62023CJ0365
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2025. gada 20. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Piemērošanas joma – 2. panta b) punkts – 3. panta 1. punkts – 4. panta 2. punkts – 5. pants – 6. panta 1. punkts – 8.a pants – Standartlīgums – Līgums, kas noslēgts starp komersantu, kurš sniedz sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumus, un nepilngadīgu “jaunās cerības” statusa spēlētāju, kuru pārstāv viņa vecāki – Noteikums, kurā paredzēts pienākums maksāt komersantam 10 % atlīdzību no ienākumiem, ko šis sportists gūs nākamo 15 gadu laikā – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 17. un 24. pants – Tiesības uz īpašumu – Bērna tiesības
Lietā C‑365/23 [Arce] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Augstākā tiesa (Senāts) (Latvija) iesniegusi ar 2023. gada 7. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 9. jūnijā, tiesvedībā
SIA “A”
pret
C,
D,
E,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] (referents), kas pilda piektās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias] un J. Regans [E. Regan],
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretāre: A. Lamote [A. Lamote], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 13. jūnija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
SIA “A” vārdā – A. Bitāns, advokāts,
–
C vārdā – I. Grunte, advokāts,
–
D un E vārdā – G. Madelis, jurists, un K. Salmgrieze, advokāte,
–
Latvijas valdības vārdā – E. Bārdiņš, J. Davidoviča un K. Pommere, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – I. Rubene un N. Ruiz García, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 4. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 2. panta b) punktu, 3. panta 1. punktu, 4. panta 2. punktu, 5. pantu un 6. panta 1. punktu, Direktīvas 93/13, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīvu 2011/83/ES (OV 2011, L 304, 64. lpp.), 8.a pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. panta 1. punktu un 24. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp SIA “A” – saskaņā ar Latvijas tiesībām iedibinātu sabiedrību ar ierobežotu atbildību, kuras mērķis ir nodrošināt sportistu attīstību Latvijā, – un C, D un E par prasību samaksāt atlīdzību, izpildot sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu līgumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Harta
3
Hartas 17. panta “Tiesības uz īpašumu” 1. punktā paredzēts:
“Ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, tiesības to lietot un atsavināt, kā arī tiesības attiecībā uz to dot rīkojumu savas nāves gadījumam. Nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs, kā arī gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Īpašuma izmantošanu var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs.”
4
Hartas 24. panta “Bērnu tiesības” 2. punktā noteikts:
“Visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts iestādes vai privātas iestādes, pirmkārt jāņem vērā bērna intereses.”
5
Hartas 51. pants attiecībā uz tās piemērošanas jomu ir formulēts šādi:
“1.   Šīs Hartas noteikumi attiecas uz Savienības iestādēm un struktūrām, ievērojot subsidiaritātes principu, un uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Tādēļ tās ievēro tiesības un principus, kā arī veicina to piemērošanu saskaņā ar savām atbilstīgajām pilnvarām un ievērojot Savienības kompetenci, kas tai piešķirta Līgumos.
2.   Ar šo Hartu netiek paplašināta Savienības tiesību piemērošanas joma, paplašinot Savienības kompetences, un Savienībai netiek noteiktas nekādas jaunas kompetences vai uzdevumi, nedz grozītas kompetences un uzdevumi, kā tās noteiktas Līgumos.”
Direktīva 93/13
6
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 desmito, trīspadsmito un sešpadsmito apsvērumu:
“tā kā efektīvāku patērētāju aizsardzību var panākt, pieņemot vienveidīgus tiesību aktus negodīgu noteikumu jomā; tā kā šos tiesību aktus būtu jāattiecina uz visiem līgumiem, kas noslēgti starp pārdevējiem vai piegādātājiem un patērētājiem; tā kā tā rezultātā, cita starpā, no šīs direktīvas būtu jāizslēdz līgumi attiecībā uz nodarbinātību, līgumi attiecībā uz mantojuma tiesībām, līgumi attiecībā uz tiesībām saistībā ar ģimenes tiesībām un līgumi attiecībā uz uzņēmumu apvienošanos un iestāžu vai partnerības līgumiem;
[..]
tā kā tiek uzskatīts, ka dalībvalstu likumi vai noteikumi, kas tieši vai netieši nosaka patērētāju līgumu noteikumus, nesatur negodīgus noteikumus; tā kā tādēļ neliekas vajadzīgi attiecināt uz šo direktīvu noteikumus, kas ietver obligātas tiesību normas un to starptautisko konvenciju principus vai noteikumus, kam ir pievienojušās dalībvalstis vai Kopiena; tā kā šajā sakarībā vārdi “obligātas tiesību normas” 1. panta 2. punktā ietver arī noteikumus, kas saskaņā ar tiesību aktiem attiecas uz līgumslēdzējām pusēm, ar nosacījumu, ka nav noteikta cita kārtība;
[..]
tā kā līgumu noteikumu negodīga rakstura novērtēšan[a] atbilstoši izvēlētiem vispārējiem kritērijiem, jo īpaši sabiedriska rakstura pārdošanas un piegāžu jomā, kur tiek sniegti kopēji pakalpojumi, ievērojot lietotāju solidaritāti, jāpapildina ar līdzekļiem dažādu iesaistīto interešu vispārēja izvērtējuma veikšanai; tā kā tam nepieciešama godprātība; tā kā, novērtējot godprātību, jāpievērš īpaša uzmanība pušu pozīcijām pie līguma slēgšanas attiecībā uz to, vai patērētājs kaut kādā veidā ticis mudināts piekrist noteikumiem un vai preces vai pakalpojumi tikuši pārdoti vai piegādāti pēc patērētāja īpaša pasūtījuma; tā kā pārdevēju vai piegādātāju var uzskatīt par godprātīgu, ja tas izturas godīgi un līdzvērtīgi pret otru līguma pusi, kuras likumīgās intereses tam jāņem vērā”.
7
Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā paredzēts:
“Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.”
8
Minētās direktīvas 2. panta redakcija ir šāda:
“Šajā direktīvā:
a)
“negodīgi noteikumi” ir 3. pantā definēti līguma noteikumi;
b)
“patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas;
c)
“pārdevējs vai piegādātājs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts.”
9
Šīs pašas direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
2.   Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot to saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.
Tas, ka par zināmu noteikumu aspektiem vai par kādu īpašu noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, neizslēdz šī panta piemērošanu pārējam līgumam, ja vispārējais līguma novērtējums norāda, ka tas tomēr ir iepriekš noformulēts standartlīgums.
Ja pārdevējs vai piegādātājs norāda, ka par kādu standarta noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, pierādījuma pienākums šai sakarā ir viņam.”
10
Direktīvas 93/13 4. pantā paredzēts:
“1.   Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.
2.   Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī ar cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”
11
Šīs direktīvas 5. pantā noteikts:
“Līgumos, kuros visi vai atsevišķi patērētājam piedāvāti noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt sastādītiem vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Ja rodas šaubas par kāda noteikuma nozīmi, priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā patērētājam. Šos noteikumus par interpretāciju nepiemēro 7. panta 2. punktā noteikto procedūru kontekstā.”
12
Minētās direktīvas 6. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums ar tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
13
Šīs pašas direktīvas 8. pantā noteikts:
“Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāja aizsardzības līmeni.”
