61994CC0105_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 »And Noah he often said to his wife when he sat down to dine, 'I don't care where the water goes if it doesn't get into the wine'« (1). Tilsaetning af vand til vin, formentlig en af de enkleste former for svig i vinbranchen, er naturligvis ogsaa noget af det vanskeligste at opdage. De praejudicielle spoergsmaal i den foreliggende sag, som er forelagt af en italiensk ret, vedroerer i det vaesentlige foreneligheden med faellesskabsretten af de tyske myndigheders brug af en bestemt analysemetode, der skal afsloere, om der er tilsat vand. Forelaeggelseskendelsen indeholder dog saa faa oplysninger, og enigheden blandt parterne i hovedsagen er saa stor, at der er rejst tvivl om, hvorvidt der overhovedet er tale om en tvist, og subsidiaert, om ikke det boer afvises at realitetsbehandle i hvert fald nogle af de forelagte spoergsmaal.
I - Retlige og faktiske omstaendigheder
A - Den relevante faellesskabslovgivning
2 Vin er optaget i traktatens bilag II (2) som en landbrugsvare i henhold til traktatens artikel 38 (3) og har laenge i faellesskabsretten vaeret underkastet en faelles markedsordning (4). Den gaeldende ordning findes nu i Raadets forordning (EOEF) nr. 822/87 af 16. marts 1987 om den faelles markedsordning for vin (herefter »1987-forordningen«) (5), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1972/87 af 2. juli 1987 om aendring af forordning (EOEF) nr. 822/87 om den faelles markedsordning for vin (6). I 1987-forordningens artikel 1, stk. 4, henvises der til forordningens bilag I, som bl.a. indeholder en definition paa vin. I bilagets punkt 10 defineres vin som foelger:
»Vin: Det produkt, som fremstilles udelukkende ved alkoholisk, fuldstaendig eller delvis gaering af friske druer, persede eller upersede, eller af druemost.«
3 I 1987-forordningens artikel 15, stk. 4, hedder det, at »det [er] forbudt« at tilsaette vand til vin, medmindre Raadet traeffer anden bestemmelse. I artikel 73, stk. 1, bestemmes det (medmindre Raadet har fastsat en lignende undtagelse), at vin, der har »vaeret genstand for oenologiske fremgangsmaader, der ikke er tilladte efter faellesskabsbestemmelserne eller, i mangel deraf, efter national lovgivning, ikke [maa] udbydes eller leveres til direkte konsum«. Bestemmelsen indeholder samme begraensninger for saa vidt angaar vin, der »ikke er af sund og saedvanlig handelskvalitet«, eller som ikke »svarer til definitionerne i bilag I til denne forordning eller til bestemmelser, der er fastsat i medfoer af denne forordning«.
4 Disse forbud afspejler de tidligere regler, der var fastsat i 1970-forordningen. Artikel 28 indeholdt oprindelig de betingelser, som vine skulle opfylde, foer de kunne »afgives til umiddelbart menneskeligt forbrug«. Den blev erstattet af artikel 28a, som blev indfoejet ved artikel 28 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1160/76 af 17. maj 1976 om aendring af forordning (EOEF) nr. 816/70 om supplerende regler for den faelles markedsordning for vin (7). I henhold til artikel 28a maa vine, som har »vaeret genstand for oenologiske fremgangsmaader, der ikke er tilladt efter faellesskabsbestemmelserne, eller, i mangel deraf, efter de nationale forskrifter, eller som ikke er i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning eller med de bestemmelser, der er fastsat i medfoer af denne« ikke »udbydes eller afsaettes til direkte menneskeligt forbrug«. Ifoelge artikel 2 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1678/77 af 19. juli 1977 om tillaeg til forordning (EOEF) nr. 816/70 ved indfoerelse af nye bestemmelser for oenologiske fremgangsmaader og behandlingsmetoder (8) er det »kun de oenologiske fremgangsmaader og behandlingsmetoder, der er omhandlet i denne forordning, og isaer i bilag IIa (indfoejet ved artikel 4) eller i andre faellesskabsbestemmelser, som finder anvendelse inden for vinsektoren« tilladt. Bilag IIa (som aendret) har aldrig tilladt at tilsaette vand til vin. Hvad dette angaar er det i artikel 1, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1972/78 af 16. august 1978 om gennemfoerelsesbestemmelser for oenologiske fremgangsmaader (herefter »Kommissionens 1978-forordning«), som stadig er i kraft (9), fastsat, at »vine, som i henhold til artikel 28a i forordning (EOEF) nr. 816/70 er uegnede til direkte konsum, ikke uden gyldig grund [maa] opbevares af en producent eller en handlende« (10). Kommissionens 1978-forordning giver en valgmulighed, naar det fastslaas, at vine er uegnede til konsum: De kan »destrueres«, eller de kan forsendes, men kun »hvis de er bestemt til et destilleri, en eddikefabrik eller en virksomhed, som anvender dem til industrielle formaal eller til industriprodukter«. Endvidere kan medlemsstaterne i medfoer af artikel 1, stk. 2, for at sikre, at vinene ikke naar forbrugerne, »med henblik paa en bedre identificering ... lade [vine] tilsaette denatureringsmidler eller indikatorer«.
5 I artikel 74, stk. 1, i 1987-forordningen (som aendret) bestemmes det, at Kommissionen efter forvaltningskomitéproceduren fastsaetter »analysemetoderne til bestemmelse af indholdet af [... vine] ... som goer det muligt at fastslaa, om disse produkter har undergaaet en behandling, der er i strid med de tilladte oenologiske fremgangsmaader«. I artikel 74, stk. 2, fastsaettes de analysemetoder, der kan anvendes, saafremt der ikke findes harmoniserede faellesskabsregler. Der er tale om foelgende analysemetoder, nemlig
»a) de analysemetoder, der er godkendt af generalforsamlingen for Det Internationale Vinkontor (OIV), og som dette kontor har offentliggjort, eller
b) saafremt en passende analysemetode ikke findes blandt dem, der er naevnt under litra a), en analysemetode, der er i overensstemmelse med de standarder, der er anbefalet af Den Internationale Standardiseringsorganisation (ISO), eller
c) saafremt der ikke foreligger en af de under litra a) og b) naevnte metoder og som foelge af den paagaeldende metodes noejagtighed, repeterbarhed og reproducerbarhed,
- en analysemetode, der er tilladt i den paagaeldende medlemsstat, eller
- om noedvendigt, enhver anden egnet analysemetode.«
6 De to foerste afsnit i artikel 79, stk. 1, i 1987-forordningen er affattet saaledes:
»Medlemsstaterne traeffer de fornoedne foranstaltninger for at sikre, at faellesskabsbestemmelserne i vinsektoren overholdes. De udpeger en eller flere instanser, som de paalaegger at foere kontrol med, at disse bestemmelser overholdes.
De meddeler Kommissionen navn og adresse paa:
- de i foerste afsnit naevnte instanser
- de laboratorier, der er bemyndiget til at foretage officielle analyser inden for vinsektoren.
Kommissionen underretter de oevrige medlemsstater herom.«
7 Kommissionen har med hjemmel i artikel 74 i 1987-forordningen vedtaget forordning (EOEF) nr. 2676/90 af 17. september 1990 om fastsaettelse af faelles analysemetoder for vin (herefter »Kommissionens 1990-forordning«) (11). I artikel 1 i Kommissionens 1990-forordning er der fastsat en lang raekke officielle EF-analysemetoder med henblik paa at afsloere ikke-tilladte oenologiske fremgangsmaader. Analysemetoderne er anfoert i det omfangsrige bilag til forordningen. Artikel 2 indeholder visse regler vedroerende begreberne »repeterbarhed« og »reproducerbarhed«. Ifoelge artikel 3 er det tilladt paa visse betingelser, der navnlig vedroerer noejagtighed, repeterbarhed og reproducerbarhed, at anvende automatiserede analysemetoder. I tilfaelde af tvister er det dog fastsat, at de i bilaget anfoerte metoder har forrang. Men i det paagaeldende bilag er der ikke fastsat nogen metode, hvorved det kan kontrolleres, om vinen er tilsat vand.
8 Ved artikel 3, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2048/89 af 19. juni 1989 om generelle regler for kontrollen inden for vinsektoren (herefter »1989-forordningen«) (12) forpligtes medlemsstaterne til at traeffe »de noedvendige foranstaltninger til at forbedre kontrollen med overholdelsen af forskrifterne for vinsektoren, navnlig inden for de saerlige omraader, der er omhandlet i bilaget«. I bilaget henvises der bl.a. til »oenologiske fremgangsmaader ...« og »kontrol med vinprodukternes sammensaetning«. I artikel 3, stk. 2, hedder det:
»Kontrollen inden for de i bilaget naevnte omraader foretages systematisk eller i form af stikproever. Hvis kontrollen foretages i form af stikproever, skal medlemsstaterne gennem antallet, arten og hyppigheden af de foretagne proever soerge for, at kontrollen er repraesentativ for hele deres omraade og staar i et passende forhold til maengden af de vinprodukter, der markedsfoeres eller opbevares med henblik paa markedsfoering (13)«.
I artikel 13, stk. 1, bestemmes det, at »de laboratorier, medlemsstaterne har udpeget til analyserne som led i anvendelsen af denne forordning, udvaelges blandt dem [dvs. de af medlemsstaten udvalgte], der er omhandlet i artikel 79, stk. 1, [i 1987-forordningen]« (14). I stk. 2 hedder det, at »der anvendes de i naevnte forordning, artikel 74, omhandlede analysemetoder«.
