Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. EMILIOU
fremsat den 23. april 2026 (1)
Sag C-683/24
Spielerschutz Sigma Prozessfinanzierungs GmbH
mod
Geissler Heilbock Hopf Ferox Legal Partnerschaft von Rechtsanwälten mbB
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Handelsgericht Wien (handelsretten i Wien, Østrig))
» Præjudiciel forelæggelse – Domstolens
kompetence – formaliteten vedrørende den præjudicielle forelæggelse – dom i Foglia I-sagen og i Foglia II-sagen – reel tvist – nødvendigheden af at besvare de præjudicielle spørgsmål – retligt samarbejde i civil- og handelsretlige sager – anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i medlemsstaterne – forordning (EU) nr. 1215/2012 – artikel
45 og 46 – grunde til afslag på anerkendelse og fuldbyrdelse – bestemmelsen om grundlæggende retsprincipper «
I.      Indledning
1.        Den foreliggende anmodning om en præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Handelsgericht Wien (handelsretten i Wien, Østrig), indgår i en række sager (2) vedrørende civilretlige krav, som forbrugere har anlagt ved domstolene i (bl.a.) Østrig og Tyskland mod udbydere af onlinehasardspil med hjemsted i Malta. I det væsentlige gør forbrugerne, med henvisning til reglerne om uberettiget berigelse eller erstatning uden for kontrakt, krav på tilbagebetaling af de indsatser, de har placeret hos udbyderne, med den begrundelse, at disse har handlet i strid med de lokale regler om hasardspil.
2.        Anmodningen vedrører konkret de vanskeligheder, som kreditorer støder på, når de forsøger at fuldbyrde retsafgørelser, der giver medhold i sådanne krav, i Malta. Med sine spørgsmål ønsker den forelæggende ret navnlig oplyst, om en bestemmelse i maltesisk ret, i henhold til hvilken en sådan retsafgørelse ikke skal anerkendes eller anses for at være eksigibel i denne stat, er forenelig med de regler om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, der er fastsat i forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (3) (herefter »Bruxelles Ia-forordningen«).
3.        Disse spørgsmål er imidlertid ikke blevet fremsat af en maltesisk ret i forbindelse med en sag om fuldbyrdelse af en sådan retsafgørelse, men af en østrigsk ret, der skal tage stilling til, om en advokat har pådraget sig ansvar, idet han for et selskab, der finansierer sådanne krav, udarbejdede en sagkyndig udtalelse om netop dette spørgsmål om forenelighed. Denne noget usædvanlige sammenhæng rejser det indledningsvise spørgsmål om, hvorvidt den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
4.        I henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 36, stk. 1, skal »[r]etsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, anerkendes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure«.
5.        I medfør af denne forordnings artikel 39 gælder det, at »[e]n retsafgørelse, der er truffet i en medlemsstat, og som er eksigibel i den pågældende medlemsstat, skal være eksigibel i de øvrige medlemsstater, uden krav om en erklæring om eksigibilitet«.
6.        Samme forordnings artikel 45, stk. 1, litra a), bestemmer, at »[e]fter anmodning fra en berettiget part afslås anerkendelse af en retsafgørelse [...] såfremt en sådan anerkendelse åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper (ordre public) i den medlemsstat, som anmodningen rettes til«.
7.        Det følger af Bruxelles Ia-forordningens artikel 46, at »efter anmodning fra den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, afslås fuldbyrdelse af en retsafgørelse, når det konstateres, at en af de i artikel 45 omhandlede grunde foreligger«.
8.        I henhold til forordningens artikel 48 skal »[r]etten straks [træffe] afgørelse om anmodningen om afslag på fuldbyrdelse«.
9.        I henhold til samme forordnings artikel 52 kan »[r]etsafgørelser truffet i en medlemsstat [...] i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet i den medlemsstat, som anmodningen rettes til«.
