62006CC0064_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. Obvodní Soud (byretten) i Prag 3 har i henhold til artikel 234 EF forelagt De Europæiske Fællesskabers Domstol en række spørgsmål med en vanskelig ordlyd, men som dækker et mere simpelt juridisk dilemma.
2. Den forelæggende ret ønsker således fastslået, om Den Tjekkiske Republik, når den først har tiltrådt Den Europæiske Union (den 1.5.2004), i forbindelse med afslutningen af en administrativ procedure, som er behandlet inden denne dato, kan pålægge en virksomhed med en dominerende stilling på telemarkedet at forbinde sit netværk med en anden virksomheds netværk, uden en markedsanalyse som påkrævet i henhold til direktiv 2002/21/EF om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet) og direktiv 2002/19/EF om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter (adgangsdirektivet) (2) . Dette anliggende henvises der til i de tre første præjudicielle spørgsmål.
3. I betragtning af, at de nationale bestemmelser ikke henviser til en sådan analyse, og at de nævnte direktiver er påberåbt som modargument mod denne forpligtelse, spørger den forelæggende ret om deres eventuelle direkte virkning med det fjerde præjudicielle spørgsmål.
II – Den retlige ramme
A – Telekommunikation i fællesskabsretten
1. Oversigt
4. I forslaget til afgørelse fremsat i sagen Nuova società di telecomunicación (punkt 3 ff.) den 27. oktober 2005 (3) fremhæver jeg de bestræbelser, som blev indledt af Det Europæiske Fællesskab i begyndelsen af 1990’erne med henblik på tilrådighedsstillelse af elektronisk kommunikation, og som havde et dobbelt sigte: gradvist at gøre markederne mere fleksible og tilnærmelse af statslige ordninger.
5. Således blev liberaliseringen af telekommunikationssektoren indledt, som med overgangsperioder for visse medlemsstater blev udkrystalliseret den 1. januar 1998 (4) . Den begyndende fællesskabsdimension på dette område krævede en harmonisering af betingelserne for adgang til og anvendelse af infrastrukturen, såvel som en sikring af sammenkædningen mellem offentlige kommunikationsnet og leverandørerne.
6.
Med henblik herpå udstedtes bl.a. (5) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/33/EF af 30. juni 1997 om samtrafik på teleområdet med henblik på at sikre forsyningspligtydelser og interoperabilitet ved anvendelse af ONP-principperne (6) .
7. Efter at betingelserne for en effektiv konkurrence var skabt, skulle der vedtages nye regler. Europa-Parlamentet og Rådet godkendte den 7. marts 2002 fire retsakter, i første række rammedirektivet og adgangsdirektivet (7) .
2. Pligten til samtrafik (8)
8. Direktiv 97/33 gav leverandører, som havde tilladelse til offentlige net og telekommunikationstjenester, ret – og pålagde dem en pligt – til at forhandle forbindelsen med henblik på at sikre de nævnte tjenester og net i hele Fællesskabet (artikel 4, stk. 1). Leverandører, som havde en stærk markedsposition, skulle opfylde enhver rimelig anmodning om adgang (artikel 4, stk. 2).
9. Disse principper gentages i adgangsdirektivet fra 2002 (artikel 4, stk. 2, og artikel 5, stk. 1 og 4), hvori der ligeledes blev fastsat konkrete forpligtelser for de dominerende virksomheder (artikel 8, sammenholdt med artikel 12).
3. Begrebet netudbyder med en »stærk markedsposition« og konsekvenserne heraf
10. Ifølge direktiv 97/33 opfyldte man denne egenskab, hvis man havde en andel på mere end 25% af det pågældende marked, medmindre netudbyderen – på grund af dens evne til at påvirke markedsbetingelserne, dens omsætning, dens kontrol over adgangen til slutbrugerne, dens adgang til finansielle midler samt dens erfaring – måtte tillægges en sådan egenskab uden at opnå denne procentdel, eller den ikke passede på netudbyderen, selv om denne oversteg procentdelen (artikel 4, stk. 3).
11. Adgangsdirektivet henviser til rammedirektivet med henblik på at anse en netudbyder for at have en stærk markedsposition, hvis den enten alene eller i fællesskab med andre indtager, hvad der svarer til en dominerende stilling, dvs. en økonomisk styrkeposition, der giver den magt til i betragtelig grad at kunne handle uafhængigt af konkurrenter, kunder og i sidste ende forbrugerne (artikel 14, stk. 2, første punktum, i rammedirektivet).