9 I artikel 71, stk. 1, i 1987-forordningen fastsaettes det, at vin kun maa bringes i omsaetning inden for Faellesskabet, naar den ledsages af et officielt dokument. De naermere regler vedroerende dette dokument fremgaar nu af artikel 3 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2238/93 af 26. juli 1993 om dokumenter, der ledsager vinprodukter ved transport, og om til- og afgangsboeger i vinsektoren (herefter »Kommissionens 1993-forordning«) (15), som ikke var i kraft paa tidspunktet for de begivenheder, der har givet anledning til denne praejudicielle sag. Reglerne svarer imidlertid til de tidligere regler, som fandtes i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 986/89 af 10. april 1989 om dokumenter, der ledsager vinprodukter ved transport, og om til- og afgangsboeger i vinsektoren med senere aendringer (16). I artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 986/89 hed det, at »ved transport paa Faellesskabets toldomraade af mere end 60 l af et uaftappet vinprodukt, der opfylder betingelserne i traktatens artikel 9, stk. 2, kraeves der foelgende papirer i original ... [fra 1.1.1991] et godkendt forretningspapir ...«. Dette dokument skulle udfaerdiges efter den model og de instrukser, der var anfoert i bilag I og II, og skulle (for transport af uaftappede produkter) bl.a. indeholde oplysning om vinens »virkelige alkoholindhold«. I artikel 6, stk. 1, hed det endvidere:
»Fysiske eller juridiske personer, sammenslutninger af personer og handlende uden fast udsalgssted kan, for saa vidt de har bopael eller saede paa Faellesskabets toldomraade og foretager transport af et uaftappet vinprodukt eller en begraenset maengde af et vinprodukt eller lader en saadan foretage, under eget ansvar udstede
- et godkendt forretningspapir ...«
B - Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger ved den nationale ret
10 I den foreliggende sag er forelaeggelseskendelsen afsagt af Tribunale civile e penale di Ravenna, sezione civile (herefter »den nationale ret«), som anfoerer, at selskabet Angelo Celestini (herefter »sagsoegeren«) ved staevning, der blev forkyndt den 23. juni 1993, har anlagt sag mod selskabet Saar-Sektkellerei Faber (herefter »sagsoegte«) med foelgende paastande:
»a) Det fastslaas, at sagsoegte ved at naegte at modtage det parti vin, som Celestini havde leveret, med den begrundelse, at der ifoelge de analyser, der var foretaget efter metoden til isotopsoegning af ilt i vand (magnetisk resonans), var tale om fortyndet vin, og ved at undlade at goere indsigelse imod de af den tyske forvaltningsmyndighed trufne foranstaltninger har paadraget sig erstatningsansvar over for sagsoegeren i henhold til artikel 2043 i civillovbogen (17).
b) Der gives Celestini tilladelse til at se bort fra de af den tyske forvaltningsmyndighed trufne foranstaltninger og til paa grundlag af de gennemfoerte analyser at markedsfoere den del af produkterne, som ikke er sendt til destillation, som bordvin for at undgaa yderligere tab ud over dem, som allerede er lidt paa grund af destillationen.«
11 Den nationale ret har derefter henvist til sagsoegerens paastand om, at den analysemetode med magnetisk resonans, der er anvendt af de tyske myndigheder i den foreliggende sag, »ikke er at finde blandt de metoder, der udtrykkeligt er anfoert i faellesskabslovgivningen (forordning (EOEF) nr. 2676/90), hvilket medfoerer, at saavel de naevnte nationale myndigheders som sagsoegtes handlinger er retsstridige«. Den nationale ret har paapeget, at det er vigtigt at afklare spoergsmaalet, om den anvendte analysemetode er lovlig. Den nationale ret finder, at »saafremt analysemetoden kendes lovlig, maa sagsoegte frifindes for saa vidt angaar alle sagsoegerens paastande, baade med hensyn til erstatningskravet og med hensyn til kravet om at faa tilladelse til at se bort fra den tyske forvaltningsmyndigheds foranstaltning og markedsfoere det vinparti, der er erklaeret uegnet til salg«. Retten har derfor besluttet at anmode Domstolen om praejudicielt at afgoere »[de tre] spoergsmaal, der er rejst af sagsoegeren«. Spoergsmaalene har foelgende ordlyd:
»1) Skal EOEF-traktatens artikel 30 fortolkes saaledes, at den forbyder en medlemsstat at traeffe en afgoerelse, som hindrer indfoersel og markedsfoering paa sit omraade af et parti vin hidroerende fra en anden medlemsstat, naar den paagaeldende vin er ledsaget af behoerige analyseattester i oprindelseslandet, hvorved det godtgoeres, at vinen er i fuld overensstemmelse med gaeldende faellesskabslovgivning?
2) Er der i det i spoergsmaal 1 omhandlede tilfaelde i EOEF-traktatens artikel 36 hjemmel for indfoerselsmedlemsstaten til at se bort fra de analyseresultater vedroerende vinen, som er opnaaet i udfoerselsmedlemsstaten, og at anse sig for befoejet til at varetage de tvingende hensyn til artikel 36 ved anvendelse af en metode til analyse af vinen, der hviler paa isotopsoegning af ilten, jf. spoergsmaal 3?
3) Indeholder artikel 74, stk. 2, litra c), i forordning (EOEF) nr. 822/87, sammenholdt med bestemmelserne i forordning (EOEF) nr. 2676/90 hjemmel for at anse resultaterne fra en analyse udfoert isoleret af et parti vin med metoden benaevnt 'isotopisk iltsoegning 16/18' for lovlige og trovaerdige, idet de er noejagtige, repeterbare og reproducerbare som omhandlet i naevnte artikel 74, saafremt der a) ikke findes en databank, som indeholder oplysninger om egenskaberne ved en vin fra et bestemt omraade indsamlet systematisk i flere vinproduktionsaar og saaledes beskafne, at de udgoer et rimeligt sammenligningsgrundlag, b) som bevismateriale udelukkende anvendes de analysevaerdier vedroerende magnesium, askeindhold osv., der bl.a. paa grundlag af de foretagne analyser fremstaar som uensartede og indbyrdes modstridende?«
12 Paa baggrund af de dokumenter, der ledsagede forelaeggelseskendelsen, og de skriftlige indlaeg, som er indgivet til Domstolen, finder jeg, at Domstolen kan tage foelgende yderligere omstaendigheder og detaljer vedroerende hovedsagen i betragtning, idet jeg dog vil paapege, at det i sidste instans paahviler den nationale ret at tage stilling til de faktiske omstaendigheder.
13 I januar 1991 indgik sagsoegeren, en vinproducent med hjemsted i Barbiano, Italien, aftale om levering af 60 000 hl hvid bordvin og 10 000 hl roed bordvin til sagsoegte, som har hjemsted i Trier, Tyskland, og som har specialiseret sig i fremstilling af mousserende vin. Denne sag vedroerer alene roedvinen. Roedvinen blev leveret i to lige store forsendelser. Den foerste blev leveret uden vanskeligheder og synes ikke at vaere gjort til genstand for nogen saerlig kontrol i Tyskland, saa vidt man kan skoenne ud fra de tilgaengelige oplysninger.
14 Den anden forsendelse blev afsendt i forseglede beholdere. Det er uklart, hvilke noejagtige analysecertifikater der ledsagede denne forsendelse. Ifoelge sagsoegerens skriftlige indlaeg, som er den eneste kilde til oplysninger, blev der udfoert en raekke analyser efter de tyske myndigheders analyse, som var foretaget i juli 1991 (jf. nedenfor). Et af analysecertifikaterne, der var vedlagt sagsoegerens indlaeg som dokument 4, blev i retsmoedet af Italien beskrevet som et »klassisk toldledsagedokument«. Dokument 4 synes (paa grundlag af en meget utydelig kopi) at vaere dateret den 4. juli 1991. Det beskrives som analyserapport (Relazione di Analisi) nr. 327/91, der er underskrevet paa vegne »Enot. Alvise TOFFOLETTO«. Blandt de anfoerte analyseresultater er der et, der angiver et alkoholindhold paa 9,25 volumenprocent og, som fremhaevet af den italienske befuldmaegtigede, et askeindhold paa 2,32 g/l. Dateringen af dokument 4 passer godt med, at det har ledsaget varerne. Foer jeg gaar videre med min gennemgang af dokumentet, maa jeg naevne dokument 5 og 6, som er vedlagt sagsoegerens indlaeg. Umiddelbart synes disse dokumenter at stamme fra oenologilaboratoriet (Laboratorio Enochimico) i Verona. De er begge dateret den 21. marts 1991. Det ene vedroerer en undersoegelse af sukkertilsaetningen, det andet en maaling af indholdet af en raekke kemiske stoffer, men hverken vand- eller alkoholindholdet er naevnt.
15 Den anden forsendelse blev underkastet kontrol af de tyske myndigheder, idet visse stikproever af vinen blev undersoegt af Chemisches Untersuchungsamt Trier (herefter for kortheds skyld »CUT«). De omstaendigheder, der foerte til denne analyse, blev forelagt Domstolen for foerste gang i retsmoedet. Den tyske regerings befuldmaegtigede praeciserede omhyggeligt, at de tyske myndigheders indsigelse ikke foerst og fremmest byggede paa den af CUT foretagne undersoegelse. Vinen var nemlig oprindelig blevet undersoegt efter traditionelle metoder. Alkoholindholdet, som var paa 9,1% (9,25% ifoelge dokument 4), og indholdet af magnesium, aske og restekstrakter blev anset for at vaere for lavt. Endvidere fandt fire af de fem vinsmagere, at vinen var vandig og tynd, og de afviste den derfor. Isotopmetoden blev alene anvendt for at underbygge disse resultater. De undersoegelser, som blev foretaget af CUT med bistand fra et institut etableret i Juelich, Tyskland, omfattede en, der byggede paa en analysemetode, som herefter for nemheds skyld vil blive beskrevet som »magnetisk resonans«-metoden eller »iltforhold 16/18-soegningen« eller »metoden« (18). Ifoelge CUT's rapport viste metoden med magnetisk resonans, at vinen var blevet tilsat vand. Vinen blev derefter beslaglagt, tilsyneladende efter instruks fra Statsadvokaturen den 24. juli 1991.
16 Sagsoegeren blev ved telefax af 13. august 1991 skriftligt underrettet om vinens beslaglaeggelse, og han blev anmodet om at soerge for, at vinen blev sendt retur til Italien. Sagsoegeren havde anmodet et specialiseret laboratorium i Faenza i Italien om at udfoere en ny proeve, mens sagsoegte den 7. oktober 1991 sendte visse vinproever til undersoegelse hos det i Tyskland etablerede Fresenius-laboratorium. Den 31. juli 1991 konstaterede Faenza-laboratoriet uden at have anvendt metoden med magnetisk resonans, at vinen ikke var blevet tilsat vand. Den 3. januar 1992 udtalte Fresenius-instituttet, at det ikke havde den noedvendige erfaring til at kontrollere noejagtigheden af metoden med magnetisk resonans. Fresenius-instituttet erklaerede tillige, at CUT (som bekraeftet af Tyskland i retsmoedet) ogsaa havde tyet til andre, mere traditionelle, indikatorer som f.eks. sensoriske proever, vinens lave alkoholindhold og dens indhold af magnesium og aske. Efter instituttets opfattelse var disse indikatorer ikke tilstraekkelig beviskraftige til at vise, at vinen var blevet fortyndet.
17 Den 21. januar 1992 anmodede sagsoegeren skriftligt sagsoegte om at indlede den procedure, der skulle sikre vinens frigivelse. Sagsoegte besluttede imidlertid at anmode om udtalelser fra yderligere to laboratorier, som benyttede metoden med magnetisk resonans. Det gav foelgende resultater: Den 12. februar 1992 anlagde Landwirtschaftlich-chemische Bundesanstalt i OEstrig det synspunkt, at vinen ikke var egnet til at blive markedsfoert, mens det i Frankrig etablerede Eurofins-laboratorium den 13. februar 1992 konkluderede, at isotopindholdet i den forelagte proeve viste, at der var tale om ca. 15% vandtilsaetning. Sagsoegte anmodede derefter de tyske myndigheder om at fortsaette returneringen af vinen til Italien. Efter denne anmodning paalagde Landbrugsministeriet i Rheinland-Pfalz sagsoegeren at meddele det navnet paa et italiensk destilleri, hvortil vinen kunne sendes for at blive destilleret. Sagsoegeren udpegede et destilleri ved skrivelse af 11. maj 1992, og vinen blev den 9. juli 1992 sendt tilbage til Italien af de tyske myndigheder. Men kun en del af vinen blev, i hvert fald ifoelge Kommissionen (19), sendt til destillering, mens de italienske toldmyndigheder gav tilladelse til, at resten af vinen paa ny blev oplagret i sagsoegerens kaeldre uden at blive etiketteret, forseglet eller maerket paa nogen speciel maade.
