61991TJ0080_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder, retlig baggrund og retsforhandlinger
1 Efter en disciplinaersag fik sagsoegeren, som er tjenestemand i loenklasse A5 i Generaldirektoratet for Forbindelserne med Tredjelande ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "Kommissionen"), ved afgoerelse af 13. februar 1991 tildelt en irettesaettelse paa grund af, hvad sagsoegte kalder hendes vedvarende og bevidste naegtelse af at meddele administrationen sin personlige adresse, hvilket hun ifoelge Kommissionen er forpligtet til i henhold til artikel 55 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten").
2 Denne naegtelse blev af den disciplinaere myndighed betragtet som saa meget alvorligere, som Kommissionen anser sig for forpligtet til at meddele vaertslandets nationale myndigheder tjenestemaendenes personlige adresser i medfoer af artikel 16, stk. 2, i protokollen vedroerende De Europaeiske Faellesskabers privilegier og immuniteter (herefter benaevnt "protokollen") og i medfoer af den den 3. april 1987 indgaaede aftale mellem de EF-institutioner, der har saede i Belgien, og den belgiske regering vedroerende oplysninger om institutionernes tjenestemaend (herefter benaevnt "aftalen").
3 De relevante bestemmelser i protokollen er foelgende:
° Artikel 12, litra b), hvori det hedder: "Faellesskabernes tjenestemaend og oevrige ansatte skal, uanset deres nationalitet, paa hver af medlemsstaternes omraader nyde foelgende privilegier og immuniteter: fritagelse sammen med deres aegtefaeller og familiemedlemmer, der forsoerges af dem, for indvandringsrestriktioner og bestemmelser om registrering af udlaendinge ..."
° Artikel 16, som i medfoer af Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 549/69 af 25. marts 1969 ° om fastsaettelse af de grupper af tjenestemaend og oevrige ansatte ved De Europaeiske Faellesskaber, som omfattes af artikel 12 og 13, stk. 2, samt artikel 14 i protokollen vedroerende De Europaeiske Faellesskabers privilegier og immuniteter (EFT L 74 af 27.3.1969, s. 1), senest aendret ved forordning nr. 3520/85 af 12. december 1985 (EFT L 335, s. 60) ° hvori det i stk. 2 hedder: "Medlemsstaternes regeringer vil med regelmaessige mellemrum blive underrettet om navn, stilling og adresse paa de tjenestemaend og oevrige ansatte ..."
° Artikel 18, hvori det hedder: "Privilegier, immuniteter og lettelser indroemmes Faellesskabernes tjenestemaend og oevrige ansatte udelukkende i Faellesskabernes interesse."
° Endelig artikel 19, hvori det hedder: "Ved anvendelse af denne protokol handler Faellesskabernes institutioner i gensidig forstaaelse med de paagaeldende medlemsstaters ansvarlige myndigheder."
4 De relevante bestemmelser i aftalen er foelgende:
° Artikel 1, hvori det hedder: "Institutionerne giver to gange om aaret Ministeriet for Udenrigsanliggender og Udenrigshandel samt Udviklingssamarbejde meddelelse om de nedennaevnte oplysninger vedroerende institutionens tjenestemaend og oevrige ansatte:
1. Fulde navn
2. Foedested og -dato
3. Koen
4. Nationalitet
5. Hovedbopael (kommune, gade og nr.)
6. Civilstand
7. Husstandens sammensaetning
8. Dato for tiltraedelse af tjenesten i Belgien."
° Artikel 2, hvori det hedder: "Der gives hver maaned meddelelse om aendringer i numrene 1-7 i artikel 1."
° Artikel 4, hvori det hedder: "Ministeriet for Udenrigsanliggender og Udenrigshandel samt Udviklingssamarbejde giver de paagaeldende kommuner oplysninger om de tjenestemaend og oevrige ansatte, som har taget bopael paa deres omraade, og om de i artikel 2 og 3 omhandlede aendringer."
5 Aftalen og de forpligtelser, der foelger heraf, blev bekendtgjort for hele personalet i "Meddelelser fra administrationen" nr. 1/87 af 9. april 1987, nr. 4/88 af 10. februar 1988 og nr. 22a af 13. juli 1988. Efter aftalens indgaaelse anmodede Kommissionens generaldirektoer for personale og administration den 9. december 1987 de kommissiontjenestemaend, der havde bopael i Belgien, om at udfylde et spoergeskema med henblik paa en ajourfoering af deres personlige data, saaledes at oplysningerne kunne videregives til de belgiske myndigheder i overensstemmelse med protokollens artikel 16, stk. 2, og aftalen. Sagsoegeren naegtede at udfylde spoergeskemaet.
