61975J0020
I sag 20/75
angående en anmodning, som i henhold til EØF-traktatens artikel 177 af Bundessozialgericht Kassel er indgivet til Domstolen for i den sag, der verserer for den nævnte ret mellem
GAETANO D'AMICO
og
LANDESVERSICHERUNGSANSTALT RHEINLAND-PFALZ,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 27, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 3 og artikel 45, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 1408/71,
afsiger
DOMSTOLEN
sammensat af: præsidenten R. Lecourt, afdelingsformændene J. Mertens de Wilmars og Mackenzie Stuart (refererende), dommerne A. M. Donner, R. Monaco, P. Pescatore, H. Kutscher, M. Sørensen og A. O'Keeffe,
generaladvokat: A. Trabucchi
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Sagsfremstilling
I — De faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb
I medfør af § 1248 i Reichsversicherungsordnung kan en forsikret på begæring opnå førtidspension, såfremt han
1.
er fyldt 60 år
2.
har tilbagelagt 180 forsiknngsmåneder, den såkaldte ventetid
3.
har været arbejdsløs i mindst 1 år uden afbrydelse.
D'Amico, som er født i Italien den 21. december 1907, var beskæftiget i Italien som arbejdstager fra 1932 til 1940, derefter i Det tyske Rige fra juni 1941 til juli 1943 (heraf de 3 første måneder på Forbundsrepublikken Tysklands nuværende område), herefter på ny i Italien og endelig fra 1947 indtil december 1968 i Frankrig. Fra december 1968 har han været arbejdsløs i Frankrig.
Den 27. juli 1971 indgav han til »Caisse autonome nationale de la sécurité sociale des mines« en ansøgning om alderspension, som med henblik på at opnå tyske ydelser blev oversendt til sagsøgte i hovedsagen. Sidstnævnte afslog ansøgningen om førtidspension, men besluttede dog at tildele en normal alderspension pro rata fra det tidspunkt, hvor d'Amico fyldte 65 år. Den forholdsmæssige andel udgjorde omkring 7 %.
Den første betingelse for anvendelse af § 124 er opfyldt, ligeledes den anden, når hans forsikringsperioder i EØF lægges sammen. Til trods for at d'Amico havde været arbejdsløs i mindst 1 år uden afbrydelse, fandt sagsøgte, at den tredje betingelse ikke var opfyldt, da arbejdsløshed efter tysk ret forudsætter, at arbejdstageren står til rådighed for den tyske arbejdsformidling.
D'Amico fik ikke medhold ved Sozialgericht Spire. Heller ikke i den i oktober 1972 indgivne appel til Landessozialgericht Rheinland-Pfalz fik han medhold, idet appelinstansen begrundede sin afgørelse med, at der hverken i EØF-traktaten eller forordningerne nr. 3 og 1408/71 findes nogen bestemmelse, i medfør af hvilken en arbejdsløshedsperiode, som er tilbagelagt i Frankrig, kan ligestilles med en arbejdsløshedsperiode tilbagelagt i Tyskland.
D'Amico appellerede til Bundessozialgericht, som ved kendelse af 18. december 1974 stillede Domstolen følgende spørgsmål:
»Følger det af artikel 27, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 3 og artikel 45, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 1408/71, at også perioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat, og som ifølge deres natur er ligestillede perioder, skal medregnes ved erhvervelse af ret til ydelser, selv om de efter Forbundsrepublikken Tysklands nationale ret hverken medtages ved beregningen af den tilknytningsperiode, der giver ret til ydelser, eller ved beregningen af ydelsen, men derimod blot betragtes som en yderligere forudsætning for retten til ydelserne på den måde, at de skal. være tilbagelagt, før ansøgningen indgives?«.
Forelæggelseskendelsen er registreret på Domstolens justitskontor den 12. februar 1975.
I henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen er der indgivet skriftlige indlæg for d'Amico den 12. marts 1975, for Kommissionen for De europæiske Fællesskaber den 20. april 1975 og for den italienske regering den 29. april 1975.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
II — Sammenfatning af de skriftlige indlæg
D'Amico har anført, at det er i strid med EØF-traktatens artikel 48 ff, at han meddeles afslag på førtidspensionsydelser med den begrundelse, at han i den periode, der ligger til grund for hans rettigheder, ikke opholdt sig i Tyskland, men i en anden EØF-medlemsstat.
Arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, som garanteres i artikel 51, sikres ikke, når visse ydelser gøres afhængige af, at den berettigede opholder sig i en given medlemsstat. Enhver periode, som på nogen måde kan komme i betragtning med henblik på erhvervelse eller bevarelse af en ret til ydelser, skal da også tages i betragtning.
Dette medfører, at de af den kompetente franske arbejdsformidling bekræftede arbejdsløshedsperioder skal medregnes ved behandlingen af en ansøgning om pension i henhold til § 1248, stk. 2 i Reichsversicherungsordnung i dennes tidligere affattelse, eftersom princippet om den fri bevægelighed gøres illusorisk, såfremt territorierne ikke også ligestilles, hvad angår bopæl.
Kommissionen har anført, at ifølge Domstolens faste retspraksis indeholder traktatens artikel 48-51 ikke blot den redige hjemmel for forordningerne nr. 3 og 1408/71, men også det kriterium, som disse forordninger skal fortolkes efter.
Ved fortolkningen af disse bestemmelser er det navnlig nødvendigt at sørge for, at de arbejdstagere, som benytter sig af deres ret til den frie bevægelighed, ikke på noget punkt stilles dårligere end andre arbejdstagere.
Denne ledende tanke er et moment, som taler for at anerkende andre omstændigheder end de forsikringsperioder, der nævnes i artikel 27 i forordning nr. 3 og i artikel 45 i forordning nr. 1408/71.
I EØF-traktatens artikel 51, litra a) foreskrives ikke blot sammenlægning af forsikringsperioder og dermed ligestillede perioder, men »sammenlægning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning…«.
Da både rammerne og grænserne for fortolkningen af forordningerne nr. 3 og 1408/71 fastsættes i denne artikel, har Kommissionen gjort gældende, at i det omfang, det kræves i national ret, skal artikel 27 i forordning nr. 3 og artikel 45 i forordning nr. 1408, generelt fortolkes således, at man anerkender en periode, som ligger til grund for kravet på sociale sikringsydelser, og som er tilbagelagt i andre medlemsstater.
På grundlag af en fortolkning efter traktatens ånd må det hævdes, at Forbundsrepublikken på trods af ordlyden i forordningerne nr. 3 og 1408/71 har pligt til at ligestille den arbejdsløshedsperiode, som ansøgeren har tilbagelagt i Frankrig, med en arbejdsløshedsperiode, der er tilbagelagt i Tyskland.
Denne fortolkning kan også udledes af betragtningerne til forordning nr. 1408/71, hvori det erklæres, at bestemmelserne i nævnte forordning indgår som et led i den frie bevægelighed for arbejdstagere. Disse bestemmelser har til formål at sikre, at der gives samtlige statsborgere i medlemsstaterne lige behandling efter medlemsstaternes lovgivninger, og at arbejdstagerne og deres ydelsesberettigede pårørende »opnår ret til sociale sikringsydelser, uanset deres arbejds- eller bopælssted.«
Den omstændighed, at den. ydelsesberettigede har sit arbejdssted i en anden medlemsstat end den, i hvilken han gør sine krav på sociale sikringsydelser gældende, er ikke i sig selv et tilstrækkeligt grundlag for at nægte ham anerkendelse af et i øvrigt berettiget krav. Det her anførte gælder for det sted, hvor statsborgeren i en medlemsstat ved sit arbejdsforholds ophør er tilmeldt som arbejdssøgende.
De i 5. betragtning til forordning nr. 1408/71 fastlagte mal skal i øvrigt i henhold til 6. betragtning ikke blot nås ved sammenlægning af alle behørigt konstaterede forsikringsperioder, men også ved »sammenlægning af alle perioder, der efter de enkelte medlemsstaters lovgivning danner grundlag for erhvervelse og bevarelse af ret til ydelser og for ydelsernes beregning, samt ved udredelse af ydelser til de forskellige katagorier af personer …«.
