62022CJ0151
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
z 21. septembra 2023 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Spoločná politika v oblasti azylu – Podmienky na priznanie postavenia utečenca – Smernica 2011/95/EÚ – Článok 10 ods. 1 písm. e) a článok 10 ods. 2 – Dôvody prenasledovania – ‚Politické názory‘ – Pojem – Politické názory zastávané v hostiteľskom členskom štáte – Článok 4 – Posúdenie opodstatnenej obavy z prenasledovania v dôsledku týchto politických názorov“
Vo veci C‑151/22,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Raad van State (Štátna rada, Holandsko) zo 16. februára 2022 a doručený Súdnemu dvoru 2. marca 2022, ktorý súvisí s konaním:
S,
A
proti
Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,
za účasti:
Úradu Vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov (UNHCR),
SÚDNY DVOR (tretia komora),
v zložení: predsedníčka tretej komory K. Jürimäe, sudcovia M. Safjan, N. Piçarra (spravodajca), N. Jääskinen a M. Gavalec,
generálny advokát: J. Richard de la Tour,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
S, v zastúpení: M. M. J. van Zantvoort, advocate,
–
Úrad vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov (UNHCR), v zastúpení: C. J. Ullersma, advocate,
–
holandská vláda, v zastúpení: M. K. Bulterman a A. Hanje, splnomocnené zástupkyne,
–
nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller a A. Hoesch, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: A. Azéma a F. Wilman, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 10 ods. 1 písm. e) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9).
2
Tento návrh bol podaný v rámci dvoch sporov, prvý medzi S a druhý medzi A na jednej strane a Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (štátny tajomník pre bezpečnosť a spravodlivosť, Holandsko) (ďalej len „štátny tajomník“) na druhej strane vo veci odmietnutia zo strany tohto posledného uvedeného priznať im postavenie utečenca.
Právny rámec
Medzinárodné právo
3
Dohovor o právnom postavení utečencov, podpísaný v Ženeve 28. júla 1951, ktorý nadobudol platnosť 22. apríla 1954 [Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], doplnený Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov, uzavretým v New Yorku 31. januára 1967, ktorý nadobudol platnosť 4. októbra 1967 (ďalej len „Ženevský dohovor“), v článku 1 písm. A bode 2 prvom pododseku stanovuje, že pojem „utečenec“ sa vzťahuje na ktorúkoľvek osobu, ktorá „sa nachádza mimo svojho štátu a má oprávnené obavy pred prenasledovaním z rasových, náboženských a národnostných dôvodov alebo z dôvodu príslušnosti k určitej sociálnej skupine alebo zastávania určitých politických názorov, nemôže prijať alebo v dôsledku uvedených obáv odmieta ochranu svojho štátu“.
Právo Únie
4
Odôvodnenia 4, 12 a 16 smernice 2011/95 znejú:
„(4)
Dohovor [o právnom postavení utečencov podpísaný v Ženeve 28. júla 1951] a protokol poskytujú základný kameň pre medzinárodný právny režim na ochranu utečencov.
…
(12)
Hlavným cieľom tejto smernice je na jednej strane zaistiť, aby členské štáty uplatňovali spoločné kritériá pre identifikáciu osôb, ktoré skutočne potrebujú medzinárodnú ochranu, a na druhej strane zaistiť, aby bola k dispozícii minimálna úroveň výhod pre tieto osoby vo všetkých členských štátoch.
…
(16)
Táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznávané najmä Chartou základných práv Európskej únie. Táto smernica sa snaží predovšetkým o zaistenie plného rešpektovania ľudskej dôstojnosti a práva na azyl žiadateľov o azyl a ich sprevádzajúcich rodinných príslušníkov, ako aj o podporu uplatňovania článkov 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 a 35 uvedenej charty a mala by sa preto vykonávať primerane.“
5
Článok 2 tejto smernice stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia tieto vymedzenia pojmov:
…
d)
‚utečenec‘ je štátny príslušník tretej krajiny, ktorý kvôli oprávnenej obave pred prenasledovaním z rasových, náboženských dôvodov, dôvodov štátnej príslušnosti, z dôvodu zastávania určitého politického názoru alebo príslušnosti k určitej sociálnej skupine nemôže prijať alebo v dôsledku uvedených obáv odmieta ochranu tejto krajiny, alebo osoba bez štátneho občianstva, ktorá sa nachádza mimo štátu svojho doterajšieho pobytu z dôvodov, ktoré sú uvedené vyššie, alebo ktorá sa tam vzhľadom na uvedené obavy nemôže alebo nechce vrátiť a na ktorú sa neuplatňuje článok 12;
e)
‚postavenie utečenca‘ znamená uznanie štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osoby bez štátneho občianstva členským štátom za utečenca;