B.      National ret
1.      Østrigsk ret
10.      I § 1299 i Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (almindelig borgerlig lovbog, herefter »ABGB«) hedder det:
»Den, der offentligt udøver et hverv, en kunst, et erhverv eller et håndværk, eller den, der frivilligt påtager sig en opgave, hvis udførelse kræver kunstkendskab eller usædvanlig flid, viser dermed, at han besidder den fornødne flid og de krævede usædvanlige kundskaber; han må derfor bære ansvaret for en mangel herpå. Hvis den, der har tildelt vedkommende opgaven, var bekendt med førstnævntes manglende erfaring eller ved at udvise almindelig opmærksomhed kunne have været bekendt hermed, skal han bære byrden forbundet med en fejl.«
11.      § 1300 i ABGB fastslår:
»En ekspert er ligeledes ansvarlig, når vedkommende fejlagtigt og mod vederlag giver et skadeforvoldende råd inden for området for vedkommendes kunst eller videnskab. Bortset fra et sådant tilfælde er en rådgiver kun ansvarlig for de skader, vedkommende forsætligt har forvoldt en anden person gennem sin rådgivning« (4).
2.      Maltesisk ret
12.      Artikel 56A i Att dwar il-Logħob (lov om hasardspil)(5) (herefter »lov om hasardspil«), som blev indført ved loven Att tal-2023 li jemenda l-Att dwar il-Logħob (ændringslov om hasardspil, 2023) (6), fastsætter følgende:
»Uanset alle bestemmelser i den civile retsplejelov eller andre love gælder som grundlæggende retsprincip, at
a)      et søgsmål mod en licensindehaver og/eller en licensindehavers nuværende og/eller tidligere ledende medarbejdere og/eller nøglepersoner vedrørende anliggender i forbindelse med levering af en spilletjenesteydelse eller mod en spildeltager vedrørende modtagelse af en sådan spilletjenesteydelse er udelukket, såfremt et sådant søgsmål:
i)      begrænser eller undergraver lovligheden af levering af spilletjenesteydelser i eller fra Malta på grundlag af en af myndigheden tildelt licens eller lovligheden af en retlig forpligtelse eller naturalforpligtelse, som følger af leveringen af sådanne spilletjenesteydelser, og
ii)      vedrører en tilladt aktivitet, som er lovlig i henhold til denne lov og andre reguleringsinstrumenter, som finder anvendelse.
b)      Retten afviser anerkendelse og fuldbyrdelse af enhver udenlandsk dom eller kendelse i Malta, som er afsagt på grund af et søgsmål af den i litra a) nævnte art.«
III. De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne og de præjudicielle spørgsmål
13.      Spielerschutz Sigma Prozessfinanzierungs GmbH (herefter »Spielerschutz Sigma«), sagsøgeren i hovedsagen, er et selskab, der har specialiseret sig i finansiering af retssager. Som led i sin virksomhed finansierer selskabet bl.a. sager anlagt af spillere med bopæl i Østrig mod udbydere med maltesiske licenser, som har udbudt onlinehasardspil i denne medlemsstat uden at være i besiddelse af den licens, der kræves i henhold til østrigsk ret (herefter »de omhandlede retssager«).
14.      Efter indførelsen af artikel 56A i lov om hasardspil gav Spielerschutz Sigma, der ønskede at vurdere de risici, som denne ændring af den maltesiske lovgivning kunne medføre for selskabets forretningsmodel, Geissler Heilbock Hopf Ferox Legal Partnerschaft von Rechtsanwälten mbB (herefter »den juridiske rådgiver«), der er sagsøgt i hovedsagen, i opdrag at udarbejde en sagkyndig udtalelse om, hvorvidt denne bestemmelse er forenelig med EU-retten.
15.      I den sagkyndige udtalelse af 5. juli 2023 nåede den juridiske rådgiver i det væsentlige frem til to konklusioner: i) Artikel 56A i lov om hasardspil var åbenbart i strid med EU-retten og kunne derfor umuligt finde anvendelse ved de maltesiske domstole, og ii) Bruxelles Ia-forordningens artikel 48 bør i henhold til fuldbyrdelsesprocedurer i Malta i første instans afsluttes inden for seks måneder.
