61991C0093
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 2. december 1992 (
*1
)
Hr. præsident,
De herrer dommere,
A — Indledning
1.
Sag C-93/91, Evrard, som i retsmødet er blevet behandlet i forening med sag C-46/90, Lagauchc, i hvilken forhandlingen er blevet genåbnet, drejer sig om, hvordan de traktatbestemmelser, der er relevante i relation til de belgiske bestemmelser om regulering af radio- og telekommunikation, skal fortolkes. Den juridiske problematik svarer til den, der forelå i sag C-202/88 (
1
) og sag C-18/88 (
2
).
2.
Hovedsagen er en straffesag, der ligner de sager, som allerede har givet anledning til en række præjudicielle sager for Domstolen (
3
). Tiltalte i hovedsagen anklages for dels mellem den 1. januar og den 3. februar 1989 at have været i besiddelse af og udbudt til salg en trådløs telefon, der ikke var typegodkendt af RTT, dels den 23. januar 1990 at have været i besiddelse af og udbudt til salg elleve radiokommunikationsapparater, som heller ikke var typegodkendt, nærmere bestemt to apparater af mærket Carphone Plus, to trådløse radiosendere af mærket MPT 1344, tre trådløse telefoner af mærkerne Betacom, Betacom 7000 og Answcrcall Ranger 2000 samt et anlæg bestående af et personsøgesystem af mærket DNT og tre modtagere af mærket DNT PRA 3000, uden at have opnået den i artikel 3, stk. 1, i loven af 30. juli 1979 foreskrevne tilladelse.
3.
Tiltalte gør til sit forsvar bl.a. gældende, at et af apparaterne allerede er blevet typegodkendt af Deutsche Bundespost.
4.
Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt de pågældende nationale bestemmelser er forenelige med fællesskabsretten. Den har derfor forelagt Domstolen følgende spørgsmål:
»Skal artikel 30-37 og artikel 86 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab samt Kommissionens direktiv af 16. maj 1988 om konkurrence på teleterminalmarkcderne fortolkes således, at de indeholder et forbud mod bestemmelser vedrørende radiokommunikation som dem, der er fastsat ved lov af 30. juli 1979 og kongelig anordning af 15. oktober 1979, hvorefter personer, der
1)
i Belgien eller på et skib, i en båd eller i et luftfartøj eller en hvilken som helst anden indretning, der er undergivet belgisk ret, har været i besiddelse af en radiokommunikationssender eller -modtager eller oprettet og anvendt en radiostation eller et radionet uden forinden at have opnået en skriftlig, personlig og genkaldelig tilladelse fra ministeren eller den statssekretær, som telegraf- og telefonvæsenet er underlagt, eller
2)
til salg eller leje har udbudt en radiokommunikationssender eller -modtager, der ikke er typegodkendt af telegraf- og telefonvæsenet som værende i overensstemmelse med de af den kompetente minister fastsatte tekniske forskrifter straffes med fængsel og/eller bøde, selv om der måtte foreligge en typegodkendelse udstedt i henhold til en procedure fastsat af en anden EF-medlemsstat?«
5.
Hvad nærmere angår sagens baggrund, de relevante retsforskrifter samt parternes anbringender og argumenter, henvises til retsmøderapporten.
B — Stillingtagen
6.
Den foreliggende sag er for en stor dels vedkommende parallel med sag C-46/90, Lagauche. Det er navnlig de samme nationale bestemmelser, der ligger til grund for begge præjudicielle sager. Derfor henviser jeg i deres helhed til mine forslag til afgørelse i denne sag, både til forslaget af 11. juli 1991 og til forslaget af i dag.
7.
Den juridiske problematik er sammenlignelig med den, som jeg har redegjort for i Lagauche-sagen, idet begge sager tidsmæssigt vedrører begivenheder, som fandt sted mellem den 1. januar og den 3. februar 1989, og indholdsmæssigt drejer sig dels om trådløse telefoner, dels om andre radiosendere. Til forskel fra situationen i Lagauche-sagen skal der dog i den foreliggende sag tages stilling til dels, hvad retsstillingen er med hensyn til apparater, som allerede er blevet typegodkendt i en anden medlemsstat, dels om der skal anlægges en anden retlig bedømmelse af de faktiske omstændigheder for tiden efter den 1. juli 1989, dvs. det tidspunkt, hvor artikel 6 i direktiv 88/301/EØF (
4
) fik fuld virkning.
1. Betydningen af, at et apparat er blevet typegodkendt i en anden medlemsstat
8.
Først skal jeg undersøge de samlede konsekvenser af, at apparater allerede er blevet typegodkendt i en anden medlemsstat i henhold til de dér gældende regler. Spørgsmålet er, hvorvidt man kan undlade at lade et apparat typegodkende i en medlemsstat, når apparater af den pågældende type allerede er blevet godkendt i en anden medlemsstat. I sådanne tilfælde kunne det udgøre et misbrug at fastholde kravet om typegodkendelse i den medlemsstat, hvor apparatet skal markedsføres.