Forordning nr. 3 og 1408/71 indeholder en række bestemmelser, som pålægger medlemsstaterne pligt til at anerkende de omstændigheder, som er afgørende i forhold til lovgivningen om de sociale forsikringer, også selv om de er indtruffet i en anden medlemsstat.
Hvad særligt angår arbejdsløshed, betragtes arbejdsløshedstilstanden som sådan i forordningerne nr. 3 og 1408/71 som et fælles problem, til hvis løsning alle medlemsstater efter evne har pligt til at bidrage, selv om de i artiklerne 69 og 71 i forordning nr. 1408/71 omhandlede ydelser principielt kun må udbetales af den medlemsstat, hvorunder de myndigheder hører, som den arbejdssøgende står til rådighed for.
Kommissionen har påpeget, at det i dag er muligt at oppebære arbejdsløshedsunderstøttelse i en anden medlemsstat end den, hvori den arbejdssøgende sidst var beskæftiget.
En vandrende arbejdstager, som er statsborger i en medlemsstat, og som har måttet afbryde sin beskæftigelse i en virksomhed i en medlemsstat for at opfylde sine nationale militære forpligtelser, har krav på, at den periode, der således er tilbragt i militæret, medtages ved beregningen af hans anciennitet i en virksomhed, for så vidt som også beskæftigelseslandet til fordel for nationale arbejdstagere medtager de perioder, hvori der er udført militærtjenester: sag 15/89 — Südmilch AG mod Ugliola (Recueil 1969, s. 363).
Denne afgørelse må automatisk medføre, at de arbejdsløshedsperioder, som ansøgeren har tilbagelagt i Frankrig, ligestilles.
Såfremt en begivenhed, der indtræffer i udlandet, og som ifølge sin natur, sin definition og sin varighed nøjagtigt opfylder de i den nationale lovgivning stillede betingelser, ikke anerkendes i det pågældende land, udelukkende fordi den er indtruffet i udlandet, fører dette til, at der foreligger en indirekte forskelsbehandling.
Der kan også foreligge en forskelsbehandling, når en retsafgørelse ikke direkte lægger den vandrende arbejdstagers statsborgerskab til grund, men andre kriterier, f.eks. hans bopæl: sag 152/73 — Sotgiu mod Deutsche Bundespost (Sml. 1974, s. 153).
Domstolens afgørelse i sag 4/66 — Hagenbeek mod Raad van Arbeid (Recueil 1966, s. 617) taler klart til fordel for en udvidende fortolkning af artikel 27 og 45 således, at disse artikler ud over at indeholde hjemmel for sammenlægning af forsikringsperioder og dermed ligestillede perioder også omfatter en forpligtelse for medlemsstaterne til at anerkende faktiske omstændigheder, som efter de nationale lovgivninger er grundlag for erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af et krav, også selv om de er indtruffet under tilsvarende forhold i en anden medlemsstat
Kommissionen har derfor foreslået følgende svar på det præjudicielle spørgsmål:
»I henhold til målene for arbejdskraftens fri bevægelighed skal artikel 27, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 3 og artikel 45 i forordning (EØF) nr. 1408/71 fortolkes således, at også de perioder, som er tilbagelagt i andre medlemsstater, skal medregnes ved erhvervelsen af en ret til pension, uanset de efter lovgivningen i den kompetente stat ikke er forsikringsperioder eller dermed ligestillede perioder i henhold til artikel 1, litra p) og litra r) i de nævnte forordninger, men at det efter den nationale lovgivning alene er en yderligere forudsætning for retten til ydelser, at de er tilbagelagt«.
Den italienske regering har anført, at både artikel 27, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 3 og bestemmelserne i artikel 45, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 1408/71, omend i forskellig form, er udtryk for det princip, hvorefter en medlemsstats indstitution skal medtage forsikringsperioder, som er tilbagelagt i en anden medlemsstat, som om det drejer sig om perioder, der var tilbagelagt efter den førstnævnte stats lovgivning.
