62013CC0012
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. CRUZ VILLALÓN
fremsat den 20. marts 2014 (
1
)
Forenede sager C-12/13 P og C-13/13 P
Gérard Buono
Jean-Luc Buono
Roger Louis Paul Del Ponte
Serge Antoine Di Rocco
Jean Gérald Lubrano
Jean Lubrano
Jean Lucien Lubrano
Fabrice Marin
Robert Marin
(sag C-12/13 P)
Syndicat des thoniers méditerranéens
Marc Carreno
Jean Louis Donnarel
Jean-François Flores
Gérald Jean Lubrano
Hervé Marin
Nicolas Marin
Sébastien Marin
Serge Antoine José Perez
(sag C-13/13 P)
»Appel — fangstkvoter — hasteforanstaltninger truffet af Kommissionen — søgsmål vedrørende Den Europæiske Unions ansvar uden for kontraktforhold — antagelse til realitetsbehandling — juridiske personers kompetence til at anlægge erstatningssøgsmål — ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling — Rettens anvendelse af dommen i sagen FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen — ansvar for en ulovlig handling — erstatningsberettiget tab — fortabelse af en mulighed«
1.
I de foreliggende forenede sager, som er nært forbundne med sag C-611/12 P (Giordano mod Kommissionen), appelleres Rettens dom af 7. november 2012, Syndicat des thoniers méditerranéens m.fl. mod Kommissionen (sag T-574/08), hvorved Retten frifandt Kommissionen i et søgsmål vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold anlagt af et antal franske redere for notfartøjer til tunfiskeri samt en brancheorganisation, der repræsenterer tunfiskerisektorens interesser. Til forskel fra sag C-611/12 P, som jeg behandler i et andet forslag til afgørelse af samme dato, har appellanterne i de foreliggende appeller fremsat et anbringende, som ikke blev gjort gældende i den nævnte sag C-611/12 P, og som er baseret på Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling.
2.
Jeg vil derfor i dette forslag til afgørelse koncentrere mig om de aspekter, der adskiller de to appelsager, som er forenet i den foreliggende sag, fra sag C-611/12 P. Selv om appellerne i den foreliggende sag er blevet forenet, er det ligeledes vigtigt på nuværende tidspunkt at bemærke, at de argumenter, der er fremsat til støtte for de respektive appeller, er forskellige og derfor skal behandles forskelligt i dette forslag til afgørelse. For at gøre ovenstående endnu mere komplekst har en af appellanterne i sag C-13/13 P, nemlig Syndicat des thoniers méditerranéens, som er en brancheorganisation, der repræsenterer tunfiskerisektorens interesser, anfægtet Rettens beslutning om ikke at anerkende dens søgsmålskompetence. Jeg vil ligeledes foretage en nærmere analyse af dette punkt, eftersom det rejser en særlig problemstilling, nemlig søgsmålskompetencen hos juridiske personer, der repræsenterer andres interesser, i forbindelse med en sag vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold.
I – Retsforskrifter
3.
I artikel 340, stk. 2, TEUF fastsættes de bestemmelser, der finder anvendelse på Unionens ansvar uden for kontraktforhold, på følgende måde:
»For så vidt angår ansvar uden for kontraktforhold skal Unionen i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, erstatte skader forvoldt af dens institutioner eller af dens ansatte under udøvelsen af deres hverv.«
4.
Fiskeri efter almindelig tun er reguleret på såvel internationalt som europæisk niveau. Unionen har siden 1997 været part i den internationale konvention om bevarelse af tunfiskebestanden i Atlanterhavet, hvis Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet (ICCAT) vedtager henstillinger og planer med henblik på at sikre bestanden af den nævnte levende akvatiske ressource. Unionen har med henblik på opfyldelse af ICCAT’s beslutninger vedtaget en række retsakter, hvoraf navnlig forordning (EF) nr. 520/2007 om tekniske bevarelsesforanstaltninger for visse bestande af stærkt vandrende fiskearter og om ophævelse af forordning (EF) nr. 973/2001 (
2
) og forordning (EF) nr. 1559/2007 om en flerårig genopretningsplan for almindelig tun i det østlige Atlanterhav og Middelhavet og om ændring af forordning (EF) nr. 520/2007 er relevante for den foreliggende sag (
3
).
5.
De nævnte EU-retlige bestemmelser falder ligeledes ind under anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 2371/2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik (
4
). Ved denne retsakt indføres der en række generelle foranstaltninger med henblik på bevarelse, forvaltning og udnyttelse af levende akvatiske ressourcer i forbindelse med aktiviteter, som udøves på medlemsstaternes område eller i EF-farvande eller af EU-fiskerfartøjer.
6.
Blandt de forskellige foranstaltninger, som foreskrives i forordning nr. 2371/2002, skal nævnes artikel 7 med overskriften »Hasteforanstaltninger truffet af Kommissionen«, hvori følgende bestemmes:
»1.   Hvis det konstateres, at der som følge af fiskeriaktiviteter er en alvorlig trussel mod bevarelsen af de levende akvatiske ressourcer eller det marine økosystem, der kræver, at der straks gribes ind, kan Kommissionen efter begrundet anmodning fra en medlemsstat eller på eget initiativ træffe hasteforanstaltninger, der højst må vare i seks måneder. Kommissionen kan træffe en ny afgørelse om at videreføre hasteforanstaltningerne i højst seks måneder.
2.   Medlemsstaten sender anmodningen samtidigt til Kommissionen, de øvrige medlemsstater og de relevante regionale rådgivende råd. De kan sende deres eventuelle skriftlige bemærkninger til Kommissionen senest fem arbejdsdage efter modtagelse af anmodningen.
Kommissionen træffer afgørelse senest femten arbejdsdage efter modtagelse af den i stk. 1 nævnte anmodning.
3.   Hasteforanstaltningerne træder i kraft øjeblikkeligt. De meddeles til de berørte medlemsstater og offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
4.   Medlemsstaterne kan indbringe Kommissionens afgørelse for Rådet senest ti arbejdsdage efter modtagelse af meddelelsen.
5.   Rådet kan med kvalificeret flertal træffe en anden afgørelse senest en måned efter modtagelse af indbringelsen.«
7.
I forordning (EF) nr. 40/2008 fastsættes fiskerimuligheder og dertil knyttede betingelser for visse fiskebestande, herunder almindelig tun, for 2008 (
5
). Forordningen indfører fangstbegrænsninger og fastsætter de mængder af almindelig tun, som EF-fartøjerne måtte fange i 2008 i Atlanterhavet øst for 45 ° V og i Middelhavet. Disse begrænsninger og mængder blev ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 446/2008 (
6
).
8.
