61986O0023
KENDELSE AFSAGT AF DOMSTOLENS PRÆSIDENT
17. marts 1986 (
*1
)
I sag 23/86 R,
Det forenede Kongerige, ved sin befuldmægtigede T. J. G. Pratt, Treasury Solicitor, bistået af Francis Jacobs, Queen's Counsel, og med valgt adresse i Luxembourg på den britiske ambassade, 28, boulevard Royal,
sagsøger,
mod
Europa-Parlamentet, ved sin befuldmægtigede, juridisk konsulent F. Pasetti-Bombardella,
sagsøgt,
hvorunder der principalt er nedlagt påstand om, at sagsøgeren samt Fællesskabets øvrige medlemsstater ved en foreløbig forholdsregel bemyndiges til at foretage betalinger begrænset til de beløb, der fremgår af Rådets anden behandling af budgettet den 26. og 27. november 1985, og til at nedsætte den første betaling efter denne foreløbige forholdsregel med de beløb, der allerede er betalt for meget, og om, at Kommissionen pålægges at gennemføre budgettet for 1986 på grundlag af det budgetforslag, der blev udarbejdet af Rådet ved andenbehandling, med forbehold af visse ændringer, som Europa-Parlamentet vedtog den 12. december 1985, og som ikke har bevirket en forhøjelse af de ikke-obligatoriske udgifter,
har
PRÆSIDENTEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS DOMSTOL
afsagt følgende
KENDELSE
1
Ved stævning, indleveret til Domstolens justitskontor den 29. januar 1986, har Det forenede Kongerige i medfør af EØF-traktatens artikel 173, stk. 1, Euratom-traktatens artikel 146, stk. 1, og EKSF-traktatens artikel 38 anlagt sag med påstand om annullation af den akt, hvorved Europa-Parlamentets formand den 18. december 1985 fastslog, at De europæiske Fællesskabers almindelige budget for regnskabsåret 1986 var blevet endeligt vedtaget (EFT L 358, s. 1). Under samme sag har Det forenede Kongerige endvidere nedlagt påstand om annullation af De europæiske Fællesskabers almindelige budget for regnskabsåret 1986 som således vedtaget (EFT L 358, s. 3), men kun, for så vidt det overskrider de beløb, der fremgår af budgetforslaget udarbejdet af Rådet under anden behandling den 27. november 1985 som ændret ved visse ændringsforslag vedtaget den 12. december 1985 af Europa-Parlamentet. Disse ændringer har ikke bevirket, at de ikke-obligatoriske udgifter blev forhøjet, da de forhøjelser, som de indeholdt for visse budgetposter, blev kompenseret ved tilsvarende nedsættelser på andre budgetposter. De pågældende ændringer er dem, som består i overførsel fra budgetpost B 660 til de nye poster B 6615, 6616, 6617 og til budgetpost 6632 og fra budgetpost B 944 til post A 1100. Subsidiært er der nedlagt påstand om annullation af disse to akter i det hele.
2
Ved stævning, indleveret til Domstolens justitskontor den 13. februar 1986, har sagsøgeren i medfør af EØF-traktatens artikler 185 og 186, Euratom-traktatens artikler 157 og 158 og EKSF-traktatens artikel 39 samt artikel 83 i Domstolens procesreglement indgivet begæring om foreløbige forholdsregler, indtil Domstolen har afsagt dom i hovedsagen, med påstand om, at det foreløbig statueres, at medlemsstaterne foretager betalinger begrænset til de beløb, som fremgår af Rådets andenbehandling af budgettet den 26. og 27. november 1985, i form af egne indtægter hidrørende fra merværdiafgiften, for budgettet 1986, nemlig på basis af en forhøjelse af bevillingerne til ikke-obligatoriske udgifter på 1251 mio ECU og af forpligtelsesbevillinger på 1199 mio ECU i forhold til 1985, og at deres første betaling efter denne foreløbige forholdsregel nedsættes med de beløb, der allerede er betalt for meget. Sagsøgeren har endvidere nedlagt påstand om, at det ved denne foreløbige forholdsregel pålægges Kommissionen at gennemføre budgettet såvel for betalingsbevillingerne som for forpligtelsesbevillingerne på grundlag af det budgetforslag, der er udarbejdet under Rådets anden behandling med forbehold af de ovennævnte ændringer.
