utečencov, podpísaného v Ženeve 28. júla 1951 (Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 [1954]), ktorý nadobudol platnosť 22. apríla 1954 a bol doplnený Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov prijatým v New Yorku 31. januára 1967 a vstúpil do platnosti 4. októbra 1967 (ďalej len ‚Ženevský dohovor‘)];
d)
rešpektuje sa zákaz odsunu, ktorý by bol v rozpore so zákazom mučenia a krutého, neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, ako je uvedené v medzinárodnom práve a
e)
existuje možnosť žiadať o postavenie utečenca a v prípade jeho priznania požívať ochranu podľa Ženevského dohovoru.
2.   Uplatňovanie koncepcie bezpečnej tretej krajiny podlieha pravidlám stanoveným vo vnútroštátnom práve vrátane:
a)
pravidiel vyžadujúcich existenciu spojenia medzi žiadateľom a dotknutou treťou krajinou, na základe ktorého by bolo odôvodnené, aby táto osoba odišla do tejto krajiny;
b)
pravidiel o metodike, akou sa príslušné orgány ubezpečia, že v prípade konkrétnej krajiny alebo konkrétneho žiadateľa možno uplatniť koncepciu bezpečnej tretej krajiny. Súčasťou tejto metodiky bude posúdenie bezpečnosti krajiny pre konkrétneho žiadateľa v každom jednotlivom prípade a/alebo vnútroštátne určenie krajín, ktoré sa považujú za všeobecne bezpečné;
c)
pravidiel, ktoré v súlade s medzinárodným právom umožňujú individuálne posúdenie toho, či dotknutá tretia krajina je pre konkrétneho žiadateľa bezpečná, ktoré prinajmenšom umožnia žiadateľovi napadnúť uplatňovanie koncepcie bezpečnej tretej krajiny z dôvodu, že tretia krajina nie je v jeho konkrétnej situácii bezpečná. Žiadateľovi sa tiež umožní namietať proti existencii spojenia medzi ním a treťou krajinou podľa písmena a).
3.   Ak sa vykoná rozhodnutie výlučne na základe tohto článku, členský štát:
a)
o tom informuje žiadateľa a
b)
poskytne žiadateľovi dokument, ktorým informuje orgány tejto tretej krajiny v jazyku tejto krajiny, že žiadosť nebola vecne posudzovaná.
4.   Ak tretia krajina neumožní žiadateľovi vstup na jej územie, členský štát zabezpečí prístup ku konaniu v súlade so základnými zásadami a zárukami kapitoly II.“
11
Kapitola V smernice 2013/32, nazvaná „Konania o opravných prostriedkoch“, obsahuje článok 46, nazvaný „Právo na účinný opravný prostriedok“. Podľa odsekov 1 a 3 tohto článku:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby žiadatelia mali právo na účinný opravný prostriedok pred súdom proti:
a)
rozhodnutiu o ich žiadosti o medzinárodnú ochranu vrátane rozhodnutia:
i)
považovať žiadosť za neopodstatnenú v súvislosti s postavením utečenca a/alebo postavením osoby s doplnkovou ochranou;
ii)
považovať žiadosť za neprípustnú podľa článku 33 ods. 2;
…
3.   V záujme dosiahnutia súladu s odsekom 1 členské štáty zabezpečia, aby účinný opravný prostriedok zahŕňal posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu ex nunc vrátane prípadného posúdenia potrieb medzinárodnej ochrany podľa smernice [2011/95], a to aspoň v rámci konania o opravnom prostriedku pred súdom prvého stupňa.“
Bulharské právo
ZUB
12
Ustanovenie článku 9 ods. 1 Zakon za ubežišteto i bežancite (zákon o azyle a utečencoch) (DV č. 54 z 31. mája 2002) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „ZUB“) stanovuje:
„Humanitárne postavenie sa prizná cudzincovi, ktorý nespĺňa podmienky na priznanie postavenia utečenca a ktorý nemôže alebo nechce prijať ochranu svojej krajiny z dôvodu, že by mohol byť vystavený skutočnému riziku vážneho bezprávia, akým je:
(1)
trest smrti alebo poprava, alebo
(2)
mučenie, tresty alebo neľudské či ponižujúce zaobchádzanie, alebo
(3)
vážne ohrozenia života občana alebo osoby z dôvodu všeobecného násilia v situáciách medzinárodného alebo vnútroštátneho ozbrojeného konfliktu.“
13
Článok 13 ods. 1 bod 14, ako aj článok 13 ods. 4 a 5 ZUB stanovuje:
„1.   Žiadosť cudzieho štátneho príslušníka o medzinárodnú ochranu sa zamietne ako zjavne neopodstatnená, ak nie sú splnené podmienky stanovené v článku 8 ods. 1 a 9 alebo v článku 9 ods. 1, 6 a 8 a cudzí štátny príslušník:
…
(14)
pochádza z bezpečnej tretej krajiny za predpokladu, že je do nej prijatý;
…
4.   Okolnosť uvedená v odseku 1 bode 14 môže predstavovať samostatný dôvod na zamietnutie žiadosti ako zjavne neopodstatnenej, len ak sú splnené tieto podmienky:
(1)
existuje spojitosť medzi cudzím štátnym príslušníkom a dotknutou treťou krajinou, ktorá odôvodňuje jeho návrat v rámci individuálneho preskúmania bezpečnosti tejto krajiny pre dotknutého cudzieho štátneho príslušníka;
(2)
cudziemu štátnemu príslušníkovi sa poskytne dokument v jazyku bezpečnej tretej krajiny s cieľom informovať orgány tejto tretej krajiny, že jeho žiadosť nebola vecne posudzovaná.
5.   Ak cudzí štátny príslušník nie je prijatý na územie bezpečnej tretej krajiny, umožní sa mu prístup ku konaniu o poskytnutí medzinárodnej ochrany v Bulharsku.“
14
Článok 98 ods. 1 a 2 ZUB znie:
„1.   Riaditeľ DAB môže po dohode s ministrom zahraničných vecí prípadne predložiť Rade ministrov vnútroštátne zoznamy bezpečných krajín pôvodu a bezpečných tretích krajín.
