62004CC0465_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa) (Itālija) nodod Tiesai izvērtēt jautājumu par sistēmas, kas ieviesta ar Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīvu 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem (2) (turpmāk tekstā “direktīva 86/653” vai “direktīva”), dažādiem aspektiem. Precīzāk, izvērtējamie aspekti attiecas uz tirdzniecības pārstāvja tiesību uz atlīdzību atzīšanas un atlīdzības aprēķināšanas nosacījumiem, kas paredzēti direktīvas 17. panta 2. punktā, un tās pašas direktīvas 19. pantā paredzēto aizliegumu atkāpties no 17. panta normām, kaitējot tirdzniecības pārstāvim, pirms pārstāvja līgums beidzas. Tas jāizvērtē tieši Itālijas tiesību sistēmas ietvaros, kurā koplīgumiem, kurus piemēro tirdzniecības pārstāvjiem, jau ilgstoši ir noteicoša loma, lai noteiktu atlīdzību, kuru tirdzniecības pārstāvim ir tiesības saņemt pēc līguma izbeigšanās.
I – Fakti, atbilstošās tiesību normas un Tiesai uzdotie prejudiciālie jautājumi
2. Ar 1997. gada 23. oktobra vēstuli sabiedrība Honyvem Informazioni Commerciali Srl
(turpmāk tekstā – “ Honyvem ”) lauza no 1998. gada 30. jūnija ar Marielu De Dzoti [ Mariella De Zotti ] noslēgto tirdzniecības pārstāvja līgumu, kuru saskaņā ar tā 10. pantu reglamentē “Civilkodeksa noteikumi, īpašie likumi par tirdzniecības pārstāvja pilnvarām un koplīgumi tirdzniecības nozarē”.
3. Ar prasību pret Honyvem, kas Tribunale di Milano
(Milānas tiesa) celta 1999. gada 12. aprīlī, De Dzoti lūdza piespriest pilnvarotājam viņai samaksāt atlīdzību saistībā ar līguma izbeigšanos, kas, pēc viņas domām, piemērojot Itālijas Civilkodeksa ( codice civile, turpmāk tekstā – “Civilkodekss”) 1751. pantā izvirzītos kritērijus, sasniedz ITL 181 889 420.
4. Ar šo normu par atlīdzību saistībā ar līguma izbeigšanos Itālijas tiesību sistēmā tika transponēti direktīvas 86/653 17., 18. un 19. pants, un līguma izbeigšanās brīdī tās formulējums bija šāds:
“Līguma izbeigšanās brīdī pilnvarotājam jāmaksā atlīdzība tirdzniecības pārstāvim, ja izpildās vismaz viens no šādiem nosacījumiem:
tirdzniecības pārstāvis pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem, un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šiem klientiem;
šīs atlīdzības samaksa ir taisnīga, ņemot vērā visus apstākļus un it īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem.
Atlīdzība nepienākas:
ja pilnvarotājs ir izbeidzis līgumu tāda tirdzniecības pārstāvja pārkāpuma dēļ, kas nepieļauj attiecību turpināšanu pat uz laiku, sakarā ar pārkāpuma smagumu;
ja tirdzniecības pārstāvis izbeidz līgumu, ja vien šī izbeigšana nav attaisnojama ar apstākļiem, kas attiecas uz pilnvarotāju, vai ar tirdzniecības pārstāvja vecumu, vārgumu vai slimību, kā dēļ nevar prasīt, lai viņš turpinātu savu darbību;
ja tirdzniecības pārstāvis ar pilnvarotāja piekrišanu nodod savas pārstāvja līgumā noteiktās tiesības un pienākumus trešajai personai.
Atlīdzības summa nedrīkst būt lielāka par viena gada atlīdzības summu, ko aprēķina no tirdzniecības pārstāvja gada vidējā atalgojuma iepriekšējos piecos gados, un, ja līgums noslēgts pirms mazāk nekā pieciem gadiem, atlīdzību aprēķina no vidējā atalgojuma konkrētajā laika posmā.
Šādas atlīdzības piešķiršana neliedz tirdzniecības pārstāvim pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu.
Tirdzniecības pārstāvis zaudē savas tiesības uz atlīdzību, kas paredzēta šajā pantā, ja gada laikā pēc līguma izbeigšanās viņš pilnvarotājam nav paziņojis, ka vēlas izmantot savas tiesības.
No šī panta normām nedrīkst atkāpties, kaitējot tirdzniecības pārstāvim” (3) .
5. Tiesa pieņēma atbildētājas Honyvem
sniegtos argumentus un atzina, ka jāmaksā mazāka summa ITL 78 880 276 apmērā, kas noteikta, piemērojot atlīdzības saistībā ar līguma izbeigšanos aprēķināšanas kritērijus, kas paredzēti 1992. gada 28. novembra ekonomiskajā koplīgumā (turpmāk tekstā – “koplīgums”), kas 1992. gada 27. novembrī noslēgts starp Confcommercio
(organizācija, kas pārstāv tirdzniecības, tūrisma un pakalpojumu nozares uzņēmumus) un FNAARC
(organizācija, kas pārstāv tirdzniecības aģentus un pārstāvjus) un kas paredz:
“[..]
I punkts
Ņemot vērā Civilkodeksa 1751. panta noteikumus, kas grozīti ar 1991. gada 10. septembra Dekrēta–likuma Nr. 303 4. pantu, un it īpaši taisnīguma principu, visos līguma izbeigšanās gadījumos tirdzniecības aģentam vai pārstāvim izmaksā atlīdzības summu, kura ir vienāda ar 1 % no kopējās komisijas naudas summas, uz kuru ir radušās tiesības un kura tika izmaksāta līguma darbības laikā.
Šai summai veic šādus pieskaitījumus:
A. Aģentiem un pārstāvjiem, kam ir pienākums neapkalpot nevienu citu, kā tikai šo uzņēmumu:
– 3 % no komisijas naudas, kas nepārsniedz 24 000 000 liru gadā;
– 1 % no komisijas naudas summas diapazonā no 24 000 001 līdz 36 000 000 liru gadā.
B. Aģentiem un pārstāvjiem, kam nav pienākuma neapkalpot nevienu citu, kā tikai šo uzņēmumu:
– 3 % no komisijas naudas, kas nepārsniedz 12 000 000 liru gadā;
– 1 % no komisijas naudas summas diapazonā no 12 000 001 līdz 18 000 000 liru gadā.
No šīs atlīdzības atskaita summu, kuru tirdzniecības aģentam vai pārstāvim ir tiesības saņemt kā apdrošināšanas izmaksu pilnvarotāja brīvprātīgi veiktās apdrošināšanas rezultātā.