3
Ved skrivelse af 25. februar 1986 har Domstolens præsident i henhold til artikel 21, stk. 2, i statutten for Domstolen pålagt Kommissionen at fremmøde under retsmødet den 10. marts 1986 og dér lade sig repræsentere af én eller flere befuldmægtigede, som har særligt kendskab til budgetspørgsmål, for at kunne skaffe sig alle oplysninger om budgettet og dets gennemførelse, som han måtte anse for nødvendige for behandlingen af denne begæring om foreløbige forholdsregler.
4
Ved telex af 5. marts 1986 har Domstolens præsident stillet spørgsmål til Det forenede Kongerige, Europa-Parlamentet og Kommissionen og har opfordret dem til at fremlægge deres svar i retsmødet den 10. marts 1986.
5
Sagsøgte har indgivet skriftligt indlæg den 28. februar 1986. Parterne og Kommissionen har afgivet mundtlige forklaringer den 10. marts 1986.
6
Før behandlingen af realiteten i denne begæring om foreløbige forholdsregler forekommer det hensigtsmæssigt med hensyn til de ikke-obligatoriske udgifter, som står i centrum for tvisten, at henvise til de forskellige faser i budgetbehandlingen, som er gået forud for Europa-Parlamentets formands konstatering af den endelige vedtagelse af De europæiske Fællesskabers almindelige budget for regnskabsåret 1986 den 18. december 1985. De relevante traktatbestemmelser er dem, der gælder for budgetbehandlingens forløb for de ikke-obligatoriske udgifter, i dette tilfælde EØF-traktatens artikel 203, Euratom-traktatens artikel 177 og EKSF-traktatens artikel 78. Da budgetbehandlingen ifølge disse tre bestemmelser er den samme for ikke-obligatoriske udgifter, vil der herefter i denne kendelse for klarhedens skyld kun blive henvist til EØF-traktatens artikel 203, navnlig til stk. 9.
7
EØF-traktatens artikel 203 giver Parlamentet og Rådet kompetence til at vedtage budgettet, for så vidt angår de ikke-obligatoriske udgifter med forbehold af anvendelsen af den mekanisme, der benævnes maksimalsatsen for forhøjelser, og som beskrives i EØF-traktatens artikel 203, stk. 9. Denne artikels stk. 9 har følgende ordlyd :
»For samtlige udgifter, der ikke er en nødvendig følge af traktaten eller af retsakter udstedt i henhold til denne, fastsættes hvert år en maksimalsats for forhøjelser i forhold til udgifter af samme art i det løbende regnskabsår.
Efter høring af Udvalget for økonomisk Politik fastslår Kommissionen denne maksimalsats således, som den fremgår af:
—
udviklingen inden for Fællesskabet af bruttonationalindkomsten i faste priser,
—
den gennemsnitlige ændring i medlemsstaternes budgetter
og
—
udviklingen af leveomkostningerne i løbet af det seneste regnskabsår.
Om maksimalsatsen skal der inden den 1. maj gives meddelelse til alle Fællesskabets institutioner. Disse er pligtige til at rette sig efter den under budgetbehandlingen, dog med forbehold af bestemmelserne i dette stykkes fjerde og femte afsnit.
Er den forhøjelsessats, der følger af det budgetforslag, som Rådet har udarbejdet, med hensyn til sådanne udgifter, som ikke nødvendigt følger af traktaten eller af retsakter udstedt i henhold til denne, større end halvdelen af maksimalsatsen, kan Forsamlingen, ved udøvelsen af sin ret til at foretage ændringer, yderligere forhøje det samlede beløb for sådanne udgifter med op til halvdelen af maksimalsatsen.