…
h)
‚žiadosť o medzinárodnú ochranu‘ znamená požiadavku predloženú štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátneho občianstva o ochranu od členského štátu, o ktorých sa predpokladá, že požadujú postavenie utečenca alebo doplnkovú ochranu, a ktorí výslovne nepožadujú iný druh ochrany mimo rozsahu tejto smernice, o ktorú možno požiadať osobitne;
i)
‚žiadateľ‘ je štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti, ktorá podala žiadosť o medzinárodnú ochranu, vo veci ktorej zatiaľ nebolo prijaté konečné rozhodnutie;
…“
6
Článok 4 uvedenej smernice, nazvaný „Posudzovanie skutočností a okolností“, v odsekoch 3 až 5 stanovuje:
„3.   Posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu sa má vykonať na individuálnom základe a zahŕňa zohľadnenie:
a)
všetkých príslušných skutočností, pokiaľ sa týkajú krajiny pôvodu v čase prijatia rozhodnutia o žiadosti, vrátane zákonov a nariadení krajiny pôvodu a spôsobu, ktorým sú uplatňované;
b)
príslušných vyhlásení a dokumentácie predloženej žiadateľom vrátane informácií o tom, či žiadateľ bol alebo môže byť predmetom prenasledovania…
c)
individuálneho postavenia a osobných okolností žiadateľa vrátane takých faktorov ako pôvod, pohlavie a vek, s cieľom posúdenia, či by na základe osobných okolností žiadateľa činy, ktorým bol alebo mohol byť žiadateľ vystavený, predstavovali prenasledovanie…
d)
či činnosti žiadateľa od opustenia krajiny pôvodu boli vykonávané s výlučným alebo hlavným cieľom vytvorenia potrebných podmienok pre požadovanie medzinárodnej ochrany tak, aby sa posúdilo, či by uvedené činnosti spôsobili, že žiadateľ bude vystavený prenasledovaniu… v prípade návratu do tejto krajiny;
…
4.   Skutočnosť, že žiadateľ už bol predmetom prenasledovania… alebo priamych hrozieb takéhoto prenasledovania…, je vážnou známkou oprávnenej obavy žiadateľa z prenasledovania…, pokiaľ neexistujú primerané dôvody domnievať sa, že takéto prenasledovanie… sa nebud[e] opakovať.
5.   V prípade, že členské štáty uplatňujú zásadu, podľa ktorej je povinnosťou žiadateľa zdôvodniť žiadosť o medzinárodnú ochranu, a v prípade, že aspekty vyhlásení žiadateľa nie sú podložené listinným alebo iným dôkazom, tieto aspekty si nevyžadujú potvrdenie, ak sú splnené tieto podmienky:
a)
žiadateľ skutočne vynaložil snahu zdôvodniť svoju žiadosť;
b)
boli predložené príslušné náležitosti, ktoré sú k dispozícii žiadateľovi, a bolo poskytnuté uspokojivé vysvetlenie týkajúce sa akéhokoľvek nedostatku iných príslušných náležitostí;
c)
vyhlásenia žiadateľa sú uznané za logické a prijateľné a nie sú v rozpore s dostupnými osobitnými a všeobecnými informáciami týkajúcimi sa prípadu žiadateľa;
…
e)
bola preukázaná všeobecná dôveryhodnosť žiadateľa.“
7
Podľa článku 6 tej istej smernice:
„Aktéri prenasledovania alebo vážneho bezprávia zahŕňajú:
a)
štát,
b)
strany alebo organizácie kontrolujúce štát alebo podstatnú časť územia štátu;
…“
8
Článok 9 smernice 2011/95 stanovuje podmienky na to, aby sa čin mohol považovať za „čin prenasledovania“ v zmysle článku 1 písm. A Ženevského dohovoru. Na tejto účel obsahuje demonštratívny zoznam foriem, ktoré môžu mať činy prenasledovania, a vyžaduje, aby bolo možné preukázať súvislosť medzi týmito činmi a dôvodmi prenasledovania uvedenými v jej článku 10.
9
Článok 10 tejto smernice s názvom „Dôvody prenasledovania“ stanovuje:
„1.   Členské štáty zohľadnia pri posudzovaní dôvodov pre prenasledovanie tieto prvky:
…
b)
pojem náboženstvo bude zahŕňať najmä zastávanie teistického, neteistického a ateistického presvedčenia, účasť alebo zdržanie sa oficiálnych bohoslužieb v súkromí alebo na verejnosti, sám alebo v spoločnosti iných, iné náboženské úkony alebo prejavy názoru alebo formy osobného alebo spoločného postoja, ktorý je založený na náboženskom presvedčení alebo ktorý je ním nariadený;
…
d)
skupina tvorí určitú sociálnu skupinu najmä v prípade, že:
–
príslušníci tejto skupiny majú prirodzenú charakteristiku alebo spoločný pôvod, ktorý sa nemôže zmeniť, alebo zdieľajú charakteristiku alebo vieru, ktorá je taká základná pre identitu alebo vedomie, že osoba by nemala byť nútená, aby sa jej zriekla, a
…
e)
pojem politického názoru bude zahŕňať najmä zastávanie určitého názoru, filozofie alebo náboženského presvedčenia v záležitosti spojenej s prípadnými aktérmi prenasledovania uvedenými v článku 6 a ich politikami alebo metódami bez ohľadu na to, či tento žiadateľ uplatňoval tento názor, filozofiu alebo náboženské presvedčenie.
