62019CC0488
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 17. september 2020 (
1
)
Sag C-488/19
Minister for Justice and Equality
mod
JR
(Domfældelse i et EØS-tredjeland)
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (ret i første instans, Irland))
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse 2002/584/RIA – europæisk arrestordre – anvendelsesområde – domfældelse ved en ret i et tredjeland – anerkendelse af denne domfældelse i den udstedende medlemsstat – fuldbyrdelse i den udstedende medlemsstat – gensidig anerkendelse – gensidig tillid – artikel 4, nr. 7), litra b) – afslag på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre – lovovertrædelser, som er begået uden for den udstedende medlemsstats territorium«
I. Indledning
1.
Medlemsstaternes judicielle myndigheder kan på grundlag af rammeafgørelse 2002/584/RIA (
2
) udstede europæiske arrestordrer med henblik på at fuldbyrde frihedsstraffe. Men gælder dette også for fuldbyrdelsen af en dom, som er afsagt i et tredjeland og er blevet anerkendt i den udstedende medlemsstat på grundlag af en international aftale?
2.
Domfældelsen i et tredjeland rejser derudover et spørgsmål vedrørende en grund til at afslå fuldbyrdelse af arrestordren, som Domstolen ikke tidligere har behandlet. I henhold til rammeafgørelsens artikel 4, nr. 7), litra b), kan den fuldbyrdende stat nemlig afslå fuldbyrdelsen, når lovovertrædelsen er begået uden for den udstedende medlemsstat, og den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning ikke hjemler adgang til retsforfølgning for tilsvarende lovovertrædelser, når de er begået uden for dennes område. I det foreliggende tilfælde blev lovovertrædelsen ganske vist begået i et tredjeland, men der blev foretaget forberedende handlinger i den udstedende medlemsstat. Det skal derfor afklares, hvilken betydning dette har for anvendelsen af den nævnte grund til afslag.
II. Retsforskrifter
A.
Folkeretten
1. Overenskomst mellem Litauen og Norge om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i straffesager
3.
Overenskomsten om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltninger mellem Republikken Litauen og Kongeriget Norge har været gældende siden den 5. april 2011. Overenskomsten regulerer anerkendelsen af den udstedende stats domme (artikel 7) og indeholder grunde til, at den fuldbyrdende stat kan afslå at anerkende disse (artikel 8)
2. Aftale om procedurerne for overgivelse mellem Den Europæiske Union, Island og Norge
4.
Aftalen mellem Den Europæiske Union og Republikken Island og Kongeriget Norge om procedurerne for overgivelse mellem Den Europæiske Unions medlemsstater og Island og Norge (
3
) har været i kraft siden den 1. november 2019 (
4
).
5.
I præamblen til aftalen anføres følgende:
»[…]
SOM GIVER UDTRYK FOR gensidig tillid til den måde, hvorpå deres retssystemer er opbygget og fungerer, og til alle de kontraherende parters evne til at sikre en retfærdig rettergang
[…]«
6.
Aftalens artikel 1, stk. 3, fastsætter:
»Denne aftale indebærer ikke nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper, således som de er defineret i den europæiske menneskerettighedskonvention, eller, hvis fuldbyrdelsen foretages af en judiciel myndighed i en medlemsstat, principperne i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union.«
7.
I øvrigt svarer bestemmelserne i aftalen om procedurerne for overgivelse i vid udstrækning til bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584.
B.
EU-retten
8.
Sjette betragtning til rammeafgørelse 2002/584 har følgende ordlyd:
»Den europæiske arrestordre, som denne rammeafgørelse omhandler, er den første udmøntning på det strafferetlige område af princippet om gensidig anerkendelse, som Det Europæiske Råd har udråbt til en »hjørnesten« i det retlige samarbejde.«
9.
Artikel 1 i rammeafgørelse 2002/584 definerer den europæiske arrestordre og pligten til at fuldbyrde den:
»1.   Den europæiske arrestordre er en retsafgørelse truffet af en medlemsstat med det formål, at en anden medlemsstat anholder og overgiver en eftersøgt person med henblik på strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning.
2.   Medlemsstaterne fuldbyrder enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i denne rammeafgørelse.
3.   Denne rammeafgørelse indebærer ikke nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper, således som de er defineret i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union.«
10.
Artikel 2 i rammeafgørelse 2002/584 fastsætter anvendelsesområdet for den europæiske arrestordre:
»1.   En europæisk arrestordre kan udstedes for forhold, der efter den udstedende medlemsstats lovgivning kan straffes med frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning af en maksimal varighed på mindst 12 måneder eller, når der er idømt en straf eller pålagt en anden frihedsberøvende foranstaltning, for straffe af en varighed på mindst fire måneder.
2.   Følgende lovovertrædelser som defineret i den udstedende medlemsstats lovgivning medfører fuldbyrdelse på grundlag af en europæisk arrestordre på de betingelser, der er fastsat i denne rammeafgørelse, og uden kontrol af dobbelt strafbarhed, hvis de i den udstedende medlemsstat kan straffes med frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tre år:
–
[…]
–
ulovlig handel med narkotika og psykotrope stoffer
–
[…]
3.   […]
4.   For andre end de i stk. 2 nævnte lovovertrædelser kan overgivelse være betinget af, at de forhold, der ligger til grund for udstedelsen af en europæisk arrestordre, udgør en lovovertrædelse efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning, uanset gerningsindholdet eller den retlige beskrivelse af det.«
11.