9.
Man må gå ud fra, at der — i hvert fald for nærværende — endnu er tekniske forskelle mellem telekommunikationssystemerne i de forskellige medlemsstater. Målsætningen er utvivlsomt at tilnærme systemerne til hinanden, således at generelle typegodkendelser af apparater i fremtiden også skal anerkendes i andre medlemsstater. Denne målsætning er endnu ikke nået. Derom vidner direktiv 86/361/EØF om første fase af den gensidige anerkendelse af typegodkendelser af terminaludstyr (
5
).
10.
I mit forslag til afgørelse i Lagauchesagcn forsvarede jeg den opfattelse, at typegodkendelse af apparaterne er uomgængelig nødvendig af hensyn til den offentlige sikkerhed. For at understrege nødvendigheden af en sådan typegodkendelse har den belgiske regering henledt opmærksomheden på, at eksempelvis de almindelige nødhjælpstjenester ville kunne forstyrres af ikketypegodkendte radiosendere. Går man derfor principielt ud fra, at typegodkendelsen er uomgængelig nødvendig, må det sikres, at apparaterne er kompatible med det radio- og telekommunikationssystem, der anvendes i den pågældende medlemsstat.
11.
Hvis den tekniske undersøgelse, der gennemføres som led i typegodkendelsesproceduren, dækker de samme faktorer som i en anden medlemsstat, vil den nye undersøgelse reelt være overflødig og derfor udgøre et misbrug. Men netop for sådanne tilfælde gælder der — som anført af den belgiske regering — en forenklet procedure, hvorefter der udstedes en overcnsstemmclseserklæring, uden at der foretages en teknisk undersøgelse.
12.
Derfor er der efter min mening intet at indvende imod, at en medlemsstat, så længe systemerne og de relevante bestemmelser ikke er blevet harmoniseret, fortsætter med at kræve en typegodkendelse i form af ovennævnte overensstemmelsesattest, før radiosendere markedsføres.
2. Betydningen af ikrafttrædelsen af artikel 6 i direktiv 88/301
13.
Tilbage står at svare på, hvilke konsekvenser der skal drages af ikrafttrædelsen af artikel 6 i direktiv 88/301 den 1. juli 1989. Artikel 6 i direktiv 88/301 lyder således:
»Medlemsstaterne sørger for, at formaliseringen af de i artikel 5 omhandlede specifikationer og kontrollen med deres anvendelse samt godkendelse fra den 1. juli 1989 foretages af et organ, der er uafhængigt af offentlige eller private virksomheder, der udbyder varer og/eller tjenesteydelser på telekommunikationsområdet.«
14.
Jeg har i mit forslag til afgørelse i Lagauche-sagen anført, at den beskrevne forening af offentlige opgaver og kommercielle funktioner hos en offentlig virksomhed er uforenelig med EØF-traktatens artikel 86 sammenholdt med artikel 90. I den henseende ændrer forpligtelsen i artikel 6 i direktiv 88/301 ikke retstilstanden; der er blot tale om en præcisering fra Kommissionens side af medlemsstaternes traktatmæssige forpligtelser i henhold til artikel 90, stk. 3 (
6
). Selv om man før den 1. juli 1989 endnu i visse tilfælde kunne være i tvivl om, hvorvidt en sådan forening af funktioner hos en offentlig virksomhed var ulovlig henset til fællesskabsretten, kan man ikke under nogen omstændigheder nære en sådan tvivl siden det nævnte tidspunkt.
15.
I mit forslag til afgørelse i Lagauche-sagen har jeg ligeledes anført, at en forening af funktioner, der er i strid med fællesskabsretten, ikke i sig selv gør typegodkendelsespligten ulovlig. Til forskel herfra kunne ikrafttrædelsen af artikel 6 i direktiv 88/301 tænkes at gøre måden, hvorpå typegodkendelsesproceduren i øjeblikket gennemføres, ulovlig, således at en markedsdeltager, der var tiltalt for ikke at have overholdt typegodkendelsespligten, kunne påberåbe sig den umiddelbare anvendelighed af de nævnte bestemmelser for at imødegå de anklager, der var rejst mod ham.
16.
Lad mig med det samme sige, at noget sådant efter min mening ikke er muligt. For det første har de begrundelser for at opretholde typegodkendelsesproceduren, som jeg omtalte i Lagauche-sagen, ikke ændret sig, heller ikke efter ikrafttrædelsen af artikel 6 i direktiv 88/301.
17.