6 Tvistens baggrund kan sammenfattes som foelger: Efter at vaere blevet doemt som udebleven i en civil sag konstaterede sagsoegeren i juni 1989, at hendes eget navn og navnet paa hendes aegtefaelle var optaget i Ixelles kommunes register under en adresse, som hun ikke havde boet paa siden 1981. Grunden til optagelsen var, at Kommissionen tidligere i medfoer af aftalens artikel 1 havde videregivet sagsoegerens adresse til de belgiske myndigheder, som havde underrettet den paagaeldende kommune herom.
7 Den 6. september 1989 indgav sagsoegeren en klage, hvori hun bestred, at Kommissionen havde ret til at videregive de naevnte oplysninger til de belgiske myndigheder, og hvori hun henstillede til den, at den opsagde aftalen. Kommissionen har gjort gaeldende, at den under behandlingen af denne klage konstaterede, at Anna-Maria Campogrande ikke siden den 22. januar 1979, dvs. siden sin flytning til Ixelles, havde meddelt administrationen nogen adresseaendring. Dette bestrides af sagsoegeren. Ved afgoerelse af 11. april 1990 afviste Kommissionen udtrykkeligt klagen med den begrundelse, at aftalen havde hjemmel i protokollen. Navnlig forklarede Kommissionen klageren, at der ved aftalen blot var indfoert en ordning, hvorved de belgiske myndigheder modtog meddelelse om de oplysninger, som er naevnt i protokollens artikel 16, og at den havde til formaal at lette protokollens gennemfoerelse. Endelig henledtes klagerens opmaerksomhed paa de forpligtelser, som paahviler hende i henhold til vedtaegtens artikel 55, bl.a. forpligtelsen til at give administrationen meddelelse om sin personlige adresse. Sagsoegeren har ikke anlagt sag vedroerende den udtrykkelige afvisning af klagen.
8 Det staar fast, at direktoeren for Kommissionens Personaleafdeling derefter flere gange i den efterfoelgende periode opfordrede sagsoegeren til at oplyse administrationen sin personlige adresse, idet man i modsat fald ville indlede disciplinaersag. Da sagsoegeren fortsat naegtede at oplyse sin personlige adresse, blev der indledt disciplinaersag mod hende. Sagen foerte til, at hun den 13. februar 1991 blev tildelt en sanktion i form af en irettesaettelse i henhold til vedtaegtens artikel 86, stk. 2, litra b).
9 Ved skrivelse af 15. april 1991 indgav sagsoegeren klage over den disciplinaere sanktion, man havde tildelt hende. Klagen blev stiltiende afvist af Kommissionen, som senere bekraeftede afvisningen ved en skrivelse af 30. oktober 1991 med en udtrykkelig afvisning, der blev meddelt sagsoegeren den 11. november 1991.
10 Det er baggrunden for, at sagsoegeren har anlagt denne sag ved staevning registreret den 15. november 1991.
11 Den skriftlige forhandling blev afsluttet den 26. juni 1992 med indgivelsen af Kommissionens duplik. Parterne fremfoerte deres mundtlige indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 21. oktober 1992. Ved denne lejlighed gav sagsoegeren personligt fremmoede i henhold til procesreglementets artikel 65, litra a), og artikel 66.
Parternes paastande
12 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Sagen fremmes til realitetsbehandling, idet den er anlagt inden for de i vedtaegten fastsatte frister.
° Sagsoegtes stiltiende afvisning af sagsoegerens klage af 15. april 1991 annulleres.
° Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
13 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger i medfoer af gaeldende regler.
Realiteten
14 Sagsoegeren har oprindelig paaberaabt sig seks anbringender til stoette for sagen, der, som det erkendes af sagsoegte, skal anses for rettet mod den oprindelige afgoerelse af 13. februar 1991 sammen med de stiltiende og udtrykkelige afvisninger af klagen. Sagsoegeren haevder for det foerste, at den anfaegtede afgoerelse er behaeftet med en sagsbehandlingsfejl; for det andet goer hun gaeldende, at den anfaegtede afgoerelse mangler begrundelse; hun haevder for det tredje, at den vedtagne afgoerelse beror paa en faktuel fejl; for det fjerde goer hun gaeldende, at den disciplinaere sanktion, man tildelte hende, er uhjemlet; hun paaberaaber sig for det femte, at der er indbyrdes modstrid mellem aftalen og protokollen; endelig haevder hun for det sjette, at den anfaegtede afgoerelse strider mod protokollen og kraenker privatlivets fred.