14
Direktīva 93/13 ir grozīta ar Direktīvu 2011/83, ar kuru tajā ieviests 8.a pants. Šā panta 1. punktā paredzēts:
“Ja dalībvalsts pieņem noteikumus saskaņā ar 8. pantu, tā informē Komisiju par to, kā arī par visiem turpmākiem grozījumiem, it īpaši, ja minētie noteikumi:
–
attiecina negodīguma novērtējumu uz individuāli apspriestiem līguma noteikumiem vai uz cenas vai atlīdzības atbilstīgumu, vai
–
ietver līguma noteikumu sarakstus, ko uzskata par negodīgiem.”
Direktīva 2005/29/EK
15
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV 2005, L 149, 22. lpp.), 5. panta 3. punktā noteikts:
“Tādu komercpraksi, kas var būtiski kropļot tikai precīzi nosakāmas patērētāju grupas saimniecisko rīcību, kuri garīgu vai fizisku traucējumu, vecuma vai lētticības dēļ ir īpaši neaizsargāti pret tādu praksi vai attiecīgo produktu, tādējādi, ka varētu saprātīgi paredzēt, ka tirgotājam tas būtu bijis jāprognozē, vērtē no tādas grupas vidusmēra pārstāvja viedokļa. Tas neskar parasto un likumīgo reklāmas praksi lietot pārspīlētus izteicienus vai izteicienus, ko nav paredzēts uztvert burtiski.”
Latvijas tiesības
Civillikums
16
Civillikuma 186. pantā paredzēts, ka vecāki kopīgi pārstāv bērnu viņa personiskajās un mantiskajās attiecībās (koppārstāvība).
17
Atbilstoši šā likuma 223. pantam:
“Tēvs un māte uz aizgādības tiesību pamata ir sava nepilngadīgā bērna dabiskie aizbildņi.”
18
Minētā likuma 293. pantā noteikts:
“Aizbildnis var nepilngadīgā lietās un viņa interesēs noslēgt visādus līgumus, kā arī pieņemt un izdarīt maksājumus. Visa tāda darbība saista nepilngadīgo, ja vien aizbildnis to izdarījis labā ticībā, palikdams turklāt saimnieciskās pārvaldības ietvaros un nesaistīdams nepilngadīgo bez sevišķas vajadzības uz ilgāku laiku kā līdz viņa pilngadībai.”
19
Atbilstoši šā paša likuma 1408. pantam:
“Rīcībspējas trūkst nepilngadīgajiem.”
Patērētāju tiesību aizsardzības likums
20
1999. gada 1. aprīļa Patērētāju tiesību aizsardzības likuma (Latvijas Vēstnesis, 1999, Nr. 104/105), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 1. pantā “Likumā lietotie termini” noteikts:
“Likumā ir lietoti šādi termini:
[..]
3)
“patērētājs – fiziskā persona, kas izsaka vēlēšanos iegādāties, iegādājas vai varētu iegādāties vai izmantot pakalpojumu nolūkam, kurš nav saistīts ar tās saimniecisko vai profesionālo darbību;
4)
pakalpojuma sniedzējs – persona, kas savas saimnieciskās vai profesionālās darbības ietvaros sniedz pakalpojumu patērētājam;
[..].”
21
Šā likuma 6. pantā “Netaisnīgi līguma noteikumi” paredzēts:
“[..]
(2)
Līguma noteikumi formulējami vienkāršā un saprotamā valodā.
(3)
Līguma noteikums, kuru līgumslēdzējas puses savstarpēji nav apspriedušas, ir netaisnīgs, ja tas pretēji labticīguma prasībām rada būtisku neatbilstību līgumā noteiktajās līgumslēdzēju pušu tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam.
[..]
8)
Ražotāja, pārdevēja vai pakalpojuma sniedzēja un patērētāja noslēgtajā līgumā ietvertie netaisnīgie noteikumi nav spēkā no līguma noslēgšanas brīža, bet līgums paliek spēkā, ja tas var pastāvēt arī turpmāk, kad izslēgti netaisnīgie noteikumi.
[..]”
22
Ar 2014. gada 24. aprīļa likumu (Latvijas Vēstnesis, 2014, Nr. 92) Patērētāju tiesību aizsardzības likuma 6. pantā ieviesta 22. daļa šādā redakcijā:
“Šā panta noteikumi neattiecas uz tādiem līguma noteikumiem, kas definē līguma priekšmetu un cenu vai atlīdzības atbilstību precei vai pakalpojumam, ja tie ir formulēti vienkāršā un saprotamā valodā. [..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
23
A sportistiem piedāvā pakalpojumus profesionālo spēju un karjeras attīstīšanai.
24
2009. gada 14. janvārī A un tobrīd 17 gadus vecā nepilngadīgā persona C, kuru pārstāvēja viņa vecāki D un E, noslēdza C sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu līgumu, lai nodrošinātu C – viņš tobrīd vēl nebija profesionāls sportists – sekmīgu profesionālo karjeru basketbola jomā (turpmāk tekstā – “2009. gada 14. janvāra līgums”). Minētais līgums tika noslēgts uz 15 gadiem – līdz 2024. gada 14. janvārim.
25
2009. gada 14. janvāra līgumā bija paredzēts, ka A sniegs C dažādus pakalpojumus, kuros tostarp ietilpst apmācība un trenēšana, sporta medicīnas un psihologa pakalpojumi, karjeras atbalsta pasākumi, līgumu noslēgšana starp sportistu un klubiem, kā arī mārketinga, juridiskie un grāmatvedības pakalpojumi. Saskaņā ar šā līguma 6.1. punktu C savukārt apņēmās par to maksāt 10 % atlīdzību no visiem neto ienākumiem, ko tas gūs līguma darbības laikā, kā arī Latvijā piemērojamo pievienotās vērtības nodokli, ja šie ienākumi būs vismaz 1500 EUR/mēnesī.
26
Uzskatot, ka 2009. gada 14. janvāra līgumā paredzētā atlīdzība par C sniegtajiem pakalpojumiem nav samaksāta, A 2020. gada 29. jūnijā vērsās Latvijas tiesā ar prasību piespriest atbildētājiem pamatlietā samaksāt tai 1663777,99 EUR, kas atbilst 10 % no C ienākumiem no līgumiem ar sporta klubiem.
27
Pirmās instances tiesa un vēlāk apelācijas instances tiesa A prasību noraidīja, pamatojoties uz to, ka 2009. gada 14. janvāra līgums neatbilst valsts patērētāju tiesību aizsardzības normām un, konkrētāk, ka noteikums, kas C paredz pienākumu maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem visa šā līguma darbības laikā, ir negodīgs.
