61992CC0353_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Dette forslag fremsaettes i to indbyrdes sammenhaengende sager, hvori Den Hellenske Republik har anfaegtet visse forordningers gyldighed. I den foerste sag (sag C-353/92) har den nedlagt paastand om annullation af Raadets forordning (EOEF) nr. 1765/92 af 30. juni 1992 om indfoerelse af en stoetteordning for producenter af visse markafgroeder (herefter benaevnt "Raadets forordning") (1). I den anden sag (sag C-385/92) har den nedlagt paastand om annullation af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2294/92 af 31. juli 1992 om gennemfoerelsesbestemmelser til stoetteordningen for producenter af oliefroe som omhandlet i Raadets forordning (EOEF) nr. 1765/92 (herefter benaevnt "Kommissionens forordning") (2).
2. Det boer allerede her naevnes, at selv om den hellenske regering i sine staevninger generelt har nedlagt paastand om annullation af saavel Raadets som Kommissionens forordning, fremgaar det klart af dens anbringender, at den i det vaesentlige kun anfaegter disse forordningers gyldighed, for saa vidt de finder anvendelse paa sojaboenner.
Tvistens baggrund
3. Ved Raadets forordning blev der indfoert en stoetteordning for producenter af visse markafgroeder, navnlig korn samt olie- og proteinholdige froe. Sojaboenner er et af de olieholdige froe, som er omfattet af forordningens bestemmelser (3). Ved Raadets forordning blev den reform af den faelles landbrugspolitik, som blev vedtaget den 21. maj 1992, gennemfoert. Den ved forordningen indfoerte stoetteordning er forskellig fra den, som gjaldt tidligere, og som blev indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3766/91 af 12. december 1991 om indfoerelse af en stoetteordning for producenter af sojaboenner, raps-, rybs- og solsikkefroe (4).
4. Det grundlaeggende formaal med Raadets forordning er defineret paa foelgende maade i forordningens anden betragtning:
"For at skabe stoerre ligevaegt paa markedet maa der indfoeres en ny stoetteordning; den bedste maade, hvorpaa dette kan goeres, er at tilnaerme faellesskabspriserne til priserne paa verdensmarkedet og at kompensere for det indkomsttab, der foelger af nedsaettelsen af de institutionelle priser paa visse markafgroeder, ved at yde en godtgoerelse til producenter, der saar disse produkter ..."
5. I overensstemmelse hermed blev der ved Raadets forordning indfoert en ordning om ydelse af godtgoerelser til faellesskabsproducenter. Betingelserne for udbetaling af godtgoerelsen er fastsat i forordningens afsnit I. Godtgoerelsen fastsaettes pr. hektar og differentieres regionalt (5).
6. Der kan kun ydes godtgoerelse for et areal, som ikke overstiger et vist regionalt basisareal. Dette fastsaettes som det gennemsnitlige antal hektar i en region, hvor der blev dyrket markafgroeder i 1989, 1990 og 1991, eller som inden for den samme periode var braklagt i henhold til en offentligt finansieret ordning. Ved "region" forstaas en medlemsstat eller en region i medlemsstaten, alt efter den paagaeldende medlemsstats valg (6). I stedet for en ordning med regionale basisarealer kan en medlemsstat anvende en ordning med individuelle basisarealer paa hele sit omraade. Efter denne ordning skal der fastsaettes et basisareal for hver enkelt bedrift paa grundlag af det gennemsnitlige antal hektarer, hvor der blev dyrket markafgroeder i 1989, 1990 og 1991, eller som inden for den samme periode var braklagt i henhold til en offentligt finansieret ordning (7).
7. Godtgoerelsen udbetales enten i henhold til en "generel ordning", som alle producenter kan tilslutte sig, eller en "forenklet ordning", som mindre producenter kan tilslutte sig (8). De mindre producenter kan enten vaelge den generelle eller den forenklede ordning. De mindre producenter er defineret som producenter, der anmoder om godtgoerelse for et areal, der ikke overstiger det areal, som er noedvendigt for at producere 92 tons korn, hvis de opnaar det gennemsnitlige kornudbytte, der er fastslaaet for deres region eller ° for saa vidt angaar medlemsstater, der anvender ordningen med individuelle basisarealer ° hvis individuelle basisareal ikke er stoerre end det naevnte areal (9).
8. Producenter, som ansoeger om godtgoerelsen efter den generelle ordning, har pligt til, mod udbetaling af godtgoerelsen, at udtage en del af arealet paa deres bedrift af produktionen (10). Der gaelder ikke nogen pligt til jordudtagning efter den forenklede ordning, men godtgoerelsen udbetales efter de samme satser, som gaelder for korn, uanset hvilken markafgroede, der er tale om (11). Godtgoerelsen for korn er vaesentligt lavere end for oliefroe (12).
9. Artikel 10, som er af afgoerende betydning for sagen, bestemmer saaledes:
"1. Godtgoerelserne for korn og proteinafgroeder og godtgoerelsen for jordudtagningsforpligtelsen udbetales efter hoest i perioden 16. oktober ° 31. december.
2. For at opnaa ret til godtgoerelsen skal producenten senest den 15. maj forud for den paagaeldende hoest:
° have saaet froeene
° have indgivet en ansoegning.
..."
10. Kommissionens forordning indeholder gennemfoerelsesbestemmelserne vedroerende den stoetteordning for producenter af oliefroe, som blev indfoert ved Raadets forordning. Ifoelge artikel 2 i Kommissionens forordning ydes der kun godtgoerelse i henhold til Raadets forordning for arealer med olieafgroeder, for hvilke der er indgivet ansoegning til den kompetente myndighed inden den dato, som medlemsstaten har fastsat, og som senest paa dette tidspunkt er helt tilsaaet. Det fremgaar endvidere af artikel 2, at den naevnte dato ikke maa ligge paa et senere tidspunkt end datoen i bilag I. Ifoelge bilag I er den sidste dato for saaning og indgivelse af ansoegninger vedroerende samtlige oliefroe, herunder sojaboenner, den 15. maj forud for produktionsaaret.
11. Der findes to typer af afgroeder for sojaboenner, en hovedafgroede og en mellemafgroede. Mellemafgroeden ligger forud for eller efter hovedafgroeden for en anden markafgroede og har en varighed paa mellem to og fem maaneder. Naar mellemafgroeden gaar forud for hovedafgroeden, er dens hovedformaal at forberede jorden til denne. Naar den foelger efter hovedafgroeden, udnytter mellemafgroeden den goedning, som i forvejen findes i jorden.
12. Den bedste periode for dyrkning af sojaboenner i Graekenland ligger tilsyneladende mellem den 20. april og den 15. juli, og mellemafgroeden begynder foerst efter den 15. maj. Det er uomtvistet i sagen, at alle graeske producenter af sojaboenner er "mindre producenter" i raadsforordningens forstand. De kan derfor vaelge mellem enten at tilslutte sig den generelle eller den forenklede ordning efter denne forordning.
13. Den hellenske regering har under sagen mod Raadet gjort gaeldende, at det er udelukket at opnaa godtgoerelse til dyrkning af sojaboenner i Graekenland som mellemafgroede, da en producent efter artikel 10, stk. 2, i Raadets forordning ikke kan opnaa godtgoerelse, medmindre han foretager saaningen inden den 15. maj. Ifoelge den hellenske regering er betingelsen i Raadets forordning om, at producenter af sojaboenner for at opnaa godtgoerelse skal have foretaget saaningen og indgivet ansoegning inden den 15. maj, ugyldig, da den er i strid med begrundelsespligten, forbuddet mod forskelsbehandling, traktatens artikel 39, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om faellesskabspraeferencen.
