61982CJ0201_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse afsagt den 28 . juli 1982 og indgaaet til Domstolens justitskontor den 6 . august s.aa . har Corte suprema di cassazione ( forenede afdelinger for civilsager ) i medfoer af protokollen af 3 . juni 1971 vedroerende Domstolens
fortolkning af konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager ( i det foelgende benaevnt konventionen ) forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af konventionens artikel 17 og 18 .
2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en tvist mellem Amministrazione del tesoro dello Stato ( ministeriet for statskassen ) og Gerling Konzern Speziale Kreditversicherungs-AG m.fl . ( i det foelgende benaevnt Gerling ), Koeln, hvorunder sagsoegeren i hovedsagen har nedlagt paastand om betaling af et beloeb i pengestraffe, afgifter og told samt renter og omkostninger i anledning af en raekke af TIR-ordningen omfattede transporter, i forbindelse med hvilke der i Italien var konstateret forskellige lovovertraedelser, der medfoerte pligt til at erlaegge de naevnte ydelser .
3 Transporter kan ske efter reglerne i toldkonventionen om international godstransport ad landevej, der blev vedtaget i Genève den 15 . januar 1959, naar der ved transporten benyttes et TIR-carnet udstedt af den kompetente og for transporten ansvarlige organisation i de lande, der har tiltraadt toldkonventionen . Den ansvarlige nationale organisation haefter for betaling af skyldige forfaldne told- og afgiftsbeloeb samt for betaling af de pengestraffe, der er blevet paalagt den berettigede ifoelge et TIR-carnet .
4 Den kompetente organisation i Italien var, da de begivenheder, der har givet anledning til sagen, udspillede sig, Ente Autotrasporti Merci ( i det foelgende benaevnete EAM ). Efter denne organisations oploesning er ministeriet for statskassen i henhold til bestemmelserne i lov nr . 1404 af 4 . december 1970 traadt i dens sted .
5 De nationale organisationer er medlemmer af International Road Transport Union ( IRU ). For hver enkelt af disse organisationer garanterer en af Gerling repraesenteret international forsikringssammenslutning i henhold til en aftale, der blev indgaaet i 1961 mellem paa den ene side IRU, paa egne vegne samt paa vegne af hver enkelt af de nationale organisationer og paa den anden side den naevnte internationale forsikringssammenslutning .
6 I artikel 8 i denne forsikringsaftale hedder det, at »i tilfaelde af uenighed mellem forsikringsselskabernes pool og en af de nationale organisationer kan de sidstnaevnete med henblik paa anvendelse af hjemlandets ret kraeve tvisten afgjort ved en kompetent ret i det land, hvor de har deres hjemsted« .
7 Det italienske toldvaesen har rejst krav om betaling af et beloeb i pengestraffe, afgifter og told i forbindelse med transporter omfattet af TIR-ordningen i Italien, og ministeriet for statskassen har herefter ved Tribunale di Roma anlagt sag mod den naevnte gruppe af forsikringsselskaber med paastand om betaling af i alt 812 134 310 lire .
8 Under sagen har gruppen af forsikringsselskaber i henhold til den italienske retsplejelovs artikel 41 indgivet begaering til Corte suprema di cassazione med henblik paa at opnaa en afgoerelse af en praeliminaer indsigelse vedroerende kompetencespoergsmaalet . Forsikringsselskaberne goer nemlig gaeldende, at den tidligere naevnte vaernetingsklausul er uanvendelig, idet den ikke skriftligt er vedtaget af EAM ( eller af ministeriet for statskassen ), og at der i konventionens artikel 17 stilles krav om, at parterne skriftligt skal indgaa en saadan aftale om retternes kompetence .