I lyset af de på daværende tidspunkt tilvejebragte oplysninger fra Kommissionens kontrollører under kontrolbesøg i medlemsstaterne fik Kommissionen kendskab til, at fiskerimulighederne for tun i Atlanterhavet øst for 45° V og i Middelhavet fra notfartøjer, der førte græsk, fransk, italiensk, cypriotisk eller maltesisk flag, måtte anses for at være udtømt den 16. juni 2008. Fiskerimulighederne fra notfartøjer, der førte spansk flag, blev anset for at være udtømt den 23. juni 2008. På denne baggrund besluttede Kommissionen i henhold til artikel 7 i den nævnte forordning nr. 2371/2002 at udstede forordning (EF) nr. 530/2008 om indførelse af hasteforanstaltninger gældende for notfartøjer, der fisker efter tun i Atlanterhavet øst for 45° V og i Middelhavet (
7
). De tre bestemmelser i forordning nr. 530/2008 har følgende affattelse:
»Artikel 1
Fra den 16. juni 2008 er det forbudt at fiske efter tun i Atlanterhavet øst for 45° V og i Middelhavet fra notfartøjer, der fører græsk, fransk, italiensk, cypriotisk eller maltesisk flag eller er registreret i en af disse stater.
Fra samme dato er det også forbudt at opbevare om bord, anbringe i bur med henblik på opfedning eller opdræt, omlade, overføre eller lande fisk fra denne bestand fra disse fartøjer.
Artikel 2
Fra den 23. juni 2008 er det forbudt at fiske efter tun i Atlanterhavet øst for 45 ° V og i Middelhavet fra notfartøjer, der fører spansk flag eller er registreret i denne stat.
Fra samme dato er det også forbudt at opbevare om bord, anbringe i bur med henblik på opfedning eller opdræt, omlade, overføre eller lande fisk fra denne bestand fra disse fartøjer.
Artikel 3
1.   Medmindre andet fremgår af stk. 2, må EF-operatører fra den 16. juni 2008 ikke acceptere landinger, anbringelse i bur med henblik på opfedning eller opdræt eller omladning i EF-farvande eller -havne af tun fanget i Atlanterhavet øst for 45° V og i Middelhavet fra notfartøjer.
2.   Landinger, anbringelse i bur med henblik på opfedning eller opdræt og omladning i EF-farvande eller -havne af tun fanget i Atlanterhavet øst for 45° V og i Middelhavet fra notfartøjer, der fører spansk flag eller er registreret i denne stat, tillades indtil den 23. juni 2008.«
II – Sagens baggrund
A – I sag C-12/13 P
9.
Gérard Buono, Jean-Luc Buono, Roger Del Ponte, Serge Antoine Di Rocco, Jean Gérald Lubrano, Jean Lubrano, Jean Lucien Lubrano, Fabrice Marin og Robert Marin (herefter »appellanterne i sag C-12/13 P« eller »appellanterne«) er franske redere for de respektive notfartøjer til tunfiskeri, som opererer i Middelhavet. De er alle medlemmer af Syndicat des thoniers méditerranéens.
10.
I henhold til de EU-retlige bestemmelser rådede Den Franske Republik over fangstkvoter på 4164 ton for almindelig tun for 2008, hvoraf de 90% tilhørte notfartøjer, der førte fransk flag og udøvede fiskeri i Middelhavet.
11.
Samtlige appellanter var i besiddelse af en særlig fiskeritilladelse til fiskeri af almindelig tun for 2008, med en dertilhørende individuel fangstkvote. Der kunne i henhold til tilladelsen udøves fiskeri fra den 1. april til den 30. juni 2008.
12.
Efter at den nævnte tilladelse var blevet udstedt, indledte appellanterne deres fangstsæson i Middelhavet, som efterfølgende blev afbrudt den 16. juni 2008 som følge af udstedelsen og ikrafttrædelsen af Kommissionens forordning nr. 530/2008. Gennemførelsen af denne forordning indebar, at de ovennævnte fiskeritilladelser blev tilbagekaldt.
B – I sag C-13/13 P
13.
Syndicat des thoniers méditerranéens (herefter »STM«) er en brancheorganisation, som er underlagt reglerne i bog IV i den franske code du travail, og som kun må optage søfarende med tilknytning til tunfiskeri som medlemmer.
14.
Marc Carreno, Jean Louis Donnarel, Jean-François Flores, Gérald Jean Lubrano, Hervé Marin, Nicolas Marin, Sébastien Marin og Serge Antoine José Perez (herefter »de individuelle appellanter i sag C-13/13 P« eller »de individuelle appellanter«), som er franske statsborgere, er redere for og/eller aktionærer i de respektive notfartøjer til tunfiskeri, som opererer i Middelhavet. De er alle medlemmer af STM.
15.
Som nævnt i punkt 10 i dette forslag til afgørelse, rådede Den Franske Republik over fangstkvoter på 4164 ton for almindelig tun for 2008, hvoraf de 90% tilhørte notfartøjer, der førte fransk flag og udøvede fiskeri i Middelhavet.
16.
Alle de individuelle appellanter var i besiddelse af en særlig fiskeritilladelse til fiskeri af almindelig tun for 2008, med en dertilhørende individuel fangstkvote. Der kunne i henhold til tilladelsen udøves fiskeri fra den 1. april til den 30. juni 2008.
17.
Efter at den nævnte tilladelse var blevet udstedt, indledte de individuelle appellanter deres fangstsæson i Middelhavet, som efterfølgende blev afbrudt den 16. juni 2008 som følge af udstedelsen og ikrafttrædelsen af Kommissionens forordning nr. 530/2008. Gennemførelsen af denne forordning indebar, at den ovennævnte fiskeritilladelse blev tilbagekaldt.
III – Retsforhandlingerne ved Retten og den appellerede dom
18.
Den 24. december 2008 indgik det af STM, appellanterne i sag C-12/13 P og de individuelle appellanter anlagte søgsmål vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold som følge af det forbud mod fiskeri, som blev vedtaget ved Kommissionens forordning nr. 530/2008, til Rettens Justitskontor.
19.
Den 25. marts 2010 besluttede formanden for Rettens Sjette Afdeling at udsætte sagen og afvente Domstolens afgørelse i AJD Tuna-sagen (
8
) samt Rettens afgørelse i sagen Norilsk Nickel Harjavalta og Umicore mod Kommissionen (
9
) og i sagen Etimine og Etiproducts mod Kommissionen (
10
). Efter at der var faldet dom i de nævnte sager, blev parterne anmodet om at fremsætte deres bemærkninger angående disse afgørelsers konsekvenser for den foreliggende sag.
20.
Den 12. april 2011 blev Retten gjort bekendt med, at appellanterne i sag C-12/13 P havde skiftet advokat.
21.
STM nedlagde i sine skriftlige og mundtlige indlæg påstand om, at Retten skulle fastslå, at Unionen var ifaldet ansvar uden for kontraktforhold som følge af den skade, der var forårsaget ved forordning nr. 530/2008. STM bestred imidlertid ikke den nævnte forordnings lovlighed, men begrundede sin påstand med, at Unionen var ifaldet ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling. STM nedlagde ligeledes påstand om, at Retten skulle tilpligte Kommissionen at betale et beløb på 30000 EUR for ikke-økonomisk skade, hvilket beløb ville blive anvendt til at udbrede kendskabet til den europæiske fiskerilovgivning blandt brancheorganisationens medlemmer.
22.