2.   Pri prijímaní zoznamov Rada ministrov s odkazom na informačné zdroje od iných členských štátov Európskej únie, [EASO], [UNHCR], Rady Európy a iných medzinárodných organizácií zohľadní rozsah, v akom štát poskytuje ochranu pred prenasledovaním a neľudským alebo ponižujúcim zaobchádzaním prostredníctvom:
(1)
príslušných zákonov a iných právnych predpisov krajiny a spôsobu ich uplatňovania;
(2)
dodržiavania práv a slobôd zaručených [Európskym] dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaným v Ríme 4. novembra 1950, alebo Medzinárodným paktom o občianskych a politických právach [prijatým Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov 16. decembra 1966, ktorý nadobudol platnosť 23. marca 1976], alebo Dohovorom proti mučeniu a inému krutému, neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestaniu prijatým 10. decembra 1984 Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov[, ktorý nadobudol platnosť 26. júna 1987];
(3)
dodržiavania zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia podľa [Ženevského dohovoru];
(4)
existencie účinných opravných prostriedkov proti porušovaniu týchto práv a slobôd.“
15
Podľa článku 99 ZUB:
„Cudzí štátny príslušník, ktorý požiadal o medzinárodnú ochranu, môže vyvrátiť domnienku bezpečnosti krajiny uvedenej v zozname podľa článku 98.“
16
Odsek 1 bod 9 doplňujúcich usmernení k ZUB obsahuje nasledujúcu definíciu:
„‚Bezpečná tretia krajina‘: iná krajina ako krajina pôvodu, v ktorej sa zdržiaval cudzí štátny príslušník, ktorý podal žiadosť o medzinárodnú ochranu, a
a)
nemá dôvod obávať sa o svoj život alebo slobodu z dôvodu svojej rasy, náboženstva, národnosti, príslušnosti k určitej sociálnej skupine alebo zastávania politických názorov;
b)
je chránený pred vrátením na územie štátu, v ktorom existujú podmienky prenasledovania a ohrozenia jeho práv;
c)
nie je vystavený riziku prenasledovania alebo vážneho bezprávia, ako je mučenie, neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie alebo trestanie;
d)
má možnosť požiadať o postavenie utečenca a v prípade jeho priznania požívať medzinárodnú ochranu ako utečenec;
e)
existujú dostatočné dôvody domnievať sa, že bude prijatý na územie tohto štátu.“
Rozhodnutie č. 247
17
Bod 2 rozhodnutia Rady ministrov Bulharskej republiky č. 247 z 3. apríla 2024, ktorým sa prijíma zoznam bezpečných krajín pôvodu a zoznam bezpečných tretích krajín pre žiadateľov o ochranu (ďalej len „rozhodnutie č. 247“), znie takto:
„Prijíma zoznam bezpečných tretích krajín pre žiadateľov o [medzinárodnú] ochranu v súlade s prílohou č. 2… Ázia: Bangladéšska ľudová republika, Iránska islamská republika, juhovýchodná Európa: Turecká republika.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
18
NP, ktorý je maloletým sýrskym štátnym príslušníkom bez sprievodu, podal 2. novembra 2023 v Bulharsku žiadosť o medzinárodnú ochranu.
19
Počas pohovoru 1. decembra 2023 NP tvrdil, že žil v provincii Aleppo (Sýria) a že ju spolu s dvoma svojimi bratmi z dôvodu vojny opustil pred dvoma až tromi mesiacmi. NP ostal približne jeden mesiac v Turecku predtým, ako nelegálne vstúpil na bulharské územie. Jeho bratia zostali v Turecku, kde žijú aj tri z jeho sestier so svojimi manželmi.
20
Rozhodnutím z 18. júna 2024 riaditeľ DAB zamietol žiadosť NP, pričom mu zamietol priznať tak postavenie utečenca, ako aj status humanitárnej ochrany. Domnieval sa, že hoci NP nespĺňal podmienky na to, aby bol považovaný za utečenca, bol z dôvodu vnútroštátneho ozbrojeného konfliktu a všeobecného násilia v Sýrii vystavený skutočnému ohrozeniu svojho života alebo osoby. Riaditeľ DAB však usúdil, že Turecká republika predstavuje „bezpečnú tretiu krajinu“, v ktorej sa NP môže bezpečne usadiť. NP totiž žil na tureckom území počas jedného mesiaca bez ohrozenia svojej bezpečnosti a viacerí z jeho súrodencov tam stále žijú. Mal zákonnú možnosť zaregistrovať sa u tureckých úradov a legalizovať svoj pobyt, čo neurobil. V tejto súvislosti riaditeľ DAB na základe informácií získaných z verejne dostupných zdrojov usúdil, že osoby bez štátnej príslušnosti a utečenci prichádzajúci zo Sýrie, ktorí prišli do Turecka z dôvodu udalostí, ku ktorým dochádzalo v Sýrii od 28. apríla 2011, požívajú dočasnú ochranu zo strany tureckej vlády. Osoby, ktorým bola táto ochrana poskytnutá, sú chránené pred núteným návratom do Sýrie. Okrem toho ich základné potreby sú uspokojené.
21
NP podal návrh na zrušenie rozhodnutia z 18. júna 2024 na Administrativen săd Sofija‑grad (Správny súd Sofia‑mesto), vnútroštátny súd, ktorý predložil návrh na začatie prejudiciálneho konania.
22
V odpovedi na žiadosť predkladajúceho vnútroštátneho súdu o informácie riaditeľ DAB informoval, že po prvé DAB uplatňuje rozhodnutie č. 247, podľa ktorého sa Turecká republika považuje za bezpečnú tretiu krajinu. Po druhé uviedol, že DAB nevypracovala metodiku v súlade s článkom 38 ods. 2 písm. b) smernice 2013/32. Po tretie uznal, že NP nebol výslovne informovaný o možnosti napadnúť uplatňovanie koncepcie bezpečnej tretej krajiny voči nemu alebo o existencii spojenia medzi ním a dotknutou treťou krajinou.
23
V tejto súvislosti vnútroštátny súd považuje za potrebné získať spresnenia týkajúce sa výkladu ustanovení smernice 2013/32 týkajúcich sa koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“. Článok 38 tejto smernice totiž nebol úplne prebratý do bulharského právneho poriadku a táto koncepcia vedie k rozdielnemu uplatňovaniu na vnútroštátnej úrovni.
24
Konkrétnejšie sa vnútroštátny súd v prvom rade pýta, či ustanovenia uvedenej smernice umožňujú zamietnuť žiadosť o medzinárodnú ochranu na základe uvedeného konceptu v rámci riadneho konania podľa kapitoly III tej istej smernice, a to po tom, čo príslušný orgán pri vecnom posúdení tejto žiadosti konštatoval, že žiadateľ spĺňa podmienky na priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou. Spresňuje, že judikatúra Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd, Bulharsko) umožňuje takúto prax.