12. Mere specifikt handler de nationale tilsynsmyndigheder ved vurderingen af, om to eller flere virksomheder indtager en kollektivt dominerende stilling på markedet, i overensstemmelse med fællesskabsretten og tager i størst muligt omfang hensyn til de af Kommissionen i henhold til artikel 15 offentliggjorte »retningslinjer for markedsanalyser og vurdering af stærk markedsposition«.
13. Den nævnte artikel 15 med overskriften »Procedure for afgrænsning af markeder« angiver en fremgangsmåde, for så vidt som Kommissionen efter en offentlig høring og høring af de nationale tilsynsmyndigheder vedtager en henstilling, som periodisk tages op til fornyet vurdering. I henstillingen udpeges markeder – der afgrænses i henhold til principperne i konkurrenceretten – som på grund af særlige karakteristika begrunder pålæggelsen af særlige forpligtelser (stk. 1), og de nævnte retningslinjer offentliggøres (stk. 2). De nationale tilsynsmyndigheder afgrænser under hensyntagen til henstillingen og retningslinjerne de relevante markeder (stk. 3), mens Kommissionen efter høring af de nationale tilsynsmyndigheder foretager dette i forhold til de transnationale markeder (stk. 4).
14. Ifølge artikel 16 i rammedirektivet gennemfører de nationale tilsynsmyndigheder i samarbejde med de kompetente konkurrencemyndigheder efterfølgende en analyse (stk. 1), hvorved der foretages en identifikation af de markeder, hvor der er en reel konkurrence (stk. 2), og på hvilke myndighederne afholder sig fra at fastsætte specifikke lovbestemte forpligtelser eller ophæver dem for de, som allerede er pålagt (stk. 3). I modsat fald beskriver myndighederne de pågældende virksomheder og træffer de fornødne foranstaltninger (stk. 4). Undersøgelsen af de transnationale markeder foretages samlet af myndighederne i de pågældende medlemsstater, som i fællesskab træffer beslutning vedrørende disse forpligtelser (stk. 5).
15. Både beskrivelsen og analysen af markederne sker under overholdelse af bestemmelserne og principperne opstillet i artikel 6 og 7 i rammedirektivet (artikel 15, stk. 3, og artikel 16, stk. 6).
4. Overgangen fra direktiv 97/33 til direktiverne fra 2002
16. Adgangsdirektivet sørger for at overføre de forpligtelser, som er fastsat i de tidligere gældende regler, med forbehold af en nærliggende revurdering (12. betragtning og artikel 7, stk. 1), som bevirker, at Kommissionen i den foreløbige henstilling om relevante produkt- og tjenestemarkeder og beslutningen om transnationale markeder anfører, hvilke markeder der er påvirket (artikel 7, stk. 2). Myndighederne i hver medlemsstat foretager det samme med det samme formål for øje (artikel 7, stk. 3).
17. Rammedirektivet er præget af den samme ånd, og i artikel 27, stk. 1, pålægges det medlemsstaterne at bibeholde forpligtelserne fastsat i artikel 7 i adgangsdirektivet, og der henvises til de tilsagn vedrørende adgang og samtrafik, som påhviler leverandører i henhold til artikel 4 i direktiv 97/33, indtil der af en national tilsynsmyndighed træffes afgørelse i medfør af artikel 16 i rammedirektivet.
B – Telekommunikation i Den Tjekkiske Republik
18. Zákon o telekomunikacích (lov om telekommunikation – nr. 151/2000) som regulerede denne sektor i Den Tjekkiske Republik i perioden mellem den 1. juli 2000 og den 30. april 2005, gennemførte direktiv 97/33, især direktivets artikel 37, første afsnit. Ligesom artikel 4, stk. 2, i dette direktiv vedrørte loven de største virksomheders forpligtelse til at imødekomme krav om samtrafik. I mangel af en aftale mellem de berørte parter gav artikel 40, stk. 5, Český Telekomunikační Úřad (den tjekkiske telestyrelse) kompetence til på det nationale område at træffe foranstaltninger i det offentliges interesse.
19. Zákon o telekomunikacích (lov om elektronisk kommunikation – nr. 127/2005) trådte i kraft den 30. april 2005 og udgør ifølge den forelæggende ret en korrekt gennemførelse af direktiverne vedtaget i 2002.
III – De faktiske omstændigheder i hovedsagen
20. Telefonica O2 Czech Republic, a.s. (tidligere Česky Telecom, a.s.) og Czech On Line, a.s. udbyder teletjenester på det tjekkiske marked, hvorpå den førstnævnte virksomhed på tidspunktet for sagens omstændigheder indtog en betydelig markedsposition (9) .