2.   Pri posudzovaní, či žiadateľ má oprávnenú obavu z prenasledovania, je nepodstatné, či má žiadateľ skutočne takú rasovú, náboženskú, národnú, sociálnu alebo politickú charakteristiku, ktorá spôsobuje prenasledovanie, za predpokladu, že takáto charakteristika je prisudzovaná žiadateľovi aktérom prenasledovania.“
10
Článok 13 uvedenej smernice, nazvaný „Priznanie postavenia utečenca“, znie takto:
„Členské štáty priznajú postavenie utečenca štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátneho občianstva, ktorí sú oprávnení ako utečenci v súlade s kapitolami II a III.“
Holandské právo
11
Kapitola C2 Vreemdelingencirculaire 2000 (obežník o cudzincoch z roku 2000) z 2. marca 2001 (Stcrt. 2001, č. 64) v znení uplatniteľnom vo veci samej stanovuje v bode 3.2:
„…
Politické názory
Skutočnosť, že cudzí štátny príslušník nemôže vyjadriť svoje politické názory vo svojej krajine pôvodu rovnakým spôsobom ako v Holandsku, nestačí na udelenie povolenia na prechodný pobyt z dôvodu azylu cudziemu štátnemu príslušníkovi…
V každom prípade pri posudzovaní žiadosti o povolenie na prechodný pobyt z dôvodu azylu [Immigratie‑ en Naturalisatiedienst (IND) (Imigračný a naturalizačný úrad)] berie do úvahy aj:
a.
to, či ide o zásadné politické názory. IND posúdi, či sú tieto politické názory pre cudzinca mimoriadne dôležité pre zachovanie jeho identity alebo jeho vedomia;
b.
spôsob, akým prejavil svoje politické názory, či už sa tieto činnosti uskutočnili v jeho krajine pôvodu, v Holandsku alebo inde, a spôsob, akým ich po svojom návrate zamýšľa (naďalej) prejavovať;
c.
či sa v minulosti stretol alebo nestretol s problémami zo strany orgánov z dôvodu svojich politických názorov;
d.
či spôsob, akým prejavil svoje politické názory alebo akým ich chce prejaviť v prípade návratu, povedie k aktom prenasledovania uvedeným v § 3.36 Voorschrift Vreemdelingen 2000 [(nariadenie o cudzincoch z roku 2000) z 18. decembra 2000 (Stcrt. 2001, č. 10)], a
e.
či je pravdepodobné, že sa orgány dozvedeli o predchádzajúcich prejavoch jeho politických názorov.
V prípade zásadných politických názorov IND nevyžaduje zdržanlivosť, ak činnosti (ktoré cudzí štátny príslušník plánuje) súvisia s týmito zásadnými politickými názormi. Ak nejde o zásadné politické názory, IND vyžaduje zdržanlivosť.
IND posúdi, či opatrenia a sankcie, ktoré sa majú prijať voči cudziemu štátnemu príslušníkovi v prípade návratu do krajiny pôvodu z dôvodu takýchto prejavov alebo činov, ktoré sú dôsledkom zásadných politických názorov, sú dostatočne závažné na to, aby predstavovali prenasledovanie.
Aj keď nejde o zásadné politické názory, IND posúdi, či o politických aktivitách alebo prejavoch politických názorov cudzieho štátneho príslušníka v jeho krajine pôvodu, Holandsku alebo inde sa dozvedeli alebo mohli dozvedieť orgány a či v dôsledku toho poskytujú dostatočné dôvody na priznanie opodstatnenej obavy z prenasledovania v prípade návratu z dôvodu politických názorov, ktoré sa mu pripisujú.
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Prvý spor v konaní vo veci samej
12
S, sudánska štátna príslušníčka, pricestovala do Holandska 21. januára 2012. Vo svojej štvrtej žiadosti o azyl podanej štátnemu tajomníkovi uviedla, že v prípade návratu do svojej krajiny pôvodu by ju sudánske orgány prenasledovali z dôvodu politických aktivít v Holandsku, ktorými podporovala na jednej strane stranu Oumma, ktorá patrila do aliancie „posilnenie slobody a zmeny“ a koordinovala sudánsku revolúciu v roku 2019, a na druhej strane Darfur Vereniging Nederland (združenie Darfur v Holandsku).
13
S tiež tvrdila, že sa zúčastnila na viac ako desiatich demonštráciách organizovaných v Holandsku proti sudánskej vláde, počas ktorých skandovala heslá proti sudánskemu režimu, že informovala ostatné ženy o aktivitách strany Oumma, podnecovala ich k účasti na týchto demonštráciách a že na svojich účtoch na Facebooku a Twitteri kritizovala sudánsku vládu.
14
V žiadnej zo svojich žiadostí o azyl však S netvrdila, že ešte počas pobytu v Sudáne prejavovala politické názory, ktoré ju prinútili opustiť túto krajinu. Netvrdila ani, že o politických názoroch, ktoré vyjadrila po svojom odchode, sa dozvedeli sudánske orgány.
15
Rozhodnutím z 30. augusta 2019 štátny tajomník zamietol žiadosť S o udelenie povolenia na prechodný pobyt z dôvodu azylu, keďže dospel k záveru, že napriek vierohodnosti jej vyhlásení týkajúcich sa jej činností v Holandsku, tieto vyhlásenia neboli výsledkom politických názorov hodných ochrany. Podľa štátneho tajomníka S tieto názory jasne neidentifikovala ani neuviedla, že majú pre ňu zásadný význam, ani nespresnila, aké konkrétne aktivity má v úmysle vykonávať v budúcnosti na základe uvedených názorov.