Når Forsamlingen, Rådet eller Kommissionen finder, at Fællesskabernes virksomhed nødvendiggør en forhøjelse ud over den sats, der er fastlagt ved den i dette stykke foreskrevne fremgangsmåde, kan der fastsættes en anden sats ved aftale mellem Rådet, hvis afgørelse træffes med kvalificeret flertal, og Forsamlingen, hvis afgørelse træffes med et flertal af dens medlemmers stemmer og med tre femtedele af de afgivne stemmer.«
8
I overensstemmelse med EØF-traktatens artikel 203, stk. 9, 3. afsnit, har Kommissionen den 23. april 1985 givet meddelelse til Rådet om, at den maksimale forhøjelsessats for de ikke-obligatoriske udgifter for budgettet for 1986 var 7,1%.
9
På grundlag af de ikke-obligatoriske udgifter af samme art i budgettet for 1985 meddelte Kommissionen endvidere, at anvendelsen af maksimalsatsen på 7,1% ville gøre det muligt at forhøje betalingsbevillingerne med 435 mio ECU og forpligtelsesbevillingerne med 589 mio ECU. Rådet kom på et andet grundlag, som Parlamentet ikke anerkendte, frem til beløb, der var 2 mio ECU lavere for betalingsbevillingerne og 7 mio ECU lavere for forpligtelsesbevillingerne.
10
Den 31. juli 1985 forelagde Kommissionen Rådet det foreløbige budgetforslag for 1986. Rådet udarbejdede derefter under sit møde den 17. og 18. september 1985 et budgetforslag, som indeholdt en forhøjelse på 430 mio ECU for betalingsbevillingerne og på 578 mio ECU for forpligtelsesbevillingerne, hvilket svarede til en forhøjelse på henholdsvis 7.04% og 7,05% i forhold til 1985-grundlaget.
11
Europa-Parlamentets bevægelsesfrihed i henhold til artikel 203, stk. 9, 4. afsnit, var ifølge Kommissionens beregning i det foreløbige budgetforslag 217 mio ECU for betalingsbevillingerne og 294 mio ECU for forpligtelsesbevillingerne. Den maksimalt mulige forhøjelse af de ikke-obligatoriske udgifter i forhold til 1985 var følgelig 647 mio ECU for betalingsbevillingerne og 872 mio ECU for forpligtelsesbevillingerne.
12
De ændringer til Rådets budgetforslag, som Europa-Parlamentet vedtog den 14. november 1985, overskred langt denne maksimale grænse, idet de indeholdt en forhøjelse på 1784 mio ECU for betalingsbevillingerne og 1735 mio ECU for forpligtelsesbevillingerne med hensyn til de ikke-obligatoriske udgifter.
13
Under sin anden behandling af budgettet den 26. og 27. november 1985 besluttede Rådet at forhøje de ikke-obligatoriske udgifter med 1251 mio ECU for betalingsbevillingerne og med 1199 mio ECU for forpligtelsesbevillingerne i forhold til de tilsvarende 1985-grundlag. Dette forslag, som Rådet formulerede ubetinget, indebar altså fastsættelse af nye maksimale forhøjelsessatser, nemlig 20,5% for betalingsbevillinger og 14,6% for forpligtelsesbevillinger.
14
Under det sidste forligsmøde, som blev holdt den 11. og 12. december 1985 med Europa-Parlamentet med henblik på at forsøge at nå til en aftale om denne nye maksimalsats, foreslog Rådet en yderligere forhøjelse af de ikke-obligatoriske udgifter på 242 mio ECU for betalingsbevillingerne og på 196 mio ECU for forpligtelsesbevillingerne i forhold til beløbene i det budgetforslag, som det havde vedtaget under anden behandling. Det blev i øvrigt udtrykkeligt præciseret, at dette forslag blev fremsat under forbehold af, at det blev accepteret af Europa-Parlamentet. Da dette forkastede det, trak Rådet sit forslag tilbage og vendte formelt tilbage til sit forslag til maksimalsats i anden behandling af budgettet.
15
Den 12. december 1985 vedtog Europa-Parlamentet ændringer, som gik ud på i forhold til anden behandling af budgettet at forhøje betalingsbevillingerne og forpligtelsesbevillingerne vedrørende de ikke-obligatoriske udgifter med et yderligere beløb på henholdsvis 563 mio ECU og 402 mio ECU, hvilket indebar en maksimal forhøjelsessats på 29,7% for betalingsbevillingerne og 19,5% for forpligtelsesbevillingerne. Desuden tilføjede Parlamentet 15 mio ECU som betalingsbevillinger og 20 mio ECU som forpligtelsesbevillinger på de budgetposter, der var specificeret som obligatoriske udgifter.