21. Selskaberne indgik den 29. januar 2001 en aftale om samtrafik mellem deres faste telekommunikationsnet. Den 3. februar 2003 foreslog Czech On Line, at samarbejdet blev udvidet til at omfatte højhastighedsbredbåndsforbindelse til internet (Asymmetric Digital Subscriber Line ADSL-tjenester), med henblik på at udbyde denne tjeneste til sine kunder via sit eget net, og ikke som tidligere kun under ordningen med adgang til Telefonica O2’s net, men tilbuddet fik ikke tilslutning.
22. Czech On Line anmodede den nævnte tjekkiske telestyrelse om at pålægge Telefónica O2 at give samtrafik på de nævnte betingelser. Styrelsen efterkom anmodningen den 30. april 2004 (10) . Afgørelsen blev imidlertid ophævet af formanden som rekursmyndighed, der henviste sagen til videre behandling i myndigheden, som i en ny afgørelse af 9. september 2004 – stadfæstet den 20. januar 2005 – tilpligtede begge virksomheder at samarbejde på ADSL-markedet.
23. Telefónica O2 anlagde sag ved byretten i Prag 3 med påstand om annullation af den nævnte afgørelse med den begrundelse, at lov nr. 151/2000 ikke har gennemført adgangs- og rammedirektivet fuldt ud, og hvis direkte virkning kræver, at der foretages en undersøgelse af det relevante marked for at måle konkurrenceintensiteten.
IV – De præjudicielle spørgsmål
24. Den forelæggende ret udsatte sagen og forelagde ved kendelse af 24. november 2005 Domstolen følgende spørgsmål.
»1) Var den nationale tilsynsmyndighed for telekommunikation […] berettiget til i form af en afgørelse truffet efter den 1. maj 2004, dvs. efter Den Tjekkiske Republiks tiltrædelse af Den Europæiske Union, at pålægge et teleselskab med en betydelig (dominerende) markedsposition på telemarkedet en forpligtelse til at indgå en aftale om adgang til dets net med en anden udbyder?
2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, var en national tilsynsmyndighed for telekommunikation da kun berettiget til at træffe en sådan afgørelse på de betingelser, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, i […] adgangsdirektivet, […] dvs. på grundlag af en […] markedsanalyse, foretaget ifølge artikel 16 […], og i henhold til en […] procedure fastsat i artikel 6 og 7 i rammedirektiv[et], eller kunne den se bort fra denne undersøgelse, f.eks. i medfør af 15. betragtning, artikel 3, artikel 4, stk. 1, artikel 5, stk. 1, litra a), og [artikel 5,] stk. 4, artikel 10, stk. 1 og 2, i adgangsdirektivet?
3) Er det af betydning for besvarelsen af spørgsmål 2, at en […] udbyders anmodning om, at der træffes en afgørelse om obligatorisk samtrafik mellem hans net og nettet tilhørende en udbyder med en betydelig (dominerende) markedsposition på telemarkedet, blev indgivet til den nationale tilsynsmyndighed, og at en afgørende del af dennes behandling af anmodningen fandt sted før den 1. maj 2004, dvs. før Den Tjekkiske Republiks tiltrædelse til Den Europæiske Union?
4) I det omfang det på tidspunktet for sagens faktiske omstændigheder er muligt umiddelbart at anvende rammedirektivet og adgangsdirektivet i den pågældende periode, fra den 1. maj 2004 til den 30. april 2005, hvor Den Tjekkiske Republik ikke i tilstrækkeligt omfang havde gennemført de nævnte direktiver,
4a) er disse direktiver (eller et af dem) da så ubetingede og tilstrækkeligt præcise, at de kan anvendes af en ret i stedet for en national lov?
4b) er en udbyder med en betydelig (dominerende) markedsposition på telemarkedet (og som efter den kompetente nationale myndigheds opfattelse handler i strid med formålet i den nye lovgivningsramme) da berettiget til, som følge af en ukorrekt gennemførelse af direktiverne, at påberåbe sig den direkte virkning af adgangs- og rammedirektivet med henvisning til, at disse direktiver (eller et af dem) beskytter dens interesser i at afvise at indgå en samtrafikaftale (på området for ADSL-tjenester) med andre indenlandske udbydere?
