62023CJ0438_RES
Sag C-438/23
Protéines FranceogUnion végétarienne européenne (EVU)ogAssociation végétarienne de France (AVF)ogBeyond Meat Inc.
mod
Ministre de l’Économie, des Finances et de la Souveraineté industrielle et numérique
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig))
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 4. oktober 2024
»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EU) nr. 1169/2011 – fødevareinformation til forbrugerne – artikel 2, stk. 2, litra n)-p), artikel 7, 9 og 17 – fair praksis vedrørende varebetegnelse for fødevarer – betegnelse ifølge forskrifterne, sædvanlig betegnelse og beskrivende betegnelse – erstatning af bestanddele eller ingredienser i en fødevare – artikel 38, stk. 1 – spørgsmål, der specifikt harmoniseres – nationale foranstaltninger, hvorefter anvendelsen af kødlignende betegnelser forbydes som betegnelse for en vare, der indeholder planteproteiner«
Tilnærmelse af lovgivningerne – fødevareinformation til forbrugerne – forordning nr. 1169/2011 – obligatorisk fødevareinformation – pligt til angivelse af en betegnelse ifølge forskrifterne, sædvanlig betegnelse eller beskrivende betegnelse – markedsføring eller fremme af fødevarer med planteproteiner – anvendelse af kødlignende betegnelser, der kan vildlede forbrugerne – spørgsmål, der specifikt harmoniseres – vedtagelse af nationale foranstaltninger, som ikke fastsætter en betegnelse ifølge forskrifterne, men forbyder anvendelsen af kødlignende betegnelser for en vare, der indeholder planteproteiner – ikke tilladt
[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1169/2011, art. 2, stk. 2, litra o) og p), art. 7, art. 9, stk. 1, litra a), art. 17 og art. 38, stk. 1, samt bilag VI]
(jf. præmis 61-66, 68-73, 77, 78, 80-84 og 90-96 samt domskonkl. 1)
Tilnærmelse af lovgivningerne – fødevareinformation til forbrugerne – forordning nr. 1169/2011 – vedtagelse af administrative sanktioner i tilfælde af tilsidesættelse af forordningen eller nationale foranstaltninger, der er forenelige med denne – lovlighed – vedtagelse af en national foranstaltning om fastsættelse af den maksimale andel tilladte planteproteiner, som tillader angivelsen af kødlignende sædvanlige eller beskrivende betegnelser som varebetegnelse for fødevarer – ikke tilladt
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1169/2011, art. 38, stk. 1)
(jf. præmis 104 og 105 samt domskonkl. 2)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse indgivet af Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Frankrig) udviklede Domstolen sin retspraksis vedrørende begrebet »specifik harmonisering« som omhandlet i artikel 38, stk. 1, i forordning nr. 1169/2011 (
1
), som principielt hindrer medlemsstaterne i at træffe nationale foranstaltninger.
Protéines France, som repræsenterer interesserne for virksomheder, der er aktive på det franske marked for planteproteiner, Union végétarienne européenne (EVU), Association végétarienne de France (AVF), som begge fremmer vegetarisme, og Beyond Meat, der fremstiller og markedsfører varer baseret på planteproteiner, anlagde sag ved Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) med påstand om annullation af dekretet (herefter »det omhandlede dekret«) om anvendelsen af visse betegnelser som varebetegnelse for fødevarer med planteproteiner (
2
).
Til støtte for søgsmålene gjorde disse parter gældende, at det omhandlede dekret, der som betegnelse for forarbejdede produkter, der indeholdt planteproteiner, forbød anvendelsen af betegnelser som »steak« eller »pølse« med eller uden en tilføjelse af yderligere forklaringer, var i strid med flere bestemmelser i forordning nr. 1169/2011.
Under sagens behandling for Domstolen vedtog de franske myndigheder et nyt dekret (
3
), der foreskrev ophævelse af det omhandlede dekret. Efter en anmodning om oplysninger, som Domstolen tilsendte Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager), bekræftede sidstnævnte, at besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål fortsat var afgørende for afgørelsen af den tvist, der verserede for denne retsinstans.
