61982C0216
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
SIR GORDON SLYNN
FREMSAT DEN 22. JUNI 1983 (
1
)
Høje Domstol.
Finanzgericht Hamburg i Forbundsrepublikken Tyskland har i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen følgende spørgsmål:
»1.
Berører en til medlemsstaterne rettet beslutning, som Kommissionen har truffet i medfør af artikel 4, stk. 6, første pkt., i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3195/75 af 2. december 1975, om, at de i artikel 3, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EØF) nr. 1798/75 af 10. juli 1975 omhandlede betingelser for toldfritagelse for et bestemt instrument eller apparat ikke er opfyldt, også den, der har indført det instrument eller apparat, der var genstand for beslutningen, umiddelbart og individuelt med den følge, at importøren kan anfægte beslutningen ved søgsmål mod Kommissionen, og i givet fald fra hvilket tidspunkt og inden for hvilken frist?
2.
Kan den, der er berørt af en beslutning, som Kommissionen har truffet i medfør af artikel 4, stk. 6, første pkt., i forordning (EØF) nr. 3195/75, kun gøre beslutningens retsstridighed gældende inden for den i EØF-traktatens artikel 173, stk. 3, fastsatte frist af 2 måneder ved søgsmål mod Kommissionen, eller kan beslutningens retstridighed også gøres gældende for den nationale domstol under søgsmål til anfægtelse af toldansættelsen med den følge, at spørgsmålet om beslutningens gyldighed kan forelægges EF-Domstolen af den nationale domstol som en anmodning om præjudiciel afgørelse?
3.
I tilfælde af, at beslutningens retsstridighed kan gøres gældende under sagen for den nationale domstol: er Kommissionens beslutning 78/851/EØF af 5. oktober 1978 ugyldig, for så vidt angår apparatet »Packard Tri-Carb liquid scintillation system, model 2425«, fordi de tilsvarende apparater, som ganske vist fremstilles i Fællesskabet, er det indførte apparat kapacitetsmæssigt underlegne, navnlig når henses til bruger-specifikationen?«
Spørgsmålene er rejst i forbindelse med indførselen til Tyskland i august 1976 af et i USA fremstillet elektronisk prøve-og måleapparat, som betegnes »Packard 2425 Tri-Carb Spectrometer«. Rådets forordning nr. 1798/75 af 10. juli 1975 (EFT L 184 af 15. 7. 1975, s. 1) bestemmer, at materialer af uddannelsesmæssig, videnskabelig og kulturel art kan indføres med fritagelse for told efter den fælles toldtarif. Den foreliggende sag vedrører den situation, der forelå, før forordningen blev ændret med virkning fra 1. januar 1980 ved Rådets forordning nr. 1027/79 af 8. maj 1979 (EFT L 134 af 31.5. 1979, s. 1).
Ifølge artikel 3 i forordning nr. 1798/75 kan videnskabelige instrumenter og apparater, som ikke omfattes af artikel 2, og som »udelukkende indføres til uddannelsesformål eller til ren videnskabelig forskning« indføres med fritagelse for told, såfremt »instrumenter eller apparater af tilsvarende videnskabelig værdi ikke fremstilles i Fællesskabet«. Der er enighed om, at spektrometret er et videnskabeligt apparat, som importøren, Universität Hamburg, skulle bruge til et bestemt forskningsprojekt.
Hvorvidt der foreligger »tilsvarende videnskabelig værdi« i den i artikel 3, stk. 3, forudsatte betydning »vurderes ved at sammenligne kendetegn og specifikationer for det instrument eller apparat, for hvilket der anmodes om den i artikel 4 omhandlede toldfritagelse, med kendetegn og specifikationer for det tilsvarende i Fællesskabet fremstillede instrument eller apparat, med henblik på at afgøre, hvorvidt det sidstnævnte kan anvendes til samme videnskabelige formål som det instrument eller apparat, for hvilket der anmodes om toldfritagelse, og hvorvidt det kan udføre tilsvarende opgaver som de, der forventes af det førstnævnte«.