Artikel 1 i forordning nr. 3 og artikel 1 i forordning (EØF) nr. 1408/71 definerer udtrykkene »forsikringsperioder« og »beskæftigelsesperioder« ved at henvise til den lovgivning, som disse perioder er tilbagelagt under. Det er hensigten med dette system at muliggøre en kumulation af forsikringsperioder og dermed ligestillede perioder, som er tilbagelagt i flere medlemsstater, således at den arbejdstager, der har været beskæftiget i forskellige medlemsstater uden at opfylde de foreskrevne betingelser i hver enkelt af dem, kan erhverve ret til ydelserne og som følge heraf ret til en forholdsmæssig andel af pensionen i forhold til den i hver stat tilbagelagte forsikringsperiode. Dette resultat forudsætter, at den bopælsbetingelse ophæves, som ydelserne eventuelt er underlagt i en medlemsstats lovgivning.
På grundlag af den konkrete omstændighed; bopæl i en anden medlemsstat og tilbagelægning af en forsikringsperiode eller en dermed ligestillet periode i denne stat, opstilles den retlige fiktion, hvorefter denne forsikringsperiode eller den dermed ligestillede periode betragtes, som om den var blevet tilbagelagt under lovgivningen i den stat, hvori der ansøges om ydelsen.
Men når fællesskabsbestemmelserne medfører, at denne retlige fiktion må anerkendes, må de så meget mere medføre, at den konkrete omstændighed, som fiktionen bygger på, må anerkendes. Dette be tyder, at såfremt en medlemsstat ved bedømmelsen af tilbagelagte forsikringsperioder skal medtage en arbejdsløsheds periode, som er udstået i en anden medlemsstat, skal den førstnævnte medlemsstat så meget desto mere tage hensyn til den konkrete omstændighed, arbejdsløsheden, selv om den er udstået i en anden medlemsstat, når denne konkrete omstændighed betragtes som en forudgående betingelse for ydelsen.
Den italienske regering finder således, at der med henblik på erhvervelse af ret til ydelserne ligeledes skal tages hensyn til de arbejdsløshedsperioder, som er gennemgået i en anden medlemsstat, og at der følgelig må svares bekræftende på det præjudicielle spørgsmål.
III — De mundtlige forhandlinger
Under det offentlige retsmøde den 27. maj 1975 har hr. Karpenstein på Kommissionens vegne i forbindelse med et spørgsmål, som Domstolen har stillet ham, afvist, at der skulle eksistere en analogi mellem ydelser ved førtidspensionering for arbejdsløse og ydelser i forbindelse med arbejdsløsheden selv. Han har dog henvist til, at det i medfør af forordning nr. 3, som var i kraft i det mindste i en del af den her omhandlede periode, var udelukket, at en anden medlemsstat end den, hvori den arbejdsløse arbejdstager sidst havde arbejdet, skulle være pligtig at udrede arbejdsløshedsydelserne. Derimod kan en arbejdstager, som er arbejdsløs i en given stat i medfør af forordning nr. 1408/71, rejse til en anden stat for at søge arbejde, alt imens han i et vist tidsrum kan få arbejdsløshedsydelser i sidstnævnte stat. Men denne nye ret for en vandrende arbejdstager er ikke blot tidsmæssigt begrænset, men også underkastet de i artikel 69 i forordning nr. 1408/71 nærmere fastsatte betingelser.
Det bestrides ikke, at der eksisterer en snæver forbindelse mellem ydelserne ved arbejdsløshed og den stat, hvori arbejdsløsheden opstod, men denne forbindelse er ikke til stede med hensyn til ydelserne ved førtidspensionering for arbejdsløse.
Førtidspensioneringen bygger på den betragtning, at den pågældende ikke kan reintegreres i noget arbejde, hvilket adskiller den fra støtte til arbejdsløse.
Kommissionen har — vel vidende, at løsningen af dette spørgsmål er vanskelig — udtalt sig til fordel for en vid fortolkning.
Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 12. juni 1975.
Præmisser
1
Ved kendelse af 18. december 1974, indgået til Domstolens justitskontor den 12. februar 1975, har Bundessozialgericht i medfør af EØF-traktatens artikel 177 stillet Domstolen et spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 27, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 3 (JO 1958, s. 561) og artikel 45, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (EFT-specialudgave 1971 (II), s. 366; org. ref. JO L 149, 1971, s. 2).
