61990CC0228_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
A ° Faktiske omstaendigheder
1. Ved dom af 7. maj 1987 i sag 184/85 (1) har Domstolen fastslaaet, at Den Italienske Republik ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til EOEF-traktatens artikel 95, stk. 2, da den har indfoert og opretholdt en forbrugsafgift paa friske bananer med oprindelse i andre medlemsstater, herunder de franske oversoeiske departementer. Ved dom af samme dato i sag 193/85 (2) har Domstolen truffet foelgende praejudicielle afgoerelse:
"1. En afgift, som har betegnelsen forbrugsafgift, og som formelt rammer baade indfoerte og indenlandske varer, men som reelt naesten udelukkende opkraeves af indfoerte varer, fordi den indenlandske produktion er saerdeles begraenset, er ikke en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold som omhandlet i EOEF-traktatens artikel 9 og 12, saafremt den er et led i en generel intern afgiftsordning, der systematisk og efter objektive kriterier anvendes paa kategorier af varer, uanset disses oprindelse. Den er foelgelig en intern afgift i henhold til traktatens artikel 95.
2. EOEF-traktatens artikel 95, stk. 2, er til hinder for en forbrugsafgift, som rammer visse indfoerte frugter, saafremt den maa antages at beskytte den indenlandske frugtproduktion.
3. EOEF-traktatens artikel 95 omfatter alle varer med oprindelse i medlemsstaterne, herunder varer med oprindelse i tredjelande, som er bragt i fri omsaetning i medlemsstaterne."
2. I det foelgende var en raekke importoerer, der beskaeftiger sig med indfoersel af friske bananer til Italien, af den opfattelse, at faellesskabsretten ligeledes er til hinder for den opkraevning af forbrugsafgift paa bananer, der er behandlet i de to ovennaevnte sager (og som i mellemtiden er blevet afskaffet ved lov af 29.12.1990), naar varerne indfoeres direkte fra tredjelande. De har derfor anmodet de tre forelaeggende retter om at anordne foreloebige forholdsregler, og i foerste omgang har de faktisk opnaaet, at de indfoersler, der var planlagt paa davaerende tidspunkt, fandt sted uden opkraevning af ovennaevnte afgift. Efter at have hoert parterne paa et senere procestrin har de paagaeldende retter imidlertid fundet det noedvendigt faa afklaret de faellesskabsretlige spoergsmaal forud for en endelig afgoerelse vedroerende sagsoegernes paastande. De har foelgelig udsat sagerne og forelagt Domstolen en raekke praejudicielle spoergsmaal.
3. Det foerste spoergsmaal i alle tre sager lyder som foelger:
"Er forbrugsafgiften paa friske bananer, som er indfoert i den italienske retsorden ved lov nr. 986/64, som aendret ved lov nr. 873/82, uforenelig med faellesskabsrettens aand og opbygning, jf. traktatens artikel 9, som bestemmer, at der skal indfoeres en faelles toldtarif over for tredjelande, og dens artikel 113, som omhandler ivaerksaettelsen af den faelles handelspolitik fra medlemsstaternes side, naar henses til, at afgiften ° som ifoelge Domstolens domme i sagerne 184/85 og 193/85 ikke laengere kan anvendes paa varer, der er bragt i fri omsaetning i medlemsstaterne ° alene kan anvendes paa varer, der hidroerer direkte fra tredjelande, idet der er tale om en protektionistisk foranstaltning, som ikke er truffet under overholdelse af betingelserne i EOEF-traktatens artikel 115?"
(I sag C-339/90 opfordres Domstolen dernaest til endvidere at tage stilling til en eventuel tilsidesaettelse af EOEF-traktatens artikel 95).
4. Det andet spoergsmaal i sagerne C-228/90 ° 234/90 og C-353/90 (som ikke er forelagt i sag C-339/90) er formuleret saaledes:
"Skal den retsinstans, der skal fortolke loven om indfoerelse af afgiften, i bekraeftende fald undlade at anvende loven, og har private saaledes ikke pligt til at betale den paagaeldende afgift?"
5. Subsidiaert oenskes det med det tredje spoergsmaal (der svarer til det andet spoergsmaal i sag C-339/90) oplyst, om det alene er lov nr. 873/82, hvorved den italienske stat forhoejede afgiften fra 70 LIT til 525 LIT, der er uforenelig med ovennaevnte bestemmelser i EOEF-traktaten ° samt med Raadets forordning (EOEF) nr. 950/68 (3), der traadte i kraft den 1. juli 1968 ° idet en saadan forhoejelse af afgiften er i strid med det i Domstolens dom i de forenede sager 37/73 og 38/73 opstillede forbud mod, at medlemsstaterne aendrer den grad af beskyttelse, der er fastlagt i den faelles toldtarif (4).