16
Den ovenfor beskrevne budgetbehandling blev afsluttet med, at Europa-Parlamentets formand den 18. december 1985 fastslog, at De europæiske Fællesskabers almindelige budget for regnskabsåret 1986 var endeligt vedtaget. Dette budget indeholder, sammenlignet med de samme grundlag for 1985, en forhøjelse af de ikke-obligatoriske udgifter på 1814 mio ECU for betalingsbevillingerne og på 1601 mio ECU for forpligtelsesbevillingerne.
17
Sagsøgeren er af den opfattelse, at uanset hvilket grundlag, der vælges for 1985-budgettet, overskrider den forhøjelse af de ikke-obligatoriske udgifter, som følger af Europa-Parlamentets afstemning den 12. december 1985, klart den maksimalsats, der er fastsat i EØF-traktatens artikel 203, stk. 9, 4. afsnit, og sagsøgeren begærer til afhjælpning af den hævdede ulovlighed en foreløbig forholdsregel som beskrevet i denne kendelses afsnit 2.
18
Ifølge EØF-traktatens artikel 186 og de tilsvarende bestemmelser i EKSF-traktatens artikel 39, stk. 3, og Euratom-traktatens artikel 158 kan Domstolen i sager, der er indbragt for den, foreskrive de nødvendige foreløbige forholdsregler.
19
For at der kan træffes foreløbige forholdsregler som de i denne sag begærede, kræves det i henhold til procesreglementets artikel 83, stk. 2, at begæringer om sådanne forholdsregler skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed og de faktiske og retlige grunde til, at de begærede foreløbige forholdsregler umiddelbart forekommer berettiget.
20
Før der gås ind på undersøgelsen af de af sagsøgeren fremførte argumenter for, at begæringen om foreløbige forholdsregler opfylder betingelserne for, at der kan foreskrives foreløbige forholdsregler, forekommer det hensigtsmæssigt at behandle to formalitetsspørgsmål, som er rejst af Parlamentet.
21
Det bemærkes først, at ifølge Domstolens faste praksis (jfr. navnlig sagerne 75/72 R, Perinciolo mod Rådet, Rec. 1972, s. 1203, og sag 186/80 R, Suss mod Kommissionen, Sml. 1980, s. 3505) kan spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler. Det skal bedømmes under behandlingen af hovedsagen. De tvivlsspørgsmål, der er rejst af Europa-Parlamentet med hensyn til formaliteten i hovedsagen i sag 23/86, vil derfor ikke blive behandlet i forbindelse med denne begæring om foreløbige forholdsregler.
22
Med hensyn til Europa-Parlamentets argument om, at begæringen om foreløbige forholdsregler ikke kan tages til følge, fordi den skulle have været rettet til den institution, der egentlig er berørt, nemlig Kommissionen og ikke Europa-Parlamentet, og at den i øvrigt ikke er formålstjenlig, fordi medlemsstaterne altid, som de har gjort i sag 48/81, Forbundsrepublikken Tyskland mod Kommissionen (forligt), kan anlægge sag, selv i form af en begæring om foreløbige forholdsregler, til prøvelse af Kommissionens krav over for dem om yderligere bidrag, må der gives sagsøgeren medhold i, at dette argument ikke kan lægges til grund.
23
Uden at det er nødvendigt at gå ind på realiteten i dette spørgsmål, er det tilstrækkeligt at bemærke, at det, som det ved første blik drejer sig om her, ikke er Kommissionens fortolkning eller ukorrekte gennemførelse af budgettet for regnskabsåret 1986, men de ulovligheder, som Parlamentet skal have begået med hensyn til de ikke-obligatoriske udgifter under vedtagelsen af budgettet. Som sagsøgeren desuden med rette har fremført, at hvis det er let at se, at en foreløbig forholdsregel, hvorved gennemførelsen af en rådsforordning udsættes, kan rettes til Kommissionen, ses det ikke, af hvilken grund denne kendelse i det foreliggende tilfælde ikke skulle kunne rettes til Kommissionen, selv om hovedsagen er anlagt mod Parlamentet, så meget mere som Kommissionen er den institution, der er ansvarlig for budgettets gennemførelse, om end ikke for dets vedtagelse.