14. I svarskriftet har Raadet gjort gaeldende, at den dato, som ved artikel 10, stk. 2, i Raadets forordning er fastsat til den 15. maj, kun gaelder for kornproducenter og producenter af proteinholdige afgroeder. Den saanings- og ansoegningsfrist, som producenterne af oliefroe skal overholde for at opnaa godtgoerelse, fremgaar af artikel 2 i Kommissionens forordning, sammenholdt med forordningens bilag I. Heraf konkluderer Raadet, at den hellenske regerings paastand maa afvises fra realitetsbehandling. Subsidiaert paastaar Raadet sig frifundet for den hellenske regerings paastand.
15. Ogsaa Kommissionen, som er indtraadt i sagen til stoette for Raadets paastande, har nedlagt paastand om sagens afvisning eller i hvert fald frifindelse af tilsvarende grunde som anfoert af Raadet.
16. I sagen mod Kommissionen har den hellenske regering nedlagt paastand om annullation af Kommissionens forordning, saafremt fristen for oliefroe maa anses for fastsat til den 15. maj ved Kommissionens og ikke ved Raadets forordning.
17. I sagen mod Kommissionen har den hellenske regering fremfoert de samme argumenter som i sagen mod Raadet og gjort gaeldende, at de ogsaa har gyldighed for Kommissionens forordning med de fornoedne aendringer. Den anfoerer endvidere, at artikel 4 i Kommissionens forordning, hvorefter en dyrket mark kun kan vaere genstand for én ansoegning om godtgoerelse i henhold til Raadets forordning i det samme produktionsaar, er ugyldig, da Kommissionen ikke ved Raadets forordning har faaet nogen befoejelse til at udstede denne bestemmelse.
18. Jeg skal foerst undersoege, om forpligtelsen til at foretage saaningen og indgive ansoegningen senest den 15. maj er paalagt sojaproducenterne ved Raadets eller ved Kommissionens forordning.
Fristen pr. 15. maj
19. Som tidligere naevnt (13) er fristen pr. 15. maj fastsat ved artikel 10, stk. 2, i Raadets forordning. Bestemmelserne i artikel 10 skal imidlertid laeses under ét. Artikel 10, stk. 1, vedroerer godtgoerelser for korn og proteinafgroeder, men naevner intet om godtgoerelser for olieholdige froe. Selv om der i artikel 10, stk. 2, tales generelt om "godtgoerelsen", er det klart, at der hermed udelukkende sigtes til godtgoerelser for korn og proteinafgroeder. Godtgoerelser for oliefroe er omhandlet i artikel 11. Denne bestemmelse fastsaetter imidlertid ikke nogen dato, men overlader det til Kommissionen at fastsaette datoen ved efterfoelgende gennemfoerelsesbestemmelser (14). Kommissionens forordning indeholder saadanne gennemfoerelsesbestemmelser.
20. Ved Kommissionens forordning er der imidlertid kun fastsat en tidsfrist for de producenter, som er omfattet af den generelle ordning. Artikel 2, stk. 1, litra b), som er den eneste bestemmelse af relevans herfor, er udtrykkeligt begraenset til arealer, "der falder ind under 'den generelle ordning' i artikel 2, stk. 5, litra a), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1765/92". Det er umuligt at fortolke Kommissionens forordning saaledes, at den fastsaetter en dato for de producenter, som har tilsluttet sig den forenklede ordning.
21. Saa vidt jeg kan se, maa forklaringen paa denne gaade vaere foelgende. Producenter af oliefroe, som har tilsluttet sig den forenklede ordning, er berettiget til godtgoerelser for korn. De falder derfor ind under artikel 10 i Raadets forordning, som maa fortolkes paa den maade, at den ikke blot gaelder for kornproducenter, men ogsaa for producenter af oliefroe, som opfylder betingelserne for at opnaa godtgoerelse for korn (jeg skal her bemaerke, at artikel 10 taler om "godtgoerelserne for korn" (15) og ikke om de godtgoerelser, som skal udbetales til kornproducenter). Den i artikel 10, stk. 2, i Raadets forordning indeholdte frist pr. 15. maj er derfor fastsat for de producenter af oliefroe, som er tilsluttet den forenklede ordning. Ved Kommissionens forordning er fastsat den samme dato for de producenter, som er omfattet af den generelle ordning.
22. Foelgelig maa man forkaste Raadets og Kommissionens argumenter, at den hellenske regerings sag mod Raadet maa afvises fra realitetsbehandling af den grund, at artikel 10, stk. 2, i Raadets forordning ikke gaelder for producenter af sojaboenner. Saavel paastanden vedroerende Raadet som vedroerende Kommissionens forordning maa derfor tages under realitetsbehandling, da hver af disse forordninger finder anvendelse paa en saerskilt gruppe af sojaboenneproducenter.
Retsforskrifternes baggrund
23. Foer jeg gennemgaar den hellenske regerings annullationsgrunde, finder jeg det hensigtsmaessigt foerst kort at skitsere udviklingen i faellesskabsforskrifterne vedroerende fremstilling af sojaboenner.
24. I 1962 accepterede Faellesskabet som led i GATT-overenskomsten (i forbindelse med den saakaldte Dillon Round), at der toldfrit kunne importeres sojaboenner til Faellesskabet fra tredjelande. Paa davaerende tidspunkt var Faellesskabets produktion af sojaboenner meget begraenset, men faellesskabsproducenterne kom i den foelgende periode i direkte konkurrence med tredjelandenes producenter.
25. Det var paa grund af denne konkurrence og med henblik paa at fremme produktionen af sojaboenner i Faellesskabet, at Raadet vedtog stoetteforanstaltninger. Den foerste af disse foranstaltninger var Raadets forordning (EOEF) nr. 1900/74 om fastsaettelse af saerforanstaltninger for sojaboenner, hvorved der blev fastsat maalpriser (16). Naar den for et hoestaar gaeldende maalpris var hoejere end den gennemsnitlige verdensmarkedspris, skulle der ydes en stoette til Faellesskabets producenter svarende til forskellen mellem disse to priser. Den ved forordning nr. 1900/74 indfoerte stoetteordning blev afloest af Raadets forordning (EOEF) nr. 1614/79 (17). Efter denne forordning skulle der ydes stoette til personer, som havde indgaaet en kontrakt med sojaboenneproducenter om betaling til producenten af en pris, som mindst svarede til den ved forordningen fastsatte minimumspris. Forordning nr. 1614/79 blev afloest af Raadets forordning (EOEF) nr. 1491/85 af 23. maj 1985 (18), som indeholdt en tilsvarende stoetteordning.
26. Ved forordning nr. 3766/91 (19) blev der indfoert en ny stoetteordning for producenter af sojaboenner, raps-, rybs- og solsikkefroe. Vedtagelsen af denne forordning havde naer forbindelse med den generelle reform af den faelles landbrugspolitik, som blev vedtaget den 21. maj 1992. Jeg skal her kort redegoere for de grunde, som foerte til vedtagelsen af denne reform.
27. Da den faelles landbrugspolitik blev vedtaget i 1962, var et af dens hovedformaal at sikre selvforsyning med levnedsmidler, idet der var underskud heraf i de fleste medlemsstater. Paa grund af denne politik er der imidlertid efterfoelgende blevet produceret for mange levnedsmidler i Faellesskabet, hvilket har foert til en betydelig forhoejelse af udgifterne paa budgettet. Trods den foroegede produktion steg producenternes indkomster i perioden 1975-1989 kun lidt, og antallet af Faellesskabets erhvervsaktive landbrugere gik inden for samme periode tilbage med 35% (20). Paa grund af disse forhold fandt Kommissionen i 1991, at "den faelles landbrugspolitiks mekanismer med den nuvaerende virkemaade ikke laengere goer det muligt at naa en raekke af de maal, der er opstillet for den faelles landbrugspolitik i Rom-traktatens artikel 39" (21). For at undgaa en yderligere foroegelse af lagrene og en umaadeholden stigning i udgifterne gjorde Kommissionen det til et af de overordnede formaal med den fremtidige faelles landbrugspolitik at bringe produktionen under kontrol "i det omfang, det er noedvendigt for igen at opnaa ligevaegt paa markederne" (22).