De individuelle appellanter i sag C-13/13 P nedlagde i deres skriftlige og mundtlige indlæg påstand om, at Retten skulle fastslå, at Unionen var ifaldet ansvar uden for kontraktforhold som følge af den skade, der var forårsaget ved forordning nr. 530/2008. Ligesom STM bestred de individuelle appellanter imidlertid ikke den nævnte forordnings lovlighed, men begrundede deres påstand med, at Unionen var ifaldet ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling. De individuelle appellanter i sag C-13/13 P nedlagde ligeledes påstand om, at Retten skulle tilpligte Kommissionen at betale følgende beløb:
—
1 symbolsk EUR til Marc Carreno
—
351685 EUR til Jean Louis Donnarel
—
1 symbolsk EUR til Jean-François Flores
—
237160 EUR (eller 474320 EUR, afhængig af, om beløbet var før eller efter skat) til Gérald Jean Lubrano
—
1 symbolsk EUR til Hervé Marin, Nicolas Marin, Robert Marin og Sébastien Marin, og
—
838970 EUR til Serge Antoine José Perez.
23.
Appellanterne i sag C-12/13 P nedlagde i deres skriftlige og mundtlige indlæg påstand om, at Retten skulle fastslå, at Unionen var ifaldet ansvar uden for kontraktforhold som følge af den skade, der var forårsaget ved forordning nr. 530/2008. Om end appellanterne i sag C-12/13 P oprindeligt havde baseret deres påstand på, at Unionen var ifaldet ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling, støttede de efter Domstolens dom i AJD Tuna-sagen ligeledes deres søgsmål ved Retten på den nævnte forordnings ulovlige karakter. De nedlagde desuden påstand om, at Retten skulle tilpligte Kommissionen at betale følgende beløb:
—
323053 EUR (eller 564956 EUR afhængig af, om beløbet var før eller efter skat) til Gérard Buono og Jean-Luc Buono
—
518707 EUR (eller 703707 EUR, afhængig af, om beløbet var før eller efter skat) til Roger Louis Paul Del Ponte
—
388047 EUR (eller 634207 EUR, afhængig af, om beløbet var før eller efter skat) til Serge Antoine Di Rocco
—
213588 EUR til Gérald Lubrano
—
212358 EUR til Jean Lubrano og Jean Lucien Lubrano, og
—
466655 EUR (eller 610820 EUR, afhængig af, om beløbet var før eller efter skat) til Fabrice Marin y Robert Marin.
24.
Samtlige appellanter nedlagde endvidere påstand om, at Kommissionen skulle tilpligtes at betale sagens omkostninger.
25.
Kommissionen nedlagde påstand om, at Retten skulle frifinde denne for appellanternes påstande i deres helhed og tilpligte appellanterne at betale sagens omkostninger.
26.
Retten afviste ved dom af 7. november 2012 det af STM anlagte søgsmål, forkastede de af de øvrige appellanter anlagte søgsmål og tilpligtede samtlige appellanter at betale sagens omkostninger.
27.
For så vidt angår STM’s søgsmålskompetence henviste Retten til Domstolens faste retspraksis, hvorefter en brancheorganisations søgsmålskompetence i henhold til artikel 268 TEUF alene kan anerkendes i de tilfælde, hvor organisationen har mulighed for ved domstolene at påberåbe sig enten en egen interesse, der adskiller sig fra deres medlemmers, eller en ret til erstatning, som de har fået overdraget af andre personer. Retten fandt, at STM hverken havde godtgjort en egen interesse eller overdragelsen af en tredjemands ret til erstatning, hvorfor der således var grundlag for at afvise søgsmålet.
28.
Retten undersøgte derefter det af Gérard Buono fremførte anbringende vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en ulovlig handling. Retten tog i forbindelse hermed alene stilling til kravet om, at tabet skal være reelt og sikkert. Med henvisning til den afsagte dom i sagen Cofradía de pescadores »San Pedro« de Bermeo m.fl. mod Rådet (
11
) fastslog Retten, at en fangstkvote alene er udtryk for en teoretisk begrænsning af den maksimale fangst, og ikke en subjektiv ret for indehaveren heraf. Eftersom Gérard Buono havde støttet sit forsvar på, at muligheden for at opbruge hans kvote var blevet fjernet som følge af en beslutning truffet af Kommissionen, fandt Retten, at appellanten ikke havde påvist, at den lidte skade var reel og sikker. Retten forkastede følgelig det nævnte anbringende.
29.
Endelig undersøgte Retten i Første Instans anbringendet vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling. Efter at have gjort opmærksom på Domstolens retspraksis på dette område koncentrerede Retten sig om den lidte skades usædvanlige karakter. Efter Rettens opfattelse er fiskeri bl.a. kendetegnet ved følgende to forhold: Kvoterne medfører ingen subjektiv ret, og resultaterne af fiskeriet er uforudsigelige. Disse to kendetegn skulle være tilstrækkelige til at afvise argumentet om den lidte skades usædvanlige karakter, hvorfor Retten ligeledes forkastede dette anbringende.
IV – Appellen og parternes påstande
30.
Den 11. januar 2013 indgik de af appellanterne i sag C-12/13 P og sag C-13/13 P iværksatte appeller mod Rettens dom af 7. november 2012 til Domstolens Justitskontor.
31.
Ved kendelse af 26. februar 2013 har Domstolens præsident i medfør af artikel 54 i Domstolens procesreglement truffet bestemmelse om forening af sagerne C-12/13 P og C-13/13 P med henblik på den skriftlige og mundtlige forhandling samt dommen.
32.
Appellanterne i sag C-12/13 P har nedlagt følgende påstande:
—
Den appellerede dom ophæves.
—
Det fastslås, at der påhviler Unionen et ansvar uden for kontraktforhold.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
33.
Appellanterne i sag C-13/13 P har nedlagt følgende påstande:
—
Den appellerede dom ophæves.
—
Det fastslås, at der påhviler Unionen et ansvar uden for kontraktforhold.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
34.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Appellerne forkastes.
—
Subsidiært: Søgsmålene vedrørende ansvar uden for kontraktforhold forkastes.
—
Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger i forbindelse med den foreliggende appel og sagens behandling i første instans.
V – Appellerne
A – Antagelse til realitetsbehandling af visse anbringender (sagerne C-12/13 P og C-13/13 P)
35.
Det skal forud for gennemgangen af de centrale spørgsmål i de foreliggende appeller bemærkes, at der er fremsat flere forskellige anbringender, hvorom der hersker tvivl med hensyn til, om de kan antages til realitetsbehandling. Dette er tilfældet med det af appellanterne i sag C-13/13 P fremførte anbringende om fejl i bedømmelsen af den økonomiske risiko, samt det af appellanterne i sag C-12/13 P fremførte anbringende om tilsidesættelse af den grundlæggende ejendomsret.
36.