4c) kan denne udbyder påberåbe sig den direkte virkning af direktiver (eller et af dem), som ikke er blevet gennemført korrekt, såfremt (og selv om betingelserne i de nævnte direktiver er opfyldt) den nationale tilsynsmyndighed for telekommunikation træffer afgørelse om bestemte betingelser for samtrafik mellem udbydernes net, dvs. om at pålægge en enkeltperson bestemte forpligtelser?«
V – Retsforhandlingerne for Domstolen
25. Den præjudicielle forelæggelse blev indgivet til Domstolens Justitskontor den 6. februar 2006. Parterne i hovedsagen, den tjekkiske og den nederlandske regering samt Kommissionen, har indgivet skriftlige indlæg og gav møde, bortset fra den nederlandske regering, på retsmødet afholdt den 1. februar 2007 og afgav mundtlige indlæg.
VI – Analyse af de præjudicielle spørgsmål
A – Afgrænsning af tvisten
26. Med henblik på at løse tvisten mellem de to tjekkiske teleselskaber har Obvodní Soud behov for en enklere besvarelse end den, som kan gættes ud fra den usammenhængende helhed af spørgsmål, som den forelæggende ret har formuleret. Faktisk forudsætter den eneste virkelige rejse ikke, at man drager til nye lande, men at man har andre øjne, ser universet med andres øjne (11) .
27. Vanskeligheden ligger ikke i, hvorvidt telestyrelsen var bemyndiget til efter Den Tjekkiske Republiks tiltrædelse af Den Europæiske Union at pålægge Telefónica O2 at sammenkoble dets net med Czech On Lines net (det første spørgsmål), en bemyndigelse, som der ikke er strid om.
28. Nøglen ligger i de processuelle rammer, hvorunder der kan pålægges en sådan forpligtelse (det andet spørgsmål), og i en undersøgelse af relevansen af, at den administrative procedure blev afviklet inden tiltrædelsen (det tredje spørgsmål).
29. Den forelæggende ret går et skridt videre og undersøger, om landets myndigheder burde have rådet over en relevant markedsanalyse i medfør af artikel 8, stk. 2, og artikel 12 i adgangsdirektivet, samt artikel 16, sammenholdt med artikel 6 og 7 i rammedirektivet. For så vidt som lov nr. 151/2000, som var gældende på det pågældende tidspunkt, ikke gennemførte fællesskabskrav vedtaget i 2002, forudsætter dette tilfælde den direkte virkning af de nævnte direktiver (det fjerde spørgsmål).
30. Kort sagt ønsker den forelæggende ret oplyst, om omskiftelserne i tvisten i hovedsagen er undergivet de citerede fællesskabsregler.
B – Domstolens kompetence
31. Denne måde at lægge fokus på diskussionen viser klart, at den tjekkiske regerings påstand om, at de præjudicielle spørgsmål uden videre skal afvises på grund af Domstolens manglende tidsmæssige kompetence, savner grundlag.
32. Der er ikke – som i Ynos-sagen (12) – i denne sag tale om tilfælde, som er indtruffet og afsluttet i en medlemsstat forud for dens optagelse i Fællesskabet, i hvilken situation Domstolen ikke har kompetence (13), hvorimod der skal foretages en konstatering af nogle direktivers tidsmæssige gyldighed i forbindelse med et begivenhedsforløb, som er indledt forinden og afsluttet efter denne indtræden, i hvilken situation Domstolen ville være kompetent som den, der i sidste ende fortolker fællesskabsretten.
33. Selv om Czech On Lines anmodning blev fremsat og i første omgang blev afsluttet på et tidspunkt, hvor Den Tjekkiske Republik endnu ikke var en del af Fællesskabet (14), blev den senere tilbagekaldt, da Den Tjekkiske Republik allerede var blevet medlem af Unionen (15) . Det tilkommer ikke Domstolen at kaste lys over hverken annullationen eller følgerne heraf, men med henblik på at berettige dens præjudicielle funktion er det nok, at de nationale retter, over for en sådan række omstændigheder, er i tvivl om anvendelsen af fællesskabsretten på sagen og forespørger Domstolen om den tidsmæssige gyldighed af fællesskabsbestemmelserne.
34. De præjudicielle spørgsmål er følgelig knyttet til Fællesskabs retsorden, og det påhviler Domstolen at udføre den tilsvarende fortolkende funktion (16) . Man skal ikke glemme, at det inden for rammerne af samarbejdet efter artikel 234 EF tilkommer den nationale ret, for hvilken tvisten i hovedsagen er indbragt, og som har ansvaret for at afgøre sagen, at vurdere, om en fortolkning er nødvendig, og om de forelagte spørgsmål er relevante (17), idet den skal skønne, hvorvidt forelæggelsen er hensigtsmæssig, medmindre tvivlen vedrørende fællesskabsretten savner forbindelse med hovedsagens genstand, problemet er af hypotetisk karakter, eller Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en saglig korrekt besvarelse (18) .