28. Kommissionen fandt herved, at der burde indfoeres en faelles stoetteordning for den sektor af markafgroeder, som omfatter korn samt proteinafgroeder og olieholdige froe. Den eksisterende stoetteordning for sojaboenner havde imidlertid vist sig at vaere uforenelig med Faellesskabets forpligtelser ifoelge GATT. For at sikre opfyldelsen af disse forpligtelser vedtog Raadet forordning nr. 3766/91, som dog kun skulle anvendes, indtil der var indfoert en integreret stoetteordning for producenter af korn, proteinafgroeder og oliefroe (23).
29. Ifoelge den stoetteordning, som blev indfoert ved forordning nr. 3766/91, kunne faellesskabsproducenter ansoege om at blive omfattet af en regionaliseret ordning med direkte betalinger. For at opnaa godtgoerelse skulle producenten ifoelge artikel 4, stk. 2, have saaet froeene og indgivet ansoegning senest paa den dato, der var fastsat for den paagaeldende region. Forordningen indeholdt en saerlig bestemmelse vedroerende saaningen af sojaboenner som mellemafgroede. Ifoelge artikel 4, stk. 7, kunne de producenter, som agtede at saa sojaboenner som mellemafgroede, undtagelsesvis vente med at indgive ansoegningen til den 30. maj, forudsat de oevrige betingelser i artikel 4 var opfyldt. Forordning nr. 3766/91 indeholdt tillige regler om maksimale garantiarealer. Hvis det areal, som var bestemt til dyrkning af oliefroe, overskred det maksimale garantiareal, blev de direkte betalinger tilsvarende nedsat.
30. Forordning nr. 3766/91 gjaldt kun for produktionsaaret 1992/1993. Ved den anfaegtede raadsforordning, som afloeste forordning nr. 3766/91, og hvorved ordningen med de maksimale garantiarealer blev afskaffet, blev der indfoert en integreret stoetteordning for korn, proteinafgroeder og oliefroe.
31. Der er visse grundlaeggende forskelle mellem, paa den ene side, den ved raadsforordningen indfoerte stoetteordning, som er baseret paa godtgoerelser, og paa den anden side, den prisstoetteordning, som blev indfoert ved de tidligere forordninger. Disse forskelle er foelgende:
° Ved udbetalingen af godtgoerelsen tages der ikke hensyn til producenternes individuelle udbytte.
° Stoetten udbetales ikke automatisk, men alene efter ansoegning fra producenten.
° Stoetten ydes, naar froeene er saaet uanset udbyttet af hoesten. Efter de tidligere ordninger blev stoetten foerst ydet, naar produkterne var solgt.
32. Den ved raadsforordningen indfoerte stoetteordning er baseret paa det princip, at der kun kan udbetales godtgoerelse én gang om aaret for et bestemt areal. Dette fremgaar af syttende betragtning til forordningen. Dette bekraeftes endvidere af artikel 4 i Kommissionens forordning, hvorefter der for det samme produktionsaar kun kan indgives én ansoegning om godtgoerelse for et bestemt dyrket areal.
33. Den anfaegtede raadsforordning er for nylig blevet aendret ved Raadets forordninger (EOEF) nr. 231/94 (24) og (EOEF) nr. 232/94 (25). Sidstnaevnte forordning blev vedtaget med henblik paa gennemfoerelse af en aftale om oliefroe, som var indgaaet mellem Det Europaeiske Faellesskab og De Forenede Stater inden for rammerne af GATT (26). I denne aftale henvises der til en udtalelse fra et "GATT-panel", ifoelge hvilken Faellesskabets stoetteordning for olieafgroeder havde medfoert en forringelse af vaerdien af Faellesskabets toldindroemmelser over for De Forenede Stater. I overensstemmelse med aftalen er der ved forordning nr. 232/94 fastsat maksimale garantiarealer for betalinger for oliefroe, og dyrkningen af en bestemt sort af solsikkefroe er blevet undtaget fra stoetteordningen. Forordningerne nr. 231/94 og nr. 232/94 gaelder fra produktionsaaret 1994/1995 og har ikke direkte relevans for de foreliggende sager.
34. Jeg skal herefter gennemgaa de spoergsmaal, hvorom der er tvist mellem parterne.
35. Som tidligere anfoert har den hellenske regering i sagen mod Kommissionen fremfoert de samme annullationsgrunde som i sagen mod Raadet under henvisning til, at de, med de fornoedne aendringer, ogsaa har gyldighed for Kommissionens forordning. Den anfoerer endvidere, at artikel 4 i Kommissionens forordning er ugyldig, idet Kommissionen med vedtagelsen heraf har overskredet sine befoejelser.
36. I svarskriftet har Kommissionen anfoert, at sagen maa afvises, da den hellenske regering ikke har praeciseret de annullationsgrunde, som dens paastande stoettes paa, men blot har gentaget de anbringender, som den har gjort gaeldende i sagen mod Raadet. Jeg kan ikke tilslutte mig dette argument. Efter min opfattelse er tvistens genstand tilstraekkeligt klart beskrevet i regeringens staevning mod Kommissionen og de grunde, som den er baseret paa. Den kan saaledes ikke afvises med den begrundelse, at den hellenske regerings anbringender er de samme som i sagen mod Raadet. Da den frist for saaningen og ansoegningens indgivelse, som producenten skal overholde for at faa udbetalt godtgoerelsen, er fastsat i Raadets forordning for en bestemt gruppe sojaboenneproducenter og ved Kommissionens forordning for en anden gruppe sojaboenneproducenter, maa den fremgangsmaade, som den hellenske regering har fulgt ved at anfaegte begge forordninger, anses for berettiget.
37. Jeg skal foerst gennemgaa de anbringender, som er fremfoert saavel vedroerende Raadet som vedroerende Kommissionens forordning. Derpaa skal jeg gennemgaa anbringendet om, at Kommissionen overskred sine befoejelser.
38. Som naevnt er der fremfoert foelgende annullationsgrunde saavel mod Raadets som mod Kommissionens forordning: begrundelsesmangel, tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling, tilsidesaettelse af traktatens artikel 39, tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og tilsidesaettelse af princippet om faellesskabspraeferencen.
Begrundelsesmangel
39. Den hellenske regering anfoerer, at Raadets forordning er ugyldig, da den ikke er begrundet. Det angives i forordningen, at et af dens formaal er ved ydelse af en godtgoerelse til producenterne at kompensere for det indkomsttab, der foelger af nedsaettelsen af de institutionelle priser. De producenter, som foretager saaningen foer den 15. maj, kan imidlertid ikke faa udbetalt godtgoerelsen. Efter den hellenske regerings opfattelse er det i strid med raadsforordningens grundlaeggende formaal at udelukke disse producenter fra godtgoerelsen, eftersom formaalet hermed er at sikre indkomsten for samtlige de producenter, som er beroert af nedsaettelsen af de institutionelle priser. De saerlige grunde, som gjorde det noedvendigt at udelukke de producenter fra godtgoerelsen, som foretager saaningen efter den 15. maj, burde derfor have vaeret angivet i forordningen.
40. Den hellenske regering anfoerer endvidere med stoette i de foernaevnte argumenter, at Kommissionens forordning er ugyldig, da den mangler begrundelse.
41. Ifoelge traktatens artikel 190 skal Raadets og Kommissionens forordninger, direktiver og beslutninger angive de grunde, som de er baseret paa. Som generel regel gaelder, at det klart og utvetydigt skal fremgaa af begrundelsen, hvilke betragtninger den myndighed, som har udstedt retsakten, har lagt til grund, men kravene til begrundelsens omfang afhaenger af retsaktens karakter og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget (27). Naar der er tale om generelle gennemfoerelsesbestemmelser, navnlig forordninger, er det tilstraekkeligt, at begrundelsen indeholder en forklaring paa det vaesentlige i de trufne foranstaltninger, idet det ikke er noedvendigt at angive en saerskilt begrundelse for samtlige detaljer i forbindelse med en saadan foranstaltning, naar de falder inden for de systematiske rammer for ordningen som helhed (28).