6. Idet jeg henviser til retsmoederapporten hvad angaar en naermere redegoerelse, vil jeg her knytte foelgende bemaerkninger til disse spoergsmaal.
B ° Stillingtagen
7. 1. Hvad for det foerste angaar det problem, der kun er beroert i sag C-339/90, vedroerende anvendelsen af EOEF-traktatens artikel 95 paa direkte indfoersel af bananer fra tredjelande, og som rejser sig, hvis man antager, at man stadig maa betragte den omtvistede afgift som en intern afgift efter ovennaevnte artikel, skal jeg fatte mig i korthed.
8. Det fremgaar allerede af selve ordlyden af artikel 95, stk. 1 og 2, at der kun er tale om afgifter, der paalaegges "varer fra andre medlemsstater". Det er altsaa klart, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse paa tilfaelde, hvor varer indfoeres direkte fra tredjelande og herunder paalaegges afgifter.
9. Dette er ogsaa blevet udtrykkeligt understreget i Domstolens praksis, nemlig dommene i sag 20/67 (5) ("artikel 95 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, der kun angaar varer med oprindelse i medlemsstaterne, kan ikke anvendes paa import fra et tredjeland") og i sag 148/77 (6) ("traktaten selv indeholder ikke nogen regel for samhandelen med tredjelande, som svarer til artikel 95, der kun gaelder produkter fra medlemsstaterne"). Man kan heller ikke goere den indvending gaeldende ° som en af sagsoegerne i hovedsagen har forsoegt ° at sidstnaevnte dom ikke laengere har autoritet, idet Domstolen i en senere dom i sag 193/85 har fastslaaet, at artikel 95 ligeledes omfatter produkter med oprindelse i tredjelande, som er bragt i fri omsaetning i medlemsstaterne. Selv naar man ser bort fra den klare ordlyd af artikel 95, kan det i denne henseende siges, at sidstnaevnte dom i virkeligheden ikke betyder, at retspraksis i henhold til dommen i sag 148/77 opgives (hvor der helt generelt var tale om varer fra medlemsstaterne), men kun repraesenterer en afklaring og en forlaengelse af retspraksis.
10. I oevrigt kan man ° saafremt man betragter forbrugsafgiften paa bananer som en intern afgift ° ikke i den foreliggende sag udlede noget som helst af det forhold, at Domstolen i dommen i sag 148/77, efter at have fastslaaet, at traktaten ikke indeholder noget forbud mod eventuel forskelsbehandling ved opkraevning af interne afgifter paa produkter, der er indfoert fra tredjelande, tilfoejede, at der herved maa tages hensyn til eventuelle konventioner mellem Faellesskabet og oprindelseslandet for en bestemt vare.
11. Dette gaelder under alle omstaendigheder for de aftaler, der er afsluttet med Tunesien, Marokko og Israel, som Kommissionen har naevnt i sine skriftlige indlaeg, og for associeringsaftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og de med dette Faellesskab associerede afrikanske stater og Madagaskar, som blev godkendt ved Raadets afgoerelse af 29. september 1970. De fiskale bestemmelser i disse aftaler svarer til bestemmelserne i artikel 95, stk. 1, og er saaledes begraenset til lignende varer. Hvad angaar indfoersel af bananer til Italien har Domstolen imidlertid i dommen i sag 193/85 fastslaaet, at artikel 95, stk. 1, ikke er relevant (idet der ikke kan vaere tale om at betragte bananer og frugter produceret i Italien som lignende varer). Anvendelsen af artikel 95, stk. 2, var foelgelig noedvendig, og det er klart, at denne bestemmelse ikke har noget modstykke i de ovennaevnte aftaler.
12. Man kunne strengt taget indtage en anden holdning med hensyn til Lomé III-konventionen (7), der var i kraft paa det paagaeldende tidspunkt, og som tager sigte paa nogle af de omhandlede indfoersler i hovedsagerne, naar henses til, at den italienske forbrugsafgift paa bananer i dommen i sag 193/85 udtrykkeligt er blevet betegnet som en beskyttende foranstaltning (8). Paa dette punkt var det nemlig taenkeligt ° saaledes som en af sagsoegerne i hovedsagen har anfoert i retsmoedet ° at anvende artikel 139, stk. 2, i ovennaevnte Lomé-konvention, i medfoer af hvilken Faellesskabet og dets medlemsstater har forpligtet sig "til ikke at anvende beskyttelsesforanstaltninger eller andre midler i protektionistisk oejemed".