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis fastslog Domstolen, henset til de af den forelæggende ret fremlagte oplysninger, hvorefter bl.a. rækkevidden af de to dekreter er delvist identiske, og da flere sagsøgere i hovedsagen havde udtrykt hensigt om ligeledes at anfægte sidstnævnte dekret, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kunne antages til realitetsbehandling, idet denne anmodning ikke var blevet uden genstand og heller ikke var blevet hypotetisk.
I første række fastslog Domstolen med hensyn til det første og det andet spørgsmål, som den forelæggende ret havde forelagt, at der skal foretages en samlet læsning af artikel 7, stk. 1, 2 og 4, artikel 9, stk. 1, litra a), og artikel 17, stk. 1 og 5, i samt bilag VI, del A, punkt 4, til forordning nr. 1169/2011, og gengav indholdet heraf således. For det første skal der angives en varebetegnelse på fødevarer. For det andet skal denne betegnelse være en betegnelse ifølge forskrifterne, såfremt denne betegnelse ikke findes, en sædvanlig betegnelse, eller, såfremt en sådan ikke findes, en beskrivende betegnelse. For det tredje skal nævnte betegnelse være korrekt, klar og letforståelig for forbrugeren. For det fjerde må varebetegnelsen ikke vildlede forbrugerne, bl.a. med hensyn til den pågældende fødevares beskaffenhed, herunder dens art og sammensætning, og med hensyn til erstatningen af bestanddele, som er naturligt forekommende, eller ingredienser, som normalt anvendes, med andre bestanddele eller ingredienser. For det femte skal disse krav overholdes ved markedsføring og fremme af enhver fødevare.
I anden række bemærkede Domstolen hvad nærmere bestemt angår betegnelserne ifølge forskrifterne, at disse kan foreskrives i de EU-retlige bestemmelser eller, i mangel heraf, i de nationale bestemmelser (
4
). I det foreliggende tilfælde fastslog Domstolen, at der ikke findes EU-retlige bestemmelser, som pålægger anvendelse af bestemte betegnelser ifølge forskrifterne for varer baseret på planteproteiner, eller som foreskriver de betegnelser ifølge forskrifterne, der finder anvendelse på varer, alene fordi disse defineres som animalske, uden yderligere forklaringer. Domstolen bemærkede, at det fremgik af sagsakterne for denne, at de franske myndigheder havde udelukket hypotesen om, at det omhandlede dekret fastsatte en betegnelse ifølge forskrifterne, og fremhævede ligeledes, at den forelæggende ret skulle foretage en objektiv vurdering af, om disse myndigheder havde vedtaget en sådan betegnelse, med henblik på hvilken Domstolen imidlertid kan forsyne denne ret med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som den nævnte ret har brug for med henblik herpå.
I denne henseende fastslog Domstolen, at betegnelser ifølge forskrifterne skal være »foreskrevet« eller »fastsat« som varebetegnelse for en fødevare. Vedtagelsen af en betegnelse ifølge forskrifterne består således i at forbinde et specifikt udtryk med en bestemt fødevare.
Vedtagelsen af foranstaltninger, som består i at fastsætte, at fødevarer skal overholde visse betingelser, bl.a. med hensyn til sammensætningen heraf, for at kunne angives med de udtryk, der i medfør af disse foranstaltninger anvendes som betegnelse ifølge forskrifterne, kan ikke anses for at svare til vedtagelsen af foranstaltninger, der forbyder anvendelsen af bestemte udtryk, som ikke er retligt defineret ved disse foranstaltninger, for at angive fødevarer af en bestemt beskaffenhed, herunder hvad angår deres sammensætning.