25
V druhom rade sa vnútroštátny súd pýta na podmienky uplatnenia koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“ stanovené v článku 38 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2013/32. Na jednej strane uvádza, že podľa článku 38 ods. 2 písm. b) tejto smernice sú členské štáty povinné vypracovať a zaviesť „metodiku“ s cieľom ubezpečiť sa, že v prípade konkrétnej krajiny alebo konkrétneho žiadateľa možno uplatniť koncepciu bezpečnej tretej krajiny. Pýta sa, či v prípade, ako vo veci samej, keď vnútroštátne právo nestanovuje takúto metodiku, možno uvedenú koncepciu uplatniť, prípadne na základe informácií pochádzajúcich z verejne dostupných zdrojov a aktu výkonnej moci, akým je rozhodnutie č. 247. Na druhej strane tento súd konštatuje, že bulharské právo nestanovuje kritériá umožňujúce domnievať sa, že existuje spojenie medzi žiadateľom a dotknutou treťou krajinou, na základe ktorého by bolo odôvodnené, aby žiadateľ odišiel do tejto krajiny, a že ani článok 38 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 nespresňuje tieto kritériá. Kladie si teda otázku, či toto ustanovenie ukladá členským štátom povinnosť stanoviť takéto kritériá vo svojom vnútroštátnom práve.
26
Napokon predkladajúci vnútroštátny súd žiada o objasnenie, pokiaľ ide o požadované súdne preskúmanie. Podľa článku 38 ods. 2 písm. c) smernice 2013/32 by členské štáty mali žiadateľovi umožniť súdne napadnúť existenciu spojenia medzi ním a treťou krajinou, ktorá sa vo vzťahu k nemu považuje za bezpečnú. Bulharské právo pritom takéto súdne preskúmanie nestanovuje. Tento súd sa teda pýta, či je v rámci preskúmania žaloby proti rozhodnutiu založenému na koncepcii „bezpečnej tretej krajiny“ povinný rozhodnúť, že má právomoc, a preskúmať existenciu takéhoto spojenia, a to na základe tohto ustanovenia.
27
Za týchto okolností Administrativen săd Sofija‑grad (Správny súd Sofia‑mesto) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Možno pri extenzívnom výklade odôvodnenia 46 a článku 33 ods. 2 písm. c) [smernice 2013/32] v spojení s [jej] s článkom 38 vychádzať z toho, že pravidlá stanovené v týchto ustanoveniach, ktoré umožňujú považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú a týkajú sa koncepcie bezpečnej tretej krajiny v zmysle článku 38 [tejto smernice], sa v súlade so základným zásadami a zárukami kapitoly II tejto smernice musia uplatniť v konaní uvedenom v kapitole III tejto smernice, t. j. v rámci vecného posudzovania žiadosti o medzinárodnú ochranu?
2.
Majú sa odôvodnenie 46 a článok [33] ods. 2 písm. c) [smernice 2013/32] v spojení s [jej] článkom 38 vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, aká je uvedená v článku 75 ods. 2 ZUB, ako aj správna a súdna prax, podľa ktorých vecne posúdenú žiadosť o medzinárodnú ochranu možno zamietnuť bez toho, aby bola vyhlásená za zjavne neopodstatnenú alebo neprípustnú, a to len z dôvodu, že žiadateľ má možnosť využiť ochranu bezpečnej tretej krajiny, bez toho, aby sa vo vnútroštátnom práve vytvorila a uplatňovala metodika stanovená v článku 38 ods. 2 písm. b) smernice 2013/32, a ak správny orgán uzná, že v krajine pôvodu žiadateľa prebieha ozbrojený konflikt a sú splnené podmienky stanovené v článku 15 písm. c) smernice 2011/95, sú prípustné?
3.
Má sa článok 38 ods. 2 písm. b) [smernice 2013/32] v spojení s [jej] odôvodnením 46 vykladať v tom zmysle, že správny orgán, ktorý vecne posudzuje žiadosť o medzinárodnú ochranu, môže uplatniť koncepciu bezpečnej tretej krajiny na určitú krajinu a určitého žiadateľa len na základe informácií z verejne dostupných zdrojov a rozhodnutia orgánu výkonnej moci (Rady ministrov), podľa ktorých je určitá tretia krajina bezpečnou treťou krajinou, bez toho, aby vo vnútroštátnom práve bola stanovená metodika v zmysle tohto ustanovenia, ktorej uplatnením sa správny orgán presvedčí o tom, že koncepcia bezpečnej tretej krajiny sa môže uplatniť na určitú krajinu a určitého žiadateľa?
4.
Má sa článok 38 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že členské štáty vo svojom vnútroštátnom práve nevyhnutne musia stanoviť kritériá, v prípade splnenia ktorých možno vychádzať z toho, že existuje spojenie medzi žiadateľom a dotknutou treťou krajinou, na základe ktorého by bolo odôvodnené, aby táto osoba odišla do tejto krajiny?
5.
Má sa článok 38 ods. 2 písm. c) smernice 2013/32, [ktorý] upravuje možnosť, aby žiadateľ namietal v súdnom konaní proti existencii spojenia medzi ním a treťou krajinou uznanou za bezpečnú podľa [článku 38 ods. 2] písmena a) [tejto smernice], vykladať v tom zmysle, že pokiaľ neexistuje vnútroštátny právny predpis, ktorý stanovuje súdne preskúmanie zákonnosti existencie spojenia medzi žiadateľom a dotknutou treťou krajinou, súd, ktorý prejednáva žalobu proti správnemu rozhodnutiu, ktorým sa žiadateľovi neprizná medzinárodná ochrana z dôvodu, že tretia krajina je vo vzťahu k nemu uznaná za bezpečnú, nevyhnutne musí rozhodnúť, že má právomoc, a rozhodnúť o zákonnosti existencie takého spojenia, ktorú predpokladal správny orgán?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
28
Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je konanie upravené článkom 267 ZFEÚ nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého im Súdny dvor poskytuje výklad práva Únie potrebný pre tieto súdy na vyriešenie sporov, ktoré prejednávajú [pozri uznesenie z 26. januára 1990, Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, bod 7, a rozsudok z 15. apríla 2021, État belge (Okolnosti, ktoré nastali po rozhodnutí o odovzdaní), C‑194/19, EU:C:2021:270, bod 21].