Lai aprēķinātu atlīdzību saistībā ar līguma izbeigšanos, jāņem arī vērā summas, kas skaidri un īpaši ir izmaksātas kā izdevumu apmaksa vai līdzdalība izdevumu apmaksā.
II punkts
Turklāt saskaņā ar Civilkodeksa 1751. pantu papildus šo noteikumu I punktā minētajām summām tirdzniecības pārstāvim izmaksā summu, kas aprēķināma šādi:
– 3 % no komisijas naudas summas, uz kuru ir radušās tiesības pirmajos trijos pārstāvības līguma darbības gados;
– 3,5 % no komisijas naudas summas, uz kuru ir radušās tiesības ceturtajā līdz sestajā līguma darbības gadā;
– 4 % no komisijas naudas summas, uz kuru ir radušās tiesības turpmākajos gados.
[..].
III punkts
Puses atzīst, ka iepriekš minētā likmju un pakāpju sistēma atbilst Civilkodeksa 1751. panta trešajā daļā noteiktajam taisnīguma principam.
IV punkts
[..]
Deklarācija
Puses apliecina, ka šie kopīgi pieņemtie noteikumi par atlīdzību saistībā ar līguma izbeigšanos, piemērojot Civilkodeksa 1751. pantu, kopumā veido labvēlīgāku režīmu nekā tiesiskais regulējums. Šie noteikumi ir savstarpēji saistīti un neatdalāmi, un tos nevar izmantot kopā (summēt attiecīgās summas) ar kādu citu režīmu.
[..]”
6. De Dzoti kundze par [Milānas] tiesas lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Corte d’appello di Milano
(Milānas apelācijas tiesa), kura daļēji apmierināja prasību. Pēc šīs tiesas domām, Civilkodeksa 1751. pantā noteiktā kritērija pamatā ir meritokrātiska pieeja, [uz kā pamata] tirdzniecības pārstāvim tiek samaksāts par atrastiem klientiem, no kuriem pilnvarotājs turpina gūt labumus pat pēc līguma izbeigšanās. Ciktāl koplīgums tieši pretēji nosaka kritērijus, kas ir pilnīgi sveši šādai pieejai, nedrīkst atkāpties no 1751. pantā noteiktajiem kritērijiem, pamatojoties uz līgumslēdzēju pušu gribas autonomijas principu. Šādi piemērojot 1751. pantu, Corte d’appello
papildus pirmās instances tiesas piespriestajai summai, kuru Honyvem
samaksājusi, piešķīra De Dzoti (noapaļojot) ITL 57 000 000, kā arī procentus un [naudas vērtības] pārvērtējumu.
7. Honyvem par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību, galvenokārt motivējot, pirmkārt, ar to, ka atkāpties no 1751. pantā paredzētās sistēmas nav atļauts tikai tajā gadījumā, ja šāda atkāpšanās kaitē tirdzniecības pārstāvim, un, otrkārt, ar to, ka tas, vai koplīgumā ietvertās normas attiecībā uz atlīdzību saistībā ar līguma izbeigšanos ir labvēlīgākas vai nelabvēlīgākas salīdzinājumā ar Civilkodeksa 1751. pantā paredzētajām normām, ir jāvērtē ex ante, nevis ex post, kad līgums jau ir izbeigts. Šajos apstākļos esot jāsecina, ka koplīguma sistēma ir labvēlīgāka nekā Civilkodeksa 1751. pantā paredzētā sistēma, jo tā jebkurā gadījumā nodrošina tirdzniecības pārstāvim atlīdzību, ko likumiskā sistēma ne vienmēr garantē.
8. De Dzoti kundze iesniedza kasācijas blakus sūdzību, motivējot, ka atlīdzība saistībā ar līguma izbeigšanos nav bijusi noteikta viņas prasītās summas apmērā.
9. Ņemot vērā šos faktus un atbilstošās tiesību normas, Corte suprema di cassazione
uzdeva Tiesai prejudiciālu jautājumu, kurš būtu jāpārformulē un jāsadala šādos divos jautājumos:
1) Vai, ievērojot direktīvas 86/653 17. panta saturu un mērķi, šīs pašas direktīvas 19. pantu var interpretēt tādējādi, ka tas pieļauj, ka koplīgums paredz atlīdzību, kas, pirmkārt, pārstāvim ir izmaksājama neatkarīgi no 17. panta 2. punktā paredzēto nosacījumu izpildes un, otrkārt, kuras apmērs nav aprēķināms saskaņā ar kritērijiem, kuri var izrietēt no direktīvas, bet gan saskaņā ar citiem kritērijiem, kas paredzēti koplīgumā?
2) Vai atlīdzība, kas paredzēta 17. panta 2. punktā, ir aprēķināma analītiski vai ir atļautas citas metodes, kur lielāku nozīmi piešķir taisnīguma kritērijam?
10. Tātad Tiesai ir jāinterpretē direktīvas 86/653 (4) 17. pants un 19. pants. Atbilstoši direktīvas 17. pantam:
“1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tirdzniecības pārstāvis pēc pārstāvja līguma izbeigšanas saņem atlīdzību saskaņā ar 2. punktu vai kompensāciju par zaudējumiem saskaņā ar 3. punktu.
2. a)	Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja [un ciktāl]:
– viņš pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem, un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šādiem klientiem, un
– šīs atlīdzības samaksa ir taisnīga, ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem. Dalībvalstis var paredzēt, ka šajos nosacījumos jāietver arī tas, vai piemēro tirdzniecības ierobežošanas klauzulu 20. panta nozīmē.
b) Atlīdzības summa nedrīkst būt lielāka par viena gada atlīdzības summu, ko aprēķina no tirdzniecības pārstāvja gada vidējā atalgojuma iepriekšējos piecos gados, un, ja līgums noslēgts pirms mazāk kā pieciem gadiem, atlīdzību aprēķina no vidējā atalgojuma konkrētajā laika posmā.
c) Šādas atlīdzības piešķiršana neliedz tirdzniecības pārstāvim pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu.
3. Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz kompensāciju par zaudējumiem, ko viņš cieš tādēļ, ka izbeigtas viņa attiecības ar pilnvarotāju. Šādi zaudējumi var rasties īpaši tad, ja attiecības izbeidz šādos apstākļos:
– tirdzniecības pārstāvim ir liegta komisijas nauda, ko viņam būtu devusi pienācīga pārstāvja līguma izpilde, nodrošinot pilnvarotājam būtiskus ienākumus, kas saistīti ar tirdzniecības pārstāvja darbību,
– un/vai tirdzniecības pārstāvim nav dota iespēja dzēst izmaksas un izdevumus, kas viņam radušies, pildot pārstāvja līgumu saskaņā ar pilnvarotāja padomiem.