42. I den foreliggende sag har Raadet og Kommissionen anfoert, at reglen om, at saaningen skal vaere sket og ansoegningen om godtgoerelse indgivet inden den 15. maj, tjener et noedvendigt praktisk formaal. Den letter navnlig administrationen og overvaagningen af stoetteordningen. Den er ikke, som haevdet af den hellenske regering, i strid med Raadets forordning, idet den udgoer en integrerende bestanddel af den ved forordningen indfoerte stoetteordning.
43. Jeg mener, at der af hensyn til ordningens effektivitet naturligvis maatte fastsaettes en eller anden form for frist. Raadet og Kommissionen har imidlertid ikke givet nogen forklaring paa, hvorfor man valgte at fastsaette fristen til den 15. maj, eller hvorfor den frist, som var fastsat til den 30. maj ved forordning nr. 3766/91 for saa vidt angaar mellemafgroeder af sojaboenner, ved de anfaegtede forordninger blev fremskudt til den 15. maj. Forklaringen herpaa er tilsyneladende foelgende. Forordning nr. 3766/91 havde karakter af en overgangsforanstaltning. Ved forordningen blev der indfoert en stoetteordning for oliefroe, som kun gjaldt for produktionsaaret 1992/1993. Paa dette tidspunkt var korn og proteinafgroeder omfattet af den traditionelle stoetteordning, hvorefter EF-stoetten var afpasset forholdsmaessigt efter den producerede maengde. Selv om der ved forordning nr. 3766/91 blev indfoert en ordning med direkte betalinger svarende til den ordning, som senere blev indfoert ved den i sagen anfaegtede raadsforordning, indeholdt den ikke alle de elementer i stoetteordningen, som blev indfoert ved sidstnaevnte forordning. Ligesom ved stoetteordningen for korn- og proteinafgroeder, kunne der efter forordningen ydes stoette saavel for hovedafgroeden som for mellemafgroeden. For at lette udbetalingen af de direkte betalinger til mellemafgroederne var fristen ved forordningen fastsat til den 30. maj. Da en producent imidlertid efter den i sagen anfaegtede raadsforordning kun har mulighed for at ansoege om stoette til én afgroede, kunne man derfor lige saa godt fastsaette fristen til den tidligere gaeldende dato, nemlig den 15. maj.
44. De anfaegtede forordninger indeholder ingen forklaring paa, hvorfor man valgte denne dato. I attende betragtning til Raadets forordning hedder det:
"Det er noedvendigt at fastlaegge visse betingelser for anvendelsen af godtgoerelser og at praecisere, hvornaar producenterne skal betales."
Denne betragtning indeholder ikke nogen begrundelse for betingelsen i artikel 10, stk. 2, i Raadets forordning om, at producenten senest skal have saaet og indgivet ansoegningen den 15. maj for at faa udbetalt godtgoerelsen for korn eller proteinafgroeder. Efter de domme, som jeg har refereret i det foregaaende, er det imidlertid klart, at Raadet ikke behoevede at angive en saerskilt begrundelse i betragtningerne for valget af en bestemt dato, da fastsaettelsen af en saadan dato var en detalje, som faldt inden for de systematiske rammer for Raadets forordning som helhed. Naar henses til det princip, som ligger til grund for den ved raadsforordningen indfoerte stoetteordning, nemlig at godtgoerelsen kun kan udbetales én gang om aaret for et bestemt areal, finder jeg desuden fastsaettelsen af fristen til den 15. maj forstaaelig. Grundene til indfoerelsen af denne ordning er klart angivet i betragtningerne. Argumentet om, at Raadets forordning ikke var tilstraekkeligt begrundet, holder derfor ikke. Desuden har fristen pr. 15. maj alene karakter af en hovedregel. For at undgaa, at denne frist har urimelige foelger, er der ved raadsforordningens artikel 12, syvende led, givet Kommissionen befoejelse til at aendre denne frist i visse zoner, hvor saerlige klimaforhold bevirker, at de normale frister ikke kan overholdes.
45. Betragtningerne til Kommissionens forordning indeholder ingen begrundelse for betingelsen om, at producenten skal foretage saaningen og indgive ansoegningen inden den 15. maj. Dette er imidlertid ikke ensbetydende med, at forordningen er utilstraekkeligt begrundet. Kommissionens forordning indeholder gennemfoerelsesbestemmelserne til Raadets forordning. Domstolen har anerkendt, at begrundelsen for en forordning, som er udstedt til gennemfoerelse af en grundforordning, kan vaere kortfattet, saafremt det fremgaar af forordningen, naar denne laeses i sammenhaeng med begrundelsen for grundforordningen, hvilke bestraebelser der foranledigede institutionen til at vedtage de i forordningen indeholdte gennemfoerelsesbestemmelser (29). Foelgelig udfyldes begrundelsen i Kommissionens forordning af den i Raadets forordning indeholdte begrundelse og maa laeses i sammenhaeng hermed.
46. Hertil kommer, at det i femte betragtning til Kommissionens forordning angives, at visse kriterier boer vaere faelles for den generelle og den forenklede ordning. Dette forklarer, hvorfor der er fastsat den samme frist i Kommissionens som i Raadets forordning. Ligesom det er tilfaeldet med Raadets forordning, har den frist, som ved Kommissionens forordning er fastsat til den 15. maj, desuden alene karakter af en hovedregel. Ifoelge artikel 2, stk. 2, i Kommissionens forordning kan der goeres undtagelse, saafremt oliefroeene ikke kan saas inden den 15. maj paa grund af klimatiske forhold. Kommissionens forordning er derfor tilstraekkeligt begrundet i modsaetning til, hvad den hellenske regering har haevdet.
47. Af det anfoerte konkluderer jeg, at den hellenske regerings anbringende om, at Raadet og Kommissionens forordninger er ugyldige paa grund af manglende begrundelse, maa forkastes.
Lighedsprincippet
48. Den hellenske regering har anfoert, at reglen om, at sojaboenneproducenterne for at oppebaere godtgoerelse skal have foretaget saaningen og indgivet ansoegningen senest den 15. maj, strider mod lighedsprincippet, som dette navnlig fremgaar af traktatens artikel 40, stk. 3, hvorefter de faelles markedsordninger for landbruget skal udelukke enhver form for forskelsbehandling af Faellesskabets producenter eller forbrugere.
49. Den hellenske regering har endvidere anfoert, at den bedste periode for dyrkning af sojaboenner i Graekenland paa grund af de klimatiske forhold ligger mellem den 20. april og den 15. juli. Paa grund af det helt vilkaarligt fastsatte krav om, at producenten skal have saaet froeene inden den 15. maj, afskaeres saavel sojaboenneproducenterne i Graekenland som producenterne i andre regioner med tilsvarende klima- og jordforhold, der indebaerer, at froeene maa saas efter dette tidspunkt, fra at opnaa godtgoerelse.
50. Kommissionen anfoerer, at kravene efter lighedsprincippet er opfyldt, da producenterne kun har ret til godtgoerelse én gang om aaret for et bestemt areal. Hvis en producent kunne faa udbetalt en godtgoerelse for samtlige hoester foretaget inden for samme produktionsaar, ville dette foere til uligheder. I regioner med gunstige klima- og jordforhold ville en producent i saa fald kunne foretage to eller endog tre saaninger om aaret og hver gang faa udbetalt en godtgoerelse. I regioner med ugunstige klima- og jordforhold ville en producent derimod kun kunne foretage en saaning og dermed kun oppebaere godtgoerelse én gang.
