62014TJ0726
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2017. gada 17. februārī (
*1
)
“Ārpuslīgumiskā atbildība — Pierādījumi par agrākas preču zīmes pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu — Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību — Lēmums, ar ko noraida iebildumu, jo nav pierādījumu par agrākām tiesībām — Regulas (EK) Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta a) apakšpunkts — Lēmuma pārskatīšana — Regulas (EK) Nr. 207/2009 62. panta 2. punkts — Zaudējumi, ko veido izmaksas par advokāta pakalpojumiem — Cēloņsakarība”
Lieta T‑726/14
Novar GmbH
, Albštate [Albstadt] (Vācija), ko pārstāv R. Weede, advokāts,
prasītāja,
pret
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju (EUIPO), ko pārstāv S. Hanne, pārstāvis,
atbildētājs,
par prasību, kas balstīta uz LESD 268. pantu un ar ko prasītāja lūdz atlīdzināt materiālos zaudējumus, kurus tā esot cietusi izmaksu par advokāta pakalpojumiem dēļ saistībā ar apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu, kas esot pieņemts, pārkāpjot Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 19. noteikuma 2. punkta a) apakšpunktu un vispārējos tiesību principus.
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. Kanninens [H. Kanninen], tiesneši E. Butidžidžs [E. Buttigieg] (referents) un L. Kalvo‑Sotelo Ibaņess‑Martins [L. Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín],
sekretāre S. Bukšeka Tomaca [S. Bukšek Tomac], administratore,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu un 2016. gada 30. septembra tiesas sēdi,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Tiesvedības priekšvēsture
1
Prasītājai, Novar GmbH, pieder preču zīmes “FlexES” starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību.
2
2012. gada 15. jūnijā prasītāja iesniedza Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojā (EUIPO) iebildumu, kas balstīts uz minēto preču zīmi, pret Eiropas Savienības preču zīmes “FLEXPS” reģistrācijas pieteikumu. Iebildumu procesa valoda bija angļu.
3
Ar 2012. gada 22. jūnija vēstuli EUIPO prasītājai norādīja, ka tās iebildums tiek atzīts par pieņemamu, un saskaņā ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.) 41. panta 3. punkta otro teikumu un Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1995, L 303, 1. lpp.), 19. noteikumu tai tika noteikts termiņš faktu, pierādījumu un apsvērumu, ar kuriem tiek pamatots iebildums, tostarp pierādījumu par tās iebilduma atbalstam norādītajām agrākajām tiesībām, iesniegšanai.
4
Šajā vēstulē tostarp tika sniegta šāda informācija saistībā ar pierādījumiem par iebilduma atbalstam norādīto agrāko tiesību pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu:
“Ciktāl iebildums ir balstīts uz agrāku [Eiropas Savienības] preču zīmju reģistrācijas pieteikumiem vai reģistrācijām, iebilduma iesniedzējam nav jāsniedz nekādi pierādījumi saistībā ar šīm preču zīmēm, jo Birojam ir atbilstošā informācija savā datubāzē un tas nosūtīs saiti uz šo datubāzi (CTM‑Online) otrai pusei. Turklāt lūdzam jūs ievērot, ka tāpat ir gadījumā, ja agrāka preču zīme ir starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz [Eiropas Savienību], tomēr ar nosacījumu, ka procedūras valoda ir angļu, franču vai spāņu, kas ir [Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas] (WIPO) trīs oficiālās valodas, un ka dati ir pieejami šajās trīs valodās.”
5
Sākot no 2012. gada 1. jūlija, EUIPO grozīja savu praksi saistībā ar Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta a) apakšpunkta piemērošanu, nolemjot, ka izvilkumi no EUIPO, CTM‑Online un TM View datubāzēm nav vairs pietiekami, lai pierādītu agrākas preču zīmes pastāvēšanu gadījumā, kad iebildums ir balstīts uz starptautisko reģistrāciju, ko attiecina uz Savienību. Šī jaunā prakse bija piemērojama visiem iebildumiem, kas iesniegti pēc 2012. gada 1. jūlija.
6
2012. gada 26. oktobrī prasītāja iesniedza iebilduma atbalstam iesniegto apsvērumu izklāstu, tam nepievienojot apliecinošos dokumentus saistībā ar agrākas preču zīmes pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu.
7
Ar 2013. gada 14. maija lēmumu Iebildumu nodaļa noraidīja iebildumu saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 20. noteikuma 1. punktu, jo prasītāja nebija pierādījusi agrākas preču zīmes pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu.
