61979C0731
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
fremsat den 20. november 1980 (
*1
)
Høje Domstol.
I —
Efter at have været ansat i Europa-Parlamentet fra den 1. maj 1975 som særlig rådgiver (artikel 5 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne) blev B. den 1. februar 1977 ansat som tjenestemandsansat rådgivende læge for denne institution.
Den 22. februar 1978 henvendte B sig til Europa-Parlamentets generalsekretær, H. Nord, og besværede sig over den ødelæggelse af hans helbred, som ifølge hans egen opfattelse skyldtes de beklageligt ringe sundhedsmæssige forhold i hans konsultationsværelse. Han erindrede om, at han allerede ved flere lejligheder havde henvendt sig til administrationen vedrørende dette emne, og at han af helbredsmæssige grunde havde måttet arbejde på halv tid siden den 31. januar 1978. Han anmodede som følge heraf om, at der indledtes en upartisk undersøgelse af årsagerne til og udstrækningen af det, som han kaldte en »erhvervssygdom«.
Han henholdt sig herved, stiltiende men med sikkerhed, til tjenestemandsvedtægtens artikel 73 samt til ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De europæiske Fællesskaber, som Europa-Parlamentet for sit vedkommende havde vedtaget den 27. januar 1977 i henhold til den nævnte artikel. Denne ordnings artikler 17-23 fastlægger fremgangsmåden i forbindelse med spørgsmålet om fastslåelse af en invaliditets erhvervsmæssige oprindelse samt »lægeudvalgets« funktion.
Den 6. marts 1978 forsikrede generalsekretæren B. om, at han ville gøre alt, hvad der stod i hans magt for at bidrage til at genoprette B.'s helbred. Han lovede ham, at en række sagkyndige inden for en meget kort frist ville undersøge, på hvilken måde man kunne forbedre hans konsultationsværelse. Han udtrykte den »personlige« opfattelse, at man ville imødekomme B.'s anmodning og foranstalte en undersøgelse med henblik på at fastlægge udstrækningen af og oprindelsen til den sygdom, som B. besværede sig over, og han meddelte B., at Europa-Parlamentets generaldirektør for Administration, personale og økonomi, Vinci, ville sætte sig i forbindelse med ham vedrørende dette spørgsmål.
Den 21. eller 22. marts 1978 foretog Europarådets rådgivende læge sammen med andre medlemmer af en »undersøgelseskommission«, en arkitekt samt B., en undersøgelse af de lokaler, som B. rådede over i »Schumanbygningen«. Den nævnte læge konkluderede, at B.'s arbejdsbetingelser fandtes ringe, at B.'s konsultationsværelse ikke var egnet til sit formål, og stillede en række forslag til forbedring.
Den 16. april 1978 henvendte B. sig til generalsekretæren for at udtrykke sin tilfredshed med det gode forløb af undersøgelsen af hans konsultationsværelse, for over for ham at fremsætte en række bemærkninger vedrørende tjenestemændene i Parlamentets sekretariats-administration, og for på ny at anmode ham om at iværksætte proceduren til konstatering af en erhvervssygdom i henhold til vedtægten, »da den sagkyndige erklæring havde fastslået hans konsultationsværelses sygdomsfremkaldende karakter med sikkerhed«. Han synes herved at have sigtet til ordningens artikel 17.
Den 13. juni 1978 fremlagde B. en erklæring fra sin behandlende læge, dr. Stein, hvori det hed, at hans helbredstilstand nødvendiggjorde en sygeorlov på tre måneder. Efter dette tidspunkt har han ikke arbejdet i Europa-Parlamentet, heller ikke på deltid.