16.      På baggrund af denne udtalelse fortsatte Spielerschutz Sigma med at finansiere den pågældende retssag i Østrig. Dette fortsatte indtil den 1. august 2023, hvor en maltesisk ret – i modsætning til det, som den juridiske rådgiver havde anført – på grundlag af artikel 56A i lov om hasardspil afslog at anerkende og fuldbyrde dommen i henhold til Bruxelles Ia-forordningen i den sag, som selskabet havde finansieret.
17.      Efter denne afgørelse anlagde Spielerschutz Sigma sag ved Handelsgericht Wien (handelsretten i Wien) med påstand om tilbagebetaling af de honorarer, der var betalt for det, som selskabet anser for at være en fejlagtig sagkyndig udtalelse. Selskabet nedlagde endvidere påstand om, at retten skulle fastslå, at den juridiske rådgiver er ansvarlig for alle fremtidige tab, der måtte opstå som følge af finansieringen af den pågældende retssag mellem den 5. juli 2023 (datoen for udtalelsen) og den 1. august 2023 (datoen for den maltesiske domstols afgørelse om afslag på anerkendelse og fuldbyrdelse).
18.      Da den forelæggende ret er i tvivl om fortolkningen af de EU-retlige bestemmelser, som parterne i hovedsagen påberåber sig, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal [Bruxelles Ia-forordningens] artikel 1, stk. 1 og 2, sammenholdt med denne forordnings artikel 45, stk. 1, litra a), artikel 46 og artikel 52 fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national retsforskrift, som støttet på et tilsvarende princip om grundlæggende retsprincipper (ordre public), som er fastsat ved lov i national ret, udelukker anerkendelse af afgørelser fra andre medlemsstaters domstole for samtlige sager mod licensindehavere og en licensindehavers nuværende og tidligere ledende medarbejdere og nøglepersoner vedrørende anliggender i forbindelse med levering af en tjenesteydelse inden for hasardspil, hvis et sådant søgsmål begrænser eller undergraver lovligheden af levering af tjenesteydelser inden for hasardspil i eller fra Malta på grundlag af en af myndigheden tildelt licens eller lovligheden af en retlig forpligtelse eller naturalforpligtelse, som følger af leveringen af sådanne tjenesteydelser inden for hasardspil, og vedrører en tilladt aktivitet, der er lovlig i henhold til denne nationale lov og andre nationale reguleringsinstrumenter, som finder anvendelse?
2)      Skal [Bruxelles Ia-forordningens] artikel 45, stk. 1, og artikel 46 fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national retsforskrift, som uafhængigt af, om der er indgivet anmodning herom til den anerkendende/fuldbyrdende ret, og om debitor har udtømt alle de til rådighed stående retsmidler i førsteinstansens medlemsstat, og uden prøvelse ved den anerkendende/fuldbyrdende ret, udelukker anerkendelse ([Bruxelles Ia-forordningens] artikel 45) og fuldbyrdelse ([Bruxelles Ia-forordningens] artikel 46) af afgørelser afsagt af andre medlemsstaters retter for samtlige søgsmål mod licensindehavere og en licensindehavers nuværende og tidligere ledende medarbejdere og nøglepersoner vedrørende anliggender i forbindelse med levering af en tjenesteydelse inden for hasardspil, hvis et sådant søgsmål begrænser eller undergraver lovligheden af levering af tjenesteydelser inden for hasardspil i eller fra Malta på grundlag af en af [den kompetente myndighed] tildelt licens eller lovligheden af en retlig forpligtelse eller naturalforpligtelse, som følger af leveringen af sådanne tjenesteydelser inden for hasardspil, og vedrører en tilladt aktivitet, som er lovlig i henhold til denne nationale lov og andre nationale reguleringsinstrumenter, som finder anvendelse?
3)      a)      Skal [Bruxelles Ia-forordningens] artikel 45, stk. 1, litra a), og artikel 46 fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national retsforskrift, som anordner, at anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser er i strid med grundlæggende retsprincipper (ordre public), udelukkende med det formål inden for rammerne af statens fremme af det private erhvervsliv, som er fastsat i den nationale forfatningsret, at beskytte indehavere af licenser til onlinehasardspil mod anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser afsagt mod dem i andre medlemsstater?