Artikel 4 i rammeafgørelse 2002/584 tillader i visse tilfælde, at det afslås at fuldbyrde en europæisk arrestordre:
»Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre:
1)
hvis det forhold, der ligger til grund for en europæisk arrestordre, i et af de tilfælde, der er nævnt i artikel 2, stk. 4, ikke udgør en lovovertrædelse efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning […]
[…]
7)
når den europæiske arrestordre omfatter lovovertrædelser, som:
a)
efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning betragtes som begået helt eller delvis på denne medlemsstats territorium eller på et sted, der ligestilles hermed
eller
b)
er begået uden for den udstedende medlemsstats territorium, og den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning ikke hjemler adgang til retsforfølgning for tilsvarende lovovertrædelser, når de er begået uden for den udstedende medlemsstats område.«
12.
Artikel 8 i rammeafgørelse 2002/584 fastsætter indholdet af den europæiske arrestordre:
»1.   Den europæiske arrestordre skal indeholde følgende oplysninger i overensstemmelse med formularen i bilaget:
[…]
c)
angivelse af, om der foreligger en eksigibel dom, en arrestordre eller en anden eksigibel afgørelse med samme retskraft, som er omfattet af artikel 1 og 2
[…]«
C.
Irsk ret
13.
Irland gennemførte rammeafgørelse 2002/584 ved European Arrest Warrant Act, 2003 (lov om den europæiske arrestordre af 2003). Section 5 i denne lov præciserer, hvornår der foreligger strafbarhed i Irland:
»Ved anvendelsen af denne lov svarer en lovovertrædelse, der er angivet i en europæisk arrestordre, til en lovovertrædelse efter [irsk] ret, når handlingen eller undladelsen, der udgør den angivne lovovertrædelse, såfremt den blev begået i [Irland] på den dato, hvor den europæiske arrestordre udstedes, ville udgøre en lovovertrædelse efter [irsk] ret.«
14.
Ved section 44 i loven om den europæiske arrestordre af 2003 har Irland gennemført artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584:
»En person skal ikke overgives i henhold til denne lov, såfremt den lovovertrædelse, der er angivet i den europæiske arrestordre, der er udstedt mod vedkommende, blev begået eller hævdes at være blevet begået uden for den udstedende stats territorium, og den handling eller undladelse, som udgør lovovertrædelsen, ikke, som følge af, at den er blevet begået uden for statens territorium, udgør en lovovertrædelse efter denne stats ret.«
15.
Den irske Misuse of Drugs Act (lov om misbrug af narkotiske stoffer) af 1977 (
5
) indeholder følgende section 15(1):
»Enhver person, der er i besiddelse af kontrolleret narkotika, hvad enten det er på lovlig vis eller ej, med henblik på at sælge det eller på anden måde overgive det til en anden i strid med bestemmelserne i denne lovs section 5, gør sig skyldig i en lovovertrædelse.«
III. Sagens faktiske omstændigheder og anmodningen om præjudiciel afgørelse
16.
JR er litauisk statsborger. I januar 2014 indgik han i Litauen aftale med en tredje person om at bringe narkotika til Norge mod en betaling på 570 EUR. Han transporterede narkotikummet fra Litauen ved at køre over flere internationale grænser og rejste til sidst ind i Norge gennem Sverige. Den 19. januar 2014 blev han pågrebet i Norge, ca. fem kilometer fra grænsen, med ca. 4,6 kg metamfetamin.
17.
Heggen og Frøland tingrett (distriktsdomstolen for Heggen og Frøland, Norge) idømte den 28. november 2014 JR (herefter »den domfældte«) en frihedsstraf på fire år og seks måneder for lovovertrædelsen »ulovlig levering af en meget stor mængde narkotiske stoffer« i medfør af artikel 162 i den norske straffelov. Den domfældtes appel blev forkastet.
18.
Jurbarko rajono apylinkės teismo (distriktsdomstolen for regionen Jurbarkas, Litauen) anerkendte den 18. juni 2015 dommen fra den norske retsinstans på grundlag af overenskomsten mellem Norge og Litauen om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i straffesager, således at denne dom kan fuldbyrdes i henhold til litauisk lovgivning. Den domfældtes appel af denne afgørelse blev forkastet.
19.
Norge bragte den domfældte til Litauen den 7. april 2016.
20.
Den 15. november 2016 traf Kaišiadorių rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen for regionen Kaisiadorys, Litauen) afgørelse om, at den domfældte skulle prøveløslades. På grund af overtrædelse af betingelserne for prøveløsladelsen traf Marijampolės apylinkės teismo Jurbarko rūmai (distriktsdomstolen for Marijampole, afdelingen for Jurbarkas, Litauen) dog den 5. februar 2018 afgørelse om, at den domfældte skulle afsone den resterende del af sin straf, der udgjorde 1 år, 7 måneder og 24 dage.
21.
Eftersom den domfældte i mellemtiden var flygtet til udlandet, udstedte de litauiske myndigheder den 24. maj 2018 en europæisk arrestordre med henblik på fuldbyrdelse af en fængselsstraf i forbindelse med en enkelt lovovertrædelse vedrørende ulovlig opbevaring, transport, overgivelse, salg eller anden form for distribuering af en stor mængde narkotika eller psykotrope stoffer.
22.
Den 21. januar 2019 blev den domfældte anholdt i Irland. Her afsonede han i første omgang frem til oktober 2019 en irsk frihedsstraf vedrørende en anden lovovertrædelse.
23.
High Court (ret i første instans, Irland) skal træffe afgørelse om fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre og forelagde derfor den 26. juni 2019 Domstolen følgende spørgsmål:
»1)
Finder rammeafgørelse[…] [2002/584] anvendelse i en situation, hvor den eftersøgte person blev idømt straf i et tredjeland, men hvor dommen afsagt i tredjelandet i henhold til en bilateral overenskomst mellem tredjelandet og den udstedende stat blev anerkendt i den udstedende stat og fuldbyrdet i henhold til lovgivningen i den udstedende stat?