29
Podľa ustálenej judikatúry v rámci konania na základe tejto spolupráce prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú začal prejednávať. Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prislúcha prípadne preformulovať otázku, ktorá mu je predložená (pozri rozsudky zo 17. júla 1997, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, body 22 a 23; z 28. novembra 2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, bod 18, a z 3. júna 2025, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, bod 34).
30
Vzhľadom na túto judikatúru je potrebné preskúmať spoločne prvú a druhú otázku, ktoré sa v podstate prekrývajú. Okrem toho v rozsahu, v akom druhá otázka odkazuje na definíciu metodiky týkajúcej sa uplatnenia koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“ vo vnútroštátnom práve, splýva s treťou otázkou týkajúcou sa tejto metodiky. Preto nie je potrebné zaoberať sa týmto aspektom v rámci druhej otázky.
31
Prvú a druhú otázku preto treba chápať v tom zmysle, že predkladajúci vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či sa článok 33 ods. 2 písm. c) a článok 38 smernice 2013/32 majú vykladať v tom zmysle, že na jednej strane dôvod neprípustnosti uvedený v článku 33 ods. 2 písm. c) tejto smernice sa musí nevyhnutne uplatniť pri vecnom posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu a že na druhej strane žiadosť posudzovanú z vecnej stránky možno zamietnuť bez toho, aby bola vyhlásená za zjavne neopodstatnenú alebo neprípustnú z dôvodu, že tretia krajina sa považuje za bezpečnú tretiu krajinu pre žiadateľa, a to napriek tomu, že príslušný orgán konštatoval, že tento žiadateľ spĺňa podmienky na priznanie medzinárodnej ochrany stanovené smernicou 2011/95.
32
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 33 ods. 1 smernice 2013/32 sa okrem prípadov, v ktorých sa žiadosť neposudzuje podľa nariadenia č. 604/2013, od členských štátov nevyžaduje, aby posudzovali, či žiadateľ spĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95, pokiaľ sa žiadosť považuje podľa tohto článku za neprípustnú. Článok 33 ods. 2 smernice 2013/32 taxatívne vymenúva situácie, v ktorých členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú [rozsudky z 19. marca 2019, Ibrahim a i., C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219, bod 76, ako aj z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 29].
33
Medzi tieto situácie patrí podľa článku 33 ods. 2 písm. c) tejto smernice situácia, v ktorej sa tretia krajina považuje za bezpečnú tretiu krajinu pre žiadateľa podľa článku 38 uvedenej smernice.
34
Zo samotného znenia článku 33 ods. 1 a článku 33 ods. 2 písm. c) smernice 2013/32 tak vyplýva, že členské štáty nie sú povinné posudzovať, či dotknutý žiadateľ spĺňa podmienky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95, ak sa tretia krajina považuje za bezpečnú tretiu krajinu pre tohto žiadateľa [pozri analogicky rozsudok z 22. februára 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvosť rodiny – Už priznaná ochrana), C‑483/20, EU:C:2022:103, bod 24].
35
Tento výklad zodpovedá cieľu článku 33 ods. 2 smernice 2013/32, ktorým je, ako vyplýva z odôvodnenia 43 tejto smernice, zmierniť povinnosť členských štátov posúdiť každú žiadosť o medzinárodnú ochranu vymedzením situácií, v ktorých sa takáto žiadosť považuje za neprípustnú [rozsudky zo 17. marca 2016, Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, bod 43; z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 30, a z 18. júna 2024, Bundesrepublik Deutschland (Účinok rozhodnutia o priznaní postavenia utečenca), C‑753/22, EU:C:2024:524, bod 50].
36
Z toho vyplýva, že posúdenie dôvodu neprípustnosti uvedeného v článku 33 ods. 2 písm. c) smernice 2013/32 má predchádzať vecnému posúdeniu žiadosti o medzinárodnú ochranu, a preto sa nemusí nevyhnutne vykonať pri tomto posúdení. Tento výklad sa ponúka o to viac s prihliadnutím na cieľ zdôraznený v jej odôvodnení 18, podľa ktorého sa okrem iného v záujme žiadateľov o medzinárodnú ochranu o žiadostiach o takúto ochranu musí rozhodnúť čo najskôr bez toho, aby bolo dotknuté vykonanie primeraného a úplného posúdenia (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges a Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, bod 52, ako aj citovanú judikatúru).
37
Vzhľadom na neexistenciu akéhokoľvek protichodného ustanovenia v smernici 2013/32 z vyššie uvedených úvah rovnako vyplýva, že žiadosť o medzinárodnú ochranu možno vyhlásiť za neprípustnú z dôvodu uvedeného v článku 33 ods. 2 tejto smernice v prípade, že sú prípadne splnené podmienky na priznanie medzinárodnej ochrany, alebo dokonca po tom, ako rozhodujúci orgán vykonal vecné posúdenie potreby ochrany.
38
Výklad uvedený v bodoch 36 a 37 tohto rozsudku je podporený kontextom článku 33 smernice 2013/32.
39
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že tomuto článku, ktorý upravuje prípady neprípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu, predchádza článok 32 tejto smernice, ktorý sa týka neopodstatnených žiadostí. Podľa článku 32 ods. 1 uvedenej smernice pritom členské štáty môžu považovať žiadosť za neopodstatnenú len vtedy, keď rozhodujúci orgán skonštatoval, že žiadateľ nespĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95. Okrem toho podľa článku 32 ods. 2 smernice 2013/32 možno žiadosť považovať za zjavne neopodstatnenú, ak je to tak definované vo vnútroštátnych právnych predpisoch za okolností uvedených v článku 31 ods. 8 tejto smernice. Tieto okolnosti sa netýkajú dôvodov neprípustnosti uvedených v článku 33 ods. 2 uvedenej smernice.
40
Zo znenia článku 32 v spojení s článkom 33 smernice 2013/32 tak vyplýva jednoznačná vôľa normotvorcu Únie jasne rozlišovať medzi dôvodmi neprípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu a dôvodmi vecného zamietnutia takejto žiadosti. Toto rozlišovanie je okrem toho prevzaté v článku 46 ods. 1 písm. a) bodoch i) a ii) tejto smernice, ktorý sa týka práva na účinný opravný prostriedok proti rozhodnutiam, ktorými sa žiadosť o medzinárodnú ochranu považuje za neopodstatnenú, a proti rozhodnutiam o neprípustnosti takejto žiadosti.