13. Som det imidlertid vil ses i det foelgende, foerer en rammende karakterisering af den italienske afgift til ikke at anvende denne bestemmelse, men derimod en anden bestemmelse i ovennaevnte konvention, og det er saaledes overfloedigt at belyse det rejste spoergsmaal naermere. Den samme konstatering finder ogsaa analog anvendelse paa artikel III, stk. 1 og 2, i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (GATT), der ogsaa blev henvist til i retsmoedet, hvori det hedder:
"1. De kontraherende parter erkender, at indenlandske skatter og andre indenlandske afgifter samt love, reguleringer og forskrifter, der beroerer det indenlandske salg, udbud til salg, koeb, transport, fordeling eller anvendelse af varer, og indenlandske kvantitative reguleringer, som kraever blanding, forarbejdning eller anvendelse af varer i bestemte maengder eller forhold, ikke boer bringes i anvendelse paa indfoerte eller indenlandske varer paa en saadan maade, at der derved ydes beskyttelse til den indenlandske produktion.
2. Varer hidroerende fra en kontraherende parts territorium, og som indfoeres til enhver anden kontraherende parts territorium, skal hverken direkte eller indirekte paalaegges indenlandske skatter eller nogen som helst andre indenlandske afgifter, som overstiger dem, der direkte eller indirekte finder anvendelse paa de tilsvarende indenlandske varer ..."
14. For saa vidt angaar denne bestemmelse (som de forelaeggende retter i oevrigt ikke har anmodet om en fortolkning af) boer jeg desuden henvise til Domstolens praksis, hvorefter GATT-bestemmelser ikke har direkte virkninger i den interne retsorden (9). Disse bestemmelser har altsaa ikke den retsvirkning, som de forelaeggende retter anser for afgoerende, saaledes som det fremgaar af det andet spoergsmaal, der er forelagt Domstolen.
15. I denne sammenhaeng maa jeg ogsaa ° med hensyn til et saerligt argument, som en af sagsoegerne i hovedsagen har fremfoert i retsmoedet ° henlede opmaerksomheden paa den kendsgerning, at den faelles toldtarifs ikrafttraeden og retspraksis i den forbindelse i de forenede sager 37/73 og 38/73 (som jeg senere skal vende tilbage til) ingen betydning har i den foreliggende sag, hvis man antager, at den paagaeldende afgift boer betragtes som en intern afgift. I virkeligheden gaelder denne retspraksis (ifoelge hvilken det efter ivaerksaettelsen af den faelles toldtarif var forbudt ensidigt at indfoere nye nationale afgifter eller at haeve niveauet for de allerede paa denne dato bestaaende) kun for afgifter med tilsvarende virkning som told og ikke for en hvilken som helst afgift. Dette foelger efter min opfattelse utvetydigt af Domstolens betragtninger i praemis 2 og 3 i ovennaevnte dom.
16. 2. Med hensyn til det oevrige indhold af de foerste spoergsmaal, som jeg nu skal droefte, dvs. problematikken med hensyn til ivaerksaettelsen af en faelles toldtarif, og med hensyn til artikel 113, for saa vidt angaar ivaerksaettelsen af en faelles handelspolitik, er der al mulig grund til ° saaledes som det allerede er antydet, og som Kommissionen og nogle af sagsoegerne i hovedsagen med rette har understreget ° at tage problemet om kvalificeringen af den omtvistede afgift op til fornyet behandling; et problem, der som bekendt allerede var et centralt punkt i behandlingen af ovennaevnte sager.
17. Denne fremgangsmaade skal bestemt ikke forstaas saaledes, at den tilsigter en grundlaeggende aendring eller opgivelse af ovennaevnte retspraksis, selv om jeg stadig er af den opfattelse, at der findes gode grunde til ikke paa forhaand at henregne den italienske afgift paa bananer til kategorien interne afgifter i den i faellesskabsretten forudsatte betydning (jeg henviser i denne henseende til mit forslag til afgoerelse i sag 193/85, hvori jeg bl.a understregede, at det ikke var bevist, at den italienske produktion af bananer rent faktisk var belagt med afgift, og at maalsaetningen for den italienske handelspolitik klart kan udledes af den italienske afgifts tilblivelseshistorie).