4. Tiesības uz atlīdzību, kā paredzēts 2. punktā, vai uz zaudējumu kompensāciju, kā paredzēts 3. punktā, ir arī tad, ja pārstāvja līgums ir beidzies sakarā ar tirdzniecības pārstāvja nāvi.
5. Tirdzniecības pārstāvis zaudē savas tiesības uz atlīdzību gadījumos, kas paredzēti 2. punktā, vai uz zaudējumu kompensāciju gadījumos, kas paredzēti 3. punktā, ja gada laikā pēc līguma izbeigšanas viņš pilnvarotājam nav paziņojis, ka negatavojas atteikties no savām tiesībām.
6. Komisija astoņu gadu laikā pēc dienas, kad izziņota šī direktīva, iesniedz Padomei pārskatu par šā panta ieviešanu un vajadzības ga dījumā – arī priekšlikumus tā grozījumiem.”
11. Direktīvas 19. pantā paredzēts, ka, “pirms pārstāvja līgums beidzas, puses nedrīkst atkāpties no 17. un 18. panta, kaitējot tirdzniecības pārstāvim.”
II – Vērtējums
12. Kopienu likumdevējs direktīvas 17. panta 2. un 3. punktā paredzēja divas dažādas atlīdzināšanas sistēmas tirdzniecības pārstāvim pēc līguma izbeigšanās. Atbilstoši šī panta 1. punktam dalībvalstis, transponējot direktīvu, var izvēlēties vienu vai otru sistēmu. Itālijas likumdevējs izvēlējās 17. panta 2. punktā paredzēto sistēmu.
13. Zināms, ka pirms direktīvas 86/653 transponēšanas Itālijā pastāvēja tāda atlīdzināšanas sistēma pārstāvja līguma izbeigšanās gadījumā, kas lielā mērā bija balstīta uz koplīgumiem un kas atšķīrās no abām direktīvas 17. panta 2. un 3. punktā paredzētajām alternatīvajām sistēmām (5) . Šajos apstākļos Itālijas Republikai bija piešķirts ilgāks laiks direktīvas 17. panta transponēšanai (6) . Lai gan šādas sistēmas ieviešana atspoguļo vēlmi atstāt dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību, Kopienu likumdevējs piešķīra katrai dalībvalstij iespēju izvēlēties vienu no divām alternatīvām sistēmām, kas paredzētas direktīvas 17. panta 2. un 3. punktā, taču acīmredzot nepiešķīra tām iespēju izvēlēties tertium genus
tiesisko režīmu, kas nebūtu saderīgs ar vienu vai otru no abām minētajām sistēmām.
A – Atlīdzības, kas paredzēta direktīvas 86/653 17. panta 2. punktā, nozīme un mērķis
14. Direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētā atlīdzība ir ļoti īpatnēja un daudzšķautnaina tās mērķu dēļ, un tās priekšvēsture jāmeklē sistēmā, kuru ieviesa 50.‑tajos gados ar Vācijas Komerckodeksa [ Handelsgesetzbuch ( HGB )] 89.b pantu (7) .
15. Šī īpašā atlīdzināšanas sistēma sniedz risinājumu pārstāvja līguma izbeigšanās problēmai. Ciktāl pilnvarotājs pēc pārstāvja līguma izbeigšanās turpina darījumus ar klientiem, kurus atradis tirdzniecības pārstāvis, tiktāl tas turpina gūt labumus, kas vismaz daļēji izriet no tirdzniecības pārstāvja veiktās darbības līguma darbības laikā un par kuriem līguma ietvaros tirdzniecības pārstāvim principā turpinātu maksāt komisijas naudu.
16. Šajā kontekstā Kopienu likumdevējs direktīvas 17. panta 2. punktā paredzēja, ka tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja izpildās trīs nosacījumi. Pirmkārt, nepieciešams, lai viņš būtu atradis jaunus klientus vai būtiski palielinājis darījumu apjomu ar esošajiem klientiem. Otrkārt, nepieciešams, lai pilnvarotājs vēl gūtu ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šiem klientiem pēc pārstāvja līguma izbeigšanās. Loģiski šis nosacījums ir piemērojams tikai tad, ja pēc līguma izbeigšanās vairs nav pienākuma izmaksāt tirdzniecības pārstāvim komisijas naudu. Visbeidzot, arī nepieciešams, lai neiestātos neviens no apstākļiem, kas saskaņā ar direktīvas 18. pantu atņem tirdzniecības pārstāvim tiesības uz atlīdzību.
17. Šai atlīdzībai, kuru atbilstoši var nosaukt par atlīdzību par klientiem, ir atlīdzinošs aspekts, ja mēs to aplūkojam no tirdzniecības pārstāvja viedokļa. Ar to tiek atlīdzināti tirdzniecības pārstāvja pūliņi tiktāl, ciktāl pilnvarotājs gūst ekonomiskus labumus, kas joprojām izriet no tirdzniecības pārstāvja atrastajiem klientiem vai no būtiski palielināta darījumu apjoma ar esošajiem klientiem. Otrkārt, aplūkojot no pilnvarotāja viedokļa, atlīdzība par klientiem ļauj izvairīties no netaisnas iedzīvošanās. Ja pēc līguma izbeigšanās nepastāvētu pienākums izmaksāt atlīdzību, pilnvarotājs, nesamaksājot nekādu atlīdzību tirdzniecības pārstāvim, turpinātu gūt labumus, kuru gūšanu tādā vai citādā veidā ar savu darbību ir veicinājis tirdzniecības pārstāvis (8) .
18. Labumi, ko pilnvarotājs gūst, nav saistīti tikai ar darījumiem, kas noslēgti starp pilnvarotāju un šiem klientiem pirms līguma izbeigšanās. Labumu gūšana var turpināties pēc līguma izbeigšanās tiktāl, ciktāl turpina īstenot darījumus. Vienlaikus tirdzniecības pārstāvja atalgojums nav vienreizēja komisijas naudas izmaksa brīdī, kad tirdzniecības pārstāvis atrod klientu vai veic darījumu ar to, un nav kādas noteiktas kopējas summas izmaksa. Tieši pretēji – tas ir atalgojums, kuru izmaksā laika gaitā, turpinot pārskaitīt komisijas naudu, kad tiek veikts darījums starp pilnvarotāju un klientu (9) .
