62021CC0755
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 15. jūnijā (
1
)
Lieta C‑755/21 P
Marián Kočner
pret
Eiropas Savienības Aģentūru tiesībaizsardzības sadarbībai
Apelācija – Regula (ES) 2016/794 – Eiropas Savienības Aģentūra tiesībaizsardzības sadarbībai (Eiropols) – Personas datu aizsardzība – 49. un 50. pants – Eiropola atbildība par datu nepareizu apstrādi – 57. apsvērums – Atbildības raksturs – Slovākijā uzsākts kriminālprocess pret apelācijas sūdzības iesniedzēju – Eiropola veikta ekspertīze izmeklēšanas nolūkos – Datu izgūšana no apelācijas sūdzības iesniedzējam piederošiem mobilajiem tālruņiem un USB ierīces – Neatļauta minēto datu izpaušana, ko it kā esot izdarījis Eiropols – Morālais kaitējums – Prasība par kaitējuma atlīdzināšanu – Cēloņsakarība
I. Ievads
1.
Ar šo apelācijas sūdzību Marián Kočner (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzējs”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 29. septembra spriedumu Kočner/Eiropols (T‑528/20, nav publicēts, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2021:631), ar kuru Vispārējā tiesa noraidījusi viņa prasību atlīdzināt morālo kaitējumu, kas, viņaprāt, viņam nodarīts ar viņa tiesību uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību pārkāpumu, kurš būtībā izriet no datu apstrādes darbības, ko Eiropas Savienības Aģentūra tiesībaizsardzības sadarbībai (Eiropols) veikusi kriminālizmeklēšanā, kuru pēc kāda žurnālista un viņa līgavas slepkavības pret viņu bija uzsākušas Slovākijas iestādes.
2.
Šī apelācijas sūdzība dod Tiesai iespēju pirmo reizi spriest tostarp par Regulas (ES) 2016/794 (
2
) 49. un 50. pantā paredzētās Eiropola ārpuslīgumiskās atbildības raksturu, interpretējot minētās normas šīs regulas 57. apsvēruma gaismā, un, konkrētāk, par īpašo kārtību, kādā Eiropols ir solidāri atbildīgs kopā ar to dalībvalsti, kurā Eiropola vai šīs dalībvalsts nepareizas datu apstrādes dēļ ir radies kaitējums.
II. Atbilstošās tiesību normas
3.
Saskaņā ar Eiropola regulas 56., 57. un 65. apsvērumu:
“(56)
Uz Eiropolu būtu jāattiecina vispārīgie noteikumi par līgumisko un nelīgumisko atbildību, ko piemēro Savienības iestādēm, aģentūrām un struktūrām, izņemot noteikumus par atbildību par datu nelikumīgu apstrādi.
(57)
Attiecīgajai personai var nebūt skaidrs, vai kaitējums, nelikumīgi apstrādājot datus, viņai ir nodarīts Eiropola vai dalībvalsts darbības rezultātā. Tādēļ Eiropolam un tai dalībvalstij, kurā noticis atgadījums, kā rezultātā ir nodarīts kaitējums, vajadzētu būt solidārai atbildībai.
[..]
(65)
Eiropols apstrādā datus, kas ir īpaši jāaizsargā, jo tie ietver sensitīvu neklasificētu un ES klasificētu informāciju. Tādēļ Eiropolam būtu jāizstrādā noteikumi par šādas informācijas konfidencialitāti un apstrādi. Noteikumiem par ES klasificētas informācijas aizsardzību vajadzētu būt saskaņā ar Padomes Lēmumu 2013/488/ES [ (
3
)].”
4.
Saskaņā ar šīs regulas 17. panta 1. punktu Eiropols apstrādā vienīgi informāciju, ko tam citastarp ir sniegušas dalībvalstis saskaņā ar saviem valsts tiesību aktiem un minētās regulas 7. pantu. Saskaņā ar 17. panta 2. punktu Eiropols var tieši izgūt un apstrādāt informāciju, tostarp personas datus, no publiski pieejamiem avotiem, tostarp no interneta un publiskajiem datiem.
5.
Šīs pašas regulas 32. panta “Apstrādes drošība” 1. punkts noteic:
“Eiropols īsteno atbilstīgus tehniskos un organizatoriskos pasākumus, lai aizsargātu personas datus no nejaušas vai nelikumīgas iznīcināšanas, nejaušas pazaudēšanas vai neatļautas izpaušanas, pārveidošanas un piekļuves tiem, vai visām citām nelikumīgām apstrādes formām.”
6.
Eiropola regulas 49. panta “Vispārīgie noteikumi par atbildību un tiesībām uz kompensāciju” 3. punktā ir noteikts:
“Neskarot 49. pantu [ (
4
)], attiecībā uz ārpuslīgumisko atbildību Eiropols saskaņā ar vispārīgiem principiem, kas ir kopēji visu dalībvalstu tiesību aktiem, atlīdzina jebkādu kaitējumu, ko radījuši tā departamenti vai tā darbinieki, pildot savus pienākumus.”
7.
Šīs regulas 50. pantā “Atbildība par personas datu nepareizu apstrādi un tiesības uz kompensāciju” ir noteikts:
“1.   Jebkurai personai, kurai datu nelikumīgas apstrādes darbības rezultātā ir nodarīts kaitējums, ir tiesības saņemt kompensāciju par tai nodarīto kaitējumu vai nu no Eiropola saskaņā ar LESD 340. pantu, vai no dalībvalsts, kurā notika gadījums, kas radīja kaitējumu, saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem. Persona vēršas pret Eiropolu Eiropas Savienības Tiesā vai pret dalībvalsti – minētās dalībvalsts kompetentajā valsts tiesā.
2.   Saistībā ar visām domstarpībām starp Eiropolu un dalībvalstīm par to, kurš ir galīgi atbildīgs par kompensāciju personai saskaņā ar 1. punktu, vēršas valdē, kura lemj ar tās locekļu divu trešdaļu balsu vairākumu, neskarot tiesības apstrīdēt minēto lēmumu saskaņā ar LESD 263. pantu.”
III. Tiesvedības priekšvēsture
8.
Saistībā ar izmeklēšanu, ko Slovākijas tiesībsargājošās iestādes veica pēc kāda žurnālista un viņa līgavas slepkavības Slovākijā 2018. gada 21. februārī, Eiropols pēc Národná kriminálna agentúra (Nacionālā noziedzības apkarošanas aģentūra, Slovākija, turpmāk tekstā – “NAKA”) lūguma 2018. gada 10. oktobrī izņēma divus mobilos tālruņus, kas esot piederējuši apelācijas sūdzības iesniedzējam, un 2018. gada 17. oktobrī – USB datu nesēju.
9.
2019. gada 21. jūnijā Eiropols nosūtīja NAKA galīgos zinātniskos slēdzienus par darbībām, kas veiktas ar šiem mobilajiem tālruņiem. Eiropols norāda, ka pirms šīs nosūtīšanas NAKA vispirms tika nodots cietais disks, kurā atradās no minētajiem tālruņiem izgūtie šifrētie dati, kā apliecināts 2018. gada 23. oktobra protokolā (turpmāk tekstā – “2018. gada 23. oktobra protokols”), un pēc tam NAKA tika nodoti attiecīgie tālruņi, kā apliecināts 2019. gada 13. februāra pierādījumu nodošanas un pieņemšanas aktā (
5
).
10.
Ar rakstiem presē un publikāciju kādā tīmekļvietnē 2019. gada maijā esot tikusi publiskota no šiem mobilajiem tālruņiem iegūtā informācija par apelācijas sūdzības iesniedzēju, tostarp viņa intīmās saziņas transkripcijas.
11.
Savukārt par USB datu nesēju Eiropols 2019. gada 13. janvāra ziņojumā, kas NAKA tika nosūtīts 2019. gada 14. februārī, norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs kopš 2018. gada 20. jūnija atrodas apcietinājumā kā persona, kas turēta aizdomās par finanšu noziegumiem, un ka viņa vārds citastarp ir tieši saistīts ar tā sauktajiem “mafijas locekļu sarakstiem” un “Panamas dokumentiem” (
6
).
12.
Ar 2020. gada 4. maija vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzējs, pamatojoties uz Eiropola regulas 50. panta 1. punktu, pieprasīja no Eiropola 100000 EUR kompensāciju par morālo kaitējumu, kas, viņaprāt, viņam nodarīts, pirmkārt, ar personas datu publicēšanu presē un internetā un, it īpaši, ar viņa intīmā un seksuālā rakstura saziņas transkripciju publicēšanu un, otrkārt, ar viņa vārda iekļaušanu “mafijas locekļu sarakstos”, par ko prese ziņoja pēc tam, kad bija noplūdušas ziņas no lietas materiāliem kriminālprocesā, kas Slovākijā bija uzsākts par šo secinājumu 8. punktā minēto slepkavību.
13.
Pēc Slovākijas tiesībsargājošo iestāžu veiktās izmeklēšanas, kas minēta šo secinājumu 8. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējs, pret kuru tika uzsākta kriminālvajāšana par līdzdalību slepkavībā kā pasūtītājam, tika attaisnots pirmajā instancē ar spriedumu, kuru vēlāk Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovākijas Republikas Augstākā tiesa) atcēla, nododot lietu atpakaļ izskatīšanai pirmajā instancē.