Den 16. juni 1978 meddelte generaldirektøren for Administration, personale og økonomi ham, at man »havde til hensigt at nedsætte et ’lægeråd’, som skulle udtale sig om:
—
hans aktuelle helbredstilstand,
—
den eventuelle forbindelse mellem hans helbredstilstand og hans arbejdsforhold på Parlamentet,
—
hvorvidt det var hensigtsmæssigt at påbegynde den procedure til konstatering af invaliditet, som er fastsat i tjenestemandsvedtægten«
Han bad B. om snarest muligt at meddele sig navnet på den læge, som han ville udpege som medlem af dette »lægeråd«, hvoraf tillige en af institutionen udpeget læge samt en læge udpeget ved de to førstnævntes fælles overenskomst skulle være medlemmer.
Udtrykket »lægeråd« er tvetydigt, idet det synes ligeså vel at kunne henvise til det invaliditetsudvalg, som omtales i vedtægtens artikel 53 samt i artikel 7 i bilag II til denne, og til det lægeudvalg, som der er fastsat regler om i artikel 23 i den ordning, som jeg tidligere har omtalt. Der er altså her tale om en »tertium genus«, idet ingen af disse bestemmelser omtaler et »råd«; der kan imidlertid ikke herske nogen tvivl om, at såvel administrationen som sagsøgeren i første omgang har tænkt på »lægeudvalget«, idet påbegyndelsen af proceduren til konstatering af invaliditet i henhold til artikel 78 først skulle ske, efter at dette udvalgs resultater var kendt.
Den 13. juli 1978 meddelte B. Europa-Parlamentets direktør for personale og sociale spørgsmål, Van Nuffel, at han udpegede læge P. Stein til at varetage sine interesser i »undersøgelseskommissionen«. Van Nuffel meddelte den 1. december 1978, at læge H. Maddens var udpeget til at repræsentere institutionen i »lægerådet«.
Nedsættelsen af dette »råd« stødte på mangfoldige vanskeligheder og dets arbejde var ikke afsluttet den 12. oktober 1979, da nærværende sag blev anlagt. Parterne tillægger gensidigt hinanden ansvaret for denne forsinkelse.
Den 21. juni 1979 meddelte Europa-Parlamentets generalsekretær ad interim, Opitz, at da B.'s samlede sygeorlov oversteg tolv måneder inden for en periode af tre år (vedtægtens artikel 59, stk. 1, sidste afsnit), havde man besluttet at henvise B.'s sag til invaliditetsudvalget, og Optiz bad samtidig B. om at meddele sig navnet på den læge, B. valgte til at varetage sine interesser.
Den 2. juli 1979 meddelte B. generalsekretæren ad interim, at han til at repræsentere sig i invaliditetsudvalget udpegede læge P. Stein, som han allerede ét år tidligere havde udpeget til at varetage sine interesser i »undersøgelseskommissionen«, og understregede i denne forbindelse, at den igangværende undersøgelse vedrørende hans erhvervssygdom efter hans opfattelse burde gå forud, og at dette arbejde burde afsluttes, før invaliditetsudvalget påbegyndte sit arbejde.
Administrationen udpegede læge Maddens, som den allerede havde udpeget til at varetage sine interesser inden for »lægerådet«.
Forholdet mellem de to læger forværredes i en sådan grad, at førstnævnte indgav en klage over den sidstnævnte til den belgiske lægeorganisation, og B. selv indgav klage til administrationen over, at denne havde forhindret ham i at tegne en invaliditetsforsikring hos selskabet Van Breda eller for ikke at være indtrådt i sagen til støtte for ham med henblik på at gøre det muligt for ham at tegne en sådan forsikring. Disse klagepunkter blev imidlertid afvist ved kendelse nr. 117129 af 5. december 1979 afsagt af den som præsident for Domstolen fungerende dommer.
Den 10. august 1979 bebudede B. overfor personaledirektøren, at han havde i sinde at indgive en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over det forhold, at invaliditetsudvalget var blevet nedsat, før »lægerådet« havde afgivet sin udtalelse.
Da de læger, som repræsenterede hhv. B. og administrationen i invaliditetsudvalget, ikke kunne på til enighed om udpegelsen af den tredje læge, beskikkede Domstolens præsident på Parlamentets generalsekretærs begæringer af 10. september og 21. december 1979 den 8. januar 1980 på embeds vegne læge Gérard de Ren i henhold til artikel 7 i afdeling 4 i bilag II til vedtægten.