I det første tilfælde har appellanterne i deres appelskrift anfægtet den af Retten foretagne analyse for så vidt angår kvoternes funktion, eksistensen af en subjektiv ret og sandsynligheden for at opbruge kvoten. Anbringendet lader imidlertid ikke til at fremstå selvstændigt, idet det bygger videre på argumentationen i det foregående anbringende vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling. Under disse omstændigheder, og i det omfang anbringendet gengiver argumenter, som allerede er fremsat i andre appelanbringender, mener jeg ikke, at det kan antages til realitetsbehandling.
37.
Det samme gør sig gældende med hensyn til det i sag C-12/13 P fremførte anbringende vedrørende tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder. Appellanterne har centreret deres argumentation omkring den grundlæggende ejendomsret med henblik på at påvise, at skaden er erstatningsberettiget. Det er imidlertid netop dette spørgsmål, der rejses i det anbringende, der støttes på Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en ulovlig handling. Med samme begrundelse som i det foregående punkt mener jeg derfor ikke, at dette anbringende kan antages til realitetsbehandling.
B – Anbringendet vedrørende STM’s kompetence til at anlægge sag vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold (sag C-13/13 P)
38.
STM har foreholdt Retten, at den har foretaget en urigtig anvendelse af de betingelser for søgsmålskompetence, som gælder for juridiske personer i forbindelse med erstatningssøgsmål vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold. Det er STM’s opfattelse, at Retten i forbindelse med sin bedømmelse af, om søgsmålet kunne antages til realitetsbehandling, har fordrejet de faktiske omstændigheder, der var oplyst i sagen, ikke har taget hensyn til, at STM har til opgave at forsvare de almene interesser, og ikke har anerkendt, at STM har lidt en selvstændig skade.
39.
For at kunne foretage en bedømmelse af dette anbringendes berettigelse skal der kort erindres om Domstolens retspraksis på området.
40.
Domstolen har siden dommen i sagen Union syndicale m.fl. mod Rådet (
12
) krævet, at juridiske personer, der fremsætter krav om erstatning for skade, der er lidt som følge af Fællesskabernes handlinger, skal påvise, at den lidte skade har selvstændig karakter. Dvs., at en juridisk person ikke kan kræve erstatning for skade, som dennes medlemmer har lidt på kollektiv vis, men alene for den individuelle skade, som organisationen specifikt har lidt (
13
).
41.
Desuden er der efter dommen i sagen Ireks-Arkady mod Kommissionen (
14
) opstået en anden tydelig tendens, nemlig at retten til at anlægge erstatningssøgsmål ligeledes anerkendes for juridiske personer, som har fået overdraget retten til erstatning. I dette tilfælde anses rettighedshaveren for at være den juridiske person, som har fået overdraget retten, og ikke den, der har overdraget den, hvorfor det således er den førstnævnte, der får adgang til at anlægge søgsmål (
15
).
42.
Selv om det ganske vist påhviler appellanten at føre bevis for, at disse betingelser er opfyldt, skal det ligeledes bemærkes, at der konkret i forbindelse med søgsmål vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold er en nær forbindelse mellem den første betingelse for søgsmålskompetence (skadens selvstændige karakter) og en af de materielle betingelser for, at der kan foreligge ansvar (skadens reelle og sikre karakter). Det springer i øjnene, at kravet om en selvstændig skade som betingelse for søgsmålskompetence kan have et vist overlap med kravet om, at skaden skal være reel og sikker. Hvis bevisbyrden med hensyn til skadens selvstændige karakter er meget tung, opstår der en risiko for, at der i sidste ende kræves noget, som i virkeligheden svarer til en reel og sikker skade. Det er derfor vigtigt at sondre mellem de to tidspunkter, hvor en juridisk person skal føre bevis for henholdsvis skadens selvstændige karakter og skadens reelle og sikre karakter. I modsat fald vil der opstå en risiko for, at betingelserne for søgsmålskompetence forvandles til materielle betingelser, hvilket bør undgås, da appellanten ellers vil kunne blive pålagt en urimelig bevisbyrde, som i sidste ende kan udgøre en hindring for vedkommendes domstolsadgang.
43.
STM har i den foreliggende sag foreholdt Retten, at den ikke har anset nogen af de to ovennævnte krav for opfyldt.
44.
For så vidt angår kravet om, at retten til erstatning skal være overdraget til den juridiske person, bemærkes, at Retten med rette fastslog, at STM’s søgsmål har selvstændig karakter i forhold til de individuelle søgsmål, som er anlagt af de individuelle appellanter i samme sag. I modsat fald ville appellanterne ikke have iværksat individuelle søgsmål ved siden af STM’s søgsmål. Retten begik derfor ikke nogen retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 24-27 fastslog, at STM ikke havde fået overdraget retten til erstatning fra flere af organisationens medlemmer.
45.
Hvad der derimod fortjener større opmærksomhed, er kravet om, at den skade, som den juridiske person har lidt, skal være selvstændig. Retten fandt på dette punkt, at appellanten ikke havde ført bevis for den påberåbte ikke-økonomiske skade.
46.
Appellantens stævning indeholdt således ingen angivelse af det af STM lidte tab. Skaden blev alene nævnt i de afsluttende bemærkninger, hvor påstanden blev opsummeret, ledsaget af et krav om erstatning til STM for ikke-økonomisk skade med et fast beløb på 30000 EUR, som ville blive anvendt til undervisningsprogrammer for organisationens medlemmer.
47.
Det forhold, at der blot nævnes en ikke-økonomisk skade uden nogen yderligere angivelse af skadens nøjagtige omstændigheder, er naturligvis ikke tilstrækkeligt til at begrunde et erstatningskrav. Ud fra stævningens indhold er det imidlertid min opfattelse, at Retten begik en retlig fejl ved at erklære, at søgsmålet ikke kunne antages til realitetsbehandling som følge af STM’s manglende søgsmålskompetence. De mangler, som processkriftet var behæftet med, var nemlig så alvorlige, at de snarere påvirkede selve stævningen.
48.
Som bekendt skal stævningen i henhold til artikel 44 i Rettens procesreglement bl.a. »indeholde søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene«. Den manglende opfyldelse af dette krav kan begrunde en afvisning af stævningen, men ikke en afvisning af søgsmålet som følge af manglende søgsmålskompetence, således som det er blevet bemærket ved tidligere lejligheder.
49.
Der kan således ikke i den foreliggende sag foretages en afvisning af søgsmålet som følge af manglende søgsmålskompetence, eftersom den af STM lidte ikke-økonomiske skade er ukendt, idet appellanten på intet tidspunkt i stævningen har redegjort herfor. STM’s søgsmål ville kunne afvises som følge af manglende søgsmålskompetence, hvis der, efter at der var redegjort for skaden og dens nøjagtige omstændigheder, blev konstateret et tydeligt fravær af beviser. Imidlertid savner stævningen i den foreliggende sag ikke alene oplysninger om beviserne, men også oplysninger om skaden i sig selv, hvilket gør det vanskeligt at bedømme, om sagen kan antages til realitetsbehandling.
50.
Jeg foreslår derfor, at Domstolen ændrer begrundelsen og fastslår, at Retten begik en retlig fejl ved at afvise det af STM anlagte søgsmål, idet der i virkeligheden var grundlag for at afvise stævningen som følge af manglende opfyldelse af kravet i artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement.