19. Šāds līgumisks ietvars palielina risku rasties situācijai, kad pēc līguma izbeigšanās pilnvarotājs netaisnīgi iedzīvojas, un līdz ar to attaisno direktīvas 17. panta 2. punktā norādīto tiesību normu. Tāpat ir redzams, ka direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētā atlīdzība novērš arī oportūniskas rīcības risku brīdī, kad pilnvarotājs lauž līgumu; šī regulējuma neesamība acīmredzami iedrošinātu pilnvarotāju šādi rīkoties (10) .
B – Direktīvas 86/653 17. panta 2. punktā paredzētās atlīdzības sistēmas salīdzinājums ar koplīgumā paredzēto atlīdzības sistēmu
20. Problēma, kas rodas šajā lietā, izriet no tā, ka Kopienu likumdevējs direktīvas 86/653 19. pantā paredzēja, ka, “pirms pārstāvja līgums beidzas, puses nedrīkst atkāpties no 17. un 18. panta, kaitējot tirdzniecības pārstāvim”. Šajā kontekstā direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētās atlīdzības regulējums, kas ir transponēts Civilkodeksa 1751. pantā, nonāk pretrunā ar koplīgumā paredzēto regulējumu.
21. A contrario, no 19. panta izriet divi secinājumi. Pirmkārt, pirms līguma izbeigšanās puses var atkāpties no 17. panta normām, ja tās vienojas par sistēmu, kas nav nelabvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim. Otrkārt, pēc līguma izbeigšanās puses var vienoties par sistēmu, kurā ietvertas atkāpes un kura pat ir nelabvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim (11) .
22. Tātad jāapsver lietas dalībnieku izvirzītais jautājums, kas ir atspoguļots arī Itālijas judikatūras un doktrīnas debatēs, vai iepriekš aprakstītā atlīdzības sistēma, kādu to paredz koplīgums, ir nelabvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim nekā direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētā atlīdzības sistēma. Tā kā tirdzniecības pārstāvja aizsardzības sistēmai, kas paredzēta direktīvas 17.–19. pantā, ir imperatīvs raksturs (12), tad gadījumā, ja līgumiskā sistēma ir nelabvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim, tā ir nelikumīga un nerada tiesiskas sekas.
23. Lai noteiktu, vai līgumiskā sistēma ir iespējami nelabvēlīgāka par likumisko sistēmu, loģiski ir nepieciešams, lai abi šie regulējumi būtu salīdzināmi. Mēs nevaram salīdzināt to, kas nav salīdzināms. Šajā sakarā domāju, ka šādu salīdzinājumu nevar veikt izskatāmās lietas apstākļos tāpēc, ka ar līgumisko sistēmu ir izveidota atlīdzība, kura ir balstīta uz nosacījumiem un mērķiem, kas ir pilnīgi atšķirīgi no tiem, kas ir direktīvas 17. panta 2. punkta pamatā. Faktiski šīs sistēmas ir balstītas uz pretēju loģiku, kas neļauj in abstracto
noteikt, kura no tām ir labvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim.
24. Koplīgumā paredzētās atlīdzības sistēmas ietvaros nav ņemts vērā fakts, ka tirdzniecības pārstāvis ir atradis jaunus klientus vai ir nostiprinājis esošo klientūru. Turklāt atlīdzības sistēmu neietekmē tas, ka pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus labumus no ekonomiskas darbības ar šiem klientiem pēc pārstāvja līguma izbeigšanās. Turpretim, lai noteiktu tirdzniecības pārstāvim izmaksājamo līgumisko atlīdzību, nozīmīgs ir līguma ilgums, tirdzniecības pārstāvja gada vidējais atalgojums līguma darbības laikā un tas, vai pārstāvja līgums ir bijis ekskluzīvs.
25. Tāpat ir svarīgi norādīt, ka pretēji likumiskai atlīdzībai, kuru nosaka arī atkarībā no situācijas pēc līguma izbeigšanās, līgumiskā atlīdzība ir atkarīga tikai no notikušā (tirdzniecības pārstāvja saņemtajām summām un līgumisko attiecību ilguma).
26. Papildus šīm galvenajām atšķirībām attiecībā uz abu attiecīgo atlīdzības sistēmu saturu un nozīmi jāatzīst, ka no to ratio
viedokļa līgumiskai atlīdzībai ir pilnīgi atšķirīgi mērķi, salīdzinot ar direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētās atlīdzības mērķiem. Tā neapstrīdami ir pakļauta meritokrātiskai filozofijai, atbilstoši kurai tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību tādā mērā, kādā viņa veiktais ieguldījums un klientūras paplašināšana ir veicinājusi, ka pilnvarotājs turpina gūt labumus pēc līguma izbeigšanās. Koplīgumā paredzētā atlīdzība, kas ir iepriekš aprakstīta, ir kā pretpols šādai nopelnu loģikai. Tiesības uz šādu atlīdzību tiek atzītas katram tirdzniecības pārstāvim līguma termiņa beigās, pat ja viņš nav atradis klientus vai nav palielinājis darījumu apjomu ar esošajiem klientiem un, loģiski, pat ja tas pilnvarotājam nedod nekādu labumu, turpinot darījumus ar šiem klientiem pēc līguma izbeigšanās.
27. Tas, kura no abām atlīdzības sistēmām ir labvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim, ir atkarīgs no viņa faktiski veiktajiem darījumiem, un to var noteikt tikai a posteriori
līguma izbeigšanās brīdī. Lai arī koplīgumā ir tieši norādīts, ka tajā paredzētā atlīdzība atbilst likumiskai atlīdzībai, būtībā šīs divas sistēmas, ņemot vērā to saturu un mērķus, nav salīdzināmas. Ne juridiskais nosaukums, kādā atlīdzība, iespējams, ir nosaukta līgumā vai koplīgumā, ne varbūtējs apgalvojums, ka pielīgtā atlīdzība pilnībā aizvieto likumisko atlīdzību, nemaina to, kas tās absolūti nav salīdzināmas.
28. Neapšaubāmi, abas šīs sistēmas var salīdzināt no skatpunkta, kā tās konkrēti ietekmē atlīdzību, piemērojot katru no šīm sistēmām līguma izbeigšanās brīdī. Tomēr tas ir atlīdzības rezultāta vai seku salīdzinājums, kas ir izdarīts, pamatojoties tikai uz ārēju apstākli – līguma izbeigšanos, kā dēļ piemēro atlīdzības sistēmu. Tas nav, burtiski sakot, divu sistēmu salīdzinājums, kas būtu jāveic, pamatojoties uz to saturu un attiecīgiem mērķiem.