Den 2. december 1975 udstedte Kommissionen forordning nr. 3195/75 (EFT L 316 af 6. 12. 1975, s. 17) i medfør af artikel 9 i forordning nr. 1798/75. Artiklerne 3-6 fastsætter den fremgangsmåde, der skal anvendes i tilfælde af toldfri indførsel af videnskabelige instrumenter eller apparater i henhold til artikel 3 i forordning nr. 1798/75. For at opnå toldfritagelse for disse varer skal lederen af modtagerinstitutionen eller-organet (eller dennes bemyndigede repræsentant) anmode herom over for den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor institutionen eller organet er beliggende (artikel 3, stk. 1). Artikel 3, stk. 2, indeholder en fortegnelse over de oplysninger, anmodningen skal indeholde. Den kompetente myndighed skal træffe bestemmelse om en sådan anmodning »i alle de tilfælde, hvor de oplysninger, der står til dens rådighed, gør det muligt, eventuelt efter høring af de pågældende erhvervskredse, at afgøre, om instrumenter eller apparater af tilsvarende videnskabelig værdi for tiden fremstilles i Fællesskabet« (artikel 4, stk. 1). Hvis den kompetente myndighed ikke er i stand til at træffe en sådan afgørelse, sender den sagen til Kommissionen; mens Kommissionens afgørelse afventes, kan den kompetente myndighed give en foreløbig tilladelse til toldfri indførsel af varerne (artikel 4, stk. 2).
Når sagen forelægges for Kommissionen, underretter denne medlemsstaterne (artikel 4, stk. 3). Såfremt ingen medlemsstat efter 2 måneder har tilsendt Kommissionen en »negativ« udtalelse, anses varerne for at opfylde betingelserne i artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1798/75, dvs., det forudsættes, at der ikke fremstilles varer af tilsvarende videnskabelig værdi i Fællesskabet. Når dette sker, giver Kommissionen medlemsstaterne meddelelse herom (artikel 4, stk. 4). Såfremt en medlemsstat har tilsendt Kommissionen en »negativ« udtalelse, underretter Kommissionen en ekspertgruppe, sammensat af repræsentanter fra medlemsstaterne, som træder sammen »inden for rammerne af Toldfri-tagels'esudvalget« (nedsat i medfør af artikel 7 i forordning nr. 1798/75) for at undersøge sagen (artikel 4, stk. 5). I retsmødet fik Domstolen oplyst, at denne gruppe normalt omfatter både toldeksperter og tekniske eksperter. Hvis en medlemsstat kun er repræsenteret af en toldekspert, er denne altid blevet orienteret om de tekniske aspekter i den sag, der skal diskuteres. Hvis det fremgår af den foretagne undersøgelse, at der fremstilles varer af tilsvarende videnskabelig værdi i Fællesskabet, træffer Kommissionen en beslutning om, at betingelserne i artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1798/75 ikke er opfyldt og giver medlemsstaterne meddelelse herom; i modsat fald træffer Kommissionen en beslutning om, at betingelserne er opfyldt (artikel 4, stk. 6). Såfremt Kommissionen ikke har truffet nogen beslutning inden 6 måneder fra datoen for fremsendelsen af anmodningen til Kommissionen, betragtes betingelserne som opfyldt (artikel 4, stk. 7).
I den foreliggende sag beskrev Universität Hamburg i toldangivelsen det forskningsprojekt, som spektrometret skulle bruges til, som »måling af radioaktivitet i laboratoriedyrs væv og legemsvæsker i forbindelse med eksperimentel anatomisk forskning til lokalisering og kvantitativ registrering af kemiske stofskifteprocesser i pattedyrs organisme«. Universitetet oplyste, at spektrometrets videnskabelige, kulturelle eller uddannelsesmæssige værdi var følgende: »Registrering af organismens stofskiftesubstanser efter anvendelse af radioaktivt markerede partikelprodukter, der indgives, indtil størrelsesordenen picomol ved bestemmelse og måling af det radioaktive henfald i den radioaktive sporsubstans, de radioaktive henfaldsprocessers fotoelektriske impulsmultiplikation«.