24
Kommissionens repræsentant har under retsmødet anført, at hans institution, skønt den ikke er part i sagen, vil respektere ethvert påbud, som Domstolen måtte rette til den.
25
For at godtgøre, at de begærede foreløbige forholdsregler umiddelbart forekommer berettigede, har sagsøgeren som principalt anbringende påberåbt sig, at Europa-Parlamentet ved at forhøje de ikke-obligatoriske udgifter til det niveau, der fremgår af dets afstemning den 12. december 1985, har overskredet den kompetence, som det har i henhold til EØF-traktatens artikel 203, stk. 9. Den forhøjelse af de ikke-obligatoriske udgifter, der er fastsat i budgettet for regnskabsåret 1986, overskrider klart den maksimale forhøjelsessats, som er fastsat i traktaten for ikke-obligatoriske udgifter.
26
Efter sagsøgerens opfattelse er den maksimale forhøjelsessats, som skal lægges til grund ved bedømmelsen af denne overskridelse, ikke længere Kommissionens oprindelige sats på 7,1% forhøjet med det spillerum, som Europa-Parlamentet har i henhold til EØF-traktatens artikel 203, stk. 9, 4. afsnit, men derimod den højere sats, som Rådet foreslog under sin anden behandling af budgettet for at kunne imødegå»fortidens omkostninger« og omkostningerne i forbindelse med Fællesskabets udvidelse, da denne sats forudsætningsvis var blevet accepteret af Europa-Parlamentet.
27
I dette tilfælde er sagsøgeren af den opfattelse, at hverken artikel 203, stk. 9, eller nogen anden bestemmelse i EØF-traktaten giver Parlamentet kompetence til ensidigt at forhøje de ikke-obligatoriske udgifter ud over denne maksimale forhøjelsessats, selv hvis Parlamentet mener, at Rådet handlede ulovligt ved ikke at afsætte tilstrækkelige midler til at dække fortidens omkostninger og omkostningerne i forbindelse med udvidelsen.
28
Sagsøgeren har også bestridt sagsøgtes argument i dennes skriftlige indlæg, hvorefter de udgifter, som Fællesskabet skal afholde for at dække fortidens omkostninger og omkostningerne i forbindelse med udvidelsen, ikke har noget sidestykke i budgettet for 1985 og følgelig ikke er omfattet af den maksimale forhøjelsessats for ikke-obligatoriske udgifter i henhold til EØF-traktaten, thi anvendelsen af denne sats er begrænset til »udgifter af samme art« i henhold til EØF-traktatens artikel 203, stk. 9, 1. afsnit. Sagsøgeren har herved bemærket, at selve ordlyden af EØF-traktatens artikel 203, stk. 9, 4. afsnit, klart viser, at udtrykket »udgifter af samme art« skal forstås således, at det henviser til de ikke-obligatoriske udgifter betragtet som helhed og ikke specielle konti under de ikke-obligatoriske udgifter, som figurerer på budgettet for det foregående regnskabsår, fordi dette stykke udtrykkeligt bestemmer, at Europa-Parlamentet med hensyn til ikke-obligatoriske udgifter kan forhøje det samlede beløb for sådanne udgifter med op til halvdelen af maksimalsatsen. Sagsøgeren har endvidere fremhævet, at EØF-traktatens artikel 203, stk. 9, 5. afsnit, gør det muligt at afholde nye udgifter, som resulterer af Fællesskabets virksomhed, idet det heri bestemmes, at der, såfremt det er nødvendigt, kan fastsættes en ny forhøjelsessats for de ikke-obligatoriske udgifter, der er højere end den, der er fastsat efter fremgangsmåden i EØF-traktatens artikel 203, stk. 9, men kun såfremt der er en aftale mellem de to budgetmyndigheder.