2)
Hvilken afgørelse skal den fuldbyrdende judicielle myndighed i bekræftende fald træffe vedrørende en lovovertrædelse, der angiveligt er begået i et tredjeland, men hvor lovovertrædelsens omstændigheder viser, at der er foretaget forberedende handlinger til denne i den udstedende stat, når den fuldbyrdende medlemsstat i sin nationale lovgivning har anvendt de fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, der følger af […] artikel 4, [nr.] 1[)], og artikel [4], [nr.] 7[)], litra b), [i rammeafgørelse 2002/584]?«
24.
High Court (retten i første instans, Irland) anmodede om, at disse spørgsmål blev besvaret i en præjudiciel hasteprocedure, hvilket Domstolen afslog, da der ikke forelå uopsættelighed.
25.
Den domfældte, Irland og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg om disse spørgsmål.
IV. Retlig bedømmelse
A.
Anvendelsesområdet for rammeafgørelse 2002/584 (det første spørgsmål)
26.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om der kan udstedes en europæisk arrestordre med henblik på at fuldbyrde en frihedsstraf, som er blevet idømt af en domstol i et tredjeland og anerkendt af den udstedende medlemsstat.
27.
I henhold til artikel 1, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 er den europæiske arrestordre en retsafgørelse truffet af en medlemsstat med det formål, at en anden medlemsstat anholder og overgiver en eftersøgt person med henblik på strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning.
28.
I den foreliggende sag ønsker den udstedende medlemsstat at fuldbyrde en frihedsstraf. Det er imidlertid ikke medlemsstaten selv, der har idømt denne straf, men et tredjeland, og den udstedende stat har derefter anerkendt den. Det skal følgelig afklares, om dommen afsagt i tredjelandet henholdsvis den udstedende stats anerkendelse kan være gyldig genstand for en europæisk arrestordre.
29.
Frihedsstraffe idømt af tredjelande kan principielt ikke fuldbyrdes ved hjælp af en europæisk arrestordre (herom under 1). Det forholder sig anderledes, når den udstedende medlemsstat anerkender frihedsstraffen (herom under 2). Derefter undersøger den fuldbyrdende medlemsstat, om den europæiske arrestordre er gyldig (herom under 3).
1. Princippet om gensidig anerkendelse gælder ikke i forhold til tredjelande, ...
30.
Rammeafgørelse 2002/584 finder kun anvendelse på medlemsstater og ikke på tredjelande (
6
). En frihedsstraf idømt i et tredjeland kan derfor som sådan principielt ikke fuldbyrdes ved hjælp af en europæisk arrestordre.
31.
I henhold til artikel 8, stk. 1, litra c), i rammeafgørelse 2002/584 må den udstedende stat kun udstede en europæisk arrestordre, såfremt der foreligger en eksigibel afgørelse (
7
). Sådanne eksigible afgørelser træffes af medlemsstaternes myndigheder (
8
).
32.
Medlemsstaterne imellem gælder princippet om gensidig anerkendelse, der hviler på princippet om gensidig tillid, og den europæiske arrestordre i henhold til artikel 1, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584 og sjette betragtning hertil er en konkret udmøntning heraf (
9
).
33.
Mere specifikt pålægger princippet om gensidig tillid hver af medlemsstaterne at lægge til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater overholder EU-retten og navnlig de i EU-retten anerkendte grundlæggende rettigheder (
10
).
34.
Disse principper kan imidlertid ikke uden videre anvendes på tredjelande. Uden en sådan gensidig tillid kan det ikke formodes, at tredjelandet har respekteret den eftersøgte persons grundlæggende rettigheder. I henhold til artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 skal de grundlæggende rettigheder imidlertid respekteres. Den omstændighed, at et tredjeland har accepteret internationale traktater, der principielt garanterer, at de grundlæggende rettigheder overholdes, kompenserer ikke nødvendigvis herfor (
11
).
35.
Den norske dom kunne derfor ikke i sig selv danne grundlag for den europæiske arrestordre.
2. … men kun inden for Unionen …
36.
Imidlertid har Litauen i det foreliggende tilfælde anerkendt den norske domstols domfældelse og straf.
37.
Når der ikke foreligger en international aftale mellem Unionen og et tredjeland, henhører reglerne på udleveringsområdet i forholdet mellem disse to stater under medlemsstaternes kompetence. Medlemsstaterne er imidlertid forpligtede til at udøve deres kompetence på udleveringsområdet under overholdelse af EU-retten (
12
).
38.
Eftersom aftalen mellem Unionen, Island og Norge endnu ikke var trådt i kraft på tidspunktet for udleveringen fra Norge til Litauen, kunne Litauen uden begrænsninger anvende sin aftale med Norge.
39.
Spørgsmålet er således, om en europæisk arrestordre kræver, at den frihedsstraf, der skal fuldbyrdes, er blevet idømt i en medlemsstat, eller om den udstedende medlemsstat kan »legalisere« en frihedsstraf fra et tredjeland, idet den anerkender domfældelsen.
40.
Der synes ikke at være blevet tænkt på en sådan situation, da rammeafgørelse 2002/584 blev vedtaget. Ikke desto mindre kan den europæiske arrestordre anvendes i en situation som den foreliggende, såfremt betingelserne i rammeafgørelsen er opfyldt. Rammeafgørelsen udelukker nemlig ikke udtrykkeligt dette.
41.
Udgangspunktet er den tidligere nævnte artikel 8, stk. 1, litra c), i rammeafgørelse 2002/584. I henhold hertil skal den europæiske arrestordre være baseret på en anden retsafgørelse truffet i den udstedende medlemsstat (
13
). Det kan være en eksigibel dom, en arrestordre eller en anden eksigibel afgørelse med samme retskraft, som er omfattet af artikel 1 og 2.
42.
I så henseende fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at distriktsdomstolen for regionen Jurbarkas ved dom af 18. juni 2015 anerkendte dommen fra den norske retsinstans af 28. november 2014, således at denne dom kunne fuldbyrdes i henhold til litauisk lovgivning. Efter midlertidigt at have suspenderet fuldbyrdelsen pålagde Marijampolės apylinkės teismo Jurbarko rūmai (distriktsdomstolen for Marijampole, afdelingen for Jurbarkas) den 5. februar 2018 den domfældte at afsone resten af straffen. Der foreligger således en eksigibel retsafgørelse.