I august 1976 blev spektrometret først klareret med toldfritagelse, skønt det blev belagt med indførselsomsætnings-afgift. Ifølge forelæggelseskendelsen henviste toldmyndighederne senere sagen til den toldtekniske prøve-og læreanstalt i Berlin til undersøgelse af spørgsmålet om, hvorvidt spektrometret kunne indføres med fritagelse for told. Den toldtekniske prøveanstalt kom til den konklusion, at der blev fremstillet apparater af tilsvarende videnskabelig værdi inden for Fællesskabet, og toldmyndighederne udstedte derfor en ændringsafgørelse den 16. august 1977 (dvs. et år efter den første afgørelse, om hvilken det ikke var oplyst, at den var foreløbig). Ved denne afgørelse blev der med tilbagevirkende kraft opkrævet 5698,38 DM i told og 626,82 DM i inførselsomsætningsafgift. På det tidspunkt forelå der en beslutning fra Kommissionen rettet til alle medlemsstaterne om, at det pågældende apparat ikke opfyldte betingelserne for toldfritagelse, i hvert fald ikke når det blev anvendt til medicinsk forskning (se Kommissionens beslutning 77/382 af 23. 5. 1977, EFT L 143 af 10. 6. 1977, s. 25). Universitetet klagede over ændringsafgørelsen den 31. august 1977. Den 27. april 1978 skrev den tyske regering efter anmodning herom fra toldmyndighederne til Kommissionen og bad om en afgørelse i medfør af artiklerne 4 og 5 i forordning nr. 3195/75 om, hvorvidt betingelserne for at indføre spektrometret med fritagelse for told var opfyldt. Der blev i henvendelsen givet samme beskrivelse af, hvad det indførte apparat skulle anvendes til, som i toldangivelsen. Det udtaltes endvidere, at der var blevet givet afslag på toldfri indførsel på grundlag af beslutning 77/382.
Kommissionen underrettede derefter medlemsstaterne ved rundskrivelse af 18. maj 1978. I en skrivelse af 17. juli meddelte den nederlandske regering Kommissionen, at der blev fremstillet to apparater af tilsvarende videnskabelig værdi i Fællesskabet, nemlig Searle ÏSOCAP 300 og Philips PW 4540. Ekspertgruppen holdt møde den 14. september 1978. På mødet udtalte den nederlandske delegation, at begge de nederlandske modeller havde samme videnskabelige værdi som Packardmodellen, og den franske delegation oplyste, at apparater af tilsvarende videnskabelig værdi også blev fremstillet af et firma ved navn Intertechnique. Efter mødet fremlagde den franske delegation nogle skriftlige kommentarer, som Intertechnique havde fremsat om Packardapparatet. Toldfritagelsesudvalget besluttede, at sidstnævnte apparat ikke opfyldte betingelserne for toldfritagelse, især på grund af det af Intertechnique fremstillede apparat.
Den 5. oktober 1978 vedtog Kommissionen beslutning 78/851 (EFT L 293 af 19. 10. 1978, s. 30) hvori den udtalte, at betingelserne for toldfri indførsel ikke var opfyldt. Det fastslås i betragtningerne, at det spørgsmål, den tyske regering havde stillet, gik ud på, om der på det pågældende tidspunkt i Fællesskabet blev fremstillet apparater af tilsvarende videnskabelig værdi som Packard model 2425 »med henblik på dette apparats særlige anvendelse til måling af radioaktivitet i væv og væsker i legemet på dyr inden for det eksperimentelle anatomiske forskningsområde; ... ifølge oplysninger fra medlemsstaterne fremstilles der dog for tiden i Fællesskabet apparater, der er anvendelige til samme formål, og som er af samme videnskabelige værdi«.
Ved afgørelse af 7. maj 1979 afviste toldmyndighederne derefter universitetes klage som ubegrundet. Den 11. juni anlagde universitetet sag, hvori denne afgørelse blev anfægtet. I sagen for Finanzgericht blev det gjort gældende, at beslutning 78/851 var forkert, fordi det forskningsprogram, universitetet ønskede at gennemføre, ikke ville have været muligt, hvis det nederlandske eller franske apparat var blevet anvendt. Universitetet betvivlede, at Kommissionen havde taget tilstrækkeligt hensyn til forskningens art og kritiserede beslutningen for kun at give en generel beskrivelse af apparatets anvendelsesmuligheder og for ikke at give en udførlig begrundelse. Toldmyndighederne udtalte, at de var bundet af beslutningen og ikke kunne prøve, om den virkelig var korrekt. Finanzgericht indhentede to sagkyndige erklæringer, som begge konkluderede, at Kommissionen havde haft uret.