15 Under den mundtlige forhandling har sagsoegeren udtrykkeligt frafaldet anbringenderne om sagsbehandlingsfejl, manglende begrundelse og kraenkelse af privatlivets fred.
° Anbringendet om en faktuel fejl
Parternes argumenter
16 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den begrundelse, der gaar ud paa, at hun ikke har meddelt institutionen sin nuvaerende personlige adresse, savner ethvert grundlag, da hun to gange, nemlig i 1982 og 1984, gav institutionen meddelelse om sin adresse. Ud over, at hverken vedtaegtens artikel 55, som der henvises til i forbindelse med den disciplinaere sanktion, eller nogen anden vedtaegtsbestemmelse paalaegger tjenestemaendene at meddele den institution, de arbejder for, deres personlige adresse, haevder sagsoegeren, at hun under alle omstaendigheder har givet Kommissionen regelmaessig meddelelse om sin personlige adresse. Den seneste meddelelse af denne art fandt sted den 5. juni 1984, hvor Kommissionen fik meddelelse om sagsoegerens adresse, paa hvilken hun har boet lige siden. Derfor maa det ifoelge sagsoegeren fastslaas, at der ikke kan laegges hende en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 55 til last. Sagsoegeren haevder, at hun efter sidstnaevnte dato, siden sin indblanding i en civil retstvist, som ifoelge hende haenger sammen med Kommissionens videregivelse af hendes personlige adresse til de belgiske myndigheder, har vaeret villig til at oplyse institutionen om sin adresse, forudsat at institutionen garanterede hende, at denne oplysning ikke ville blive videregivet til de belgiske myndigheder.
17 Kommissionen har gjort gaeldende, at den aldrig har modtaget det paastaaede brev af 5. juni 1984, som i sloeret form er vedlagt staevningen som bilag IX, og i hvilket sagsoegeren paastaar at have meddelt institutionen sin nuvaerende adresse. Ifoelge sagsoegte modtog institutionen senest meddelelse om sagsoegerens personlige adresse i 1979, og denne adresse svarer ikke til hendes nuvaerende adresse. Kommissionen tilfoejer, at hvis sagsoegeren, som hun haevder, allerede tidligere havde givet administrationen meddelelse om sin nye adresse, var der intet til hinder for, at hun gjorde det igen under disciplinaersagen, som da ville vaere blevet henlagt. Men saafremt dette, som skoennet af Kommissionen, ikke er tilfaeldet, maa sagsoegerens naegtelse betragtes som en disciplinaer fejl.
Rettens bemaerkninger
18 Om det foerste anbringende skal Retten bemaerke, at sagsoegeren vel haevder, at hun to gange meddelte institutionen sin personlige adresse, men at denne paastand ikke bekraeftes af noget dokument i sagen, da det angiveligt foreliggende brev af 5. juni 1984, som er vedlagt staevningen som bilag IX, og som Kommissionen haevder ikke at have modtaget, ikke er forsynet med nogen tjenestepaategning og ikke er afsendt rekommanderet. Derfor kan Retten ikke laegge dette dokument, som ubestridt ikke indgaar i sagsoegerens personlige aktmappe, og hvis udfaerdigelsesdato ikke kan fastslaas med sikkerhed, til grund som bevis. I oevrigt har sagsoegeren under alle omstaendigheder saavel under den skriftlige forhandling som under sin forklaring for Retten erkendt, at hun efter denne dato og navnlig efter Kommissionens meddelelse af 9. december 1987, der fulgte efter undertegnelsen den 9. april 1987 af aftalen mellem EF-institutionerne og Kongeriget Belgien, flere gange har naegtet af meddele Kommissionen sin personlige adresse. Endvidere er det under den skriftlige forberedelse og den mundtlige forhandling, navnlig ved sagsoegerens forklaring tilstraekkeligt bevist, at hun stedse gjorde denne meddelelse betinget af, at institutionen forpligtede sig til ikke at videregive de saaledes modtagne oplysninger til de belgiske myndigheder. Paa denne baggrund findes sagsoegeren under ingen omstaendigheder berettiget til at haevde, at den anfaegtede afgoerelse er baseret paa faktuelle fejl.