51. Heroverfor anfoerer den hellenske regering, at den ikke haevder, at reglen om, at en producent kun har ret til én godtgoerelse pr. produktionsaar for et bestemt areal, strider mod lighedsprincippet, men at de producenter, som foretager saaningen efter den 15. maj, udelukkes fra godtgoerelsen og dermed forskelsbehandles i forhold til dem, som foretager saaningen efter dette tidspunkt.
52. Jeg kan ikke tilslutte mig denne argumentation af foelgende grunde.
53. Selv om fastsaettelsen af en bestemt dato, som gaelder inden for hele Faellesskabet, kan have forskellige virkninger for forskellige producenter, er dette ikke ensbetydende med, at en saadan bestemmelse strider mod lighedsprincippet. Det generelle lighedsprincip, som bestemmelsen i traktatens artikel 40, stk. 3, er et konkret udtryk for, indebaerer, at sammenlignelige situationer ikke maa behandles forskelligt, medmindre en forskellig behandling er objektivt begrundet. Det er derimod ikke til hinder for, at faellesskabslovgiver vedtager et kriterium, som finder generel anvendelse. Gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik forudsaetter, at der vedtages faelles regler. Den omstaendighed, at en bestemt foranstaltning, som er truffet som led i en faelles markedsordning, kan have forskellige virkninger for producenterne, afhaengig af deres produktions saerlige beskaffenhed eller lokale forhold, kan ikke betragtes som en ulovlig forskelsbehandling efter traktatens artikel 40, stk. 3, naar den paagaeldende foranstaltning er truffet paa grundlag af objektive kriterier, der er valgt for at sikre, at den faelles markedsordning som helhed fungerer tilfredsstillende (30).
54. Lighedsprincippet indebaerer heller ikke, at en faellesskabsforanstaltning aldrig maa have negative virkninger for en bestemt producent eller en bestemt gruppe af producenter. Domstolen har fastslaaet, at en faellesskabsforskrift kan medfoere, at en producent behandles ringere end andre producenter, saafremt dette er begrundet saavel i hensynet til retssikkerheden som den paagaeldende ordnings effektivitet (31).
55. Naar den hellenske regering haevder, at det er i strid med lighedsprincippet at fastsaette fristen til den 15. maj, maa den ogsaa selv foere bevis herfor. De omstaendigheder, som den har paaberaabt sig i den foreliggende sag, kan ikke begrunde dens anbringender.
56. Det fremgaar klart i sagen, at de graeske producenter ikke er fuldstaendig udelukket fra at faa udbetalt godtgoerelse. Da den bedste periode for dyrkning af sojaboenner i Graekenland ligger mellem den 20. april og den 15. juli, kan graeske producenter goere krav paa godtgoerelsen, saafremt de foretager saaningen og indgiver ansoegningen mellem den 20. april og den 15. maj. Den hellenske regering har ikke forklaret, hvorfor det skulle vaere forbundet med saerlige vanskeligheder for de graeske producenter at foretage saaningen inden for denne periode.
57. Som tidligere anfoert er fristen pr. 15. maj ikke fuldstaendig ufravigelig. Der kan goeres undtagelse herfra efter artikel 12, syvende led, i Raadets forordning og artikel 2, stk. 2, i Kommissionens forordning, saafremt saerlige klimaforhold bevirker, at de normale frister ikke kan anvendes. Hvis en graesk sojaboenneproducent er ude af stand til at foretage saaningen inden den 15. maj paa grund af saerlige klimaforhold, kan han paaberaabe sig disse bestemmelser.
58. Ved en skrivelse af 9. marts 1993, som er bilagt Kommissionens duplik, anmodede den hellenske regering Kommissionen om at udsaette fristen for indgivelse af ansoegninger om godtgoerelse til den 30. juni for producenter, der saar sojaboenner som mellemafgroede. Den hellenske regering angav imidlertid ikke nogen begrundelse for sin anmodning, selv om Kommissionen opfordrede den hertil.
59. Den hellenske regering anfoerer, at der ikke kan opnaas godtgoerelse til dyrkning af mellemafgroede af sojaboenner, da mellemafgroeden i Graekenland foerst begynder efter den 15. maj. Den har imidlertid ikke fremlagt noget bevis for, at graeske producenter dermed forskelsbehandles i forhold til producenter fra andre medlemsstater. Graekenland er ikke det eneste land, hvor der dyrkes mellemafgroeder, idet disse dyrkes i hele Faellesskabet. Kommissionen har saaledes anfoert, uden at vaere modsagt paa dette punkt af den hellenske regering, at mellemafgroeden af sojaboenner i Graekenland kun omfatter 2 800 hektar, men 180 000 hektar i Italien.
60. Under alle omstaendigheder kan det forhold, at det er udelukket at oppebaere godtgoerelse for mellemafgroeden, ikke i sig selv betragtes som en tilsidesaettelse af lighedsprincippet. Da en producent kun har ret til godtgoerelse én gang om aaret for et bestemt areal, kan han ikke faa udbetalt denne godtgoerelse saavel for hoved- som mellemafgroeden. Den hellenske regering har ikke foert bevis for, at en graesk producent var ude af stand til at afslutte saaningen med henblik paa hovedafgroeden inden den 15. maj og faa udbetalt godtgoerelse hertil. Den har heller ikke godtgjort, at en graesk producent ville opnaa mere i godtgoerelse for sin mellemafgroede af sojaboenner end for sin hovedafgroede.
61. Det kan haevdes, at en graesk producent, som med henblik paa en hovedafgroede foretager en saaning, der ikke omfattes af Raadets forordning, kan have interesse i at saa sojaboenner med henblik paa en mellemafgroede, men ikke er i stand til at goere dette inden den 15. maj. En saadan producent kan imidlertid paaberaabe sig undtagelserne i artikel 12, syvende led, i Raadets forordning eller i artikel 2, stk. 2, i Kommissionens forordning. Under alle omstaendigheder vil man paa dette punkt kunne argumentere, at en producent, som med henblik paa en hovedafgroede saar froe, som ikke omfattes af Raadets forordning, goer dette paa egen risiko. Han kan ikke med hensyn til godtgoerelsen forvente at blive stillet paa lige fod med en producent, som med henblik paa en hovedafgroede saar froe, som er omfattet af forordningen.
62. Jeg konkluderer derfor, at den hellenske regerings anbringende om, at der foreligger en tilsidesaettelse af lighedsprincippet, maa forkastes.
Tilsidesaettelse af traktatens artikel 39
63. Den hellenske regering anfoerer, at saavel Raadets som Kommissionens forordning strider mod traktatens artikel 39, som fastlaegger formaalene med den faelles landbrugspolitik. Regeringen fremhaever, at et af formaalene med den faelles landbrugspolitik ifoelge artikel 39, stk. 1, litra b), er at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard, isaer ved en forhoejelse af de individuelle indkomster for de i landbruget beskaeftigede personer. Ifoelge regeringen er det i modstrid med dette formaal at fastsaette fristen til den 15. maj, da producenter, der foretager saaningen efter den 15. maj, ikke kan faa godtgoerelsen udbetalt og derfor vil lide et indkomsttab paa naesten 50%. Efter den hellenske regerings opfattelse er en saa betydelig nedsaettelse af producenternes indkomst ikke begrundet i noedvendigheden af at forfoelge de oevrige formaal med den faelles landbrugspolitik, som er fastlagt i artikel 39.
64. Den hellenske regering paaberaaber sig endvidere artikel 39, stk. 1, litra d), hvorefter et af formaalene med den faelles landbrugspolitik er at sikre forsyningerne. Den fortolker denne bestemmelse paa den maade, at faellesskabsinstitutionerne, naar de vedtager foranstaltninger paa landbrugsomraadet, skal sikre sig, at Faellesskabet er selvforsynende med landbrugsprodukter, i hvert fald i et vist omfang. Hvis man udelukker de producenter, som foretager saaningen efter den 15. maj, fra at oppebaere godtgoerelse, vil man herved tilskynde dem til at afholde sig fra denne produktion og saaledes bidrage til at nedsaette Faellesskabets produktion af sojaboenner, som langt fra er tilstraekkelig til at daekke Faellesskabets behov. Heraf slutter regeringen, at Raadet og Kommissionens forordning strider mod formaalene i artikel 39, stk. 1, litra b) og d), samt mod formaalet i artikel 39, stk. 1, litra c), om at stabilisere markederne.
