61993CC0255_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
A ° Indledning
1. Den foreliggende sag drejer sig om spoergsmaalet, hvorvidt Frankrig har opfyldt de forpligtelser, der fremgaar af artikel 3, stk. 1 og 2, i Raadets direktiv 85/339/EOEF af 27. juni 1985 om emballager til flydende levnedsmidler (1).
2. Ifoelge direktivets artikel 1 omhandler direktivet "en raekke foranstaltninger, der skal traeffes med hensyn til fremstilling, markedsfoering, anvendelse, genindvinding og genanvendelse af emballager til flydende levnedsmidler samt til bortskaffelse af brugte emballager med henblik paa at mindske disses virkninger paa miljoeet og at bidrage til at nedbringe forbruget af energi og raastoffer paa dette omraade".
3. I artikel 3, stk. 1 og 2, bestemmes foelgende:
"1. Med henblik paa at gennemfoere maalene i artikel 1 opstiller medlemsstaterne programmer for at mindske vaegt og/eller omfang af emballage til flydende levnedsmidler i husholdningsaffald, der skal bortskaffes endeligt.
2. Programmerne opstilles foerste gang for den periode, der begynder den 1. januar 1987; de meddeles Kommissionen inden denne dato."
Disse programmer revideres og ajourfoeres med regelmaessige mellemrum, mindst hvert fjerde aar (artikel 3, stk. 3). I programmerne skal der tages hensyn til "de planlagte foranstaltningers virkning paa energiforbruget for i saa vid udstraekning som muligt at opnaa en formindskelse af det samlede energiforbrug" (artikel 3, stk. 4).
4. "Inden for rammerne af de i artikel 3 omhandlede programmer" traeffer medlemsstaterne i henhold til artikel 4 foranstaltninger, der bl.a. tager sigte paa at fremme forbrugeroplysning, at lette genanvendelsen af emballager, at lette en fornuftig genindvinding af engangsemballage, at fremme anvendelsen af genbrugsemballage og at udvikle nye emballagetyper. Medlemsstaterne kan traeffe disse foranstaltninger enten ved love eller administrative bestemmelser eller ved frivillige aftaler. Disse foranstaltninger skal i henhold til artikel 7, stk. 1, meddeles Kommissionen.
Medlemsstaterne skal hvert fjerde aar indgive rapport til Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet inden for de i artikel 3 omhandlede programmer, og om de opnaaede resultater (artikel 6).
5. Ved skrivelse af 22. juli 1987 paapegede Kommissionen over for den franske regering, at den endnu ikke havde givet meddelelse om de i artikel 3 omhandlede programmer, og at Frankrig derfor havde undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 3, stk. 1 og 2, og EOEF-traktatens artikel 189, stk. 3, og artikel 5, stk. 1.
6. I besvarelsen af denne skrivelse meddelte den franske regering den 22. september 1987 Kommissionen, at den havde besluttet at anvende frivillige aftaler ved gennemfoerelsen af direktivet. Samtidig anfoerte den, at der i samarbejde med de beroerte erhvervsgrene var udarbejdet "programmer", hvori der var fastsat saerlige foranstaltninger for hver type emballage. Skrivelsen indeholdt en kortfattet gennemgang af disse foranstaltninger. Den franske regering anfoerte endvidere, at disse programmer i frivillige aftaler med erhvervslivet, som stadig var under forhandling, ville blive "konkretiseret". De franske myndigheder ville meddele Kommissionen disse programmer, saa snart de var endeligt udfaerdiget.
7. Den 16. marts 1988 gav den franske regering Kommissionen meddelelse om de udkast til aftaler, som regeringen havde til hensigt at indgaa med de beroerte erhvervsgrene. Aftalerne blev underskrevet den 9. maj 1988 og af den franske regering ved skrivelse af 12. august 1988 fremsendt til Kommissionen. Det drejede sig om seks aftaler, der hver isaer angik en bestemt type emballage (glas, plastic, staal, aluminium, kombinationskarton og returglas).
8. Den 4. november 1988 rettede Kommissionen henvendelse til de franske myndigheder for at faa oplyst, om aftaleudkastene, hvorom der i henhold til direktivets artikel 7 var givet meddelelse den 16. marts 1988, siden var blevet underskrevet (2). Samtidig forespurgte Kommissionen, om de i skrivelsen af 22. september 1987 naevnte programmer var blevet bindende. Den franske regering anmodedes om at meddele Kommissionen ordlyden af disse programmer.