II - Indlaeg for Domstolen
18 Sagsoegeren, sagsoegte, Den Italienske Republik, Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland samt Kommissionen har indgivet skriftlige indlaeg. Bortset fra Det Forenede Kongerige var de alle til stede i retsmoedet. Forbundsrepublikken Tyskland var ogsaa moedt. Da den tyske regering ikke havde indgivet skriftlige indlaeg, henholdt den sig i det store og hele til Det Forenede Kongeriges og Kommissionens indlaeg.
III - Gennemgang
A - Spoergsmaalet, om de praejudicielle spoergsmaal kan realitetsbehandles
19 Kommissionen, der i retsmoedet fik stoette fra Tyskland, har anfoert, at de af den nationale ret forelagte praejudicielle spoergsmaal ikke boer realitetsbehandles. Kommissionen har fremsat fire argumenter til stoette herfor: i) Den forelaeggende ret har ikke kompetence; ii) den nationale rets beskrivelse af sagens faktiske og retlige sammenhaeng er for upraecis og ufuldstaendig; iii) sagsbehandlingen for den nationale ret synes at vaere af fiktiv karakter; iv) de forelagte spoergsmaal synes ikke at have betydning for tvisten i hovedsagen.
20 Med hensyn til den nationale rets kompetence har Kommissionen henvist til, at der ikke er tale om en sag om kontraktforhold, og at det i medfoer af artikel 2 i Bruxelles-konventionen er de tyske retter, der er kompetente, da den sagsoegte virksomhed er beliggende i Tyskland (20). Kommissionen har erkendt, at det ifoelge Italiens borgerlige retsplejelov i almindelighed tilkommer sagsoegte at goere indsigelse med hensyn til de italienske retters kompetence, og at sagsoegte ikke har rejst en saadan indsigelse i denne sag. Kommissionen har dog gjort gaeldende, at det i den foreliggende sag ikke kan benaegtes, at det er aabenbart, at de praejudicielle spoergsmaal ikke boer antages til realitetsbehandling, og at tvistens fiktive karakter understreges af, at sagsoegte ikke bestrider den italienske rets kompetence.
21 I traktatens artikel 177 henvises der kun til Domstolens kompetence til at afgoere praejudicielle spoergsmaal. Opgavefordelingen mellem domstolene og de nationale retter, som kan (og i visse tilfaelde skal) forelaegge Domstolen praejudicielle spoergsmaal i medfoer af artikel 177, giver efter min opfattelse ikke Domstolen mulighed for at rejse det spoergsmaal, om en national ret, som har besluttet at forelaegge et praejudicielt spoergsmaal i medfoer af artikel 177, efter loven burde have erklaeret sig inkompetent. Spoergsmaalet om nationale retters kompetence til at behandle og afgoere tvister, der er forelagt dem, skal i overensstemmelse med opgavefordelingen mellem disse retter og Domstolen afgoeres af de nationale retter i henhold til den nationale lovgivning. Domstolen kan ikke anfaegte nationale retters kompetence paa deres eget omraade (21). Som Domstolen har fastslaaet i Balocchi-sagen (22), hvor den nationale rets kompetence i afgiftssager blev anfaegtet,
»... tilkommer det ikke Domstolen at undersoege, om den kendelse, der forelaegges den, er afsagt i overensstemmelse med de nationale bestemmelser vedroerende retternes sammensaetning og virkemaade.
Domstolen er derfor bundet af en forelaeggelseskendelse, der er afsagt af en ret i en medlemsstat, saa laenge denne ikke er blevet omgjort under en eventuel anke efter national ret«.
Endvidere har Domstolen i Bosman-sagen bemaerket, at »naar de af den nationale retsinstans stillede spoergsmaal vedroerer fortolkningen af en bestemmelse i faellesskabsretten, er Domstolen ... principielt forpligtet til at traeffe afgoerelse herom« (23). Det er dog meget muligt, saaledes som Kommissionen og Tyskland faktisk har gjort gaeldende i den foreliggende sag, at en forelaeggelsesrets tilsyneladende meget brede vurdering af sin egen kompetence boer goere Domstolen opmaerksom paa muligheden af, at en heraf foelgende forelaeggelse af praejudicielle spoergsmaal faktisk kan udgoere misbrug af den i artikel 177 fastsatte procedure for praejudicielle spoergsmaal. Det er klart vaerd at laegge maerke til, at den italienske ret i hovedsagen som foelge af begivenheder i Tyskland faktisk anmodes om at tage stilling til lovligheden af en tysk forvaltningsmyndigheds handling i Tyskland. Kompetencespoergsmaal af denne art er dog ikke et anliggende for faellesskabsretten, medmindre de rejses i forbindelse med et spoergsmaal om fortolkning af Bruxelles-konventionen.
22 Kommissionen har dernaest gjort gaeldende, at den sag, der ligger til grund for de praejudicielle spoergsmaal i den foreliggende sag, er ganske fiktiv. Kommissionen har paaberaabt sig tre grunde til stoette for sin paastand om, at det princip, Domstolen har knaesat i Foglia I-sagen, boer anvendes i den foreliggende sag (24). Den har for det foerste henvist til de i hoej grad »sammenfaldende synspunkter« mellem de to parter for saa vidt angaar saavel de omtvistede spoergsmaal som beslutningen om at forelaegge Domstolen spoergsmaal. Kommissionen har for det andet gjort gaeldende, at den reelle genstand for tvisten i hovedsagen ikke er sagsoegerens erstatningskrav over for sagsoegte, men derimod lovligheden af den tyske afgoerelse om, at vinen »er uegnet til menneskeligt konsum«. For det tredje viser referatet af retsmoedet ved den nationale ret den 15. oktober 1993, i hvert fald ifoelge Kommissionen, at der er enighed mellem parterne hvad angaar oenskeligheden af at forelaegge Domstolen spoergsmaal.
23 De principper, der er fastslaaet i sagerne Foglia I og Foglia II, boer anvendes med stor forsigtighed, da de saetter spoergsmaalstegn ikke alene ved gyldigheden af en national rets kendelse, men ogsaa ved, om parterne i hovedsagen har handlet i god tro (25). De vaesentlige omstaendigheder i disse to sager er velkendte: Foglia, en italiensk vinhandler, indvilgede i at saelge et parti vin til Novello, en italiensk kunde, idet vinen skulle leveres til en adresse i Frankrig. Kontrakten indeholdt dog fra begyndelsen en klausul om, at eventuelle afgifter, som de italienske eller franske myndigheder maatte kraeve »i strid med ordningen vedroerende varernes frie bevaegelse mellem de to lande, eller i hvert fald med urette«, ikke skulle baeres af koeberen (26). Der blev ved vinens indfoersel til Frankrig opkraevet visse afgifter, som Novello isaer under paaberaabelse af traktatens artikel 95 efterfoelgende naegtede at betale. Dette foerte til et sagsanlaeg i Italien fra Foglia's side og i sidste instans til forelaeggelse af visse praejudicielle spoergsmaal for Domstolen. Domstolen fastslog, at parterne havde indsat bestemmelsen »med henblik paa at foranledige den italienske ret til at udtale sig paa dette punkt« (27). Domstolen, som henviste til »denne konstruktions kunstige karakter«, fastslog, at den »virksomhed«, den skal udoeve i henhold til artikel 177, bestaar i »at forsyne enhver ret i Faellesskabet med de fortolkningselementer vedroerende faellesskabsretten, som er noedvendige for retten til loesning af de reelle tvister, som rejses for den« (28). Domstolen fastslog saaledes, at den »ikke [var] kompetent til at traeffe afgoerelse vedroerende de af den nationale ret forelagte spoergsmaal«. Den nationale ret forelagde herefter yderligere spoergsmaal for Domstolen til praejudiciel afgoerelse (29). Domstolen fastslog i den anden sag, at selv om det tilkommer de nationale retter at vurdere, om det er noedvendigt at lade et praejudicielt spoergsmaal afgoere, er deres »skoensmaessige befoejelse« ikke ubegraenset (30). Domstolen betonede navnlig, at »artikel 177 ikke tillaegger Domstolen som opgave at udoeve responderende virksomhed vedroerende generelle eller hypotetiske spoergsmaal, men at bidrage til justitsforvaltningen i medlemsstaterne«. Domstolen fastslog videre foelgende:
»Domstolen savner saaledes kompetence til at besvare fortolkningsspoergsmaal, der stilles i forbindelse med processuelle arrangementer, som parterne har konstrueret med henblik paa at formaa Domstolen til at tage stilling til naermere bestemte problemer i faellesskabsretten, og som ikke er udtryk for et objektivt behov i forbindelse med loesningen af en retstvist (31)«.
24 Som generaladvokat Lenz paapegede i sit forslag til afgoerelse i Bosman-sagen, er udgangspunktet for Domstolens domme i Foglia-sagerne, at Domstolen ikke boer afgoere praejudicielle spoergsmaal i sager, hvor artikel 177-proceduren er blevet »misbrugt« (32). Dette princip boer efter min opfattelse anvendes med maade og med den allerstoerste forsigtighed af Domstolen. Det fremgaar helt bestemt klart af en gennemgang af sagens akter og de indlaeg, der er indgivet af parterne i den foreliggende sag, at der i hoej grad er sammenfaldende synspunkter mellem sagsoegeren og sagsoegte med hensyn til noedvendigheden af en praejudiciel afgoerelse og det oenskede resultat af en saadan afgoerelse. Det kan ogsaa bemaerkes, at, selv om det var de tyske myndigheders handling, der forhindrede opfyldelsen af kontraktens formaal, var ingen af parterne villig til at anfaegte denne handling ved at kraeve dens lovlighed proevet ved de kompetente tyske retter. Parterne synes at have en faelles interesse i salget af italiensk vin i Tyskland og endog i at bestride egnetheden af iltforhold 16/18-soegningen. Men de aftalte ikke paa forhaand at indgaa en kontrakt med den bagtanke, at denne paa et senere stadium skulle faa en ret i en medlemsstat til at anmode om en praejudiciel afgoerelse vedroerende faellesskabslovgivningens forenelighed med visse lovbestemmelser i en anden medlemsstat. I stedet har sagsoegeren i Italien anlagt erstatningssag mod sagsoegte i henhold til artikel 2043 i den italienske civillovbog, en sag, hvis heldige udfald synes i hvert til en vis grad at afhaenge af gyldigheden af den analysemetode, der er brugt i Tyskland. Det sagsoegte selskab har i retsmoedet bemaerket, at det ikke havde anfaegtet den italienske rets kompetence, fordi det var sikker paa at vinde sagen i sidste instans. Sagsoegte har ogsaa udtalt, at der, da der for tiden verserer andre sager for de tyske retter (dog tilsyneladende uden sagsoegte som part) vedroerende tyske myndigheders konfiskation af italienske vine paa grundlag af resultater opnaaet efter iltforhold 16/18-metoden, nu er »behov for at faa klarhed i dette spoergsmaal ved at lade Domstolen tage stilling til det«.