16
Rozsudkom z 20. mája 2020 Rechtbank Den Haag (súd v Haagu, Holandsko) vyhovel žalobe podanej S a zrušil toto rozhodnutie s tým, že S dostatočne preukázala, že zastáva „politické názory“ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. e) smernice 2011/95. Podľa tohto súdu treba otázku, či sú tieto názory hodné ochrany, posúdiť s ohľadom na body 80, 82 a 86 Príručky o postupoch a kritériách na určenie postavenia utečenca a usmerneniach o medzinárodnej ochrane podľa Dohovoru z roku 1951 a Protokolu z roku 1967 o právnom postavení utečencov z roku 1967, ktorú vypracoval Úrad vysokého komisára OSN pre utečencov (UNHCR), v znení opätovne uverejnenom vo februári 2019 (HCR/1P/4/FRE/REV.4, ďalej len „Príručka o postupoch“). Uvedený súd tiež rozhodol, že kritérium stanovené v obežníku o cudzincoch z roku 2000, podľa ktorého musia byť politické názory „zásadné“, je nejednoznačné a zamieňa sa s kritériami uplatniteľnými na dôvod prenasledovania na základe náboženstva.
17
Štátny tajomník podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Raad van State (Štátna rada, Holandsko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, pričom tvrdil, že prvostupňový súd nesprávne rozhodol, že dôvody prenasledovania založené na politických názoroch a náboženskom presvedčení majú odlišnú povahu. Oba dôvody totiž treba posúdiť tak, že sa overí, či názory alebo náboženské presvedčenie, ktoré uvádza žiadateľ, sú natoľko rozhodujúce pre jeho identitu alebo vedomie, že od neho nemožno vyžadovať, aby sa ich zriekol alebo ich zatajil v prípade návratu do svojej krajiny pôvodu.
18
S, ktorá podala vzájomné odvolanie proti rozsudku z 20. mája 2020 uvedenému v bode 16 tohto rozsudku, vytýkala prvostupňovému súdu, že rozhodol, že posúdenie podmienok, ktoré musí žiadateľ splniť na to, aby mu bolo priznané postavenie utečenca, závisí od dôležitosti a sily jeho politických názorov. Ani smernica 2011/95, ani Príručka o postupoch nevyžadujú, aby tieto názory boli „zásadné“ na to, aby boli hodné ochrany.
Druhý spor vo veci samej
19
A, sudánsky štátny príslušník, pricestoval do Holandska 20. júla 2011. Vo svojej druhej žiadosti o azyl uviedol, že v prípade návratu do svojej krajiny pôvodu by ho sudánske orgány prenasledovali z dôvodu jeho kritického postoja v Holandsku k politickej situácii v Sudáne a jeho iniciatív v prospech práv kmeňa Al‑Gimir v západnom Dárfúre.
20
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že dôkazy, ktoré poskytol A v čase svojej prvej žiadosti o azyl s cieľom preukázať, že pred svojím odchodom zo Sudánu bol zatknutý a mučený pre podozrenie z členstva v opozičnej politickej strane, sa považovali za nedôveryhodné. Okrem toho sa A začal politicky angažovať v Holandsku až po zamietnutí tejto prvej žiadosti o azyl.
21
Rozhodnutím z 18. júna 2020 štátny tajomník zamietol žiadosť A o udelenie povolenia na prechodný pobyt z dôvodu azylu a uložil mu zákaz vstupu na územie z dôvodu, že nepredložil dostatočné dôkazy o tom, že jeho aktivity v Holandsku sa zakladajú na zásadných politických názoroch.
22
Rozsudkom z 28. augusta 2020 Rechtbank Den Haag (súd v Haagu) zamietol žalobu podanú A proti rozhodnutiu štátneho tajomníka. Tento súd rozhodol, že štátny tajomník správne považoval za nedôveryhodnú hypotézu, že politické aktivity vykonávané A v Holandsku boli výsledkom zásadných politických názorov. Uvedený súd zdôraznil, že A nespresnil ani účel demonštrácií, na ktorých sa údajne zúčastnil, ani cieľ, ktorý účasťou na nich sledoval.
23
A podal proti tomuto rozsudku odvolanie, v ktorom vytýkal prvostupňovému súdu, že nekonštatoval najmä absenciu jednotnej rozhodovacej línie zo strany štátneho tajomníka, pokiaľ ide o pojem „politické názory“ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. e) smernice 2011/95. V každom prípade ani zo smernice, ani z Príručky o postupoch nevyplýva, že takéto názory musia byť „zásadné“, aby boli hodné ochrany.
24
V rámci týchto dvoch sporov sa Raad van State (Štátna rada) pýta najmä na to, či na to, aby dotknuté názory spadali pod pojem „politické názory“ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. e) smernice 2011/95, musia mať v situácii, keď sa žiadateľ ešte nedostal do nepriaznivej pozornosti potenciálnych prenasledovateľov vo svojej krajine pôvodu, tieto názory „určitú silu“. Tento súd sa tiež pýta, či a do akej miery je takáto okolnosť relevantná na posúdenie dôvodnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu.