IV. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
14.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 18. augustā, apelācijas sūdzības iesniedzējs, pamatojoties uz LESD 268. un 340. pantu, kā arī Eiropola regulas 50. panta 1. punktu, iesniedza prasību par morālā kaitējuma atlīdzināšanu, kas, viņaprāt, viņam nodarīts Eiropola rīcības dēļ. Attiecīgi viņš lūdza 50000 EUR kompensāciju par morālo kaitējumu, kas viņam esot nodarīts personas datu izpaušanas dēļ (pirmais prasījums), un kompensāciju tādā pašā apmērā par morālo kaitējumu, kas viņam esot nodarīts ar viņa iekļaušanu “mafijas locekļu sarakstos” (otrais prasījums).
15.
Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja. Attiecībā uz pirmo prasījumu tā secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav pierādījis cēloņsakarību starp apgalvoto kaitējumu un Eiropola rīcību (
7
), un uz otro prasījumu – ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iesniedzis nekādus pierādījumus, kas ļautu konstatēt, ka “mafijas locekļu sarakstus” būtu sastādījusi un uzturējusi kāda Savienības iestāde un jo īpaši Eiropols (
8
). Attiecībā uz abiem prasījumiem tā arī precizēja, ka secināto nemaina ne Eiropola regulas 57. apsvērums, ne šīs regulas 49. vai 50. pants (
9
).
V. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
16.
2021. gada 8. decembrī apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Viņš lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, kā arī izlemt jautājumu par tiesāšanās izdevumiem.
17.
Eiropols, ko atbalsta Slovākijas Republika kā persona, kas iestājusies lietā, lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VI. Juridiskā analīze
A.
Par apelācijas sūdzību
18.
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza sešus pamatus, no kuriem pirmais līdz ceturtais pamats attiecas uz morālo kaitējumu, kas nodarīts ar personas datu publiskošanu (prasības pirmajā instancē pirmais prasījums), savukārt piektais un sestais pamats attiecas uz morālo kaitējumu, kas nodarīts ar viņa vārda iekļaušanu “mafijas locekļu sarakstos” (prasības pirmajā instancē otrais prasījums) (
10
).
19.
Eiropols visupirms izvirza iebildi par pirmā un piektā pamata nepieņemamību, un šis jautājums ir jāizskata vispirms.
1. Par pirmā un piektā pamata (kuros norādīts uz kļūdām attiecībā uz Eiropola atbildības raksturu) pieņemamību
20.
Eiropols būtībā apgalvo, ka pirmais un piektais pamats – par to, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, neatzīdama Eiropola un attiecīgās dalībvalsts solidāro atbildību par kaitējumu, kas izriet no datu nelikumīgas apstrādes, kas veikta Eiropola vai šīs dalībvalsts rīcības dēļ – pirmajā instancē pirmoreiz ir tikuši izvirzīti tikai replikas posmā. Tātad tie esot tiesvedības gaitā izvirzīti jauni pamati, kas tādējādi ir nepieņemami (
11
).
21.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs iebilst, ka uz šiem argumentiem viņš ir atsaucies savā prasības pieteikumā pirmajā instancē, tajā norādīdams uz Eiropola regulas 57. apsvērumu un šīs regulas 50. panta 1. un 2. punktu.
22.
Šajā ziņā jāteic, ka prasības pieteikumā apelācijas sūdzības iesniedzējs ir atsaucies uz Eiropola atbildību saskaņā ar Eiropola regulas 49. panta 3. punktu un 50. pantu, kā arī uz šīs regulas 57. apsvērumu, kuru viņš pilnībā citēja. Savā replikā apelācijas sūdzības iesniedzējs šo argumentu iztirzāja vēl sīkāk, precizējot, ka pat tad, ja netiktu konstatēts, ka Eiropols ir atbildīgs par strīdīgajām darbībām, tas par nodarīto kaitējumu būtu solidāri atbildīgs kopā ar attiecīgo dalībvalsti.
23.
Šādos apstākļos uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs savā prasības pieteikumā pirmajā instancē ir izvirzījis pamatu, kas būtībā attiecas uz Eiropola solidāro atbildību, un ka tādējādi pirmais un piektais pamats ir pieņemami.
2. Par pamatiem, kas attiecas uz morālo kaitējumu, kas nodarīts ar personas datu publiskošanu (prasības pirmajā instancē pirmais prasījums)
a) Par pirmo pamatu, kurā norādīts uz tiesību kļūdu, kvalificējot Eiropola atbildību par nepareizu datu apstrādi
24.
Savā pirmajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā – neievērojot Eiropola regulas 57. apsvēruma saistošo raksturu – būtībā izslēgusi Eiropola un attiecīgās dalībvalsts solidāro atbildību par kaitējumu, kas radies nelikumīgas datu apstrādes dēļ.
25.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs – lai arī atzīstot, ka Eiropola regulas 50. panta 1. un 2. punkta formulējumā nav expressis verbis norādīts uz Eiropola un attiecīgās dalībvalsts solidāru atbildību, – uzskata, ka šāda atbildība no šīs normas tomēr izriet, interpretējot šo normu šīs regulas 57. apsvēruma gaismā.
26.
Viņa ieskatā, pirmkārt, minētās regulas 50. panta 2. punktu – kurā ir paredzēts, ka domstarpības starp Eiropolu un attiecīgo dalībvalsti tiek izšķirtas ar Eiropola valdes starpniecību, – nevar interpretēt citādi, jo pretējā gadījumā šī tiesību norma zaudētu jebkādu nozīmi.
27.
Otrkārt, Eiropola solidārās atbildības pastāvēšana šajā lietā esot pamatota arī ar attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi, kas citastarp izriet no Eiropola regulas 57. apsvēruma un kas esot nodrošināt cietušās personas lielāku aizsardzību (
12
).
28.
Treškārt, ņemot vērā LESD 340. pantu, Savienības tiesību vispārējie principi jebkurā gadījumā ļaujot izsecināt solidāru atbildību arī tad, ja tā nav expressis verbis noteikta kāda normā.
29.
Eiropols – kura prasījumus atbalsta Slovākijas Republika – ievadam norāda, ka Savienības un attiecīgās dalībvalsts solidāra atbildība gadījumā, kad tās abas rīkojas kopīgi, LESD 340. panta otrajā daļā principiāli netiek atzīta, bet – lai tā iestātos – ir nepieciešams, lai Savienības likumdevējs to skaidri būtu paredzējis.
30.
Pirmām kārtām, Eiropola regulas 50. pants neesot piemērojams šajā lietā aplūkotajai datu apstrādei, jo tas esot piemērojams vienīgi attiecībā uz datu apstrādi, kas tiek veikta Eiropola operāciju un uzdevumu ietvaros.
31.
Otrām kārtām, šī tiesību norma esot piemērojama tikai attiecībā uz Savienības un dalībvalsts kopīgi nodarīto kaitējumu un neesot piemērojama apstākļos, kad nepastāv Eiropola prettiesiska rīcība un nav konstatēta cēloņsakarība.
32.
Trešām kārtām, vispirms – šīs regulas 57. apsvērums, lai gan tajā ir atsauce uz solidāro atbildību, neesot nedz saistošs, nedz piemērojams šajā lietā. Turpinot – solidārās atbildības jēdziens nozīmējot, ka par vienu un to pašu kaitējumu ir atbildīgs vairāk nekā viens subjekts, un nevis to, ka kaitējuma atlīdzinājuma pienākums ir subjektam, kura atbildība nav konstatēta. Visbeidzot – apelācijas sūdzības iesniedzējs pat neesot vērsies pret attiecīgo dalībvalsti ar prasību sakarā ar atbildību (
13
).
33.
Jāatgādina, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Eiropola regulas 49. panta 3. punkts un 50. panta 1. punkts vienīgi noteic, ka Eiropolam ir jāatlīdzina ikviens kaitējums – ko tā dienesti vai darbinieki nodarījuši, pildot savus pienākumus, – un tas darāms saskaņā ar LESD 340. pantā paredzētajiem nosacījumiem, taču nosacījums par cēloņsakarību nav izpildīts (
14
). Šajā ziņā, lai arī šīs regulas 57. apsvērumā ir paredzēts solidaritātes mehānisms, minētās regulas noteikumos nav rodama nekāda tā izpausme, nedz pamatojums (
15
).
34.
Kas attiecas uz Savienības ārpuslīgumisko atbildību, jānorāda, ka saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu “ārpuslīgumiskās atbildības gadījumā Savienība saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Savienības iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus” (
16
). Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās šīs tiesību normas izpratnē ir atkarīga no nosacījumu kopuma izpildes attiecībā uz iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskumu, kaitējuma esamību un cēloņsakarību starp rīcību un apgalvoto kaitējumu (
17
). Šo nosacījumu kumulatīvais raksturs nozīmē, ka tad, ja kāds no tiem nav izpildīts, Savienības atbildība nevar iestāties (
18
).
35.
Konkrētāk – attiecībā uz iespējamo Eiropola solidāro atbildību uz Eiropola regulas 50. panta pamata vēršu uzmanību uz to, ka principā solidārā ārpuslīgumiskā atbildība nozīmē, ka tad, ja par kaitējošu darbību ir atbildīgas vairākas personas, tām ir pienākums solidāri atlīdzināt kaitējumu (
19
).