9. Den 2. oktober fremsendte Kommissionen en begrundet udtalelse til den franske regering i henhold til EOEF-traktatens artikel 169. Heri anfoerte Kommissionen, at den franske regerings skrivelse af 22. september 1987 og de deri fastsatte foranstaltninger ikke kunne anses for "programmer" i den i direktivets artikel 3 anvendte betydning. Det samme var tilfaeldet for de aftaleudkast, som var meddelt Kommissionen sammen med ovennaevnte skrivelse. Kommissionen var derfor af den opfattelse, at disse programmer endnu ikke var udarbejdet, og at Den Franske Republik havde overtraadt faellesskabsretten ved, at den ikke havde meddelt Kommissionen de i direktivets artikel 3 omhandlede programmer.
10. I sin besvarelse af denne skrivelse af 26. oktober 1989 bestred den franske regering Kommissionens opfattelse af, at aftalerne, der var indgaaet med erhvervsgrenene, ikke kunne anses for programmer i henhold til direktivets artikel 3.
11. Den 13. marts 1991 meddelte Kommissionen den franske regering, at de af regeringen indgaaede frivillige aftaler ikke kunne anses for programmer (3). Kommissionen anfoerte endvidere, hvilke krav et program i henhold til direktivet efter dens opfattelse skulle opfylde.
12. Under naervaerende sag, som er anlagt den 21. april 1993 (indgaaet til Domstolen den 26.4.1993), har Kommissionen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivet og EOEF-traktaten, idet den ikke har opstillet og meddelt Kommissionen de i direktivets artikel 3 omhandlede programmer. Den har endvidere nedlagt paastand om, at Den Franske Republik tilpligtes at baere sagens omkostninger.
Den franske regering har nedlagt paastand om, at sagen afvises, subsidiaert, at sagsoegte frifindes, og at Kommissionen tilpligtes at baere sagens omkostninger.
B ° Stillingtagen
Formaliteten
13. Den franske regering er af den opfattelse, at den foreliggende sag af to grunde ikke kan antages til realitetsbehandling. For det foerste var det af Kommissionen paastaaede traktatbrud allerede bragt til ende inden fremsaettelsen af den begrundede udtalelse. For det andet stoetter Kommissionen sin paastand paa, at aftalerne, som Frankrig har indgaaet med erhvervsgrenene, ikke er programmer i henhold til direktivet. Dette anbringende stemmer imidlertid ikke overens med det anbringende, som Kommissionen har fremfoert i sin skrivelse af 22. juli 1987 og i den begrundede udtalelse af 2. oktober 1989.
14. Jeg kan ikke tilslutte mig denne argumentation. Med hensyn til det argument, at det paastaaede traktatbrud allerede er bragt til ophoer, har den franske regering gjort gaeldende, at de aftaler, som den har indgaaet, udgoer programmer i henhold til direktivets artikel 3. Det er imidlertid netop dette, Kommissionen bestrider. Dette drejer sig derfor om spoergsmaalet, om der skal gives sagsoeger medhold, hvilket jeg senere skal komme ind paa. Det andet argument vedroerende formaliteten, der angaar det af Kommissionen paastaaede traktatbrud, er heller ikke holdbart. Kommissionen har i sin staevning gjort gaeldende, at den franske regering ikke har opstillet og meddelt programmerne i henhold til direktivets artikel 3. Dette anbringende svarer til det klagepunkt, der allerede var indeholdt i skrivelsen af 22. juli 1987 og i den begrundede udtalelse af 2. oktober 1989. Naar Kommissionen udfoerligt gennemgaar aftalerne, der er indgaaet af den franske regering, i staevningen, kan det forklares med, at den franske regering ° som allerede naevnt ° indtog det standpunkt, at den ved at indgaa disse aftaler havde opfyldt sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 3. Der ses dog ikke at vaere sket nogen aendring i sagens genstand i forhold til under den administrative procedure.
