PERSONALERETTENS DOM
(Første Afdeling)
17. april 2007
Forenede sager F-44/06 og F-94/06
C
og
F
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
»Tjenestemænd – vedtægtens artikel 78 – invalidepension – opfyldelse af en dom afsagt af Retten i Første Instans – annullations- og erstatningssøgsmål«
Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorved sagsøgeren har nedlagt følgende påstande: i sag F-44/06: dels
annullation af Kommissionens afgørelse af 13. juni 2005 om afslag på at træffe enhver foranstaltning med henblik på opfyldelse
af dommen afsagt den 23. november 2004 af Retten i Første Instans, O mod Kommissionen (sag T-376/02, Sml. Pers. I A, s. 349,
og II, s. 1595, hvilket søgsmål blev anlagt af den sagsøger, som har anlagt nærværende to sager), og annullation af Kommissionens
afgørelse af 23. februar 2006, hvorved sagsøgeren pensioneredes og bevilligedes en invalidepension, der var fastsat i henhold
til vedtægtens artikel 78, stk. 2, som affattet før den 1. maj 2004, med tilbagevirkende kraft fra den 1. februar 2002, dels
at Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren et beløb på 15 000 EUR på grund af sin tilsidesættelse af princippet om overholdelse
af en rimelig frist; i sag F-94/06: dels annullation af ovennævnte afgørelse af 23. februar 2006, dels at Kommissionen tilpligtes
at betale sagsøgeren en erstatning på 15 000 EUR.
Udfald: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler sagsøgeren en erstatning på 2 000 EUR for den ikke-økonomiske skade, denne
har lidt. I øvrigt frifindes Kommissionen. Kommissionen bærer sine egne omkostninger og afholder to tredjedele af sagsøgerens
omkostninger i sag F-44/06, O mod Kommissionen, og i sag F-94/06, F mod Kommissionen.
Sammendrag
1.      Tjenestemænd – klage – dom om annullation – retsvirkning – pligt til at vedtage opfyldelsesforanstaltninger
(Art. 233 EF; tjenestemandsvedtægten, art. 53; bilag VIII, art. 14)
2.      Tjenestemænd – klage – påstand om annullation forbundet med en påstand om erstatning
(Art. 233 EF; tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)
3.      Tjenestemænd – institutionernes ansvar uden for kontraktforhold – manglende overholdelse af pligten til at opfylde en dom
om annullation
(Art. 233 EF)
1.      For at opfylde en dom, der med den eneste begrundelse, at hjemlen ikke var korrekt, og uden at kritisere etaperne ved afgørelsens
udstedelse annullerer en afgørelse, hvorved sagsøgeren pensioneres og bevilliges en invalidepension, skal ansættelsesmyndigheden
udstede en ny afgørelse, der berigtiger hjemmelsfejlen, men har ikke pligt til at lade den pågældende genoptage arbejdet med
tilbagevirkende kraft og er heller ikke forpligtet til at udstede en afgørelse, som kun har virkning ex nunc, hvilket ville
svare til en manglende anerkendelse af selve ansættelsesforholdets eksistens og af sagsøgerens invaliditet, som allerede er
blevet behørigt fastslået ved den annullerede afgørelse. Ansættelsesmyndigheden kan derfor uden at tilsidesætte princippet
om dommes retskraft eller artikel 233 EF lade retsvirkningerne af den nye afgørelse om sagsøgerens pensionering få tilbagevirkende
kraft fra den sidste dag i den måned, hvor den annullerede afgørelse blev truffet, og lade retsvirkningerne af bevillingen
af invalidepension få tilbagevirkende kraft fra den første dag i den følgende måned i overensstemmelse med vedtægtens artikel
53 og artikel 14 i bilag VIII til vedtægten.
Endelig er ansættelsesmyndigheden, for så vidt som den skal erstatte den af Retten forkastede afgørelse med en anden retlig
afgørelse, hvad angår valget af hjemmel berettiget til at anvende de bestemmelser i vedtægten, som var gældende på datoen
for den annullerede afgørelse, i stedet for de vedtægtsbestemmelser i ændret affattelse, som fandt anvendelse på datoen for
den nye afgørelses udstedelse.
(jf. præmis 42 og 46-49)
Henvisning til:
Retten, 19. april 1999, forenede sager T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/04 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94
og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 931, præmis 189 og den deri nævnte retspraksis,
23. november 2004, sag T-376/02, O mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 349, og II, s. 1595.