18. I modsaetning til den italienske regerings opfattelse melder problemet med kvalificeringen af den omtvistede afgift sig, ogsaa selv om man forudsaetter, at den retspraksis, der er omtalt i starten af mit forslag til afgoerelse, er velbegrundet. Ifoelge denne retspraksis staar det nemlig fast, at i henseende til EOEF-traktatens artikel 95 er afgiften uretmaessigt paalagt varer fra andre medlemsstater (hvad enten der er tale om bananer produceret i disse stater eller om bananer, der er bragt i fri omsaetning i disse stater). Tilbage stod i grunden alene en afgift paa bananer indfoert direkte fra tredjelande.
19. Dette viser samtidig, at de kriterier, der ifoelge Domstolens praksis gaelder for interne afgifter, i virkeligheden ikke er opfyldt, og foelgelig er man nok noedt til at drage den konklusion ° hvilket i oevrigt ogsaa er tilfaeldet ud fra den kendsgerning, som er anskueliggjort under retsforhandlingerne, at opkraevningen af afgiften kun fandt sted ved indfoerslen, hvorved det senere forbrug foelgelig ikke havde nogen betydning ° at der i realiteten er tale om afgifter med tilsvarende virkning som told.
20. Jeg henviser i denne henseende til Domstolens dom i sag 21/75 (10), ifoelge hvilken alle afgifter, der opkraeves ved eller paa grund af import, og som, da de specielt rammer et importeret produkt og ikke det tilsvarende faellesskabsprodukt, maa betragtes som afgifter med tilsvarende virkning som told. Jeg henviser endvidere til dommen i sag 158/82 (11), ifoelge hvilken der er tale om afgifter med tilsvarende virkning, naar en ensidigt paalagt oekonomisk byrde rammer varerne, fordi de passerer graensen. Det forholder sig kun anderledes ° saaledes som Domstolen paa den anden side har praeciseret i samme dom ° hvis en afgift er et led i en generel intern afgiftsordning, der systematisk og efter samme kriterier anvendes paa indenlandsk fremstillede og importerede eller eksporterede produkter, eller naar der er tale om en generel afgiftsordning, der systematisk og efter objektive kriterier anvendes paa kategorier af produkter uanset disses oprindelse. Dette sidste element er i oevrigt paa ny blevet understreget i praemis 12 i dommen i sag 193/85.
21. Herefter er det eneste punkt, der egentlig kan vaere problematisk, spoergsmaalet om, fra hvilket tidspunkt, det forekommer rigtigt at aendre eller udvide den karakterisering, der i princippet er blevet betragtet som den rigtige i dommen i sag 193/85. Jeg naevner dette paa baggrund af de indlaeg, Kommissionen har fremfoert vedroerende dette punkt, idet Kommissionen ° hvis jeg har forstaaet det korrekt ° synes at vaere af den opfattelse, at man maa tage udgangspunkt i den situation, der ville have eksisteret, hvis Den Italienske Republik i rette tid havde opfyldt de ovennaevnte domme af 7. maj 1987 (idet man har fortsat opkraevningen af afgiften selv efter afsigelsen af de domme, der er naevnt i begyndelsen af dette forslag til afgoerelse). Denne opfattelse synes da ogsaa at deles af nogle af sagsoegerne i hovedsagen, som ° selv om det er blevet understreget, at anvendelsen af afgiften efter afsigelsen af ovennaevnte domme er blevet begraenset til direkte indfoersler fra tredjelande ° ligeledes har ment, at efter afsigelsen af de paagaeldende domme kunne den omtvistede afgift ikke laengere betragtes som et led i et internt afgiftssystem (hvilket ikke desto mindre burde betyde, at det foerst er fra den dato, at den paagaeldende afgift kan betegnes som en afgift med tilsvarende virkning som told).