65. Endvidere paaberaaber den hellenske regering sig artikel 39, stk. 2, hvorefter der ved udarbejdelsen af den faelles landbrugspolitik skal tages hensyn til landbrugserhvervets saerlige karakter, der foelger af landbrugets sociale struktur. Den goer herom naermere gaeldende, at der som led i den faelles landbrugspolitik i overensstemmelse med denne bestemmelse maa traeffes foranstaltninger til at mindske ulighederne mellem store og mindre producenter. De graeske producenter, som foretager saaningen af sojaboenner efter den 15. maj, er mindre producenter, som vil faa deres indkomst beskaaret, saafremt man udelukker dem fra at faa udbetalt godtgoerelse. De store producenter vil derimod ikke faa nedsat deres indkomster. Efter den hellenske regerings opfattelse bidrager den stoetteordning, som blev indfoert ved Raadets forordning, ingenlunde til at mindske ulighederne mellem mindre og store producenter, men foroeger dem tvaertimod.
66. Jeg kan ikke tilslutte mig denne argumentation. Efter Domstolens faste praksis raader faellesskabsinstitutionerne over en vid skoensbefoejelse paa omraadet for den faelles landbrugspolitik (32). De skal udjaevne en eventuel indbyrdes modstrid mellem formaalene i artikel 39, betragtet saerskilt, og om noedvendigt give det ene eller det andet af formaalene midlertidig forrang (33). De maa dog ikke isoleret forfoelge et enkelt af disse formaal i en saadan grad, at det er umuligt at opfylde de oevrige formaal (34).
67. Domstolen har endvidere fastslaaet, at formaalene med den faelles landbrugspolitik skal vaere udformet paa en saadan maade, at faellesskabsinstitutionerne kan udfoere deres opgaver under hensyntagen til udviklingen inden for landbruget og oekonomien som helhed (35). Faellesskabsinstitutionerne skal derfor ogsaa tage hensyn til markedsvilkaarene, naar de vedtager foranstaltninger inden for landbruget. De skal endvidere tage hensyn til markedernes internationale karakter og liberaliseringen af verdenshandelen. Det endelige formaal med den ved raadsforordningen indfoerte stoetteordning er at skabe bedre ligevaegt paa markedet og at tilnaerme faellesskabspriserne til priserne paa verdensmarkedet (36). Under hensyn til de forpligtelser, som Faellesskabet har paataget sig inden for rammerne af GATT, og til, at producenter fra tredjelande kan saelge soja inden for Faellesskabet til lavere priser, kan disse formaal ikke anses for at stride mod den faelles landbrugspolitik, selv om de maatte medfoere en begraensning af Faellesskabets produktion af sojaboenner. Det er heller ikke rigtigt, at producenternes interesser ikke er tilgodeset ved den stoetteordning, som er indfoert ved Raadets forordning. Efter forordningen skal godtgoerelserne fastsaettes paa en saadan maade, at de i videst muligt omfang sikrer producenterne en tilstraekkelig indkomst. I betragtning af de gaeldende markedsvilkaar, som indebaerer, at Faellesskabets sojaproduktion ikke er konkurrencedygtig, kan det ikke kraeves af faellesskabsinstitutionerne, at de stoetter denne produktion alene med det formaal at fastholde producenternes indkomst paa det nuvaerende niveau.
68. Jeg kan heller ikke tilslutte mig den hellenske regerings fortolkning af traktatens artikel 39, stk. 1, litra d). Ganske vist er et af formaalene med den faelles landbrugspolitik at sikre forsyningerne, men artikel 39 indeholder ikke, som haevdet af regeringen, noget krav om, at Faellesskabets skal vaere selvforsynende.
69. Den hellenske regering har ikke foert bevis for, at fastsaettelsen af fristen til den 15. maj bidrog til at foroege ulighederne mellem store og mindre producenter i strid med artikel 39, stk. 2. Som tidligere anfoert er det ikke godtgjort, at de graeske producenter, som er mindre producenter, var afskaaret fra at foretage saaningen inden den 15. maj. Selv om det i oevrigt maa laegges til grund, at de producenter, som saar sojaboenner i Graekenland efter den 15. maj, er mindre producenter, er det ikke sikkert, at dette ogsaa er tilfaeldet i andre medlemsstater. Den stoetteordning, som er indfoert ved Raadets forordning, forudsaetter, at store og mindre producenter ikke er i samme situation, og foreskriver en forskellig behandling heraf. De mindre producenter kan, uden at skulle braklaegge en del af deres jorde, ansoege om godtgoerelse efter den forenklede ordning, som de store producenter ikke kan benytte sig af.
70. Af det anfoerte konkluderer jeg, at den hellenske regerings anbringende om, at formaalene med den faelles landbrugspolitik er tilsidesat, maa forkastes.
Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
71. Den hellenske regering anfoerer, at betingelsen om, at producenten skal have foretaget saaningen inden den 15. maj, strider mod princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Den anfoerer, at der mellem 1974 og tidspunktet for udstedelsen af Raadets forordning blev udstedt en raekke faellesskabsforskrifter om oekonomisk stoette til produktionen af sojaboenner, som ikke indeholdt nogen frist for saaningen. Regeringen goer gaeldende, at betingelsen om, at saaningen skal vaere foretaget inden den 15. maj, er i modstrid med den faste politik, som faellesskabsinstitutionerne har fulgt igennem sytten aar, og dermed i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
72. Jeg finder ikke dette argument overbevisende. Selv om princippet om beskyttelse af den berettigede forventning hoerer til et af Faellesskabets grundlaeggende principper, kan de erhvervsdrivende ikke efter Domstolens faste praksis have nogen berettiget forventning om opretholdelse af en bestaaende situation, som faellesskabsinstitutionerne kan aendre ved beslutninger truffet inden for rammerne af deres skoen (37). Dette gaelder navnlig paa et omraade som de faelles markedsordninger, hvis formaal netop kraever en konstant tilpasning efter aendringer i den oekonomiske situation (38). De erhvervsdrivende har derfor ikke nogen velerhvervet ret til bevarelse af en fordel, som de har opnaaet ved indfoerelsen af en faelles markedsordning, og som de har haft fordel af paa et givet tidspunkt (39). Foelgelig kan de faellesskabsforskrifter om tildeling af oekonomisk stoette til produktion af sojaboenner, som blev truffet forud for udstedelsen af Raadets forordning, ikke give producenterne nogen berettiget forventning om, at Faellesskabet ville fortsaette med at stoette produktionen uden hensyn til saaningstidspunktet.
73. Som tidligere naevnt indeholdt forordning nr. 3766/91 en saerregel om mellemafgroeder af sojaboenner. Ifoelge artikel 4, stk. 7, kunne de producenter, som agtede at dyrke sojaboenner som mellemafgroede, indgive ansoegning om direkte betaling heraf inden den 30. maj.
74. Jeg kan imidlertid ikke se, hvorledes denne bestemmelse kan stoette den hellenske regerings argumentation i sagen. Af de grunde, som jeg har angivet i det foregaaende, er det nemlig udelukket, at artikel 4, stk. 7, i forordning nr. 3766/91 gav sojaboenneproducenterne nogen berettiget forventning om, at de producenter, som foretog saaningen efter den 15. maj, ville vaere berettiget til en godtgoerelse efter den nye stoetteordning, som var indfoert ved den i sagen anfaegtede raadsforordning. Desuden fremgik det klart, at den ordning, der var indfoert ved forordning nr. 3766/91, kun var en overgangsordning. Som det fremgik af forordningens femte betragtning skulle den nemlig kun vaere i kraft, "saa laenge en helhedsloesning for stoette til planteproducenterne som foreslaaet af Kommissionen ikke er bragt i anvendelse".