29. Tomēr neuzskatu, ka direktīvas 19. pantā paredzētais salīdzinājums būtu tikai atlīdzības apmēru, kas izriet no tā, kuru konkrēto sistēmu – līgumisko vai likumisko – piemēro līguma izbeigšanās brīdī, salīdzinājums. Manuprāt, direktīvas 19. pants liek veikt salīdzinājumu starp likumisko sistēmu un līgumisko sistēmu pēc būtības, ņemot vērā to saturu un attiecīgos mērķus, nevis veikt tīru un vienkāršu šo sistēmu konkrētas ietekmes uz atlīdzību salīdzinājumu, kas galvenokārt ir atkarīga no konkrēta brīža un tirgus apstākļiem, kādi bijuši līguma izbeigšanās brīdī. Šādā nozīmē šīs divas sistēmas ir tik ļoti antagonistiskas, ka nav iespējams noteikt, kura ir labvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim (13) .
30. Turklāt salīdzinājums, kurš tiktu veikts konkrēta pārstāvja līguma izbeigšanās brīdī, radītu nenoteiktību un nedrošību līdz līguma izbeigšanās brīdim attiecībā uz līgumiskās sistēmas atbilstību atlīdzības par klientiem likumiskajai sistēmai. Nedrīkst saglabāt nenoteiktību attiecībā uz sistēmas, kura pielīgta ar līgumu, tiesiskumu līdz līguma izbeigšanās brīdim. Papildus tam, radot pilnvarotājam nenoteiktību un nedrošību attiecībā uz piemērojamo atlīdzības sistēmu, risinājums veikt salīdzinājumu a posteriori
un in concreto
acīmredzami arī veicinātu to līgumu uzturēšanu spēkā, kas faktiski varētu būt diezgan neproduktīvi un kuri līdz ar to būtu jāizbeidz, ļaujot ieiet tirgū jauniem, varbūt uzņēmīgākiem tirdzniecības pārstāvjiem.
31. Manuprāt, risinājumu veikt salīdzinājumu a posteriori, par pamatu ņemot konkrētu ietekmi uz atlīdzību, varētu atbalstīt tikai tad, ja mēs uzskatītu, ka tirdzniecības pārstāvja ekonomiskā aizsardzība ir vienīgā ar direktīvu 86/653 aizsargātā interese. Skaidrs, ka tas tā nav. Šajā sakarā Tiesai jau ir bijusi iespēja apstiprināt, ka papildus tirdzniecības pārstāvja aizsardzībai, kā tas izriet no direktīvas preambulas, tā arī tiecas “atcelt ierobežojumus tirdzniecības pārstāvja profesionālās darbības īstenošanai, vienādot konkurences nosacījumus Kopienā un paaugstināt tirdzniecības darījumu drošību” [neoficiāls tulkojums] (14) . Tātad tirdzniecības pārstāvja aizsardzība nav mērķis pats par sevi, kas par jebkādu cenu jāgarantē, interpretējot direktīvas 86/653 normas, un kas pilnīgi izslēdz, ka tiek ņemta vērā interese saglabāt tiesisko drošību un noteiktību tirdzniecības darījumos.
32. Honyvem
ir taisnība, kad tā savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka jāveic attiecīgo sistēmu salīdzinājums ex ante . Tas, kur, manuprāt, Honyvem
nostāja nav pamatota, ir secinājums, pie kura tā nonāk un saskaņā ar kuru no ex ante
analīzes izriet, ka tāda atlīdzības sistēma, kāda ir ieviesta ar koplīgumu, ir labvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim nekā direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētā likumiskā sistēma. Ja tas tā būtu, tad, raugoties no 19. panta viedokļa, runa būtu par likumīgo atkāpi.
33. Kā es jau norādīju, atbilstoši ex ante
analīzei nevar secināt, ka tādā līgumā kā koplīgumā esošā sistēma in abstracto
ir labvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim nekā direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētā sistēma.
34. Lai nonāktu pie šāda secinājuma, būtu jāuzskata, ka nav strīda par premisu, ar kuru sāk Honyvem, – un kas turklāt ir pretēja Kopienu sistēmas meritokrātiskai teleoloģijai – proti, ka visi tirdzniecības pārstāvji līdz tādai pakāpei vēlas izvairīties no riskiem, ka obligāti dotu priekšroku vienlīdzīgai sistēmai, kura vismaz garantē mazliet visiem, salīdzinājumā ar direktīvas 17. panta 2. punktā paredzēto sistēmu, kura nodrošina atlīdzību – iespējams daudz lielāku – tikai tiem tirdzniecības pārstāvjiem, kas ir atraduši klientus vai attīstījuši darījumus līguma darbības laikā.
35. Taisnība, ka direktīvas 17. pantā paredzētās meritokrātiskās sistēmas ietvaros dažiem tirdzniecības pārstāvjiem ir risks nesaņemt nekādu atlīdzību. Šādos apstākļos, pieejot ar visu stingrību, neviena sistēma in abstracto
nevarētu būt sliktāka par direktīvas 17. pantā paredzēto meritokrātisko sistēmu, tāpēc ka tās piemērošanas rezultātā vienmēr varētu izrādīties, ka nekāda atlīdzība nav jāmaksā. Atbilstoši šādai loģikai jebkura sistēma, kas no paša sākuma garantētu tirdzniecības pārstāvim atlīdzību, kas ir vismaz lielāka par nulli, ietvertu tādu atkāpi no direktīvas 17. panta sistēmas, kas būtu atļauta ar tās pašas direktīvas 19. pantu. Tas nozīmētu, ka gandrīz visas atlīdzības sistēmas, kas garantē tirdzniecības pārstāvim kaut kādu atlīdzību līguma darbības beigās, atbilstu 19. panta kritērijam kā atļauta atkāpe no 17. panta. Ir skaidrs, ka nevar sekot šāda veida loģikai, jo tā liedz 19. pantā paredzētā aizlieguma izdarīt atkāpes lietderīgo iedarbību.
36. Problēma abu atlīdzības sistēmu ex ante
salīdzinājumā, kuru Honyvem
veic savos apsvērumos, ir tajā, ka salīdzinājuma pamatā ir ņemti vērā vienīgi tādi hipotētiski tirdzniecības pārstāvji, kuriem, piemērojot direktīvas 17. panta 2. punkta meritokrātisko sistēmu, nebūtu tiesības uz atlīdzību. Tieši pretēji – direktīvas 19. pantā, paredzot, ka puses nevar atkāpties no 17. panta normām, “kaitējot tirdzniecības pārstāvim”, ir ietverta vispārīga atsauce uz visiem tirdzniecības pārstāvjiem, kuri ir individuālās līgumattiecībās, neatkarīgi no tā, vai tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību saskaņā ar direktīvas 17. panta 2. punktu.