36.
Tikpat pastāvīgas Tiesas judikatūras atziņa ir tāda, ka Savienības tiesību normas interpretācijā ir jāņem vērā ne tikai tās saturs, bet arī konteksts, kādā tā iekļaujas, kā arī mērķi, kādi ir tiesību aktam, kurā tā ietilpst. Turklāt viens no Savienības tiesību normas interpretācijā vērā ņemamajiem apstākļiem var būt arī normas rašanās vēsture (
20
).
37.
Pirmām kārtām, par Eiropola regulas 50. panta 1. punkta formulējumu jāteic, ka šajā tiesību normā būtībā ir paredzēts, ka ikvienai fiziskai personai, kurai nelikumīgas datu apstrādes dēļ nodarīts kaitējums, ir tiesības par nodarīto kaitējumu saņemt kompensāciju vai nu no Eiropola saskaņā ar LESD 340. pantu (Savienības tiesās), vai arī no dalībvalsts, kurā kaitējums ir radīts, saskaņā ar tās valsts tiesībām (kompetentajā valsts tiesā).
38.
Manuprāt, jautājumā par attiecīgās atbildības raksturu šī tiesību norma, balstoties tikai uz tās formulējumu vien, nav interpretējama viennozīmīgi.
39.
Proti, pirmkārt, pāru saikļa “vai nu [..], vai” lietojums šajā ziņā nav noteicošs (
21
). Šis saiklis varētu tikpat labi norādīt uz to, ka Eiropola atbildība ir alternatīva attiecīgās dalībvalsts atbildībai vai ka cietusī persona par visu kaitējumu bez izšķirības var vērsties pie attiecīgās iestādes vai dalībvalsts.
40.
Otrkārt, šajā pašā tiesību normā ietvertā norāde uz LESD 340. pantu arī nav noteicoša un, ņemot vērā LESD 340. pantā ietverto norādi uz “vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām”, rada nepieciešamību pēc salīdzinošās interpretācijas, kuru turpinājumā veikšu, interpretējot aplūkoto tiesību normu teleoloģiski (
22
).
41.
Otrām kārtām, kas attiecas uz Eiropola regulas 50. panta 1. punkta kontekstu, jāteic, pirmkārt, ka Eiropola regulas 56. apsvērumā ir precizēts, ka uz Eiropolu ir jāattiecina vispārīgie noteikumi par līgumisko un nelīgumisko atbildību, ko piemēro Savienības iestādēm, aģentūrām un struktūrām, “izņemot noteikumus par atbildību par datu nelikumīgu apstrādi”. Attiecībā uz šo datu nelikumīgo apstrādi šīs regulas 57. apsvērumā pavisam skaidri ir teikts, ka “Eiropolam un tai dalībvalstij, kurā noticis atgadījums, kā rezultātā ir nodarīts kaitējums, vajadzētu būt solidārai atbildībai” tāpēc, ka “attiecīgajai personai var nebūt skaidrs, vai kaitējums, nelikumīgi apstrādājot datus, viņai ir nodarīts Eiropola vai dalībvalsts darbības rezultātā”.
42.
Savienības tiesību akta preambula – kā atgādina Eiropols – patiešām nav juridiski saistoša un uz to nevar atsaukties ne tālab, lai atkāptos no pašiem attiecīgā tiesību akta noteikumiem, ne arī tālab, lai interpretētu šā akta noteikumus tādā veidā, kas acīmredzami būtu pretēji to formulējumam (
23
). Tomēr neatkarīgi no šiem ierobežojumiem preambulas apsvērumi ir svarīgi interpretācijas elementi, kas var izskaidrot šā akta autora gribu (
24
).
43.
Līdz ar to, tā kā Eiropola regulas 57. apsvērumā nepārprotami paustais Savienības likumdevēja nodoms izrādīt labvēlību cietušajai personai, ieviešot Eiropola un attiecīgās dalībvalsts solidāro atbildību, nav pretrunā šīs regulas 50. panta formulējumam, secinu, ka šo pantu var interpretēt (un tas ir jāinterpretē), ņemot vērā šo apsvērumu.
44.
Secināto apstiprina Eiropola regulas 50. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru visas domstarpības starp Eiropolu un dalībvalstīm jautājumā par to, kurš ir galīgi atbildīgs par kompensāciju personai saskaņā ar šīs regulas 50. panta 1. punktu, izskata Eiropola valde.
45.
Otrkārt, par Eiropola argumentu, ka izņemšanas un atšifrēšanas darbības, ko Eiropols veicis attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējam piederošajiem mobilajiem tālruņiem, neietilpst jēdzienā “personas datu apstrāde” Eiropola regulas 50. panta izpratnē, nesaskatu, un Eiropols arī nepaskaidro, kādēļ gan Eiropola šajā lietā veiktās atšifrēšanas darbības neatbilstu LESD 88. panta 2. punkta a) apakšpunktā norādītajai definīcijai, saskaņā ar kuru Eiropola uzdevumos var būt “vākt, uzglabāt, apstrādāt, analizēt informāciju un apmainīties ar informāciju, ko sniedz dalībvalstu iestādes vai trešās valstis vai struktūras” (
25
).
46.
Trešām kārtām, man šķiet acīmredzami skaidrs, ka viens no Eiropola regulas mērķiem, kā izriet no tās 57. apsvēruma, ir ar Eiropola un attiecīgās dalībvalsts solidāru atbildību atvieglot iespēju celt prasību par kaitējuma atlīdzināšanu personai, kurai nodarīts kaitējums nepareizas datu apstrādes dēļ. Šādu nostāju apstiprina attiecīgās tiesību normas rašanās vēsture un tās salīdzinošā interpretācija visu dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgu vispārējo tiesību principu gaismā.
47.
Šajā ziņā, pirmkārt, par Eiropola regulas 50. panta rašanās vēsturi jāteic, ka šā panta un 57. apsvēruma formulējumi bez izmaiņām ir pārņemti no Komisijas sākotnējā priekšlikuma (
26
), un tas apstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru šajā pantā ir transponēts Savienības likumdevēja šajā apsvērumā paustais nodoms ieviest Eiropola un attiecīgās dalībvalsts solidāras atbildības veidu (
27
).
48.
Turklāt – pretēji Eiropola izvirzītajam argumentam – šīs tiesību normas piemērojamība neaprobežojas ar situāciju, kad kaitējumu kopīgi nodarījusi Savienība un kāda dalībvalsts, jo tādā situācijā, manuprāt, kompetentajai tiesai ir jālemj par kaitējumu nodarījušo struktūru vai personu attiecīgo atbildību (
28
).
49.
Otrkārt, par Eiropola regulas 50. panta 1. punkta salīdzinošo interpretāciju jāatgādina, ka atbilstoši šai tiesību normai cietusī puse var atsaukties uz Eiropola atbildību “saskaņā ar LESD 340. pantu”, kura otrajā daļā ir norāde uz vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām (
29
).
50.
Šajā ziņā man šķiet, ka dalībvalstu tiesību sistēmās ir novērojama konverģence attiecībā uz solidāras atbildības pastāvēšanu situācijās, kad atbildība par vienu un to pašu kaitējumu ir piedēvējama vairākām personām (
30
). Turklāt Eiropas deliktu tiesību principi arī ir vērsti tajā pašā virzienā (
31
).
51.
Turklāt vēršama uzmanība uz to, ka solidārās atbildības mehānisms nav svešs datu apstrādi regulējošajām Savienības tiesībām, jo tostarp Regulas 2016/679 82. panta 4. punktā ir paredzēta šāda atbildība, ja vienā un tajā pašā apstrādē ir iesaistīti vairāki pārziņi (
32
).
52.
Secināto neatspēko judikatūrā nostiprinājies princips, saskaņā ar kuru situācijās, kad Savienība un dalībvalsts ir vienlīdz atbildīgas, privātpersonām, kam, iespējams, ir nodarīts kaitējums, vispirms ir jāvēršas valsts tiesās (
33
). Proti, lai arī šis princips ir piemērojams dalītas atbildības situācijās, tā piemērošana solidāras atbildības situācijās atņemtu šai solidārajai atbildībai jebkādu lietderīgo iedarbību.
53.
Tāpēc uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neatzīdama, ka ar Eiropola regulas 50. panta 1. punktu – interpretējot to šīs regulas 57. apsvēruma gaismā – ir ieviesta sistēma Eiropola un attiecīgās dalībvalsts solidārajai atbildībai par kaitējumu, kas izriet no datu nelikumīgas apstrādes, kas veikta Eiropola vai šīs dalībvalsts rīcības dēļ.
54.
Tāpēc pirmo apelācijas sūdzības pamatu ierosinu pieņemt.
55.
Līdz ar to pārsūdzētais spriedums būtu jāatceļ, ciktāl jebkāda cēloņsakarība starp apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoto kaitējumu un varbūtējo Eiropola rīcību šajā spriedumā ir izslēgta tāpēc vien, ka attiecīgajos mobilajos tālruņos esošie dati noteiktu laika posmu bija atradušies gan Eiropola, gan Slovākijas iestāžu rīcībā.
56.