25 Der er en forskel mellem en anmodning om praejudiciel afgoerelse under en proevesag, der er opstaaet som foelge af en reel retstvist, og en tilsvarende anmodning i en fiktiv sag. Jeg er overbevist om, at denne sag hoerer til foerste kategori. Jeg betragter det herved som afgoerende, at mens det i Foglia-sagerne var klart, at parterne bevidst havde skabt en fiktiv tvist ved hjaelp af kontraktbestemmelser, der skulle formaa den italienske ret til at fremsaette den oenskede anmodning om praejudiciel afgoerelse, kan det samme ikke siges om den foreliggende sag. Jeg foreslaar derfor ikke, at Domstolen erklaerer sig inkompetent med den begrundelse, at tvisten i hovedsagen, som foerte til anmodningen, udgoer et forsoeg paa at misbruge artikel 177-proceduren.
26 Det maa derefter overvejes, om den nationale ret har givet tilstraekkelige oplysninger i sin forelaeggelseskendelse til, at Domstolen kan give en brugbar besvarelse af de forelagte spoergsmaal. Kommissionen har gjort gaeldende, at den nationale rets redegoerelse for omstaendighederne og sammenfatning af de retlige spoergsmaal og retsforhandlingerne er lakonisk samt ikke goer det klart, hvilke noejagtige retlige omstaendigheder der fik den nationale ret til at fremsaette en anmodning om praejudiciel afgoerelse. Kommissionen har bl.a. under henvisning til Domstolens afgoerelser i sagerne Lourenço Dias, Meilicke og Telemarsicabruzzo (33) haevdet, at forelaeggelseskendelsen her i sagen ikke godtgoer behovet for at give en fortolkning af faellesskabsretten, som vil vaere nyttig for den nationale ret. Da der er en noeje sammenhaeng mellem dette spoergsmaal og Kommissionens fjerde argument om formaliteten, nemlig at de forelagte spoergsmaal ikke synes at have nogen forbindelse med tvisten i hovedsagen (34), vil jeg behandle disse samlet. Kommissionen har bemaerket, at lovligheden eller ulovligheden af de tyske foranstaltninger absolut ikke har nogen forbindelse med tvisten i hovedsagen.
27 Selv om jeg ikke er uenig med sagsoegerens erklaering i retsmoedet om, at forelaeggelseskendelsen i den foreliggende sag »ikke er af eksemplarisk klarhed«, finder jeg den ikke saa mangelfuld, at Domstolen ikke kan forvisse sig om de omstaendigheder, der ligger til grund for kendelsen. Ved hjaelp af parternes indlaeg og efter en gennemgang af de sagsakter, som ledsagede forelaeggelseskendelsen, har det vaeret muligt at finde frem til de faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for sagen, i en tilstraekkelig detaljeret form til, at det er muligt at raadgive den nationale ret. Som Domstolen fastslog i Foglia II-dommen, indebaerer »den samarbejdsaand, der maa beherske udfoerelsen af de opgaver, artikel 177 paalaegger henholdsvis de nationale domstole og EF-Domstolen ... en pligt for Domstolen til at respektere de nationale domstoles eneansvarsomraade, men indebaerer samtidig, at de nationale domstole ... tager hensyn til den opgave, som Domstolen alene varetager paa omraadet« (35). I Bosman-sagen erklaerede generaladvokat Lenz, at »den nationale ret bedst kan bedoemme, om der er behov for en praejudiciel afgoerelse fra Domstolen«, og at »Domstolen ... kun undtagelsesvis, ... [boer] saette sig ud over den nationale rets vurdering« (36). Det, der efter min opfattelse kraeves, er en vurdering af, om der er fremlagt tilstraekkelige detaljer til at muliggoere en meningsfuld besvarelse fra Domstolens side.
28 Med hensyn til de praejudicielle spoergsmaals betydning for afgoerelsen af tvisten i hovedsagen, navnlig for saa vidt angaar paastandens andet led, er jeg paa visse af punkterne enig med Kommissionen, naar den betvivler, at de kan realitetsbehandles. Selv om den nationale ret paa grundlag af Domstolens besvarelse af de forelagte spoergsmaal skulle konstatere, at de tyske myndigheder handlede i strid med faellesskabsretten, da de underkastede den leverede vin en undersoegelse efter metoden med magnetisk resonans, har den nationale ret ikke forklaret, noejagtigt hvorledes dette vil stoette sagen mod sagsoegte. Det eneste, den nationale ret har sagt, er, at saafremt Domstolen anerkender den anvendte metode som forenelig med faellesskabsretten, maa sagsoegte frifindes paa alle punkter. Sagsoegeren har i sin paastand om erstatning omtalt den angivelige fejl, som sagsoegte skulle have begaaet ved at undlade at anlaegge sag i Tyskland mod de tyske forvaltningsmyndigheder. Generaladvokat Warner kunne i sit forslag til afgoerelse i Foglia I-sagen ikke se nogen grund til at udelukke muligheden af at rejse et spoergsmaal i en sag mellem to private, der er indbragt for en ret i en medlemsstat, vedroerende foreneligheden af en anden medlemsstats lovgivning med faellesskabsretten. Han fandt endog, at den nationale ret ville vaere »forpligtet til at tage stilling til spoergsmaalet«. Men naturligvis ville rettens dom, som han paapegede, »imidlertid alene have retskraft mellem sagens parter« og kunne ikke »binde den medlemsstat, hvis retsregler anfaegtes« (37). Det tilkommer den nationale ret i lyset af denne redegoerelse for graenserne for sin kompetence at vurdere konsekvenserne af en saadan eventuel uforenelighed for parterne i tvisten.
29 Den pligt til at samarbejde, som de nationale retter og Domstolen har i artikel 177-sager, forpligter efter min opfattelse Domstolen til alene at naegte at besvare de forelagte spoergsmaal, saafremt det af omstaendighederne meget klart fremgaar, at der ikke med rimelighed kan forventes et reelt nyttigt svar. Paa denne baggrund og under hensyntagen til, at Domstolen i artikel 177-sager »hverken [kan] anvende traktaten paa et bestemt sagsforhold eller efterproeve en intern retsakts gyldighed i forhold til traktaten, saaledes som den har faaet til opgave at goere det i artikel 169 og 170« (38), er jeg overbevist om, at det ikke kan siges om anmodningen om praejudiciel afgoerelse i denne sag, at »der ikke er givet praecise oplysninger om de retlige og faktiske forhold, som den nationale ret sigter til«, saaledes at »Domstolen ikke ... [kan] foretage en brugbar fortolkning af faellesskabsretten« (39). Derfor finder jeg det ikke godtgjort, at forelaeggelseskendelsen ikke kan realitetsbehandles, og jeg foreslaar foelgelig Domstolen at besvare de deri indeholdte spoergsmaal.
B - Gennemgang af de forelagte spoergsmaal
30 Jeg er enig med Kommissionen i, at de tre spoergsmaal, der er forelagt af den nationale ret, i det vaesentlige rejser to saerskilte faellesskabsretlige spoergsmaal. For det foerste er der spoergsmaalet, om en erklaering, afgivet efter en undersoegelse i en medlemsstat, om, at en vinforsendelse fra en anden medlemsstat, som er leveret med det rigtige ledsagedokument ifoelge faellesskabsretten, er uegnet til menneskeligt konsum, er forenelig med traktatens artikel 30, og i benaegtende fald, om erklaeringen kan begrundes med henvisning til artikel 36; det andet spoergsmaal er, om en medlemsstats anvendelse af en undersoegelse efter metoden med magnetisk resonans for at afgoere, om en vin er egnet til menneskeligt konsum, er forenelig med faellesskabsretten.
i)
Forholdet mellem vinkontrol og de frie varebevaegelser
31 Sagsoegeren har med stoette fra Italien gjort gaeldende, at de tyske myndigheders afvisning af at anerkende den i Italien foretagne kontrol i denne sag er en kraenkelse af det almindelige princip om, at medlemsstaterne gensidigt skal anerkende hinandens kontrolforanstaltninger, hvilket princip foelger af traktatens artikel 30. Sagsoegeren har bemaerket, at dette navnlig er tilfaeldet, naar vinproeverne som i den foreliggende sag er blevet transporteret fra Italien i forseglede containere. Sagsoegeren har endvidere haevdet, dog uden at henvise til noget bevis herfor, at den undersoegelse, sagsoegerens vin blev underkastet, blot er endnu et eksempel paa den systematiske undersoegelse af italienske vine, som han paastaar, at de tyske myndigheder foretager i strid med artikel 30.
32 Sagsoegeren har ogsaa gjort gaeldende, at de tyske myndigheders handlinger ikke kan begrundes med beskyttelse af menneskers liv og sundhed i henhold til traktatens artikel 36, da de blev udfoert under omstaendigheder, hvor der ikke blev givet nogen gyldig begrundelse for at naegte at acceptere resultaterne af de undersoegelser, der var foretaget i udfoerselslandet. Saavel sagsoegeren som Italien har gjort gaeldende, at de i Italien gennemfoerte undersoegelser af de paagaeldende vine i det mindste viste, at der var en formodning for, at vinene var i overensstemmelse med faellesskabsreglerne, hvilken formodning ikke kan afkraeftes som foelge af en undersoegelse i Tyskland efter en metode, som disse faellesskabsregler ikke anerkender.
33 Sagsoegeren accepterer, at en indfoerselsmedlemsstat, saafremt der opstaar tvivl om resultaterne af den foerste undersoegelse, har tilladelse til at udfoere yderligere undersoegelser, men disse undersoegelser maa kun vaere baseret paa officielle analysemetoder. I retsmoedet har Italien gjort gaeldende, at der ikke kan rejses tvivl om gyldigheden af resultaterne af en officiel undersoegelse foretaget i en medlemsstat, paa grundlag af en uofficiel undersoegelse foretaget i en anden medlemsstat.