75. Desuden havde Raadets forordning, som anfoert af Kommissionen, hverken tilbagevirkende gyldighed eller fandt umiddelbar anvendelse. Den blev offentliggjort i EF-Tidende den 1. juli 1992 og traadte i kraft samme dato, men den stoetteordning, som blev indfoert ved forordningen, skulle foerst anvendes for produktionsaaret 1993/1994. Medlemsstaterne og producenterne blev altsaa underrettet om den nye stoetteordning laenge foer, den traadte i kraft.
76. Heraf konkluderer jeg, at den hellenske regerings anbringende om, at Raadet og Kommissionens forordning strider mod princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, maa forkastes.
Princippet om faellesskabspraeference
77. Den hellenske regering anfoerer, at Raadet og Kommissionens forordning boer annulleres, da de strider mod princippet om faellesskabspraeferencen. Den goer herved gaeldende, at Faellesskabets producenter af sojaboenner er ringere stillet i konkurrencen i forhold til sojaboenneproducenter fra tredjelande, som kan udbyde deres produkter paa faellesmarkedet til lavere priser. Efter den hellenske regerings opfattelse er Raadet forpligtet til at yde Faellesskabets producenter den noedvendige oekonomiske stoette for at forhindre dem i at lide et indkomsttab paa grund af deres konkurrencestilling paa markedet.
78. Efter min opfattelse er det unoedvendigt at afgoere, om den hellenske regerings anbringende om, at princippet om faellesskabspraeferencen er tilsidesat, skal forstaas paa den maade, at Faellesskabets producenter boer have praeference frem for producenter fra tredjelande, eller blot, at de ikke maa behandles ringere. Kernen i regeringens anbringende er, at de graeske producenter ikke har faaet tilstraekkelig oekonomisk kompensation for det indkomsttab, de har lidt. Det er derfor ikke noedvendigt at foretage nogen direkte sammenligning mellem faellesskabsproducenternes og tredjelandeproducenternes situation. Desuden vedroerer den foreliggende sag snarere spoergsmaalet om kompensationen til Faellesskabets producenter end forholdet mellem disse og tredjelandsproducenterne.
79. Hvis den hellenske regerings argumentation imidlertid skal forstaas paa den maade, at faellesskabsprodukter har forrang efter faellesskabsretten, mener jeg under alle omstaendigheder, at denne opfattelse er tvivlsom. Selv om faellesskabspraeferencen nemlig undertiden betegnes som et retsprincip, maa den for mig at se snarere betragtes som et princip af politisk karakter. Ganske vist har Domstolen tilsyneladende i en dom af 13. marts 1968, sag 5/67, Beus (40) anset princippet om faellesskabspraeferencen for et af "traktatens principper". Domstolen udledte dog tilsyneladende dette princip af den meget specifikke bestemmelse i traktatens artikel 44, stk. 2, hvorefter den mindsteprisordning, som ifoelge traktatens artikel 44, stk. 1, var tilladt i en overgangsperiode, "ikke [maa] anvendes paa en saadan maade, at [mindstepriserne] hindrer udviklingen af en naturlig praeference mellem medlemsstaterne". Det er tvivlsomt, om denne bestemmelse kan give hjemmel for at anse princippet om faellesskabspraeferencen for et generelt princip. Desuden gik det anbringende, som Domstolen tog stilling til i naevnte sag, ikke ud paa, at dette princip var tilsidesat, men tvaertimod, at den paagaeldende faellesskabsforskrift uberettiget favoriserede faellesskabsproducenternes interesser. Domstolen naaede i naevnte sag frem til den konklusion, at "denne bestemmelse maa, naar den vurderes i sin helhed, forstaas som udtryk for et oenske om at sikre faellesskabsproducenterne en beskyttelse inden for rimelige graenser". Denne dom giver derfor grund til at tro, at faellesskabsretten ikke er til hinder for, at faellesskabslovgiver vedtager en politik, hvorved der inden for visse graenser gives praeference til faellesskabsproducenterne. Det er imidlertid ikke fastslaaet i dommen, at faellesskabslovgiver er forpligtet til at give en saadan praeference.
80. I senere sager synes princippet om faellesskabspraeferencen generelt at vaere blevet paaberaabt i forbindelse med saerlige overgangsordninger af forskellig karakter. Saaledes er princippet blevet paaberaabt ved indfoerelsen af en faelles markedsordning, hvor samhandelen inden for Faellesskabet kunne blive stillet ringere i forhold til samhandelen med tredjelande i forbindelse med overgangen fra en national til den faelles markedsordning (41). Domstolen har i en raekke sager (42) anlagt en tilsvarende fortolkning af visse bestemmelser i tiltraedelsesakterne, hvis saerlige formaal er at sikre overholdelsen af princippet om faellesskabspraeferencen i samhandelen mellem Faellesskabet, i dettes oprindelige sammensaetning, og de nye medlemsstater, foer de nye medlemsstater var fuldstaendig integreret i de faelles markedsordninger (43).
81. Det er kun i dette begraensede omfang, at faellesskabspraeferencen kan tillaegges retlig betydning, selv om faellesskabsprodukter som bekendt er blevet favoriseret i praksis paa grund af strukturen i de fleste faelles markedsordninger. Selv om Domstolen har anerkendt, at faellesskabspraeferencen udgoer et lovligt element i den faelles landbrugspolitik, har den ikke anset den som et retskrav, hvis tilsidesaettelse kan goere den generelle retsakt ulovlig. Den har blot fastslaaet, at det under visse omstaendigheder ikke var ulovligt at give praeference til Faellesskabets produktion (44).
82. Hverken traktatens artikel 39 eller noget andet princip eller nogen faellesskabsforskrift indeholder derfor noget generelt krav om, at faellesskabsproducenter skal have praeference. Desuden vil et saadant generelt krav vanskeligt kunne forenes med formaalet i betragtningerne til traktaten og dennes artikel 110 om en gradvis afskaffelse af restriktionerne i den internationale handel. Under alle omstaendigheder kan artikel 39 ikke fortolkes saaledes, at reglen om faellesskabspraeferencen er tvingende, naar dette ville vaere uforeneligt med Faellesskabets internationale forpligtelser. Disse forpligtelser kan under visse omstaendigheder ikke blot medfoere, at faellesskabspraeferencen mister enhver bindende karakter, men endog, at den maa anses for retsstridig. Jeg finder det her tilstraekkeligt at fremhaeve, at faellesskabsretten ikke indeholder noget krav til faellesskabslovgiver om, at produkter fra Faellesskabet skal have praeference.
Kompetenceoverskridelse
83. Endelig anfoerer den hellenske regering, at artikel 4 i Kommissionens forordning, hvorefter en dyrket mark kun kan indgaa i én ansoegning om godtgoerelse for samme produktionsaar, er ugyldig, idet den ikke har grundlag i nogen retsforskrift i Raadets forordning, og at Kommissionen med vedtagelsen heraf har overskredet sine befoejelser efter Raadets forordning. Den hellenske regering henviser endvidere til det forslag fra Kommissionen, som foerte til vedtagelsen af Raadets forordning (45). Dette forordningsforslag indeholdt en sekstende betragtning, som ikke blev optaget i den endelige udgave af betragtningerne til Raadets forordning. Ifoelge denne betragtning "boer [der] ikke ydes stoette til efterafgroeder efter hovedafgroede". Den hellenske regering anfoerer, at artikel 4 i Kommissionens forordning indeholder en tilsvarende regel som den, der var indeholdt i Kommissionens forslag, men som ikke blev optaget i den endelige udgave af Raadets forordning.