Finanzgericht var dels i tvivl om, hvorvidt Kommissionens beslutning kunne anfægtes på anden måde end i medfør af traktatens artikel 173, eller hvorvidt dette i det mindste kunne ske inden for den tidsfrist, der er fastsat i denne artikel, dels i tvivl om forholdet mellem søgsmål i medfør af artikel 173 og forelæggelser i medfør af traktatens artikel 177.
Det første præjudicielle spørgsmål går i realiteten ud på, om en importør af apparater, som er omfattet af en negativ beslutning fra Kommissionen i henhold til artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 3195/75, kan anlægge en sag i medfør af traktatens artikel 173, som fører til annullation af beslutningen. En sådan beslutning skal »meddeles« og var i denne sag rettet til alle medlemsstaterne. Spørgsmålet er således, hvorvidt beslutningen berører importøren »umiddelbart og individuelt«. I nærværende sag fremkom beslutningen netop som følge af de tyske myndigheders anmodning af 27. april 1978 med hensyn til det apparat, der var indført af Universität Hamburg. Universitetet er således ikke stillet væsentligt anderledes end sagsøgeren i sag 294/81 Control Data Belgium NVSA mod Kommissionen (dom af 17. 3. 1983, Sml. 1983, s. 911). Efter min mening om den prøvelse, Domstolen har indført, berørte denne beslutning både universitetet »umiddelbart« og »individuelt«, således at det havde den nødvendige »locus standi« til at anlægge sag inden to måneder fra femtendedagen efter, at retsakten havde været offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (artikel 81, stk. 1, i Domstolens procesreglement). Det er ikke nødvendigt i denne sag at afgøre, om andre importører af det samme apparat ville være stillet på samme måde.
Det næste spørgsmål er, for det første, om et sådant søgsmål i henhold til artikel 173 er den eneste udvej for en importør, der er i samme situation som universitetet, eller om importøren kan anfægte lovligheden af Kommissionens beslutninger i en sag, der anfægter de nationale toldmyndigheders afgørelser; og for det andet, om han i bekræftende fald kan gøre det, efter at tidsfristen for at anlægge sag i medfør af artikel 173 er overskredet. Disse spørgsmål blev rejst i sag 59/77 De Bloos mod Bouyer, Sml. 1977, s. 2359, men det var ikke nødvendigt for Domstolen at besvare dem. Forholdet mellem artiklerne 173 og 177 er ofte blevet diskuteret i teorien, men Domstolen synes ikke at have besvaret de rejste spørgsmål i detaljer i en dom.
Som det ofte er blevet sagt, er de to artiklers oprindelse, rækkevidde og mål forskellige.
Ifølge artikel 173 skal Domstolen prøve lovligheden af visse retsakter fra Rådet og Kommissionen, når der påberåbes nærmere angivne grunde som f.eks. inkompetence og overtrædelse af traktaten. Der er en kort tidsfrist for anlæggelse af sager, og en fysisk eller juridisk person kan kun anlægge sag ved Domstolen i begrænset omfang. Hvis det godtgøres, at retsakten er ulovlig, annullerer Domstolen den ved at erklære den ugyldig. Den falder fuldstændig, selv om virkningerne af annullationen kan være begrænsede i tid eller omfang. I henhold til artikel 177 har Domstolen kompetence til — når fortolkningsspørgsmål lades ude af betragtning — at afgøre præjudicielle spørgsmål om gyldigheden af institutionernes retsakter. Der er ikke fastsat nogen tidsfrist; det angives ikke nærmere, hvilke faktorer der kan bevirke ugyldighed; begrænsningen i artikel 173 til beslutninger rettet til en person og til forordninger eller andre beslutninger, der berører ham umiddelbart og individuelt, findes ikke. Det er den nationale ret, der har mulighed for eller pligt til at forelægge en sag. Resultatet af Domstolens undersøgelse af de forelagte spørgsmål er ikke en annullation, men en præjudiciel afgørelse om »gyldigheden«, et ord, der kan have en anden betydning end ordet »lovlighed«. Den anfægtede retsakt består således fortsat, selv om Domstolens afgørelse om, at den er ugyldig, er bindende for de nationale retter, der behandler den pågældende sag, og afgørelsen bør følges af andre domstole og af institutionerne, hvis der skal opnås ensartethed inden for Fællesskabet.