43.
Det er ikke umiddelbart indlysende, hvorledes det skal bedømmes, om en afgørelse har samme retskraft, som er omfattet af artikel 1 og 2 i rammeafgørelse 2002/584. Det fremgår imidlertid navnlig af den engelske og den franske affattelse af artikel 8, stk. 1, litra c), at det skal undersøges, om afgørelsen er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 1 og 2 (
14
). Det er i overensstemmelse med funktionen af artikel 8, stk. 1, litra c). De oplysninger, der er nødvendige i henhold til artikel 8, skal blot præcisere, at betingelserne for en europæisk arrestordre er opfyldt (
15
). Disse er navnlig fastsat i artikel 1 og 2.
44.
Anvendelsesområdet for artikel 1 og 2 i rammeafgørelse 2002/584 defineres på sin side ikke ud fra en opregning af nationale retsafgørelser, men på grundlag af formålet med og genstanden for afgørelsen.
45.
Artikel 1, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 definerer ganske vist den europæiske arrestordre som en retsafgørelse truffet af en medlemsstat, men dermed menes ikke den afgørelse, der håndhæves ved den europæiske arrestordre. Med hensyn til denne sidstnævnte afgørelse fremgår det for så vidt angår den foreliggende sag kun af artikel 1, stk. 1, at arrestordren skal tage sigte på fuldbyrdelse af en frihedsstraf. Denne straf behøver i al fald i henhold til bestemmelsens ordlyd ikke at være idømt i en medlemsstat. En anerkendelse af en dom afsagt i et tredjeland har i så henseende den samme funktion som en domfældelse, idet den kræver, at denne dom fuldbyrdes i den anerkendende medlemsstat.
46.
I henhold til artikel 2, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 kan den europæiske arrestordre udstedes i tilfælde af en frihedsstraf af en varighed på mindst fire måneder. Heller ikke her kræves det, at dommen er udstedt i en medlemsstat. Derimod er anerkendelsen af en domfældelse fra et tredjeland omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde, hvis den vedrører en frihedsstraf af tilstrækkelig lang varighed.
47.
På baggrund heraf må det konkluderes, at rammeafgørelse 2002/584 finder anvendelse i en situation, hvor den eftersøgte person blev idømt straf i et tredjeland, men hvor dommen afsagt i tredjelandet i henhold til en national overenskomst med tredjelandet blev anerkendt i den udstedende medlemsstat og fuldbyrdes i henhold til lovgivningen i den udstedende stat.
3. ... og er ikke ensbetydende med blind tillid
48.
Selv om rammeafgørelsen finder anvendelse, skal det endvidere afklares, hvorvidt den fuldbyrdende judicielle myndighed er bundet af anerkendelsen af en frihedsstraf i den udstedende judicielle myndigheds medlemsstat.
49.
For at legitimere de andre medlemsstaters gensidige anerkendelse af dommen skal beskyttelsen af de processuelle rettigheder og de grundlæggende rettigheder overholdes (
16
). Rammeafgørelse 2002/584 skal derfor være genstand for en fortolkning, der kan sikre, at de pågældende personers grundlæggende rettigheder sikres, uden at der som sådan rejses tvivl om effektiviteten af det retslige samarbejde mellem medlemsstaterne, som den europæiske arrestordre – således som fastsat af EU-lovgiver – udgør et væsentligt element af (
17
).
50.
Ordningen med den europæiske arrestordre indeholder i så henseende en beskyttelse på to niveauer af den eftersøgte persons processuelle og grundlæggende rettigheder. På det første niveau skal den eftersøgte person ved vedtagelsen af den eksigible retsafgørelse have adgang til retslig beskyttelse. På det andet niveau skal den retslige beskyttelse ved udstedelsen af den europæiske arrestordre sikres (
18
).
51.
I denne henseende lader den omstændighed, at der er blevet gennemført en forudgående retssag, under hvilken der er blevet taget stilling til den eftersøgte persons skyld, den fuldbyrdende judicielle myndighed formode, at afgørelsen om at udstede en europæisk arrestordre med henblik på straffuldbyrdelse har grundlag i en national procedure, i hvilken den domfældte person har nydt alle de for denne type af afgørelser passende garantier, navnlig de garantier, som følger af de i artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 omhandlede grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper (
19
).
52.
I den foreliggende sag har Litauen anerkendt den norske dom på grundlag af Litauens aftale med Norge, og den domfældte havde med appellen adgang til retslig beskyttelse mod anerkendelsen. Som følge af den gensidige tillid mellem medlemsstaterne skal det lægges til grund, at den domfældtes processuelle og grundlæggende rettigheder blev respekteret i denne sag i den udstedende medlemsstat.
53.
Imidlertid kan der gøres indskrænkninger i princippet om gensidig anerkendelse og princippet om gensidig tillid mellem medlemsstaterne under helt særlige omstændigheder (
20
).
54.
Udgangspunktet for en identifikation af sådanne helt særlige omstændigheder er artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, hvorefter rammeafgørelsen ikke indebærer nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper, således som de er defineret i artikel 2 og artikel 6 TEU (
21
).
55.
Det er dog ikke enhver tænkelig krænkelse af grundlæggende rettigheder i den udstedende medlemsstat, der nødvendigvis skal anses for en helt særlig omstændighed, idet den gensidige tillid i dens natur indebærer, at det i reglen er tilstrækkeligt, såfremt de berørte personer i så henseende har adgang til retsbeskyttelse i den pågældende stat (
22
).
56.