C – Det første præjudicielle spørgsmål: en unødvendig forelæggelse
35. Ikke desto mindre har den tjekkiske regering i et vist omfang ret, fordi den forelæggende ret antyder en usikkerhed, som ikke ville kræve, at der blev anlagt sag ved Domstolen med henblik på at undersøge, om telestyrelsen, når Den Tjekkiske Republik først var indtrådt i Unionen, kunne tvinge Telefónica O2 til at sammenkoble sit net med Czech On Lines net.
36. Dette resultat ændres ikke, uanset hvilke regler der undersøges. Lige så meget som hvis man støtter sig til direktiv 97/33, som hvis man vælger adgangs- og rammedirektivet, eller hvis man skal vurdere sagen uden hensyn til fællesskabsretten, er det lov nr. 151/2000, som finder anvendelse, og telestyrelsen kunne pålægge den beskrevne forpligtelse, så der foreligger ingen uoverensstemmelser på dette punkt.
37. Som følge heraf ville ingen instans tøve med svaret, eftersom denne mulighed er nævnt i lov nr. 151/2000 (artikel 40, stk. 5, sammenholdt med artikel 37, stk. 1), uden at løsningen ville være berørt af fortolkningen af fællesskabsretten, som også indeholder denne mulighed, ud over direktiv 1997 (artikel 4, stk. 2), i direktiverne fra 2002 (artikel 8, sammenholdt med artikel 12 i adgangsdirektivet). I dette omfang foreligger der ikke uoverensstemmelse mellem det nationale og det europæiske system, hvorfor det forekommer overflødigt at henvise til denne ordning.
38. Dette indledende spørgsmål fra den tjekkiske ret berører således ikke fællesskabsretten, hvorfor Domstolen bør forholde sig tavs uden at foretage en intertemporal undersøgelse som den, Kommissionen inddrager i sine skriftlige indlæg, eftersom rammedirektivet i overensstemmelse med dets artikel 27, første afsnit, bibeholder tidligere indgåede forpligtelser, et samlet billede, som ikke er i overensstemmelse med det, som drøftes i dommen fra den forelæggende ret, hvor den omtvistede forvaltningsafgørelse pålagde en ny forpligtelse.
D – Det andet og tredje præjudicielle spørgsmål
39. Her er der tale om en anden diskussion: Eftersom den tjekkiske styrelse havde bevist, at Telefónica O2 havde en stærk markedsposition, kunne styrelsen pålægge sammenkoblingen af selskabets net med Czech On Lines net, men det må præciseres, om dette automatisk var muligt, ligesom efter den nationale lov, eller om styrelsen skulle gennemføre en markedsanalyse, som krævet i henhold til fællesskabsretten (det andet og det tredje spørgsmål).
40. Eftersom lov nr. 151/2000 ikke gennemførte direktiverne fra 2002, flyttes tyngdepunktet for diskussionen vedrørende anvendelsen af fællesskabsretten til det fjerde spørgsmål, som undersøger, hvorvidt disse direktiver, der som fællesskabsbestemmelser har forrang (19), opfylder betingelserne for at få direkte virkning og fortrænge den nationale ikke-harmoniserede ordning.
41. Da dette spørgsmål ikke kan besvares bekræftende, er besvarelsen af det andet og det tredje spørgsmål uden betydning, da den tjekkiske styrelse i de to mulige sammenhænge kunne pålægge forpligtelsen uden den nævnte markedsanalyse, fordi de citerede direktiver ikke har direkte virkning.
42. Følgelig begrænser denne tilsyneladende komplekse præjudicielle forelæggelse sig – når den først er ryddet for krat – til en afgørelse af, om artikel 8, stk. 2, i adgangsdirektivet og artikel 16, sammenholdt med artikel 6 og 7 i rammedirektivet, opfylder betingelserne fastsat i retspraksis for, at en bestemmelse af denne art har umiddelbar virkning.
E – Det fjerde spørgsmål: direkte virkning
43. Denne egenskab for et direktivs bestemmelser, en naturlig følge og samtidig et værktøj for forrangen over for national ret (20), anses for en automatisk »sanktion« for, at medlemsstaterne – som skal afholde sig fra at påberåbe sig deres lovgivninger for at modsætte sig et direktivs bestemmelser, der ud fra et indholdsmæssigt synspunkt er ubetingede og tilstrækkeligt præcise – unddrager sig deres pligter (21) .
44. Disse træk er kendetegnende for de utvetydige formuleringer vedrørende en forpligtelse (22), som ikke er undergivet betingelser og ej heller, i henseende til gennemførelse eller følger, gjort afhængig af, at institutioner i Fællesskabet eller i medlemsstaterne træffer foranstaltninger i så henseende (23) .