Tomēr jāteic, ka, lai Eiropolu varētu atzīt par solidāri atbildīgu par apgalvoto kaitējumu, vēl ir jāpierāda tostarp, ka starp apgalvoto rīcību un šo kaitējumu pastāv cēloņsakarība (
34
). Proti, lai pastāvētu solidāra atbildība, ir nepieciešams, lai dažādie kaitējumu izraisošie notikumi būtu tādi, kas spēj radīt apgalvoto kaitējumu, un nav nozīmes, kurš no dažādajiem pārkāpumiem ir bijis tūlītējais un noteicošais notikuma cēlonis (
35
).
57.
Šīs cēloņsakarības esamība šajā lietā patiešām kā sarkans pavediens caurvij argumentus, kuri izklāstīti otrajā līdz ceturtajā un sestajā apelācijas sūdzības pamatā.
58.
Tomēr, tā kā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa būtībā ir aprobežojusies tikai ar to, ka konstatējusi “ekskluzīvas” cēloņsakarības neesamību starp Eiropola rīcību un apgalvoto kaitējumu, un tā kā šī analīze neļauj izvērtēt cēloņsakarības esamību, kā nepieciešams solidāras atbildības gadījumā, uzskatu, ka tad, ja Tiesa pieņems manu priekšlikumu pieņemt pirmo pamatu, pārsūdzētais spriedums būtu jāatceļ un lieta būtu jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, ciktāl ir runa par pirmo prasības pamatu pirmajā instancē, lai Vispārējā tiesa varētu lemt par cēloņsakarības esamību solidārās atbildības kontekstā, kā arī vajadzības gadījumā – par citiem nosacījumiem, kādiem ir pakārtota Savienības un tās iestāžu vai struktūru ārpuslīgumiskā atbildība (
36
).
59.
Savukārt gadījumam, ja Tiesa nepiekristu manis ierosinātajam risinājumam, turpinājumā izvērtēšu arī pārējos apelācijas sūdzības pamatus (
37
).
b) Par otro pamatu, kurā norādīts uz kļūdu izmeklēšanas lietas materiālu saturu reglamentējošā valsts tiesiskā regulējuma interpretācijā
60.
Otrajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka pretēji valsts tiesību normām, kas noteic izmeklēšanas lietas materiālos iekļaujamo saturu (
38
), 2018. gada 23. oktobra protokols neesot ietilpis pret viņu uzsāktās izmeklēšanas lietas materiālos; un šis apstāklis ietekmējot šā protokola ticamību.
61.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa, balstoties uz 2018. gada 23. oktobra protokolu, ir secinājusi, ka šajā datumā Eiropols nebija vienīgais subjekts, kura rīcībā bija attiecīgajos mobilajos tālruņos esošie dati, jo šie dati atradās arī Slovākijas iestāžu rīcībā (
39
).
62.
Atbildot uz apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumu par šā protokola autentiskumu, Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka šā dokumenta iespējamā neiekļaušana kriminālprocesa materiālos pati par sevi neietekmējot tā autentiskumu un ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nekādi nav norādījis uz to, ka minētais protokols esot pārveidots (
40
).
63.
Šajā ziņā man šķiet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments par to, ka, iespējams, pārkāptas valsts tiesību normas, kas noteic lietas materiālos iekļaujamo saturu – un kas turklāt neattiecas uz šajos materiālos iekļauto dokumentu autentiskumu –, ir neefektīvs, jo ar to nepietiek, lai pierādītu, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu 2018. gada 23. oktobra protokola derīguma vērtējumā, un vēl jo mazāk, ka tā esot sagrozījusi šo pierādījumu, neņemdama vērā valsts tiesisko regulējumu, uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs ir atsaucies pirmajā instancē. Proti, šā protokola iespējamā neatbilstība lietas materiālos iekļaujamo saturu nosakošajām valsts tiesību normām, kas – ja arī tā būtu – ietekmētu šā protokola kā šo lietas materiālu daļas derīgumu (
41
), ir jānošķir no šā paša protokola esamības (un tātad autentiskuma) un tā iespējamā pierādījuma spēka šīs lietas kontekstā.
64.
Gluži tāpat, ņemot vērā, ka valsts tiesiskajam regulējumam – uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucas, lai apšaubītu attiecīgā protokola pierādījuma spēku, – acīmredzami nav nozīmes šajā lietā, par atbalstāmu nav atzīstams arī apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītais arguments, ka pārsūdzētajā spriedumā šajā ziņā neesot norādīts pamatojums.
65.
Tātad otro apelācijas sūdzības pamatu ierosinu noraidīt.
c) Par trešo pamatu, kurā norādīts uz kļūdām faktos cēloņsakarības vērtējumā saistībā ar prasības pirmajā instancē pirmo prasījumu
66.
Trešajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, pirmām kārtām, ka 2018. gada 23. oktobra protokols (kura autentiskums turklāt tiek apstrīdēts) apliecina vien “provizorisko rezultātu” nosūtīšanu datu ieguves un izguves formā, kas nepierāda, ka ir tikusi nosūtīta arī “saziņa”, kas ir šīs tiesvedības priekšmets (
42
).
67.
Šajā ziņā jāteic, ka pārsūdzētā sprieduma 68. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka dienā, kad tika sastādīts iepriekš minētais protokols, Eiropols vairs nebija vienīgā struktūra, kuras turējumā atradās attiecīgie dati, kas kopš minētās dienas bija pieejami Slovākijas iestādēm (
43
).
68.
Tomēr, manuprāt, ar apelācijas sūdzības iesniedzēja paustajām šaubām par Slovākijas iestādēm Eiropola nosūtīto datu precīzu saturu un ar viņa nepiekrišanu tam, kā Vispārējā tiesa interpretējusi 2018. gada 23. oktobra protokolā esošo vārdkopu “provizoriskie rezultāti”, nav pietiekami, lai konstatētu tādas kļūdas faktos vai vērtējumā, kuru dēļ Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi pierādījumus.
69.
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot konstatējusi, ka strīdīgā saziņa Eiropola rīcībā nekad nav bijusi atšifrētā veidā (
44
), ka tās noplūde pat tikai šifrētā veidā būtu varējusi radīt apgalvoto kaitējumu, kad to atšifrētu nepiederošas trešās personas (
45
), un ka šajā lietā atšifrēšana būtu bijusi gluži vienkārša, jo Eiropols jau bija izguvis datnes ar tām piesaistītajām parolēm.
70.
Lai gan – kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs – nevar izslēgt, ka strīdīgie dati varētu būt noplūduši arī šifrētā veidā, apelācijas sūdzības iesniedzējs nav nedz sniedzis pierādījumus, nedz norādījis pazīmes, kas liecinātu, ka šāda noplūde notikusi laikā, kad attiecīgie mobilie tālruņi bija Eiropola rīcībā (
46
), kur nu vēl to, ka Vispārējās tiesas vērtējumā par to, ka šifrētie dati nav bijuši strīdīgās saziņas noplūdes avots, būtu sagrozīti pierādījumi (
47
).
71.
Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs atkārto apgalvojumu – kuru Vispārējā tiesa jau ir noraidījusi tāpēc, ka tas nebija pamatots pat ne ar pirmšķietamiem pierādījumiem (
48
) –, ka 2018. gada 23. oktobra protokols esot datēts ar atpakaļejošu datumu, taču nesniedz nekādu sīkāku informāciju, kas ļautu secināt, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus (
49
).
72.
Ceturtām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs piebilst, ka attiecīgie mobilie tālruņi datu ieguves un izguves nolūkos esot nodoti bez iepriekšējas tiesas vai neatkarīgas administratīvās iestādes piekrišanas, un tas pierādot cēloņsakarības esamību.
73.
Šajā ziņā man ir grūti saprast, kā iespējams noteikumu pārkāpums attiecībā uz strīdīgo datu iegūšanu un izgūšanu pats par sevi varētu pierādīt saiknes esamību starp šo iegūšanu vai izgūšanu un šo datu noplūdi publiskajā telpā (
50
).
74.
Proti, ar to, ka strīdīgos datus Eiropols ir nosūtījis Slovākijas iestādēm, manuprāt, ir pietiekami, lai pārcirstu “ekskluzīvo” cēloņsakarību starp šo datu noplūdi un Eiropola rīcību, neatkarīgi ne no tā, vai šie dati atradās arī Eiropola rīcībā šifrētā vai atšifrētā veidā, ne no tā, cik lielā mērā tie iespējami tikuši atšifrēti (
51
).
75.
Tāpēc trešo apelācijas sūdzības pamatu ierosinu noraidīt.
d) Par ceturto pamatu, kurā norādīts uz pamatojuma nesniegšanu un tiesību kļūdām saistībā ar pierādījumu iegūšanu, pierādījumu sagrozīšana un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
76.
Ceturtā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā gan neesot pamatojusi savu konstatējumu – ka Eiropola regulas 50. panta 1. un 2. punktu nevar uzskatīt par pamatojumu solidārai atbildībai –, gan esot pārkāpusi noteikumus par pierādīšanas pienākumu.
77.
Savukārt no šo secinājumu 24.–53. punktā veiktās analīzes izriet, ka Vispārējās tiesas pamatojuma izklāsts ir ļāvis apelācijas sūdzības iesniedzējam gan saprast iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka Eiropola regulas 50. pants nepamato solidāru atbildību, gan izteikt pret tiem savus argumentus. Manuprāt, šis pamatojuma izklāsts arī ļauj Tiesai īstenot savu tiesas kontroli.