25
Za týchto podmienok Raad van State (Štátna rada) v oboch sporoch vo veciach samých rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 10 ods. 1 písm. e) smernice [2011/95] vykladať v tom zmysle, že na dôvod prenasledovania spočívajúci v politickom názore sa môžu odvolávať aj tí žiadatelia, ktorí iba tvrdia, že zastávajú a/alebo vyjadrujú určitý politický postoj bez toho, aby voči nim počas ich pobytu v ich štáte pôvodu a od začiatku ich pobytu v hostiteľskom štáte aktér prenasledovania prechovával nedôveru?
2.
V prípade kladnej odpovede na otázku 1 a ak teda už politický postoj postačuje na to, aby bol klasifikovaný ako politický názor, akú hodnotu má mať sila tohto názoru, filozofie alebo politického postoja a záujmu cudzinca o činnosti z neho vyplývajúce v rámci skúmania a posudzovania žiadosti o azyl, t. j. v rámci skúmania toho, do akej miery je reálna žiadateľom tvrdená obava z prenasledovania?
3.
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, uplatní sa potom kritérium, že tento politický postoj musí byť hlboko zakorenený, a ak nie, aké kritérium sa má potom použiť a ako sa má uplatňovať?
4.
Ak sa uplatní kritérium, že tento politický názor musí byť hlboko zakorenený, možno potom od žiadateľa, ktorý nepreukáže, že zastáva hlboko zakorenený politický názor, očakávať, že sa po jeho návrate do krajiny pôvodu zdrží vyjadrovania svojho politického názoru, aby tak nevzbudil nedôveru aktéra prenasledovania?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej, tretej a štvrtej otázke
26
Svojou prvou, treťou a štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 10 ods. 1 písm. e) a článok 10 ods. 2 smernice 2011/95 vykladať v tom zmysle, že na to, aby názory, filozofia alebo náboženské presvedčenie žiadateľa, ktorý sa ešte nedostal do nepriaznivej pozornosti potenciálnych aktérov prenasledovania vo svojej krajine pôvodu, mohli spadať pod pojem „politický názor“, stačí, aby tento žiadateľ uviedol, že zastáva alebo vyjadruje tieto názory, filozofiu alebo náboženské presvedčenie.
27
Podľa článku 10 ods. 1 písm. e) smernice 2011/95 „pojem politického názoru bude zahŕňať najmä zastávanie určitého názoru, filozofie alebo náboženského presvedčenia v záležitosti spojenej s prípadnými aktérmi prenasledovania uvedenými v článku 6 ako aj ich politikami alebo metódami bez ohľadu na to, či tento žiadateľ uplatňoval tento názor, filozofiu alebo náboženské presvedčenie“. Podľa článku 10 ods. 2 tejto smernice „pri posudzovaní, či žiadateľ má oprávnenú obavu z prenasledovania, je nepodstatné, či má žiadateľ skutočne takú… politickú charakteristiku, ktorá spôsobuje prenasledovanie, za predpokladu, že takáto charakteristika je prisudzovaná žiadateľovi aktérom prenasledovania“.
28
Podľa ustálenej judikatúry jednak z požiadaviek jednotného uplatňovania práva Únie a jednak zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti, si v zásade vyžaduje samostatný a jednotný výklad v celej Európskej únii. Tento výklad musí zohľadňovať nielen znenie tohto ustanovenia, ale aj jeho kontext a cieľ sledovaný predmetnou právnou úpravou [rozsudky z 18. januára 1984, Ekro_327/82, EU:C:1984:11, bod 11, ako aj z 2. júna 2022, T. N. a N. N. (Vyhlásenie o odmietnutí dedičstva), C‑617/20, EU:C:2022:426, bod 35 a citovaná judikatúra].
29
V prvom rade zo samotného znenia článku 10 ods. 1 písm. e) a článku 10 ods. 2 smernice 2011/95 vyplýva, že pojem „politický názor“ sa má vykladať extenzívne. Je to tak jednak z dôvodu neúplného zoznamu prvkov, ktoré možno identifikovať ako tento pojem, čo vyplýva z použitia príslovky „najmä“. Ďalej sa uvádzajú nielen názor, ale aj „filozofia“ a „náboženské presvedčenie“ v záležitostiach spojených s prípadnými aktérmi prenasledovania, ako aj v záležitostiach spojených s „politikou“ a „metódami“ týchto aktérov bez ohľadu na to, či tento žiadateľ uplatňoval tento názor, filozofiu alebo náboženské presvedčenie. Napokon sa kladie dôraz skôr na vnímanie ich politickej povahy potenciálnymi aktérmi prenasledovania než na osobné dôvody žiadateľa [pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. januára 2023, Migracijos departamentas (Dôvody prenasledovania založené na politických názoroch), C‑280/21, EU:C:2023:13, bod 26].
30
Z toho vyplýva, že znenie článku 10 ods. 1 písm. e) a článku 10 ods. 2 smernice 2011/95 bez ohľadu na posudzovanú jazykovú verziu nijako nenaznačuje, že na to, aby názor spadal pod pojem „politický názor“ v zmysle týchto ustanovení, musia mať názor, filozofia alebo náboženské presvedčenie, o ktorých žiadateľ tvrdí, že ich zastáva alebo vyjadruje, pre tohto žiadateľa určitú mieru presvedčenia alebo dokonca musia byť v ňom tak hlboko zakorenené, že by sa v prípade návratu do svojej krajiny pôvodu nemohol zdržať ich prejavovania, aby nevzbudil nepriaznivú pozornosť potenciálnych aktérov prenasledovania v tejto krajine.