37. Līdz ar to nevar secināt, ka atbilstoši ex ante
analīzei atlīdzības sistēma, kas ir paredzēta koplīgumā, ir labvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim nekā direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētā sistēma.
38. Manis veiktā direktīvas 19. panta interpretācija, protams, netraucē līgumiem, kuros ietvertas atkāpes no direktīvas 17. panta 2. punkta sistēmas, būt likumīgiem, pat ja šādiem līgumiem, iespējams, ir zināma līdzība ar sistēmu, kāda tā ir koplīgumā. Ir svarīgi, lai ar tiem tiktu ieviesta sistēma, kas in abstracto
nevar izrādīties sliktāka nevienam
tirdzniecības pārstāvim, salīdzinot ar direktīvas 17. panta 2. punktā paredzēto sistēmu. Tas attiecas pat uz līgumiem, kas, iespējams, seko tādai loģikai, kas lielā mērā atšķiras no Kopienu sistēmas loģikas. Var iedomāties, piemēram, ka koplīgums nodrošina tirdzniecības pārstāvim noteiktu minimālo atlīdzības summu, kura nosakāma atkarībā no līguma ilguma un apgrozījuma un neatkarīgi no tā, vai ir izpildīti direktīvas 17. panta 2. punkta nosacījumi, un kurai pievieno summu, kas noteikta, piemērojot šo pēdējo sistēmu. Šāda veida sistēma acīmredzami ietver atkāpes no direktīvas 17. panta 2. punkta, ciktāl tā ir piemērojama neatkarīgi no tā, vai ir izpildīti šie nosacījumi. No otras puses, neviens
tirdzniecības pārstāvis nevarētu uzskatīt, ka, būdams pakļauts šādai sistēmai, viņš ir sliktākā stāvoklī nekā tad, ja attiecībā uz viņu stingri un precīzi piemērotu direktīvas 17. panta 2. punkta sistēmu. Šāda veida atkāpe būtu likumīga no tās pašas direktīvas 19. panta viedokļa.
39. Kā, turpinot kādu Itālijas doktrīnu (15), norāda arī De Dzoti, nav pieļaujams, ka, atsaucoties uz līgumslēdzēju pušu autonomiju un balstoties uz iespējamu koplīgumu, faktiski tiek saglabāta spēkā atlīdzības sistēma, kas būtībā ir identiska sistēmai, kāda bija pirms direktīvas 17. panta 2. punkta transponēšanas Itālijas tiesību sistēmā un kas tirdzniecības pārstāvjiem negarantēja vairāk par to, ko nodrošina Kopienu sistēma.
40. Līdz ar to uzskatu, ka Tiesai uz Corte suprema di cassazione
pirmo uzdoto jautājumu jāatbild, ka direktīvas 19. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds koplīgums kā apskatāmais koplīgums, kas paredz tādu atlīdzības sistēmu tirdzniecības pārstāvim pēc līguma izbeigšanās, kuras saturs un mērķi nav saderīgi ar direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētajai atlīdzības sistēmai raksturīgo saturu un mērķiem, un kas to pilnībā aizstāj, ir jāatzīst par sistēmu, kurā ietvertas atkāpes, kaitējot tirdzniecības pārstāvim.
C – Direktīvas 86/653 17. panta 2. punktā paredzētās atlīdzības par klientiem aprēķināšanas kārtība
41. Vispirms ir svarīgi norādīt, ka direktīvas 17. pantā ir paredzēti ne tikai atlīdzības par klientiem piešķiršanas nosacījumi, bet arī nepieciešamie elementi, lai aprēķinātu šādu atlīdzību. Tas izriet no direktīvas 17. panta 2. punkta teksta, kur ir lietots vārdu savienojums “ja un ciktāl”. Līdz ar to šī norma neaprobežojas ar to, ka norāda nosacījumus, kādos jāmaksā atlīdzība par klientiem, bet norāda arī uz šādas atlīdzības apmēra aprēķināšanas kārtību. Tātad saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Itālijas tiesu iestādēm Civilkodeksa 1751. pants jāinterpretē cik vien iespējams saskaņā ar attiecīgās direktīvas tekstu un mērķi, lai sasniegtu rezultātu, uz kuru tā tiecas (16) .
42. Neapšaubāmi, ka direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētā atlīdzības aprēķina kārtība var radīt dažas grūtības. Tā ietver vērtējumu pieņēmuma veidā attiecībā uz pilnvarotāja darījuma attiecībām ar klientu, kuru tirdzniecības pārstāvis ir atradis vai ar kuru ir paplašinājis darījumu apjomu, un attiecībā uz labumiem, kurus pilnvarotājs gūs no darījumiem ar šādu klientu pēc pārstāvja līguma izbeigšanās, nemaksājot komisijas naudu tirdzniecības pārstāvim.
43. Katrā ziņā tiesas bieži izdara vērtējumus pieņēmuma veidā, īpaši, kad ir lūgts aprēķināt zaudējumus, salīdzinot esošu
situāciju ar hipotētisku situāciju, kas būtu, ja attiecīgais aizskārums nebūtu noticis. Neatkarīgi no tā, kādas grūtības ir raksturīgas zaudējumu aprēķināšanai, pamatojoties uz vērtējumiem pieņēmuma veidā, tiesas neizvairās to īstenot praksē. Šajā sakarā pietiek iedomāties, piemēram, par negūtās peļņas aprēķināšanu (17) vai zaudējumiem sakarā ar zaudētu “iespēju”, kam ir zināma līdzība ne tikai savā starpā (18), bet arī ar direktīvas 86/653 17. panta 2. punktā paredzētās atlīdzības aprēķināšanu. It īpaši Itālijas tiesību sistēmas gadījumā, kas acīmredzot atzīst, ka no zaudētas “iespējas” izrietoši zaudējumi var būt atlīdzināmi, un kas jau no paša sākuma pieļauj, ka ir iespējams aprēķināt šos zaudējumus, pamatojoties uz vērtējumiem pieņēmumu veidā un varbūtību (19), neapšaubāmi, nav īpaši grūti aprēķināt atlīdzību par klientiem atbilstoši direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētajai kārtībai. Visbeidzot, lai izdarītu šo aprēķinu, pieņēmuma veidā jāveic vērtējums attiecībā uz dažiem apstākļiem pēc pārstāvja līguma izbeigšanās.