41
Z toho vyplýva, že v súlade s článkom 32 smernice 2013/32 možno žiadosť o medzinárodnú ochranu zamietnuť ako neopodstatnenú alebo zjavne neopodstatnenú až po vecnom posúdení tejto žiadosti. Naopak uplatnenie dôvodu neprípustnosti v zmysle článku 33 ods. 2 tejto smernice môže viesť len k zamietnutiu žiadosti ako neprípustnej, a to nezávisle od takéhoto preskúmania.
42
V prejednávanej veci sa zdá, že z informácií o vnútroštátnom práve, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že článok 13 ods. 1 bod 14 ZUB stanovuje zamietnutie žiadosti o medzinárodnú ochranu ako „zjavne neopodstatnenej“ z dôvodu, že cudzí štátny príslušník „pochádza z bezpečnej tretej krajiny“, inak povedané, z dôvodu neprípustnosti v zmysle článku 33 ods. 2 smernice 2013/32 v rozpore s požiadavkami vyplývajúcimi z článkov 32 a 33 tejto smernice. Je však úlohou predkladajúceho vnútroštátneho súdu, ktorý má ako jediný právomoc rozhodnúť o vnútroštátnom práve, aby overil, či ide o takýto prípad.
43
S prihliadnutím na vyššie uvedené dôvody treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že článok 33 ods. 2 písm. c) a článok 38 smernice 2013/32 sa majú vykladať v tom zmysle, že:
–
dôvod neprípustnosti uvedený v článku 33 ods. 2 písm. c) tejto smernice sa nemusí nevyhnutne uplatniť pri vecnom posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu,
–
žiadosť posudzovanú z vecnej stránky možno zamietnuť ako neprípustnú z dôvodu, že tretia krajina sa považuje za bezpečnú tretiu krajinu pre žiadateľa, aj keď príslušný orgán konštatoval, že tento žiadateľ spĺňa podmienky na priznanie medzinárodnej ochrany stanovené v smernici 2011/95. Naopak takúto žiadosť možno zamietnuť ako neopodstatnenú, či dokonca ako zjavne neopodstatnenú, len za podmienok stanovených v článku 32 smernice 2013/32 a v každom prípade ju nemožno zamietnuť ako neopodstatnenú z dôvodu neprípustnosti, stanoveného v článku 33 ods. 2 písm. c) tejto poslednej uvedenej smernice.
O tretej a štvrtej otázke
Úvodné pripomienky
44
Z dôvodu, že tretia a štvrtá otázka sa týkajú výkladu článku 38 ods. 2 smernice 2013/32, treba na úvod pripomenúť, že z článku 38 tejto smernice vyplýva, že uplatňovanie koncepcie „bezpečná tretia krajina“ na účely článku 33 ods. 2 písm. c) uvedenej smernice podlieha splneniu podmienok stanovených v odsekoch 1 až 4 tohto článku 38.
45
V prvom rade článok 38 ods. 1 smernice 2013/32 konkrétne vyžaduje, aby sa príslušné orgány členských štátov presvedčili, že dotknutá tretia krajina dodržiava zásady výslovne uvedené v tomto ustanovení.
46
V druhom rade podľa článku 38 ods. 2 tejto smernice podlieha uplatňovanie koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“ pravidlám stanoveným vo vnútroštátnom práve. Tieto pravidlá musia po prvé zahŕňať najmä pravidlá vyžadujúce existenciu spojenia medzi žiadateľom o medzinárodnú ochranu a dotknutou treťou krajinou do takej miery, že je odôvodnené, aby táto osoba odišla do tejto krajiny. Po druhé musia zahŕňať pravidlá o metodike, akou sa príslušné orgány ubezpečia, že v prípade konkrétnej krajiny alebo konkrétneho žiadateľa o medzinárodnú ochranu možno uplatniť koncepciu „bezpečnej tretej krajiny“, pričom súčasťou tejto metodiky bude posúdenie bezpečnosti krajiny pre takéhoto žiadateľa v každom jednotlivom prípade a/alebo určenie krajín, ktoré sa považujú za všeobecne bezpečné, zo strany členského štátu. Po tretie musia zahŕňať pravidlá, ktoré v súlade s medzinárodným právom umožňujú individuálne posúdenie toho, či dotknutá tretia krajina je pre konkrétneho žiadateľa o medzinárodnú ochranu bezpečná, ktoré prinajmenšom umožnia žiadateľovi napadnúť uplatňovanie koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“ ako z dôvodu, že tretia krajina nie je v jeho konkrétnej situácii bezpečná, tak aj existenciu spojenia medzi ním a touto krajinou.
47
V treťom rade článok 38 ods. 3 a 4 uvedenej smernice ukladá členským štátom, ktoré vykonávajú rozhodnutie výlučne na základe koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“, povinnosť o tom informovať žiadateľa o medzinárodnú ochranu a poskytnúť mu dokument, ktorým informuje orgány tejto tretej krajiny v jazyku tejto krajiny, že jeho žiadosť nebola vecne posudzovaná. Členské štáty musia zabezpečiť prístup tohto žiadateľa ku konaniu v súlade so základnými zásadami a zárukami stanovenými v kapitole II uvedenej smernice, ak mu tretia krajina neumožní vstup na jej územie.
48
Podmienky stanovené v článku 38 smernice 2013/32 sú kumulatívne, takže dôvod neprípustnosti stanovený v článku 33 ods. 2 písm. c) tejto smernice nemožno uplatňovať, pokiaľ jedna z uvedených podmienok nie je splnená [rozsudok z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 40, ako aj citovaná judikatúra].
49
Práve vzhľadom na tieto úvodné pripomienky treba postupne preskúmať štvrtú otázku, ktorá sa týka písmena a) článku 38 ods. 2 smernice 2013/32 a potom tretiu otázku, ktorá sa týka písmena b) tohto článku.
O štvrtej otázke
50
Svojou štvrtou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 38 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že členské štáty musia vo svojom vnútroštátnom práve stanoviť kritériá, na základe ktorých možno usúdiť, že medzi žiadateľom o medzinárodnú ochranu a dotknutou treťou krajinou existuje spojenie.