51.
Eftersom resultatet af dette forslag ikke ændrer ved det resultat, der blev opnået i første instans, bør det af STM anførte anbringende forkastes som irrelevant.
C – Anbringendet vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en ulovlig handling (sag C-12/13 P)
1. Anbringendet om skadens kvalifikation
52.
Appellanterne i sag C-12/13 P har foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved at antage, at den af appellanterne lidte skade ikke var »sikker«. De har anført, at Retten ikke foretog en korrekt vurdering af den tabte fortjeneste, subsidiært den fortabte mulighed, som appellanterne havde lidt som følge af forordning nr. 530/2008. Det forhold, at det i selve forordningen bemærkes, at appellanterne havde opbrugt deres kvoter i tidligere fangstsæsoner, samt den omstændighed, at de spanske notfartøjer til tunfiskeri opbrugte deres kvoter i løbet af den ekstra uge, som de fik tildelt, er efter appellanternes opfattelse tilstrækkeligt til at fastslå, at der foreligger en »sikker« skade.
53.
Kommissionen har indledningsvis gjort gældende, at dette anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom der er tale om et nyt spørgsmål, som ikke fremgik af det oprindelige søgsmål i første instans. Med hensyn til realiteten har Kommissionen afvist dette anbringende og gentaget sit standpunkt fra første instans, som grundlæggende er støttet på, at der ikke eksisterer nogen ret til at udtømme kvoten, hvorfor det ikke er muligt at foretage en konkret opgørelse af skaden. Dette forhold skulle i sig selv være tilstrækkeligt til at begrunde Rettens konklusion om, at den lidte skade ikke var »sikker«.
54.
Med hensyn til, om anbringendet kan antages til realitetsbehandling, er jeg ikke det mindste i tvivl om, at anbringendet udmærket kan antages, for det er ikke parterne, der ensidigt har udvidet anbringenderne i appellen. Udvidelsen fandt tværtimod sted på Rettens foranledning, efter at Domstolen havde afsagt dom i AJD Tuna-sagen. Som følge af denne afgørelse opfordrede Retten parterne til skriftligt og mundtligt at tage stilling hertil i retsmødet, eftersom Domstolen i den pågældende sag havde fastslået, at forordning nr. 530/2008 var ugyldig. Det er derfor min opfattelse, at den udvidelse af anbringenderne i første instans, som kommer til udtryk i den foreliggende appel, har fundet sted på korrekt vis, hvorfor der er ikke grundlag for at afvise disse.
55.
Idet jeg således vil behandle realiteten, finder jeg det tilstrækkeligt at henvise til mit forslag til afgørelse i ovennævnte sag C-611/12 P, nærmere bestemt punkt 38-69, hvor jeg foretager en detaljeret analyse af, om fortabelse af en mulighed har karakter af et erstatningsberettiget tab. Af de deri anførte grunde, som er fuldt ud anvendelige på den foreliggende appel, eftersom de appellerede domme i de to sager anvender identiske formuleringer og er afsagt på grundlag af de samme præmisser, mener jeg, at Retten begik en retlig fejl.
56.
Jeg foreslår derfor, at Domstolen tiltræder det af appellanterne i sag C-12/13 P fremsatte anbringende vedrørende en fejlagtig fortolkning af artikel 340, stk. 2, TEUF for så vidt angår den »sikre« karakter af den af appellanten lidte skade.
D – Anbringendet vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling (sagerne C-12/13 P og C-13/13 P)
57.
Såvel appellanterne i sag C-12/13 P som de individuelle appellanter i sag C-13/13 P har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at vurdere, at forordning nr. 530/2008 ikke indebærer en indskrænkning, der udgør en »usædvanlig« og »særlig« skade.
58.
Det skal indledningsvis bemærkes, at min behandling af det i sag C-13/13 P fremførte anbringende alene vil omhandle de individuelle appellanter, for som der allerede er gjort rede for, er det – med de ovennævnte nuanceringer – min opfattelse, at Retten med rette afviste STM’s appel.
59.
For så vidt angår appellanterne i sag C-12/13 P har disse til støtte for deres påstand i meget korte træk henvist til generaladvokatens forslag til afgørelse i dommen i sagen FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen (
16
). Med hensyn til de individuelle appellanter i sag C-13/13 P har disse gjort gældende, at Retten begik en fejl, da den skønnede, at besiddelse af en kvote ikke er ensbetydende med besiddelse af en subjektiv rettighed, at den har anvendt begrebet »økonomisk risiko« fejlagtigt, og at den har misforstået kvoternes funktion.
60.
Kommissionen har anført, at der med den anfægtede dom opstår et fortolkningsproblem med hensyn til ansvaret uden for kontraktforhold for en lovlig handling, eftersom det ikke står klart, om Retten anerkender, at der foreligger en sådan type ansvar, eller om det modsatte er tilfældet. Kommissionen har derfor foreslået, at der foretages en ændring af begrundelsen, og at Domstolen frifinder Kommissionen og indskrænker sig til at fastslå, at der ikke foreligger et sådant ansvar, eller fastslår, at Rettens analyse af skadens usædvanlige karakter blev foretaget for fuldstændighedens skyld.
61.
For at kunne tage stilling til spørgsmålet om Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling er det nødvendigt indledningsvis at henvise til de af Domstolen afsagte domme i Dorsch Consult-sagen (
17
) og i ovennævnte sag FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen. Uden at det i øvrigt på nuværende tidspunkt er nødvendigt at gengive de nærmere omstændigheder i disse sager, bemærkes, at Domstolen heri fastslog, at såfremt et sådant erstatningsansvar principielt skulle anerkendes, ville det i det mindste kræve, at tre kumulative betingelser var opfyldt, nemlig at der forelå et reelt tab, en årsagssammenhæng mellem tabet og den pågældende handling og et tab af usædvanlig og særlig karakter (
18
).
62.
Det er vigtigt at bemærke, at ræsonnementerne i Dorsch Consult-dommen og dommen i sagen FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen er af hypotetisk art. Domstolen fastslog således ikke, at Unionen var ifaldet ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling, men fastlagde derimod de betingelser, der skulle opfyldes, såfremt et sådant ansvar måtte anerkendes i EU-retten. I dommen i sagen FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen, som blev afsagt otte år efter Dorsch Consult-dommen, bekræftede Domstolen meget kategorisk, at denne type ansvar er hypotetisk.
63.
Man kan med rette spørge sig selv, hvorfor Domstolen ræsonnerer på denne måde. Svaret skal efter min opfattelse findes i retspraksis forud for Dorsch Consult-dommen og dommen i sagen FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen.
64.