Det er kun en risiko for alvorlige krænkelser af grundlæggende rettigheder, der skal anses for helt særlig. Domstolen har indledningsvis antaget, at en sådan foreligger, såfremt der er risiko for en umenneskelig eller nedværdigende behandling af den eftersøgte person som omhandlet i artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (
23
). Det samme gælder, såfremt der foreligger en reel risiko for, at den person, som er omfattet af en europæisk arrestordre (med henblik på strafferetlig forfølgning), i tilfælde af dennes overgivelse til den udstedende judicielle myndighed udsættes for en krænkelse af vedkommendes grundlæggende ret til en uafhængig domstol og følgelig af kerneindholdet i dennes grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, som er sikret ved chartrets artikel 47, stk. 2 (
24
).
57.
Såfremt en medlemsstat anerkender og fuldbyrder en straf, som er idømt af en domstol i et tredjeland, kan denne risiko for en alvorlig krænkelse af grundlæggende rettigheder på den ene side vedrøre domfældelsen i tredjelandet, f.eks. retsforhandlingerne, gerningsindholdet eller straffegrænsen, men på den anden side også retsforhandlingerne og forholdene under frihedsberøvelsen i den udstedende medlemsstat.
58.
I denne sammenhæng kan der være tilfælde, hvor de pågældende risici er åbenbare på grundlag af almindeligt kendte oplysninger (
25
), eller hvor den berørte person påberåber sig en alvorlig risiko for en alvorlig krænkelse af grundlæggende rettigheder i tilfælde af udlevering (
26
).
59.
I sådanne tilfælde skal den fuldbyrdende judicielle myndighed derfor efter en konkret og præcis vurdering af den konkrete sag undersøge, om der efter omstændighederne er vægtige grunde til at antage, at den eftersøgte person løber en risiko for en alvorlig krænkelse af grundlæggende rettigheder (
27
). Med henblik herpå skal den fuldbyrdende judicielle myndighed, som den forelæggende ret i hovedsagen, navnlig i henhold til rammeafgørelsens artikel 15, stk. 2, anmode den udstedende judicielle myndighed om at få alle de supplerende oplysninger, som den måtte finde nødvendige for at vurdere, om der er en sådan risiko (
28
).
60.
I den foreliggende sag er der imidlertid ikke blevet fremført holdepunkter for en krænkelse af grundlæggende rettigheder, og da slet ikke for en alvorlig krænkelse. Derimod skal det tages i betragtning, at der ikke er tale om en anerkendelse af en dom fra et hvilket som helst tredjeland.
61.
Det er ganske vist ikke tilstrækkeligt, at Norge er part i EMRK (
29
). Imidlertid har denne stat indgået en aftale om procedurerne for overgivelse med Unionen, der trådte i kraft den 1. november 2019. I præamblen til denne aftale har de kontraherende parter givet udtryk for gensidig tillid til den måde, hvorpå deres retssystemer er opbygget og fungerer, og til deres evne til at sikre en retfærdig rettergang (
30
). Dermed har Unionen over for Norge givet udtryk for en tillid, der næsten ligger på niveau med den gensidige tillid mellem medlemsstaterne. I forbindelse med dette tredjeland gælder der derfor en – afkræftelig – formodning om, at de grundlæggende rettigheder hidtil og også fremover vil blive respekteret.
4. Konklusion vedrørende det første spørgsmål
62.
Rammeafgørelse 2002/584 finder følgelig anvendelse i en situation, hvor den eftersøgte person blev idømt straf i Norge, men hvor denne dom i henhold til en national overenskomst med Norge anerkendes i den udstedende stat og fuldbyrdes i henhold til lovgivningen i den udstedende stat.
63.
Den fuldbyrdende judicielle myndighed skal dog bringe proceduren for overgivelse til ophør, såfremt denne myndighed har vægtige grunde til at antage, at fuldbyrdelsen af den norske frihedsstraf, som Litauen har anerkendt, ville føre til en alvorlig krænkelse af grundlæggende rettigheder.
B.
Muligheden for at afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre (det andet spørgsmål)
64.
Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om en fuldbyrdende judiciel myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre i henhold til artikel 4, nr. 1), og artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584, fordi lovovertrædelsen blev begået i et tredjeland, når gerningsmanden har begået forberedende handlinger i den udstedende stat.
1. Artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584
65.
I henhold til artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584 kan den fuldbyrdende myndighed afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, hvis det forhold, der ligger til grund for en europæisk arrestordre, i et af de tilfælde, der er nævnt i artikel 2, stk. 4, ikke udgør en lovovertrædelse efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning.
66.
Det synes udelukket, at udleveringen i den foreliggende sag kan nægtes på dette grundlag, eftersom den omhandlede lovovertrædelse, handel med narkotika, er strafbar i henhold til section 15 i den irske Misuse of Drugs Act (lov om misbrug af narkotiske stoffer), og alt tyder på, at lovovertrædelsen derudover ikke er omfattet af artikel 2, stk. 4, i rammeafgørelse 2002/584. Der er derimod tale om en lovovertrædelse, der er opført i artikel 2, stk. 2, femte led, som en lovovertrædelse, der ikke er undergivet betingelsen om dobbelt strafbarhed.
67.
Domstolen behøver derfor ikke tage stilling til artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584.
2. Artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584
68.
Fortolkningen af artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584 er derimod relevant for afgørelsen. I henhold til denne bestemmelse kan den fuldbyrdende judicielle myndighed afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, når denne omfatter lovovertrædelser, som er begået uden for den udstedende medlemsstats territorium, og den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning ikke hjemler adgang til retsforfølgning for tilsvarende lovovertrædelser, når de er begået uden for denne medlemsstats område.
69.
Afslaget afhænger således af to kumulative betingelser. Den lovovertrædelse, som den europæiske arrestordre omfatter, blev begået uden for den udstedende medlemsstats territorium, og den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning hjemler ikke adgang til retsforfølgning for tilsvarende lovovertrædelser, når de er begået uden for denne medlemsstats område.