31
V druhom rade tento široký výklad pojmu „politický názor“ potvrdzuje všeobecný kontext, v ktorom treba chápať pojem „politický názor“ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. e) a článku 10 ods. 2 smernice 2011/95. V hlavných zásadách obsiahnutých v Príručke o postupoch, na ktorú je dôležité odkázať vzhľadom na jej osobitný význam vzhľadom na úlohu, ktorú Ženevský dohovor prisudzuje UNHCR (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Bilali, C‑720/17, EU:C:2019:448, bod 57), sa zdôrazňuje, že pojem „politický názor“ môže zahŕňať akýkoľvek názor alebo otázku týkajúcu sa štátneho aparátu, vlády, spoločnosti alebo politiky, a to bez ohľadu na to, ako silno alebo hlboko je zakorenený v žiadateľovi [pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. januára 2023, Migracijos departamentas (Dôvody prenasledovania založené na politických názoroch), C‑280/21, EU:C:2023:13, bod 27].
32
Pokiaľ ide o osobitný kontext smernice 2011/95, treba pripomenúť, že „politický názor“ predstavuje v zmysle článku 1 písm. A bodu 2 prvého odseku Ženevského dohovoru jeden z piatich „dôvodov prenasledovania“ vymenovaných v článku 10 smernice 2011/95, pričom ďalšími sú rasa, náboženstvo, občianstvo a príslušnosť k určitej sociálnej skupine. Každý z týchto „dôvodov prenasledovania“ ako samostatný a odlišný pojem je predmetom samostatných definícií v piatich bodoch odseku 1 tohto článku 10.
33
Vzhľadom na otázky položené vnútroštátnym súdom treba na jednej strane najmä uviesť, že dôvod prenasledovania týkajúci sa „náboženstva“ a dôvod týkajúci sa „politického názoru“ stanovené v článku 10 ods. 1 písm. b) a e) majú za cieľ, ako je uvedené v odôvodnení 16 smernice 2011/95, podporovať uplatňovanie odlišných základných práv, ktoré majú odlišný obsah a rozsah. Prvým je sloboda myslenia, svedomia a náboženského vyznania zaručená v článku 10 ods. 1 Charty základných práv. Druhým je sloboda prejavu zaručená v článku 11 Charty, ktorá zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie a myšlienky bez zasahovania orgánov verejnej moci a bez ohľadu na hranice. Z toho vyplýva, že tieto dva „dôvody prenasledovania“ by sa v zásade nemali posudzovať bez zohľadnenia tohto rozdielu.
34
Na druhej strane treba zdôrazniť, že iba v súvislosti s dôvodom prenasledovania súvisiacim s „príslušnosťou k určitej sociálnej skupine“ stanoveným v článku 10 ods. 1 písm. d) smernice 2011/95 sa uvádza „charakteristik[a] alebo vier[a], ktorá je taká základná pre identitu alebo vedomie, že osoba by nemala byť nútená, aby sa jej zriekla“. Požiadavka takéhoto prvku na účely definovania pojmu „politický názor“ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. e) a článku 10 ods. 2 tejto smernice by tak viedla k neprimeranému obmedzeniu rozsahu, ktorý treba priznať tomuto poslednému uvedenému pojmu.
35
V treťom rade široký výklad pojmu „politický názor“ v zmysle týchto ustanovení potvrdzuje cieľ uvedenej smernice, ktorý spočíva, ako sa uvádza v jej odôvodnení 12, najmä v identifikácii osôb, ktoré skutočne potrebujú medzinárodnú ochranu, na základe spoločných kritérií.
36
Ako totiž uviedol UNHCR vo svojich písomných pripomienkach, aj za predpokladu, že politické názory uvádzané žiadateľom nie sú do určitej miery presvedčivé, či dokonca nie sú „zásadné“ alebo hlboko zakorenené u tohto žiadateľa, tento žiadateľ by mohol byť v prípade návratu do svojej krajiny pôvodu vystavený skutočnému riziku prenasledovania z dôvodu týchto politických názorov alebo názorov, ktoré by mu potenciálni aktéri prenasledovania v tejto krajine mohli pripísať, berúc do úvahy osobnú situáciu žiadateľa a všeobecný kontext uvedenej krajiny. Z tohto hľadiska len široký výklad pojmu „politický názor“ ako dôvodu prenasledovania môže zabezpečiť cieľ uvedený v predchádzajúcom bode.
37
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú, tretiu a štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 10 ods. 1 písm. e) a článok 10 ods. 2 smernice 2011/95 sa majú vykladať v tom zmysle, že na to, aby názor, filozofia alebo náboženské presvedčenie žiadateľa, ktorý sa ešte nedostal do nepriaznivej pozornosti potenciálnych aktérov prenasledovania vo svojej krajine pôvodu, mohli spadať pod pojem „politický názor“, stačí, aby tento žiadateľ uviedol, že zastáva alebo vyjadruje tento názor, filozofiu alebo náboženské presvedčenie. Tým nie je dotknuté posúdenie dôvodnosti obavy žiadateľa z prenasledovania z dôvodu zastávania takéhoto politického názoru.