19 Det foerste anbringende maa saaledes forkastes.
° Anbringendet om den manglende hjemmel for den disciplinaere sanktion
Parternes argumenter
20 Sagsoegeren har haevdet, at den eneste hjemmel, der kunne retfaerdiggoere den irettesaettelse, hun har faaet, nemlig vedtaegtens artikel 55 og ikke protokollen og aftalen, ikke kan paaberaabes, da for det foerste ingen af denne artikels bestemmelser paalaegger tjenestemaendene at oplyse deres institution om deres personlige adresse, og da for det andet de i artikel 55, stk. 3, omhandlede gennemfoerelsesbestemmelser aldrig er blevet vedtaget. Endelig har sagsoegeren til enhver tid staaet til raadighed for Kommissionen i overensstemmelse med artiklens stk. 1.
21 Subsidiaert har sagsoegeren gjort gaeldende, at hendes undladelse af at udfylde det spoergeskema, som var vedlagt meddelelsen af 9. december 1987 fra sagsoegte til de tjenestemaend, midlertidigt ansatte og hjaelpeansatte, der gjorde tjeneste i Belgien, ej heller kan antages at vaere en tilsidesaettelse af vedtaegten, da der ikke ved denne meddelelse blev paalagt nogen forpligtelse, og da meddelelsen hverken udgjorde nogen vedtaegtsbestemmelse eller foranstaltning til gennemfoerelse af vedtaegten.
22 Kommissionen finder dette anbringende grundloest. Ifoelge sagsoegte var sagsoegerens vedvarende naegtelse af at meddele den administrative myndighed sin personlige adresse en tilsidesaettelse af vedtaegten, saerlig dennes artikel 55, hvoraf det er rimeligt at udlede, at administrationen til enhver tid skal kunne komme i forbindelse med sine tjenestemaend og derfor maa kende deres personlige adresse. Denne tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 55 er saa meget alvorligere, som oplysningen skal meddeles Kongeriget Belgien i medfoer af saavel protokollens artikel 16, stk. 2, som aftalen, saaledes at sagsoegerens naegtelse har vaeret skyld i, at Kommissionen har misligholdt sine forpligtelser over for Kongeriget Belgien. Denne vedvarende naegtelse retfaerdiggjorde den irettesaettelse, sagsoegeren blev tildelt den 13. februar 1991 i medfoer af vedtaegtens artikel 86, stk. 2, litra b).
Rettens bemaerkninger
23 Den femte betragtning i begrundelsen for afgoerelsen af 13. februar 1991, hvorved sagsoegeren blev irettesat, er affattet saaledes: "Administrationen finder ... at Anna Maria Campograndes naegtelse af at oplyse den om sin private adresse udgoer en tilsidesaettelse af tjenestemaendenes forpligtelser, navnlig dem, der foelger af vedtaegtens artikel 55."
24 Vedtaegtens artikel 55, som afgoerelsen saaledes henviser til, bestaar af tre stykker. I stk. 1 hedder det: "En tjenestemand i aktiv tjeneste skal til enhver tid staa til raadighed for sin institution." I stk. 2 fastsaettes den ugentlige arbejdstid. Endelig hedder det i stk. 3: "Af tjenstlige grunde eller paa grund af kravene om sikkerhed paa arbejdspladsen kan en tjenestemand desuden forpligtes til at staa til raadighed ud over den almindelige arbejdstid paa tjenestestedet eller i sit hjem. Institutionen fastlaegger efter hoering af personaleudvalget gennemfoerelsesbestemmelserne til dette stykke."
25 Retten finder ganske vist, at ikrafttraedelsen af vedtaegtens artikel 55, stk. 3, er betinget af, at der traeffes de gennemfoerelsesbestemmelser, som er omhandlet deri, idet stykket fastsaetter regler, der ikke er tilstraekkelig klare og betingelsesloese, hvilket parterne i oevrigt har erkendt. Derimod forholder det sig anderledes med samme artikels stykke 1, hvis ikrafttraeden ikke er betinget af nogen gennemfoerelsesbestemmelser, og som kan goeres gaeldende over for de ansatte, der ved dette stykke paalaegges en tilstraekkelig praecis forpligtelse.