44. Iespējamās grūtības, lai veiktu šādu vērtējumu, nav pietiekams iemesls, lai direktīvas 17. panta 2. punktā paredzēto atlīdzības sistēmu aizvietotu ar citu sistēmu, tādu, kāda šajā lietā ir paredzēta koplīgumā. Lai arī pēdējā sistēmā ietvertais atlīdzības aprēķins ir viegli izdarāms, tās saturs, jēga un mērķis ir nesaderīgi ar atlīdzības sistēmu.
45. Direktīvas 17. panta 2. punktā norādīto atlīdzības aprēķinu var ieskicēt trīs posmos (20) .
46. Pirmajā posmā ir svarīgi aprēķinu veidā novērtēt labumus, kurus pilnvarotājs gūs pēc līguma izbeigšanās un kuri lielā mērā atbilst komisijas naudai, kura pēc līguma izbeigšanās pilnvarotājam vairs nebūs jāizmaksā tirdzniecības pārstāvim par klientu, kuru pārstāvis ir atradis vai ar kuru būtiski ir palielinājis darījumu apjomu. Šajā sakarā šķiet skaidrs, ka, piemēram, apgrozījums un tirdzniecības pārstāvim samaksātā komisijas nauda līguma darbības laikā ir lietderīgi elementi, lai aprēķinātu labumus, par kuriem var paredzēt, ka pilnvarotājs tos gūs nākotnē, un attiecīgi tie ir piemēroti, lai aprēķinātu tirdzniecības pārstāvim izmaksājamo atlīdzības apmēru. Tomēr šie apstākļi ir būtiski tiktāl, ciktāl savu īpašību dēļ tie ir piemēroti nepieciešamajam vērtējumam pieņēmuma veidā, lai aprēķinātu direktīvas 17. panta 2. punktā paredzēto atlīdzību, un nevis tādā mērā, lai tos uzskatītu par būtiskiem iespējamā koplīgumā šādas atlīdzības aprēķināšanas nolūkā.
47. Šim posmam seko otrais posms, kurā jāpārbauda, vai šādas atlīdzības izmaksa ir taisnīga. Direktīvas 17. panta 2. punkta sistēmā taisnīgumam ir otršķirīga loma. Tam ir tāda drošības vārstuļa loma, kas ir nodots tiesas rīcībā, lai pielāgotu atlīdzības apmēru, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus, un pat, iespējams, ierobežotos gadījumos noraidītu atlīdzību vispār. Taisnīguma vērtējuma kazuistiskais raksturs, manuprāt, padara neiespējamu uzskaitīt vai aprakstīt attiecīgā gadījuma īpašos apstākļus, kurus varētu uzskatīt par svarīgiem saistībā ar šādu vērtējumu. Acīmredzot šāda analīze būs jāveic valsts kompetentām tiesu iestādēm.
48. Visbeidzot, trešajā posmā ir noteikta atlīdzības apmēra maksimālā robeža, kas paredzēta direktīvas 17. panta 2. punkta b) apakšpunktā. Tā ir maksimālā robeža, kas nav jāņem vērā kā izejas punkts atlīdzības aprēķināšanai, bet kā robežvērtība, kurai ir nozīme tikai tad, ja atlīdzības apmērs, kas izriet no iepriekšējiem diviem aprēķina posmiem, to pārsniedz.
49. Līdz ar to uzskatu, ka Tiesai uz Corte suprema di cassazione
otro uzdoto jautājumu jāatbild, ka direktīvas 17. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir ieviesti ne tikai nosacījumi tirdzniecības pārstāvja tiesībām uz atlīdzību, bet arī šādas atlīdzības aprēķināšanas kārtības elementi, kā rezultātā taisnīguma kritērijam var būt nozīme tikai tad, ja, ņemot vērā konkrētās lietas īpašos apstākļus, jāgroza atlīdzības apmērs, kas sākotnēji ir noteikts saskaņā ar direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteiktiem objektīviem kritērijiem.
III – Secinājumi
50. Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Corte suprema di cassazione
uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1) Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīvas 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 19. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds koplīgums kā ekonomiskais koplīgums šajā lietā, kas paredz tādu atlīdzības sistēmu tirdzniecības pārstāvim pēc līguma izbeigšanās, kuras saturs un mērķi nav saderīgi ar direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētajai atlīdzības sistēmai raksturīgo saturu un mērķiem, un kas to pilnībā aizstāj, ir jāatzīst par sistēmu, kurā ietvertas atkāpes, kaitējot tirdzniecības pārstāvim.
2) Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir ieviesti ne tikai nosacījumi tirdzniecības pārstāvja tiesībām uz atlīdzību, bet arī šādas atlīdzības aprēķināšanas kārtības elementi, kā rezultātā taisnīguma kritērijam var būt nozīme tikai tad, ja, ņemot vērā konkrētās lietas īpašos apstākļus, ir jāgroza atlīdzības apmērs, kas sākotnēji ir noteikts saskaņā ar direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteiktiem objektīviem kritērijiem.
(1) .
(2)  –	OV L 382, 17. lpp.
(3)  – Pēc tam tika pieņemts 1999. gada 15. februāra Dekrēts–likums Nr. 65, kurā ir ietverti dažādi pārstāvja līguma regulējuma grozījumi, lai garantētu precīzāku direktīvas 86/653 transponēšanu. Tādējādi Civilkodeksa 1751. panta pirmā daļa ir grozīta šādi: “Līguma izbeigšanās brīdī pilnvarotājam jāmaksā atlīdzība tirdzniecības pārstāvim, ja izpildās šādi nosacījumi”. Turklāt beigās ir pievienota jauna daļa, kurā ir paredzēts, ka atlīdzība ir jāmaksā arī gadījumā, ja līgums ir beidzies sakarā ar tirdzniecības pārstāvja nāvi.