2.      En påstand om erstatning for skade, som sagsøgeren har lidt som følge af en urimelig opfyldelsesfrist eller absolut mangel
på enhver foranstaltning til opfyldelse af en dom om annullation, som har givet sagsøgeren medhold, er direkte forbundet med
den annullationspåstand, som er rettet mod den afgørelse, hvorved administrationen mener at have opfyldt nævnte dom, og kan
derfor realitetsbehandles, selv om den ikke har været genstand for en forudgående ansøgning i henhold til vedtægtens artikel
90, stk. 1, og er blevet fremsat for første gang i forbindelse med klagen over denne afgørelse. Selv om udfaldet af erstatningssagen
ikke nødvendigvis er afhængig af udfaldet af annullationssagen, kan erstatningspåstanden i en sådan kontekst, hvor tjenestemanden
finder, at administrationen endnu ikke har truffet de foranstaltninger, som Fællesskabets retsinstanser har anordnet, ikke
bedømmes uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt nævnte administration med de allerede udstedte akter har opfyldt dommen, fordi,
hvis disse akter ikke er i overensstemmelse med den dom, som har givet tjenestemanden medhold, er kravet om erstatning for
manglende overholdelse af en rimelig frist så meget desto mere berettiget. Sagsøgeren kan således ikke antages at have støttet
sin påstand om erstatning alene på det forhold, at foranstaltningerne til opfyldelse af dommen er blevet truffet for sent,
uden på nogen måde at kritisere disse foranstaltningers indhold.
Er der afsagt dom om annullation har administrationen desuden en handlepligt og skal af egen drift træffe foranstaltninger
til opfyldelse af dommen, uden at tjenestemanden behøver at anmode herom. Herved kan administrationens passivitet bedømmes
som en undladelse af at træffe en sådan foranstaltning, som er påbudt i artikel 233 EF, svarende til den i medfør af vedtægtens
artikel 90, stk. 2, påkrævede foranstaltning, og som en bebyrdende forvaltningsakt, som tjenestemanden indledningsvis har
adgang til at påklage inden for en frist på tre måneder. Når der kræves erstatning for en urimelig opfyldelsesfrist eller
for manglende foranstaltninger til opfyldelse af en dom, kan den administrative procedures lovlighed således ikke være betinget
af, at tjenestemanden indgiver en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1.
Hvis en tjenestemand, der påberåber sig, at en dom om annullation, som har givet den pågældende medhold, skal gennemføres,
stilles over for et krav dels om indgivelse af en klage over den administrative afgørelse, der udgør en ukorrekt gennemførelse
af dommen, dels om indgivelse af en særskilt ansøgning om erstatning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, en ansøgning,
som, hvis den ikke imødekommes, ligeledes skal påklages efterfølgende, er dette i strid med de procesøkonomiske hensyn, som
princippet om overholdelse af en rimelig frist kræver varetaget.
(jf. præmis 55-58)
Henvisning til:
Retten, 12. februar 1992, sag T-6/91, Pfloeschner mod Kommissionen, Sml. II, s. 141, præmis 22, 12. januar 1994, sag T-65/91,
White mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 9, og II, s. 23, præmis 91 og 92, 26. oktober 1994, sag T-18/93, Marcato mod Kommissionen,
Sml. Pers. I-A, s. 215, og II, s. 681, præmis 59, 6. november 1997, sag T-15/96, Liao mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 329, og
II, s. 897, præmis 61, og 31. maj 2006, sag F-91/05, Frankin m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 25, og II-A-1, s. 83,
præmis 22.
3.      Administrationen begår en tjenstlig fejl, som kan være ansvarspådragende, når den uden at være stødt på særlige fortolkningsvanskeligheder
eller praktiske vanskeligheder, der kan forhindre opfyldelsen af en dom, ikke inden for en rimelig frist træffer foranstaltninger
til dommens opfyldelse. Det forhold, at den berørte part anmoder om, at der træffes andre foranstaltninger end de i dommen
påbudte, kan ikke retfærdiggøre, at administrationen nægter at træffe enhver form for konkret opfyldelsesforanstaltning.
At administrationen nægter dette, udgør et indgreb i den tillid, som enhver borger må have til Fællesskabets retssystem, og
som navnlig er baseret på, at afgørelser, som træffes af Fællesskabets retsinstanser, efterleves, og uanset hvilken økonomisk
skade der eventuelt måtte være lidt, medfører dette i sig selv en ikke-økonomisk skade for den part, som har fået medhold
i dommen.
(jf. præmis 63, 64, 66, 67 og 69)
Henvisning til:
Retten, 12. december 2000, sag T-11/00, Hautem mod EIB, Sml. II, s. 4019, præmis 51.