Domstolen havde i 1970’erne lejlighed til at tage stilling til muligheden for, at det daværende Europæiske Økonomiske Fællesskab kunne ifalde ansvar for en lovlig handling, nærmere bestemt i sagen Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit SA og Grands Moulins de Paris mod Kommissionen. Domstolen tog i den pågældende sag stilling til et anbringende vedrørende ansvar for en lovlig handling og fastslog i den forbindelse, at et sådant »eventuelt« ansvar som følge af en »lovlig retsakt« (
19
) ikke kunne konstateres i et tilfælde som det foreliggende. Dette var startskuddet på den herskende tvetydighed med hensyn til fastsættelsen af rækkevidden af ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling, for når dette ansvar omtales som et »eventuelt« ansvar, er det et udtryk for Domstolens tvivlrådighed.
65.
Dette hypotetiske ræsonnement blev videreført i sagen Biovilac mod EØF, hvori Domstolen fastslog, at ansvar for en lovlig handling »må [...] antages at gælde for det tilfælde, ansvar uden culpa anerkendtes i fællesskabsretten« (
20
). Domstolen undlod imidlertid i forbindelse med sin domsafsigelse at præcisere, om der fandtes et sådant ansvar eller ej. Det samme ræsonnement ses i dommen i sagen Développement og Clemessy mod Kommissionen, hvori Domstolen atter fastholdt, at »det [ikke] er nødvendigt at undersøge, om der i Fællesskabets retsorden findes et sådant princip om objektivt ansvar« (
21
).
66.
Dermed når vi frem til Dorsch Consult-sagen, hvor Domstolen atter skulle tage stilling til spørgsmålet, om end denne gang i forbindelse med en appelsag efter oprettelsen af Retten. Retten havde med hensyn til ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling foretaget et ræsonnement, som lå meget tæt op ad det, der redegøres for i de foregående punkter, og var nået frem til den konklusion, at Fællesskabet ikke havde pådraget sig noget ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling, om end dens ræsonnement, på samme måde som Domstolens tidligere ræsonnementer, var hypotetisk »[p]å grund af de særlige omstændigheder i sagen« (
22
). Domstolen havde ingen indvendinger mod et ræsonnement af denne art og stadfæstede Rettens afgørelse i sin helhed, idet den atter bemærkede, at ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling fortsat udgør en ubekræftet kategori (
23
).
67.
I sagen FIAMM og FIAMM Technologies mod Rådet og Kommissionen (
24
) fandt Retten, at det var blevet tid til at anerkende Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling. I forbindelse med sin behandling af appellen af den nævnte dom ændrede Domstolen imidlertid Rettens ræsonnement, idet den ordret fastslog, at »der på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin ikke findes en ordning, hvorefter [Unionen] kan ifalde ansvar som følge af en adfærd, der er omfattet af området for bemyndigelsen til at fastsætte generelle retsakter« (
25
).
68.
Det står nu tilbage at undersøge, hvorledes Retten har anvendt denne retspraksis i den appellerede dom.
69.
Retten indledte med i den appellerede doms præmis 69-75 at foretage en detaljeret beskrivelse af hovedtrækkene i Domstolens ræsonnement i dommen i sagen FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen. Til trods for, at der blev gengivet flere forskellige præmisser fra den nævnte dom, er det værd at bemærke, at der på intet tidspunkt blev henvist til præmis 176, dvs. det afsnit, hvori Domstolen udtrykkeligt udelukkede, at Unionen på nuværende tidspunkt skulle kunne ifalde ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling.
70.
Herefter gik Retten direkte videre til at besvare spørgsmålet om, hvorvidt Unionen i den foreliggende sag har pådraget sig et ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling. Retten koncentrerede sig i denne forbindelse om kravet om, at den skade, der angiveligt er lidt, skal være af usædvanlig karakter, og nåede frem til den konklusion, at der ikke forelå en skade af denne art.
71.
Afslutningsvis vurderede Retten i den appellerede doms præmis 86, at de nødvendige betingelser for, at Unionen »i givet fald skulle kunne« ifalde et ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling, ikke var opfyldt. Denne brug af en betingende sætning er den eneste ledetråd, som Retten giver for at vise, at den i dommen ikke anerkender Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling, men alene foretager en bedømmelse af appellantens påstand i en hypotetisk sammenhæng, nemlig i forbindelse med en fremtidig, og ikke nutidig, beskyttelse i tilfælde af, at Unionen vil kunne ifalde ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling.
72.
På trods af, at den appellerede dom tilsyneladende indeholder en vis grad af tvetydighed, er det uomtvisteligt, at den lægger sig på linje med Domstolens hidtidige retspraksis. Der kan ganske vist sættes spørgsmålstegn ved tydeligheden i denne form for hypotetisk ræsonnement, som har fundet sted siden 1970’erne, men sagen er ikke desto mindre den, at det er denne form for argumentation, som Domstolen har anvendt, når den har skullet tage stilling til Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling. Det ville være selvmodsigende at kritisere Retten for at foretage denne form for hypotetisk ræsonnement, når Domstolen selv har gjort det gennem flere årtier.
73.
Det må i bund og grund medgives, at Rettens analyse af skadens »usædvanlige« karakter udgør en besvarelse for fuldstændighedens skyld. Set ud fra denne synsvinkel er det korrekt, at appellanterne i den foreliggende sag, der kræver erstatning for samtlige de skader, som de har lidt som følge af forordning nr. 530/2008, ikke har godtgjort, at den pågældende skade er »usædvanlig«. Der skal endvidere være tale om en kvalificeret skade, som ikke blot omfatter tab af en markedsandel, således som Retten med rette har bemærket med henvisning til Domstolens faste retspraksis. Formålet med artikel 7 i forordning nr. 2371/2002 er netop at give Kommissionen mulighed for at træffe beskyttelsesforanstaltninger med henblik på at sikre en balance mellem beskyttelsen af de marine ressourcer og udviklingen af en økonomisk virksomhed. I forbindelse med ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling – som adskiller sig væsentligt fra det ansvar uden for kontraktforhold, der følger af en ulovlig handling – er det vanskeligt at kvalificere en skade som »usædvanlig«, når den er lidt som følge af Kommissionens lovlige udøvelse af en beføjelse i henhold til EU-retten. Udøvelsen af denne beføjelse skal i øvrigt være begrundet i tekniske kriterier, og som anført af Kommissionen blev disse behørigt indføjet i sagens akter på det tidspunkt, hvor beslutningen om forbuddet blev vedtaget.
74.
På baggrund af det ovenstående mener jeg således ikke, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at appellanterne ikke havde lidt en »usædvanlig« skade i tilfælde af, at Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en lovlig handling blev anerkendt.
75.
Anbringendet må derfor forkastes.
VI – Endelig afgørelse af tvisten (sag C-12/13 P)
76.
I artikel 61 i Domstolens statut bestemmes, at hvis »Domstolen [giver] appellanten medhold, ophæver den den af Retten trufne afgørelse«, og Domstolen kan »selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse«.
77.
Domstolen er efter min opfattelse i stand til at træffe delvis afgørelse i sag C-12/13 P.
78.