9 Corte suprema di cassazione har paa baggrund heraf anmodet Domstolen om en afgoerelse af foelgende to praejudicielle spoergsmaal :
»1 . Kan i tilfaelde, hvor der foreligger en af parterne behoerigt underskrevet kontrakt, som den ene part har afsluttet saavel i egen som i andre personers interesse, en i denne kontrakt vedtaget vaernetingsklausul vedroerende tvister, der kan rejses af de naevnte andre personer, medfoere, at det krav om skriftlighed, der opstilles i artikel 17 i Bruxelles-konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal anses for opfyldt ogsaa af disse personer?
2.Gaelder den af artikel 18 naevnte konvention foelgende virkning, at denne ret bliver kompetent, saafremt sagsoegte giver moede, ogsaa i tilfaelde, hvor sagsoegte ud over en praeliminaer indsigelse vedroerende rettens kompetence blot subsidiaert fremfoerer indsigelser vedroerende sagens realitet?«
1 . Det foerste spoergsmaal
10 Corte di cassazione har med dette spoergsmaal foerst og fremmest anmodet Domstolen om at afgoere, om konventionen og navnlig dennes artikel 17 kan fortolkes saaledes, at en ved en forsikringsaftale begunstiget tredjemand, der ikke er identisk med forsikringstageren, kan paaberaabe sig en i hans interesse vedtaget vaernetingsklausul uden selv at have undertegnet denne, mens forsikringsgiveren og forsikringstageren paa deres side behoerigt har undertegnet dem .
11 Med henblik paa konventionens anvendelse maa fortolkningen navnlig tage sit udgangspunkt i konventionens system og maalsaetning, saaledes at der skabes sikkerhed for, at den fuldt ud kan faa de tilsigtede retsvirkninger .
12 I konventionens artikel 17, stk . 1, hedder det :
»Saafremt parterne i tilfaelde, hvor mindst en af dem har bopael paa en kontraherende stats omraade, ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftlig bekraeftet, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal vaere kompetente til at paakende allerede opstaaede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den paagaeldende stat kompetente« .
13 Domstolen har i flere domme, jfr . saaledes afgoerelserne af 14 . december 1976 ( Estasis Salotti, sag 24/76, Sml ., s . 1831, og Ségoura, sag 25/76, Sml, s . 1851 ) og af 6 . maj 1980 ( Porta Leasing, sag784/79, Sml ., s . 1517 ) fastslaaet, at det krav om skriftlighed, som opstilles i konventionens artikel 17, skal sikre, at parternes samstemmende vilje, naar de ved en kompetencevedtagelse fraviger de almindelige kompetenceregler i konventionens artikler 2, 5 og 6, kommer klart og praecist til udtryk og herefter utvetydigt staar fast .
14 I oevrigt har konventionens artikel 17 med opstilling af et saadant krav om skriftlighed inter partes hverken til formaal eller foelge, at en ved et tredjemandsloefte i kontrakten begunstiget tredjemands adgang til under en tvist mod forsikringsgiveren at paaberaabe sig den til hans fordel vedtagne vaernetingsklausul er betinget af et lignende krav om skriftlighed .
15 Det maa herefter fastlaas, at forsikringsgiveren ikke kan anfaegte en vaernetingsklausul som den omhandlede, naar han klart har tiltraadt den i aftalens bestemmelser, blot fordi den begunstigede udenforstaaende tredjemand ikke selv har opfyldt skriftlighedskravet i konventionens artikel 17 .
16 Dette resultat bestyrkes ved en undersoegelse af reglerne i konventionens afdeling 3 om kompetence i forsikringssager .
17 Denne undersoegelse og de oplysninger, forarbejderne herved kan give, viser saaledes, at bestemmelserne, hvorefter den forsikrede jo har flere muligheder for at vaelge vaernetinget end forsikringsgiveren, mens adgangen til at vedtage en vaernetingsklausul i sidstnaevntes interesse afskaeres, er begrundet i oensket om at beskytte den forsikrede . Denne staar som oftest over for en standardkontrakt, hvis vilkaar ikke laengere kan forhandles, ligesom han er den oekonomisk svage part .
