61984CJ0002_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning, indgivet til Domstolens justitskontor den 3 . januar 1984, har Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber i medfoer af EOEF-traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det statueres, at Den italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af Raadets direktiv 75/130 af 17 . februar 1975 om indfoerelse af faelles regler for visse former for kombineret godstransport ( jernbane/landevej ) mellem medlemsstaterne ( EFT L 48, s . 31 ), navnlig dettes artikel 2, idet den kraever transportbevilling for koeretoejer, som er indregistreret i Forbundsrepublikken Tyskland, og som mod Italien befordres med jernbane til Lugano banegaard, naar den er den egnede udladningsbanegaard, der ligger naermest ved det sted, hvor godset losses .
2 Direktivet er et led i den faelles transportpolitik som omhandlet i traktatens artikler 74 og 75 og har til formaal at afskaffe enhver kvantitativ restriktion for international vejgodstransport mellem medlemsstater, hvor jernbanenettet benyttes, for paa den maade at begraense landevejsstraekningen til det mindst mulige . Ifoelge anden betragtning til direktivet giver en saadan brug af kombineret jernbane/landevejstransport en fordelagtig oekonomisk udnyttelse ; den har desuden til formaal at aflaste landevejstrafikken og derved oege sikkerheden paa landevejene, og den har ligeledes betydning for de miljoebevarende bestraebelser .
3 I henhold til direktivets artikel 1 omfatter det den naevnte transportform, saafremt motorkoeretoejet eller den del heraf, der er bestemt til at modtage ladningen, befordres med jernbane fra den egnede indladningsbanegaard, der ligger naermest ved det sted, hvor godset paalaesses, til den egnede udladningsbanegaard, der ligger naermest ved det sted, hvor godset losses .
4 Direktivets artikel 2 bestemmer, at medlemsstaterne skal frigoere de i artikel 1 omhandlede transportformer fra enhver kontingent- eller bevillingsordning .
5 For at undgaa misbrug er der i direktivets artikler 3 og 4 fastsat visse kontrolforanstaltninger . I henhold til artikel 3 skal transportdokumentet indeholde angivelse af indladnings- og udladningsbanegaarden, og oplysningerne skal bekraeftes ved et stempel paasat af jernbaneadministrationerne paa de paagaeldende banegaarde .
6 Det fremgaar af sagen, at tyske transportvirksomheder ved udfoerelse af godstransport fra Tyskland til Norditalien har ladet deres koeretoejer befordre med jernbane til banegaarden i Lugano, Schweiz, idet den banegaard er naermere ved det sted, hvor det paagaeldende gods skulle losses, end de italienske banegaarde, der har udstyr til losning af koeretoejer . De italienske toldmyndigheder har imidlertid kraevet transportbevilling for de naevnte koeretoejers indrejse i Italien ad landevej, idet direktivet efter deres opfattelse ikke finder anvendelse, naar udladningsbanegaarden ligger i et tredjeland .
7 Den tyske regering underrettede Kommissionen om de italienske myndigheders fortolkning af direktivet samt om den af dem fulgte praksis . Kommissionens opfattelse var, at de italienske myndigheders fremgangsmaade ikke var i overensstemmelse med direktivet, og den anmodede ved skrivelse af 22 . juli 1982 Den italienske Republik om at fremkomme med sine bemaerkninger .
8 Kommissionen fandt ikke den italienske regerings besvarelse tilfredsstillende og fremsatte derfor den 2 . marts 1983 en begrundet udtalelse over for de italienske myndigheder .
9 Den italienske regering bestred Kommissionens argumentation i den begrundede udtalelse ; Kommissionen har herefter anlagt naervaerende sag .
10 Til stoette for soegsmaalet har Kommissionen navnlig henvist til direktivets ordlyd, idet det ikke indeholder nogen undtagelse i det tilfaelde, hvor den banegaard, der ligger naermest ved det sted, hvor godset skal losses, er beliggende i et tredjeland . Kommissionen har anfoert, at i betragtning af Italiens geografiske beliggenhed og de betydelige handelsveje, som fra de oevrige medlemsstater gaar mod Norditalien, vil den fortolkning af direktivet, de italienske myndigheder anlaegger, for Italiens vedkommende goere dette delvis uvirksomt .