8
2013. gada 21. maijā prasītāja iesniedza EUIPO apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu, sniedzot izvilkumus no EUIPO reģistra un Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas (WIPO) reģistra. Pakārtoti tā iesniedza lūgumu par restitutio in integrum saistībā ar termiņu pierādījumu iesniegšanai par agrāku preču zīmi.
9
2013. gada 27. jūnijā Iebildumu nodaļa saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 62. panta 2. punktu informēja prasītāju un apstrīdētās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēju par savu nodomu apmierināt apelācijas sūdzību, jo pretēji tam, kas izriet no 2013. gada 14. maija lēmuma, tai esot bijis jāuzskata, ka iebilduma atbalstam bija iesniegti fakti, pierādījumi un apsvērumi.
10
2013. gada 27. augustā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja piekrita pārskatīšanai saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 62. panta 2. punktu. 2013. gada 9. oktobrī Apelācijas padomes kanceleja informēja prasītāju, ka Iebildumu nodaļa ir pārskatījusi savu 2013. gada 14. maija lēmumu, ka apelācijas procedūra ir pabeigta un ka apelācijas nodeva tikšot atmaksāta.
11
Iebildumu procedūra tika atsākta, un ar 2013. gada 17. oktobra lēmumu Iebildumu nodaļa apmierināja iebildumu un noraidīja Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu. Šis lēmums kļuva galīgs, pusēm to nepārsūdzot.
12
Ar 2014. gada 10. februāra un 24. marta vēstulēm prasītāja lūdza EUIPO atlīdzināt zaudējumus, piemērojot Regulas Nr. 207/2009 118. panta 3. punktu, EUR 2498 apmērā, ko veido izmaksas par advokāta pakalpojumiem saistībā ar Iebildumu nodaļas 2013. gada 14. maija lēmuma apstrīdēšanu.
13
Ar 2014. gada 2. maija vēstuli EUIPO noraidīja prasītājas lūgumu.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
14
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 26. septembrī, prasītāja cēla šo prasību.
15
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
piespriest EUIPO samaksāt EUR 2498 ar procentiem pamatlikmes apmērā, kurai pieskaitīti pieci procentpunkti, skaitot no prasības celšanas brīža;
—
piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot izdevumus par advokāta sniegto pārstāvību.
16
EUIPO prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
17
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa nolēma uzsākt tiesvedības mutvārdu daļu un, veicot Vispārējās tiesas Reglamenta 89. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, aicināja lietas dalībniekus iesniegt dažus dokumentus un rakstveidā uzdeva tiem jautājumus, lūdzot sniegt atbildi uz šiem jautājumiem līdz tiesas sēdei un daļēji tiesas sēdē.
18
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas jautājumiem tika uzklausīti 2016. gada 30. septembra tiesas sēdē.
Juridiskais pamatojums
19
Ar šo prasību par zaudējumu atlīdzināšanu prasītāja lūdz atlīdzināt materiālos zaudējumus, ko veido izmaksas par advokāta pakalpojumiem, kuras tai radušās saistībā ar apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas 2013. gada 14. maija lēmumu (skat. šī sprieduma 12. punktu).
20
Prasītāja apgalvo, ka šajā lietā ir izpildīti trīs nosacījumi EUIPO saukšanai pie ārpuslīgumiskās atbildības, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 118. panta 3. punktu. Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka Iebildumu nodaļas 2013. gada 14. maija lēmums ir prettiesisks tiesību akts, ar kuru ir pietiekami būtiski pārkāptas tiesības atbilstoši izpratnei, kāda pastāv judikatūrā par ārpuslīgumisko atbildību, ciktāl minētais lēmums ir balstīts uz Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta a) apakšpunkta kļūdainu piemērošanu un ir pieņemts, pārkāpjot labas ticības principu un neievērojot aizliegumu rīkoties pretrunīgi. Šajā ziņā prasītāja norāda, ka ar šo lēmumu tika noraidīts tās iebildums, jo tā nebija sniegusi pierādījumus par agrākas preču zīmes pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu, lai gan saskaņā ar informāciju, kas tai tika paziņota ar 2012. gada 22. jūnija vēstuli (skat. šī sprieduma 4. punktu), šādi pierādījumi nebija pieprasīti tādā gadījumā, kāds ir šajā lietā, kurā iebildums bija balstīts uz starptautisku reģistrāciju, ko attiecina uz Savienību, un kurā procedūras valoda bija angļu.
21
Otrkārt, šāda EUIPO veikta kļūdaina tiesību piemērošana esot likusi prasītājai iesniegt apelācijas sūdzību un esot izraisījusi zaudējumus, kas atbilst advokāta pakalpojumu izmaksām, kuras radušās saistībā ar šo apelācijas sūdzību.