78.
Ceturtā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot apvērsusi pierādīšanas pienākumu, pirmajā instancē uzlikdama viņam pienākumu pierādīt, ka informācija ir noplūdusi no Eiropola dienestiem.
79.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav sniedzis pierādījumus cēloņsakarībai starp apgalvoto kaitējumu un iespējamo Eiropola rīcību un ka ar to ir pietiekami, lai izslēgtu jebkādu Eiropola atbildību saskaņā ar LESD 340. pantu.
80.
Manuprāt, Vispārējās tiesas vērtējums principā ir noticis pareizi, ņemot vērā pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru lietas dalībniekam, kas piesauc Savienības ārpuslīgumisko atbildību, ir jāsniedz pārliecinoši pierādījumi par pietiekami tiešas cēloņsakarības esamību starp attiecīgās iestādes rīcību un apgalvoto kaitējumu (
52
).
81.
Ceturtā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot kā pierādījumus ņēmusi vērā nedz pret viņu uzsāktās valsts kriminālizmeklēšanas lietas materiālus, nedz Slovākijas Tieslietu ministrijas dekrētu (
53
), kurā noteikts, kam jābūt ietvertam šīs lietas saturā. Būtībā apelācijas sūdzības iesniedzējs atkārto otrajā pamatā izvirzīto argumentu, ka atbilstoši šā dekrēta prasībām 2018. gada 23. oktobra protokols esot bijis jāiekļauj pret viņu uzsāktās kriminālizmeklēšanas lietas materiālos.
82.
Šajā ziņā pietiek vien atgādināt – kā esmu norādījis otrā pamata analīzē –, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentam, kas pamatots ar lietas materiālu saturu regulējošo valsts tiesību normu iespējamo pārkāpumu, nav nozīmes, jo šā protokola iespējamā neatbilstība lietas materiālu saturu regulējošajām valsts tiesību normām neietekmētu minētā protokola pierādījuma spēku šīs lietas kontekstā (
54
).
83.
Attiecībā uz argumentu par to, ka apstāklis, ka Eiropols ir iesniedzis tikai 2018. gada 23. oktobra protokola fotoattēlu, pierādot, ka šis protokols nav bijis tā rīcībā un ir iegūts no Slovākijas iestādēm tiesvedības laikā, ir jākonstatē – kā skaidro pats apelācijas sūdzības iesniedzējs –, ka šeit ir runa par viņa advokāta “pārliecību”, kas nav pamatota ne ar kādām pazīmēm vai pierādījumiem (
55
).
84.
Ceturtā pamata ceturtajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārkāpusi viņa tiesības uz aizstāvību, jo 2021. gada 30. jūnija tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai viņš nav varējis izteikties par 2018. gada 23. oktobra protokola datēšanu ar atpakaļejošu datumu. Lai arī skaidri to neprecizēdams, viņš šķiet norādām uz to, ka neesot ievērots sacīkstes princips.
85.
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējs nepaskaidro nedz to, kādus argumentus un pierādījumus viņš būtu varējis sniegt, ja viņa tiesības uz aizstāvību tiktu ievērotas, nedz to, ka gadījumā, ja apgalvotās sacīkstes principa neievērošanas nebūtu, viņa argumenti būtu varējuši mainīt strīda iznākumu (
56
).
86.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 74.–78. punktā Vispārējā tiesa ir spriedusi par apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentiem par šo apgalvoto datēšanu ar atpakaļejošu datumu, citastarp norādīdama, ka šie argumenti nav pamatoti pat ne ar pirmšķietamiem pierādījumiem un ka replikas posmā apelācijas sūdzības iesniedzējs nav norādījis uz to, ka 2018. gada 23. oktobra protokols vai tā kopija būtu pārveidoti.
87.
Proti, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda tikai uz to, ka līdz pat šim brīdim neesot zināms, kur atrodas 2018. gada 23. oktobra protokola oriģināleksemplārs, ka tā nav lietas materiālos, no kuriem tam būtu jārodas, un ka no kādas citas krimināllietas dokumentiem izrietot, ka ir bijuši vismaz divi atšķirīgi šā protokola eksemplāri.
88.
Šajā ziņā jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūrā nostiprināto pierādījumu brīvas novērtēšanas principu pierādījumu pierādīšanas spēka noskaidrošanā Vispārējai tiesai ir novērtējuma brīvība (
57
) – izņemot šo pierādījumu sagrozīšanas gadījumos –, kurai saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem tā, lai nebūtu jāveic jauna faktu un pierādījumu izvērtēšana (
58
), un tas, manuprāt, šajā gadījumā tā nav.
89.
Tāpēc ceturto apelācijas sūdzības pamatu ierosinu noraidīt.
3. Par pamatiem, kuri attiecas uz morālo kaitējumu, kas nodarīts ar apelācijas sūdzības iesniedzēja vārda iekļaušanu “mafijas locekļu sarakstos” (prasības pirmajā instancē otrais prasījums)
a) Par piekto pamatu, kurā norādīts uz tiesību kļūdu, kvalificējot Eiropola atbildību par datu nepareizu apstrādi
90.
Piektajā pamatā, kurā pilnībā notiek atsaukšanās uz pirmo pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, neievērodama Eiropola regulas 57. apsvēruma saistošo spēku, esot izslēgusi Eiropola un attiecīgās dalībvalsts solidāro atbildību par kaitējumu, kas radies nelikumīgas datu apstrādes dēļ.
91.
Kā izriet no pirmā pamata analīzes (
59
), Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, izslēgdama, ka ar Eiropola regulas 50. panta 1. punktu – interpretējot to šīs regulas 57. apsvēruma gaismā – ir ieviesta sistēma Eiropola un attiecīgās dalībvalsts solidārai atbildībai par kaitējumu, kas radies Eiropola vai šīs dalībvalsts veiktas datu nelikumīgas apstrādes dēļ.
92.
Tomēr jāteic, ka attiecībā uz otro prasījumu pārsūdzētā sprieduma 102. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iesniedzis nekādus pierādījumus, kas ļautu konstatēt, ka “mafijas locekļu sarakstus”, kuros esot ticis iekļauts viņa vārds, būtu sastādījusi un uzturējusi kāda Savienības iestāde un jo īpaši Eiropols.
93.
Manuprāt, Vispārējās tiesas pieļautā tiesību kļūda nav tāda, kas ļautu apšaubīt šo secinājumu, ciktāl – kā izvērtēšu turpinājumā – tas netiek apšaubīts ar sestajā prasības pamatā izvirzītajiem argumentiem.
94.
Šādos apstākļos piekto apelācijas sūdzības pamatu ierosinu noraidīt kā neefektīvu.
b) Par sesto pamatu, kurā norādīts uz kļūdām faktos, novērtējot cēloņsakarību saistībā ar prasības pirmajā instancē otro prasījumu
95.
Sestajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Eiropolam neesot bijis nekāda pamata konstatēt saikni starp viņu un tā sauktajiem “mafijas locekļu sarakstiem”.
96.
Tomēr – kā norāda Vispārējā tiesa – 2019. gada 13. janvāra protokolā (
60
) Eiropols ir vienīgi atzīmējis, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja vārds citastarp “ir tieši saistīts ar tā sauktajiem mafijas locekļu sarakstiem un Panamas dokumentiem”, bet nav iekļāvis viņu nevienā sarakstā, un ir konstatējis, ka rakstos presē pirms šā protokola jau bija minēta apelācijas sūdzības iesniedzēja iespējamā iesaiste mafijā (
61
).
97.
Secināto neļauj apšaubīt apelācijas sūdzības iesniedzēja argumenti, kuros būtībā ir vienīgi apgalvots, ka Eiropols neesot paskaidrojis, kādēļ tas ir konstatējis saikni starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un “mafijas locekļu sarakstiem”, un ka, šādi rīkodamies, tas esot pārkāpis samērīguma principu, ņemot vērā, ka “tiesībām uzturēt mafijas locekļu sarakstus” nav nekāda pamatojuma ne valsts, ne Savienības tiesībās.
98.
Proti, ar šiem argumentiem apelācijas sūdzības iesniedzējs pamatojas uz nepierādītu premisu, ka Eiropols viņu patiešām ir iekļāvis šajos “mafijas locekļu sarakstos”, neapšaubot pārsūdzētā sprieduma 102. punktā Vispārējās tiesas izdarīto secinājumu, ka viņš nav iesniedzis nekādus pierādījumus, kas ļautu konstatēt, ka “mafijas locekļu sarakstus”, kuros esot ticis iekļauts viņa vārds, būtu sastādījusi un uzturējusi kāda Savienības iestāde un jo īpaši Eiropols.
99.
Tāpēc ierosinu noraidīt sesto apelācijas sūdzības pamatu un līdz ar to noraidīt apelācijas sūdzību, ciktāl ir runa par pamatiem, kas attiecas uz prasības pirmajā instancē otro prasījumu.
B.
Par prasību pirmajā instancē
100.
Kā izriet no iepriekš izklāstītās analīzes, ierosinu atcelt pārsūdzēto spriedumu saistībā ar prasības pirmajā instancē pirmo prasījumu un noraidīt apelācijas sūdzību saistībā ar prasības pirmajā instancē otro prasījumu.