O druhej otázke
38
V rámci postupu spolupráce upraveného v článku 267 ZFEÚ môže byť Súdny dvor požiadaný, aby vnútroštátnemu súdu poskytol všetky prvky výkladu práva Únie, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva, a to bez ohľadu na to, či ich vnútroštátny súd uviedol, alebo neuviedol v znení svojich otázok. Súdnemu dvoru prináleží zo všetkých skutočností, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu, abstrahovať prvky tohto práva, ktoré si vyžadujú výklad so zreteľom na predmet sporu vo veci samej [pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. decembra 1990, SARPP, C‑241/89, EU:C:1990:459, bod 8, ako aj z 1. augusta 2022, TL (Nezabezpečenie tlmočenia a prekladu), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, bod 37].
39
V prejednávanej veci vnútroštátny súd v znení druhej otázky neuvádza žiadne konkrétne ustanovenie. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však vyplýva, že tento súd sa snaží určiť kritériá na účely posúdenia dôvodu prenasledovania uvedeného v článku 10 ods. 1 písm. e) smernice 2011/95. Takéto posúdenie sa riadi ustanoveniami článku 4 tejto smernice, ktoré sa týkajú posúdenia skutočností a skutkových okolností, a konkrétne odsekmi 3 až 5 tohto článku.
40
Za týchto podmienok treba konštatovať, že svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 3 až 5 smernice 2011/95 vykladať v tom zmysle, že na účely posúdenia opodstatnenosti obavy žiadateľa z prenasledovania z dôvodu jeho politických názorov musia príslušné orgány členských štátov zohľadniť mieru presvedčenia o týchto názoroch, a najmä overiť, či sú uvedené názory v žiadateľovi tak hlboko zakorenené, že by sa v prípade návratu do svojej krajiny pôvodu nemohol zdržať ich prejavovania, čím by sa vystavil riziku prenasledovania v zmysle článku 9 tejto smernice.
41
V tejto súvislosti je dôležité hneď na začiatku pripomenúť, že hoci sa ustanovenia článku 4 smernice 2011/95 uplatňujú na všetky žiadosti o medzinárodnú ochranu bez ohľadu na dôvody prenasledovania uvádzané na podporu týchto žiadostí, prináleží príslušným orgánom, aby prispôsobili svoje spôsoby posúdenia vyhlásení a písomných a iných dôkazov v závislosti od vlastných charakteristík každej kategórie žiadosti o medzinárodnú ochranu, pričom musia rešpektovať práva zaručené Chartou základných práv (rozsudok z 25. januára 2018, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, bod 36).
42
Podľa systému smernice 2011/95 musí byť posúdenie, či má žiadateľ opodstatnené obavy z prenasledovania z dôvodu zastávania „politického názoru“ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. e) a článku 10 ods. 2 tejto smernice v súlade s jej článkom 4 ods. 3, individuálne a vykonané v každom jednotlivom prípade. Ak príslušné vnútroštátne orgány vykonajú takéto posúdenie, musia určiť, či zistené okolnosti predstavujú takú hrozbu, že dotknutá osoba sa môže vzhľadom na svoju individuálnu situáciu odôvodnene obávať, že bude skutočne vystavená prenasledovaniu. Toto určenie, ktoré sa v každom prípade musí vykonať opatrne a obozretne, musí byť založené výlučne na konkrétnom posúdení skutočností a okolností v súlade s pravidlami stanovenými najmä v článku 4 ods. 3 až 5 uvedenej smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2012, Y a Z, C‑71/11 a C‑99/11, EU:C:2012:518, body 76 a 77).
43
Článok 4 ods. 3 smernice 2011/95 vo svojich písmenách a) až e) vymenúva prvky, ktoré sa musia na tento účel zohľadniť, medzi ktoré patria najmä všetky relevantné skutočnosti týkajúce sa krajiny pôvodu žiadateľa v čase prijatia rozhodnutia o jeho žiadosti, vyhlásenia a dokumentácie umožňujúce určiť, či žiadateľ bol alebo môže byť predmetom prenasledovania, ako aj individuálne postavenie a osobné okolnosti žiadateľa. V článku 4 ods. 4 tejto smernice sa uvádza, že skutočnosť, že žiadateľ už bol predmetom prenasledovania alebo priamych hrozieb takéhoto prenasledovania, je vážnou známkou oprávnenej obavy žiadateľa z prenasledovania, pokiaľ neexistujú primerané dôvody domnievať sa, že takéto prenasledovanie sa nebude opakovať.
44
Napokon článok 4 ods. 5 uvedenej smernice stanovuje v situácii, keď niektoré aspekty vyhlásení žiadateľa nie sú podložené listinnými alebo inými dôkazmi, kumulatívne podmienky potrebné na to, aby tieto aspekty nevyžadovali potvrdenie. Medzi tieto podmienky patrí koherentnosť a vierohodnosť vyhlásení žiadateľa a jeho všeobecná dôveryhodnosť.
45
Z vyššie uvedeného vyplýva, že príslušné orgány členských štátov musia vykonať úplné a dôkladné preskúmanie všetkých relevantných okolností týkajúcich sa osobitnej osobnej situácie tohto žiadateľa a všeobecnejšieho kontextu jeho krajiny pôvodu, najmä v jeho politických, právnych, súdnych, historických a sociálno‑kultúrnych aspektov, s cieľom určiť, či má uvedený žiadateľ oprávnené obavy z osobného prenasledovania z dôvodu svojich politických názorov, a najmä tých, ktoré by mu mohli pripísať potenciálni aktéri prenasledovania v jeho krajine pôvodu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. januára 2023, Migracijos departamentas (Dôvody prenasledovania založené na politických názoroch), C‑280/21, EU:C:2023:13, body 33 a 38].