70.
Hensigten og formålet med denne undtagelsesbestemmelse er at give den fuldbyrdende judicielle myndighed mulighed for at tage hensyn til den fuldbyrdende medlemsstats grundlæggende afgørelser vedrørende rækkevidden af dennes egen straffebeføjelse i forbindelse med fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre. Artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584 giver imidlertid ikke denne målsætning ubegrænset gyldighed.
71.
For så vidt angår den anden ovennævnte betingelse er det kun de irske retsinstanser, der kan afklare rækkevidden af de relevante irske strafferetlige bestemmelser. I så henseende ligger det i hænderne på den fuldbyrdende judicielle myndighed at afslå en fuldbyrdelse.
72.
Derimod henviser artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584 i forbindelse med begrebet »lovovertrædelser, som er begået uden for den udstedende medlemsstats territorium«, ikke til den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning. Der er derfor tale om et EU-retligt begreb, som Domstolen skal fortolke med henblik på, hvordan det skal forstås, såfremt gerningsmanden har begået forberedende handlinger i den udstedende stat (
31
).
73.
Modsat Irlands opfattelse har den udstedende medlemsstats anerkendelse ingen betydning for dette spørgsmål, idet anerkendelsen ikke ændrer noget ved det sted, hvor lovovertrædelsen blev begået. Artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584 tager imidlertid udgangspunkt i, hvor lovovertrædelsen blev »begået«. Overtrædelsen skal således i det konkret relevante tilfælde have været eksterritorial.
74.
I det foreliggende tilfælde indgik den domfældte i Litauen aftale med en tredje person om at bringe narkotika til Norge mod betaling af et pengebeløb. Han transporterede narkotikummet fra Litauen ved at køre over flere internationale grænser og rejste til sidst ind i Norge gennem Sverige. Dér blev han pågrebet, ca. fem kilometer fra grænsen, med flere kilogram metamfetamin. Han blev dømt for »ulovlig levering af en meget stor mængde narkotiske stoffer«. Det er ikke blevet godtgjort over for Domstolen, at handlinger i Litauen var genstand for domfældelsen.
75.
Hovedsagen rejser i så henseende tre spørgsmål, nemlig for det første, om en påberåbelse af artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584 allerede er udelukket, når kun nogle, men ikke alle gerningsforhold blev begået i den udstedende stat, for det andet, hvorvidt begrebet »lovovertrædelse« indbefatter forberedende handlinger, og for det tredje, om omfanget af den domfældelse, der skal fuldbyrdes, er afgørende.
a) Indenlandske delforhold
76.
For så vidt angår det nødvendige omfang af gerningsforholdene i den udstedende stat skal artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584 læses i sammenhæng med litra a).
77.
I artikel 4, nr. 7), litra a), er der tale om, at overtrædelsen blev begået »helt eller delvis« i den fuldbyrdende stat. Den omstændighed, at der er begået delforhold i den fuldbyrdende stat, er således tilstrækkeligt til, at denne stat kan afslå udlevering i henhold til denne bestemmelse.
78.
Artikel 4, nr. 7), litra b), taler derimod blot om »uden for« den udstedende stat, uden yderligere tilføjelser. Derfor finder udelukkelsesgrunden i litra b) kun anvendelse, hvis overtrædelsen som helhed blev begået uden for den udstedende stat, mens det ikke er tilstrækkeligt, hvis dette kun delvis var tilfældet.
79.
Denne konklusion bekræftes af den overvejelse, at artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584 ikke kun gælder for håndhævelsen af en frihedsstraf, som er relevant i den foreliggende sag, men også for den strafferetlige forfølgning. Sidstnævnte bør imidlertid også være mulig, når den udstedende stat griber ind, fordi den kun støtter sin stedlige kompetence på en del af gerningsforholdene.
b) Begrebet »lovovertrædelse«
80.
Den forelæggende ret spørger også, hvorvidt forberedende handlinger skal henregnes til den lovovertrædelse, der ligger til grund for anmodningen om udlevering.
81.
Med hensyn hertil kan artikel 3, nr. 2), i rammeafgørelse 2002/584 anvendes. I henhold til denne bestemmelse, som er udtryk for forbuddet mod dobbelt straf i henhold til chartrets artikel 50, skal fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre afslås, hvis den eftersøgte person allerede er blevet dømt for de samme handlinger. I denne sammenhæng har Domstolen ved fortolkningen af begrebet »samme handlinger« lagt til grund, at det kun henviser til selve eksistensen af de faktiske omstændigheder og omfatter en helhed af konkrete omstændigheder, der er indbyrdes uløseligt forbundne, uanset handlingernes retlige subsumption eller den retlige interesse, der søges beskyttet (
32
).
82.
Ved definitionen af den begåede lovovertrædelse skal der således tages udgangspunkt i de faktiske omstændigheder. Det afgørende er de konkrete omstændigheder, der er indbyrdes uløseligt forbundne.
83.
Hvad angår lovovertrædelser på området for ulovlig handel med narkotika skal det fastslås, at ind- og udførsel af de samme narkotiske stoffer kan anses for at bestå af en helhed af handlinger, som efter deres natur er uløseligt forbundne (
33
).
84.
Herefter er det sandsynligt, at den domfældte foruden lovovertrædelserne bestående i levering og indførsel af narkotiske stoffer til Norge begik gerningsforhold i Litauen, navnlig udførsel af narkotika. Dermed vil lovovertrædelsen ikke udelukkende være begået uden for den udstedende medlemsstat. Det er derfor ikke nødvendigt med en endelig vurdering af, om en aftale med en anden person om at transportere narkotika mod betaling ligeledes er en del af en sådan helhed af handlinger. En sådan aftale sandsynliggør dog, at den domfældte udførte de narkotiske stoffer af Litauen med henblik på at indføre dem i Norge og således handlede med et samlet kriminelt forsæt.