(4)  –	Tiesa jau ir interpretējusi direktīvu 86/653, it īpaši 1996. gada 12. decembra spriedumā lietā C‑104/95 Kontogeorgas
( Recueil, I‑6643. lpp.), 1998. gada 30. aprīļa spriedumā lietā C‑215/97 Bellone
( Recueil, I‑2191. lpp.), 2000. gada 13. jūlija spriedumā lietā C‑456/98 Centrosteel
( Recueil, I‑6007. lpp.) un 2003. gada 6. marta spriedumā lietā C‑485/01 Caprini
( Recueil, I‑2371. lpp.). 2000. gada 9. novembra spriedumā lietā C‑381/98 Ingmar
( Recueil, I‑9305. lpp.) tika analizēts tieši direktīvas 17. un 19. pants. Nesenāk, 2005. gada 28. aprīlī ģenerāladvokāts Hēlhuds [ Geelhoed ] sniedza secinājumus lietā C‑3/04 Poseidon Chartering
(atrodas tiesvedībā). Katrā ziņā jautājumi, kurus Tiesa ir izskatījusi līdz šim, ir atšķirīgi no Corte suprema di cassazione uzdotajiem jautājumiem šajā lietā.
(5)  –	Skat., piemēram, Baldi R., Il contratto di agenzia, 7. izdevums, Giuffrè, Milāna, 2001, 247. un turpmākās lpp.
(6)  –	Skat. sesto apsvērumu, kurā ir tieša atsauce uz nepieciešamību “pagarināt pārejas periodu dažām dalībvalstīm, kurām ir grūtāk pielāgot savus noteikumus šīs direktīvas prasībām, īpaši tos, kas attiecas uz atlīdzību par pilnvarotāja un tirdzniecības pārstāvja līguma izbeigšanu”. Saskaņā ar direktīvas 22. panta 3. punktu Itālijas Republika bija viena no šīm valstīm, it īpaši sakarā ar saistībām, kas izriet no 17. panta.
(7)  –	Šis apstāklis bieži ir norādīts doktrīnā. Skat. arī Komisijas ziņojuma par direktīvas 17. panta piemērošanu 2. lpp.
(8)  –	Skat. Pinto Monteiro A. “Il contratto di agenzia rivistato. La direttiva CEE n 86/653”. No: Diritto privato comunitario, vol. I (a cura di Vito Rizzo), edizioni scientifiche italiane, 1997, 252. un 253. lpp., un Gomes J., O conceito de enriquecimento, o enriquecimento forçado e os vários paradigmas do enriquecimento sem causa, Publicações Universidade Católica, Porto, 1998, 279.–282. lpp.
(9)  –	Skat. it īpaši direktīvas 86/653 10. pantu attiecībā uz brīdi, kad rodas tiesības uz komisijas naudu.
(10)  –	Vienlaicīgi ar direktīvas 18. pantu tiecas izvairīties, ka tirdzniecības pārstāvis nelikumīgi saņem atlīdzību gadījumā, ja viņš ir atbildīgs par līguma izbeigšanu, vai gadījumā, ja viņš kumulē atlīdzību par klientiem ar cita līdzīga veida kompensāciju.
(11)  –	Doktrīnā šie līgumslēdzēju pušu autonomijas principa ierobežojumi ir pamatoti ar “paternālistiskiem” apsvērumiem, kas izriet no nevienlīdzīgas pozīcijas, kādā atrodas abas līgumslēdzējas puses. Tā tiecas izvairīties no tā, ka situācija, kurā līguma darbības laikā tirdzniecības pārstāvis ir atkarībā un vienlīdzīgi nesaņem informāciju, salīdzinot ar pilnvarotāju, faktiski traucē tirdzniecības pārstāvim izlemt, kas viņam ir labāk. Skat., piemēram, v. Hoyningen-Huene, G., Münchener Kommentar zum Handelsgesetzbuch, Komentārs par 89.b panta 188. punktu, 1174. lpp., C. H. Beck, Minhene, 1996, un Cunha C., A indemnização de clientela do agente comercial, 2003, Coimbra Editora, 346. un turpmākās lpp.
(12)  –	Šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ingmar, 21. un 22. punkts.
(13)  –	Šādu virzienu var atrast Itālijas doktrīnā; piemēram, nesenā Sordi P. “La contrattazione collettiva e l’indennità di cessazione del rapporto nel contratto di agenzia”, Massimario di giurisprudenza del lavoro, 2001, 546. un turpmākās lpp., it īpaši 548. lpp., un vēl jaunākā – tas pats Sordi P. “L’invalidità degli accordi del 1992 sull’indennità di cessazione del rapporto di agenzia”, Giustizia civile, 2002, 487. lpp. Baldi R. Il contratto di agenzia, op. cit., 266. lpp., it īpaši 278.–282. lpp., starp citu, arī ieņem nostāju, ka koplīgumu sistēmas ir neefektīvas un nesaderīgas ar Civilkodeksa 1751. pantu un direktīvas 86/653 17. panta 2. punktu. Kā izriet no Corte suprema di cassazione
apraksta lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, daža jaunākā Itālijas judikatūra, lai arī, šķiet, mazākumā, arī ir izvirzījusi identisku argumentāciju.
(14)  –	Iepriekš minētie spriedumi lietā Bellone
un lietā Ingmar, 20. punkts un 23. punkts.
(15)  –	Skat. it īpaši Baldi R., Il contratto d’agenzia, op. cit., 268. lpp.
(16)  –	Skat. nesenu 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01, Pfeiffer u.c. (Krājums, I‑8835. lpp., 113. punkts).
(17)  –	De Cupis A., Il danno – Teoria generale della responsabilità civile, Volume I, 3. izdevums, Giuffrè, Milāna, 1979, 297. lpp., atgādina, ka šāda veida zaudējumu aprēķina gadījumā jāizvērtē, “vai noteiktas priekšrocības apstiprināsies vai nē [..]. Pārliecība nevar būt absolūta pieņēmumu jomā: jāaprobežojas ar nosacītu pārliecību, t.i., pamatotām un saprātīgām cerībām” (neoficiāls tulkojums).
(18)  –	Šajā sakarā skat. Bocchiola M. “Perdita di una ‘chance’ e certezza del danno”. No: Rivista trimestrale di diritto e procedura civile, Anno XXX (1976), 55. un turpmākās lpp., it īpaši 60.–61. lpp., kur norādīts, ka, ciktāl pārliecība kā attiecībā uz zaudētu iespēju, tā attiecībā uz negūtu peļņu ir tikai nosacīta, “galu galā praksē abi pieņēmumi sajaucas un pārklājas” (neoficiāls tulkojums).
(19)  –	Skat. Corte suprema di cassazione
1993. gada 29. aprīļa spriedumu Nr. 5029 lietā Giurisprudenza italiana, 1994, pirmā daļa, sez. I, 234. un turpmākie krājumi, it īpaši 241. krājums ar A. Musy
anotāciju.
(20)  –	Kā to Komisija norādījusi savā iepriekš minētajā ziņojumā par direktīvas 17. panta piemērošanu, 3.–5. lpp.