I mellemtiden var den af B. bebudede klage blevet tilstillet Parlamentets direktør for personale og sociale spørgsmål den 16. september 1979.
Den 12. oktober 1979 indbragte B. nærværende sag for Domstolen og indgav samtidig en anmodning i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 4, om, at det bestemtes, at invaliditetsudvalgets arbejde skulle udsættes, indtil der forelå en endelig afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens sygdom var en erhvervssygdom.
Denne begæring blev afslået ved kendelse nr. 117128 af 5. december 1979 afsagt af den som præsident fungerende dommer — i præsidentens forfald. Den 15. januar 1980 afviste Europa-Parlamentets præsident udtrykkeligt sagsøgerens klage af 16. september 1979.
II —
På tidspunktet for den mundtlige forhandlings begyndelse, den 18. september 1980, var sagsøgerens endeligt nedlagte påstand, at det statueredes, at nedsættelsen af et invaliditetsudvalg eller et sådant udvalgs virke, jf. vedtægtens artikel 59, stk. 1, var ulovlig, og derfor burde udsættes; subsidiært, at Europa-Parlamentet tilpligtedes at indstille eller udsætte nedsættelsen af det nævnte udvalg eller af dets virke, indtil der forelå en endelig afgørelse vedrørende undersøgelsen af spørgsmålet om, hvorvidt den sygdom, sagsøgeren påstår sig ramt af, havde erhvervsmæssig oprindelse; at Europa-Parlamentet tilpligtedes at afstå fra enhver handling, som kunne besværliggøre, forsinke eller umuliggøre arbejdet i det »lægeråd«, som havde fået til opgave at konstatere sagsøgerens. erhvervssygdom og endelig, at dette »lægeråds« arbejde skulle udføres med enhver fornøden omhu i overensstemmelse med ordningen om dækning af risikoen for erhvervssygdomme.
Heroverfor påstod sagsøgte, Parlamentet, principalt afvisning og subsidiært frifindelse.
III —
Ses alene på sagens økonomiske side, fremgår sagsøgerens interesse i sagen af det forhold, at følgerne af en afskedigelse på grund af invaliditet og følgerne af, at en sygdom anerkendes som en erhvervssygdom, afviger i væsentlig grad.
I tilfælde af vedvarende, total invaliditet bestemmer artikel 73, stk. 2, litra b), (bestemmelsen findes i kapitlet om social sikring), at tjenestemanden skal have udbetalt et engangsbeløb, der er lig med hans årlige grundløn multipliceret med otte.
I tilfælde af vedvarende, delvis invaliditet (stk. 2, litra c)), fastsættes beløbet i henhold til de satser, som er fastsat i en invaliditetstabel. En livrente kan træde i stedet for engangsbeløbet (artikel 13 i den fælles ordning). Herudover bestemmes det i ordningens artikel 10, stk. 1, at tjenestemanden har ret til at få godtgjort enhver udgift, som har været nødvendig til i videst mulig omfang at retablere hans fysiske eller psykiske tilstand samt til enhver pleje og behandling, som i givet fald er nødvendig til hans funktionelle og faglige revalidering. Dette tager altså sigte på skadelidtes genoptræning og genindtræden i tjenesten.
Herimod er afskedigelse på grund af invaliditet i henhold til vedtægtens artikel 78 (som findes i kapitlet om pensioner) en form for førtidspensionering; størrelsen af invalidepensionen svarer til størrelsen af den alderspension, som tjenestemanden ville være berettiget til ved det fyldte 60. år, hvis han var forblevet i tjenesten til denne alder. Det er kun i tilfælde af, at invaliditeten skyldes en ulykke eller en erhvervssygdom, at invalidepensionen fastsættes til 70 % af grundlønnen (artikel 78, stk. 2).