101.
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. pantu šī tiesa Vispārējās tiesas lēmuma atcelšanas gadījumā var pati pieņemt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
102.
Manuprāt, šajā lietā tas tā nav.
103.
Proti, uzskatu, ka tā kā Vispārējā tiesa – noliegdama Eiropola un attiecīgās dalībvalsts solidāro atbildību par kaitējumu, kas izriet no datu nelikumīgas apstrādes, kas veikta Eiropola vai šīs dalībvalsts rīcības dēļ, – ir pieļāvusi tiesību kļūdu, Vispārējai tiesai ir no jauna jāizvērtē faktiskie apstākļi attiecībā uz cēloņsakarības esamību starp Eiropola rīcību un apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoto kaitējumu (
62
), gan vajadzības gadījumā – citiem Savienības un tās iestāžu vai struktūru ārpuslīgumiskās atbildības nosacījumiem (
63
).
C.
Par tiesāšanās izdevumiem
104.
Tā kā ierosinu nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, atbilstoši Tiesas Reglamenta 137. pantam, kas saskaņā ar šā reglamenta 184. panta 1. punktu ir piemērojams arī apelācijas tiesvedībā, lēmums par lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumiem apelācijas tiesvedībā būtu jāatliek.
VII. Secinājumi
105.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
–
atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 29. septembra spriedumu Kočner/Eiropols (T‑528/20, nav publicēts, EU:T:2021:631), ciktāl tas attiecas uz pirmo prasījumu;
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par pirmā prasījuma pamatotību;
–
pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt;
–
lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2016. gada 11. maijs) par Eiropas Savienības Aģentūru tiesībaizsardzības sadarbībai (Eiropolu) un ar kuru aizstāj un atceļ Padomes Lēmumus 2009/371/TI, 2009/934/TI, 2009/935/TI, 2009/936/TI un 2009/968/TI (OV 2016, L 135, 53. lpp., turpmāk tekstā – “Eiropola regula”).
(
3
)	Padomes lēmums (2013. gada 23. septembris) par drošības noteikumiem ES klasificētas informācijas aizsardzībai (OV 2013, L 274, 1. lpp.).
(
4
)	Jāteic, ka atsauce uz šo pantu, iespējams, ir kļūdaina un būtu jāsaprot kā norāde uz Eiropola regulas 50. pantu, kā izriet no Eiropas Komisijas sākotnējā priekšlikuma (2013. gada 27. marta COM(2013) 173 final), kura 51. pantā (kas atbilst Eiropola regulas 49. pantam) bija ietverta norāde uz 52. pantu (kas atbilst šīs regulas 50. pantam).
(
5
)	Turklāt 2019. gada 1. aprīlī Slovākijas iestādes esot izmantojušas attiecīgajos mobilajos tālruņos esošo informāciju kriminālprocesā pret apelācijas sūdzības iesniedzēju un, kā izrietot no Slovākijas policijas dienestu 2019. gada 18. jūnija protokola, arī veikušas šajos mobilajos tālruņos esošo datu analīzi.
(
6
)	Pārsūdzētais spriedums, 10. punkts.
(
7
)	Pārsūdzētais spriedums, 91. punkts. Vispārējā tiesa konstatēja, pirmkārt, ka Eiropols nebija vienīgais subjekts, kura rīcībā bija attiecīgajos mobilajos tālruņos esošie dati, jo šie dati atradās arī Slovākijas iestāžu rīcībā (pārsūdzētais spriedums, 68. un 84. punkts), otrkārt, ka strīdīgā saziņa Eiropola rīcībā nekad nav bijusi atšifrētā un saprotamā formā (pārsūdzētais spriedums, 86. punkts), un, treškārt, ka no kāda preses raksta izrietot, ka informācija no valsts kriminālprocesa materiāliem ir noplūdusi (pārsūdzētais spriedums, 90. punkts).
(
8
)	Pārsūdzētais spriedums, 102. punkts.
(
9
)	Pārsūdzētais spriedums, 92.–95. un 105. punkts.
(
10
)	Konkrētāk, pirmais un piektais pamats attiecas uz Eiropola un attiecīgās dalībvalsts iespējamu solidāras atbildības esamību par kaitējumu, kas nodarīts nelikumīgas datu apstrādes rezultātā, atbilstoši Eiropola regulas 57. apsvērumam, savukārt otrais līdz ceturtais un sestais pamats būtībā attiecas uz cēloņsakarības izvērtējumu starp apelācijas sūdzības iesniedzējam apgalvoti nodarīto kaitējumu un Eiropola rīcību.
(
11
)	Jautājumu par šo pamatu nepieņemamību nav nedz izvirzījis Eiropols atbildē uz repliku pirmajā instancē, nedz arī pārsūdzētajā spriedumā pēc savas ierosmes izvērtējusi Vispārējā tiesa. Tomēr tas, ka šis jautājums nav apspriests pirmajā instancē, neliegtu Tiesai vajadzības gadījumā norādīt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neizvirzot šo iespējamo nepieņemamību kā absolūtu šķērsli tiesas procesam.
(
12
)	Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja ieskatā princips, saskaņā ar kuru ikviens likumdevējs rīkojas racionāli, liedz šai tiesību normai piešķirt kādu citu nozīmi nekā tā, kāda izriet no 57. apsvēruma. Šo secinājumu apstiprinot arī tas, ka atbilstoši tiesiskajam regulējumam, kas bija spēkā pirms Eiropola regulas, attiecīgā dalībvalsts bija atbildīga pat situācijās, kad atbildība bija arī Eiropolam (saskaņā ar Padomes Lēmuma 2009/371/TI (2009. gada 6. aprīlis), ar ko izveido Eiropas Policijas biroju (Eiropolu) (OV 2009, L 121, 37. lpp.), 52. panta 1. punktu). Būtu neloģiski pieņemt, ka Savienības likumdevējs būtu atteicies no šā vienkāršotā atbildības regulējuma par labu regulējumam, kas ir nelabvēlīgāks cietušajam, kura iespēja vērsties tiesā tagad būtu pakārtota priekšnosacījumam, ka tam jānoskaidro par kaitējumu atbildīgais subjekts; tas būtu pretrunā šā tiesiskā regulējuma mērķim.
(
13
)	Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja piesauktais apstāklis, ka Savienības likumdevējs esot aizstājis iepriekšējo atbildības regulējumu, saskaņā ar kuru attiecīgā valsts bija vienīgā atbildīgā pat situācijās, kad atbildība piekrita arī Eiropolam, nepamato apelācijas sūdzības iesniedzēja tēzi, ka pašreizējais regulējums nevar būt cietušajam nelabvēlīgāks (skat. šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmi). Šādas izmaiņas tiesību aktos esot pamatotas tikai ar to, ka līdz ar Lisabonas līgumu ieviestajām izmaiņām Eiropols beidzot ir Tiesas jurisdikcijā.
(
14
)	Pārsūdzētais spriedums, 93. punkts.
(
15
)	Pārsūdzētais spriedums, 94. punkts.
(
16
)	Teju identiski Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 3. punktā ir noteikts, ka “ikvienai personai ir tiesības panākt, lai Savienība atlīdzinātu zaudējumus, kurus ir radījušas tās iestādes vai darbinieki savu dienesta pienākumu izpildē, saskaņā ar dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgiem vispārējiem tiesību principiem”.
(
17
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Spriedums, 1999. gada 9. septembris, Lucaccioni/Komisija (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, 63. punkts), kā arī rīkojums, 2020. gada 12. marts, EMB Consulting u.c./ECB (C‑571/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:208, 29. punkts).
(
19
)	Skat. it īpaši European Group on Tort Law
(EGTL) (Eiropas Deliktu tiesību grupa) sagatavoto Eiropas deliktu tiesību principu (kuros mēģināts kodificēt Eiropas deliktu tiesību principus, vadoties pēc veiktās valstu sistēmu salīdzinošās izpētes) 9:101. pantu, kas pieejams tīmekļvietnē http://www.egtl.org/PETLEnglish.html. Par Tiesas atzīto solidārās atbildības definīciju (līgumtiesību jomā) skat. spriedumu, 2017. gada 18. maijs, Latvijas dzelzceļš (C‑154/16, EU:C:2017:392, 85. punkts), kurā Tiesa uzsver, ka no paša solidārās atbildības rakstura izriet, ka katrs parādnieks ir atbildīgs par parāda kopsummu un ka kreditors principā var pieprasīt šā parāda samaksu no viena vai vairākiem parādniekiem pēc savas izvēles.
(
20
)	Spriedums, 2023. gada 16. marts, Towercast (C‑449/21, EU:C:2023:207, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Tas pats sakāms par šīs tiesību normas formulējumu citās valodu versijās. Proti, papildus versijai franču valodā, kurā sagatavoti šie secinājumi (“soit d'Europol [..], soit de l'État membre”), citastarp skat. grieķu (“είτε εκ μέρους της Ευρωπόλ [..], είτε εκ μέρους του κράτους μέλους”), angļu (“either from Europol [..] or from the Member State”) un itāļu (“da Europol [..] o dallo Stato membro”) valodu versijas.