28
A iesniedza kasācijas sūdzību Augstākajā tiesā (Senāts) (Latvija), kas ir iesniedzējtiesa. Šī komercsabiedrība apgalvoja, ka valsts patērētāju tiesību aizsardzības normām šajā lietā nav nozīmes, jo 2009. gada 14. janvāra līgums ir uzskatāms par “jaunās cerības” sportistu līgumu, kam šīs tiesību normas nav piemērojamas. A arī lūdza vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
29
Iesniedzējtiesa norāda – lai arī Tiesa jau vairākkārt ir interpretējusi jēdzienu “patērētājs”, tomēr līdz šim tā nav pievērsusies patērētāju tiesību aizsardzības normu piemērojamībai sporta jomā. Ja tas tā būtu, iesniedzējtiesa uzskata, ka apstāklim – kā šajā lietā –, ka jaunā sportista darbība pēc aplūkotā pakalpojumu līguma noslēgšanas ir ieguvusi profesionālu raksturu, nebūtu piešķirama nozīme un ka šis apstāklis pats par sevi nevarētu ieinteresētajai personai liegt atsaukties uz “patērētāja” statusu Direktīvas 93/13 izpratnē.
30
Šī tiesa arī norāda uz atšķirībām dalībvalstu judikatūrā, kuras tās ieskatā pamato nepieciešamību uzdot prejudiciālus jautājumus šajā ziņā.
31
Cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa, Francija) ar 2019. gada 23. maija spriedumu esot atzinusi, ka basketbolists, kurš kā topošais spēlētājs ar sporta aģentūru bija noslēdzis pakalpojumu līgumu, saskaņā ar kuru šī aģentūra sportista interesēs apņēmās veikt pārrunas ar sporta klubiem par basketbolista nodarbināšanu, par ko viņš apņēmās maksāt aģentūrai noteiktu summu, kura aprēķināta kā daļa no šīs sadarbības rezultātā noslēgto līgumu summas, ir rīkojies kā patērētājs, nevis kā profesionālis. Savukārt Oberlandesgericht München (Minhenes Augstākā tiesa, Vācija) 2002. gada 7. novembra spriedumā, izšķirot strīdu starp jauno tenisistu un sporta aģentūru, kas izrietēja no pakalpojuma līguma, kurš ir analogs pamatlietā aplūkotajam, šīm tiesiskajām attiecībām neesot piemērojusi patērētāju tiesību aizsardzības normas.
32
Iesniedzējtiesa pauž šaubas arī par to, vai it īpaši tādu līguma noteikumu kā pamatlietā aplūkoto var uzskatīt par formulētu vienkāršā, skaidri saprotamā valodā un vai ar to netiek radīta ievērojama nelīdzsvarotība pušu tiesībās un pienākumos attiecīgi Direktīvas 93/13 5. panta un 3. panta izpratnē.
33
Šādos apstākļos Augstākā tiesa (Senāts) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai /sportista/ attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu līgums, kas noslēgts starp, no vienas puses, komersantu, kurš /sportistu/ sagatavošanas un attīstības jomā darbojas profesionāli, un, no otras puses, nepilngadīgu personu, kuru pārstāv vecāki un kura līguma noslēgšanas brīdī nav nodarbināta /sporta veida/ jomā, ietilpst [Direktīvas 93/13] piemērošanas jomā?
2)
Ja atbilde uz [pirmo jautājumu] ir noraidoša, vai Direktīva 93/13 neliedz tādu valsts judikatūru, kurā tiesību akti, ar kuriem šī direktīva tiek transponēta nacionālajās tiesībās, tiek interpretēti tādā veidā, ka tajā ietvertās patērētāju tiesību aizsardzības normas ir piemērojamas arī šādiem līgumiem?
3)
Ja atbilde uz [pirmo vai otro jautājumu] ir apstiprinoša, vai valsts tiesa līguma noteikumu, kas paredz, ka par līgumā norādīto /sporta veida/ attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu jaunais /sportists/ apņemas maksāt atlīdzību 10 % apmērā no ieņēmumiem, ko viņš saņems turpmāko 15 gadu laikā, var pakļaut negodīguma novērtējumam, ievērojot Direktīvas 93/13 3. pantā noteikto, un neuzskatīt šo noteikumu par tādu, uz kuru saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu neattiecas noteikumu negodīguma novērtējums?
4)
Ja atbilde uz [trešo jautājumu] ir apstiprinoša, vai līguma noteikums, kas paredz, ka par līgumā norādīto /sportista/ attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu jaunais /sportists/ apņemas maksāt atlīdzību 10 % apmērā no ieņēmumiem, ko tas saņems turpmāko 15 gadu laikā, ir uzskatāms par tādu, kas sastādīts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā Direktīvas 93/13 5. panta izpratnē, ņemot vērā, ka līguma noslēgšanas brīdī jaunajam /sportistam/ nav pieejama skaidra informācija par sniegtā pakalpojuma vērtību un to, cik viņam šis pakalpojums izmaksās, lai viņš varētu izvērtēt ekonomiskās sekas, kas viņam var iestāties?
5)
Ja atbilde uz [trešo jautājumu] ir apstiprinoša, vai līguma noteikums, kas paredz, ka par līgumā norādīto /sportista/ attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu jaunais /sportists/ apņemas maksāt atlīdzību 10 % apmērā no ieņēmumiem, ko tas saņems turpmāko 15 gadu laikā, ir uzskatāms par tādu, kas saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam, ņemot vērā, ka šis punkts nesaista sniegtā pakalpojuma vērtību un to, cik patērētājam šis pakalpojums izmaksā?
6)
Ja atbilde uz [piekto jautājumu] ir apstiprinoša, vai nebūtu pretrunā ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu valsts tiesas lēmums samazināt no patērētāja par labu piegādātājam piedzenamo summu līdz faktisko izdevumu apmēram, kas piegādātājam radies, saskaņā ar līgumu sniedzot pakalpojumus patērētajam?
7)
Ja atbilde uz [trešo jautājumu] ir noliedzoša un ja uz līgumā minēto noteikumu, kas paredz, ka par līgumā minēto /sportista/ attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu patērētājs apņemas maksāt atlīdzību 10 % apmērā no ieņēmumiem, ko tas saņems turpmāko 15 gadu laikā, saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu neattiecas negodīguma novērtējums, vai valsts tiesa, konstatējot, ka atlīdzības apmērs ir acīmredzami nesamērīgs ar pakalpojuma sniedzēja ieguldījumu, tomēr var atzīt šādu līguma noteikumu par negodīgu, balstoties uz valsts tiesību normām?
8)
Ja atbilde uz [septīto jautājumu] ir apstiprinoša, vai attiecībā uz līgumu, kas noslēgts ar patērētāju laikā, kad vēl nebija stājies spēkā [Direktīvas 93/13, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2011/83] 8.a pants, ir jāņem vērā informācija par dalībvalsts pieņemtajiem noteikumiem saskaņā ar [Direktīvas 93/13] 8. pantu, ko dalībvalsts [Direktīvas 93/13, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2011/83] 8.a panta kārtībā sniegusi Eiropas Komisijai, un, ja ir jāņem vērā, vai valsts tiesas kompetenci ierobežo šīs dalībvalsts [Direktīvas 93/13, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2011/83] 8.a panta kārtībā sniegtā informācija, ja dalībvalsts ir norādījusi, ka tās tiesību akti nepārsniedz šajā direktīvā noteiktos minimālos standartus?