Det følger i denne forbindelse af fast retspraksis, at der for så vidt angår Unionens erstatningsansvar uden for kontraktforhold i forbindelse med dens institutioners og organers ulovlige adfærd anerkendes en ret til erstatning, såfremt tre betingelser er opfyldt, nemlig at den retsregel, der er tilsidesat, har til formål at tillægge borgerne rettigheder, og at tilsidesættelsen er tilstrækkelig kvalificeret, at der er påvist et tab, og endelig, at der er en direkte årsagsforbindelse mellem Unionens tilsidesættelse og de skadelidtes tab (
26
).
A – Den tilsidesatte retsregel, som har til formål at tillægge borgerne rettigheder, samt om tilsidesættelsen heraf er tilstrækkelig kvalificeret
79.
Som det tidligere er blevet anført, er den foreliggende sag kendetegnet ved, at den retsregel, som er blevet tilsidesat, er selve princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, således som Domstolen har fastslået i sin dom i AJD Tuna-sagen. Der findes en omfattende retspraksis på dette område, og det er tilstrækkeligt, at der har foreligget en krænkelse af dette centrale EU-retlige princip, når det skal vurderes, om tilsidesættelsen er tilstrækkelig kvalificeret (
27
).
80.
Det er imidlertid alene det nævnte princip, som er blevet tilsidesat, og ingen andre af de af appellanterne i sag C-12/13 P påberåbte retsregler, eftersom Domstolen tidligere har haft lejlighed til at tage stilling til den mulige tilsidesættelse af principperne om bl.a. proportionalitet, berettiget forventning og ejendomsret, som forordning nr. 530/2008 måtte have forårsaget. Den eneste kritik, der kan rettes mod denne forordning efter Domstolens udtømmende analyse i den nævnte dom i AJD Tuna-sagen, er med hensyn til princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Appellanterne blev i strid med det nævnte princip forhindret i at udøve deres fiskerivirksomhed i en uge mere end de notfartøjer, der førte spansk flag.
81.
Kravet om, at der skal foreligge en tilsidesættelse af en retsregel, som har til formål at tillægge borgerne rettigheder, og at denne tilsidesættelse skal være tilstrækkelig kvalificeret, er således opfyldt.
B – Direkte årsagsforbindelse mellem Unionens tilsidesættelse og den skadelidtes tab
82.
Endvidere er det min opfattelse, at der findes en direkte årsagsforbindelse mellem Unionens tilsidesættelse og den skadelidtes tab, idet det står klart, at afbrydelsen af den af appellanterne i sag C-12/13 P udførte virksomhed alene skyldtes forordning nr. 530/2008.
83.
Det er imidlertid vigtigt at tilføje en nuance, som afgrænser erstatningsansvarets omfang.
84.
Den ulovlige handling, hvorved appellanterne i sag C-12/13 P blev påført et tab, bestod som anført ovenfor i en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, idet de notfartøjer, der førte spansk flag, uden begrundelse modtog en særbehandling i forhold til de øvrige notfartøjer. Ved at gøre de spanske notfartøjers fangstsæson en uge længere, blev de nævnte appellanter frataget en værdifuld fangstperiode, som andre fartøjer fik adgang til.
85.
Eftersom det af appellanterne påberåbte erstatningsansvar er baseret på en ulovlig handling, og det i foregående punkt er blevet afvist, at der findes andre kritikpunkter for så vidt angår forordning nr. 530/2008, er det min opfattelse, at der alene findes en årsagsforbindelse mellem det lidte tab og den forskelsbehandlende foranstaltning, dvs. den ekstra uges fiskeri til fordel for de notfartøjer, der førte spansk flag. Den forskelsbehandling, som Domstolen kendte ulovlig, stillede appellanterne ringere, men kun i en uge og ikke i den efterfølgende uge, hvor samtlige notfartøjer, herunder også de spanske, blev forhindret i at udøve deres virksomhed.
86.
Den omstændighed, at Unionens ansvar uden for kontraktforhold hovedsageligt bygger på skadens ulovlige karakter, således som det er blevet påberåbt af appellanterne i den foreliggende sag, indebærer således, at årsagsforbindelsen skal begrænses til en sammenkædning mellem det retsstridige forhold og det lidte tab, men ikke til andre forhold, som ikke er retsstridige, uanset hvor tæt de måtte være knyttet til sagens omstændigheder. Eftersom det konstaterede retsstridige forhold vedrører den uge, hvor appellanterne på uberettiget vis blev frataget muligheden for at udøve en økonomisk aktivitet, er det dette tidsrum, som er relevant med hensyn til ansvaret uden for kontraktforhold i forbindelse med ulovlig adfærd.
87.
Jeg foreslår derfor Domstolen at begrænse årsagsforbindelsen, således at den omfatter perioden fra den 16. til den 23. juni 2008, hvori appellanterne – til forskel fra de spanske notfartøjer – på ulovlig vis fik forbud mod at udøve deres fiskerivirksomhed ved forordning nr. 530/2008.
88.
Kravet om, at der skal foreligge en direkte årsagsforbindelse mellem Unionens tilsidesættelse og den skadelidtes tab, er således opfyldt, så længe tabet begrænses til tidsrummet fra den 16. til den 23. juni 2008.
C – Reelt og sikkert tab
89.
Endelig er det nødvendigt at fastslå, om der er påvist et tab, og om tabet er reelt og sikkert.
90.
Som jeg har haft lejlighed til at gøre rede for i punkt 49-61 i mit forslag til afgørelse i sagen Giordano mod Kommissionen, er det ved flere lejligheder blevet anerkendt i Domstolens retspraksis, at et tabs sikre karakter ikke nødvendigvis behøver at være fuldstændig, men at tabet kan anses for sikkert i tilfælde af en realistisk fortabelse af en mulighed, som er en direkte følge af en ulovlig handling fra Unionens side. Jeg vil ikke på nuværende tidspunkt gentage, hvad jeg allerede har redegjort for i detaljer i punkt 38-69 i ovennævnte forslag til afgørelse, men jeg skal blot erindre om, at en realistisk fortabelse af en mulighed udgør et reelt og sikkert tab, som er erstatningsberettiget.
91.
Det fremgår af sagens akter, at appellanterne i sag C-12/13 P var i besiddelse af en fiskeritilladelse, som gav dem lov til at udøve en økonomisk aktivitet frem til den 30. juni 2008. Endvidere var fangstkvoterne i de foregående år for redere som appellanterne almindeligvis blevet opbrugt, hvilket ikke er blevet bestridt af Kommissionen.
92.
Den omstændighed, at der var alvorlige tegn på, at fiskerizonerne ville blive udtømt inden fangstsæsonens udløb, forhindrede tilsyneladende ikke de notfartøjer, der førte spansk flag, i at fortsætte fiskeriet fra den 16. til den 23. juni 2008, endog i de samme farvande, hvor de notfartøjer, der førte fransk flag – herunder fartøjerne tilhørende appellanterne i sag C-12/13 P – plejede at fiske.
93.
Netop fordi fortabelsen af en mulighed ikke omfatter hele den mistede indtjening, bekræfter de af Kommissionen fremførte argumenter blot, at sandsynligheden for, at appellanterne kunne have fortsat med at bruge kvoten i ugen fra den 16. til den 23. juni 2008, ikke var fuldstændig sikker, men det er på ingen måde ensbetydende med, at den fortabte mulighed ikke var realistisk.