45. Det er ikke svært at konstatere, at de citerede bestemmelser i ramme- og adgangsdirektivet ikke har disse kendetegn, eftersom markedsanalysen, som der henvises til i artikel 8, stk. 2, i adgangsdirektivet, foretages i henhold til rammedirektivets artikel 16 og skal følge principperne anført i dettes artikel 6 og 7. Det er med andre ord nødvendigt at følge de retningslinjer, som Kommissionen opstiller i samarbejde med de nationale tilsynsmyndigheder (artikel 16, stk. 1), og overholde de regler, som den pågældende nationale myndighed skal offentliggøre med henblik på at sikre hørings- og transparenskriterierne (artikel 6), i samarbejde med den nævnte institution og de relevante myndigheder (artikel 7, stk. 3-5).
46. Selv om det antages, at disse bestemmelser opfylder de ufravigelige betingelser for at have umiddelbar virkning, bør de ikke have det i denne sag, da det ifølge fællesskabsretten ikke er tilladt for direktiver at have dette kendetegn i tvister mellem borgere. I forslaget til afgørelse fremsat den 6. maj 2003 i forbindelse med Pfeiffer-dommen (24), erindrer jeg om, at Domstolen systematisk har afvist at anerkende, at en borger over for en anden borger kan påberåbe sig et direktiv, som medlemsstaten ikke har gennemført korrekt inden for den fastsatte frist, og har udtalt, at ifølge artikel 249 EF består et direktivs bindende karakter, som er grundlaget for, at der kan støttes ret herpå ved en national ret, kun i forhold til »enhver medlemsstat, som det rettes til«. Heraf følger, at et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for borgere, og at en direktivbestemmelse derfor ikke kan påberåbes over for sådanne personer (punkt 56) (25) .
47. Den tvist, som har givet anledning til dette præjudicielle spørgsmål, er et mønstereksempel på en privat tvist. To virksomheder strides om den forpligtelse, som adgangsdirektivet pålægger en virksomhed med en dominerende stilling til at acceptere en anden virksomheds krav om samtrafik, og indblandingen fra forvaltningsmyndighederne er udelukkende en erstatning for konkurrenternes ønske om at indgå en aftale, som de ikke selv har været i stand til at gennemføre. Dette billede adskiller sig fra Wells-dommen (26), hvori Domstolen fastslog, at et direktiv havde direkte virkning (27) over for staten, til fordel for en britisk nabo på trods af, at dette indirekte berørte en anden borgers rettigheder.
48. Sammenfattende har de omhandlede bestemmelser i ramme- og adgangsdirektivet ikke direkte virkning, således at Telefónica O2 ikke med føje kan påberåbe sig dem til støtte for en ophævelse af den tjekkiske telestyrelses afgørelse (28) .
F – Afsluttende bemærkninger
49. Den præjudicielle forlæggelse udgør et procesretligt middel, som står til rådighed for de nationale retter med henblik på, at Domstolen kan vejlede dem ved gennemførelsen af fællesskabsretten. Systemet i artikel 234 EF hviler på forskellen mellem fortolkning og anvendelse af retsforskrifter, hvorved det gøres muligt at forene den nationale rets legitime myndighed med hensynet til fællesskabsrettens ensartethed, hvilket Robert Lecourt (29) anførte for år tilbage. Denne opgave kræver en forfinet kompetencefordeling (30) .
50. Denne udformning af den præjudicielle forelæggelse bevirker, at Domstolen skal begrænse sin deltagelse til det strengt nødvendige og begrænse sig til – inden for de grænser, der er opridset i forelæggelseskendelsen – at afgive et hensigtsmæssigt svar (31) for at undgå afsigelsen af domme, som er ubrugelige for tvisten i hovedsagen, og som – hvis dette ikke var tilfældet – ville antage en abstrakt karakter, uden konkrete omstændigheder, som om der var tale om en efterprøvelse af regler.
51. På baggrund af de ovenfor anførte grunde kan bestemmelserne i ramme- og adgangsdirektivet, der er nævnt i forelæggelseskendelsen, ikke anvendes til at løse tvisten. Domstolen skal med henblik på at afgive et b rugbart svar (32) gøre det klart for den forelæggende ret, at de omhandlede bestemmelser ikke har direkte virkning, og at den tjekkiske telestyrelse følgelig ikke var forpligtet til at gennemføre en markedsundersøgelse for at pålægge Telefónica O2 at sammenkoble dets ADSL-net med Czech On Lines net.