22. Jeg vil imidlertid med det samme understrege, at denne analyse i virkeligheden ikke forekommer mig at gaa langt nok, og at karakteriseringen af afgiften som en afgift med tilsvarende virkning som told snarere burde vaere sket allerede fra starten. Man kan ganske vist mene, at det er passende (saaledes som det er sket i sag 193/85) at angribe problemerne med karakteriseringen af den omtvistede afgift gennem artikel 95 med den nationale lovgivers intention som udgangspunkt. Men fra et faellesskabsretligt synspunkt, som for mit vedkommende er den eneste afgoerende indfaldsvinkel, medfoerer dette da umiddelbart, at lovligheden af afgiften i henhold til artikel 95 begraenses til direkte indfoersler fra tredjelande, netop fordi alle indfoersler fra andre medlemsstater (hvad enten der er tale om varer med oprindelse i disse stater eller om varer, der kun er bragt i fri omsaetning i disse stater) ikke maa afgiftsbelaegges. Og det er ubestrideligt, at denne virkning, der foelger af faellesskabsretten, der som bekendt har forrang frem for nationale retsregler, er indtraadt allerede ved bekendtgoerelsen af de nationale bestemmelser. I henhold til artikel 95, stk. 3, er det nemlig efter begyndelsen af anden etape af overgangsperioden (dvs. efter den 1.1.1962 i overensstemmelse med Raadets afgoerelse af 14.1.1962), at artikel 95, stk. 2, er gaeldende umiddelbart, jf. Domstolens praksis, og efter den dato tilsidesaetter artikel 95, stk. 2, foelgelig alle modstridende nationale bestemmelser.
23. Trods de i indledningen citerede domme, som ikke havde nogen retsstiftende virkning, men kun bibragte en klargoerelse, samtidig med at det paa tidspunktet for afsigelsen af disse domme i betragtning af de paa davaerende tidspunkt relevante omstaendigheder ikke var noedvendigt at vaelge den logiske og for mig absolut noedvendige fremgangsmaade, der nu anbefales til karakteriseringen, maa det foelgelig fastholdes, at den omhandlede italienske afgiftsordning i princippet ikke opfyldte de faellesskabsretlige kriterier for et nationalt afgiftssystem, idet faellesskabsretten allerede ved ordningens ikrafttraeden den 1. januar 1965 begraensede denne til kun at omfatte direkte indfoersler fra tredjelande, og at ordningen derfor i sidste instans henhoerer under afgifter med tilsvarende virkning som told.
24. 3. De indvirkninger, som denne anskuelse har paa besvarelsen af de forelagte spoergsmaal, er efter min opfattelse ikke vanskelige at faa oeje paa, isaer hvis man holder sig til den relevante retspraksis.
25. a) Det er saaledes vigtigt, at Domstolen i dommen i sag 70/77 (12) har erklaeret, at forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning som told ikke er absolut, for saa vidt angaar samhandelen med tredjelande; spoergsmaalet om, hvorvidt afgifter med tilsvarende virkning skal ophaeves, boer tvaertimod ses i sammenhaeng med de krav, der stilles af den faelles handelspolitik (dvs. et omraade, hvor det i EOEF-traktatens artikel 113 er bestemt, at ensartede principper efter udloebet af overgangsperioden laegges til grund for den faelles handelspolitik).
26. Foelgelig kan man bestemt ikke haevde, at den omhandlede afgift ° for saa vidt som der er tale om direkte import fra tredjelande ° i forhold til faellesskabsretten var ulovlig allerede, da den blev indfoert. Imidlertid er det ligeledes forkert at betragte den som vaerende automatisk blevet ulovlig ved udloebet af overgangsperioden (dvs. efter den 31.12.1969 ° jf. dom i sag 353/89 (13)), saaledes som en af sagsoegerne i hovedsagen har ment at kunne goere det ved at paapege, at Faellesskabet efter udloebet af overgangsperioden har enekompetence paa det handelspolitiske omraade, og ved at henvise til sag 41/76 (14), hvori Domstolen har understreget, at handelspolitiske foranstaltninger efter udloebet af overgangsperioden kun er gyldige, saafremt der er indhentet godkendelse fra Kommissionen (som imidlertid mangler for saa vidt angaar den italienske forbrugsafgift paa bananer). Ordlyden af artikel 113, hvor udtrykket "laegges ... til grund" viser, at der ikke findes nogen automatik paa omraadet, men at en indsats fra Faellesskabets side er noedvendig (jeg vil senere se paa, om og i hvilken udstraekning dette rent faktisk har vaeret tilfaeldet), er nemlig ikke det eneste forhold, der gaar imod dette synspunkt. I den henseende fremgaar det ogsaa meget klart af den relevante retspraksis (som jeg senere skal komme tilbage til), at finansafgifter ikke henhoerer under handelspolitiske foranstaltninger i betydningen efter dommen i sag 41/76, og at der for finansafgifters vedkommende tvaertimod maa drages andre slutninger af den faelles toldtarifs ikrafttraeden.