Det afgørende er dog efter min opfattelse, at den direktivbestemmelse, som en borger påberåber sig, skal være umiddelbart anvendelig. Den skal ifølge Domstolens praksis være præcis og ubetinget, således at princippet om fællesskabsrettens forrang gør det muligt at finde en løsning i tilfælde af en konflikt mellem national ret og fællesskabsret.
18.
I den foreliggende sag opstår spørgsmålet om typegodkendelsesprocedurens lovlighed i forhold til fællesskabsretten ikke på grund af procedurens indhold, men på grund af den stilling, som den virksomhed, der har fået til opgave at gennemføre proceduren, indtager. Antager man, at den foreskrevne adskillelse mellem offentlige opgaver og kommercielle funktioner var blevet gennemført den 1. juli 1989 i kraft af et retligt påbud, ville spørgsmålet om, hvordan og af hvem de forskellige opgaver og funktioner skulle varetages, fortsat være uløst. Den nationale lovgivning, som i medfør af princippet om fællesskabsrettens forrang ikke skal tages i betragtning, ville have efterladt en lakune, som netop ikke ville kunne udfyldes af fællesskabsretten. Udfyldelsen af lakunen ville kræve lovgivningsmæssige foranstaltninger.
19.
Efter min opfattelse kodificerer artikel 6 i direktiv 88/301 et pålæg til medlemsstaterne, som kun indirekte skaber rettigheder for borgerne. Dette synspunkt indebærer ikke, at det ikke vil have nogen konsekvenser, at en medlemsstat undlader at overholde sin forpligtelse. Tværtimod kan man forestille sig retlige konsekvenser ud over de løsningsmuligheder, som jeg har omtalt i mit forslag til afgørelse i Lagauche-sagen. Bortset fra en traktatbrudsprocedure ville man kunne fastslå, at medlemsstaten havde et direkte ansvar, som i givet fald åbnede mulighed for anlæggelse af et erstatningssøgsmål (
7
).
20.
I relation til den foreliggende sag indebærer denne opfattelse dog, at der intet ville kunne indvendes henset til fællesskabsretten, hvis en overtrædelse af typegodkendelsespligten blev retsforfulgt.
C — Forslag til afgørelse
21.
Jeg foreslår derfor, at Domstolen svarer den forelæggende ret således:
»Artikel 30-37 og artikel 86 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab samt Kommissionens direktiv af 16. maj 1988 om konkurrence på teleterminalmarkederne skal fortolkes således, at de ikke i sig selv er til hinder for bestemmelser vedrørende radiokommunikation som dem, der er fastsat ved lov af 30. juli 1979 og kongelig anordning af 15. oktober 1979, hvorefter man med fængsel og/eller bøde straffer den, der
1)
i Belgien eller på et skib, i en båd eller i et luftfartøj eller en hvilken som helst anden indretning, der er undergivet belgisk ret, har været i besiddelse af en radiokommunikationssender eller -modtager eller oprettet og anvendt en radiostation eller et radionet uden forinden at have opnået en skriftlig, personlig og genkaldelig tilladelse fra ministeren eller den statssekretær, som telegraf-og telefonvæsenet er underlagt, eller
2)
til salg eller leje har udbudt en radiokommunikationssender eller -modtager, der ikke er typegodkendt af telegraf- og telefonvæsenet som værende i overensstemmelse med de af den kompetente minister fastsatte tekniske forskrifter, når der er sikkerhed for, at de organer, som det er pålagt at varetage gennemførelsen af de fastsatte procedurer — såvel på det indholdsmæssige som på det formelle plan — ikke optræder som konkurrenter på markedet for afsætning af sådanne apparater.
Dette gælder også i tilfælde, hvor der allerede foreligger en typegodkendelse udstedt i henhold til en procedure fastsat af en anden EF-medlemsstat, når formålet med den nationale procedure er at attestere overensstemmelsen, hvorved det bliver muligt at undgå en gentagelse af allerede gennemførte tekniske undersøgelser.«
(
*1
) – Originalsprog: tysk.
(
1
) – Dom af 19.3.1991, sag C-202/88, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 1223.
(
2
) – Dom al 13.12.1991, sag C-18/88, GB Inno BM, Sml. I, s. 5941.
(
3
) – Jf. sag C-46/90, Lagauchc, sag C-69/91, Dccostcr, Sml. 1993 I, s. 5335, og sag C-92/91, Taillander, Sml. 1993 I, s. 5383.
(
4
) – Kommissionens direktiv 88/301/EØF af 16.5.1988 om konkurrence pi teleterminaimarkederne (EFT 1988 L 131, s. 73, berigtiget i EFT 1988 L 317, s. 59).
(
5
) – Rdcts direktiv 86/361/E0F af 24.7.1986 (EFT L 217, s. 21).
(
6
) – Jf. fornævnte sag C 202/88.
(
7
) – Jf. dom af 19.11.1991, forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich m.fl. mod Italien, Sml. I, s. 5357.