22
Treškārt, pastāvot tieša cēloņsakarība starp šīm izmaksām un EUIPO prettiesisko tiesību aktu, jo prasītājai bija jāizmanto advokāta pārstāvība, lai pārbaudītu Iebildumu nodaļas 2013. gada 14. maija lēmuma tiesiskumu.
23
EUIPO apstrīd šo apgalvojumu pamatotību.
24
Saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu Savienība saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas ir kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko ir radījušas tās iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus.
25
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās par tās iestāžu vai struktūru prettiesisku rīcību LESD 340. panta otrās daļas izpratnē ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi, proti, iestādēm pārmestā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi ir reāli un pastāv cēloņsakarība starp piedēvēto rīcību un apgalvoto kaitējumu (spriedums, 1982. gada 29. septembris, Oleifici Mediterranei/EEK, 26/81, EU:C:1982:318, 16. punkts; skat. arī spriedumu, 2006. gada 9. novembris, Agraz u.c./Komisija, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, 26. punkts un tajos minētā judikatūra). Šie principi mutatis mutandis ir piemērojami ārpuslīgumiskajai atbildībai, kas šīs pašas tiesību normas izpratnē rodas Savienībai saistībā ar tās struktūru prettiesisko rīcību un zaudējumiem, kurus radījušas šādas struktūras, piemēram, EUIPO, un kuri tām ir jāatlīdzina saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 118. panta 3. punktu (skat. spriedumu, 2016. gada 27. aprīlis, European Dynamics Luxembourg u.c./EUIPO, T‑556/11, tiek izskatīts apelācijas instancē, EU:T:2016:248, 264. punkts un tajā minētā judikatūra).
26
Ir arī jāatgādina, ka šo triju nosacījumu kumulatīvais raksturs nozīmē, ka, ja viens no tiem nav izpildīts, prasība atlīdzināt zaudējumus ir pilnībā noraidāma un pārējo nosacījumu izpilde nav jāpārbauda (spriedumi, 1994. gada 15. septembris, KYDEP/Padome un Komisija, C‑146/91, EU:C:1994:329, 19. un 81. punkts, un 2002. gada 20. februāris, Förde‑Reederei/Padome un Komisija, T‑170/00, EU:T:2002:34, 37. punkts). Turklāt Savienības tiesai šie nosacījumi nav jāizvērtē noteiktā kārtībā (spriedums, 1999. gada 9. septembris, Lucaccioni/Komisija, C‑257/98 P, EU:C:1999:402, 13. punkts).
27
Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir jāizvērtē cēloņsakarība starp EUIPO iespējami prettiesisko rīcību, proti, Iebildumu nodaļas 2013. gada 14. maija lēmuma pieņemšanu, un norādītajiem zaudējumiem, ko veido izmaksas par advokāta pakalpojumiem, kuras bija jāsedz prasītājai, lai pārsūdzētu minēto lēmumu.
28
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka Savienība ir atbildīga tikai par zaudējumiem, kas pietiekami tieši izriet no attiecīgās iestādes prettiesiskās rīcības (spriedums, 1979. gada 4. oktobris, Dumortier u.c./Padome, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 un 45/79, EU:C:1979:223, 21. punkts). Prasītājas pienākums ir pierādīt, ka šāda cēloņsakarība pastāv (spriedums, 1992. gada 30. janvāris, Finsider u.c./Komisija, C‑363/88 un C‑364/88, EU:C:1992:44, 25. punkts).
29
Prasītāja būtībā apgalvo, ka pastāv tieša cēloņsakarība starp izmaksām par advokāta pakalpojumiem, kas radušās saistībā ar apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas 2013. gada 14. maija lēmumu, un EUIPO prettiesisko rīcību, kas pieļauta ar minētā lēmuma pieņemšanu, jo prasītājai nācās izmantot advokāta pārstāvību, lai pārbaudītu minētā lēmuma tiesiskumu, tostarp lai maksimāli samazinātu zaudējumus.
30
EUIPO atgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 92. pantu pārstāvība ar advokāta palīdzību neesot obligāta procesā EUIPO. Tomēr, ja šāda pārstāvība ir nodrošināta, Regulas Nr. 207/2009 un Regulas Nr. 2868/95 tiesību normas regulē šādas pārstāvības izmaksu sadalīšanu un noteikšanu. Līdz ar to EUIPO uzskata, ka prasība saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 118. panta 3. punktu neesot paredzēta, lai saņemtu pārstāvības izmaksu apelācijas procesā EUIPO instancēs atlīdzināšanu, ciktāl ar šādu prasību tiktu apieti izsmeļošie Regulas Nr. 207/2009 noteikumi par izmaksu sadalīšanu un noteikšanu.