27. I denne sammenhaeng skal jeg ogsaa praecisere, at det forekommer mig uomtvisteligt, at man i givet fald ikke kunne komme til et andet resultat paa grundlag af EOEF-traktatens artikel 115, der ligeledes er naevnt i det foerste spoergsmaal. Denne artikel indeholder nemlig kun de foranstaltninger, som Kommissionen kan traeffe med henblik paa at sikre, at gennemfoerelsen af de handelspolitiske foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet i overensstemmelse med traktaten, ikke hindres af omlaegninger i samhandelen, eller i tilfaelde af, at forskelle mellem de handelspolitiske foranstaltninger, der er truffet af medlemsstaterne, medfoerer oekonomiske vanskeligheder i en eller flere stater. Denne bestemmelse indeholder saaledes tydeligvis intet umiddelbart kriterium for en vurdering af de nationale handelspolitiske foranstaltninger.
28. Endvidere og ikke mindst forekommer det mig klart, at der ikke kan udledes noget afgoerende af det raesonnement, ifoelge hvilket opkraevning af afgiften paa indfoersler direkte fra tredjeland har medfoert en forskelsbehandling af italienske erhvervsdrivende i forhold til erhvervsdrivende i andre medlemsstater, og at ° i modsaetning til sagsoegernes opfattelse ° dommen i sag 193/85 ikke alene tillader at konkludere, at den omtvistede afgift ogsaa er ulovlig i tilfaelde af direkte indfoersel fra tredjeland. Det er ikke klart for mig (bortset fra EOEF-traktatens artikel 113, som allerede er behandlet), paa hvilken bestemmelse i traktaten sagsoegerne stoetter dette raesonnement. Paa den anden side maa det, hvad angaar ovennaevnte dom, ganske vist indroemmes, at Domstolen i denne dom har understreget, at handelspolitikken over for tredjelande henhoerer under Faellesskabets enekompetence. Men dette spiller aabenbart kun en rolle i forbindelse med begrundelsen af det synspunkt, hvorefter artikel 95 ° for saa vidt som den tilsigter at undgaa en forskelsbehandling af varer fra andre medlemsstater ° ogsaa omfatter varer med oprindelse i tredjelande, som er bragt i fri omsaetning i Faellesskabet. Til gengaeld kan man efter min opfattelse ikke haevde, at dette tilstraebte at udtrykke et forbud imod at opkraeve afgifter paa varer med oprindelse i tredjeland (uden for den faelles toldtarif).
29. b) Med hensyn til henvisningen i det foerste spoergsmaal til den faelles toldtarif, der som bekendt har vaeret gaeldende siden den 1. juli 1968, har dommen i de forenede sager 37/73 og 38/73 en saerlig interesse.
30. Denne dom indeholder nemlig paa den ene side en bekraeftelse af princippet om, at den faelles handelspolitik indebaerer afskaffelsen af de nationale bestemmelser, som paavirker samhandelen med tredjelande (hvilket uden tvivl gaelder for forbrugsafgiften paa bananer, i betragtning af dens seneste anvendelse). Men man maa paa den anden side ikke overse, at ovennaevnte dom ogsaa understreger noedvendigheden af at foretage en sondring. Det foelger heraf, at det fra tidspunktet for ikrafttraedelsen af den faelles toldtarif var forbudt ensidigt at indfoere nye afgifter eller at haeve niveauet for de allerede bestaaende afgifter paa direkte indfoersler fra tredjelande. For saa vidt angaar de allerede paa den dato eksisterende afgifter har Domstolen derimod understreget, at det afhaenger af faellesskabsinstitutionernes forudgaaende vurdering, om disse afgifter skal afskaffes, og at saadanne afgifter kun kan anses for uforenelige med faellesskabsretten, "saafremt der er truffet bestemmelse herom af Faellesskabet" (15).
31. Man finder en tilsvarende vurdering i de forenede sager 267/81, 268/81 og 269/81 (16). Paa den ene side understreger denne dom, at medlemsstaterne i medfoer af traktatens bestemmelser om Toldunionen og om den faelles handelspolitik ikke maa aendre det afgiftsniveau, der foelger af den faelles toldtarif. Hvad angaar de afgifter, der fandtes paa tidspunktet for den faelles toldtarifs ikrafttraeden, har Domstolen imidlertid paa den anden side paapeget (og dette har navnlig betydning i forhold til ovennaevnte dom i sag 41/76), at de af retssikkerhedshensyn kun kunne antages at vaere uanvendelige i medfoer af saerlige bestemmelser truffet af Faellesskabet.