VII – Forslag til afgørelse
52. På grundlag af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Obvodní Soud Prag 3, således:
»Artikel 8, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/19/EF af 7. marts 2002 om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter (adgangsdirektivet) og artikel 16, sammenholdt med artikel 6 og 7, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (rammedirektivet) opfylder ikke betingelserne for at have direkte virkning i en situation, hvor national ret ikke er tilpasset, hvilket betyder, at de ikke finder anvendelse på de konkrete omstændigheder i sagen, og at det følgelig ikke var påkrævet for den tjekkiske telestyrelse at gennemføre en markedsanalyse for at pålægge Telefónica O2 Czech Republic at sammenkoble selskabets ADSL-linjer med Czech On Lines linjer.«
(1) .
(2)  –	Europa-Parlamentets og Rådets direktiver af 7.3.2002, EFT L 108, på henholdsvis s. 33 og s. 7.
(3)  –	Sag C-339/04, hvori der blev afsagt dom den 18.7.2006, Sml. II, s. 6917.
(4)  –	Arbejdet blev indledt med Kommissionens direktiv 90/388/EØF af 28.6.1990 om liberalisering af markedet for teletjenester (EFT L 192, s. 10), som senere er ændret flere gange, indtil det blev erstattet ved Kommissionens direktiv 2002/77/EF af 16.9.2002 (EFT L 249, s. 21).
(5)
–	Rådets direktiv 90/387/EØF af 28.6.1990 om oprettelse af det indre marked for teletjenester ved gennemførelse af tilrådighedsstillelse af åbne net (EFT L 192, s. 1), som blev tilpasset til konkurrenceforhold ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/51/EF af 6.10.1997 (EFT L 295, s. 23). Denne gruppe direktiver omfatter også Rådets direktiv 92/44/EØF af 5.6.1992 (EFT L 165, s. 27) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/10/EF af 26.2.1998 (EFT L 101, s. 24), som etablerer tilsvarende vilkår for henholdsvis faste kredsløb og taletelefoni.
(6)
–	EFT L 199, s. 32.
(7)
–	Heri figurerede endvidere Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/O2/EF om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet) og direktiv 2002/O2/EF om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EFT L 108, s. 21 og 51).
(8)
–	Ved »samtrafik« forstås fysisk og logisk sammenkobling af offentlige kommunikationsnet, som bruges af den samme eller flere virksomheder med henblik på at give brugerne mulighed for at kommunikere eller få adgang til andre virksomheders tjenester [artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 97/33 og artikel 2, litra b), i adgangsdirektivet].
(9)  –	I august 2002 blev Česky Telecom, en markedsdominerende operatør, hvori staten besad majoriteten, privatiseret af regeringen.
(10)  –	Forvaltningsakten havde hjemmel i artikel 40, stk. 2 og 5, i lov nr. 151/2000.
(11)  –	M. Proust, På sporet af den tabte tid III, Fangen, Ed. Gallimard, Bibliothèque de la Plèiade, 1988, s. 762.
(12)  –	Dom af 10.1.2006, sag C-3O2/04, Sml. I, s. 371, præmis 35-37. Jf. i samme retning dom af 9.2.2006, sag C-261/05, Lákep m.fl., ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 17-21.
(13)  –	Dom af 15.6.1999, sag C-321/97, Andersson og Wåkerås-Andersson, Sml. I, s. 3551.
(14)  –	Den første afgørelse fra den tjekkiske telestyrelse er dateret den 30.4.2004, dagen inden tiltrædelsen.
(15)  –	Den 9.9.2004.
(16)  –	Dom af 12.4.2005, sag C-145/03, Keller, Sml. I, s. 2529, præmis 33.
(17)  –	Dom af 6.7.1995, sag C-62/93, BP Soupergaz, Sml. I, s. 1883, præmis 10, af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman Sml. I, s. 4921, præmis 59, af 13.3.2001, sag C-379/98, PreusenElectra, Sml. I, s. 2099, præmis 38, og af 25.2.2003, sag C- 326/00, IKA, Sml. I, s. 1703, præmis 27.
(18)  –	Dom af 7.9.1999, sag C-355/97, Beck og Bergdorf, Sml. I, s. 4977, præmis 22.
(19)  –	Fastslået i almindelighed i dom af 15.7.1964, sag 6/64, Costa mod ENEL, Sml. 1954-1964, s. 531, org.ref.: Rec. s. 1141, og for direktivernes vedkommende i dom af 5.4.1979, sag 148/78, Ratti, Sml. s. 1629.