3)      b)      Skal [Bruxelles Ia-forordningens] artikel 45, stk. 1, litra a), og artikel 46 fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at den ret i fuldbyrdelsesstaten, for hvilken sagen er indbragt, kan nægte anerkendelse og fuldbyrdelse i fuldbyrdelsesstaten med henvisning til grundlæggende retsprincipper (ordre public), hvis denne nægtelse udelukkende støttes på, at det ville være i strid med de økonomiske og finansielle interesser hos den medlemsstat, som anmodningen rettes til, at anerkende en sådan dom, da spiludbydere yder et væsentligt bidrag til denne medlemsstats samfundsøkonomi og indtægter?
4)      Skal [Bruxelles Ia-forordningens] artikel 52 fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national retsforskrift, som udelukker anerkendelse og/eller fuldbyrdelse af en afgørelse afsagt af en domstol i en anden medlemsstat i sager mod licensindehavere og en licensindehavers nuværende og tidligere ledende medarbejdere og nøglepersoner vedrørende anliggender i forbindelse med levering af en tjenesteydelse inden for hasardspil med den begrundelse, at spiludbyderens aktivitet ville være lovlig bedømt ud fra maltesisk ret?
5)      Skal [Bruxelles Ia-forordningens] artikel 48 fortolkes således, at den deri fastsatte forpligtelse til at træffe afgørelse straks er tilsidesat, hvis der inden for seks måneder endnu ikke foreligger en førsteinstansafgørelse om anmodningen om anerkendelse, uden at dette skyldes omstændigheder eller forsinkelser fra parternes eller tredjemands side i den konkrete anerkendelsesprocedure?«
19.      Der er indgivet skriftlige indlæg fra sagsøgeren og sagsøgte i hovedsagen, fra den belgiske regering, den tjekkiske regering, den tyske regering, den græske regering, den maltesiske regering og den østrigske regering samt fra Europa-Kommissionen.
IV.    Bedømmelse
20.      Efter min opfattelse kan den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse ikke antages til realitetsbehandling, da et svar på de forelagte spørgsmål ikke forekommer nødvendigt for afgørelsen af den tvist, der verserer for den forelæggende ret. I den første del af nærværende forslag til afgørelse vil jeg derfor nærmere gennemgå de proceduremæssige spørgsmål, som den foreliggende sag rejser (A). Derefter vil jeg, udelukkende af hensyn til fuldstændigheden, behandle indholdet af de forelagte spørgsmål (B).
A.      Proceduremæssige spørgsmål
21.      I den foreliggende sag har den tyske regering og den maltesiske regering udtrykt tvivl om både Domstolens kompetence til at besvare de præjudicielle spørgsmål og/eller formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse. Efter deres opfattelse rejser visse aspekter af tvisten i hovedsagen tvivl om, hvorvidt der reelt er tale om en tvist.
22.      De har endvidere gjort gældende, at det ikke er nødvendigt at besvare de forelagte spørgsmål for, at den forelæggende ret kan afsige dom. Selv om Domstolen skulle fortolke bestemmelserne i EU-retten på en måde, der adskiller sig fra den fortolkning, der er anlagt i den omhandlede sagkyndige udtalelse, ville dette i sig selv ikke være tilstrækkeligt til at fastslå den juridiske rådgivers ansvar i henhold til national ret.
23.      I lyset af disse argumenter er det hensigtsmæssigt at begynde med nogle indledende bemærkninger vedrørende de (forskellige, men komplementære) begreber »jurisdiktion« og »formalitet«.