11 Den italienske regering har understreget, at direktivet kun vedroerer godstransport mellem medlemsstaterne . Den er af den opfattelse, at hvis direktivet ligeledes omfattede banegaarde i tredjelande, skulle dette have vaeret angivet udtrykkeligt .
12 Den italienske regering har desuden bemaerket, at den af Kommissionen anlagte fortolkning for Italiens vedkommende vil bevirke, at godstransport inden for bestemmelseslandet kun kan ske ad landevej, hvilket indebaerer, at Italien ikke opnaar de fordele, der er baggrunden for den i direktivet fastsatte liberalisering .
13 Den har i oevrigt bemaerket, at den i direktivet fastsatte kontrolordning er i strid med Kommissionens fortolkning . Navnlig kan de forpligtelser, jernbaneadministrationerne har i henhold til direktivets artikel 3, ikke omfatte jernbaneadministrationer i tredjelande, medmindre de paagaeldende lande har indgaaet aftale herom med Faellesskabet . Det kan ikke med rimelighed haevdes, at den ordning, der er indfoert ved direktivet, kan fungere takket vaere et frivilligt samarbejde med jernbanerne i tredjelande .
14 Efter den italienske regerings opfattelse bekraeftes dette synspunkt klart af Raadets afgoerelse af 26 . marts 1981 om indledning af forhandlinger mellem Det europaeiske oekonomiske Faellesskab og tredjelande om indfoerelse af faelles regler for visse former for kombineret godstransport ( jernbane/landevej ). Ifoelge betragtningerne til afgoerelsen er formaalet med forhandlingerne, at den i direktivet fastsatte ordning udvides til ogsaa at omfatte visse tredjelande, herunder Schweiz . Den italienske regering har understreget, at i henhold til de forhandlingsinstrukser, der findes i bilaget til afgoerelsen, skal forhandlingerne blandt andet omfatte transport
»mellem to medlemsstater og i transit gennem et tredjeland ( saafremt vejtransporten indebaerer overskridelse af en graense mellem en medlemsstat og et tredjeland)« .
15 Den italienske regering har navnlig henvist til, at der til ovennaevnte bestemmelse er foelgende fodnote :
»Transport mellem to medlemsstater, hvor transitkoersel gennem et tredjeland udelukkende foregaar med jernbane, er allerede omfattet af direktivet.«
Den italienske regering har heraf modsaetningsvis sluttet, at kombineret godstransport, hvor der benyttes landevej ved overskridelse af graensen mellem et tredjeland og en medlemsstat, ikke er omfattet af direktivet .
16 Paa baggrund af disse forskellige opfattelser bemaerkes foerst, at direktivet omfatter kombineret godstransport jernbane/landevej mellem to medlemsstater, selv om en saadan transport passerer et eller flere tredjelande . Den enkelte transport betragtes saaledes som én transport fra afgangsstedet til ankomststedet, hvorved den omstaendighed, at direktivet ikke indeholder nogen undtagelse i det tilfaelde, hvor en af de banegaarde, der benyttes, ligger i et tredjeland, ogsaa taler til fordel for Kommissionens fortolkning .
17 Navnlig underbygges den naevnte fortolkning desuden af direktivets formaal, saaledes som det fremgaar af de naevnte betragtninger . De fordele, der er forbundet med denne form for transport, maa vurderes i forhold til Faellesskabets interesser set under ét . Den omstaendighed, at transporten i bestemmelsesmedlemsstaten udelukkende foregaar ad landevej, kan saaledes ikke i sig selv eliminere fordelene ved kombineret godstransport jernbane/landevej . I modsaetning til, hvad den italienske regering har anfoert, er de naevnte fordele i oevrigt til gavn for bestemmelsesstaten i det omfang landevejsstraekningen i den paagaeldende stat begraenses .
18 Selv om direktivets artikel 3 indeholder en bestemmelse om samarbejde mellem jernbaneadministrationerne med hensyn til kontrolordningen, og en saadan forpligtelse til samarbejde ikke ved et direktiv kan paalaegges administrationerne i et tredjeland, har Kommissionen ret i, at den paagaeldende banegaards paasaetning af et stempel udelukkende tjener som bevis for den straekning, der faktisk er tilbagelagt med jernbane . Paa baggrund af det snaevre samarbejde mellem alle europaeiske jernbaneadministrationer er der ingen grund til at naere tvivl om bevisvaerdien af en saadan bekraeftelse fra en administration i et tredjeland, selv om denne ikke er forpligtet til at give bekraeftelsen .
