61996CC0197_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I den foreliggende sag har Kommissionen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5 i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (1) (herefter »direktivet«), idet den i artikel L 213-1 i code du travail (lov om arbejdsforhold) har opretholdt en bestemmelse om, at kvinder, dog med visse undtagelser, ikke maa arbejde om natten, mens et saadant forbud ikke gaelder for maend.
2 Princippet om ligebehandling af maend og kvinder, saaledes som det naermere er fastsat i direktivet, indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte eller under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling (artikel 2, stk. 1). Direktivet er imidlertid ikke til hinder for bestemmelser vedroerende beskyttelse af kvinder, saerlig i forbindelse med graviditet og moderskab (artikel 2, stk. 3).
I direktivets artikel 5, stk. 1, der er relevant i den foreliggende sag, hedder det, at »anvendelsen af princippet om ligebehandling for saa vidt angaar arbejdsvilkaar, herunder afskedigelsesvilkaar, indebaerer, at maend og kvinder sikres samme vilkaar uden forskelsbehandling paa grundlag af koen«. Med henblik herpaa skal medlemsstaterne traeffe de noedvendige foranstaltninger til, at bestemmelser, som er i modstrid med princippet om ligebehandling, ophaeves [artikel 5, stk. 2, litra a)] eller revideres, naar det beskyttelseshensyn, som oprindelig laa til grund for disse, ikke laengere er begrundet [artikel 5, stk. 2, litra c)].
Den frist, der var fastsat med hensyn til medlemsstaternes ivaerksaettelse af de noedvendige bestemmelser, var i direktivets artikel 9, stk. 1, fastsat til 30 maaneder efter direktivets meddelelse. For saa vidt angaar bestemmelsen i artikel 5, stk. 2, litra c), skulle medlemsstaterne dog foretage en foerste gennemgang og eventuelt en foerste revision af de heri omhandlede bestemmelser inden for en frist paa fire aar. Denne frist udloeb den 14. februar 1980.
3 For saa vidt angaar fransk lovgivning gaelder der i henhold til den allerede naevnte artikel L 213-1 i code du travail et principielt forbud mod, at kvinder arbejder om natten, idet det naermere hedder: »Kvinder maa ikke beskaeftiges med nogen form for arbejde om natten i fabrikker, vaerker, miner og brud, byggepladser, vaerksteder eller dertil hoerende funktioner, uanset om der er tale om offentlige, private, verdslige eller kirkelige virksomheder, og uanset om der er tale om faglig uddannelse eller velgoerenhedsarbejde, og heller ikke i ministerielle eller andre offentlige kontorer, inden for liberalt erhverv, ikke-erhvervsdrivende selskaber, fagforeninger eller sammenslutninger af en hvilken som helst art.« Visse undtagelser, der er indsat efterfoelgende (2), gaelder for kvinder, som beklaeder ledende stillinger eller udfoerer teknisk arbejde, som indebaerer et vist ansvar, og for kvinder, som er beskaeftiget med sundheds- eller velfaerdstjeneste, og som ikke normalt udfoerer manuelt arbejde. Forbuddet mod arbejde kan ogsaa ophaeves, hvor saerlig tungtvejende hensyn til almenvellet kraever det, samt for arbejdstagere, der arbejder paa skiftehold. I saa fald skal der udstedes en bekendtgoerelse om udvidelse af anvendelsesomraadet for en kollektiv brancheoverenskomst eller -aftale, og der skal indgaas en aftale inden for den enkelte virksomhed eller bedrift, der skal godkendes af fabriksinspektoeren. Overtraedelse af de naevnte bestemmelser kan straffes med boede.
De franske bestemmelser, jeg her har omtalt, blev vedtaget til gennemfoerelse af Den Internationale Arbejdsorganisations (herefter »ILO«) konvention nr. 89 af 9. juli 1948. Den naevnte konvention, i henhold til hvis artikel 3 kvinder ikke maa arbejde om natten, dog med visse undtagelser, ratificerede Den Franske Republik ved lov nr. 53-603 af 7. juli 1953.
4 Det skal paa dette sted naevnes, at Domstolen i dommen i Stoeckel-sagen, hvor Domstolen var anmodet om at tage stilling til det paagaeldende forbud, fastslog, at »artikel 5 i direktiv 76/207 er tilstraekkelig praecis til, at en medlemsstat ikke ved lov principielt kan forbyde, at kvinder arbejder om natten - selv om der er fastsat undtagelser - naar det ikke er forbudt, at maend arbejder om natten« (3).
Efter at have understreget, at bestemmelsen i direktivets artikel 5, stk. 1, har direkte virkning, og at private derfor kan paaberaabe sig bestemmelsen ved de nationale domstole (4), har Domstolen saaledes reelt fastslaaet, at det i fransk lovgivning fastsatte forbud mod natarbejde - uanset de allerede naevnte undtagelser - er uforeneligt med direktivet, for saa vidt som det udelukkende gaelder for kvinder. Heraf foelger, at den ovenfor naevnte ILO-konvention nr. 89 ikke kan antages at indeholde hjemmel for en tilsidesaettelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder, saaledes som dette princip naermere er fastsat i direktivets artikel 5.