Realiteten
15. I henhold til direktivets artikel 3, stk. 2, var medlemsstaterne forpligtet til inden den 1. januar 1987 at meddele Kommissionen de programmer, der skulle opstilles i henhold til artikel 3, stk. 1. Der er ingen tvivl om, at Frankrig ikke rettidigt har efterkommet denne forpligtelse. Sagsoegte har ogsaa anerkendt rigtigheden af, at de programmer, regeringen skulle meddele, ikke var indeholdt i dens skrivelse til Kommissionen af 22. september 1987. Den foreliggende sag drejer sig imidlertid ikke om denne forsinkelse, men om spoergsmaalet, hvorvidt Den Franske Republik overhovedet har efterkommet sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 3, stk. 1 og 2. Sagsoegte goer gaeldende, at dette er sket ved, at regeringen har indgaaet (og meddelt) aftalerne med erhvervene. Dette giver anledning til spoergsmaalet, om disse aftaler kan anses for "programmer".
16. Kommissionen paaberaaber sig ordlyden af direktivet til stoette for den modsatte opfattelse. Faktisk sondres der i direktivet klart mellem de programmer, som medlemsstaterne skal opstille (artikel 3), og de foranstaltninger, hvorigennem disse programmer skal omsaettes til handling (artikel 4). Sondringen herimellem understreges af, at disse foranstaltninger ° love eller administrative bestemmelser eller frivillige aftaler ° ifoelge ordlyden skal traeffes inden for rammerne af de i artikel 3 omhandlede programmer (4). Endvidere bemaerkes, at saavel programmerne som foranstaltningerne skal meddeles Kommissionen, programmerne i henhold til artikel 3, stk. 2, og foranstaltningerne i henhold til artikel 7, stk. 1. Ogsaa dette viser, at der i direktivet tydeligt sondres mellem programmer som omhandlet i artikel 3 og foranstaltninger som omhandlet i artikel 4.
17. Den franske regering goer gaeldende, at dette er et rent formelt synspunkt. Heri er jeg enig. Det skal imidlertid understreges, at denne formelle sondring er fastlagt i direktivet. Naar direktivet bestemmer, at medlemsstaterne foerst skal opstille programmer og siden omsaette disse i handling gennem bestemte foranstaltninger, er medlemsstaterne forpligtet til at foelge denne procedure. Det bemaerkes, at sagsoegte ogsaa synes at have vaeret bekendt med denne sondring. Som allerede naevnt, henvistes der i den franske regerings skrivelse af 22. september 1987 til "programmer", som den ville opstille og konkretisere i frivillige aftaler.
18. Den Franske Republik ville saaledes kun have overholdt sine forpligtelser i direktivets artikel 3, stk. 1 og 2, hvis de aftaler, som den havde indgaaet med erhvervene, (samtidig) kunne anses for at vaere "programmer" som omhandlet i artikel 3. Dette er efter min opfattelse ikke tilfaeldet ° selv ikke, hvis man afviser det formelle synspunkt, der er beskrevet ovenfor.
19. Til afgoerelse heraf skal det foerst fastslaas, hvilket indhold et "program" som omhandlet i artikel 3 skal have. Domstolen har allerede skullet tage stilling til denne bestemmelse, men har dog ikke undersoegt det spoergsmaal, som her er af interesse (5). Endvidere findes der i selve direktivet kun faa konkrete holdepunkter. Ifoelge artikel 3, stk. 1, skal programmerne tjene til at mindske vaegt og/eller omfang af den paagaeldende emballage, der skal bortskaffes endeligt. Herved skal der i saa vid udstraekning som muligt soeges opnaaet en formindskelse af energiforbruget (artikel 3, stk. 4). Det er saaledes en saerdeles generel forpligtelse, der overlader medlemsstaterne et vidt skoen ved gennemfoerelsen. Medlemsstaterne afgoer saaledes selv, i hvilket omfang og hvor hurtigt de vil gaa frem i den retning, som direktivet har afstukket.