(20)  –	Ifølge Ratti-dommen var det ikke tilladt for en medlemsstat efter udløbet af fristen for et direktivs ikrafttræden at kræve anvendelse af medlemsstatens ikke-harmoniserede regler over for en person, som har rettet sig efter fællesskabsbestemmelser, hvilket betyder, at de modstridende nationale regler ikke skal have virkning.
(21)  –	Dom af 19.1.1982, sag 8/81, Becker, Sml. s. 53, præmis 24 og 25.
(22)  –	Dette kan udledes af ræsonnementet i dom af 26.2.1986, sag 152/84, Marshall, Sml. s. 723, præmis 52, gentaget i dom af 29.5.1997, sag C-389/95, Klattner, Sml. I, s. 2719, præmis 33.
(23)  –	Præmis 33 i den ovennævnte Klattner-dom, hvori der henvises til dom af 3.4.1968, sag 28/67, Molkerei-Zentrale Westfalen, Sml. 1965-1968, s. 475, org.ref.: Rec. s. 211, og af 17.9.1996, forenede sager C-246/94 – C-249/94, Cooperativa Agrícola Zootécnica S. Antonio m.fl., Sml. I, s. 4373.
(24)  –	Dom af 5.10.2004, forenede sager C-397/01 – C-403/01, Pfeiffer m.fl., Sml. I, s. 8835.
(25)  –	Jf. Marshall-dommen, præmis 49, dom af 8.10.1987, sag 80/86, Kolpinghuis Nijmegen, Sml. s. 3969, præmis 9, af 14.7.1994, sag C-91/92, Faccini Dori, Sml. s. 3325, præmis 24, og af 7.3.1996, sag C-192/94, El Corte Inglés, Sml. I, s. 1281, præmis 16 og 17, samt Pfeiffer-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 24, præmis 108 og 109.
(26)  –	Dom af 7.1.2004, sag C-201/O2, Sml. I, s. 723.
(27)  –	Det drejede sig om Rådets direktiv 85/337/EØF af 27.6.1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EFT L 175, s. 40).
(28)  –	Eftersom bestemmelserne ikke har denne egenskab, er det åbenbart, at den nationale ret i dette tilfælde ikke med støtte i »princippet om en direktivkonform fortolkning« (dom af 13.11.1990, sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135) kan rådes til at foretage en udvidende fortolkning af lov nr. 151/2000 for ad domstolsvejen at skabe en foranstaltning (markedsanalysen), som loven ikke indeholder. Det nævnte princip har nemlig visse grænser, hvori indgår kravet om at undgå en retsstridig fortolkning. I dom af 26.9.1996, sag C-168/95, Arcaro, Sml. I, s. 4705, fremhævede Domstolen, at fællesskabsretten ikke indeholder nogen ordning, som lader en national ret se bort fra nationale bestemmelser, som strider mod et direktiv, der ikke kan påberåbes (præmis 43). Der må heller ikke ses bort fra den omstændighed, hvilket allerede er bemærket, at den tjekkiske lovgivning og fællesskabsreglerne (de oprindelige og den nuværende) i det væsentlige er i overensstemmelse med hinanden, således at de kompetente myndigheder har beføjelse til at pålægge dominerende virksomheder forpligtelser til samtrafik, og at uoverensstemmelserne indskrænkes til den formelle fremgangsmåde.
(29)  –	R. Lecourt: » Le juge devant le Marché commun «, Ed. Institut Universitaire des Hautes Ètudes Internationles, Génève, 1970, s. 50.
(30)  –	M. Lagrange: »L’action préjudicielle dans le droit interne des États membres et en droit communautaire«, Revue trimestrielle de droit européen, 1974, s. 268.
(31)  –	J. De Richemont: L’intégration du droit communautaire dans l’ordre juridique interne, Ed. Librairie du Journal des Notaires et des Avocats, Paris, 1975, s. 41 ff.
(32)
–	Det er relevant at bemærke, at det påhviler Domstolen inden for rammerne af det retlige samarbejde i artikel 234 EF at fremme en hensigtsmæssig løsning for at bilægge en tvist (dom af 17.7.1997, sag C-334/95, Krüger, Sml. I, s. 4517, præmis 22, og af 28.11.2000, sag C-88/99, Roquette Frères, Sml. I, s. 10465, præmis 18, og eventuelt at omformulere det forelagte spørgsmål (jf. dom af 11.6.2002, sag C-62/00, Marks & Spencer, Sml. I, s. 6325, præmis 22, og af 23.3.2006, sag C-210/04, FCE Bank, Sml. I, s. 2803, præmis 21).