9)
Ja atbilde uz [pirmo vai otro jautājumu] ir apstiprinoša, kāda nozīme, ievērojot [Hartas] 17. panta 1. punktu kopsakarā ar 24. pantu, piemērojot tiesību aktus, ar kuriem nacionālajās tiesībās ir transponētas Direktīvas 93/13 normas, piešķirama apstāklim, ka brīdī, kad tika noslēgts norādītais pakalpojumu līgums ar saistību termiņu uz 15 gadiem, jaunais /sportists/ bija nepilngadīgs un ka tādējādi minēto līgumu nepilngadīgā vārdā noslēdza vecāki, nodibinot nepilngadīgai personai saistību maksāt atlīdzību 10 % apmērā no visiem ienākumiem, ko tā saņems turpmāko 15 gadu laikā?
10)
Ja atbilde uz [pirmo vai otro jautājumu] nav apstiprinoša, vai, ņemot vērā, ka sporta aktivitātes ir Eiropas Savienības tiesību aktu piemērošanas jomā, pakalpojumu līgums ar saistību termiņu uz 15 gadiem, kas noslēgts ar nepilngadīgu jauno /sportistu/, ko tādējādi nepilngadīgā vārdā noslēguši viņa vecāki, nodibinot nepilngadīgai personai saistību maksāt atlīdzību 10 % apmērā no visiem ienākumiem, ko tā saņems turpmāko 15 gadu laikā, neaizskar [Hartas] 17. panta 1. punktā kopsakarā ar 24. panta 2. punktu noteiktās personas pamattiesības?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
34
A norāda uz atsevišķu uzdoto jautājumu nepieņemamību.
35
Pirmām kārtām, trešais līdz piektais jautājums neesot pieņemami, jo ar tiem iesniedzējtiesa būtībā lūdzot Tiesu nevis interpretēt Savienības tiesības, bet gan tās piemērot konkrētā gadījumā, it īpaši, lai noteiktu, vai pamatlietā aplūkotais noteikums ietilpst Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta piemērošanas jomā un – noliedzošas atbildes gadījumā – vai tas ir pretrunā šīs direktīvas 5. pantam un 3. panta 1. punktam.
36
Otrām kārtām, septītais jautājums attiecoties uz gluži hipotētisku problēmu, jo Latvijas tiesībās nav tiesiska pamata konstatēt pārmērīgu peļņu no kapitāla ieguldījuma.
37
Trešām kārtām, devītais un desmitais jautājums, kas ir par Hartas piemērojamību horizontālās attiecībās, neesot pieņemami, pirmkārt, tādēļ, ka tie esot pārāk abstrakti un būtībā esot uzskatāmi par lūgumu sniegt konsultatīvu viedokli, un, otrkārt, tādēļ, ka Harta šajā lietā neesot piemērojama.
38
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātajā sadarbībā starp Tiesu un valstu tiesām tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esamību, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. No tā izriet, ka uz prejudiciālu jautājumu par Savienības tiesībām attiecas nozīmīguma prezumpcija. Atteikties lemt par šādu jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav saiknes ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2023. gada 29. jūnijs, International Protection Appeals Tribunal u.c. (Atentāts Pakistānā), C‑756/21, EU:C:2023:523, 35. un 36. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
39
Šajā lietā nav acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav saiknes ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka problēma būtu hipotētiska. Turklāt iesniedzējtiesas lēmumā ir pietiekami precīzi aprakstīti pamatlietas tiesiskie un faktiskie apstākļi, lai Tiesa varētu sniegt lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem.
40
Konkrētāk, pirmkārt, attiecībā uz trešo līdz piekto, kā arī devīto un desmito jautājumu no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa interesējas par vairāku Direktīvas 93/13 noteikumu, attiecīgā gadījumā kopsakarā ar konkrētām Hartas tiesību normām, nozīmi un tvērumu, lai noteiktu, vai tā var veikt pamatlietā aplūkotā līguma noteikuma negodīguma pārbaudi, piemērojot šo direktīvu. Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 39. punktā, iesniedzējtiesa nelūdz Tiesu ne piemērot šos Direktīvas 93/13 noteikumus pamatlietas faktiem, ne arī aizstāt valsts tiesas vērtējumu ar savu.
41
Otrkārt, runājot par apgalvoto septītā jautājuma hipotētisko raksturu, uz kuru A norāda, pamatojoties uz to, ka Latvijas tiesībās neesot iespējas konstatēt pārmērīgu peļņu no kapitāla ieguldījuma, jāatgādina, ka LESD 267. pantā paredzētajā procedūrā Tiesas funkcijas un iesniedzējtiesas funkcijas ir skaidri nošķirtas un ka tikai iesniedzējtiesa var interpretēt valsts tiesību aktus (spriedums, 2013. gada 15. janvāris, Križan u.c., C‑416/10, EU:C:2013:8, 58. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Ar A norādīto valsts tiesību interpretāciju saistībā ar neiespējamību konstatēt pārmērīgu peļņu no kapitāla ieguldījuma nepietiek, lai atspēkotu šā sprieduma 38. pantā atgādināto nozīmīguma prezumpciju.
42
Tātad iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir pieņemami.
Par lietas būtību
Par pirmo jautājumu
43
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 1. panta 1. punkts un 2. panta b) punkts jāinterpretē tādējādi, ka līgums, kas noslēgts starp komersantu, kurš darbojas sportistu attīstības jomā, no vienas puses, un nepilngadīgu “jaunās cerības” statusa sportistu, kuru pārstāv vecāki un kurš šā līguma noslēgšanas brīdī vēl nebija nodarbināts sporta jomā, no otras puses, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
44
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka Direktīvas 93/13 piemērošanas joma ir definēta tās 1. panta 1. punktā. Atbilstoši šai definīcijai šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu tiesību aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, kurus slēdz starp komersantu un patērētāju. Tātad runa ir par vispārēju patērētāju tiesību aizsardzības direktīvu, kura ir piemērojama visās saimnieciskas darbības nozarēs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. jūlijs, Air Berlin, C‑290/16, EU:C:2017:523, 44. punkts).
45
Direktīvas 93/13 1. panta 1. punktā norādītie jēdzieni “patērētājs” un “pārdevējs vai piegādātājs” šīs direktīvas 2. panta b) un c) punktā ir definēti kā tādi, kas apzīmē attiecīgi jebkuru fizisku personu, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās profesionālās darbības, un jebkuru fizisku vai juridisku personu, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos rīkojas profesionālās darbības ietvaros, neatkarīgi no tā, vai tā ir valsts vai privātajā jomā.
46
Tātad Direktīvā 93/13 līgumi, kuriem tā piemērojama, ir definēti, atsaucoties uz līgumslēdzēju statusu – atkarībā no tā, vai tie šo līgumu slēdz profesionālas darbības ietvaros (spriedums, 2024. gada 24. oktobris, Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
47
Tādēļ Direktīva 93/13 ir piemērojama situācijā, kad līgums ir noslēgts starp komersantu, kas darbojas sportistu attīstības jomā, no vienas puses, un nepilngadīgu “jaunās cerības” statusa sportistu, kuru pārstāv vecāki un kurš šā līguma noslēgšanas brīdī ar attiecīgo sporta veidu nenodarbojās profesionāli, no otras puses.
48
Šis secinājums ir spēkā arī tad, ja pēc šā līguma noslēgšanas patērētājs ir kļuvis par profesionālu sportistu – kā tas ir pamatlietā.