Selv om de praktiske resultater af en afgørelse i henhold til de to artilder således i nogle tilfælde kan være de samme, er de to former for procedure og formen for afhjælpning i alt væsentligt forskellige. Artikel 177 udelukker ikke udtrykkeligt præjudicielle spørgsmål om gyldigheden i tilfælde, hvor der kan anlægges annullationssøgsmål, og der er ingen naturlig begrundelse for at forudsætte noget sådant. Tværtimod betyder proceduren i artikel 177, at borgeren får et middel til afhjælpning, som er nødvendigt, og som han ellers ikke ville have, hvilket Domstolen da også har anerkendt. I princippet mener jeg, at et spørgsmål om gyldighed kan forelægges for Domstolen i tilfælde, hvor en sag om annullation kunne anlægges, hvilket også kan ske i tilfælde, hvor en person ikke ville have haft »locus standi« til at anlægge sag i medfør af artikel 173 (sag 16/65 Schwarze mod EVStG (Sml. 1965-1968, s. 131).
Hvorvidt et præjudicielt spørgsmål vedrørende gyldigheden kan forelægges, når der kunne have været anlagt annullationssøgsmål, men dette ikke blev anlagt i rette tid, er et andet spørgsmål. Den omstændighed, at der ikke anlægges sag rettidigt i medfør af artikel 173, »medfører bortfald af retten til at anlægge sag« (sag 20/65, Collotti mod De europæiske Fællesskabers Domstol, Sml. 1965-1968, s. 127). Derefter kan retsakten ikke annulleres. Det følger imidlertid ikke heraf, at en part i en sag for en national ret, hvor annullation ikke er det retsmiddel, der søges, ikke kan anfægte gyldigheden af en af institutionernes retsakter eller en national myndigheds retsakt eller fremgangsmåde, som er et resultat af en fællesskabsretsakt og betinget af dennes gyldighed, efter at den to-måneders-frist, der er fastsat i artikel 173, er overskredet. Nationale myndigheders retsakter, der gennemfører fællesskabsforanstaltninger vil sandsynligvis blive vedtaget efter to-månedersfristen i artikel 173, og det ville være at strække behovet for retsvished for vidt generelt at udelukke, at gyldigheden af sådanne retsakter kan anfægtes i de nationale retter under påberåbelse af, at fællesskabsforanstaltningen selv var ugyldig, og dermed også at udelukke forelæggelse i medfør af artikel 177, når fristen for at søge annullation var overskredet.
Domstolen har statueret, at en sagsøger ikke kan søge at undgå, at et krav afvises fra godkendelse i medfør af en af traktatens artilder ved at fremføre kravet under en sag, der er anlagt i medfør af en anden artikel. Således er erstatningskrav blevet afvist fra påkendelse i en del sager, hvor et krav om annullation ikke ville have kunnet antages til realitetsbehandling, eller hvor sagen ikke blev anlagt i rette tid, og hvor der er nær forbindelse mellem kravet om annullation og erstatningskravet (se f.eks. sag 4/67, Muller mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 415; sag 11/72, Giordano mod Kommissionen, Sml. 1973, s. 417). Denne type af sager indebærer imidlertid, at der føres to sager for samme ret, nemlig Domstolen. I den foreliggende situation anfægtes gyldigheden imidlertid for den nationale ret i en sag, hvor der ikke er nedlagt påstand om annullation af en retsakt udstedt af en fællesskabsinstitution; en sådan påstand ville i øvrigt ikke kunne påkendes af de nationale retter.