29
Europa-Parlamentet har endvidere anført, at Rådet ikke har opfyldt de forpligtelser, som påhviler det i henhold til EØF-traktatens artikler 199 og 203, stk. 10, ved ikke under første behandling at forelægge det et budgetforslag, som indeholdt tilstrækkelige bevillinger til at gøre det muligt for Fællesskabet at opfylde alle sine økonomiske forpligtelser, navnlig med hensyn til fortidens omkostninger og omkostningerne i forbindelse med udvidelsen. Rådet har i øvrigt erkendt denne ulovlighed, fordi det under sin anden behandling af budgettet har indsat bevillinger hertil. Disse indsatte bevillinger er dog fuldstændigt utilstrækkelige; beviset herfor er Rådets formands udtalelse den 12. december 1985 og udtalelsen af 5. marts 1986 fra det kommissionsmedlem, der er ansvarlig for budgettet, hvorefter et tillægsbudget for regnskabsåret 1986 vil være nødvendigt, hvis Fællesskabet skal være i stand til at opfylde sine økonomiske forpligtelser.
30
Europa-Parlamentet har ligeledes fremhævet, at Rådets oprindelige handlemåde, der bestod i ikke at fremlægge et budget, som dækkede alle Fællesskabets udgifter for regnskabsåret 1986, har bevirket, at Rådets anden behandling af budgettet er blevet Parlamentets første og sidste behandling, hvilket har haft til følge, at Parlamentet ikke var i stand til at udnytte de muligheder for ændringer af alle ikke-obligatoriske udgifter og for afstemning med simpelt flertal, som det har ved første behandling.
31
Sagsøgeren mener desuden, at Europa-Parlamentet også har overskredet sin kompetence i henhold til artikel 203 ved at forhøje de ikke-obligatoriske udgifter på den i denne kendelses afsnit 15 beskrevne måde, idet denne artikel ikke på nogen måde giver det ensidig kompetence til at omklassificere visse konti, der før var opført under de obligatoriske udgifter, som konti under de ikke-obligatoriske udgifter. Sagsøgeren har påpeget, at der i fælleserklæringen af 30. juni 1982 fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen om forskellige foranstaltninger til sikring af en bedre afvikling af budgetproceduren (EFT C 194, s. 1) er fastsat en mæglingsprocedure i tilfælde af uenighed om klassifikationen af budgetkonti.
32
Før der tages stilling til, om sagsøgeren har godtgjort, at den begærede forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget, må det erindres, at foreløbige forholdsregler ifølge Domstolens faste praksis kun kan træffes, såfremt de ikke foregriber afgørelsen i hovedsagen (jfr. navnlig kendelsen i de forenede sager 60 og 190/81 R, IBM mod Kommissionen, Sml. 1981, s. 1862).
33
I dette tilfælde er det klart, at det grundlæggende stridsspørgsmål mellem parterne er spørgsmålet, om Europa-Parlamentet havde kompetence til ensidigt at forhøje ikke-obligatoriske udgifter ud over den maksimalsats, som Rådet foreslog under anden behandling af budgetforslaget den 26. og 27. november 1985.
34
For at afgøre dette spørgsmål er det nødvendigt at fastslå, om Europa-Parlamentet i henhold til nogen bestemmelse i EØF-traktaten kan overskride de satser, der fastsættes af Rådet for ikke-obligatoriske udgifter under budgettets anden behandling, nemlig 20,5% for betalingsbevillinger og 14,6% for forpligtelsesbevillinger.
35
Herved bemærkes, at Parlamentets befuldmægtigede under retsmødet som svar på præsidentens spørgsmål erklærede, at hjemmelen for Parlamentets beslutning af 12. december 1985 var EØF-traktatens artikel 203, stk. 6.
36
Skønt virkningen af EØF-traktatens artikel 203, stk. 6, er at give Europa-Parlamentet det sidste ord med hensyn til ikke-obligatoriske udgifter og at give det kompetence til at vedtage budgettet, må det erindres, at dette stykke skal betragtes i sammenhæng med samme artikels stk. 9. Når disse to stykker i EØF-traktatens artikel 203 læses i sammenhæng, fremgår det, at Europa-Parlamentets ret til at få det sidste ord med hensyn til ikke-obligatoriske udgifter kun kan udøves inden for grænserne af den maksimale forhøjelsessats, der fastsættes i samme artikels stk. 9. Hvis det ønskes at forhøje ikke-obligatoriske udgifter ud over denne sats, fremgår det, at der skal fastsættes en ny forhøjelsessats ved aftale mellem de to budgetmyndigheder. Det forekommer derfor umiddelbart, at EØF-traktatens artikel 203, stk. 6, ikke giver Europa-Parlamentet kompetence til ensidigt at forhøje ikke-obligatoriske udgifter ud over den maksimale forhøjelsessats, der er fastsat i det budgetforslag, som Rådet har udarbejdet ved anden behandling.