De førstnævnte foranstaltninger gør det nemlig muligt at sikre forbrugerbeskyttelsen, som skal tage udgangspunkt i princippet om, at en fødevare, der angives med særlige udtryk, som udgør en given betegnelse ifølge forskrifterne, opfylder de specifikt fastsatte betingelser for anvendelsen heraf. De sidstnævnte foranstaltninger reserverer derimod ikke anvendelsen af de af en myndighed præcist definerede udtryk som betegnelse ifølge forskrifterne til varebetegnelsen for fødevarer af en særlig beskaffenhed.
I det foreliggende tilfælde fastsatte EU-retten ikke regler, der forbeholdt de fødevarer, der defineres som animalske, anvendelsen af betegnelser ifølge forskrifterne med udtryk fra sektorerne for slagtning, charcuteri og fiskeforarbejdning, som var omhandlet i det omhandlede dekret (
5
). Domstolen bemærkede endvidere, at det forekom at forholde sig på samme måde i fransk ret.
Med forbehold for den efterprøvelse, som det tilkom den forelæggende ret at foretage, fastslog Domstolen, at det omhandlede dekret ikke indeholdt en »betegnelse ifølge forskrifterne«, men angik spørgsmålet om, hvilken »sædvanlig betegnelse« eller »beskrivende betegnelse« der ikke kan anvendes som varebetegnelse for fødevarer baseret på planteproteiner.
I tredje række afgjorde Domstolen, om disse to begreber var specifikt harmoniseret ved forordning nr. 1169/2011. Domstolen bemærkede, at denne forordnings artikel 2, stk. 2, litra o) og p), ikke bestemmer, at medlemsstaterne kan vedtage foranstaltninger, som regulerer den sædvanlige betegnelse eller den beskrivende betegnelse for en bestemt fødevare. Henset til de af EU-lovgiver fastsatte definitioner af disse sædvanlige og beskrivende betegnelser kan rækkevidden heraf nemlig ikke generelt og abstrakt omgås af de nationale myndigheder. Såfremt der ikke vedtages en betegnelse ifølge forskrifterne, kan en medlemsstat med et generelt og abstrakt forbud følgelig ikke hindre producenter af fødevarer baseret på planteproteiner i at opfylde deres forpligtelse til at angive varebetegnelsen for disse fødevarer ved at anvende den sædvanlige betegnelse eller den beskrivende betegnelse (
6
).
Hvad angår en medlemsstats mulighed for at vedtage generelle eller abstrakte foranstaltninger med henblik på at forebygge risikoen for, at forbrugerne vildledes om, at animalske proteiner er erstattet af planteproteiner, bemærkede Domstolen navnlig, at artikel 7, stk. 1, litra d), i og bilag VI, del A, punkt 4, til forordning nr. 1169/2011 specifikt vedrører erstatning af bestanddele eller ingredienser i fødevarer. Dette spørgsmål er dermed specifikt harmoniseret ved denne forordning.
Domstolen præciserede endvidere, at disse bestemmelser ligeledes omfatter spørgsmålet om den information, som forbrugerne skal gives, når sammensætningen af den pågældende fødevare bliver helt anderledes. Det høje beskyttelsesniveau, som denne forordning tilsigter at nå (
7
), kan nemlig skades, hvis bestemmelserne om erstatning af en bestanddel eller ingrediens i en fødevare med en anden bestanddel eller ingrediens paradoksalt nok ikke finder anvendelse, når denne erstatning vedrører en bestanddel eller ingrediens, som er særlig vigtig i en fødevare eller endda er den eneste bestanddel eller ingrediens heri.
Nævnte bestemmelser indførte følgelig en afkræftelig formodning, hvorefter den information, der blev givet efter de i disse bestemmelser foreskrevne regler, beskyttede forbrugerne tilstrækkeligt, herunder såfremt den eneste bestanddel eller ingrediens, som disse kunne forvente at finde i en fødevare, hvis varebetegnelse var dens sædvanlige betegnelse eller en beskrivende betegnelse, som indeholdt bestemte udtryk, var blevet fuldstændigt erstattet.