Ganske vist kan sociale sikringsydelser i tilfælde af erhvervssygdom i henhold til artikel 73, stk. 2, in fine, udbetales sammen med de i kapitel 3 fastsatte pensionsydelser, men dette forudsætter, at de to procedurer, »selv om de ikke koordineres, i det mindste gennemføres sideløbende og afsluttes samtidig, eller i det mindste uden overdreven tidsforskel«, som det udtales i præmis 5 i kendelse nr. 117128.
Sagsøgeren var af den opfattelse, at han ville kunne blive udsat for et uopretteligt tab, hvis proceduren efter artikel 78 igangsattes, før proceduren efter artikel 73 var afsluttet, når sidstnævnte var indledt før den førstnævnte, og såfremt sammensætningen af lægeudvalget var den samme som sammensætningen af invaliditetsudvalget; f.eks. ville han kunne blive nødsaget til at sælge sit hus. Han bemærkede i øvrigt, at de to udvalgs opgaver var forskellige. Lægeudvalgets undersøgelse var først og fremmest ætiologisk, mens invaliditetsudvai- gets undersøgelse navnlig var af konstaterende og prognostisk karakter.
Parlamentet anførte, at dets beslutning om at indlede invaliditetsproceduren ubestrideligt var korrekt, da sagsøgeren på beslutningens tidspunkt havde haft sygeorlov siden den 1. juni 1978, dvs. mere end tolv måneder. Så længe det ikke var konstateret, om B. var eller ikke var invalid, oppebar han uanset sit fravær hele sin løn som tjenestemand arbejdende på halv tid; som forvalter af offentlige midler skal administrationen drage omsorg for, at Fællesskabet ikke afholder urimelige udgifter, og Parlamentet tilføjede, at der bestod en risiko for, at sagsøgerens stilling kunne forblive ledig i et længe tidsrum, uanset god forvaltningsskik tilsiger hurtig besættelse af ledige stillinger.
Ifølge sagsøgtes opfattelse er det egentlige retlige spøgsmål altså, om administrationen, når den har besluttet at indlede erhvervssygdomsproceduren, senere kan beslutte at indlede invaliditetsproceduren og føre denne til ende, før den førstnævnte, som i øvrigt beskytter den berørtes rettigheder bedre, er afsluttet.
Administrationen gør gældende, at undersøgelsen af spørgsmålet om, hvorvidt en tjenestemands sygdom er erhvervsbetinget, sker uafhængigt af undersøgelsen af, om han er eller ikke er i stand til at arbejde. I artikel 25 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De europæiske Fællesskaber hedder det ganske vist: »Det forhold, at der i medfør af vedtægtens artikel 73 og denne ordning er anerkendt en vedvarende, total eller delvis invaliditet, foregriber på ingen måde anvendelsen af vedtægtens artikel 78, eller omvendt«. Det kan imidlertid ske — og det er det, som er sket i denne sag, som vi skal se — at det forhold, at der ikke foreligger vedvarende, total eller delvis invaliditet, i artikel 73's forstand, kan være afgørende for spørgsmålet om anvendelsen af artikel 78.
IV —
Domstolen skal imidlertid ikke afgøre dette interessante spørgsmål, hvis, hvilket er min opfattelse, sagens genstand må anses for bortfaldet, efter at en række forvaltningsakter, som genskaber status quo ante, er trådt i stedet for de anfægtede afgørelser.
Ved kendelse nr. 117129 (præmis 4) konstateredes det den 5. december 1979, at sagsøgeren »på egen anmodning er genstand for en procedure til konstatering af, at han lider af en erhvervssygdom, jf. artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber, og herudover en procedure vedrørende hans mulige udtræden af Europa-Parlaments tjeneste på grund af vedvarende invaliditet, jf. samme vedtægts artikler 53 og 59.
Ved kendelse nr. 117128 (præmis 4) af samme dato blev det antaget, at »der ikke er blevet fremført nogen faktiske eller retlige grunde, hvorefter det kan antages, at sagsøgte ved at iværksætte denne fremgangsmåde, har forfulgt formål, der er de formål, med henblik på hvilke denne fremgangsmåde blev indført, uvedkommende«. Sagens senere udvikling har ikke afsvækket denne antagelse.