85.
Det tilkommer imidlertid de kompetente nationale instanser, som skal tage stilling til, om de pågældende faktiske handlinger udgør en helhed af handlinger, der er uløseligt forbundne i tid og i sted samt med hensyn til deres genstand, at foretage den endelige vurdering af, om dette er tilfældet (
34
). I den foreliggende udleveringsprocedure er det først og fremmest de irske instanser, der har ansvaret for at tage stilling hertil, hvorved de dog skal tage behørigt hensyn til de norske instansers konstateringer, som er blevet anerkendt i Litauen. Såfremt der er behov for yderligere opklaring, skal de muligvis derudover anmode de litauiske domstole om supplerende oplysninger i henhold til artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584.
c) Genstanden for domfældelsen
86.
I den foreliggende sag kan den fuldbyrdende judicielle myndighed heller ikke afslå at fuldbyrde den europæiske arrestordre med den begrundelse, at den norske domfældelse ikke tager udgangspunkt i passagen af grænsen, men kun fandt sted på grund af leveringen af narkotiske stoffer.
87.
I det foreliggende tilfælde vedrører domfældelsen ganske vist – så vidt det fremgår – kun en lovovertrædelse uden for den udstedende medlemsstats territorium. Artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584 tager imidlertid ifølge dens ordlyd udgangspunkt i, hvor lovovertrædelsen blev »begået«. Hvis lovgiver havde haft til hensigt at tage udgangspunkt i de forhold, der ligger til grund for domfældelsen, ville begrebet »dømt« være blevet anvendt, som f.eks. i artikel 3, nr. 2), eller artikel 4, nr. 5).
88.
Det ville også gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt at anvende rammeafgørelsen, hvis der blev taget udgangspunkt i domfældelsen. På det tidspunkt, hvor domfældelsen finder sted, er det i reglen uvist, hvilke gerningsforhold der senere kan få betydning for anvendelsen af rammeafgørelsen og derfor bør inddrages. Dette gælder i særlig grad for domfældelser i tredjelande, eftersom det ligger domstolene i disse lande særligt fjernt at anvende rammeafgørelsen.
89.
Endelig følger noget andet heller ikke af Domstolens praksis vedrørende dobbelt strafbarhed. Det afgørende kriterium for den dobbelte strafbarhed er ganske vist de faktiske forhold, der er lagt til grund for konstateringen af lovovertrædelsen, således som de er gengivet i udstedelsesstatens dom (
35
). Den dobbelte strafbarhed tager dog også udgangspunkt i, at der er begået en lovovertrædelse, og ikke i domfældelsen. I henhold til artikel 7, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909/RIA (
36
) kan fuldbyrdelsesstaten lade anerkendelse af dommen være betinget af, at den vedrører handlinger, som også udgør en overtrædelse efter fuldbyrdelsesstatens lovgivning.
3. Konklusion vedrørende det andet spørgsmål
90.
En fuldbyrdende judiciel myndighed kan derfor ikke afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre i henhold til artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584, såfremt det er godtgjort, at den eftersøgte person har foretaget strafbare forberedende handlinger i den udstedende stat, som konkret er uløseligt forbundet med den lovovertrædelse, der lå til grund for den eftersøgte persons domfældelse.
V. Forslag til afgørelse
91.
Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare den præjudicielle anmodning således:
»1)
Rammeafgørelse 2002/584/RIA om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne finder anvendelse i en situation, hvor den eftersøgte person blev idømt straf i Kongeriget Norge, men hvor denne dom i henhold til en national overenskomst med Norge anerkendes i den udstedende medlemsstat og fuldbyrdes i henhold til lovgivningen i den udstedende stat.
Den fuldbyrdende judicielle myndighed skal dog bringe proceduren for overgivelse til ophør, såfremt denne myndighed har vægtige grunde til at antage, at fuldbyrdelsen af den norske frihedsstraf, som Republikken Litauen har anerkendt, ville føre til en alvorlig krænkelse af grundlæggende rettigheder.
2)
En fuldbyrdende judiciel myndighed kan ikke afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre i henhold til artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584, såfremt det er godtgjort, at den eftersøgte person har foretaget strafbare forberedende handlinger i den udstedende stat, som konkret er uløseligt forbundet med den lovovertrædelse, der lå til grund for den eftersøgte persons domfældelse.«
(
1
) – Originalsprog: tysk.
(
2
) – Rådets rammeafgørelse af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EUT 2002, L 190, s. 1), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26.2.2009 (EUT 2009, L 81, s. 24).
(
3
) – EUT 2006, L 292, s. 2, godkendt af Unionen ved artikel 1 i Rådets afgørelse 2014/835/EU af 27.11.2014 (EUT 2014, L 343, s. 1).
(
4
) – Meddelelse om ikrafttrædelse af aftalen om overgivelse mellem Den Europæiske Union, Island og Norge (EUT 2019, L 230, s. 1).
(
5
) – Som ændret.
(
6
) – Dom af 2.4.2020, Ruska Federacija (C-897/19 PPU, EU:C:2020:262, præmis 42).
(
7
) – Dom af 1.6.2016, Bob-Dogi (C-241/15, EU:C:2016:385, præmis 43, 44 og 49-57), og af 10.11.2016, Özçelik (C-453/16 PPU, EU:C:2016:860, præmis 27).
(
8
) – Dom af 10.11.2016, Özçelik (C-453/16 PPU, EU:C:2016:860, præmis 33).
(
9
) – Domme af 27.5.2019, OG og PI (Anklagemyndighederne i Lübeck og Zwickau) (C-508/18 og C-82/19 PPU, EU:C:2019:456, præmis 43 og 44), og PF (Litauens øverste anklager) (C-509/18, EU:C:2019:457, præmis 22 og 23).