1.      Domstolens kompetence
24.      Begrebet kompetence vedrører i det væsentlige omfanget af de beføjelser, der i traktaterne er tillagt Den Europæiske Unions Domstol med henblik på at udføre dens opgave med at sikre, »overholdelse af lov og ret ved fortolkningen og anvendelsen af traktaterne« (artikel 19, stk. 1, TEU). Som enhver anden institution i Den Europæiske Union skal Domstolen »[handle] inden for rammerne af de beføjelser, der er tildelt den ved traktaterne, og i overensstemmelse med de procedurer, betingelser og mål, der er fastsat i disse« (artikel 13, stk. 2, TEU) (7).
25.      I henhold til artikel 267, stk. 1, TEUF har Domstolen »kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål […] om fortolkningen af traktaterne […] [og] om gyldigheden og fortolkningen af retsakter udstedt af Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer«. Heraf følger, at Domstolen ikke har kompetence til at fortolke bl.a. national ret eller internationale aftaler, som Den Europæiske Union ikke er part i. Den kan heller ikke anmodes om at anvende EU-retten på de faktiske omstændigheder i en bestemt sag (8).
26.      Når et spørgsmål således vedrører fortolkningen af bestemmelser i EU-retten – i bred forstand forstået som bestemmelser, der er fastsat i primærretlige retsakter eller i retsakter vedtaget af EU-institutioner eller ‑organer, som kan have retsvirkning – har Domstolen beføjelse til og er i princippet forpligtet til at besvare det (9), medmindre dens kompetence udtrykkeligt er udelukket i henhold til traktaternes bestemmelser (10).
27.      Domstolen har dog gjort det klart, at den »inden for rammerne af en præjudiciel forelæggelse i henhold til artikel 267 TEUF udelukkende kan fortolke EU-retten inden for grænserne af de kompetencer, som den er blevet tildelt« (11). På dette grundlag har Domstolen erklæret sig ikke kompetent i de tilfælde, hvor de EU-retlige bestemmelser, som der var anmodet om fortolkning af, ikke havde nogen relevans for tvisten i hovedsagen, da de åbenbart ikke fandt anvendelse, hverken ratione materiae, ratione temporis, ratione personae eller ratione loci (12). Med »åbenbart« menes, at det var indlysende og uomtvisteligt, at disse bestemmelser ikke fandt anvendelse. Dog har Domstolen utvivlsomt fortsat kompetence til at fortolke anvendelsesområdet for de EU-retlige bestemmelser netop med henblik på at afgøre, om de finder anvendelse i en given sag.
28.      I sådanne situationer, hvor der mangler en sammenhæng mellem EU-retten og den konkrete sag, har Domstolen lagt til grund, at sagen falder uden for EU-rettens anvendelsesområde. Der kan dog drages tvivl om, hvorvidt disse tilfælde ikke snarere bør betragtes som sager, der ikke kan antages til realitetsbehandling (13).
29.      Under alle omstændigheder anmoder den forelæggende ret i den foreliggende sag om en fortolkning af en række bestemmelser i Bruxelles Ia-forordningen. Sådanne spørgsmål hører klart under Domstolens kompetence. Desuden kan det ikke hævdes, at disse EU-retlige bestemmelser åbenbart ikke har nogen relevans for tvisten i hovedsagen. For det første vedrører artikel 56A i lov om hasardspil – den nationale bestemmelse, som parterne i sagen er uenige om – netop det samme område, som bestemmelserne i Bruxelles Ia-forordningen regulerer: anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske retsafgørelser. For det andet synes tvisten at have sin oprindelse i eller i det mindste at være i nogen grad forbundet med de vanskeligheder, som visse EU-borgere støder på, når de forsøger at få fuldbyrdet retsafgørelser truffet af retter i andre medlemsstater i Malta. Domstolen har derfor kompetence til at behandle de præjudicielle spørgsmål.
2.      Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
30.      Begrebet »formalitet« vedrører derimod opfyldelsen af de (hovedsageligt proceduremæssige) betingelser, der sætter Domstolen i stand til effektivt at udføre sin opgave i henhold til artikel 267 TEUF. Disse betingelser kan være strukturelle, såsom kravet om, at anmodningen skal stamme fra en »ret i en af medlemsstaterne«, eller omstændighedsbestemte, såsom kravet om, at besvarelsen af de forelagte spørgsmål skal være nødvendig for, at den forelæggende ret kan afsige dom, eller at anmodningen skal opfylde de formelle krav, der er fastsat i artikel 94 i Domstolens procesreglement.