2
Det nævnte spørgsmål drejer sig om, hvorvidt også perioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat, og som ifølge deres natur er ligestillede perioder, i medfør af artikel 27, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 3 og artikel 45, stk. 1 i forordning (EØF) nr. 1408/71 skal medregnes ved erhvervelse af ret til ydelser, uanset at de efter Forbundsrepublikken Tysklands nationale ret hverken medregnes i den tilknytningsperiode, som kræves for opnåelse af ret til ydelser, eller ved beregningen af ydelsen, men blot betragtes som en yderligere forudsætning for retten til ydelserne på den måde, at de skal være tilbagelagt, før ansøgningen indgives.
3
Det fremgår af sagens akter, at den, der blandt andre betingelser havde været arbejdsløs uden afbrydelse i mindst 1 år, ifølge den dagældende tyske lovgivning havde ret til førtidspensionering før det fyldte 65 år;
sagsøgeren i hovedsagen, som er italiensk statsborger, var beskæftiget i Det tyske Rige fra juni 1941 til juli 1943, heraf de 3 første måneder på Forbundsrepublikken Tysklands nuværende område, og fra 1947 i Den franske Republik, hvor han i december 1968 blev tilmeldt som arbejdsløs ved den franske arbejdsformidling;
i hovedsagen har han over for sagsøgte rejst krav om adgang til førtidspensionering, i øvrigt forholdsmæssigt beregnet på grundlag af disse 3 måneder med arbejde og tilknytning på Forbundsrepublikken Tysklands nuværende område som tillæg til de perioder, der er tilbagelagt under lovgivningen i andre medlemsstater;
sagsøgte i hovedsagen har afslået denne anmodning med den begrundelse, dels at udtrykket »arbejdsløshed« i tysk ret forudsætter, at den arbejdsløse står til rådighed for den tyske arbejdsformidling, dels at ingen bestemmelse i fællesskabsretten tvinger til en anden fortolkning.
4
Retten til ydelser ved arbejdsløshed forudsætter, at den arbejdsløse står til rådighed for det arbejdsformidlingskontor, hvor han er tilmeldt, således som det fremgår af kapitel 6 i forordning nr. 1408/71 og navnlig dets artikel 69 og 71; da de ledige stillinger varierer fra den ene egn i Fællesskabet til den anden, er ydelserne ved arbejdsløshed knyttet til det geografiske område, hvor den pågældende er blevet arbejdsløs.
5
For at gøre det muligt for en arbejdsløs at skifte opholdssted for at søge arbejde, er der i fællesskabsretten under visse betingelser hjemmel for, at den arbejdsløse kan flytte inden for Fællesskabet og samtidig bevare retten til ydelserne ved arbejdsløshed;
ifølge 9. betragtning til forordning nr. 1408/71 bør der således med henblik på at gøre det lettere at søge en beskæftigelse i de enkelte medlemsstater for et begrænset tidsrum ydes arbejdsløse understøttelse fra den medlemsstat, hvis lovgivning de pågældende senest har været omfattet af.
6
I artikel 69 i nævnte forordning er de betingelser fastsat, som den arbejdssøgende skal opfylde for, dog højst i 3 måneder, at kunne bevare retten til disse ydelser, idet det navnlig kræves, at han inden 7 dage tilmelder sig arbejdsformidlingen i den medlemsstat, som han rejser til, og underkaster sig den dér bestående kontrol;
forbindelsen med den stat, hvor arbejdstageren blev arbejdsløs, opretholdes gennem disse bestemmelser derved, at det stadig påhviler den kompetente institution i denne stat at refundere den understøttelse, som udbetales af den kompetente institution i en anden medlemsstat;
medmindre andet er bestemt, kan en arbejdsløs efter fællesskabsretten følgelig kun gøre krav på ydelser ved arbejdsløshed efter lovgivningen i den medlemsstat, hvori han er blevet arbejdsløs.
7
Det skal derfor undersøges, om de af den nationale ret anførte fællesskabsbestemmelser indeholder en forpligtelse til at se bort fra denne territoriale sammenhæng for de i hovedsagen omhandlede ydelsers vedkommende.