32. Heraf foelger ° og dette bringer samtidig et svar paa det tredje spoergsmaal ° at det givetvis var ulovligt at forhoeje forbrugsafgiften paa bananer efter den 1. juli 1968 (dvs. ud over den paa davaerende tidspunkt gaeldende sats paa 90 LIT/kg). Jeg vil gerne tilfoeje ° hvad angaar det andet spoergsmaal ° at man i denne forbindelse kan tale om en rettighed for borgerne, som det paahviler de nationale domstole at beskytte imod modstridende nationale retsregler, eftersom det i denne sammenhaeng er toldtariffen, der er afgoerende, dvs. et forhold, der reguleres i en faellesskabsforordning, som gaelder umiddelbart (17).
33. c) For saa vidt angaar afgiften, der fandtes paa tidspunktet for den faelles toldtarifs ikrafttraeden, er det uden tvivl tilladt endvidere at mene ° paa grundlag af ovennaevnte retspraksis ° at Raadets forordning (EOEF) nr. 1035/72 af 18. maj 1972 "om den faelles markedsordning for frugt og groentsager" (18), som er traadt i kraft den 1. juni 1972, ikke er nogen hjaelp med hensyn til sagsgenstanden i hovedsagen.
34. Denne forordning indeholder ganske vist i artikel 22 et forbud mod opkraevning af afgifter med tilsvarende virkning som told paa indfoersler for tredjelande. For saa vidt angaar forbrugsafgiften paa bananer kan dette imidlertid ikke betragtes som en handelspolitisk faellesskabsbestemmelse efter retspraksis. Det praeciseres nemlig udtrykkeligt i artikel 22, at forbuddet kun omfatter de produkter, som er omhandlet i forordningens artikel 1. Videre er den paa det paagaeldende tidspunkt relevante toldposition for friske bananer (pos. 08 01) ikke naevnt i denne artikel og er heller ikke naevnt, efter at toldnomenklaturen blev erstattet af den kombinerede nomenklatur i medfoer af forordning (EOEF) nr. 2658/87 (19) (jf. forordning (EOEF) nr. 3910/87 (20), som tilpassede toldpositionerne i forordning nr. 1035/72, hvori pos. 0803 00 10, som bananer henhoerer under, heller ikke er anfoert).
35. d) Vedroerende afgiften, som fandtes paa tidspunktet for den faelles toldtarifs ikrafttraeden, er det imidlertid ikke udelukket, at overenskomster, der er afsluttet mellem Faellesskabet og tredjelande, har betydning for sagsgenstanden i hovedsagen.
36. I denne forbindelse har der navnlig vaeret tale om AVS-aftaler, fordi en del af bananimporten tydeligt hidroerte fra disse lande. Disse aftaler indeholder nemlig bestemmelser, som forbyder opkraevning af afgifter med tilsvarende virkning som told, for saa vidt som der ikke ° hvilket netop er tilfaeldet med bananer ° er tale om produkter, der er omfattet af en markedsordning (jf. f.eks. artikel 130 i den tredje AVS-EOEF-konvention (21); artikel 168 i den fjerde AVS-EOEF-konvention (22)). Det foelger heraf, at for den omhandlede import var opkraevningen af forbrugsafgiften paa friske bananer i sin helhed ulovlig (dvs. selv med den sats paa 90 LIT/kg, som var gaeldende paa tidspunktet for den faelles toldtarifs ikrafttraeden). I denne henseende kan man desuden notere ° jf. det andet spoergsmaal ° at i henhold til Domstolens praksis gaelder ovennaevnte bestemmelser umiddelbart og kan tilsidesaette modstridende nationale retsregler (paa dette punkt kan jeg henvise til retspraksis vedroerende forskellige aftaler indgaaet af Faellesskabet, og navnlig til dommen i sag 104/81 (23) vedroerende frihandelsaftalen med Portugal, i sag 12/86 (24) vedroerende associeringsaftalen med Tyrkiet og i sag 18/91 (25) vedroerende samarbejdsaftalen med Marokko).