49
Proti, ir nospriests, ka personas “patērētāja” statuss jāvērtē attiecīgā līguma noslēgšanas brīdī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 9. jūlijs, Raiffeisen Bank un BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 un C‑699/18, EU:C:2020:537, 73. punkts, kā arī 2024. gada 24. oktobris, Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, 32. punkts).
50
Tādēļ nepilngadīga persona, kura sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu līguma noslēgšanas brīdī ar attiecīgo sporta veidu nenodarbojās profesionāli, nezaudē “patērētāja” statusu Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē tādēļ, ka līguma izpildes laikā kļuvusi par profesionālu sportistu.
51
Šajā ziņā jāpiebilst – tas vien, ka šis patērētājs tiek uzskatīts par “jaunās cerības” statusa spēlētāju sporta disciplīnā, kurā viņš vēlāk ir kļuvis par profesionālu spēlētāju, statusu, kāds viņam bija aplūkotā līguma noslēgšanas brīdī, nevar mainīt vairāk kā apstāklis, ka šā līguma priekšmets bija saistīts ar iespējamo šā sportista profesionālo karjeru nākotnē.
52
Tāpat saistībā ar attiecīgā patērētāja statusu aplūkotā līguma noslēgšanas brīdī nebija nozīmes tam, ka viņam varēja būt zināšanas vai, iespējams, būtiska informētība par to sporta disciplīnu, kurā viņš vēlāk kļuva par profesionālu spēlētāju.
53
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdzienam “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē ir objektīvs raksturs, un tas nav atkarīgs no konkrētajām zināšanām, kas attiecīgajai personai var būt, vai informācijas, kas tai patiesībā ir (spriedums, 2015. gada 3. septembris, Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, 21. punkts).
54
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 1. panta 1. punkts un 2. panta b) punkts jāinterpretē tādējādi, ka sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu līgums, kas noslēgts starp komersantu, kurš darbojas sportistu attīstības jomā, no vienas puses, un nepilngadīgu “jaunās cerības” statusa sportistu, kuru pārstāv viņa vecāki un kurš šā līguma noslēgšanas brīdī vēl nebija nodarbināts sporta jomā, un kuram tādēļ bija patērētāja statuss, no otras puses, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
Par otro jautājumu
55
Uz otro jautājumu nav jāatbild, jo tas ir uzdots tikai gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu noraidoša.
Par trešo jautājumu
56
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts un 8. pants jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, ievērojot šīs direktīvas 3. pantā noteikto, var novērtēt tāda līguma noteikuma negodīgumu, kurā paredzēts, ka par līgumā norādīto attiecīgā sporta veida attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu jaunais sportists apņemas maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas.
57
Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā paredzēts, ka negodīguma novērtējums neattiecas ne uz noteikumiem par līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne uz noteikumiem par cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.
58
Saskaņā ar Tiesas judikatūru 4. panta 2. punktā paredzēto noteikumu, lai arī tie ietilpst ar Direktīvu 93/13 reglamentētajā jomā, negodīgums netiek vērtēts vienīgi tad, ja valsts kompetentā tiesa pēc katra atsevišķā gadījuma pārbaudes secina, ka komersants tos ir formulējis vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Tātad ar šo tiesību normu paredzēts tikai noteikt to līguma noteikumu satura pārbaudes kārtību un apmēru, par kuriem nav notikusi atsevišķa apspriešanās un kuros ir aprakstīti galvenie pakalpojumi, kas paredzēti līgumos, kuri noslēgti starp komersantu un patērētāju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 3. jūnijs, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, 32. un 34. punkts). Turklāt no minētās tiesību normas izriet – apstāklis, ka noteikums nav vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, pats par sevi nevar to padarīt par negodīgu (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
59
Ja – kā tas ir pamatlietā – līguma mērķis ir tajā norādīto attiecīgā sporta veida attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšana, noteikumam, kurā paredzēts, ka par šādu pakalpojumu sniegšanu jaunais sportists – līgumpartneris – apņemas maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc minētā līguma noslēgšanas, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 87. punktā, ir nozīme, Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē nosakot gan līguma galveno priekšmetu, gan cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas.
60
No tā izriet, ka minētais noteikums ietilpst 4. panta 2. punkta piemērošanas jomā un tādēļ principā valsts tiesa var novērtēt tā negodīgumu vienīgi tad, ja tā secina, ka tas nav formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.
61
Tomēr šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu redzams, ka pamatlietā aplūkotā līguma noslēgšanas brīdī, proti, 2009. gada 14. janvārī, Latvijas Republika savā tiesību sistēmā vēl nebija transponējusi atsevišķus Direktīvas 93/13 noteikumus, īpaši tās 4. panta 2. punktu – tā transponēšana stājās spēkā tikai 2014. gada 1. jūlijā.
62
Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīvas 93/13 8. pantā dalībvalstīm ir skaidri paredzēta iespēja “pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāju aizsardzības līmeni”.
63
Tiesa no tā ir secinājusi, ka dalībvalstīm nedrīkst liegt visā ar Direktīvu 93/13 reglamentētajā jomā, kurā ietilpst tās 4. panta 2. punktā norādītie noteikumi, saglabāt vai pieņemt stingrākas tiesību normas nekā direktīvā pašā paredzētās tiesību normas, ja vien to mērķis ir nodrošināt augstāku patērētāju aizsardzības līmeni (spriedums, 2010. gada 3. jūnijs, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, 35. un 40. punkts).
64
Tādēļ, ja valsts tiesību akti to atļauj, valsts tiesa tiesvedībā, kas saistīta ar līgumu, kurš noslēgts starp komersantu un patērētāju, var novērtēt tāda noteikuma negodīgumu, kas nav atsevišķi apspriests un attiecas uz minētā līguma galveno priekšmetu, pat gadījumos, kad komersants šo noteikumu iepriekš ir formulējis vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.
65
Tāpēc iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai 2009. gada 14. janvāra līguma noslēgšanas brīdī valsts tiesību akti ļāva novērtēt tāda noteikuma negodīgumu, kas ietilpst Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta piemērošanas jomā, tostarp gadījumos, kad šis noteikums ir formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.
66
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts un 8. pants jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikums, kas paredz, ka par līgumā norādīto attiecīgā sporta veida attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu jaunais sportists apņemas maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā. Tātad valsts tiesa, ievērojot šīs direktīvas 3. pantā noteikto, šāda noteikuma negodīgumu principā var novērtēt vienīgi tad, ja tā secina, ka tas nav formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Tomēr minētajām tiesību normām nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru atļauta minētā noteikuma negodīguma pārbaude tiesā, pat ja tas formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.
Par ceturto jautājumu
67
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 5. pants jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikums, kurā, nesniedzot citus precizējumus, ir vienīgi paredzēts, ka par sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu sportists apņemas maksāt pakalpojumu sniedzējam 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, ir uzskatāms par formulētu vienkāršā, skaidri saprotamā valodā šīs tiesību normas izpratnē.
68
Šajā ziņā Direktīvas 93/13 5. pantā paredzēts, pirmkārt, ka līgumos, kuros visi vai atsevišķi patērētājam piedāvāti noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, un, otrkārt, ja rodas šaubas par kāda noteikuma nozīmi, priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā patērētājam.