26 Under disse omstaendigheder finder Retten, at i modsaetning til det af sagsoegeren anfoerte, har meddelelsen af 9. december 1987, der var rettet til tjenestemaend, midlertidigt ansatte og hjaelpeansatte, der gjorde tjeneste i Belgien, fornoeden hjemmel i vedtaegtens artikel 55, stk. 1, hvis faktiske gennemfoerelse forudsaetter, at institutionens administration raader over de noedvendige oplysninger til paa et hvilket som helst tidspunkt at kunne komme i forbindelse med sine tjenestemaend og oevrige ansatte paa deres personlige adresse. Hertil kommer, at samtlige principper, der regulerer forholdet mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, samt almindelig sund fornuft kraever, at arbejdsgiveren kender arbejdstagerens adresse. Derfor finder Retten, at sagsoegeren ved at naegte at oplyse sin personlige adresse har udelukket sig selv fra til enhver tid at kunne staa til raadighed for institutionen, og at denne adfaerd udgoer en tilsidesaettelse af de vedtaegtsmaessige forpligtelser, der er tale om.
27 Det andet anbringende om, at vedtaegtens artikel 55 ikke indeholder tilstraekkelig hjemmel for den disciplinaere sanktion, skal saaledes ligeledes forkastes.
° Anbringendet om indbyrdes modstrid mellem aftalen og protokollen
Parternes argumenter
28 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at hun var villig til at meddele EF-institutionen sin personlige adresse, forudsat at institutionen garanterede, at den ikke ville blive optaget i Kongeriget Belgiens folkeregistre. Sagsoegeren haevder, at aftalen ved at kraeve, at de belgiske myndigheder to gange aarligt skal have meddelelse om EF-tjenestemaendenes fulde navn, foedested og -dato, koen, nationalitet, hovedbopael, civilstand, husholdningens sammensaetning og dato for tiltraeden af tjenesten i Belgien gaar ud over de forpligtelser, der paalaegges Kommissionen ved protokollens artikel 16.
29 Endvidere erstatter aftalen, saaledes som den anvendes af de belgiske myndigheder, efter sagsoegerens opfattelse de formaliteter for registrering af udlaendinge, der er fastsat i artikel 3 i kongelig anordning af 1. april 1960 om registrering af befolkningen. Dette betyder, at ikke alene anvendes protokollens artikel 12, litra b), ikke laengere, den erstattes af aftalen, ifoelge hvilken Kommissionens forpligtes til at meddele den belgiske regering langt flere oplysninger end dem, den tidligere skulle meddeles i medfoer af protokollens artikel 16, stk. 2.
30 Denne fortolkning bekraeftes ifoelge sagsoegeren dels af et cirkulaere af 17. januar 1987 fra den belgiske indenrigsminister, som tillige er ansvarlig for tjenestemandsanliggender, hvori det hedder, at tjenestemaend og oevrige ansatte ved EF-institutionerne fremover skal figurere i folkeregistret for den kommune, hvori de har deres hovedbopael, og at de paagaeldende oplysninger faar samme virkninger som en optagelse i folkeregisteret, dels af et cirkulaere af 13. marts 1989, ifoelge hvilket tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskabers institutioner skal figurere i folkeregisteret for den kommune, hvori de har deres hovedbopael, og at dette har samme gyldighed som en optagelse i folkeregisteret. Men efter denne fortolkning af aftalen blev det konstateret, at Faellesskabernes tjenestemaend er optaget i det nationale register over fysiske personer som foelge af de belgiske lovregler vedroerende dette register, hvori det hedder, at "personer optaget i kommunernes folkeregister og register over udlaendinge" skal optages i det nationale register.
31 Sagsoegeren har paaberaabt sig dommen af 18. marts 1986 (sag 85/85, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1149), i hvilken Domstolen fastslog, at en foranstaltning, der ville have til foelge, at Faellesskabernes tjenestemaend og oevrige ansatte tvinges til at lade sig tilmelde folkeregisteret, er i strid med protokollens artikel 12, litra b). Dette gaelder i endnu hoejere grad, naar tilmeldingen sker automatisk. Det vil sige, at den fortolkning, der anlaegges af den belgiske indenrigsminister, som tillige er ansvarlig for tjenestemandsanliggender, saavel som den, der anlaegges af kommunerne eller den sagsoegte institution selv, ligesom deres anvendelse af aftalen er i strid med protokollens artikel 12. Derfor maa sagsoegeren vaere berettiget til at naegte at tilstille sagsoegte de oenskede oplysninger.