51
Ako bolo pripomenuté v bode 46 tohto rozsudku, toto ustanovenie stanovuje, že uplatnenie koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“ podlieha pravidlám stanoveným vo vnútroštátnom práve vyžadujúcim existenciu spojenia medzi žiadateľom o medzinárodnú ochranu a dotknutou treťou krajinou, na základe ktorého by bolo odôvodnené, aby táto osoba odišla do tejto krajiny.
52
Z uvedeného ustanovenia, navyše v spojení s odôvodnením 44 smernice 2013/32, tak vyplýva, že prináleží členským štátom, aby vo svojom vnútroštátnom práve vymedzili vyžadované spojenie medzi žiadateľom o medzinárodnú ochranu a bezpečnou treťou krajinou. Na tento účel a vzhľadom na neexistenciu akejkoľvek definície pojmu „spojenie“ v tejto smernici musia členské štáty určiť relevantné kritériá na určenie takéhoto spojenia.
53
V tejto súvislosti z tohto odôvodnenia 44 tiež vyplýva, že toto spojenie musí byť dostatočné na to, aby bolo odôvodnené, aby tento žiadateľa do tejto krajiny odišiel [pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 46].
54
Súdny dvor v tomto kontexte okrem iného rozhodol, že okolnosť, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu prešiel územím tretej krajiny, však nemôže sama osebe predstavovať oprávnený dôvod domnievať sa, že je odôvodnené, aby sa tento žiadateľ vrátil do tejto krajiny [pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 47].
55
V prejednávanej veci prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či bulharské právo definuje „spojenie“ v zmysle článku 38 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32, pričom treba poznamenať, že z odseku 1 bodu 9 doplňujúcich ustanovení k ZUB podľa všetkého vyplýva, že bulharské právo určuje existenciu takéhoto spojenia kritériom týkajúcim sa „pobytu“ žiadateľa o medzinárodnú ochranu v dotknutej tretej krajine. Ak by to tak bolo, prináleží tomuto súdu ešte určiť, či vzhľadom na všetky okolnosti charakterizujúce prípadný predchádzajúci pobyt dotknutého žiadateľa v dotknutej tretej krajine, akými sú dĺžka a dôvody tohto pobytu, ako aj prítomnosť blízkych rodinných príslušníkov tohto žiadateľa v tejto tretej krajine, takýto pobyt postačuje na vyvodenie záveru, že medzi uvedeným žiadateľom a uvedenou treťou krajinou existuje také spojenie, na základe ktorého by bolo odôvodnené, aby sa ten istý žiadateľ vrátil do tejto krajiny.
56
S prihliadnutím na vyššie uvedené dôvody treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 38 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty musia vo svojom vnútroštátnom práve stanoviť kritériá, na základe ktorých možno usúdiť, že medzi žiadateľom o medzinárodnú ochranu a dotknutou treťou krajinou existuje spojenie, pričom treba spresniť, že toto spojenie musí byť dostatočné na to, aby bolo odôvodnené, aby tento žiadateľ do tejto krajiny odišiel.
O tretej otázke
57
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 38 ods. 2 písm. b) smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že rozhodujúci orgán môže uplatniť koncepciu „bezpečnej tretej krajiny“ na základe informácií pochádzajúcich z verejne dostupných zdrojov a rozhodnutia výkonnej moci, ktoré zostavuje zoznam bezpečných tretích krajín, bez toho, aby vnútroštátne právo definovalo „metodiku“ v zmysle tohto ustanovenia.
58
V prvom rade, ako bolo pripomenuté v bode 46 tohto rozsudku, podľa článku 38 ods. 2 písm. b) smernice 2013/32 podlieha uplatňovanie koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“ pravidlám stanoveným vo vnútroštátnom práve o metodike, akou sa príslušné orgány ubezpečia, že v prípade konkrétnej krajiny alebo konkrétneho žiadateľa o medzinárodnú ochranu možno uplatniť túto koncepciu. Navyše súčasťou tejto metodiky musí byť posúdenie bezpečnosti krajiny pre takého žiadateľa v každom jednotlivom prípade a/alebo vnútroštátne určenie krajín, ktoré sa považujú za všeobecne bezpečné.
59
Zo samotného znenia tohto ustanovenia a osobitne z odkazu na vnútroštátne právo, ako aj zo slovného spojenia „a/alebo“ uvedeného v druhej vete uvedeného ustanovenia tak vyplýva, že toto ustanovenie priznáva členským štátom možnosť zvoliť si medzi rôznymi metodikami uplatnenia koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“, ktorú majú definovať vo svojom vnútroštátnom práve. Zdá sa teda, že členské štáty môžu v zásade stanoviť buď posúdenie bezpečnosti krajiny pre každého žiadateľa o medzinárodnú ochranu v každom jednotlivom prípade, alebo určenie krajín, ktoré sa považujú za všeobecne bezpečné, alebo kombináciu týchto dvoch metodík.
60
Pokiaľ ide konkrétnejšie o metodiku spočívajúcu v určení krajín považovaných za všeobecne bezpečné, Súdny dvor rozhodol, že článok 38 smernice 2013/32 v spojení s odôvodneniami 44 a 46 tejto smernice umožňuje členskému štátu, aby všeobecne záväzným aktom označil krajinu za všeobecne bezpečnú tretiu krajinu pre určitých žiadateľov o medzinárodnú ochranu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges a Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, body 43 až 45).
61
Okrem toho podľa odôvodnenia 46 tejto smernice by členské štáty mali na účely uplatňovania koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“, či už v každom jednotlivom prípade, alebo prostredníctvom označenia takýchto krajín na základe všeobecne záväzných aktov, zohľadniť okrem iného usmernenia a prevádzkové príručky a informácie o krajinách pôvodu a činnostiach, vrátane metodiky Agentúry Európskej únie pre azyl (EUAA), ktorá je nástupcom EASO, pre správy obsahujúce informácie o krajinách pôvodu, ako aj príslušné usmernenia UNHCR.
62
Tento neúplný zoznam informácií zahŕňa informácie so spoločnou charakteristikou, že sú verejne dostupné. Je preto potrebné konštatovať, že na účely uplatnenia koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“ môžu členské štáty zohľadniť informácie pochádzajúce z verejne dostupných zdrojov.
63
Z toho vyplýva, že v zásade nič nebráni tomu, aby rozhodujúci orgán uplatnil koncepciu „bezpečnej tretej krajiny“ na základe informácií pochádzajúcich z verejne dostupných zdrojov a rozhodnutia výkonnej moci, ktoré v súlade s vnútroštátnym právom stanovuje zoznam bezpečných tretích krajín.