8
I artikel 27, stk. 1 i forordning nr. 3 bestemmes det, at der, såfremt en forsikret successivt eller skiftevis har været omfattet af lovgivningen i to eller flere medlemsstater, i henseende til erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser skal foretages en sammenlægning af de af den pågældende efter hver enkelt medlemsstats lovgivning tilbagelagte forsikringsperioder og dermed ligestillede perioder i det omfang, de ikke er sammenfaldende.
9
I artikel 45, stk. 1 i forordning nr. 1408/71 bestemmes det, at en medlemsstats institution, såfremt erhvervelse, besvarelse eller generhvervelse af ret til ydelser efter denne medlemsstats lovgivning er betinget af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder, i fornødent omfang skal medregne forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i enhver anden medlemsstat, som om det drejer sig om perioder, der var tilbagelagt efter den førstnævnte stats lovgivning.
10
De nævnte artikler, såvel som hele det regelsæt, som de indgår i, har deres grundlag, rammer og grænser i traktatens artikel 48-51, som skal sikre arbejdskraftens frie bevægelighed;
i henhold til artikel 51 skal de vandrende arbejdstagere ved gennemførelsesforordningerne sikres sammenlægning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik på at indrømme retten til ydelser;
det er formålet med denne bestemmelse at gøre det muligt for den vandrende arbejdstager at erhverve retten til ydelser i medfør af alle de arbejdsperioder eller dermed ligestillede perioder, som er tilbagelagt i forskellige medlemsstater, uden at der i forhold til andre arbejdstagere skal ske forskelsbehandling, fordi han udøver sin ret til fri bevægelighed;
de perioder, som må ligestilles med arbejdsperioder med henblik på sammenlægning, kan ifølge artikel 1, litra r) i forordning nr. 3 og artikel 1, litra s) i forordning nr. 1408/71 omfatte arbejdsløshedsperioder, for så vidt som der efter den lovgivning, efter hvilken disse er tilbagelagt, tillægges dem gyldighed som arbejdsperioder;
11
når derimod en førtidig erhvervelse af retten til pensionering i den nationale lovgivning ud over, at en tilknytningsperiode skal være tilbagelagt, er betinget af, at den pågældende har været arbejdsløs i en vis tid, og når denne arbejdsløshedsperiode derfor hverken skal indbefattes i den nødvendige tilknytningsperiode eller indgå i beregningen af ydelsen men udgør en selvstændig yderligere betingelse, følger det ikke af forordningernes bestemmelser, at fællesskabsretten i et sådant tilfælde indeholder en pligt til at tage hensyn til, at den pågældende er tilmeldt som arbejdsløs i en anden medlemsstat;
12
spørgsmålet fra den nationale ret skal derfor besvares således, at bestemmelserne i artikel 27, stk. 1 i forordning nr. 3 og artikel 45, stk. 1 i forordning nr. 1408/71 ikke er til hinder for, at det i en national regel bestemmes, at den pågældende ret til førtidspension betinges af, at han i et vist tidsrum har været arbejdsløs og herunder stået til rådighed for den pågældende medlemsstats arbejdsformidling.
Vedrørende sagsomkostningerne
13
De udgifter, der er afholdt af regeringen for Den italienske Republik og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som begge har fremsat indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres;
da retsforhandlingerne i forhold til hovedsagens parter er et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser,
kender
DOMSTOLEN
vedrørende det spørgsmål, som Bundessozialgericht Kassel ved kendelse af 18. december 1974 har forelagt den, for ret:
Bestemmelserne i artikel 27, stk. 1 i forordning nr. 3 og artikel 45, stk. 1 i forordning nr. 1408/71 er ikke til hinder for, at det i en national regel bestemmes, at den pågældendes ret til førtidspension betinges af, at han i et vist tidsrum har været arbejdsløs og herunder stået til rådighed for den pågældende medlemsstats arbejdsformidling.
Lecourt
Mertens de Wilmars
Mackenzie Stuart
Donner
Monaco
Pescatore
Kutscher
Sørensen
O'Keeffe
Afsagt i offentligt restmøde i Luxembourg den 9. juli 1975.
A. Van Houtte
Justitssekretær
R. Lecourt
Præsident