32 Endelig har sagsoegeren paaberaabt sig en afgoerelse af 11. oktober 1991 fra Det Raadgivende Udvalg til Beskyttelse af Privatlivets Fred, hvori EF-tjenestemaendenes optagelse i det nationale register blev kendt ulovlig, og hvori det erkendtes, at indenrigsministeren havde begaaet magtfordrejning ved at fastsaette, at registreringen af EF-tjenestemaendene i folkeregisteret havde samme gyldighed som en optagelse i registeret.
33 Kommissionen har gjort gaeldende, at de privilegier og immuniteter, som garanteres af protokollen, der som bilag til fusionstraktaten har samme vaerdi som selve traktaten, ifoelge Domstolens praksis er garanteret for at undgaa, at der opstilles hindringer for Faellesskabernes funktion og uafhaengighed (jf. Domstolens kendelse af 13.7.1990, sag C-2/88, Zwartfeld m.fl., Sml. I, s. 3365). Aftalen blev indgaaet paa grundlag af protokollens artikel 19 for at bringe uoverensstemmelsen med visse belgiske kommuner til ophoer. Den er i samklang med protokollens artikel 12, litra b), der har til formaal at sikre, at Faellesskabernes personale ikke hindres i udfoerelsen af deres opgaver (der henvises til generaladvokat VerLoren van Themaat' s forslag til afgoerelse, som danner grundlag for Domstolens ovennaevnte dom af 18.3.1986), samtidig med, at den tilgodeser aanden i protokollens artikel 18, stk. 1.
34 Kommissionen paapeger, at det i aftalens artikel 1 er fastsat, at ministeren for udenrigsanliggender og udviklingssamarbejde to gange om aaret skal have tilstillet visse personlige oplysninger, og at det i artikel 4 er fastsat, at ministeren, naar han har modtaget disse oplysninger, skal videregive dem til de beroerte kommuner, som registrerer dem i folkeregistrene. Denne registrering, hvori der henvises til "EOEF-protokollen", har samme gyldighed som en optagelse i folkeregisteret. Kommissionen udleder af disse forskrifter, at aftalen, i hvis begrundelse der i oevrigt udtrykkeligt henvises til protokollens artikel 16 og 19, blot opstiller et system for videregivelse af visse oplysninger til de belgiske myndigheder under overholdelse af protokollens artikel 16, stk. 2, og i overensstemmelse med Domstolens praksis, idet Domstolen har anerkendt "medlemsstaternes ret til at traeffe foranstaltninger til at sikre, at de nationale myndigheder faar noeje kendskab til befolkningens bevaegelser paa deres omraade" (Domstolens dom af 7.7.1976, sag 118/75, Watson, Sml. s. 1185).
35 Endvidere giver den omstaendighed, at registrering i kommuneregistrene har samme virkning som en optagelse i dem, ikke ret til at kalde registreringen en formalitet i forbindelse med tilmelding til folkeregisteret, som EF-tjenestemaend er fritaget fra ifoelge protokollens artikel 12, litra b). Aftalen har alene til formaal at fritage EF-tjenestemaend fra at skulle tilmelde sig folkeregistrene og samtidig forhindre de mange ubehageligheder, der foelger af en saadan manglende optagelse. At det af ministercirkulaererne fremgaar, at en registrering i henhold til aftalen har de samme virkninger som en optagelse i registeret, aendrer intet ved det forhold, at tjenestemaendene faktisk er fritaget fra formaliteterne. Aftalen er saaledes i overensstemmelse med protokollens artikel 12, litra b), hvilket Kommissionen allerede meddelte sagsoegeren i sit svar af 11. april 1990 paa en tidligere klage.
36 Hermed kan sagsoegerens krav om kun at skulle meddele Kommissionen de oenskede oplysninger, saafremt hun er sikker paa, at disse oplysninger ikke videregives til de belgiske myndigheder, ikke opfyldes, da sagsoegte ikke kan imoedekomme et saadant krav uden selv at tilsidesaette sine egne forpligtelser i henhold til saavel protokollens artikel 16 som aftalens artikel 1. Under disse omstaendigheder var det med rette, at den disciplinaere myndighed, da den blev stillet over for sagsoegerens vedvarende naegtelse af at fremsende de oenskede oplysninger, anvendte irettesaettelsessanktionen over for hende, bl.a. med henvisning til hendes manglende overholdelse af sine forpligtelser ifoelge vedtaegtens artikel 55.