(
22
)	Jo abas šīs metodes ir cieši saistītas (juridiskajā literatūrā skat. Lenārtss, K. (Lenaerts, K), Gutjeress‑Fons, H. A. (Gutiérrez‑Fons, J. A.), “Eiropas Savienības Tiesas interpretācijas metodes”. Tulkojums no franču valodas Inetas Ziemeles zinātniskā redakcijā, Rīga, Tiesu namu aģentūra, 2022, 104. lpp.).
(
23
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 19. jūnijs, Karen Millen Fashions (C‑345/13, EU:C:2014:2013, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
24
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 19. maijs, Spetsializirana prokuratura (Aizbēguša apsūdzētā tiesāšana) (C‑569/20, EU:C:2022:401, 32. punkts un tajā minētā judikatūra). Informācijai skat. arī izdevumu: “Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas kopējā praktiskā rokasgrāmata Eiropas Savienības tiesību aktu izstrādē iesaistītajām personām”, Eiropas Savienības Publikāciju birojs, Luksemburga, 2015. Šā dokumenta 10. punkta virsrakstā ir teikts, ka apsvērumu “mērķis ir kodolīgi pamatot pamatdaļas būtiskos noteikumus”.
(
25
)	Turklāt uz Eiropola veikto personas datu apstrādi šajā lietā varētu attiekties arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1725 (2018. gada 23. oktobris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās un par šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 45/2001 un Lēmumu Nr. 1247/2002/EK (OV 2018, L 295, 39. lpp.) 3. panta 1., 2. un 3. punktā paredzētās “personas datu”, “operatīvo personas datu” un “apstrādes” definīcijas. Lai arī konkrēti Eiropola veiktajai operatīvo personas datu apstrādei Regula 2018/1725 – saskaņā ar tās 2. panta 3. punktā noteikto – patiešām nav piemērojama, kamēr Eiropola regula nav tikusi pielāgota atbilstoši šīs Regulas 2018/1725 98. pantā noteiktajam, manuprāt, ņemot vērā, ka Eiropola regulā nav ad hoc definīciju, šīs iepriekš minētās definīcijas var šajā lietā tikt izmantotas kā interpretācijas parametri. Turklāt “personas datu” un “apstrādes” definīcijas atbilst definīcijām, kas ietvertas Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp., labojums – OV 2018, L 127, 2. lpp.) 4. panta 1. un 2. punktā, tomēr šo regulu saskaņā ar tās 2. panta 2. punkta d) apakšpunktu nepiemēro konkrēti personas datu apstrādei, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu un konstatētu noziedzīgus nodarījumus, veiktu izmeklēšanas darbības vai sauktu pie atbildības par šādiem nodarījumiem.
(
26
)	Proti, Eiropola regulas 57. apsvērums un 50. pants būtībā atbilst 2013. gada 27. marta Komisijas sākotnējā priekšlikuma (COM(2013) 173 final) attiecīgi 47. apsvērumam un 52. pantam.
(
27
)	Savukārt nepiekrītu apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentam, kurš arī ir balstīts uz Eiropola regulas likumdošanas procesa ģenēzi un atbilstoši kuram šī regula nevarēja aprobežoties ar mazākas aizsardzības nodrošināšanu cietušajai personai, nekā to garantēja iepriekšējā regula (skat. šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmi). Proti, kā pārliecinošāku uzlūkoju Eiropola nostāju, ka iepriekšējā regulā paredzētā attiecīgās dalībvalsts ekskluzīvā atbildība par jebkādu kaitējumu, kas izriet no datu glabāšanas vai apstrādes, kas veikta tostarp saistībā ar Eiropola darbību, bija pamatota ar to, ka šīs regulas piemērošanas laikā (tas ir, pirms Lisabonas līguma spēkā stāšanās) Eiropola darbība neatradās Savienības tiesu jurisdikcijā.
(
28
)	Paturot prātā Eiropola atgādināto judikatūras atziņu, ka Savienības tiesai pirms nolēmuma pieņemšanas būtu jāsagaida, līdz valsts tiesa pieņem nolēmumu pirmajā instancē (skat. spriedumu, 1967. gada 14. jūlijs, Kampffmeyer u.c./Komisija, 5/66, 7/66, no 13/66 līdz 16/66 un no 18/66 līdz 24/66, nav publicēts, EU:C:1967:31, 344. punkts). Šo jautājumu sīkāk izskaidrošu šo secinājumu 33. zemsvītras piezīmē.
(
29
)	Ļoti līdzīgā veidā Eiropola regulas 49. pantā ir izklāstīts, ka Eiropols atlīdzina jebkādu kaitējumu, ko radījuši tā departamenti vai tā darbinieki, pildot savus pienākumus “saskaņā ar vispārīgiem principiem, kas ir kopēji visu dalībvalstu tiesību aktiem”.
(
30
)	Piemēram, Bürgerliches Gesetzbuch (Vācijas Civilkodekss) 840. pants, Αστικού Κώδικα (Grieķijas Civilkodekss) 926. pants un codice civile (Itālijas Civilkodekss) 2055. pants. Šķiet, ka šī iespēja tiek ņemta vērā arī common law tiesību sistēmās (skat. Van Dam, C., “Causation”, European Tort Law, Oksforda, 2013, 331. lpp.). Šajā ziņā skat. arī 1265. pantu projektā civiltiesiskās atbildības reformai Francijas tiesību sistēmā, kurā, šķiet, tik un tā jau pastāv solidārās atbildības pienākums, tā sauktais “in solidum”, kas ieviests ar tiesu praksi (juridiskajā literatūrā skat. Ligüerre, C. G., “Responsabilité solidaire et canalisation de la responsabilité”, Revue des contrats, Nr. 4, 2019, 252. lpp.).
(
31
)	Šāds princips citastarp ir paredzēts Eiropas Deliktu tiesību principu 9:101. pantā (skat. European Group on Tort Law, Principles of European Tort Law. Text and Commentary, SpringerWienNewYork, 2005, 206. lpp.).
(
32
)	Šī tiesību norma noteic, ka tad, ja vienā un tajā pašā datu apstrādē ir iesaistīts vairāk nekā viens pārzinis vai apstrādātājs vai gan pārzinis, gan apstrādātājs un ja tie ir atbildīgi par jebkādu kaitējumu, kas nodarīts ar apstrādi, katru pārzini vai apstrādātāju sauc pie atbildības par visu nodarīto kaitējumu, lai attiecīgajai personai nodrošinātu efektīvu kompensāciju; turklāt persona, kura ir pilnībā kompensējusi ciesto kaitējumu, saskaņā ar šīs regulas 82. panta 5. punktu ir tiesīga no citām atbildīgajām personām pieprasīt kompensācijas daļu, kas atbilst to atbildības apmēram par kaitējumu. Šo tiesību normu šajā lietā piemērot gan liedz minētās regulas 2. panta 2. punkta d) apakšpunkts.
(
33
)	Konkrētāk, Savienības tiesas jau pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados judikatūrā ir atzinušas, ka gadījumā, ja par vieniem un tiem pašiem zaudējumiem ir celtas divas atlīdzinājuma prasības – viena, kas valsts tiesā celta pret valsti un otra, kura Savienības tiesā celta pret Savienību –, pirms nospriest, cik lielā mērā par kaitējumu ir atbildīga Savienība, var izrādīties nepieciešams nogaidīt, līdz valsts tiesa pasludina nolēmumu par iespējamo dalībvalsts atbildību; tādējādi tiktu novērsta iespēja prasītājam saņemt nepietiekamu vai pārmērīgu kompensāciju tāpēc vien, ka divas dažādas tiesas ir veikušas atšķirīgu vērtējumu (skat. spriedumus, 1967. gada 14. jūlijs, Kampffmeyer u.c./Komisija, 5/66, 7/66, no 13/66 līdz 16/66 un no 18/66 līdz 24/66, nav publicēts, EU:C:1967:31; 1967. gada 30. novembris, Becher/Komisija, 30/66, EU:C:1967:44, kā arī 2006. gada 13. decembris, É.R. u.c./Padome un Komisija, T‑138/03, EU:T:2006:390, 42. punkts). Juridiskajā literatūrā skat. Lenaerts, K. u.c., EU Procedural Law, Oxford University Press, 2014, 506. un 507. lpp.
(
34
)	Lai gan Savienības tiesībās nepastāv patstāvīgs cēloņsakarības jēdziens (skat. Van Dam, C., European tort law, Oksforda, 2013, 321. lpp.; Gutman, K., “The non‑contractual liability of the European Union: principle, practice and promise”, Research handbook on EU tort law, 2017, 26.–60. lpp., it īpaši 57. lpp.), man šķiet, ka dalībvalstu tiesību sistēmās solidāras atbildības gadījumā šis elements tiek pieprasīts (skat. citastarp, Infantino, M., un Zervogianni, Ε., “Causation in European Tort Law”,», The American Journal of Comparative Law, Kembridža, 2017, 652. un 653. lpp.).
(
35
)	Šajā ziņā jākonstatē, ka ne LESD 340. panta otrā daļa, ne solidārās atbildības principi, kas izriet no vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, neļauj noteikt Savienības iestādes vai struktūras atbildību, ja nepastāv cēloņsakarība starp tās rīcību un iespējamo kaitējumu.
(
36
)	Skat. šo secinājumu 34. punktu.