Derfor mener jeg ikke, at en part, som kunne have anlagt annullationssag i medfør af artikel 173, men ikke gjorde det, er afskåret fra at anfægte en retsakts gyldighed, fordi fristen for at søge den annulleret er overskredet; dette må gælde, selv om der ikke findes en særlig bestemmelse som bestemmelsen i traktatens artikel 184 (som tilsyneladende kan gøres gældende af en medlemsstat, som kunne have anlagt sag i medfør af artikel 173 (sag 32/65, Italien mod Rådet og Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 293). Hvis en retsakts gyldighed kan anfægtes ved den nationale ret, sådan som det er min opfattelse, forekommer det mig, at et spørgsmål om gyldigheden må kunne forelægges Domstolen i medfør af artikel 177. Det modsatte resultat ville efter min mening ikke tage hensyn til traktatbestemmelsernes grundlæggende opbygning.
Med hensyn til spørgsmålet om gyldigheden af beslutning 78/851 er det klart, at den kompetente nationale myndighed i henhold til forordning nr. 3195/75 har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende anmodninger om toldfrihed. Sagen henvises til Kommissionen til afgørelse, hvis den nationale myndighed »ikke er i stand til« at træffe en afgørelse. I den foreliggende sag henviste toldmyndighederne sagen til den toldtekniske prøveanstalt, ikke til Kommissionen. På grundlag af den undersøgelse, der var foretaget af den toldtekniske prøveanstalt, mente toldmyndighederne, at de kunne afslå anmodningen, og udfærdigede en ændringsafgørelse, der pålagde told, et år efter at de havde tilladt indførsel af apparatet på andet end foreløbigt grundlag. Dette blev gjort klart for Kommissionen i den skrivelse, hvori den fik forelagt sagen af forbundsfinansministeriet. Artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 3195/75 bestemmer endvidere, at når den kompetente nationale myndighed sender anmodningen om toldfritagelse til Kommissionen, skal den vedlægge »en kort begrundelse for, hvorfor det ikke har været muligt for den kompetente myndighed at træffe en beslutning om indrømmelse eller nægtelse af toldfritagelse«. Skrivelsen i den foreliggende sag indeholder slet ingen begrundelse, men siger klart, at anmodningen blev afslået. Ved en umiddelbar betragtning kunne det derfor se ud til, at den grundlæggende betingelse for at henvise sagen til Kommissionen i medfør af artikel 4, stk. 2, dvs., manglende evne til at træffe en afgørelse i henhold til artikel 4, stk. 1, ikke var opfyldt, og at forelæggelsen for Kommissionen derfor ikke var sket på rette måde. Det kan imidlertid i lige så høj grad fremføres, at henvisningen til Kommissionen kan foretages på et hvilket som helst plan i den kompetente nationale myndighed, hvor en afgørelse kan træffes, når som helst man når til den konklusion, at en afgørelse ikke kan træffes, og ikke blot på det laveste plan. Eftersom Finanzgericht ikke har forelagt Domstolen dette spørgsmål, er det efter min opfattelse ikke nødvendigt at tage stilling til det i denne sag.
Den undersøgelse, der finder sted i henhold til artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 3195/75 foretages ved at sammenligne kendetegn og specifikationer for de pågældende instrumenter eller apparater med henblik på at afgøre 1) om de kan anvendes til samme videnskabelige formål, 2) om de kan udføre tilsvarende opgaver. Det er ikke nødvendigt at påvise, at de pågældende instrumenters eller apparaters kendetegn og specifikationer er de samme i enhver henseende. Det spørgsmål, ekspertgruppen skal stille sig selv, når den undersøger sagen, er: er det muligt på grundlag af de pågældende instrumenters eller apparaters kendetegn og specifikationer er erklære, at de kan anvendes til samme videnskabelige formål, og at de instrumenter eller apparater, der er fremstillet i Fællesskabet, kan udføre tilsvarende opgaver som de, der kan forventes af det indførte instrument eller apparat? Dette spørgsmål skal — som Kommissionens juridiske konsulent accepterede — besvares under henvisning til den særlige anvendelse af apparatet, som er tilsigtet, og som er anført i anmodningen om toldfritagelse.