19 Det omtvistede direktiv skal derfor fortolkes saaledes, at det ogsaa omfatter kombineret godstransport jernbane/landevej mellem to medlemsstater med transitkoersel gennem et tredjeland, selv om motorkoeretoejet udlades i en banegaard i tredjelandet, forudsat dog at naevnte banegaard er den egnede banegaard, der ligger naermest ved det sted, hvor godset skal losses, og at koeretoejets udladning bekraeftes ved et stempel paasat transportdokumentet af den paagaeldende banegaard .
20 En saadan fortolkning er ikke reelt i strid med ovennaevnte afgoerelse af 26 . marts 1981 om indledning af forhandlinger med tredjelande . Set i den sammenhaeng, hvori den indgaar, kan fodnoten i forhandlingsinstrukserne ikke foere til den af den italienske regering anfoerte modsaetningsslutning .
21 Formaalet med afgoerelsen er nemlig ikke at fastlaegge direktivets raekkevidde, men udelukkende at bemyndige til indledning af forhandlinger og at give naermere instrukser med henblik paa forhandlingernes gennemfoerelse . Formaalet med dem er at opbygge et samarbejde med bestemte tredjelande og at fastlaegge parternes gensidige rettigheder i de paagaeldende aftaler . Selv om direktivet principielt omfatter transport mellem medlemsstater, som indebaerer overskridelse ad landevej af graensen mellem en medlemsstat og et tredjeland, og selv om det paagaeldende tredjeland i visse tilfaelde, som f.eks . hvor koeretoejer udlades i Lugano, allerede frivilligt yder det noedvendige samarbejde med hensyn til direktivets anvendelse, har det dog vaeret noedvendigt at lade en saadan transport indgaa i forhandlingsinstrukserne med henblik paa, at dette samarbejde underlaegges reglerne i de naevnte aftaler . I det i fodnoten naevnte tilfaelde, hvor transitkoersel gennem et tredjeland udelukkende foregaar med jernbane, er et samarbejde fra det paagaeldende lands myndigheders side ikke noedvendigt med henblik paa direktivets anvendelse, og ved udformningen af forhandlingsinstrukserne har den situation derfor kunnet udelades, saaledes som det er fastsat i den omtalte fodnote .
22 Det foelger af det anfoerte, at Den italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af Raadets direktiv 75/130 af 17 . februar 1975, navnlig dettes artikel 2, idet den kraever transportbevilling for koeretoejer, som er indregistreret i Forbundsrepublikken Tyskland, og som mod Italien befordres med jernbane til Lugano banegaard, naar denne er den egnede udladningsbanegaard, der ligger naermest ved det sted, hvor godset skal losses, og naar den med jernbane tilbagelagte straekning kan bekraeftes som angivet i direktivets artikel 3 .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
23 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 2, doemmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger . I henhold til samme artikels stk . 3, foerste punktum, kan Domstolen imidlertid ophaeve sagsomkostningerne helt eller delvis, hvor der foreligger ganske saerlige grunde .
24 Henset til uklarhederne i de faellesskabsbestemmelser, som Domstolen har fortolket, kan den italienske regering ikke kritiseres for at have oensket Domstolens afgoerelse, inden den tiltraadte Kommissionens fortolkning . Under disse ganske saerlige omstaendigheder vil sagens omkostninger vaere at ophaeve .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1 ) Den italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af Raadets direktiv 75/130 af 17 . februar 1975, navnlig dettes artikel 2, idet den kraever transportbevilling for koeretoejer, som er indregistreret i Forbundsrepublikken Tyskland, og som mod Italien befordres med jernbane til Lugano banegaard, naar denne er den egnede udladningsbanegaard, der ligger naermest ved det sted, hvor godset skal losses, og naar den med jernbane tilbagelagte straekning kan bekraeftes som angivet i direktivets artikel 3 .
2 ) Hver part baerer sine omkostninger .