37 Selv om det skulle vise sig, at aftalen er i strid med protokollens artikel 12, litra b) ° hvilket den ikke er ° ville det ifoelge Kommissionen under ingen omstaendigheder tilkomme sagsoegeren at naegte at foelge reglerne i protokollen, da de privilegier og immuniteter, der garanteres af protokollen, udelukkende er i Faellesskabernes interesse. Netop paa dette punkt har tjenestemaendene ingen egeninteresse at varetage, og de har saaledes ingen retlig interesse. Dette fremgaar af ovennaevnte dom af 18. marts 1986, i hvilken Domstolen fastslog, at en tjenestemand ikke kan give afkald paa privilegier, som ikke er tillagt ham. I denne forstand har sagsoegeren under alle omstaendigheder tilsidesat sine vedtaegtsmaessige forpligtelser. Sagsoegeren fandt aftalen stridende mod protokollen, og derfor burde hun have handlet i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 21 og 23. Ved ikke at overholde den fremgangsmaade, der er fastsat i disse to forskrifter, har sagsoegeren under alle omstaendigheder tilsidesat sine forpligtelser i henhold til vedtaegten. Det er saaledes korrekt, at hun blev tildelt en irettesaettelse.
38 Med hensyn til den afgoerelse fra Det Raadgivende Udvalg til Beskyttelse af Privatlivets fred, som sagsoegeren har paaberaabt sig, har Kommissionen anfoert, at denne instans i begrundelserne til afgoerelsen har anfoert, at den hverken udtalte sig "om, hvorvidt registreringen af klageren og dennes familiemedlemmer i folkeregistrene er lovlig i sig selv, dvs. trods de konsekvenser, dette har med hensyn til det nationale register", eller "om, hvorvidt den kompetente myndighed, dvs. lovgiveren, kan bestemme, at De Europaeiske Faellesskabers tjenestemaend opfylder betingelserne for optagelse i folkeregistrene eller for en registrering, der svarer til optagelse, uden at tilsidesaette protokollen vedroerende De Europaeiske Faellesskabers privilegier og immuniteter". Denne afgoerelse maa saaledes anses for irrelevant i forbindelse med den foreliggende sag.
Rettens bemaerkninger
39 For at bedoemme relevansen af sagsoegerens tredje anbringende, nemlig om den angivelige indbyrdes modstrid mellem protokollen og aftalen, skal det indledningsvis bemaerkes, dels at tvisten alene vedroerer meddelelsen af sagsoegerens personlige adresse til Kommissionen, dels at denne institution flere gange har anmodet sagsoegeren om denne oplysning, enten alene paa grundlag af vedtaegtens artikel 55 ° bl.a. i sit svar paa en tidligere klage (jf. praemis 7) ° eller i medfoer af protokollens artikel 16, sammenholdt med aftalens artikel 1. Retten har allerede udtalt (jf. praemis 26), at en tjenestemands naegtelse af at oplyse sin adresse til institutionen udgoer en tilsidesaettelse af de vedtaegtsmaessige forpligtelser i henhold til vedtaegtens artikel 55, som alene vedroerer Kommissionens interne virksomhed og ikke problemerne i forbindelse med Kommissionens videregivelse af tjenestemaendenes og de oevrige ansattes adresser til de nationale myndigheder i de paagaeldende medlemsstater. Derfor medfoerer dette anbringende, selv om det maatte vaere begrundet, ikke i sig selv noedvendigvis annullation af den tildelte disciplinaere sanktion. Men da begrundelsen for den anfaegtede afgoerelse i hvert fald til dels er baseret paa aftalens anvendelighed i sagsoegerens tilfaelde, finder Retten at burde tage stilling til de argumenter, der er paaberaabt til stoette for dette anbringende.
40 Sagsoegeren har i det vaesentlige paaberaabt sig tre argumenter til stoette for sit anbringende om indbyrdes modstrid mellem protokollen og aftalen med hensyn til de oplysninger, Kommissionens skal meddele medlemsstaterne, indbyrdes modstrid mellem protokollen og aftalen med hensyn til de endelige adressater for disse oplysninger og en kraenkelse af protokollen, som er en foelge af de belgiske myndigheders ulovlige fortolkning af den.
41 Retten skal for det foerste fastslaa, at Kommissionen, som det fremgaar af ovennaevnte bestemmelser i protokollens artikel 16, stk. 2, og aftalens artikel 1, ifoelge begge disse bestemmelser skal meddele de belgiske myndigheder EF-tjenestemaendenes og de oevrige EF-ansattes personlige adresse til de belgiske myndigheder. Der er saaledes ingen indbyrdes modstrid mellem disse bestemmelser.