Da arbejdet i lægerådet ikke viste fremskridt, på trods af de formaninger, som Domstolens stedfortrædende præsident den 28. november 1979 gav parterne og deres læger om at gøre alt, hvad der stod i deres magt, med henblik på at fremskynde »lægerådets« arbejde, anmodede sagsøgerens advokat den 21. januar 1980 endvidere Domstolens præsident om at bringe artikel 23 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme i anvendelse og at »udpege et lægeudvalg« for at »sætte gang i« situationen. Dette viste sig imidlertid ganske at savne hjemmel i reglerne, da invalidetsudvalget var blevet nedsat på lovlig måde og bestod. Begæringen afvistes den 13. marts 1980 ved kendelse nr. 122164.
Vedrørende »lægerådet« har Parlamentet nu truffet den beslutning, som det i sit indlæg af 22. februar 1980 bebudede ville fremkomme inden for kort tid.
Den 30. april 1980 meddelte generalsekretæren sagsøgeren, at læge Maddens på overbevisende måde havde fastslået, at sagsøgerens »legemlige helbredstilstand måtte anses for helt igennem normal, at han ikke led af nogen erhvervssygdom og at hans arbejdsforhold i Europa-Parlament ikke kunne anses for sundhedsfarlige«.
Generalsekretæren meddelte følgelig, at vedtægtens artikel 73 ikke fandt anvendelse på sagsøgerens tilfælde, og at denne meddelelse skulle anses for udkast til afgørelse, jf. artikel 21 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme.
Det måtte herefter anses for vanskeligt, om invaliditetsudvalget kunne nå til den konklusion, at sagsøgeren var ramt af invaliditet, ej heller delvis. I retsmødet den 18. september, hvor sagsøgeren ikke var repræsenteret, meddelte Europa-Parlamentets advokat os, at generalsekretæren den 8. juli 1980 havde givet sagsøgeren meddelse om, at invaliditets-udvalget i henhold til artikel 9 i bilag II til vedtægten havde fastslået, at sagsøgeren ikke var ramt af nogen form for invaliditet.
Som han var blevet opfordret til, genoptog sagsøgeren sit arbejde i Europa-Parlamentet fra den 15. juli, og han fik tilladelse til kun at arbejde på halv tid indtil den 15. oktober. Tilladelsen kunne forlænges indtil den 31. december 1980.
Imidlertid anmodede sagsøgeren den 25. juni 1980 i henhold til artikel 21 i ordningen vedrørende dækning af risikoen for erhvervssygdomme om, at det i artikel 23 nævnte lægeudvalg skulle afgive udtalelse. Lad os håbe, at dette udvalg er i stand til at fungere og at det kan tilendebringe sit arbejde.
Tilbage står at træffe afgørelse om sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med de begæringer om foreløbige forholdsregler, som blev afgjort ved kendelserne nr. 117128 og 117129.
Sagsøgeren har påstået Parlamentet tilpligtet at betale sagens omkostninger, mens Parlamentet har nedlagt påstand om, at sagsøgeren i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 3, andet afsnit, pålægges at betale samtlige sagens omkostninger. Da ansvaret for sagens omkostninger i det store og hele er ligeligt fordelt, og da Europa-Parlamentet senest har frafaldet denne del af påstanden, skal jeg ikke foreslå Domstolen at gøre undtagelse fra procesreglementets artikel 70.
Når i øvrigt henses til det forhold, at sagsøgeren på trods af sit fravær fortsat har oppebåret sin løn — som ansat på halv tid — har han rigeligt opnået godtgørelse for det tab, han påstår at have lidt.
Jeg skal foreslå Domstolen at kende for ret:
at genstanden for sag nr. 731/79 må anses for bortfaldet,
og at hver af parterne bærer deres egne omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med begæringerne om foreløbige forholdsregler nr. 731/79 R og nr. 794/79 R.
(
*1
) – Oversat fra fransk.