69
Attiecībā uz prasību par līguma noteikumu pārskatāmību, kas paredzēta gan Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā, gan 5. pantā, Tiesa ir uzsvērusi, ka šī prasība nevar tikt attiecināta tikai uz šo noteikumu saprotamību no formālā un gramatiskā viedokļa, bet tā ir jāsaprot plaši, ņemot vērā, ka patērētājs salīdzinājumā ar komersantu ir nelabvēlīgākā situācijā, tostarp attiecībā uz informētības līmeni (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c., C‑186/16, EU:C:2017:703, 44. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
70
Tādēļ minētā pārskatāmības prasība ne tikai prasa, lai noteikums būtu attiecīgajam patērētājam saprotams no formālā un gramatiskā viedokļa, bet arī to, lai līgumā būtu pārskatāmi izklāstīts, kā konkrēti darbojas mehānisms, uz kuru ir atsauce attiecīgajā noteikumā, kā arī – vajadzības gadījumā –, kāda ir saistība starp šo mehānismu un mehānismu, kas paredzēts citos līguma noteikumos, lai radītu šim patērētājam iespēju, pamatojoties uz skaidriem un saprotamiem kritērijiem, novērtēt ekonomiskās sekas, kādas viņam izriet no šā noteikuma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, D.V. (Advokāta honorāri – Stundas likmes princips), C‑395/21, EU:C:2023:14, 36. un 37. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
71
Valsts tiesai, ņemot vērā visus atbilstošos faktiskos apstākļus, jāpārbauda, vai šī prasība ir ievērota. Konkrētāk, tai, ņemot vērā līguma noslēgšanas apstākļus, jāpārbauda, vai patērētājam ir paziņoti visi elementi, kuri var ietekmēt viņa saistību apjomu un kuri viņam ļauj novērtēt līguma finansiālās sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, D.V. (Advokāta honorāri – Stundas likmes princips), C‑395/21, EU:C:2023:14, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
72
Šajā ziņā Tiesa lietā, kas attiecās uz advokāta honorāru samaksas noteikumu, nosprieda – lai gan no komersanta nevar prasīt, lai tas informētu patērētāju par viņa saistību galīgajām finansiālajām sekām, kuras ir atkarīgas no turpmākiem neparedzamiem un no šā komersanta gribas neatkarīgiem notikumiem, tomēr informācijai, kas tam ir jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, jāļauj patērētājam pieņemt lēmumu piesardzīgi un pilnībā apzinoties, pirmkārt, iespēju, ka šādi notikumi varētu rasties, un, otrkārt, sekas, kādas tie var radīt saistībā ar attiecīgo juridisko pakalpojumu sniegšanas ilgumu (spriedums, 2023. gada 12. janvāris, D.V. (Advokāta honorāri – Stundas likmes princips), C‑395/21, EU:C:2023:14, 43. punkts).
73
Šajā lietā iesniedzējtiesai, ņemot vērā pamatlietā aplūkotā noteikuma īpatnības un visus atbilstošos apstākļus, kas saistīti ar 2009. gada 14. janvāra līguma noslēgšanu, jāizvērtē, vai komersanta pirms šā līguma noslēgšanas sniegtā informācija ir ļāvusi patērētājam pieņemt savu lēmumu piesardzīgi un pilnībā apzinoties finansiālās sekas, ko rada minētā līguma noslēgšana (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, D.V. (Advokāta honorāri – Stundas likmes princips), C‑395/21, EU:C:2023:14, 44. punkts).
74
Attiecībā uz tāda noteikuma īpatnībām, kāds aplūkots pamatlietā, kurā pakalpojumu sniedzēja atlīdzības apmērs noteikts, pamatojoties uz noteiktu procentuālo daļu no līgumpartnera nākotnes ienākumiem konkrētā laikposmā, jānorāda, ka šādu noteikumu pašu par sevi var uzskatīt par tādu, kas ieinteresētajai personai ļauj izvērtēt ekonomiskās sekas, kas tai var iestāties, vienīgi tad, ja attiecīgie ienākumi tajā ir precīzi aprakstīti. Iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai 2009. gada 14. janvāra līgumā ietverto norādi par to, ka pakalpojumu sniedzēja atlīdzība tiks aprēķināta, pamatojoties uz noteiktu procentuālo daļu no visiem neto ienākumiem par attiecīgā sporta veida spēlēšanu, reklāmas, mārketinga un mediju pasākumiem, pašu par sevi var uzskatīt par tādu, kas atbilst šādai precizitātes pakāpei. Tāpat nepieciešams, lai par paredzēto atlīdzību sniegto pakalpojumu raksturs varētu tikt saprātīgi saprasts vai izsecināts no līguma kopumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, 43. punkts).
75
Visbeidzot iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai 2009. gada 14. janvāra līguma noslēgšanas brīdī ieinteresētajai personai gan saistībā ar komersanta sniegto pakalpojumu raksturu, gan par to maksājamās atlīdzības apmēra aprēķina bāzi bija visa nepieciešamā informācija, kas tai ļautu izvērtēt tās saistību ekonomiskās sekas.
76
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 5. pants jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikums, kurā vienīgi paredzēts, ka par sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu sportists apņemas maksāt pakalpojumu sniedzējam 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, pirms minētā līguma noslēgšanas nepaziņojot patērētājam visu nepieciešamo informāciju, kas tam ļautu izvērtēt tā saistību ekonomiskās sekas, nav formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā šīs tiesību normas izpratnē.
Par piekto jautājumu
77
Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikums, kurā paredzēts, ka par sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu jaunais sportists apņemas maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma – šīs tiesību normas izpratnē –, un tas notiek par sliktu patērētājam, ja sniegtā pakalpojuma vērtība šajā noteikumā netiek saistīta ar to, cik patērētājam izmaksās šis pakalpojums.
78
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tai ir kompetence interpretēt Direktīvas 93/13 jēdzienus, kā arī kritērijus, kurus valsts tiesa var piemērot vai kuri tai ir jāpiemēro līguma noteikuma vērtējumā, ņemot vērā direktīvas normas, bet minētajai tiesai atbilstoši šiem kritērijiem jālemj par attiecīgā līguma noteikuma konkrēto kvalificēšanu konkrētā gadījuma apstākļos. No tā izriet, ka Tiesai ir tikai jāsniedz iesniedzējtiesai norādes, kas tai jāņem vērā (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 50. punkts).
79
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā noteikts, ka līguma noteikumu, par kuru nav notikusi atsevišķa apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja – pretēji prasībai par godprātību – tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
80
Līguma noteikuma, par kuru nav notikusi atsevišķa apspriešanās, negodīguma vērtējumā, kas valsts tiesai jāveic saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu, tai, ņemot vērā visus lietas apstākļus, jāizvērtē, pirmām kārtām, vai, iespējams, nav tikusi ievērota godprātības prasība un, otrām kārtām, vai nepastāv varbūtēja ievērojama nelīdzsvarotība par sliktu patērētājam šīs tiesību normas izpratnē (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 63. punkts).