34 Det Forenede Kongerige, som har indgivet grundige og detaljerede skriftlige indlaeg, har paapeget, at fremstilling og markedsfoering af vin er underkastet reglerne i en meget detaljeret faelles markedsordning, der bl.a. har til formaal at hindre markedsfoering af vine, som enten er til fare for forbrugernes sundhed eller er af daarlig kvalitet. Af 1987- og 1989-forordningerne fremgaar det klart, at vin, der har vaeret genstand for en uautoriseret oenologisk fremgangsmaade, er uegnet til konsum, og at tilsaetning af vand til vinen udgoer en saadan uautoriseret fremgangsmaade. Naar saadanne fremgangsmaader anvendes, maa de kompetente myndigheder i hver enkelt medlemsstat efter Det Forenede Kongeriges opfattelse sikre, at den forfalskede vin ikke naar frem til forbrugeren. Det Forenede Kongerige har paapeget, at ikke alene den medlemsstat, hvor vinen er produceret, men ogsaa den medlemsstat, paa hvis omraade vinen befinder sig paa et givet tidspunkt, har denne forpligtelse i henhold til 1989-forordningen. Endvidere forpligter faellesskabsreglerne ikke producentmedlemsstaten til at fremlaegge saerlige analysecertifikater for vinen; reglerne forpligter ej heller indfoerselsmedlemsstaten til at acceptere noget certifikat, der faktisk er udstedt i oprindelsesmedlemsstaten, som bevis for at reglerne er overholdt. Ifoelge Det Forenede Kongerige er det eneste dokument, som ifoelge faellesskabsretten skal ledsage vin i fri omsaetning i Faellesskabet, det dokument, der kraeves ifoelge artikel 3 i Kommissionens 1993-forordning, som ikke forudsaetter nogen bestemt analyse. Det Forenede Kongerige har konkluderet, at det ikke i sig selv er i strid med traktatens artikel 30, naar myndighederne i en indfoerselsmedlemsstat goer vin til genstand for en kvalitetskontrol.
35 Det Forenede Kongerige har dog ikke haevdet, at et certifikat udstedt af de kompetente myndigheder i en produktionsmedlemsstat er saa vaerdiloest, at en indfoerselsmedlemsstat kan se bort fra det. Det Forenede Kongerige har tvaertimod gjort gaeldende, at der saedvanligvis boer tages hensyn til saadanne certifikater, men at der stadig vil vaere sager, som berettiger til en fornyet undersoegelse. Det Forenede Kongerige anfoerer fire eksempler, nemlig i) hvis der er begrundet mistanke om, at vinen har vaeret genstand for en uautoriseret oenologisk fremgangsmaade, ii) hvis den anden undersoegelse gennemfoeres som led i en systematisk kontrol eller stikproevekontrol, iii) hvis indfoerselsmedlemsstaten oensker at foretage undersoegelser ud over dem, der er gennemfoert i produktionsmedlemsstaten, og iv) hvis en medlemsstat i overensstemmelse med faellesskabsreglerne oensker at anvende en mere forfinet eller paalidelig analysemetode. Det Forenede Kongerige har bemaerket, at det paa grundlag af oplysningerne i forelaeggelseskendelsen er aabenbart, at der ikke blev foretaget nogen saerlig kontrol for at afsloere vandtilsaetning i Italien. Da de tyske myndigheders undersoegelser viste, at der var tilsat vand, finder Det Forenede Kongerige, at de ikke havde anden mulighed end at forhindre markedsfoeringen af den paagaeldende vin.
36 Det Forenede Kongerige har under henvisning til sagen Kommissionen mod Frankrig (40) gjort gaeldende, at selv om medlemsstaterne kan foretage en tilsyneladende retmaessig kontrol af vin paa en maade, som faktisk er i strid med traktatens artikel 30, begrunder den blotte omstaendighed, at kontrollen gennemfoeres systematisk, ikke en saadan konklusion. Det Forenede Kongerige har haevdet, at det, som Domstolen fandt anstoedeligt i sagen Kommissionen mod Frankrig, ikke var de franske myndigheders gennemfoerelse af en systematisk kontrol af italienske vine, men snarere den omstaendighed, at disse vine blev underkastet et omfattende og intensivt systematisk analyseprogram »uden konkret begrundet mistanke om svig eller ulovligt forhold«, og uden at der med tilsvarende hyppighed blev foretaget kontrol af franske vine transporteret i Frankrig (41).
37 I retsmoedet har Tyskland for det tilfaelde, at Domstolen skulle bestemme, at den nationale rets spoergsmaal kan realitetsbehandles, tilsluttet sig indlaeggene fra Det Forenede Kongerige og Kommissionen vedroerende besvarelsen af det foerste og det andet spoergsmaal. Tyskland har gjort gaeldende, at mindst én tysk ret allerede har anerkendt resultatet af en vinanalyse efter metoden med magnetisk resonans som paalidelig. Endvidere har den befuldmaegtigede, der repraesenterer Tyskland, paapeget, at det, saafremt vin er blevet fortyndet med vand, kun er muligt at opnaa noejagtige resultater, saafremt der ogsaa gennemfoeres analyser af et ufortyndet parti af samme vin.
38 Kommissionen har gjort opmaerksom paa vanskeligheden ved at droefte, om de saerlige tyske regler for vinkontrol er i overensstemmelse med traktatens artikel 30, naar der ikke foreligger nogen detaljer. Kommissionen har ligeledes henvist til Faellesskabets lovgivning vedroerende vinsektoren og gjort gaeldende, at de tyske myndigheders kontrol eventuelt kan vaere tilladt efter faellesskabsreglerne, selv om der opstaar handelshindringer som foelge af kontrollen. Den har navnlig gjort gaeldende, at det ifoelge faellesskabsreglerne er tilladt at foretage systematisk kontrol af vinkvaliteten. Kommissionen har derfor gjort gaeldende, at traktatens artikel 30 og 36 ikke finder umiddelbar anvendelse paa de paagaeldende kontrolforanstaltninger, hvis gyldighed boer vurderes paa grundlag af de relevante faellesskabsregler. Kommissionen har haevdet, at indfoerselsmedlemsstater er berettiget til paa grundlag af egnede undersoegelser, der beviser, at indfoert vin er blevet fortyndet, at beslaglaegge vinen og forhindre, at den markedsfoeres.
39 Det er for det foerste noedvendigt at vurdere relevansen af traktatens artikel 30 og 36. Vins status som landbrugsvare forhindrer ikke anvendelse af traktatens regler om frie varebevaegelser. I traktatens artikel 38, stk. 2, hedder det, at »bestemmelserne vedroerende faellesmarkedet finder anvendelse paa landbrugsvarer, medmindre andet er bestemt i artiklerne 39-46«. I Charmasson-sagen (42) fastslog Domstolen i forbindelse med et spoergsmaal om en national markedsordning, at »det fremgaar af denne bestemmelse, navnlig sammenholdt med artikel 42, at landbrugsprodukter i mangel af modstaaende bestemmelser er underlagt reglerne om faellesmarkedets oprettelse ...« (43). I Commissionaires Réunis-sagen (44) vedroerte de praejudicielle spoergsmaal fortolkningen og gyldigheden af artikel 31, stk. 2, i 1970-forordningen, ifoelge hvilken medlemsstaterne var berettiget til under visse saerlige omstaendigheder »at traeffe foranstaltninger til begraensning af importen fra en anden medlemsstat« (45). De praejudicielle spoergsmaal var foranlediget af vedtagelsen af et fransk dekret, hvorved indfoersel af italienske vine blev paalagt en afgift. Domstolen fastslog, at artikel 39-46 ikke indeholder nogen bestemmelse, der tillader indfoerelse af afgifter med tilsvarende virkninger som told i samhandelen inden for Faellesskabet, og at »det fremgaar af disse bestemmelser som helhed og deres indbyrdes forbindelse, at de udstrakte befoejelser, som er tillagt faellesskabsinstitutionerne med henblik paa gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik, saavel inden for landbrugssektoren som saadan som inden for de enkelte landbrugsomraader, i hvert fald efter overgangsperiodens udloeb skal udoeves ud fra synspunktet markedets enhed og under udelukkelse af enhver foranstaltning, der modvirker ophaevelsen af told og kvantitative restriktioner eller afgifter eller foranstaltninger med tilsvarende virkning mellem medlemsstaterne« (46).
40 Den overtraedelse af traktatens regler om frie varebevaegelser, der var genstand for Commissionaires Réunis-sagen, var aabenbar, og sagens betydning maa navnlig tilskrives, at det i dommen fastslaas, at handel med landbrugsvarer er underkastet disse regler. Men i betragtning af de skoensbefoejelser, som Domstolen har tillagt Raadet i forbindelse med den faelles landbrugspolitik ved gennemfoerelsen af faelles markedsordninger for landbrugsvarer (47), kan det, som generaladvokat Capotorti har formuleret det, vaere noedvendigt ved fastsaettelsen af saadanne faelles regler at vedtage »foranstaltninger, hvorved markedets normale funktionsmaade fraviges« (48). Men i den foreliggende sag er det vigtigt at fremhaeve, at der hverken i den nationale rets praejudicielle spoergsmaal eller i de indlaeg, der er indgivet, er rejst tvivl om foreneligheden med traktaten af nogen af de forskellige potentielt relevante bestemmelser i Faellesskabets vinlovgivning. Jeg finder det noedvendigt for at kunne fastsaette fortolkningskriterier, der kan hjaelpe den nationale ret, foerst at fortolke denne lovgivnings relevante bestemmelser og derefter at vurdere relevansen af traktatens artikel 30 og 36.
41 Det er i mine oejne ikke overraskende, at forbuddet mod uautoriserede oenologiske fremgangsmaader er et centralt element i Faellesskabets faelles markedsordning for vin, naar man tager vinens oekonomiske og kulturelle betydning for Faellesskabet i betragtning. Jeg kan ikke sige det bedre end generaladvokat Trabucchi gjorde i sit forslag til afgoerelse i sagen Arnaud m.fl., hvor han anfoerte, at »naturen og kunsten samarbejder ved fremstillingen af et produkt, der hoerer til de mest vaerdsatte i menneskehedens historie« (49). Som Det Forenede Kongerige har gjort gaeldende, er et af formaalene med 1987-forordningen at sikre, at alene vine, der er fremstillet efter tilladte oenologiske fremgangsmaader, forhandles i Faellesskabet, for at undgaa markedsfoering af vine af daarlig kvalitet og for at beskytte forbrugernes sundhed (50). Selv om tilsaetning af vand til vin maaske ikke frembyder nogen aabenbar fare for folkesundheden, er det formentlig den mest udbredte form for svig, som intetanende forbrugere og konkurrerende vinproducenter kan blive udsat for. Det er derfor ikke overraskende, at det helt utvetydigt af artikel 15, stk. 4, i 1987-forordningen fremgaar, at det »[er] forbudt« (51) at tilsaette vand, og at fortynding af vin er en uautoriseret oenologisk fremgangsmaade i henhold til artikel 73. I henhold til artikel 1 i Kommissionens 1978-forordning skal en saadan vin enten destrueres eller kun anvendes til destillering. Medlemsstaterne har pligt til at soerge for en destruktion eller industriel anvendelse af saadanne vine i henhold til 1987-forordningens artikel 79.