37
På baggrund af de foregående betragtninger kan det accepteres, at sagsøgeren har fremført overbevisende argumenter, som det vil være nødvendigt at undersøge nærmere under behandlingen af hovedsagen. Det kan derfor antages, at sagsøgerens anbringender godtgør, at de begærede foreløbige forholdsregler umiddelbart forekommer berettigede. I en sag om en begæring om foreløbige forholdsregler foregriber det dog ikke afgørelsen i hovedsagen, at Domstolen finder, at de begærede foreløbige forholdsregler umiddelbart forekommer berettigede. Parlamentet kan under retsforhandlingerne i hovedsagen fremføre alle sådanne argumenter, som det anser for egnede til at godtgøre, at dets afstemning den 12. december 1985 lå inden for dets kompetence og var lovlig.
38
Selv hvis det kan antages, at sagsøgeren i denne sag har fremført faktiske og retlige grunde, som godtgør, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget, står det tilbage for Domstolen at afgøre, om der foreligger omstændigheder, der medfører uopsættelighed.
39
Det følger af Domstolens faste praksis, at spørgsmålet, om en begæring om foreløbige forholdsregler er uopsættelig som fastsat i procesreglementets artikel 83, stk. 2, skal betragtes i forbindelse med behovet for at træffe foreløbige forholdsregler for at forhindre et alvorligt og uopretteligt tab for den part, der begærer den foreløbige forholdsregel.
40
I denne henseende har sagsøgeren gjort gældende, at man vil lide et alvorligt og uopretteligt tab på den dato, da der afsiges dom i hovedsagen, selv hvis denne dom kender De europæiske Fællesskabers budget for regnskabsåret 1986 ulovligt. Den omstændighed, at Domstolen måske afsiger dom før sommerretsferien i sag 34/86 (Rådet mod Parlamentet) vedrørende det samme 1986-budget, ændrer på ingen måde denne situation.
41
Sagsøgeren har herved bemærket, at der ikke kan være tvivl om, at Kommissionen har til hensigt at gennemføre budgettet som vedtaget af Parlamentet ved dets afstemning den 12. december 1985, da den allerede har anmodet sagsøgeren om at indsætte 223,9 mio ECU på dens konto for egne indtægter, et beløb, som sagsøgeren, skønt det er baseret på 1986-budgettet, har betalt fuldt ud ex gratia. Følgelig er det sandsynligt, at størstedelen af, om ikke alle, de omtvistede bevillinger — for Det forenede Kongeriges vedkommende 115,9 mio ECU — vil være brugt enten til betalinger eller til at forpligte Fællesskabet til programmer før den dato, på hvilken dommen i hovedsagen afsiges. Det vil i praksis være umuligt at få tilbagebetalt de omtvistede bevillinger, da det ville være meget vanskeligt eller umuligt at tilbagesøge de beløb, der er betalt eller disponeret over.
42
Sagsøgeren har også fremhævet, at de foreløbige forholdsregler, der begæres, ikke ville skabe nogen risiko for et alvorligt og uopretteligt tab for Fællesskabet eller tredjemænd, såfremt sagsøgeren måtte tabe hovedsagen, da de pågældende betalingsbevillinger og forpligtelsesbevillinger altid ville kunne bruges i 1987, og medlemsstaterne ville være forpligtede til at foretage de udestående finansielle overførsler; enhver forsinkelse heri ville medføre en forpligtelse for dem til at betale renter i henhold til artikel 11 i Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 2891/77 af 19. december 1977 om gennemførelse af afgørelsen af 21. april 1970 angående udskiftning af medlemsstaternes finansielle bidrag med Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 336, s. 1).