18 Endvidere kan parterne ifoelge konventionens artikel 12 fravige bestemmelserne i afdeling 3 »ved aftale : . . . 2 . saafremt aftalen giver forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ret til at anlaegge sag ved andre retter end den, der er naevnt i denne afdeling« . Heraf foelger klart, at der ifoelge konventionen udtrykkelig bestaar en adgang til at aftale vaernetinget, ikke blot i den i aftalen deltagende forsikringstagers interesse, men ogsaa i den forsikredes og den begunstigedes, naar disse ikke deltager i aftalen, som i det foreliggende tilfaelde ikke er identiske, og som kan vaere ukendte ved indgaaelsen af en forsikringsaftale .
19 Saafremt det i artikel 17 indeholdte krav om skriftlighed maatte antages at indebaere, at den forsikrede, eller den begunstigede uden for aftalen staaende tredjemand, i hvis interesse vaernetingsklausulen er vedtaget, udtrykkeligt skulle underskrive denne klausul for at kunne paaberaabe sig den som gyldig, ville sidstnaevnte blive paalagt en unoedvendig byrde, eftersom forsikringsgiveren fra foerst af utvetydigt har accepteret en generel og aaben ordning
vedroerende vaernetinget, ligesom der eventuelt kunne vaere tale om en vanskeligt opfyldelig formalitet i tilfaelde, hvor den forsikrede, endnu foer tvist var opstaaet, ikke af forsikringstageren var gjort bekendt med, at der var indgaaet en vaernetingsklausul i hans interesse .
20 Af det ovenfor anfoerte foelger i det hele, at en vaernetingsklausul i en forsikringsaftale, der er vedtaget til fordel for den forsikrede, der ikke deltager i aftalen og ikke er identisk med forsikringstageren, maa anses for gyldig i henhold til konventionens artikel 17, saafremt det i naevnte artikel opstillede krav om skriftlighed er opfyldt for forsikringsgiverens og forsikringstagerens vedkommende og forsikringsgiverens aftalevilje herved klart og praecist er kommet til udtryk .
2 . Det andet spoergsmaal
21 Det vil vedroerende dette spoergsmaal vaere tilstraekkeligt at henvise til, at Domstolen i dommene af 24 . juni 1981 ( Elefanten Schuh GmbH, sag 150/80, Sml ., s . 1671 ), af 22 . oktober 1981 ( Rohr, sag 27/81, Sml ., s . 2431 ) og af 31 . marts 1982 ( CHW, sag 25/81, Sml ., s . 1189 ) har fastslaaet, at konventionens artikel 18 skal fortolkes saaledes, at sagsoegte ikke blot kan bestride rettens kompetence, men tillige subsidiaert kan bestride kravet i realiteten uden derved at fortabe retten til at fremfoere indsigelsen om inkompetence .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
22 De udgifter, der er afholdt af Den italienske Republiks regering og af Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, der har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN ( tredje afdeling )
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt den af Corte suprema di cassazione ( forenede afdelinger for civilsager ) ved kendelse af 28 . juli 1982, for ret :
1 . Artikel 17, stk . 1, i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes saaledes, at i tilfaelde, hvor der foreligger en forsikringsaftale mellem en forsikringsgiver og en forsikringstager, som har indgaaet aftalen i egen og i tredjemands interesse, kan tredjemand, ogsaa uden personligt at have undertegnet en i forsikringsaftalen indeholdt vaernetingsklausul, i givet fald paaberaabe sig denne, saafremt kravet om skriftlighed ifoelge konventionens artikel 17 er opfyldt for forsikringsgiverens og forsikringstagerens vedkommende, og forsikringsgiverens aftalevilje herved klart og praecist er kommet til udtryk .
2 . Artikel 18 i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes saaledes, at sagsoegte ikke blot kan bestride rettens kompetence, men tillige subsidiaert kan bestride kravet i realiteten uden derved at fortabe retten til at fremfoere indsigelsen om inkompetence .