5 I den senere Levy-sag, som vedroerte den samme nationale lovbestemmelse, havde den nationale ret imidlertid - udtrykkeligt - anmodet Domstolen om i lyset af traktatens artikel 234 (5) at tage stilling til spoergsmaalet om forholdet mellem anvendelsen af de her omtvistede faellesskabsretlige bestemmelser og overholdelsen af forpligtelser, der foelger af en konvention, der er indgaaet inden EOEF-traktatens ikrafttraeden, hvilket netop er tilfaeldet for ILO-konvention nr. 89. Som svar paa det forelagte spoergsmaal understregede Domstolen i dommen, at »de nationale domstole har pligt til at sikre, at artikel 5 i direktiv 76/207 overholdes fuldt ud, og de skal undlade at anvende enhver herimod stridende bestemmelse i den nationale lovgivning, medmindre det er noedvendigt at anvende en saadan bestemmelse for at sikre, at den paagaeldende medlemsstat opfylder sine forpligtelser i henhold til en konvention, der er indgaaet med tredjelande forud for EOEF-traktatens ikrafttraeden« (6).
Domstolen anerkendte med andre ord, at de nationale domstole i henhold til traktatens artikel 234 kan undlade at bringe de forpligtelser, der foelger af direktivets artikel 5, i anvendelse, indtil den konstaterede uoverensstemmelse er fjernet.
6 I mellemtiden opsagde den franske regering ILO-konvention nr. 89 den 26. februar 1992, netop som foelge af dommen i Stoeckel-sagen. Opsigelsen fik virkning noejagtig et aar efter, dvs. den 26. februar 1993 (7).
7 Det er paa denne baggrund, den foreliggende sag er anlagt. Kommissionen indledte saaledes foerst traktatbrudsproceduren mod Den Franske Republik paa et tidspunkt, hvor Frankrig ikke laengere var bundet af forpligtelserne i ILO-konvention nr. 89. AAbningsskrivelsen blev tilstillet den franske regering den 2. marts 1994, og den begrundede udtalelse blev fremsat den 8. november 1994. Da Den Franske Republik ikke efterkom udtalelsen inden for den fastsatte frist paa to maaneder, har Kommissionen den 6. juni 1996 anlagt naervaerende sag.
I korthed har Kommissionen gjort gaeldende, at da den franske regering har opsagt ILO-konvention nr. 89, og opsigelsen har faaet virkning, er opretholdelsen af bestemmelsen i artikel L 213-1 i code du travail en tilsidesaettelse af direktivets artikel 5. Kommissionen har derfor nedlagt paastand om, at det fastslaas, at dette er tilfaeldet.
8 Den franske regering har bestridt at have handlet traktatstridigt og har naermere anfoert, at da Den Franske Republik ikke laengere er bundet af ILO-konvention nr. 89, medfoerer den omstaendighed, at artikel 5 har direkte virkning, at de nationale domstole herefter er forpligtet til at undlade at bringe herimod stridende nationale bestemmelser i anvendelse. Dette fremgaar i oevrigt udtrykkeligt af, hvad den franske arbejdsminister gav udtryk for i sin besvarelse af et skriftligt spoergsmaal i det franske parlament, og som er offentliggjort i Journal officiel de la République française (8). Den franske regering har i oevrigt understreget, at arbejdsmarkedets parter har afvist et lovforslag, der blev fremsat i 1992, og de er derfor blevet opfordret til selv at forhandle om fastlaeggelsen af vilkaar i de brancher, hvor natarbejde er mest udbredt. Under alle omstaendigheder er den praksis, der foelges inden for omraadet, ifoelge regeringen en bekraeftelse paa, at artikel L 213-1 i code du travail rent faktisk ikke laengere bringes i anvendelse (9).
Efter den franske regerings opfattelse er der derfor ikke laengere tale om forskelsbehandling af maend og kvinder, hverken retligt eller faktisk, for saa vidt angaar arbejdsvilkaar, herunder med hensyn til natarbejde.
9 Jeg er ikke enig i denne argumentation. Jeg kan i den forbindelse blot henvise til, at det fremgaar af fast retspraksis, at »en national lovgivnings uoverensstemmelse med traktatens bestemmelser, ogsaa hvor disse sidste er umiddelbart anvendelige ... kun kan fjernes helt ved bindende interne regler med samme retlige karakter som de regler, de aendrer. En administrativ praksis, der efter sin art kan aendres efter forvaltningens forgodtbefindende, og som ikke er bragt til offentlighedens kundskab paa passende maade, anses ikke for at udgoere en gyldig gennemfoerelse af traktatens bestemmelser« (10). Det er naermest overfloedigt at understrege, at dette selvfoelgelig ogsaa gaelder med hensyn til en ministers besvarelse af et spoergsmaal i parlamentet, uanset om svaret offentliggoeres, og det gaelder ikke mindst, naar forholdet som naevnt i den paagaeldende besvarelse er det, at man med henblik paa at opnaa, at den nationale bestemmelse om forbud mod, at kvinder arbejder om natten, ikke bringes i anvendelse, og man herved sikres rettighederne i henhold til direktivets artikel 5, altid maa gaa rettens vej.