42 1989-forordningen, som forpligter medlemsstaterne til at traeffe »de noedvendige foranstaltninger« (artikel 3, stk. 1) til at sikre overholdelse af de korrekte oenologiske fremgangsmaader, begraenser ikke denne pligt til lejlighedsvis kontrol, men tillader udtrykkeligt en systematisk kontrol (artikel 3, stk. 2). Som Det Forenede Kongerige har bemaerket, er disse forpligtelser ikke begraenset til produktionsmedlemsstaterne, men finder anvendelse paa alle medlemsstater uden undtagelse. Faktisk stoettes denne konklusion af selve den karakter, der tillaegges en forordning som defineret i traktatens artikel 189 (52). Endvidere er jeg ogsaa overbevist om, at denne konklusion klart kan udledes af bl.a. ordlyden af artikel 3, betragtningerne til 1989-forordningen, der f.eks. henviser til »de uberegnelige foelger, som bedrageri over for forbrugerne og producenterne kan have« (se tiende betragtning), bestemmelser som f.eks. artikel 4 om »kontrolinstanser«, der ikke kun vedroerer vinproducerende medlemsstater, og artikel 5, ifoelge hvilken hver enkelt medlemsstat skal »traeffe alle foranstaltninger, der kan lette arbejdet for personalet i dens ansvarlige instans(er)« (53). Desuden forholder det sig saaledes, at selv om artikel 71, stk. 1, i 1987-forordningen bestemmer, at »[vin] maa kun bringes i omsaetning inden for Faellesskabet, naar de ledsages af et af myndighederne kontrolleret dokument«, kraever de detaljerede regler vedroerende dette dokuments indhold, som fandt anvendelse paa det tidspunkt, hvor begivenhederne i hovedsagen fandt sted (se forordning nr. 986/89, som der henvises til i punkt 9 ovenfor), imidlertid ikke, at myndighederne i oprindelsesmedlemsstaten skal foretage nogen bestemt undersoegelse, foerend de udsteder det paagaeldende dokument. En erhvervsdrivendes pligt til at faa udstedt et saadant dokument i oprindelsesmedlemsstaten kan efter min opfattelse ikke fortolkes som noget, der anfaegter indfoerselsmedlemsstatens ret til at udfoere kvalitetskontrol.
43 Jeg finder ikke, at princippet om gensidig anerkendelse af nationale kontrolforanstaltninger, som sagsoegeren og Italien paaberaaber sig under henvisning til traktatens artikel 30, er af saerlig betydning for denne sag. Som paapeget i punkt 40 ovenfor, har ingen under sagen haevdet, at de relevante bestemmelser i Faellesskabets vinlovgivning er i strid med de frie varebevaegelser. Reglerne har, for saa vidt de er relevante, til formaal paa en upartisk maade at sikre kvaliteten af al vin, uanset om den er indfoert eller ej, som erklaeres egnet til menneskeligt konsum.
44 Intet hindrer naturligvis en vinproducent i frivilligt at underkaste vin, som han agter at eksportere, en kontrol i produktionsmedlemsstaten. I den foreliggende sag har den nationale ret (oejensynlig paa grundlag af oplysninger fra sagsoegeren) antaget, at et »behoerigt godkendt« forskningsinstitut i Italien havde attesteret, at vinen var »i fuld overensstemmelse med den relevante faellesskabslovgivning«. Men faellesskabsreglerne indeholder ingen bestemmelse om en saadan attestering; og ingen af de for Domstolen fremlagte dokumenter indeholder en saadan attestering. Endvidere var sagsoegerens befuldmaegtigede ikke i stand til at give »et specifikt svar«, da han udtrykkelig blev spurgt, om den paagaeldende vin havde vaeret ledsaget af en attest for, at der ikke var tilsat vand. De certifikater, han paaberaabte sig i retsmoedet, nemlig dem, der er vedlagt sagsoegerens skriftlige indlaeg, indeholder ikke nogen henvisning til saadanne undersoegelser.
45 I virkeligheden synes det klart, at der ikke i Italien blev foretaget en saerlig undersoegelse af, om der var tilsat vand, og at vinen ikke var erklaeret egnet til menneskeligt konsum. Endvidere kan den omstaendighed, at vinen blev transporteret til Tyskland i en forseglet beholder, ikke have mindsket faren for, at vinen blev fortyndet, foerend den blev anbragt i denne beholder. Af de aarsager, som jeg kommer naermere ind paa nedenfor, finder jeg ikke, at der i faellesskabsretten findes grundlag for at anfaegte nationale myndigheders ret til at gennemfoere den form for kontrol, der er gennemfoert i den foreliggende sag. Naturligvis afklarer dette ikke det spoergsmaal, om den faktisk gennemfoerte kontrol var forenelig med faellesskabsretten. Dette er et spoergsmaal, som vedroerer anvendelsen af faellesskabslovgivningen, og i forbindelse med en anmodning om praejudiciel afgoerelse er det alene den nationale ret, der kan tage stilling til de faktiske omstaendigheder, som kan afgoere dette spoergsmaal.
46 Domstolen kan anvise den nationale ret kriterier, der kan hjaelpe den med at traeffe denne afgoerelse, og det boer Domstolen efter min opfattelse goere her. Dog vil jeg foerst paapege, at jeg, saafremt Tysklands redegoerelse for de undersoegelser, der konkret blev gennemfoert, er korrekt, finder, at de tyske myndigheder var berettiget til at foretage en yderligere kvalitetskontrol (54). Endvidere er jeg af den opfattelse, at selv om et godkendt italiensk laboratorium foer transporten af vinen havde undersoegt, om det paagaeldende parti var blevet fortyndet med vand uden at finde bevis for en saadan uautoriseret oenologisk fremgangsmaade og havde udstedt et certifikat herom, ville de tyske myndigheder stadig vaere berettiget til, f.eks. enten ved en stikproeveundersoegelse eller paa grundlag af en rimelig mistanke om svig eller uregelmaessigheder, at gennemfoere en ny undersoegelse for at opfylde deres forpligtelser i henhold til faellesskabsforordningerne. Under saadanne omstaendigheder ville de i henhold til traktatens artikel 30 have vaeret forpligtet til at gaa ud fra, at vinen var egnet til menneskeligt konsum, medmindre og indtil det modsatte blev bevist. Et taet samarbejde mellem de kompetente nationale myndigheder ville vaere saerlig vigtigt under disse omstaendigheder, og det ville formentlig vaere absolut noedvendigt at foretage uafhaengige undersoegelser.
47 Traktatens regler om frie varebevaegelser gaelder, selv naar der i produktionsmedlemsstaten ikke er foretaget undersoegelse af, om der er tilsat vand. Med hensyn til oenologisk kontrol fastslog Domstolen i sagen Kommissionen mod Frankrig (55) efter at have anerkendt, at Faellesskabets dagaeldende vinlovgivning bestemte, at det »er de nationale myndigheder, der skal soerge for, at faellesskabsreglerne overholdes [og at kontrol] i form af analyser kan vaere et egnet middel til at afsloere overtraedelser af de omhandlede regler« (56), at »de kontrolforanstaltninger, der gennemfoeres, [imidlertid skal] vaere paakraevet for at naa de maal, der forfoelges, og maa ikke skabe hindringer for indfoerslerne, der staar i misforhold til disse maal« (57). I denne sag bemaerkede Domstolen, at de franske myndigheder en maaned kontrollerede samtlige vinpartier, der blev leveret fra Italien, og i en anden periode kontrollerede tre ud af fire partier »uden konkret begrundet mistanke om svig eller ulovligt forhold i enkelte bestemte tilfaelde« (58), og at »de omhandlede analyser er blevet gennemfoert langt oftere end de analyser, der lejlighedsvis gennemfoeres for transporter af fransk vin i Frankrig«, og at »det staar fast, at ogsaa de italienske myndigheder foerer kontrol saavel for at sikre, at de i Italien producerede vine er i overensstemmelse med faellesskabsreglerne, som for at beskytte forbrugerne og menneskers liv og sundhed« (59). Domstolen fastslog paa baggrund heraf, at »de franske myndigheder ikke retmaessigt har kunnet gennemfoere systematisk kontrol ved analyser, og at de har vaeret forpligtet til blot at foere kontrol ved stikproever, idet der ikke i bestemte konkrete tilfaelde har kunnet findes indicier, der har kunnet give grund til mistanke« (60).
48 Jeg finder, at Domstolens praksis med hensyn til vinanalyser, som jeg allerede har henvist til, ogsaa selv om den paagaeldende praksis ikke vedroerer afsloeringen af vintilsaetning, udgoer en relevant rettesnor for, hvilke nationale analysemetoder og -procedurer der kan tillades. Domstolen anerkendte f.eks. I Gallet-sagen, at 100_-metoden traditionelt var blevet anvendt (61). Selv om den dagaeldende faellesskabsforordning alene indeholdt regler om metoden med vaegtfyldebestemmelse, bemaerkede Domstolen, at de fastsatte analysemetoder ikke var udtoemmende, og fastslog foelgende: »Heraf foelger, at forordningen ikke er udtoemmende, men giver medlemsstater mulighed for at anvende andre analysemetoder til bestemmelse af ... stoffer i vinen ...« (62). Gallet-sagen var én af en raekke sager om, hvilke analysemetoder der skulle anvendes for at afsloere en kunstig foroegelse af alkoholindholdet. Domstolen var i sin tidligere dom i Arnaud-sagen naaet frem til samme konklusion, men havde paapeget, at »en lovsformodning for kunstig foroegelse af alkoholindholdet ikke [ville] vaere lovlig som national kontrolforanstaltning, dersom dens anvendelse stillede vine fra andre medlemslande ringere og saaledes udgjorde en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der forbydes ved EOEF-traktatens artikel 30 ...« (63). For at undgaa en saadan konflikt fastslog Domstolen videre, at »dette ville f.eks. vaere tilfaeldet, dersom muligheden for at afkraefte formodningen vedroerende vine fra en anden medlemsstat ikke retligt og faktisk stod aaben i samme omfang og under samme betingelser som vedroerende indenlandske vine« (64). Det er efter min opfattelse et princip, der boer anvendes generelt, og som navnlig er relevant i den foreliggende sag. Naar en medlemsstat anvender en kontrolmetode, der er tilladt, fordi faellesskabsreglerne ikke er udtoemmende paa dette omraade, maa medlemsstatens forvaltningsmyndigheder anerkende, at der kan fremlaegges modbevis af vinproducenten i oprindelsesmedlemsstaten eller paa hans vegne. Heraf foelger, at disse myndigheder maa vaere rede til at tage naevnte bevis i betragtning, foer de drager deres konklusion. De maa med andre ord foelge en rimelig og loyal fremgangsmaade. Men hvis de efter at have fulgt en saadan fremgangsmaade stadig er overbevist om, at vinen har vaeret genstand for ulovlige oenologiske fremgangsmaader og derfor er uegnet til menneskeligt konsum, maa de med forbehold af en retslig proevelse konfiskere vinen.