31
Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka gadījumā, ja advokāta vai pārstāvja pārstāvība nav nepieciešama pirmstiesas procedūrā, nav cēloņsakarības starp apgalvotajiem zaudējumiem, proti, izmaksām par šādu pārstāvību un iestādei vai struktūrai eventuāli pārmetamo rīcību. Lai gan ieinteresētajai personai nevar tikt aizliegts jau šajā stadijā izmantot advokāta konsultācijas, runa ir par minētās personas pašas izvēli, kas līdz ar to nevar tikt attiecināta uz attiecīgo iestādi vai struktūru (šajā ziņā skat. spriedumus, 1978. gada 9. marts, Herpels/Komisija, 54/77, EU:C:1978:45, 46.–49. punkts; 2007. gada 28. jūnijs, Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑331/05 P, EU:C:2007:390, 24.–29. punkts, un 2008. gada 8. jūlijs, Franchet un Byk/Komisija, T‑48/05, EU:T:2008:257, 415. un 416. punkts).
32
Šajā lietā no Regulas Nr. 207/2009 92. panta izriet, ka advokāta pārstāvība EUIPO instancēs nav obligāta tādai pusei kā prasītāja, kuras dzīvesvieta, juridiskā adrese vai tās reāli pastāvošs rūpniecības vai tirdzniecības uzņēmums atrodas Savienības teritorijā. Tādējādi šajā lietā advokāta pārstāvības izmaksas, kas radās prasītājai, izriet no tās pašas izdarītās izvēles un nevar tikt tieši attiecinātas uz EUIPO. Līdz ar to nepastāv cēloņsakarība starp apgalvoto prettiesisko EUIPO rīcību un advokāta pārstāvības izmaksām, kas prasītājai radās sakarā ar apelācijas procesu.
33
Prasītājas arguments, ka tai bija jāizmanto advokāta pārstāvība, lai apstrīdētu Iebildumu nodaļas 2013. gada 14. maija lēmumu, lai “maksimāli samazinātu zaudējumus”, nevar atspēkot šo secinājumu. Ar šādu argumentu prasītāja apgalvo, ka pastāvēja cēloņsakarība starp iestādes rīcību un norādītajiem zaudējumiem, un tā uzsver, ka ir izrādījusi saprātīgu rūpību, īstenojot nepieciešamos pasākumus, lai ierobežotu eventuālos zaudējumus, un tādējādi ar savu pašas rīcību nav pārrāvusi cēloņsakarību (šajā ziņā skat. spriedumus, 1990. gada 27. marts, Grifoni/Komisija, C‑308/87, EU:C:1990:134, 16. un 17. punkts, un 1992. gada 19. maijs, Mulder u.c./Padome un Komisija, C‑104/89 un C‑37/90, EU:C:1992:217, 33. punkts). Taču šajā lietā tieši nav cēloņsakarības. Jautājums par to, vai, izmantojot advokāta konsultācijas, prasītāja ir ierobežojusi eventuālos zaudējumus, šajā lietā nav atbilstošs.
34
Ņemot vērā iepriekš minēto un Savienības iestāžu, struktūru un organizāciju ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu kumulatīvo raksturu, ir pilnībā jānoraida prasība par zaudējumu atlīdzību, ciktāl prasītāja nav pierādījusi tiešas cēloņsakarības pastāvēšanu starp apgalvoto prettiesisko EUIPO rīcību un norādītajiem zaudējumiem, un nav jāizvērtē pārējie minētās atbildības iestāšanās nosacījumi.
35
Papildus ir arī jānorāda, gluži kā EUIPO, ka, lai gan advokāta pārstāvība nav obligāta procesā EUIPO, Regulas Nr. 207/2009 85. pantā un Regulas Nr. 2868/95 94. noteikumā ir paredzēti noteikumi par izmaksu sadalīšanu, kā arī tarifu ierobežojumi saistībā ar atgūstamajām izmaksām, ja puse paredz izraudzīties pārstāvi. Tomēr, kā to pamatoti norāda prasītāja un kā to būtībā ir atzinis EUIPO, šīs tiesību normas ir piemērojamas vienīgi iebildumu procesa ietvaros un attiecas vienīgi uz izdevumu sadalīšanu šajā procesā.