Jeg skal tilfoeje, at som Domstolen har praeciseret i en raekke afgoerelser, skal »bestemmelserne i et direktiv ... gennemfoeres ved udstedelsen af utvivlsomt bindende regler, som konkret udgoer bestemte, klare regler, der opfylder kravet om retssikkerhed« (11). Disse betingelser er naturligvis ikke mindre vigtige, naar der er tale om et direktiv, hvorved det tilsigtes at tillaegge private rettigheder; i saa fald maa de af direktiverne omfattede personer »saettes i stand til at faa fuldt kendskab til deres rettigheder og i givet fald til at haandhaeve disse rettigheder ved en national domstol« (12).
10 Ovennaevnte bemaerkninger belyser paa udmaerket maade, at de argumenter og begrundelser, den franske regering har fremfoert, er lidet overbevisende og derfor ikke kan paavirke sagens udfald, som efter min opfattelse maa vaere, at der skal gives Kommissionen medhold.
11 Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa,
- at det fastlaas, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5 i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976, idet den har opretholdt bestemmelsen i artikel L 213-1 i code du travail, hvorefter kvinder - med visse undtagelser - ikke maa arbejde om natten, mens et saadant forbud ikke gaelder for maend, og
- at det paalaegges Den Franske Republik at betale sagens omkostninger.
(1) - EFT L 39, s. 40.
(2) - Jeg skal navnlig henvise til lov af 2.1.1979 og af 19.7.1987 samt til anordning nr. 82-41 af 16.1.1982.
(3) - Dom af 25.7.1991, sag C-345/89, Sml. I, s. 4047, praemis 20.
(4) - Se i samme retning dom af 26.2.1986, sag 152/84, Marshall, Sml. s. 723, praemis 55.
(5) - Som bekendt har bestemmelsens stk. 1 foelgende ordlyd: »De rettigheder og forpligtelser, der foelger af konventioner, som foer denne traktats ikrafttraeden er indgaaet mellem paa den ene side en eller flere medlemsstater og paa den anden side et eller flere tredjelande, beroeres ikke af bestemmelserne i denne traktat.« I artiklens stk. 2 tilfoejes det, hvad der saerlig er relevant i den foreliggende sag, at »i det omfang, disse konventioner er uforenelige med denne traktat, bringer den eller de paagaeldende medlemsstater alle egnede midler i anvendelse med henblik paa at fjerne de konstaterede uoverensstemmelser«.
(6) - Dom af 2.8.1993, sag C-158/91, Levy, Sml. I, s. 4287, praemis 22.
(7) - I henhold til konventionens artikel 15 kan den opsiges hvert tiende aar, regnet fra dens ikrafttraeden, i de tolv derpaa foelgende maaneder. De i konventionen fastsatte forpligtelser ophoerer i henhold til samme artikel med at have virkning et aar efter opsigelsen.
(8) - JORF af 13.12.1993, s. 4517 og 4518. I ministerens svar goeres der foerst rede for Stoeckel- og Levy-dommen, og det understreges derefter, at direktivets artikel 5 skal tillaegges fuld retsvirkning, netop fordi bestemmelsen har direkte virkning.
(9) - Den franske regering har saerlig henvist til ovennaevnte besvarelse af det skriftlige spoergsmaal i parlamentet, hvoraf det fremgaar, at to nationale retsinstanser har truffet afgoerelse om ikke at anvende artikel L 213-1 i code du travail, men direktivets artikel 5; regeringen har endvidere henvist til, at de faglige sammenslutninger er vel vidende om, at den omtvistede nationale bestemmelse ikke kan bringes i anvendelse, og at det ikke er tilfaeldigt, at de brancheoverenskomster, de har forhandlet sig frem til, er i overensstemmelse med faellesskabsretten.
(10) - Jf. dom af 7.3.1996, sag C-334/94, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 1307, praemis 30; min fremhaevelse. Se i samme retning dom af 15.10.1986, sag 168/85, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2945, praemis 13.
(11) - Dom af 8.10.1996, forenede sager C-178/94, C-179/94, C-188/94, C-189/94 og C-190/94, Dillenkofer m.fl., Sml. I, s. 4845, praemis 48. Se ogsaa dom af 30.5.1991, sag C-59/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2607, praemis 24, hvori Domstolen fastslog, at »den omstaendighed, at en praksis er i overensstemmelse med de krav om beskyttelse, der foelger af et direktiv, ikke kan begrunde en undladelse af at gennemfoere dette direktiv i national ret ved bestemmelser, der kan skabe en retstilstand med den fornoedne bestemthed, klarhed og forstaaelighed, hvorved den enkelte har mulighed for at kende sine rettigheder og pligter. Som fastslaaet af Domstolen ... skal medlemsstaterne for at sikre, at direktiverne retligt og ikke blot faktisk anvendes fuldt ud, skabe en praecis lovramme for det omraade, der er tale om« (praemis 28).
(12) - Dom af 30.5.1991, sag C-361/88, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2567, praemis 15.