49 Sagsoegeren og Italien har i den foreliggende sag ogsaa haevdet, at de tyske myndigheder underkaster italienske vine en systematisk kontrol, men denne paastand stoettes ikke af noget bevis, hverken i forelaeggelseskendelsen eller i sagsoegerens indlaeg. I sagens akter findes ej heller nogen stoette for paastanden, da det foerste parti af den paagaeldende roedvin ikke synes at have vaeret genstand for kontrol. Tysklands befuldmaegtigede har i hvert fald for saa vidt angaar CUT-laboratoriet gjort gaeldende, at det kontrollerede saavel tyske vine som indfoerte vine. Domstolen kan ikke med henblik paa at besvare den nationale rets spoergsmaal antage, at Tyskland underkaster italienske vine en systematisk kontrol (65).
50 Det forekommer sandsynligt, at Tyskland underkaster tyske og indfoerte vine stikproevekontrol. Men selv om de bestemte undersoegelser, som anfaegtet i hovedsagen, ikke var led i en saadan normal kontrol, synes der som allerede beskrevet (se punkt 15 ovenfor) at vaere et rimeligt grundlag for at drage kvaliteten af det andet parti af den vin, der er tale om i den foreliggende sag, i tvivl. En medlemsstat, som paa et rimeligt grundlag underkaster et parti vin, hvad enten det er indfoert eller ej, yderligere kontrol, handler ikke i strid med faellesskabslovgivningen. Selv om en saadan kontrol formelt udgoer en hindring for varers frie bevaegelighed, er det en hindring, som efter min opfattelse klart er »paakraevet for at naa de maal, der forfoelges [i Faellesskabets vinlovgivning]« (66).
51 Foelgelig foreslaar jeg Domstolen generelt at besvare de foerste to spoergsmaal saaledes, at medlemsstater er berettiget til at underkaste indfoerte vine stikproevekontrol, navnlig, men ikke alene, hvis der er rimeligt grundlag for at naere mistanke om, at vinen har vaeret genstand for uautoriserede oenologiske fremgangsmaader, f.eks. vandtilsaetning. Dette gaelder navnlig, saafremt der ikke i forvejen er udfoert nogen bestemt undersoegelse af, om der er tilsat vand. Medlemsstater, paa hvis omraade der findes indfoert vin, er ikke forpligtet af reglerne om frie varebevaegelser til at acceptere nogen specifik analyse, der er gennemfoert i oprindelsesmedlemsstaten. De maa dog kun naegte at anerkende disse resultater, saafremt der enten er grundlag for at betvivle noejagtigheden af det eller de certifikat(er), som er udstedt i oprindelsesmedlemsstaten, eller saafremt de underkaster indfoerte vine samme standarder som dem, der rutinemaessigt bliver anvendt over for vine produceret paa deres eget omraade, og saafremt de virksomheder, der beroeres af den paagaeldende kontrol, faar mulighed for at bestride eventuelle resultater, som er til hinder for vinens frie bevaegelighed.
52 I denne forbindelse er det ogsaa vigtigt at bemaerke, at medlemsstaterne er forpligtet (artikel 4 i 1989-forordningen) til at udpege ansvarlige instanser med henblik paa at sikre »overholdelsen af forskrifterne for vinsektoren« (67). Endvidere skal de laboratorier, som disse myndigheder bruger til at gennemfoere analyserne, vaelges af medlemsstaterne i overensstemmelse med artikel 79, stk. 1, i 1987-forordningen. Det fremgaar navnlig af artikel 9 og 10 i 1989-forordningen, at naar en ansvarlig instans i en medlemsstat har begrundet mistanke om, at en vinforsendelse fra en anden medlemsstat ikke »er i overensstemmelse med forskrifterne for vinsektoren, eller at der er begaaet bedrageri«, skal de underrette de kompetente myndigheder i oprindelsesmedlemsstaten og Kommissionen herom. Endvidere maa personer, som er omfattet af kontrollen, »ikke paa nogen maade hindre denne kontrol, men skal derimod goere, hvad de kan, for at lette den« (68).
ii) Iltforhold 16/18-metodens forenelighed med faellesskabslovgivningen
53 Med det tredje spoergsmaal oensker den nationale ret oplyst, om iltforhold 16/18-metoden opfylder kriterierne om noejagtighed, repeterbarhed og reproducerbarhed, der omhandles i artikel 74, stk. 2, litra c), i 1987-forordningen og artikel 5 i Kommissionens 1990-forordning. Et blik i bilaget til Kommissionens 1990-forordning viser, at ovennaevnte kriterier er videnskabelige kriterier. Man kan kun afgoere, om iltforhold 16/18-metoden opfylder kravene i de naevnte kriterier paa grundlag af adaekvate videnskabelige beviser, samt paa grundlag af faktiske konstateringer, der hviler paa disse beviser. I et tilfaelde som det, der foreligger i tvisten i hovedsagen, tilkommer det den nationale ret at foretage saadanne konstateringer. Jeg finder ikke, at Domstolen kan give den nationale ret noget specifikt svar paa dette spoergsmaal, da det helt aabenbart ikke tilkommer Domstolen at foretage saadanne konstateringer i forbindelse med artikel 177-sager.
54 I alle de i denne sag indgivne indlaeg har man accepteret, at metoden med magnetisk resonans hidtil ikke er blevet anerkendt som en officiel analysemetode hverken paa faellesskabsplan eller paa internationalt plan (69). Da metoden anvendes af CUT-laboratoriet og ifoelge Tyskland allerede er godkendt af en tysk ret, er det rimeligt at formode, at Tyskland har godkendt den. Under disse omstaendigheder er metoden, saafremt den opfylder kriterierne om noejagtighed, repeterbarhed og reproducerbarhed, der omhandles i artikel 74, stk. 2, i 1987-forordningen, forenelig med faellesskabsretten. Det tilkommer imidlertid den nationale ret at afgoere dette spoergsmaal, da det er den nationale ret, der skal fastslaa de faktiske omstaendigheder.
55 Den nationale ret har henvist til noedvendigheden af en understoettende database og andre »understoettende data« som potentielt vigtige krav, der skal opfyldes for at anvende metoden med magnetisk resonans. Dette er muligvis en stiltiende henvisning til de omstaendigheder, under hvilke undersoegelsen faktisk blev gennemfoert i Tyskland. Men saafremt iltforhold 16/18-metoden i forbindelse med en national vinkontrol alene anvendes for at »afstive« (hvilket ifoelge Tysklands befuldmaegtigedes udtalelse i retsmoedet faktisk var tilfaeldet i hovedsagen) resultater, der er opnaaet paa grundlag af andre metoder, kan resultaterne af iltforhold 16/18-metoden ikke betragtes isoleret fra resultaterne af disse andre metoder. Da der endvidere ikke findes nogen internationalt anerkendt metode til at afgoere, om der er tilsat vand til vin, er jeg enig med Kommissionen i, at der ikke er nogen metode, der isoleret kan betragtes som afgoerende. Men naar resultaterne af en raekke proever alle peger i retning af samme konklusion, finder jeg ikke, at man kan hindre den kompetente myndighed i en medlemsstat i at formode, at der er tilsat vand, blot fordi en af de anvendte analysemetoder var iltforhold 16/18-metoden. En formodning kan naturligvis altid afkraeftes. Saafremt den virksomhed, hvis vin i en konkret sag paa grundlag af ilt 16/18-metoden formodes at vaere blevet fortyndet, over for de kompetente kontrolmyndigheder beviser, at kontrollen er udfoert paa et forkert grundlag, boer formodningen om fortynding kunne tilbagevises, saafremt omstaendighederne i den paagaeldende sag og navnlig noejagtigheden, repeterbarheden og reproducerbarheden af de oevrige undersoegelser, der blev gennemfoert af disse myndigheder, taler for det.
56 Det tilkommer imidlertid den nationale ret at afgoere disse spoergsmaal. Ikke desto mindre finder jeg det hensigtsmaessigt at tilfoeje, at det, da CUT og de paagaeldende ministerielle myndigheder i Rheinland-Pfalz og Tyskland ikke er parter i hovedsagen, er vanskeligt at se, hvorledes den nationale ret kan foretage paalidelige konstateringer for saa vidt angaar detaljerne i de analysemetoder, der blev anvendt, og de resultater, som blev opnaaet derved i Tyskland i sommeren 1991, medmindre retten i det mindste er rede til at afhoere de ansvarlige for undersoegelserne.
IV - Forslag til afgoerelse
57 Jeg foreslaar Domstolen at besvare de af Tribunale civile e penale di Ravenna forelagte spoergsmaal saaledes:
»1) EF-traktatens artikel 30 til 36 er ikke til hinder for, at en medlemsstat underkaster en i en anden medlemsstat produceret vin kontrol, selv om vinen er ledsaget af forskriftsmaessige analysecertifikater, der er udstedt af behoerigt autoriserede laboratorier i oprindelsesmedlemsstaten, forudsat at kontrolmetoderne og -procedurerne anvendes paa ikke-diskriminerende maade, og navnlig at der saavel retligt som faktisk er tale om de samme metoder og procedurer som dem, der anvendes over for vin produceret i den foerste medlemsstat.
FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 694C0105.1
2) Det tilkommer den nationale ret at afgoere, om den metode, der benaevnes 'isotopisk iltsoegning 16/18', opfylder kravene i artikel 74, stk. 2, litra c), i Raadets forordning (EOEF) nr. 822/87 om den faelles markedsordning for vin med hensyn til noejagtighed, repeterbarhed og reproducerbarhed, og at traeffe afgoerelse i den verserende sag paa grundlag af alle tilgaengelige oplysninger, herunder andre beviser vedroerende den analyserede vin. En medlemsstats formodning, som bygger paa resultaterne af saadan en analyse, skal kunne afkraeftes af de paagaeldende virksomheder. Er en medlemsstat imidlertid trods eventuelle modbeviser stadig overbevist af analyseresultater, der viser, at en vinforsendelse er blevet fortyndet, har den pligt til at forhindre frigivelsen af denne vin til menneskeligt konsum, forudsat at analysen opfylder kriterierne i artikel 74, stk. 2, litra c). Saadanne afgoerelser skal imidlertid kunne goeres til genstand for en egnet retslig proevelse.«
(1) - G.K. Chesterton, »Water and Wine«, Poems for all Purposes (1913).
(2) - Det relevante kapitel i bilag II er affattet saaledes: »Vin af friske druer; druesaft, hvis gaering er standset ved tilsaetning af alkohol.«
(3) - I artikel 38, stk. 1, defineres landbrugsvarer som »jordbrugsprodukter, husdyrbrugsprodukter og fiskeriprodukter samt varer, der direkte er forbundet med disse produkter«.