(
10
) – Dom af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 36), domme af 27.5.2019, OG og PI (Anklagemyndighederne i Lübeck og Zwickau) (C-508/18 og C-82/19 PPU, EU:C:2019:456, præmis 43), og PF (Litauens øverste anklager) (C-509/18, EU:C:2019:457, præmis 22), samt dom af 15.10.2019, Dorobantu (C-128/18, EU:C:2019:857, præmis 46).
(
11
) – Jf. dom af 6.9.2016, Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 55-57), og af 2.4.2020, Ruska Federacija (C-897/19 PPU, EU:C:2020:262, præmis 65).
(
12
) – Dom af 13.11.2018, Raugevicius (C-247/17, EU:C:2018:898, præmis 45), og af 2.4.2020, Ruska Federacija (C-897/19 PPU, EU:C:2020:262, præmis 48).
(
13
) – Punkt 31 i dette forslag til afgørelse.
(
14
) – »[A]ny other enforceable judicial decision having the same effect, coming within the scope of Articles 1 and 2« henholdsvis »toute autre décision judiciaire exécutoire ayant la même force entrant dans le champ d’application des articles 1er et 2«.
(
15
) – Dom af 23.1.2018, Piotrowski (C-367/16, EU:C:2018:27, præmis 59).
(
16
) – Udførligt herom dom af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 35 ff.), og af 15.10.2019, Dorobantu (C-128/18, EU:C:2019:857, præmis 46 ff.).
(
17
) – Dom af 10.8.2017, Tupikas (C-270/17 PPU, EU:C:2017:628, præmis 63).
(
18
) – Domme af 27.5.2019, OG og PI (Anklagemyndighederne i Lübeck og Zwickau) (C-508/18 og C-82/19 PPU, EU:C:2019:456, præmis 67), og PF (Litauens øverste anklager) (C-509/18, EU:C:2019:457, præmis 45).
(
19
) – Dom af 12.12.2019, ZB (Procureur du Roi de Bruxelles) (C-627/19 PPU, EU:C:2019:1079, præmis 36).
(
20
) – Udtalelse 2/13 (Unionens tiltrædelse af EMRK) af 18.12.2014 (EU:C:2014:2454, præmis 191) samt dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 82), af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 43), og af 15.10.2019, Dorobantu (C-128/18, EU:C:2019:857, præmis 49).
(
21
) – Dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 83), og af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 45).
(
22
) – Jf. dom af 21.12.2011, NS (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 80-85), af 10.12.2013, Abdullahi (C-394/12, EU:C:2013:813, præmis 50 ff.), af 26.7.2017, Mengesteab (C-670/16, EU:C:2017:587, præmis 48), af 2.4.2019, H. og R. (C-582/17 og C-583/17, EU:C:2019:280, præmis 40), og af 15.10.2019, Dorobantu (C-128/18, EU:C:2019:857, præmis 47).
(
23
) – Dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 84), af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 44), og af 15.10.2019, Dorobantu (C-128/18, EU:C:2019:857, præmis 50).
(
24
) – Dom af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 59 ff.), og af 12.2.2019, TC (C-492/18 PPU, EU:C:2019:108, præmis 43).
(
25
) – Jf. dom af 21.12.2011, NS (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 87 ff.), af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 88 og 89), af 6.9.2016, Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 57-59), af 15.10.2019, Dorobantu (C-128/18, EU:C:2019:857, præmis 51-53), og af 2.4.2020, Ruska Federacija (C-897/19 PPU, EU:C:2020:262, præmis 65).
(
26
) – Jf. dom af 2.4.2020, Ruska Federacija (C-897/19 PPU, EU:C:2020:262, præmis 64).
(
27
) – Dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 94), af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 73), og af 15.10.2019, Dorobantu (C-128/18, EU:C:2019:857, præmis 55).
(
28
) – Dom af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 76), og af 19.9.2018, RO (C-327/18 PPU, EU:C:2018:733, præmis 42).
(
29
) – Jf. dom af 6.9.2016, Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 55-57), og af 2.4.2020, Ruska Federacija (C-897/19 PPU, EU:C:2020:262, præmis 52); jf. dog dom af 19.9.2018, RO (C-327/18 PPU, EU:C:2018:733, præmis 52).
(
30
) – Dom af 2.4.2020, Ruska Federacija (C-897/19 PPU, EU:C:2020:262, præmis 73).
(
31
) – I denne retning dom af 17.7.2008, Kozlowski (C-66/08, EU:C:2008:437, præmis 42), af 16.11.2010, Mantello (C-261/09, EU:C:2010:683, præmis 38), af 14.11.2013, Baláž (C-60/12, EU:C:2013:733, præmis 26), af 18.10.2016, Nikiforidis (C-135/15, EU:C:2016:774, præmis 28), og af 23.4.2020, Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI (C-507/18, EU:C:2020:289, præmis 31).
(
32
) – Dom af 16.11.2010, Mantello (C-261/09, EU:C:2010:683, præmis 39 og 40), på grundlag af dom af 9.3.2006, van Esbroeck (C-436/04, EU:C:2006:165, præmis 27, 32 og 36), og af 28.9.2006, van Straaten (C-150/05, EU:C:2006:614, præmis 41, 47 og 48) vedrørende artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen.
(
33
) – Dom af 9.3.2006, van Esbroeck (C-436/04, EU:C:2006:165, præmis 37), og af 28.9.2006, van Straaten (C-150/05, EU:C:2006:614, præmis 51).
(
34
) – Dom af 9.3.2006, van Esbroeck (C-436/04, EU:C:2006:165, præmis 38), og af 28.9.2006, van Straaten (C-150/05, EU:C:2006:614, præmis 52).
(
35
) – Dom af 11.1.2017, Grundza (C-289/15, EU:C:2017:4, præmis 37).
(
36
) – Rådets rammeafgørelse af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27), som ændret (EUT 2019, L 219, s. 78).