84. Den hellenske regerings argumenter er uholdbare. Som tidligere anfoert er den stoetteordning, som er indfoert ved Raadets forordning, baseret paa et princip om, at der kun kan ydes godtgoerelse én gang om aaret for et bestemt areal. Dette fremgaar udtrykkeligt af syttende betragtning til forordningen og er et princip, som ligger til grund for forordningens bestemmelser. Det er derfor ikke rigtigt, naar det haevdes, at artikel 4 i Kommissionens forordning, hvorved dette princip blev gennemfoert, falder uden for anvendelsesomraadet for Raadets forordning. Det er heller ikke rigtigt, at artikel 4 genindfoerer den i Kommissionens forslag til forordning indeholdte regel om, at der ikke kan ydes nogen EF-stoette til en mellemafgroede. Ifoelge artikel 4 kan der nemlig kun udbetales godtgoerelse én gang om aaret for et bestemt areal, men denne bestemmelse udelukker ikke, at der ydes godtgoerelse til en mellemafgroede. Principielt staar det producenten frit for at ansoege om godtgoerelse til en mellemafgroede i stedet for til en hovedafgroede.
85. Jeg konkluderer derfor, at den hellenske regerings argument om, at artikel 4 i Kommissionens forordning er ugyldig, maa forkastes.
Forslag til afgoerelse
86. Jeg er derfor af den opfattelse, at der boer afsiges foelgende dom:
I sag C-353/92:
1) Sagsoegte frifindes.
2) Den hellenske regering betaler Raadets omkostninger, mens intervenienten, Kommissionen, betaler sine egne omkostninger.
I sag C-385/92:
1) Sagsoegte frifindes.
2) Den hellenske regering betaler Kommissionens omkostninger.
(*) Originalsprog: engelsk.
(1) ° EFT L 181, s. 12.
(2) ° EFT L 221, s. 22.
(3) ° Jf. bilag I til forordning nr. 1765/92.
(4) ° EFT L 356, s. 17; se punkt 26 ff.
(5) ° Jf. artikel 2, stk. 2, foerste afsnit, i forordning nr. 1765/92.
(6) ° Jf. artikel 2, stk. 2, andet afsnit.
(7) ° Jf. artikel 2, stk. 3.
(8) ° Jf. artikel 2, stk. 5.
(9) ° Jf. artikel 8, stk. 2.
(10) ° Jf. artikel 2, stk. 5.
(11) ° Jf. artikel 8, stk. 3.
(12) ° Jf. artikel 4 og 5.
(13) ° Se ordlyden af artikel 10, som er angivet ovenfor, punkt 9.
(14) ° Jf. artikel 11, stk. 3 og 6.
(15) ° Jf. artikel 10, stk. 1.
(16) ° EFT L 201, s. 5.
(17) ° EFT L 190, s. 8.
(18) ° EFT L 151, s. 15. Se ogsaa Raadets forordning (EOEF) nr. 2194/85 af 25.7.1985 om fastsaettelse af almindelige regler vedroerende saerlige foranstaltninger for sojaboenner (EFT L 204, s. 1).
(19) ° Jf. ovenfor, punkt 3.
(20) ° Jf. Kommissionens pjece: Den Faelles Landbrugspolitiks Udvikling og Fremtid, Bulletin for De Europaeiske Faellesskaber, Suppl. 5/91-EF-Bull., s. 9.
(21) ° Jf. fodnote 20.
(22) ° Jf. fodnote 20, s. 12.
(23) ° Jf. femte betragtning til forordning (EOEF) nr. 3766/91, som er citeret nedenfor, punkt 74, samt den foernaevnte pjece Den Faelles Landbrugspolitiks Udvikling og Fremtid (fodnote 20), s. 26.
(24) ° EFT L 30, s. 2.
(25) ° EFT L 30, s. 7. Se ogsaa Kommissionens forordning (EF) nr. 243/94 om aendring af den anfaegtede kommissionsforordning (EFT L 30, s. 41).
(26) ° Jf. Raadets afgoerelse 93/355/EOEF (EFT L 147, s. 25).
(27) ° Jf. dom af 30.9.1982, sag 108/81, Amylum mod Raadet (Sml. s. 3107, praemis 19), og af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen (Sml. I, s. 395, praemis 15 og 16).
(28) ° Jf. dom af 12.7.1979, sag 166/78, Italien mod Raadet (Sml. s. 2575, praemis 8), og af 13.10.1992, forenede sager C-63/90 og C-67/90, Portugal og Spanien mod Raadet (Sml. I, s. 5073, praemis 16).
(29) ° Jf. dom af 27.9.1979, sag 230/78, Eridania (Sml. s. 2749, praemis 15 og 16).
(30) ° Jf. dom af 9.7.1985, sag 179/84, Bozzetti (Sml. s. 2301, praemis 34).
(31) ° Jf. dom af 17.5.1988, sag 84/87, Erpelding (Sml. s. 2647, praemis 30), og af 10.1.1992, sag C-177/90, Kuehn (Sml. I, s. 35, praemis 18).
(32) ° Jf. dom af 11.3.1987, forenede sager 279/84, 280/84, 285/84 og 286/84, Rau mod Kommissionen (Sml. s. 1069, praemis 34), og af 14.2.1990, Delacre m.fl. mod Kommissionen, se fodnote 27, praemis 32.
(33) ° Jf. dom af 24.10.1973, sag 5/73, Balkan (Sml. s. 1091, praemis 24), og af 20.9.1988, sag 203/86, Spanien mod Raadet (Sml. s. 4563, praemis 10).
(34) ° Jf. dom af 17.12.1981, forenede sager 197/80-200/80, 243/80, 245/80 og 247/80, Ludwigshafener Walzmuehle mod Raadet og Kommissionen (Sml. s. 3211, praemis 41).
(35) ° Jf. dom af 23.2.1988, sag 68/86, Det Forenede Kongerige mod Raadet (Sml. s. 855, praemis 10), og af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl. (Sml. I, s. 4023, praemis 26).
(36) ° Jf. anden betragtning til forordning nr. 1765/92, som er citeret ovenfor, punkt 4.
(37) ° Jf. foernaevnte dom af 14.2.1990, Delacre m.fl. mod Kommissionen (fodnote 27), praemis 33, og dom af 15.7.1982, sag 245/81, Edeka (Sml. s. 2745, praemis 27).
(38) ° Jf. samme dom i sagen Delacre og dom af 16.5.1979, sag 84/78, Tomadini (Sml. s. 1801, praemis 22).
(39) ° Jf. samme dom i sagen Delacre, praemis 34, og foernaevnte dom af 27.9.1979, i sagen Eridania (fodnote 29), praemis 22.
(40) ° Sml. 1965-1968, s. 469, org. ref.: Rec. s. 125, paa s. 147.
(41) ° Jf. dom af 15.10.1982, sag 106/81, Kind mod EOEF (Sml. s. 2885).
(42) ° Jf. f.eks. dom af 11.7.1978, sag 6/78, Union française de céréales (Sml. s. 1675), og af 20.10.1987, sag 119/86, Spanien mod Raadet og Kommissionen (Sml. s. 4121).
(43) ° Jf. artikel 55, stk. 6, i akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Danmark' s, Irland' s, Kongeriget Norge' s og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland' s tiltraedelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og af Det Europaeiske Atomenergifaellesskab (EFT 1972 L 73) og artikel 85, stk. 4, i akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spanien' s og Republikken Portugal' s tiltraedelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og af Det Europaeiske Atomenergifaellesskab (EFT 1985 L 302, s. 23).
(44) ° Jf. f.eks. dom af 22.1.1976, sag 55/75, Balkan-Import-Export (Sml. s. 19, praemis 15), og af 26.3.1987, sag 58/86, Approvisionnement des Avirons (Sml. s. 1525, praemis 9).
(45) ° KOM(91) 379, endelig udg., EFT 1991 C 303, s. 1.