81
Lai precizētu šos jēdzienus, pirmkārt, attiecībā uz to, kādos apstākļos “pretēji prasībai par godprātību” rodas šāda nelīdzsvarotība, jāatgādina, ka, ņemot vērā Direktīvas 93/13 sešpadsmito apsvērumu, valsts tiesai jāpārbauda, vai komersants, godīgi un līdzvērtīgi izturoties pret patērētāju, varēja pamatoti pieņemt, ka patērētājs būtu piekritis šādam noteikumam arī tad, ja tas būtu atsevišķi apspriests (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 64. punkts).
82
Otrkārt, lai noteiktu, vai noteikums rada “ievērojamu nelīdzsvarotību” pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam, īpaši jāņem vērā tiesību normas, kas atbilstoši valsts tiesībām būtu piemērojamas, ja starp pusēm nebūtu attiecīgas vienošanās, lai novērtētu, vai un – attiecīgā gadījumā – kādā mērā patērētājam, piemērojot šo līgumu, tiek radīts neizdevīgāks tiesiskais stāvoklis salīdzinājumā ar spēkā esošajos valsts tiesību aktos paredzēto (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu), C‑265/22, EU:C:2023:578, 65. punkts).
83
Tikai šāda salīdzinoša analīze ļauj valsts tiesai novērtēt, vai un – attiecīgā gadījumā – kādā mērā patērētājam, piemērojot līgumu, tiek radīts neizdevīgāks tiesiskais stāvoklis salīdzinājumā ar spēkā esošajos valsts tiesību aktos paredzēto.
84
Paturot to prātā, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 91. punktā, ievērojamas nelīdzsvarotības izvērtējumā var ņemt vērā arī citus elementus, piemēram, godīgu un taisnīgu tirgus praksi dienā, kad noslēgts aplūkotais līgums par atlīdzību attiecīgajā sporta jomā, vai pienākumus, kādus samērā informēts patērētājs varētu sagaidīt šādas prakses piemērošanā.
85
Visbeidzot – atbilstīgi Direktīvas 93/13 4. panta 1. punktam valsts tiesa līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā to preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem tiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem šā līguma vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs, noteikumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. jūlijs, Caixabank u.c. (Pārskatāmības pārbaude saistībā ar kolektīvo prasību), C‑450/22, EU:C:2024:577, 29. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
86
Šajā lietā, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 95. punktā, iesniedzējtiesai būs jāņem vērā vairāki 2009. gada 14. janvāra līguma aspekti, piemēram, fakts, ka šis līgums pēc būtības A radīja riska faktoru. Faktiski minētajā līgumā bija norādīts, ka atlīdzība A ir maksājama tikai tad, ja ienākumi ir vismaz 1500 EUR mēnesī, ka C varēja nolemt vienpusēji izbeigt šo līgumu, nemaksājot kompensāciju, it īpaši, ja viņš nolemtu neturpināt profesionālo karjeru, vai arī – ka A sniegtie pakalpojumi negarantēja, ka C gūs cerēto rezultātu, proti, kļūs par profesionālu sportistu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 16. marts, Olympique Lyonnais, C‑325/08, EU:C:2010:143, 42. punkts).
87
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz piekto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikums, kurā paredzēts, ka par sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu jaunais sportists apņemas maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, nerada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam šīs tiesību normas izpratnē tikai tādēļ vien, ka sniegtā pakalpojuma vērtība šajā noteikumā netiek saistīta ar to, cik patērētājam izmaksās šis pakalpojums. Proti, šādas nelīdzsvarotības esamība jāizvērtē, ņemot vērā it īpaši tiesību normas, kas atbilstoši valsts tiesībām būtu piemērojamas, ja starp pusēm nebūtu vienošanās, godīgu un taisnīgu tirgus praksi dienā, kad noslēgts līgums par atlīdzību attiecīgajā sporta jomā, kā arī visus minētā līguma slēgšanas brīdī pastāvošos apstākļus, kas ar to bijuši saistīti, un visus pārējos šā līguma vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs, noteikumus.
Par sesto jautājumu
88
Ar sesto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka valsts tiesa, kura ir konstatējusi, ka starp komersantu un patērētāju noslēgta līguma noteikums ir negodīgs šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē, var samazināt no patērētāja piedzenamo summu līdz to faktisko izdevumu apmēram, kas pakalpojumu sniedzējam radušies, izpildot šo līgumu.
89
Šajā ziņā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā paredzēts, ka dalībvalstīm jānosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti komersanta ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.
90
Tā ir imperatīva norma, kas vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru, ko ar līgumu nodibina starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar reālu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību (spriedums, 2013. gada 30. maijs, Asbeek Brusse un de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, 38. punkts).
91
Šādos apstākļos minētā tiesību norma jāuzskata par līdzvērtīgu valsts tiesību normām, kurām valsts tiesību sistēmā ir imperatīvu normu statuss (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c., C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 54. punkts), un negodīgs noteikums tādējādi ir atzīstams par tādu, kas nekad nav pastāvējis.
92
Attiecībā uz valsts tiesas, kura konstatējusi, ka starp komersantu un patērētāju noslēgta līguma noteikums ir negodīgs, iespēju pārskatīt šā noteikuma saturu, nevis vienkārši nepiemērot to patērētājam, jānorāda, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts nav saprotams tādējādi, ka tas ļautu valsts tiesai izmantot šādu iespēju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 71. punkts).
93
Ja valsts tiesa varētu pārskatīt šādā līgumā ietvertu negodīgu noteikumu saturu, šāda iespēja varētu apdraudēt Direktīvas 93/13 7. pantā paredzētā mērķa īstenošanu ilgtermiņā. Šī iespēja varētu mazināt preventīvo iedarbību, ko attiecībā uz komersantiem rada vienkārša šādu negodīgu noteikumu nepiemērošana patērētājam, ciktāl tiem joprojām pastāvētu vilinājums izmantot minētos noteikumus, zinot, ka – pat tad, ja tie tiktu atzīti par spēkā neesošiem, – valsts tiesa tomēr līgumu varētu vajadzīgajā mērā papildināt tā, lai tādējādi nodrošinātu minēto komersantu intereses (spriedums, 2019. gada 26. marts, Abanca Corporación Bancaria un Bankia, C‑70/17 un C‑179/17, EU:C:2019:250, 54. punkts).
94
Atbilstoši Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam aplūkotais līgums turpina būt spēkā, ciktāl saskaņā ar valsts tiesību normām šāda līguma pastāvēšana bez negodīgiem noteikumiem ir juridiski iespējama, un tas ir jānosaka objektīvi (spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, 39. punkts).
95
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz sesto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka valsts tiesa, kura ir konstatējusi, ka starp komersantu un patērētāju noslēgta līguma noteikums ir negodīgs šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē, var samazināt no patērētāja piedzenamo summu līdz to faktisko izdevumu apmēram, kas pakalpojumu sniedzējam radušies, izpildot šo līgumu.
Par septīto un astoto jautājumu
96
Uz septīto un astoto jautājumu nav jāatbild, jo tie ir uzdoti tikai gadījumā, ja atbilde uz trešo jautājumu būtu noraidoša.