(
37
)	Tomēr jāteic, ka tad, ja Tiesa sekos manam priekšlikumam pieņemt pirmo pamatu, otrais, trešais un ceturtais pamats būs neefektīvi, un Vispārējai tiesai jebkurā gadījumā būs jāpārskata savs vērtējums par cēloņsakarības esamību.
(
38
)	Slovākijas Tieslietu ministrijas Dekrētā Nr. 618/2005 ietvertās normas.
(
39
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 68. un 84. punktu. Šā dokumenta pierādījuma spēku Vispārējā tiesa izvērtēja, pamatojoties uz pierādījumu brīvas novērtēšanas principu un ņemot vērā tās judikatūrā norādītos elementus (proti, 2018. gada 13. decembra spriedumu Iran Insurance/Padome, T‑558/15, EU:T:2018:945, 153. un 154. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra) (skat. pārsūdzētā sprieduma 80. punktu), secinot, ka attiecīgajā protokolā ir precīzi norādīti dokumenti un dati, kurus Eiropola pārstāvis iesniedzis NAKA pārstāvim, dokumentus un datus ietverošā lieta, to nodošanas kārtība, attiecīgo pārstāvju statuss, kā arī nodošanas datums un laiks (skat. pārsūdzētā sprieduma 79.–81. punktu).
(
40
)	Skat. pārsūdzēto spriedumu, konkrēti tā 71. un 77. punktu. Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka pats protokols ir rakstīts uz oficiālas NAKA veidlapas, tajā ir ietverta norāde uz identificētu lietu un to datējis un parakstījis ar vārdu identificēts NAKA pārstāvis, kurš norādījis, ka attiecīgo cieto disku saņēmis no Eiropola pārstāvja, kas arī ir ar vārdu identificēts (pārsūdzētā sprieduma 76. punkts), un šos apstākļus apelācijas sūdzības iesniedzējs neapstrīd.
(
41
)	Turklāt jāteic, ka savā iestāšanās rakstā Slovākijas Republika atspēko apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, ka saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu attiecīgajam protokolam esot bijis jāietilpst izmeklēšanas lietas materiālos, precizējot, ka atbilstoši šim regulējumam noteikti procesuālie dokumenti nevis tiek iekļauti oriģinālajos izmeklēšanas lietas materiālos, bet tiek glabāti citā šīs lietas eksemplārā.
(
42
)	Apelācijas sūdzības iesniedzējs piebilst, ka arī pārsūdzētā sprieduma 67. punktā minētajai mobilo tālruņu atgriešanai šajā ziņā nav nozīmes, jo esot jāņem vērā nevis šie mobilie tālruņi, bet gan tajos esošie dati. Turklāt tas, ka strīdīgā saziņa kopš 2019. gada 1. aprīļa atradās Slovākijas prokuratūras rīcībā, nenozīmējot, ka šo datu izpaušana būtu notikusi šīs saziņas dēļ.
(
43
)	To esot apstiprinājis apelācijas sūdzības iesniedzēja atgādinātais fakts, ka Slovākijas tiesībsargājošās iestādes strīdīgos datus bija izmantojušas 2019. gada 1. aprīlī.
(
44
)	Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Vispārējās tiesas secināto, kas izriet no Eiropola pārstāvja liecības Slovākijas krimināltiesā (skat. pārsūdzētā sprieduma 82. punktu), saskaņā ar kuru Eiropols esot veicis vienīgi datu “iegūšanu un izgūšanu” no mobilajiem tālruņiem šifrētā veidā, un Slovākijas iestādes tos esot atšifrējušas (skat. pārsūdzētā sprieduma 87. punktu). Saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīto tādas Eiropola veiktās iegūšanas un izgūšanas darbības ietvēra datņu un tām piesaistīto paroļu lejupielādi, kas jebkuram būtu ļāvis viegli atšifrēt attiecīgos datus.
(
45
)	Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza arī pamatu par to, ka neesot norādīts pamatojums, jo Vispārējā tiesa neesot paskaidrojusi, kādēļ datus, kas ir varējuši noplūst šifrētā veidā, neesot bijis iespējams atšifrēt trešām personām. Tomēr man šķiet, ka šajā lietā Vispārējā tiesa ir juridiski pietiekami izskaidrojusi, ka tā secina, ka Eiropols nav atbildīgs tāpēc, ka tā rīcībā strīdīgā saziņa nav atradusies atšifrētā veidā, savukārt jautājums par to, vai šis apgalvojums ir pamatots, attiecas uz motīvu daļas pamatotību.
(
46
)	Tātad apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments ir gluži spekulatīvs. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs pats atzīst, ka ir grūti noteikt, vai atbildība par kaitējumu ir jāuzņemas Eiropolam vai attiecīgajai dalībvalstij, un tāpēc lūdz noteikt šo abu subjektu solidāru atbildību (skat. apelācijas sūdzības pirmo un piekto pamatu).
(
47
)	Jāprecizē, ka tad, ja tiktu konstatēts, ka strīdīgā saziņa Eiropola rīcībā nekad nav atradusies atšifrētā veidā, tā būtu visnotaļ pārliecinoša norāde, ka nepastāv “neekskluzīva” cēloņsakarība starp Eiropola rīcību un apgalvoto kaitējumu; un tāda gadījumā varētu izslēgt šādas cēloņsakarības esamību arī Eiropola solidārās atbildības kontekstā. Tomēr manā ieskatā šeit ir runa par faktu vērtējumu, kas Vispārējai tiesai būtu jāveic uzreiz.
(
48
)	Pārsūdzētais spriedums, 74. un 75. punkts.
(
49
)	Apelācijas sūdzības iesniedzējs nedz paskaidro, kā datu izguve no abiem attiecīgajiem mobilajiem tālruņiem laikā esot notikusi pēc 2018. gada 23. oktobra protokola, nedz norāda, ka par šo apgalvoto pārveidošanu viņš būtu vērsies kādā krimināltiesā. Tāpat ar to, ka atbildētāja esot iesniegusi tikai 2018. gada 23. oktobra protokola fotogrāfiju, nav pietiekami, lai pierādītu nedz to, ka šis protokols ir datēts ar atpakaļejošu datumu, nedz a fortiori, ka Vispārējā tiesa, neizdarot šādu secinājumu, ir sagrozījusi šo pierādījumu.
(
50
)	Skat. arī šo secinājumu 63. punktu.
(
51
)	Proti, ņemot vērā attiecīgo datu apmaiņu starp Eiropolu un Slovākijas iestādēm, nevar konstatēt, ka vienīgi Eiropolam būtu bijusi piekļuve attiecīgajiem mobilajiem tālruņiem un tajos esošo datu transkripcijām, kā Vispārējā tiesa atzinusi pārsūdzētā sprieduma 64. un 65. punktā.
(
52
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 62. punkts un tajā minētā judikatūra). Šis secinājums, kas attiecas uz vispārēju cēloņsakarības pierādīšanas pienākuma novērtējumu, ko piemēro jebkurā prasībā par kaitējuma atlīdzināšanu, neskar Eiropola atbildības rakstura novērtējumu, kas tiek veikts pirmā un piektā pamata ietvaros. Proti, ja Tiesa secinātu – kā ierosinu šo apsvērumu 24.–54. punktā –, ka šajā lietā Eiropols ir solidāri atbildīgs ar attiecīgo dalībvalsti, no tā izrietētu, ka Vispārējā tiesa, piemērojot kļūdainu pierādīšanas standartu (pieprasot pierādīt “ekskluzīvu” cēloņsakarību starp Eiropola veikto datu apstrādi un apgalvoto kaitējumu), pirmajā instancē ir pamatoti uzlikusi pierādīšanas pienākumu attiecībā uz cēloņsakarību apelācijas sūdzības iesniedzējam.
(
53
)	Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējs to neprecizē, viņš, iespējams, atsaucas uz Dekrētu Nr. 618/2005, kas minēts otrajā pamatā.
(
54
)	Skat. šo secinājumu 63. punktu.
(
55
)	Tas pats ir sakāms par apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumu par attiecīgā protokola satura it kā pārveidotību, kas gan nav nekādi pierādīta (skat. šo secinājumu 49. zemsvītras piezīmi).
(
56
)	Šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2004. gada 29. oktobris, Ripa di Meana/Parlaments (C‑360/02 P, EU:C:2004:690, 36. punkts).
(
57
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, EKETA/Komisija (C‑273/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:852, 69. punkts).
(
58
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci (no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 86. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
(
59
)	Skat. šo secinājumu 33.–53. punktu.
(
60
)	Skat. šo secinājumu 11. punktu.
(
61
)	Pārsūdzētais spriedums, 107. punkts.
(
62
)	Kā jau esmu norādījis šo secinājumu 56.–58. punktā, solidāras atbildības esamības priekšnosacījums ir nevis “ekskluzīvas” cēloņsakarības esamība starp vienas no atbildīgajām personām rīcību un apgalvoto kaitējumu atbilstoši vispārīgajiem noteikumiem (kā to šajā lietā ir pārbaudījusi Vispārējā tiesa), bet gan tas, ka dažādajiem kaitējumu izraisījušajiem notikumiem ir jābūt tādiem, kas var radīt apgalvoto kaitējumu.
(
63
)	Skat. šo secinājumu 34. punktu.