94.
Parterne i første instans havde imidlertid ikke lejlighed til nærmere at drøfte den nøjagtige sandsynlighed for, at appellanterne i sag C-12/13 P kunne opnå en fortjeneste i tidsrummet fra den 16. til den 23. juni 2008. Dette spørgsmål, som er nært forbundet med opgørelsen af det lidte tab, blev i forbindelse med sagens behandling ved Retten ikke drøftet i de her fremførte vendinger.
95.
Jeg foreslår følgelig, at Domstolen delvist hjemviser sagen til Retten med henblik på, at den tager stilling til den nøjagtige opgørelse af det af appellanterne lidte tab på grundlag af ovenstående betragtninger.
VII – Sagsomkostninger
A – I sag C-12/13 P
96.
På trods af mit forslag om delvist at hjemvise sagen til Retten er det min opfattelse, at de væsentligste dele af hovedspørgsmålet i den foreliggende appelsag er blevet besvaret. Jeg foreslår derfor i overensstemmelse med procesreglementets artikel 138, stk. 1, og artikel 184, stk. 2, at Domstolen tilpligter Kommissionen at betale sagens omkostninger i første instans (sag T-574/08, som førte til dom af 7.11.2012) samt i appelsagen.
B – I sag C-13/13 P
97.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, og artikel 184, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanterne bør betale sagens omkostninger, og da appellanterne har tabt sagen, bør det pålægges dem at betale sagens omkostninger.
VIII – Forslag til afgørelse
98.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»I sag C-12/13 P
1)
Domskonklusionen i Rettens dom af 7. november 2012, sag T-574/08, Syndicat des thoniers méditerranéens m.fl. mod Kommissionen, ophæves, alene for så vidt som den henviser til begrundelsen baseret på Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en ulovlig handling som omhandlet i nævnte doms præmis 48-66.
2)
Søgsmålet vedrørende ansvar uden for kontraktforhold tages til følge, og det fastslås, at Unionen er ifaldet ansvar uden for kontraktforhold ved at have vedtaget Kommissionens forordning nr. 530/2008 af 12. juni 2008, idet det findes bevisliggjort, at de i artikel 340, stk. 2, TEUF fastsatte betingelser for ansvar uden for kontraktforhold er opfyldt.
3)
Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne tager stilling til den nøjagtige opgørelse af det af appellanterne lidte tab.
4)
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger i første instans (sag T-574/08, som førte til dom af 7.11.2012) samt i appelsagen.
I sag C-13/13 P
1)
Appellen forkastes.
2)
Syndicat des thoniers méditerranéens, Marc Carreno, Jean Louis Donnarel, Jean-François Flores, Gérald Jean Lubrano, Hervé Marin, Nicolas Marin, Sébastien Marin og Serge Antoine José Perez tilpligtes at betale sagens omkostninger i appelsagen.«
(
1
) – Originalsprog: spansk.
(
2
) – Rådets forordning af 7.5.2007 (EUT L 123, s. 3).
(
3
) – Rådets forordning af 17.12.2007 (EUT L 340, s. 8).
(
4
) – Rådets forordning af 20.12.2002 (EFT L 385, s. 59).
(
5
) – Rådets forordning af 16.1.2008 om fastsættelse for 2008 af fiskerimuligheder og dertil knyttede betingelser for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende for EF-farvande og for EF-fartøjer i andre farvande, som er omfattet af fangstbegrænsninger (EUT L 19, s. 1).
(
6
) – Forordning af 22.5.2008 om tilpasning af visse kvoter for atlantisk tun i 2008 i medfør af artikel 21, stk. 4, i Rådets forordning (EØF) nr. 2847/93 om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik (EUT L 134, s. 11).
(
7
) – Kommissionens forordning af 12.6.2008 (EUT L 155, s. 9).
(
8
) – Dom af 17.3.2011, sag C-221/09, Sml. I, s. 1655.
(
9
) – Dom af 7.9.2010, sag T-532/08, Sml. II, s. 3959.
(
10
) – Dom af 7.9.2010, sag T-539/08, Sml. II, s. 4017.
(
11
) – Dom af 19.10.2005, sag T-415/03, Sml. II, s. 4355.
(
12
) – Dom af 18.3.1975, sag 72/74, Sml. s. 401.
(
13
) – Jf. i samme retning dom af 5.7.1984, sag 114/83, Société d’initiatives et de coopération agricoles og Société interprofessionnelle des producteurs et expéditeurs de fruits, légumes, bulbes et fleurs d’Ille-et-Vilaine mod Kommissionen, Sml. s. 2589, præmis 3-5.
(
14
) – Dom af 4.10.1979, sag 238/78, Sml. s. 2955.
(
15
) – Jf. i denne retning dom af 27.1.1982, forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 og 282/82, Birra Wührer m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. s. 85, præmis 8-14. Jf. i samme retning Rettens kendelse af 21.11.1996, sag T-53/96, Syndicat des producteurs de viande bovine m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1579, præmis 11.
(
16
) – Dom af 9.9.2008, forenede sager C-120/06 P og C-121/06 P, Sml. I, s. 6513.
(
17
) – Dom af 15.6.2000, sag C-237/98 P, Dorsch Consult, Sml. I, s. 4549.
(
18
) – Dorsch Consult-dommen, præmis 19, og FIAMM-dommen, præmis 169.
(
19
) – Dom af 13.6.1972, forenede sager 9/71 og 11/71, Sml. s. 391, præmis 46.
(
20
) – Dom af 6.12.1984, sag 59/83, Sml. s. 4057, præmis 28.
(
21
) – Dom af 24.6.1986, sag 267/82, Sml. s. 1907, præmis 33.
(
22
) – Rettens dom af 28.4.1998, sag T-184/95, Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 667, præmis 69.
(
23
) – Domstolens dom i Dorsch Consult-sagen: »For det tilfælde, at princippet om Fællesskabets erstatningsansvar som følge af en lovlig handling skal anerkendes i fællesskabsretten, forudsætter et sådant erstatningsansvar [...]« (præmis 18).
(
24
) – Dom af 14.12.2005, sag T-69/00, Sml. II, s. 5393.
(
25
) – Ibidem, præmis 176.
(
26
) – Jf. bl.a. Domstolens dom af 4.7.2000, sag C-352/98 P, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, Sml. I, s. 5291, præmis 42, af 10.12.2002, sag C-312/00 P, Kommissionen mod Camar og Tico, Sml. I, s. 11355, præmis 53, og af 10.7.2003, sag C-472/00 P, Kommissionen mod Fresh Marine, Sml. I, s. 7541, præmis 25.
(
27
) – Jf. bl.a. dom af 25.5.1978, forenede sager 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, HNL m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. s. 1209, præmis 5, Ireks-Arkady-dommen, præmis 11, dom af 15.9.1982, sag 106/81, Kina mod EØF, Sml. s. 2885, præmis 22-25, og af 18.4.1991, sag C-63/89, Assurances du crédit mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 1799, præmis 14-23.