Hvis ikke forpligtelsen til at opstille programmer (og i sidste ende selve direktivet) skal toemmes helt for betydning, skal medlemsstaterne derved opfylde visse minimumsbetingelser. Et program for at mindske vaegt og/eller omfang af denne emballage forudsaetter efter min mening som minimum, at den paagaeldende medlemsstat saetter sig et konkret maal udtrykt i tal, ogsaa selv om direktivet ° som det med rette er anfoert af den franske regering ° ikke udtrykkeligt fastsaetter dette. Dette kan ske baade i et absolut tal (f.eks. et bestemt antal tons) og i procent (f.eks. en bestemt andel for genbrugsemballage. Endvidere maa det kraeves, at det tydeligt kommer til udtryk, at det er den paagaeldende medlemsstat selv, der saetter sig dette maal. Deri ligger vel ogsaa grunden til direktivets sondring mellem program og foranstaltninger; den paagaeldende medlemsstat skal forpligte sig over for Kommissionen til at naa et bestemt, konkret maal. Kommissionen bliver derigennem i stand til i hvert enkelt tilfaelde at kontrollere, om dette program omsaettes til handling ved de enkelte gennemfoerelsesforanstaltninger. Det giver sig selv, at en medlemsstat, inden den opstiller programmet, kan hoere de beroerte erhvervsgrene og overlade gennemfoerelsen af programmet ° ved hjaelp af frivillige aftaler ° til erhvervslivet.
Programmet skal foelgelig ° hvilket fremgaar af artikel 3, stk. 4 ° fastlaegge de planlagte handlinger. Endelig er det ° og dette ligger i sagens natur ° noedvendigt, at programmet indeholder en tidsplan, dvs. der skal fastsaettes en periode, inden for hvilken maalet skal naas. Artikel 3, stk. 2, bestemmer udtrykkeligt, at programmerne skal opstilles for den periode, der begynder den 1. januar 1987. Varigheden af denne periode er ikke fastsat, men det kan udledes af artikel 3, stk. 3 ° hvorefter programmerne mindst hvert fjerde aar skal revideres og ajourfoeres ° at lovgiveren havde taenkt sig en laengere periode.
20. Hvis man betragter de aftaler, som den franske regering har fremlagt, maa det konstateres, at disse mindstekrav ikke er opfyldt i alle tilfaelde.
Det fremgaar ganske vist af aftalerne, at begge aftalens parter ° og dermed ogsaa Den Franske Republik ° forpligter sig til at gennemfoere den paagaeldende aftale. I modsaetning til, hvad der er anfoert af Kommissionen, boer dette vaere tilstraekkeligt. Artikel 3 paalaegger kun medlemsstaterne at opstille programmer. Eftersom artikel 4 giver medlemsstaterne mulighed for at gennemfoere dem ved frivillige aftaler, er det efter min opfattelse ikke noedvendigt, at medlemsstaterne i disse aftaler forpligter sig til selv at bidrage aktivt. For saa vidt som ° og saa laenge ° erhvervsgrenene er i stand til at efterkomme forpligtelserne i aftalerne og dermed fremme direktivets maal, behoever medlemsstaten ikke gribe ind. Naar aftalerne betragtes enkeltvis, giver de imidlertid anledning til en del tvivl. Naesten alle aftalerne indeholder saaledes en klausul, hvorefter visse forpligtelser i tilfaelde af uforudsete vanskeligheder efter faelles overenskomst kan erklaeres for bortfaldet (6). Endvidere forekommer det at vaere en saerdeles usaedvanlig klausul i en aftale, at en af aftaleparterne "opfordrer" de offentlige myndigheder til at gennemfoere en vis foranstaltning (7).
21. De fleste af de ovennaevnte aftaler mangler imidlertid netop en klar definition af de maal, der skal naas, og fastlaeggelse af en tidsplan. Kun enkelte af aftalerne indeholder konkrete maal, der kan opgoeres kvantitativt. I aftalen om glas bestemmes det, at mindst 550 000 tons glas fra husholdningsaffald skal genanvendes i 1990 (8). I aftalen om staalemballage af 9. maj 1988 anfoeres det, at der for perioden mellem 1984 (saadan staar der) og 1990 tilstraebes en aarlig nedskaering af energiforbruget med 1%. I aftalen om returglas bestemmes det, at "Cafés-Hôtels-Restaurants" (9) udelukkende vil anvende returflasker ° i det omfang, de kan faas (10). De andre aftaler er begraenset til mere eller mindre generelle bestemmelser.