64
V druhom rade však treba zohľadniť aj článok 38 ods. 2 písm. c) smernice 2013/32. Podľa tohto ustanovenia majú členské štáty povinnosť stanoviť pravidlá, ktoré umožňujú individuálne posúdenie toho, či dotknutá tretia krajina je pre konkrétneho žiadateľa bezpečná, a ktoré mu zaručia okrem iného možnosť napadnúť uplatňovanie koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“ vzhľadom na jeho konkrétnu situáciu, ako aj existenciu spojenia medzi ním a touto treťou krajinou (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2024, Zelliniko Symvoulio gia tous Prosfyges a Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, bod 44).
65
V dôsledku toho, aj keď členský štát v súlade s článkom 38 ods. 2 písm. b) smernice 2013/32 rozhodne, pokiaľ ide o metodiku uplatňovania koncepcie „bezpečnej tretej krajiny“, stanoviť určenie bezpečných tretích krajín prostredníctvom všeobecne záväzného aktu, v súlade s článkom 38 ods. 2 písm. b) a c) tejto smernice je ešte povinný definovať metodiku uplatniteľnú na individuálne posúdenie v závislosti od konkrétnej situácie žiadateľa o medzinárodnú ochranu, či dotknutá tretia krajina spĺňa podmienky na to, aby sa považovala za bezpečnú pre tohto žiadateľa, ako aj možnosť uvedeného žiadateľa namietať proti existencii takéhoto spojenia v zmysle tohto posledného uvedeného ustanovenia [pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 48].
66
S prihliadnutím na vyššie uvedené úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 38 ods. 2 písm. b) a c) smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodujúci orgán môže uplatniť koncepciu „bezpečnej tretej krajiny“ na základe informácií pochádzajúcich z verejne dostupných zdrojov a rozhodnutia výkonnej moci, ktoré zostavuje zoznam bezpečných tretích krajín pod podmienkou, že vnútroštátne právo definuje aj metodiku uplatniteľnú na posúdenie v každom jednotlivom prípade v závislosti od konkrétnej situácie žiadateľa o medzinárodnú ochranu, či dotknutá tretia krajina spĺňa podmienky na to, aby sa považovala za bezpečnú pre tohto žiadateľa, ako aj možnosť uvedeného žiadateľa namietať proti existencii takéhoto spojenia v zmysle článku 38 ods. 2 písm. a) tejto smernice.
O piatej otázke
67
Na úvod treba pripomenúť, že v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, zavedeného článkom 267 ZFEÚ, môže Súdny dvor vziať do úvahy aj ustanovenia práva Únie, o ktoré sa vnútroštátny súd vo svojej otázke neopieral (pozri rozsudky z 20. marca 1986, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, bod 9, ako aj z 1. augusta 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 44).
68
Skutočnosť, že vo svojich otázkach vnútroštátny súd formálne odkázal na určité konkrétne ustanovenia práva Únie, totiž nebráni Súdnemu dvoru, aby mu poskytol všetky prvky výkladu, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie vo veci samej, a aby zo všetkých informácií poskytnutých týmto súdom, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu, abstrahoval tie prvky práva Únie, ktoré si vyžadujú výklad vzhľadom na predmet sporu (pozri rozsudky z 29. novembra 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, bod 26, ako aj z 1. augusta 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 45).
69
V prejednávanej veci treba konštatovať, že piata otázka sa formálne týka len výkladu článku 38 ods. 2 písm. c) smernice 2013/32. Z odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ako aj zo samotného znenia tejto otázky však jednoznačne vyplýva, že predkladajúci vnútroštátny súd chce touto otázkou objasniť dôsledky práva na účinnú súdnu ochranu žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorého žiadosť bola zamietnutá z dôvodu, že pre neho existuje bezpečná tretia krajina.
70
Na účely poskytnutia užitočnej odpovede predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu treba preto zohľadniť aj ustanovenia článku 46 ods. 1 a 3 tejto smernice, ako aj článok 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ktoré sa týkajú práva na účinnú súdnu ochranu.
71
Za týchto podmienok treba piatu otázku chápať v tom zmysle, že touto otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 38 ods. 2 písm. c), ako aj článok 46 ods. 1 a 3 smernice 2013/32 v spojení s článkom 47 Charty majú vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu z dôvodu neprípustnosti týkajúceho sa bezpečnej tretej krajiny uvedeného v článku 33 ods. 2 písm. c) tejto smernice musí overiť existenciu spojenia v zmysle článku 38 ods. 2 písm. a) uvedenej smernice medzi žiadateľom a dotknutou treťou krajinou, a to aj vtedy, ak mu jeho vnútroštátne právo takúto právomoc nepriznáva.
72
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 46 ods. 1 smernice 2013/32 priznáva žiadateľom o medzinárodnú ochranu právo na účinný opravný prostriedok pred súdom proti rozhodnutiam o ich žiadosti. Článok 46 ods. 3 tejto smernice definuje rozsah práva na účinný opravný prostriedok, keď spresňuje, že členské štáty viazané touto smernicou musia zabezpečiť, aby súd, na ktorom je napadnuté rozhodnutie o žiadosti o medzinárodnú ochranu, vykonal „posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu ex nunc vrátane prípadného posúdenia potrieb medzinárodnej ochrany podľa smernice [2011/95]“ (rozsudok z 1. augusta 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 76, ako aj citovanú judikatúru).
73
Okrem toho z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vlastnosti opravného prostriedku stanoveného v článku 46 smernice 2013/32 sa musia určiť v súlade s článkom 47 Charty, ktorý potvrdzuje zásadu účinnej súdnej ochrany. Článok 47 Charty je pritom sám osebe postačujúci a nemusí byť spresnený ustanoveniami práva Únie alebo vnútroštátnym právom na to, aby bolo jednotlivcom priznané samostatne uplatniteľné právo. Nemôže to byť teda inak v prípade článku 46 ods. 3 tejto smernice v spojení s článkom 47 Charty (rozsudok zo 4. októbra 2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841, bod 86, ako aj z 1. augusta 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 77).