43
Sagsøgeren har også bestridt Europa-Parlamentets hovedargument til støtte for det anførte om, at der ikke er noget uopretteligt tab, som går ud på, at såfremt sagsøgeren vinder hovedsagen, vil Fællesskabet have en retligt bindende gæld, navnlig til sagsøgeren, som kunne udlignes ved et ændret budget vedtaget for 1986 eller 1987. At acceptere dette argument ville ifølge sagsøgeren være det samme som at tage med den ene hånd, hvad man giver med den anden, da det ændringsbudget, der skal indfri Fællesskabets gæld til medlemsstaterne, ville blive finansieret af medlemsstaterne selv.
44
Europa-Parlamentet har endvidere rejst tvivl om, hvorvidt det tab, som sagsøgeren ville lide, hvis de begærede forholdsregler blev nægtet, ville være alvorligt, da de omtvistede bevillinger for Det forenede Kongeriges vedkommende kun ville svare til 0,05% af dets nationale budget for regnskabsåret 1986 og kun ville udgøre 2_3o/o af det samlede beløb, som Det forenede Kongerige betaler til Fællesskabernes budget.
45
Af de ovenfor beskrevne omstændigheder og af Kommissionens repræsentants udtalelser under retsmødet om, at Kommissionen i praksis har en meget snæver skønsmargen med hensyn til gennemførelsen af budgettet, er det klart, at Kommissionen vil være forpligtet til at bruge eller disponere over de omtvistede bevillinger i løbet af regnskabsåret 1986 med alle de vanskeligheder, som dette, såfremt sagsøgeren får medhold i hovedsagen, ville medføre med hensyn til tilbagebetaling af beløb, der var betalt for meget af sagsøgeren.
46
Herefter fremgår det, at sagsøgeren har fremlagt tilstrækkelige beviser for, at denne ville lide et alvorligt og uopretteligt tab, og at sagsøgeren derfor har opfyldt betingelsen om uopsættelighed, som skal godtgøres i forbindelse med en begæring om foreløbige forholdsregler, så meget mere som de begærede foreløbige forholdsregler af de i denne kendelses afsnit 42 nævnte grunde under ingen omstændigheder kunne forårsage et alvorligt og uopretteligt tab for Fællesskabet.
Af disse grunde
bestemmer
PRÆSIDENTEN
før endelig afgørelse træffes :
1)
Kommissionen gennemfører indtil 10. juli 1986 eller indtil den dato, hvor Domstolen afsiger dom i sag 34/86, Rådet mod Europa-Parlamentet, hvis denne dato ligger før den 10. juli 1986, budgettet for regnskabsåret 1986, såvel for så vidt angår betalingsbevillinger som forpligtelsesbevillinger, på grundlag af det budgetforslag, som Rådet har udarbejdet under andenbehandling den 27. november 1985, jfr. dog de ændringer, som Parlamentet vedtog den 12. december 1985, og som ikke har haft til følge, at de ikke-obligatoriske udgifter forøges, dvs. de ændringer, der består i en overførsel fra budgetpost B 660 til de nye poster B 6615,6616,6617 og til post 663 2 og fra budgetpost B 944 til post A 1100.
2)
Ved den første indkaldelse af bidrag til budgettet for 1986, som Kommissionen retter til Det forenede Kongerige efter denne kendelse, nedsætter Kommissionen det krævede beløb på grundlag af det budgetforslag, som Rådet har fastlagt ved andenbehandling, med de beløb, som Det forenede Kongerige har betalt for meget før denne kendelse på grundlag af det budget, der er fastslået af Europa-Parlamentets formand den 18. december 1985.
3)
Såfremt Domstolen ikke afsiger dom i den nævnte sag 34/86 senest den 10. juli 1986, opfordres Det forenede Kongerige til straks på ny at rette henvendelse til Domstolen vedrørende spørgsmålet, om denne opretholder sit påbud til Kommissionen.
4)
Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
Således bestemt i Luxembourg den 17. marts 1986.
P. Heim
Justitssekretær
A. J. Mackenzie Stuart
Præsident
(
*1
) – Processprog: Engelsk.