(4) - Se Raadets forordning (EOEF) nr. 816/70 af 28.4.1970 om supplerende regler for den faelles markedsordning for vin (herefter »1970-forordningen«); EFT 1970 I, s. 212.
(5) - EFT L 84, s. 1.
(6) - EFT L 184, s. 26.
(7) - EFT L 135, s. 1.
(8) - EFT L 187, s. 10.
(9) - EFT L 226, s. 11.
(10) - Der boer nu henvises til 1987-forordningens artikel 73.
(11) - EFT L 272, s. 1.
(12) - EFT L 202, s. 32; se artikel 1, stk. 1, foerste afsnit.
(13) - Fremhaevelserne skyldes betydningen af disse ord for spoergsmaal, der er rejst i denne praejudicielle sag.
(14) - Naevnt i punkt 6 ovenfor.
(15) - EFT L 200, s. 10.
(16) - EFT L 106, s. 1. Forordning nr. 986/89 med senere aendringer blev ophaevet pr. 1.9.1993 ved artikel 21 i Kommissionens 1993-forordning.
(17) - Artikel 2043, som findes i lovbogens afsnit IX under overskriften »Dei fatti illeciti« (»retsstridige handlinger«), bestemmer foelgende: »Erstatning for retsstridige handlinger. - Enhver forsaetlig eller uagtsom skadevoldende handling paadrager skadevolderen erstatningsansvar.«
(18) - Det fremgaar af Kommissionens indlaeg, at iltforhold 16/18-soegningen i det vaesentlige gaar ud paa at analysere iltisotoperne i de vandmolekyler, der findes i vinen. Iltatomer optraeder i tre forskellige isotopiske former, nemlig O16, som er den mest udbredte (99,8% af det samlede antal), O17 (0,04%) og O18 (0,16%). Iltatommassen og foelgelig massen af de vandmolekyler, som indeholder iltatomerne, varierer i forhold til deres isotopiske sammensaetning. Forholdet mellem isotoperne O18/O16 afhaenger af vandets oprindelse. Vand fra planteriget som det, der indeholdes i druer, har flere isotoper af typen O18 end regn- eller kildevand. Iltforhold 16/18-soegningen goer det muligt at maale indholdet af O18-isotoper. Havvand anvendes som sammenligningsgrundlag, og indholdsmaessige afvigelser herfra i vand af forskellig oprindelse udtrykkes i »delta«-enheder. Naar vin tilsaettes vand, falder vinens oprindelige delta-enhedsvaerdi, og det har derfor vaeret muligt at anvende iltforhold 16/18-soegningen til at afsloere vandtilsaetning.
(19) - Kommissionen baserer denne paastand paa beviser, som den fandt i forbindelse med inspektioner, der blev gennemfoert under et officielt kommissionsbesoeg i Italien mellem 1. og 4.9.1992. Sagsoegerens paastand i sagen for den nationale ret bekraefter implicit rigtigheden af Kommissionens paastand.
(20) - Konvention af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som aendret ved konvention af 9.10.1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse, EFT L 304, s. 77, ved konvention af 25.10.1982 om Den Hellenske Republiks tiltraedelse, EFT L 388, s. 1, og konvention af 26.5.1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltraedelse, EFT L 285, s. 1.
(21) - Se generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse og Domstolens dom af 11.7.1996 i sag C-39/94, SFEI m.fl., Sml. I, s. 3547, punkt 30 i forslaget til afgoerelse og dommens praemis 24.
(22) - Dom af 20.10.1993, sag C-10/92, Sml. I, s. 5105, praemis 16 og 17.
(23) - Dom af 15.12.1995, sag C-415/93, Sml. I, s. 4921, praemis 59.
(24) - Dom af 11.3.1980, sag 104/79, Sml. s. 745.
(25) - Se Foglia I-dommen, a.st., og dom af 16.12.1981, sag 244/80, Foglia II, Sml. s. 3045.
(26) - Foglia I-dommen, a.st., praemis 3.
(27) - Se praemis 10.
(28) - Se praemis 11, mine fremhaevelser.
(29) - Se Foglia II-dommen, a.st., fodnote 25 ovenfor. Sagsoegte anfaegtede Domstolens fortolkning af artikel 177 i Foglia I-dommen, hvorefter den nationale ret fandt det noedvendigt at forelaegge Domstolen naermere bestemte spoergsmaal »vedroerende fortolkningen af ... artikel 177 med henblik paa at opnaa en naermere og noejagtigere vurdering af raekkevidden og betydningen af dommen [i Foglia I-sagen]«; praemis 8 og 9.
(30) - Foglia II-dommen, praemis 15 og 16.
(31) - Se dommens praemis 18.
(32) - Se punkt 83 og 84 i forslaget til afgoerelse. Til stoette for sin fortolkning henviser generaladvokaten saerlig til praemis 23 i dommen i sag C-231/89, Gmurzynska-Bscher, Sml. I, s. 4003, i hvilken Domstolen fandt det noedvendigt at knytte et forbehold til reglen om, at de nationale domstole afgoer, om en praejudiciel afgoerelse er noedvendig, »saafremt det var klart, at proceduren efter traktatens artikel 177 blev anvendt i strid med sit formaal og i virkeligheden tilsigtede at foranledige Domstolen til at traeffe afgoerelse om en konstrueret tvist, eller saafremt det er aabenlyst, at den faellesskabsretlige bestemmelse, som er forelagt Domstolen til fortolkning, ikke finder anvendelse«. Denne fortolkning er ogsaa forenelig med det synspunkt, generaladvokat Sir Gordon Slynn fremsatte i sit forslag til afgoerelse i Foglia II-sagen, hvori han anfoerte, at Domstolen havde antaget, at den savnede kompetence i Foglia I-sagen »paa grund af, at den fandt det bevist, at der ikke bestod noget reelt stridsspoergsmaal om faellesskabsretten mellem sagens parter. Sagen for den italienske domstol, og muligvis hele sagsforholdet, var ifoelge Domstolens opfattelse konstrueret med henblik paa at opnaa en afgoerelse vedroerende et spoergsmaal, som parterne allerede var enige om. Da der ikke forelaa noget stridsspoergsmaal mellem parterne, havde Domstolen hverken pligt eller ret til at traeffe afgoerelse i sagen« (Sml. s. 3045, navnlig s. 3069).
(33) - Se henholdsvis domme af 16.7.1992, sag C-343/90, Sml. I, s. 4673, og sag C-83/91, Sml. I, s. 4871, samt dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Sml. I, s. 393.
(34) - I denne forbindelse har Kommissionen bl.a. henvist til dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563.
(35) - Se praemis 20.
(36) - Se punkt 101 i forslaget til afgoerelse.
(37) - Sml. 1980, s. 745, navnlig s. 764.
(38) - Dom af 4.2.1965, sag 20/64, Albatros, Sml. 1965-1968, s. 3, saerlig s. 4.
(39) - Se f.eks. kendelse af 2.2.1996, sag C-257/95, Bresle, Sml. I, s. 233, praemis 18.
(40) - Dom af 22.3.1983, sag 42/82, Sml. s. 1013.
(41) - A.st., praemis 55 og 56.
(42) - Dom af 10.12.1974, sag 48/74, Sml. s. 1383.
(43) - A.st., praemis 8; se ligeledes dom af 16.3.1977, sag 68/76, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 515, praemis 20. Den eneste udtrykkelige undtagelse er den, der figurerer i artikel 42, i hvis stk. 1 det hedder, at traktatens konkurrenceregler kun »finder ... anvendelse paa produktionen af og handelen med landbrugsvarer i det omfang, Raadet beslutter dette ...«.
(44) - Dom af 20.4.1978, forenede sager 80/77 og 81/77, Sml. s. 927.
(45) - A.st., fodnote 4 ovenfor.
(46) - Commissionaires Réunis-dommen, praemis 35 (mine fremhaevelser).
(47) - Se f.eks. dom af 15.9.1982, sag 106/81, Kind mod EOEF, Sml. s. 2885, praemis 24.
(48) - Se generaladvokat Capotorti's forslag til afgoerelse i sag 68/76, Kommissionen mod Frankrig, a.st., Sml. s. 515, navnlig s. 539.
(49) - Dom af 30.9.1975, forenede sager 89/74, 18/75 og 19/75, Sml. s. 1023, navnlig s. 1040.
(50) - Se 26., 84., 85. og 89. betragtning i praeamblen til 1987-forordningen.
(51) - Mine fremhaevelser.
(52) - I artikel 189, stk. 1, hedder det: »En forordning er almengyldig. Den er bindende i alle enkeltheder og gaelder umiddelbart i hver medlemsstat.«
(53) - I henhold til artikel 2, litra b), i 1989-forordningen forstaas ved en ansvarlig instans »hver enkelt myndighed eller tjeneste, som af medlemsstaten er blevet paalagt at foere kontrol med overholdelsen af forskrifterne for vinsektoren«.
(54) - Tysklands befuldmaegtigede har erklaeret, at myndighederne efter at have konstateret et usaedvanligt lavt alkoholindhold (se punkt 15 ovenfor) og gennemfoert en raekke analyser, som viste, at vinen ikke havde en kvalitet, som man kunne forvente, foretog en sensorisk analyse, der viste, at vinen var blevet fortyndet i forholdet 4:1. Som foelge af dette resultat foretog de iltforhold 16/18-soegningen, der bekraeftede de tidligere resultater.
(55) - Sag 42/82, a.st., fodnote 40 ovenfor.
(56) - A.st., se praemis 53.
(57) - Praemis 54.
(58) - Praemis 55.
(59) - Praemis 56.
(60) - Praemis 57.
(61) - Dom af 4.7.1979, sag 7/79, Sml. s. 2373.
(62) - A.st., praemis 5.
(63) - A.st., fodnote 49 ovenfor, praemis 13.
(64) - A.st., praemis 14.
(65) - Efter min opfattelse har en medlemsstat, der faktisk aendrer sin politik og gaar fra stikproevekontrol til systematisk kontrol, ud over sin pligt til med saglig begrundelse at retfaerdiggoere en saadan forandring, i analogi med 1989-forordningen artikel 9 og 10 (se punkt 52 nedenfor) og med principperne i sag 42/82, Kommissionen mod Frankrig, a.st. (se navnlig praemis 36), pligt til at give saavel Kommissionen som de kompetente myndigheder i den paagaeldende oprindelsesmedlemsstat et varsel herom.
(66) - Se sag 42/82, Kommissionen mod Frankrig, a.st., praemis 54.
(67) - Begrebet ansvarlig instans defineres i artikel 2, litra b), i 1989-forordningen, som er naevnt i fodnote 53 ovenfor.
(68) - Se artikel 15 i 1989-forordningen.
(69) - I retsmoedet har Tyskland dog udtalt, at man haabede, at Det Internationale Vinkontor ville vedtage en resolution, hvorved metoden godkendes paa et moede, der skulle afholdes i november 1996.