36
Šajā ziņā ir arī jānorāda, kā to ir norādījis EUIPO, ka nevienā ne Regulas Nr. 207/2009, ne Regulas Nr. 2868/95 tiesību normā nav paredzēts atmaksāt radušās advokāta pārstāvības izmaksas saistībā ar apelācijas sūdzību, ja instance, kas pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, nolemj, kā šajā lietā, to pārskatīt saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 62. pantu. Konkrētāk, nevienā no šo regulu tiesību normām nav paredzēts, ka EUIPO ir jāatlīdzina uzvarējušai pusei advokāta pārstāvības izmaksas šāda procesa ietvaros. Vienīgi apelācijas nodevas atmaksāšana ir paredzēta Regulas Nr. 2868/95 51. noteikuma a) punktā, saskaņā ar ko instance, kuras lēmums tika pārsūdzēts, uzdod atmaksāt apelācijas nodevu, ja tā pārskata lēmumu atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 61. vai 62. pantam. Šajā lietā prasītāja neapstrīd, ka EUIPO bija tai atmaksājis apelācijas nodevu.
37
No iepriekš minētā izriet, ka, ja prasītājai tiktu atlīdzinātas advokāta pārstāvības izmaksas, kas tai radās saistībā ar Iebildumu nodaļas 2013. gada 14. maija lēmuma pārsūdzēšanu, tad tiktu apiets regulējums saistībā ar pārstāvības izmaksām, kurš paredzēts Regulā Nr. 207/2009 un Regulā Nr. 2868/95 (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 8. novembris, Idromacchine u.c./Komisija, T‑88/09, EU:T:2011:641, 100. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Līdz ar to prasība ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
39
Saskaņā ar Reglamenta 134. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tomēr atbilstīgi šī paša Reglamenta 135. panta 2. punktam Vispārējā tiesa lietas dalībniekam, pat ja nolēmums ir tam labvēlīgs, var piespriest pilnībā vai daļēji atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to pamato tā rīcība, tostarp pirms tiesvedības ierosināšanas, it īpaši, ja tā pretējai pusei ir radījusi izdevumus, kurus Vispārējā tiesa atzīst par nepamatotiem vai ļaunprātīgi radītiem.
40
Saskaņā ar judikatūru šī tiesību norma ir jāpiemēro, ja Savienības iestāde vai struktūra ar savu rīcību ir veicinājusi strīda rašanos (skat. spriedumu, 2015. gada 8. jūlijs, European Dynamics Luxembourg u.c./Komisija, T‑536/11, EU:T:2015:476, 391. punkts (nav publicēts) un tajā minētā judikatūra).
41
Šajā lietā EUIPO nav apstrīdējis, ka prasītājai adresētajā 2012. gada 22. jūnija vēstulē bija ietverta informācija, saskaņā ar kuru, ja iebildums ir pamatots, kā šajā gadījumā, ar starptautisku reģistrāciju, ko attiecina uz Eiropas Savienību, un ar nosacījumu, ka procesa valoda tostarp ir, kā šajā lietā, angļu, iebilduma iesniedzējam nav jāiesniedz nekādi pierādījumi par šīm agrākajām tiesībām. Turklāt šī informācija atbilda EUIPO spēkā esošajai praksei saistībā ar tādiem iebildumiem kā prasītājas iebildums, kas bija iesniegti pirms 2012. gada 1. jūlija; to EUIPO arī nav apstrīdējis. Tomēr, neraugoties uz šo informāciju un praksi, Iebildumu nodaļa noraidīja prasītājas iesniegto iebildumu tieši tādēļ, ka prasītāja nebija pierādījusi agrākas preču zīmes pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu.
42
Šāda EUIPO rīcība lika prasītājai iesniegt apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas 2013. gada 14. maija lēmumu. Tā kā prasītāja nevarēja atgūt advokāta pārstāvības izmaksas saistībā ar šīs apelācijas sūdzības iesniegšanu saskaņā ar Regulu Nr. 207/2009 un Regulu Nr. 2868/95, kā tas izriet no šī sprieduma 35. un 36. punkta, tā varēja uzskatīt, ka prasība par zaudējumu atlīdzību ir vienīgais veids, kā panākt šo izmaksu atlīdzināšanu no EUIPO.
43
Līdz ar to šīs prasības celšanas pamatā bija EUIPO rīcība tajā notikušajā procesā. Tādējādi, neraugoties uz to, ka šī prasība tiek noraidīta, taisnīgi izvērtējot lietas apstākļus, ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Novar GmbH un Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Kanninen
Buttigieg
Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 17. februārī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.