Kun aftalen om glas indeholder saaledes et konkret maal, der for denne emballagetype fastsaetter en formindskelse af vaegten af affaldsmaengden. Denne punktvise foranstaltning er imidlertid ° hvis man betragter aftalerne i sammenhaeng (11) ° ikke tilstraekkelig til at opfylde de krav, der maa stilles til programmer i henhold til artikel 3. I direktivet kraeves det af medlemsstaterne, at de opstiller programmer for at mindske vaegt og/eller omfang af visse typer emballage. Ifoelge direktivets artikel 2, litra b), skal der derved forstaas ikke alene emballage af glas, men ogsaa af metal, plast, papir eller andet materiale. Fastsaettelsen af et konkret maal for formindskelse af den del af affaldsmaengden, der udgoeres af glasemballage, er derfor ikke tilstraekkeligt alene.
22. For fem af de seks aftaler er der fastsat en begraenset loebetid paa ikke meget mere end 2 1/2 aar (fra 10.5.1988 ° datoen for underskrivelsen ° til 31.12.1990). Den sidste aftale (aftalen om glas) indeholder ingen udtrykkelig tidsbegraensning, men det kan udledes af dens indhold, at den sandsynligvis ogsaa kun skal gaelde for denne periode (12). I en enkelt aftale (aftalen om returglas) bestemmes det, at loebetiden fortsaetter (indtil 31.12.1992), medmindre den opsiges.
Den franske regering er af den opfattelse, at aftalerne indeholder en tidsplan, idet de fleste af dem indeholder en klausul om, at gennemfoerelsen af maalene hvert aar skal kontrolleres paa grundlag af statistiske oplysninger, og at de aendringer, der paa grundlag af disse tal maatte vise sig at vaere noedvendige, skal foretages af aftalens parter. Dette synspunkt kan imidlertid kun anerkendes, hvis aftalerne netop selv indeholder konkrete maal.
23. Med hensyn til disse overvejelser er jeg af den opfattelse, at de aftaler, som den franske regering har indgaaet, ikke kan anses for programmer i henhold til direktivets artikel 3, og at der derfor skal gives Kommissionen medhold. Parterne har anfoert endnu en raekke argumenter, som efter min mening ikke er afgoerende for sagen. For fuldstaendighedens skyld vil jeg imidlertid kort omtale dem.
Kommissionen mener, at aftalerne ikke kan anses for programmer i henhold til artikel 3 allerede af den grund, at de er begraenset til enkelte sektorer, mens et saadant program efter Kommissionens mening skal vaere global. Den franske regering henviser i denne sammenhaeng med rette til, at der i artikel 3 ikke er tale om et program, men om programmer. Det ses heller ikke, hvorfor et globalt program bedre skulle vaere i stand til at fremme direktivets maal end flere programmer, der er tilpasset de saerlige forhold ved de enkelte emballagematerialer.
Der er heller ikke grund til at komme naermere ind paa Kommissionens anbringende om, at aftalerne ° for at kunne anses for programmer ° i det mindste skal indeholde de vaesentligste handlinger, der er planlagt til gennemfoerelse af maalene. Aftalerne indeholder en raekke foranstaltninger, der skal gennemfoeres af erhvervsgrenene, og som tjener til opfyldelse af maalene i direktivets artikel 4, stk. 1. Det afgoerende er, at der i aftalerne samlet set ikke i det noedvendige omfang er fastsat konkrete, kvantitative maal og frister for deres gennemfoerelse.
Endelig har Kommissionen gjort gaeldende, at de aftaler, som den franske regering anser for programmer, ikke er gjort tilstraekkeligt tilgaengelige for de beroerte kredse og offentligheden. Dette bestrides af den franske regering. Der er efter min mening ingen grund til at dvaele ved dette spoergsmaal. Selv om det uden tvivl er nyttigt, at disse programmer bliver offentligt kendt, bemaerkes det, at direktivet ikke forpligter medlemsstaterne til at soerge derfor. Der paahviler dem kun (i artikel 3, stk. 2) en forpligtelse til at meddele dem til Kommissionen.
24. Sagsoegte har anfoert ° uden at Kommissionen bestrider dette ° at sagsoegte allerede har opnaaet betydelige resultater med hensyn til direktivets maal. Kommissionen har heroverfor anfoert, at ogsaa en medlemsstat, der har opfyldt de indholdsmaessige maal i direktivet, har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til direktivet, hvis den ikke har opstillet og meddelt noget program. Som allerede anfoert er jeg enig i denne opfattelse. Dette er ikke formalisme; kun ved at sammenligne det, der er opnaaet, med de maal, man har sat sig, kan det vurderes, om og i hvilket omfang disse maal er naaet.