74
Súdny dvor navyše rozhodol, že aj v prípade opravného prostriedku proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu ako neprípustnej je súd rozhodujúci o takomto opravnom prostriedku povinný vykonať posúdenie v plnom rozsahu ex nunc podľa článku 46 ods. 3 smernice 2013/32 [rozsudok z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 66]. Výraz „prípadn[é]“ obsiahnutý v časti vety „vrátane prípadného posúdenia potrieb medzinárodnej ochrany podľa smernice [2011/95]“ totiž poukazuje na to, že posúdenie v plnom rozsahu a ex nunc, ktoré má vykonať súd, sa nemusí nevyhnutne týkať vecného posúdenia potreby medzinárodnej ochrany, a teda že sa môže týkať prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu, pokiaľ to umožňuje vnútroštátne právo podľa článku 33 ods. 2 smernice 2013/32 [rozsudky z 25. júla 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 115, a z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 67].
75
V tomto kontexte, pokiaľ ide konkrétne o opravný prostriedok proti rozhodnutiu, ktorým sa zamieta žiadosť o medzinárodnú ochranu ako neprípustná na základe dôvodu neprípustnosti týkajúceho sa bezpečnej tretej krajiny, uvedeného v článku 33 ods. 2 písm. c) smernice 2013/32, je súd rozhodujúci o takomto opravnom prostriedku v rámci úplného a aktualizovaného posúdenia, povinný najmä overiť, či možno dotknutú tretiu krajinu považovať vo vzťahu k dotknutému žiadateľovi o medzinárodnú ochranu za bezpečnú tretiu krajinu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 68].
76
Na účely tohto overenia musí uvedený súd dôsledne preskúmať, či je splnená každá z kumulatívnych podmienok, ktorým podlieha uplatnenie tohto dôvodu neprípustnosti, akými sú podmienky uvedené v článku 38 smernice 2013/32, pričom v prípade potreby vyzve orgán zodpovedný za určenie, aby predložil všetky dokumenty a skutkové okolnosti, ktoré by mohli byť relevantné, a predtým, než rozhodne, uistiť sa, že žiadateľ mal príležitosť osobne vyjadriť svoje stanovisko k uplatniteľnosti dôvodu neprípustnosti na jeho konkrétnu situáciu [pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. júla 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, body 121 a 124, ako aj z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 69].
77
Existencia spojenia v zmysle článku 38 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 pritom predstavuje jednu z týchto kumulatívnych podmienok. Navyše článok 38 ods. 2 písm. c) tejto smernice vyžaduje, aby každému žiadateľovi o medzinárodnú ochranu, ktorého žiadosť bola zamietnutá z dôvodu, že pre neho existuje bezpečná tretia krajina, bolo umožnené namietať proti existencii spojenia medzi ním a touto treťou krajinou v súlade s prvým z týchto ustanovení.
78
Pokiaľ ide o spor vo veci samej, prináleží teda vnútroštátnemu súdu, aby preskúmal najmä existenciu spojenia medzi NP a Tureckou republikou. Vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bode 73 tohto rozsudku musí tento súd vykonať toto preskúmanie aj za predpokladu, ako uvádza v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, že bulharské právo mu takúto právomoc nepriznáva.
79
S prihliadnutím na vyššie uvedené dôvody treba na piatu otázku odpovedať tak, že článok 38 ods. 2 písm. c), ako aj článok 46 ods. 1 a 3 smernice 2013/32 v spojení s článkom 47 Charty sa majú vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu z dôvodu neprípustnosti týkajúceho sa bezpečnej tretej krajiny uvedeného v článku 33 ods. 2 písm. c) tejto smernice musí overiť existenciu spojenia v zmysle článku 38 ods. 2 písm. a) uvedenej smernice medzi žiadateľom a dotknutou treťou krajinou, a to aj vtedy, ak mu jeho vnútroštátne právo takúto právomoc nepriznáva.
O trovách
80
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1.
Článok 33 ods. 2 písm. c) a článok 38 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
–
dôvod neprípustnosti uvedený v článku 33 ods. 2 písm. c) tejto smernice sa nemusí nevyhnutne uplatniť pri vecnom posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu,
–
žiadosť posudzovanú z vecnej stránky možno zamietnuť ako neprípustnú z dôvodu, že tretia krajina sa považuje za bezpečnú tretiu krajinu pre žiadateľa, aj keď príslušný orgán konštatoval, že tento žiadateľ spĺňa podmienky na priznanie medzinárodnej ochrany stanovené v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany. Naopak takúto žiadosť možno zamietnuť ako neopodstatnenú, či dokonca ako zjavne neopodstatnenú, len za podmienok stanovených v článku 32 smernice 2013/32 a v každom prípade ju nemožno zamietnuť ako neopodstatnenú z dôvodu neprípustnosti, stanoveného v článku 33 ods. 2 písm. c) tejto poslednej uvedenej smernice.
2.
Článok 38 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32
sa má vykladať v tom zmysle, že:
členské štáty musia vo svojom vnútroštátnom práve stanoviť kritériá, na základe ktorých možno usúdiť, že medzi žiadateľom o medzinárodnú ochranu a dotknutou treťou krajinou existuje spojenie, pričom treba spresniť, že toto spojenie musí byť dostatočné na to, aby bolo odôvodnené, aby tento žiadateľ do tejto krajiny odišiel.
3.
Článok 38 ods. 2 písm. b) a c) smernice 2013/32
sa má vykladať v tom zmysle, že:
že rozhodujúci orgán môže uplatniť koncepciu „bezpečnej tretej krajiny“ na základe informácií pochádzajúcich z verejne dostupných zdrojov a rozhodnutia výkonnej moci, ktoré zostavuje zoznam bezpečných tretích krajín pod podmienkou, že vnútroštátne právo definuje aj metodiku uplatniteľnú na posúdenie v každom jednotlivom prípade v závislosti od konkrétnej situácie žiadateľa o medzinárodnú ochranu, či dotknutá tretia krajina spĺňa podmienky na to, aby sa považovala za bezpečnú pre tohto žiadateľa, ako aj možnosť uvedeného žiadateľa namietať proti existencii takéhoto spojenia v zmysle článku 38 ods. 2 písm. a) tejto smernice.
4.
Článok 38 ods. 2 písm. c), ako aj článok 46 ods. 1 a 3 smernice 2013/32 v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu z dôvodu neprípustnosti týkajúceho sa bezpečnej tretej krajiny uvedeného v článku 33 ods. 2 písm. c) tejto smernice musí overiť existenciu spojenia v zmysle článku 38 ods. 2 písm. a) uvedenej smernice medzi žiadateľom a dotknutou treťou krajinou, a to aj vtedy, ak mu jeho vnútroštátne právo takúto právomoc nepriznáva.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: bulharčina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.