31.      I den foreliggende sag er der blevet fremsat to mulige anbringender om afvisning: for det første, at tvisten angiveligt er konstrueret [a)], og for det andet, at de præjudicielle spørgsmål angiveligt ikke er relevante for afgørelsen af tvisten [b)]. Jeg vil behandle disse anbringender hver for sig.
a)      Tvistens konstruerede karakter
32.      Nogle af de procesdeltagere, der har indgivet indlæg i den foreliggende sag, har gjort gældende, at tvisten i hovedsagen er »konstrueret«, idet den udgør et »proceduremæssigt påfund, som parterne har iscenesat« med det formål at sætte spørgsmålstegn ved, om artikel 56A i lov om hasardspil er forenelig med EU-retten. I den forbindelse henviser de til Domstolens dom i Foglia I-sagen og i Foglia II-sagen (14).
33.      I mit forslag til afgørelse i European Lotto-sagen (15) advarede jeg allerede mod at støtte sig alt for meget til Foglia-dommene for at afvise en anmodning om præjudiciel afgørelse med den begrundelse, at tvisten i hovedsagen ikke er reel.
34.      Der er ingen grund til her at gentage alle begrundelserne for denne opfattelse. To punkter er tilstrækkeligt.
35.      For det første giver begrebet »reel« tvist anledning til både begrebsmæssige og praktiske vanskeligheder. Der er intet grundlæggende urimeligt i, at en part anlægger sag for at gøre sine rettigheder gældende, selv når parterne i store træk er enige om de involverede retlige spørgsmål. Det er heller ikke i sig selv kritisabelt, at parterne søger at afklare deres respektive rettigheder og forpligtelser ved at anlægge en prøvesag og i den forbindelse indbringer sagen for en domstol eller retsinstans, som de anser for at have kompetence.
36.      Desuden er det i praksis ofte en vanskelig – om ikke umulig – opgave at fastslå parternes egentlige hensigter. Når den forelæggende ret i henhold til national ret er forpligtet til at træffe afgørelse i tvisten, vil Domstolens nægtelse af at besvare de præjudicielle spørgsmål tvinge den forelæggende ret til at fortolke og anvende EU-retten på trods af sin tvivl. Et sådant resultat ville næppe fremme en ensartet anvendelse og sammenhæng i EU-retten.
37.      For det andet er det også værd at nævne, at Domstolen, så vidt jeg ved, siden dom i Foglia I-sagen og i Foglia II-sagen ikke har afvist en anmodning om præjudiciel afgørelse alene med den begrundelse, at tvisten ikke var reel, selv i sager, hvor der kunne have været mistanke om dette. Denne fremgangsmåde synes at være i overensstemmelse med den kritik af Foglia-dommene, der er fremsat i den juridiske litteratur (16).
38.      Under disse omstændigheder kan det med god grund overvejes, om denne retspraksis stiltiende er blevet tilsidesat, eller om den i det mindste bør tages op til fornyet overvejelse.
39.      Når det er sagt, er jeg ikke af den opfattelse, at den underliggende begrundelse for disse domme bør forkastes fuldstændigt. Hvis den forstås korrekt og kun anvendes i undtagelsestilfælde, kan den stadig tjene et nyttigt formål.
40.      Det følger af fast retspraksis, at EU-retten ikke kan påberåbes med henblik på at muliggøre svig eller misbrug (17). Udøvelsen af en rettighed, der følger af EU-retten, kan udgøre misbrug, hvis formålet med disse regler ikke opfyldes, selv om de formelle betingelser er opfyldt, og parternes egentlige hensigt er at opnå en uberettiget fordel ved kunstigt at frembringe de nødvendige betingelser (18).