42 Retten fastslaar for det andet, at der ved protokollen alene i Faellesskabernes interesse indroemmes EF-tjenestemaendene visse privilegier, og at de privilegier og immuniteter, som indroemmes deri, "kun har funktionel karakter, idet de har til formaal at undgaa, at der opstilles hindringer for Faellesskabernes funktion og uafhaengighed" (Domstolens kendelse af 11.4.1989, sag 1/88 SA, Générale de Banque, Sml. s. 857, praemis 9, og ovennaevnte kendelse af 13.7.1990, Zwartveld m.fl., praemis 19 og 20). Protokollen har saaledes hverken til formaal eller til foelge at fratage medlemsstaternes deres mulighed, jf. de udtrykkelige udtalelser i Domstolens ovennaevnte dom af 7.7.1976 i Watson-sagen, for til enhver tid at have kendskab til de befolkningsbevaegelser, som finder sted paa deres omraade. Foelgelig har sagsoegeren ej heller grundlag for at haevde, at de af de belgiske myndigheder paa grundlag af protokollen og i medfoer af aftalen indhentede oplysninger vedroerende hendes personlige adresse, der er det eneste omtvistede spoergsmaal i den foreliggende sag, ikke maa videregives til andre offentlige myndigheder, bl.a. til tjenestemaendenes bopaelskommuner paa de i protokollens artikel 19 fastsatte betingelser, med det eneste formaal at goere det muligt for Kongeriget Belgiens offentlige myndigheder at faa kendskab til de befolkningsbevaegelser, der vedroerer deres omraade. Det tilkommer nemlig medlemsstaterne at bestemme, hvilke myndigheder der har ansvaret for en saadan offentlig handling. Saaledes er ovennaevnte artikel 4 i aftalen, ifoelge hvilken ministeren skal meddele de beroerte kommuner EF-tjenestemaendenes og de oevrige EF-ansattes adresser, ikke en tilsidesaettelse af bestemmelserne i protokollens artikel 12, litra b), og artikel 16, 18 og 19.
43 Retten finder for det tredje, at sagsoegerens argument om, at aftalen paa grund af de belgiske myndigheders fortolkning af den for EF-tjenestemaendenes vedkommende virker som en formalitet i forbindelse med registreringen af udlaendinge, hvilken formalitet disse tjenestemaend netop i medfoer af protokollens artikel 12, litra b), er fritaget fra, er uden betydning. I forbindelse med den legalitetskontrol af Kommissionens anfaegtede afgoerelse, som Faellesskabets domsmyndighed skal foretage paa de i traktatens artikel 179 fastsatte betingelser, tilkommer det nemlig ikke Retten at bedoemme gyldigheden af de belgiske myndigheders fortolkning af aftalebestemmelserne. Det tilkommer alene Retten dels at efterproeve, om den anvendte disciplinaere sanktion har fornoeden hjemmel i vedtaegten, naermere betegnet dens artikel 55, jf. bemaerkningerne ovenfor, og dels at sikre sig, at sagsoegte ikke har tilsidesat hverken protokollen eller vedtaegten ved i medfoer af saavel protokollen som vedtaegtens artikel 55 at kraeve meddelelse af sagsoegerens personlige adresse efter de i aftalen fastsatte regler. Da det er godtgjort, at sagsoegeren flere gange har naegtet at meddele Kommissionen sin personlige adresse, medmindre Kommissionen forpligtede sig til ikke at give denne oplysning videre til de belgiske myndigheder, og da det med rette anfoeres i begrundelserne til den disciplinaere sanktion, at Kommissionen ikke kan give sagsoegeren en saadan garanti, som ville vaere i strid med saavel protokollens artikel 16 som aftalens artikel 1, er Kommissionens beslutning om at anvende en disciplinaer sanktion over for sagsoegeren ikke behaeftet med nogen retlig fejl. Som Kommissionen med rette har haevdet, kunne sagsoegeren alene have ivaerksat proceduren efter vedtaegtens artikel 23, saafremt hun mente at have grundlag for det.
44 Foelgelig boer det tredje anbringende, nemlig det om en paastaaet indbyrdes modstrid mellem protokollen og aftalen, under alle omstaendigheder forkastes.
45 Det fremgaar af ovenstaaende, at ingen af sagsoegerens tre anbringender er begrundede, og at sagsoegte derfor maa frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
46 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge artikel 88 baerer institutionerne dog deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Hver part baerer sine egne omkostninger.