Par devīto jautājumu
97
Ar devīto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 93/13, lasot to Hartas 17. panta 1. punkta un 24. panta 2. punkta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja līguma noteikumā paredzēts, ka par sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu patērētājs apņemas maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, apstāklim, ka minētā līguma noslēgšanas brīdī patērētājs bija nepilngadīgs un ka līgumu nepilngadīgā vārdā noslēdza viņa vecāki, ir nozīme, izvērtējot šāda noteikuma negodīgumu.
98
Jāatgādina, ka Hartas piemērošanas joma attiecībā uz dalībvalstu rīcību ir definēta tās 51. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru Hartas noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesības.
99
Šajā lietā, atbildot uz pirmo jautājumu, Tiesa konstatēja Direktīvas 93/13 piemērojamību tādam līgumam, kāds aplūkots pamatlietā, tādēļ valsts tiesiskais regulējums, kurā ietilpst pamatlieta, ir uzskatāms par šīs direktīvas un līdz ar to Savienības tiesību īstenošanu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē.
100
Tāpēc iesniedzējtiesai, piemērojot Direktīvu 93/13, jāievēro Hartā noteiktās pamattiesības, kuru vidū ir tās 17. un 24. pantā paredzētās tiesības, kas skar attiecīgi tiesības uz īpašumu un bērna tiesības.
101
Konkrētāk, runājot par Hartas 24. pantā garantētajām bērna tiesībām, tās galvenokārt paredz pienākumu visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, pirmām kārtām ņemt vērā bērna intereses.
102
Līdz ar to, lai gan Direktīvā 93/13 nav atsauces uz nepilngadīgiem patērētājiem, tomēr no Hartas 24. panta 2. punkta, kā arī no Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas 1989. gada 20. novembrī pieņemtās Bērna tiesību konvencijas 3. panta 1. punkta, uz kuru ir tieša atsauce paskaidrojumos par Hartas 24. pantu, izriet, ka bērna intereses ir ne tikai jāņem vērā, pēc būtības izvērtējot pieteikumus attiecībā uz bērniem, bet tām ar īpašu procesuālo garantiju palīdzību ir arī jāietekmē lēmumu pieņemšanas process, kas noved pie šāda izvērtējuma. Proti, kā norādījusi Apvienoto Nāciju Organizācijas Bērna tiesību komiteja, jēdziens “bērna intereses” 3. panta 1. punkta izpratnē vienlaikus attiecas gan uz materiālām tiesībām, gan uz interpretācijas principu, gan uz procesuālo tiesību normu (spriedums, 2024. gada 11. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie (Sievietes, kas kā pamatvērtību pieņēmušas sieviešu un vīriešu līdztiesību), C‑646/21, EU:C:2024:487, 73. punkts).
103
Paturot to prātā, pienākums ņemt vērā bērna intereses – kas tostarp attiecas uz iesniedzējtiesu – neizslēdz, ka iesniedzējtiesa šajā lietā var ņemt vērā apstākli, ka C vecākiem, kuri viņu pārstāvēja 2009. gada 14. janvāra līguma noslēgšanas brīdī, pašiem bija zināšanas par profesionālā sporta vidi, vai faktu, ka C šā līguma noslēgšanas brīdī bija 17 gadu.
104
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz devīto jautājumu jāatbild, ka Direktīva 93/13, lasot to Hartas 17. panta 1. punkta un 24. panta 2. punkta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja līguma noteikumā paredzēts, ka par sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu patērētājs apņemas maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, apstāklim, ka minētā līguma noslēgšanas brīdī patērētājs bija nepilngadīgs un ka līgumu nepilngadīgā vārdā noslēdza viņa vecāki, ir nozīme, izvērtējot šāda noteikuma negodīgumu.
Par desmito jautājumu
105
Uz desmito jautājumu nav jāatbild, jo tas ir uzdots tikai gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu noraidoša.
Par tiesāšanās izdevumiem
106
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 1. panta 1. punkts un 2. panta b) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu līgums, kas noslēgts starp komersantu, kurš darbojas sportistu attīstības jomā, no vienas puses, un nepilngadīgu “jaunās cerības” statusa sportistu, kuru pārstāv viņa vecāki un kurš šā līguma noslēgšanas brīdī vēl nebija nodarbināts sporta jomā, un kuram tādēļ bija patērētāja statuss, no otras puses, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
2)
Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts un 8. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
līguma noteikums, kas paredz, ka par līgumā norādīto attiecīgā sporta veida attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu jaunais sportists apņemas maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā. Tātad valsts tiesa, ievērojot šīs direktīvas 3. pantā noteikto, šāda noteikuma negodīgumu principā var novērtēt vienīgi tad, ja tā secina, ka tas nav formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Tomēr minētajām tiesību normām nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru atļauta minētā noteikuma negodīguma pārbaude tiesā, pat ja tas formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.
3)
Direktīvas 93/13 5. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
līguma noteikums, kurā vienīgi paredzēts, ka par sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu sportists apņemas maksāt pakalpojumu sniedzējam 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, pirms minētā līguma noslēgšanas nepaziņojot patērētājam visu nepieciešamo informāciju, kas tam ļautu izvērtēt tā saistību ekonomiskās sekas, nav formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā šīs tiesību normas izpratnē.
4)
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
līguma noteikums, kurā paredzēts, ka par sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu jaunais sportists apņemas maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, nerada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam šīs tiesību normas izpratnē tikai tādēļ vien, ka sniegtā pakalpojuma vērtība šajā noteikumā netiek saistīta ar to, cik patērētājam izmaksās šis pakalpojums. Proti, šādas nelīdzsvarotības esamība jāizvērtē, ņemot vērā it īpaši tiesību normas, kas atbilstoši valsts tiesībām būtu piemērojamas, ja starp pusēm nebūtu vienošanās, godīgu un taisnīgu tirgus praksi dienā, kad noslēgts līgums par atlīdzību attiecīgajā sporta jomā, kā arī visus minētā līguma slēgšanas brīdī pastāvošos apstākļus, kas ar to bijuši saistīti, un visus pārējos šā līguma vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs, noteikumus.
5)
Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā tas, ka valsts tiesa, kura ir konstatējusi, ka starp komersantu un patērētāju noslēgta līguma noteikums ir negodīgs šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē, var samazināt no patērētāja piedzenamo summu līdz to faktisko izdevumu apmēram, kas pakalpojumu sniedzējam radušies, izpildot šo līgumu.
6)
Direktīva 93/13, lasot to Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 1. punkta un 24. panta 2. punkta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tad, ja līguma noteikumā paredzēts, ka par sportista attīstības un karjeras atbalsta pakalpojumu sniegšanu patērētājs apņemas maksāt 10 % atlīdzību no ienākumiem, kurus viņš gūs 15 gadu laikā pēc šā līguma noslēgšanas, apstāklim, ka minētā līguma noslēgšanas brīdī patērētājs bija nepilngadīgs un ka līgumu nepilngadīgā vārdā noslēdza viņa vecāki, ir nozīme, izvērtējot šāda noteikuma negodīgumu.
Jarukaitis
Gratsias
Regan
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 20. martā.
Sekretārs
A. Calot Escobar
Priekšsēdētājs
K. Lenaerts
(
*1
)	Tiesvedības valoda – latviešu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.