Der opstaar dog det spoergsmaal, hvorfor Kommissionen i den foreliggende sag har anlagt sag ved Domstolen. Den franske regering har anfoert, at Kommissionen i 1992 selv har givet udtryk for, at direktiv 85/339 ikke havde haft et tilfredsstillende resultat, og at den situation, som direktivet havde for oeje, allerede var passé (13). Men det, der forekommer endnu mere overraskende, er, at Kommissionen gennemfoerer en traktatbrudssag paa grund af en overtraedelse, der i vidt omfang er af formel art, mens det samtidig er aabenbart, at dens egen behandling af sagen under den administrative procedure (14) med hensyn til formalitetsspoergsmaal lod en del tilbage at oenske. Da Kommissionen den 2. oktober 1989 fremsendte sin begrundede udtalelse, havde den aabenbart endnu ikke kendskab til den franske regerings skrivelse af 12. august 1988. I staevningen haevdede Kommissionen, at dens skrivelse af 13. marts 1991 ikke var blevet besvaret af den franske regering. Da den sagsoegte heroverfor anfoerte, at den havde besvaret denne skrivelse den 14. maj 1992, maatte Kommissionens repraesentant indroemme, at dette var tilfaeldet, og at skrivelsen fra den franske regering var blevet journaliseret forkert. Ogsaa sagens tidsmaessige forloeb giver anledning til en raekke spoergsmaal, f.eks. anlagde Kommissionen foerst sag mod Frankrig laenge efter udloebet den 1. januar 1991 af den foerste periode paa fire aar. Forhaabentlig forekommer noget saadant kun undtagelsesvist.
Det ovenfor anfoerte har imidlertid ingen betydning for resultatet af min undersoegelse.
C ° Forslag til afgoerelse
25. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:
"1) Det fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 i Raadets direktiv 85/339/EOEF af 27. juni 1985 om emballager til flydende levnedsmidler og i henhold til EOEF-traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har opstillet og meddelt Kommissionen de programmer for at mindske vaegt og/eller omfang af emballage til flydende levnedsmidler i husholdningsaffald, der skal bortskaffes endeligt, som er omhandlet i direktivets artikel 3.
2) Den Franske Republik baerer sagens omkostninger."
(*) Originalsprog: tysk.
(1) ° EFT L 176, s. 18.
(2) ° Det er uklart, hvorfor Kommissionen ikke i denne skrivelse tog hensyn til den franske regerings skrivelse af 12.8.1988.
(3) ° Grunden til denne skrivelse skal formentlig findes i, at Kommissionen i mellemtiden havde faaet kendskab til de endelige aftaler, som den franske regering den 12.8.1988 havde fremsendt til den.
(4) ° Jf. artikel 4, stk. 1, og artikel 6.
(5) ° Jf. dom af 25.7.1991, sag C-252/89 Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 3973, af 10.12.1991, sag C-192/90, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 5933 (begge summarisk offentliggoerelse).
(6) ° Jf. f.eks. artikel 8 i aftalen vedroerende aluminium.
(7) ° Jf. artikel 3, litra c), i aftalen vedroerende returglas.
(8) ° Naar industrielt affald medtages, skulle der endog genanvendes 700 000 tons i 1990.
(9) ° Udtrykket defineres ikke, men vedroerer tilsyneladende organisationerne for disse brancher, der er parter i aftalen (og deres medlemmer).
(10) ° Aftalens artikel 3, litra c).
(11) ° Disse aftaler vedroerer som naevnt ovenfor seks typer materiale til emballage.
(12) ° Derfor taler det forhold, at aftalen naevner bestemte kvantitative maal, der skal naas i 1990 (aftalens artikel 4, stk. 3).
(13) ° Jf. afsnit 4.1 og 5.1 i Kommissionens forslag af 15.7.1992 til Raadets direktiv om emballage og emballageaffald (KOM(92) 278 endelig udg. ° SYN 436).
(14) ° Dette gaelder naturligvis ikke sagen for Domstolen.