Såfremt en national myndighed finder, at de specifikke regler for salg eller fremme af en fødevare vildleder forbrugeren, kan denne myndighed forfølge den leder af en fødevarevirksomhed, som er ansvarlig (
8
) for fødevareinformationen, og som skal sikre, at denne information foreligger, og at den er korrekt, og påvise, at ovennævnte formodning ikke er afkræftet.
Domstolen fastslog dermed som besvarelse af de to første præjudicielle spørgsmål, at artikel 7 og 17 i og bilag VI, del A, punkt 4, til forordning nr. 1169/2011, sammenholdt med denne forordnings artikel 2, stk. 2, litra o) og p), og artikel 9, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at disse bestemmelser som omhandlet i nævnte forordnings artikel 38, stk. 1, specifikt harmoniserer beskyttelsen af forbrugerne mod risikoen for at blive vildledt af anvendelsen af andre betegnelser end betegnelser ifølge forskrifterne, som består af udtryk fra sektoren for slagtning, charcuteri og fiskeforarbejdning, med henblik på at beskrive, markedsføre eller fremme fødevarer, som også fuldstændigt indeholder planteproteiner i stedet for proteiner af animalsk oprindelse, og at disse bestemmelser således er til hinder for, at en medlemsstat vedtager nationale foranstaltninger, som regulerer og forbyder anvendelsen af sådanne betegnelser.
Hvad angår den forelæggende rets tredje spørgsmål fastslog Domstolen, at den specifikke harmonisering, som foretages ved de nævnte bestemmelser, der var omhandlet i ovennævnte spørgsmål, ikke er til hinder for, at en medlemsstat fastsætter administrative sanktioner, såfremt de forskrifter eller forbud, som følger af disse bestemmelser eller af nationale foranstaltninger, der er i overensstemmelse med nævnte bestemmelser, tilsidesættes. Desuden svarer fastsættelsen af den maksimale andel planteproteiner, der er tilladt (
9
), for at fødevarer kan angives med bestemte sædvanlige eller beskrivende betegnelser, til at regulere anvendelsen af disse betegnelser, uden at der imidlertid er vedtaget en betegnelse ifølge forskrifterne. Eftersom nævnte bestemmelser specifikt harmoniserer anvendelsen af nævnte betegnelser, kan en medlemsstat ikke vedtage foranstaltninger i denne henseende uden at bringe EU-rettens ensartethed i fare.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1169/2011 af 25.10.2011 om fødevareinformation til forbrugerne, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1924/2006 og (EF) nr. 1925/2006 og om ophævelse af Kommissionens direktiv 87/250/EØF, Rådets direktiv 90/496/EØF, Kommissionens direktiv 1999/10/EF, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF, Kommissionens direktiv 2002/67/EF og 2008/5/EF og Kommissionens forordning (EF) nr. 608/2004 (EUT 2011, L 304, s. 18).
(
2
) – Décret no 2022-947, du 29 juin 2022, relatif à l’utilisation de certaines dénominations employées pour désigner des denrées comportant des protéines végétales (dekret nr. 2022-947 af 29.6.2022 om anvendelsen af visse betegnelser som varebetegnelse for fødevarer med planteproteiner) (JORF af 30.6.2022, tekst nr. 3).
(
3
) – Décret no 2024-144, du 26 février 2024, relatif à l’utilisation de certaines dénominations employées pour désigner les denrées alimentaires comportant des protéines végétales (dekret nr. 2024-144 af 26.2.2024 om anvendelsen af visse betegnelser, som anvendes som varebetegnelse for fødevarer med planteproteiner) (JORF af 27.2.2024, tekst nr. 15).
(
4
) – Artikel 2, stk. 2, litra n), i forordning nr. 1169/2011.
(
5
) – Denne konstatering gælder ligeledes for de udtryk, der er opført i bilag I til dekret nr. 2024-144.
(
6
) – Artikel 38, stk. 1, i forordning nr. 1169/2011.
(
7
) – Artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1169/2011, sammenholdt med første og tredje betragtning hertil.
(
8
) – Artikel 8, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1169/2011.
(
9
) – Artikel 3, stk. 1, i dekret nr. 2022-947.