46
V tomto kontexte sú miera presvedčenia politických názorov, na ktoré sa žiadateľ odvoláva, a všetky činnosti na podporu týchto názorov relevantnými prvkami na účely individuálneho posúdenia jeho žiadosti v súlade s článkom 4 ods. 3 smernice 2011/95. Tieto prvky sa zohľadňujú pri posudzovaní rizika, že mohli vzbudiť alebo môžu vzbudiť nepriaznivú pozornosť potenciálnych aktérov prenasledovania v krajine pôvodu žiadateľa a že v prípade návratu do tejto krajiny môže byť žiadateľ prenasledovaný.
47
Okolnosť, že žiadateľ politickými názormi, ktoré vyjadril, alebo činnosťou, ktorú prípadne vykonával na podporu týchto názorov počas svojho pobytu v krajine pôvodu alebo po svojom odchode z tejto krajiny, už vzbudil nepriaznivú pozornosť potenciálnych aktérov prenasledovania v uvedenej krajine, je tiež relevantným prvkom na individuálne posúdenie požadované článkom 4 ods. 3 smernice 2011/95.
48
Z toho vyplýva, že v situácii, keď žiadateľ tvrdí, že má alebo vyjadruje názor, filozofiu alebo náboženské presvedčenie nadobudnuté po odchode z krajiny pôvodu, bez toho, aby preukázal, že v tejto krajine vzbudil nepriaznivú pozornosť potenciálnych aktérov prenasledovania, ktorá by mohla viesť k aktom prenasledovania z ich strany, ak by sa tam vrátil, príslušné orgány členských štátov musia na účely individuálneho posúdenia žiadosti, ktoré sú povinné vykonať, zohľadniť najmä mieru presvedčenia o politických názoroch, na ktoré sa žiadateľ odvoláva, ako aj to, či sa žiadateľ zapája do činností zameraných na podporu týchto názorov. Tieto orgány však nemôžu vyžadovať, aby tieto politické názory boli u uvedeného žiadateľa tak hlboko zakorenené, že by sa po svojom návrate do svojej krajiny pôvodu nemohol zdržať ich prejavovania, aby nevzbudil nepriaznivú pozornosť potenciálnych aktérov prenasledovania v tejto krajine, ktorá by ich mohla viesť k aktom prenasledovania v zmysle článku 9 smernice 2011/95.
49
Vzhľadom na už vyššie uvedené treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 4 ods. 3 až 5 smernice 2011/95 sa má vykladať v tom zmysle, že na účely posúdenia opodstatnenosti obavy žiadateľa z prenasledovania z dôvodu jeho politických názorov musia príslušné orgány členských štátov zohľadniť skutočnosť, že tieto politické názory, vzhľadom na mieru presvedčenia s akou sú vyjadrené, alebo vzhľadom na možné vykonávanie činností na podporu uvedených názorov zo strany tohto žiadateľa, mohli alebo môžu vzbudiť nepriaznivú pozornosť potenciálnych aktérov prenasledovania v krajine pôvodu tohto žiadateľa. Nevyžaduje sa však, aby boli tieto názory v žiadateľovi tak hlboko zakorenené, že by sa v prípade návratu do svojej krajiny pôvodu nemohol zdržať ich prejavovania, čím by sa vystavil riziku prenasledovania v zmysle článku 9 tejto smernice.
O trovách
50
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
1.
Článok 10 ods. 1 písm. e) a článok 10 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
na to, aby názor, filozofia alebo náboženské presvedčenie žiadateľa, ktorý sa ešte nedostal do nepriaznivej pozornosti potenciálnych aktérov prenasledovania vo svojej krajine pôvodu, mohli spadať pod pojem „politický názor“, stačí, aby tento žiadateľ uviedol, že zastáva alebo vyjadruje tento názor, filozofiu alebo náboženské presvedčenie. Tým nie je dotknuté posúdenie dôvodnosti obavy žiadateľa z prenasledovania z dôvodu zastávania takéhoto politického názoru.
2.
Článok 4 ods. 3 až 5 smernice 2011/95
sa má vykladať v tomto zmysle, že:
na účely posúdenia opodstatnenosti obavy žiadateľa z prenasledovania z dôvodu jeho politických názorov musia príslušné orgány členských štátov zohľadniť skutočnosť, že tieto politické názory, vzhľadom na mieru presvedčenia s akou sú vyjadrené, alebo vzhľadom na možné vykonávanie činností na podporu uvedených názorov zo strany tohto žiadateľa, mohli alebo môžu vzbudiť nepriaznivú pozornosť potenciálnych aktérov prenasledovania v krajine pôvodu tohto žiadateľa. Nevyžaduje sa však, aby boli tieto názory v žiadateľovi tak hlboko zakorenené, že by sa v prípade návratu do svojej krajiny pôvodu nemohol zdržať ich prejavovania, čím by sa vystavil riziku prenasledovania v zmysle článku 9 tejto smernice.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.