Afgørelsen skal i det væsentlige træffes af eksperterne, og disse bør ikke kun henholde sig til konkurrerende fabrikanters udtalelser. I den foreliggende sag blev det fremhævet, at eksperterne både tog hensyn til oplysningerne i anmodningen og til sammenligninger fremlagt af de selskaber, der fremstiller angiveligt tilsvarende materiel; det var tilfældet både ved afgørelsen af spørgsmålet om, hvorvidt materiellet kunne anvendes til samme videnskabelige formål, og hvorvidt det kunne udføre tilsvarende opgaver. De kunne desuden ved afgørelsen benytte deres egen ekspertise og den tekniske viden, de havde til disposition, hvilket de gjorde i denne sag.
I nærværende sag er striden i alt væsentligt koncentreret om begrebet »udførelse af tilsvarende opgaver«; det, der siges, er, at det forskningsprogram, universitetet ønsker at gennemføre, vil blive umuliggjort, hvis der bruges andre apparater, fordi disse, som anført i det tredje forelæggelsesspørgsmål, er Packardspektrometret kapacitetsmæssigt underlegne.
At apparatet kan udføre »tilsvarende« opgaver, betyder ikke »de samme i enhver henseende«; det er et relativt begreb, som i hvert enkelt tilfælde må fortolkes under henvisning til det formål, det indførte apparat skal anvendes til. F.eks. kan den nødvendige grad af »sammelignelighed« variere afhængigt af, om det indførte apparat skal anvendes til ren eller anvendt forskning og i sidstnævnte tilfælde af den påtænkte anvendelse. Den afgørende faktor er, om det med rimelighed kan lade sig gøre at erstatte det indførte apparat med det apparat, der er fremstillet i Fællesskabet. Følgelig er en forskel i kapaciteten eller selv den omstændighed, at det indførte apparat er kapacitetsmæssigt overlegent, muligvis ikke nok i sig selv til at fastslå, at der ikke er tale om »tilsvarende« kapacitet, når det skal vurderes, om den videnskabelige værdi er den samme.
Domstolen kan kende en beslutning ugyldig, hvis det kan påvises, at eksperterne ikke har udført deres opgave i overensstemmelse med forordningerne, hvis de har overvejet de forkerte spørgsmål eller taget hensyn til ting, som de ikke burde have taget hensyn til, eller har undladt at tage hensyn til relevante spørgsmål, eller hvis de har misbrugt deres beføjelser eller er nået til en konklusion, som ingen fornuftig ekspertgruppe på det foreliggende grundlag kunne være nået til. Med disse forbehold er det i alt væsentligt eksperterne, der først og fremmest skal træffe afgørelsen.
Skønt der er fremlagt sagkyndige udtalelser, der er i strid med ekspertgruppens opfattelse, skønt resultatet er blevet kritiseret, og skønt det må indrømmes, at der hersker forskellige opfattelser med hensyn til, om apparaterne er lige anvendelige til universitetets specielle formål, mener jeg ikke, at det i denne sag er godtgjort, at der forelå en åbenbar retsvildfarelse eller vildfarelse med hensyn til den fremgangsmåde, der skulle følges, eller at det materiale, der forelå, ikke kunne danne grundlag for den konklusion, eksperterne nåede til vedrørende det pågældende apparats formålstjenlighed. Følgelig mener jeg ikke, at det er blevet påvist, at beslutningen var ugyldig.
Af de grunde, jeg har anført, er det derfor min opfattelse, at de af Finanzgericht forelagte spørgsmål må besvares efter følgende retningslinjer:
1)
Private, der er umiddelbart og individuelt berørt af en beslutning vedtaget af Kommissionen i medfør af artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 3195/75, kan anfægte forordningens gyldighed under en national retssag, hvorunder en toldansættelse påstås omstødt, og den nationale ret kan herved, såfremt det findes hensigtsmæssigt, indbringe spørgsmålet om beslutningens gyldighed for Domstolen i form af en anmodning om en præjudiciel afgørelse, selv om den berørte ikke har anfægtet beslutningens lovlighed under en rettidig anlagt sag i medfør af traktatens artikel 173.
2)
Gennemgangen af de stillede spørgsmål har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Kommissionens beslutning 78/851.
(
1
) – Oversat fra engelsk.