37. Med hensyn til andre aftaler, som eventuelt kunne komme i betragtning (og som Kommissionen hverken har beskrevet eller analyseret udtoemmende, fordi produkternes oprindelse i hovedsagen ikke var kendt i alle tilfaelde), kan man desuden blot generelt anfoere, at det ogsaa lader til at vaere muligt i givet fald at udlede af disse aftaler, at opkraevning af afgifter er ulovlig i sin helhed, for saa vidt som aftalerne klart forbyder opkraevning af afgifter med tilsvarende virkning som told, og at landbrugsprodukter og herunder bananer ikke er undtaget fra dette forbud. Der burde med henblik herpaa foretages de noedvendige undersoegelser inden for rammerne af hovedsagen, i givet fald ved paa ny at indbringe sagen for Domstolen i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177.
C ° Forslag til afgoerelse
38. Af de ovennaevnte grunde skal jeg foreslaa, at de forelagte spoergsmaal besvares saaledes:
"1) En afgift, der alene rammer varer, som indfoeres direkte fra tredjelande, skal ikke betragtes som en intern afgift, men som en afgift med tilsvarende virkning som told.
2) Artikel 95 finder ikke anvendelse paa afgifter af denne art.
3) For saa vidt som disse afgifter er indfoert eller forhoejet efter den faelles toldtarifs ikrafttraeden, er dette uforeneligt med den faelles toldtarif. For saa vidt som disse afgifter allerede fandtes paa tidspunktet for den faelles toldtarifs ikrafttraeden, kan de kun blive ulovlige i medfoer af en saerlig af Faellesskabet truffet bestemmelse. Artikel 22 i forordning (EOEF) nr. 1035/72 kan, hvad angaar bananer, ikke betragtes som en saadan bestemmelse, eftersom bananer ikke er omfattet af denne markedsordning. Overenskomster indgaaet af Faellesskabet kan derimod goere afgiften ulovlig, for saa vidt som de klart forbyder opkraevning af afgifter med tilsvarende virkning som told, herunder paa bananer.
4) For saa vidt som der af faellesskabsretten kan udledes et klart forbud mod afgifter med tilsvarende virkning som told, skal enhver modstridende national lov lades ude af betragtning."
(*) Originalsprog: tysk.
(1) ° Dom af 7.5.1987, sag 184/85, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2013.
(2) ° Dom af 7.5.1987, sag 193/85, Co-Frutta, Sml. s. 2085.
(3) ° EFT 1968 I, s. 265.
(4) ° Dom af 13.12.1973, forenede sager 37/73 og 38/73, Diamantarbeiders, Sml. s. 1609.
(5) ° Dom af 4.4.1968, sag 20/67, Kunstmuehle, Sml. 1965-1968, s. 505, org. ref.: Rec. s. 293.
(6) ° Dom af 10.10.1978, sag 148/77, Hansen, Sml. s. 1787.
(7) ° EFT 1986 L 86, s. 1 ff.
(8) ° Praemis 22.
(9) ° Jf. dom af 12.12.1972, forenede sager 21/72-24/72, International Fruit Co., Sml. s. 295, org. ref.: Rec. s. 1219, af 16.3.1983, sag 266/81, SIOT, Sml. s. 731, og af 22.6.1989, sag 70/87, Fediol, Sml. s. 1781, samt mit forslag til afgoerelse i sag 193/85.
(10) ° Dom af 9.7.1975, sag 21/75, Schroeder, Sml. s. 905.
(11) ° Dom af 9.11.1983, sag 158/82, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 3573.
(12) ° Dom af 28.6.1978, sag 70/77, Simmenthal, Sml. s. 1453.
(13) ° Dom af 25.7.1991, sag C-353/89, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 4069.
(14) ° Dom af 15.12.1976, sag 41/76, Donckerwolcke, Sml. s. 1921.
(15) ° Praemis 15-21.
(16) ° Dom af 16.3.1983, forenede sager 267/81, 268/81 og 269/81, SPI og SAMI, Sml. s. 801.
(17) ° Jf. dom af 24.10.1973, sag 9/73, Schlueter, Sml. s. 1137.
(18) ° EFT 1972 II, s. 423.
(19) ° EFT 1987 L 256, s. 1.
(20) ° EFT 1987 L 370, s. 33.
(21) ° EFT 1986 L 86, s. 1.
(22) ° EFT 1991 L 229, s. 1 ff.
(23) ° Dom af 26.10.1982, sag 104/81, Kupferberg, Sml. s. 3641.
(24) ° Dom af 30.9.1987, sag 12/86, Demirel, Sml. s. 3719.
(25) ° Dom af 31.1.1991, sag C-18/90, Kziber, Sml. I, s. 199.