41.      På denne baggrund kan Foglia-dommene forstås som omhandlende situationer, hvor der foreligger procesmisbrug, nemlig hvor der er klare, objektive og sammenhængende tegn på, at tvisten er blevet kunstigt konstrueret udelukkende med det formål at opnå en afgørelse fra Domstolen.
42.      I visse retssystemer, herunder i flere EU-medlemsstater, betegnes sådanne proceduremæssige konstruktioner almindeligvis som »proceduremisbrug« (19). Dette begreb henviser i det væsentlige til misbrug af retssager, hvor sagerne ikke anlægges med det formål at håndhæve materielle rettigheder gennem effektiv retsbeskyttelse, men snarere for at opnå en uberettiget fordel ved at udnytte retssystemet. Dette kan f.eks. være tilfældet, når der anlægges sag med det formål at skræmme eller chikanere en svagere part (for at tvinge denne part til at handle på en bestemt måde eller endda bringe den i insolvens), bevidst at forsinke retsforhandlingerne eller på uretmæssig vis at omgå anvendelsen af de EU-regler eller nationale regler, der ellers ville finde anvendelse i situationen.
43.      Misbrug af retssystemet omfatter typisk retssager, der er overflødige, chikanøse eller åbenlyst grundløse. For at imødegå en sådan adfærd giver retssystemerne generelt domstolene specifikke proceduremæssige redskaber eller principper, der sætter dem i stand til at træffe passende foranstaltninger, både for at beskytte den eller de bona fide-parter, hvor sådanne findes, og for at sikre retssystemets integritet og en god retspleje. Disse foranstaltninger kan bl.a. omfatte summarisk afvisning af sagen og pålæggelse af økonomiske sanktioner eller tilkendelse af sagsomkostninger eller erstatning mod den part, der handler i ond tro.
44.      Begrebet »proceduremisbrug« er ikke ukendt i EU-retten. Der findes således en række udtrykkelige eller implicitte henvisninger hertil i Unionens retsinstansers praksis (20), herunder i forbindelse med anvendelsen af forelæggelsesproceduren (21). Det er også værd at nævne, at EU-lovgiveren for ganske nylig har indført en udtrykkelig bestemmelse, der konkretiserer dette begreb, i direktiv (EU) 2024/1069 om strategiske retssager mod offentligt engagement (22). Direktivet har til formål at indføre garantier mod åbenbart grundløse krav eller urimelige retssager i civile sager med grænseoverskridende virkninger, der anlægges mod fysiske og juridiske personer på grund af deres offentlige engagement. I artikel 4, stk. 3, findes en konkret definition af »urimelige retssager« (23).
45.      Efter min opfattelse drejer den underliggende tankegang i Foglia-dommene sig i det væsentlige om proceduremisbrug (24). I disse sager fandt Domstolen, at tvisten udgjorde en kunstig proceduremæssig konstruktion, der var udtænkt med det formål at få en ret i en medlemsstat til at tage stilling til, om en anden medlemsstats lovgivning var forenelig med EU-retten. I det væsentlige blev parterne anset for at udøve en uacceptabel form for forumshopping ved at omdirigere tvisten fra dens »naturlige« værneting (25).
46.      Når det er sagt, er jeg ikke helt overbevist om, at de retssager, der førte til Foglia I-dommen og Foglia II-dommen, rent faktisk indebar et proceduremisbrug. Som jeg har redegjort for i mit forslag til afgørelse i European Lotto-sagen (26), er der intet at indvende mod, at parterne indbringer en civil- eller handelsretlig tvist for en kompetent ret (f.eks. en italiensk ret) og i den forbindelse rejser et spørgsmål om, hvorvidt en anden medlemsstats lovgivning (f.eks. fransk lovgivning) er forenelig med EU-retten, i stedet for at anlægge sag ved de franske retter. Ikke desto mindre forekommer den bredere forståelse af proceduremisbrug, der ligger til grund for denne retspraksis, mig at være velbegrundet og fortsat relevant, om end kun under ekstraordinære omstændigheder. Dette omfatter situationer, hvor Domstolen på grundlag af klare og sammenhængende tegn konkluderer, at tvisten i hovedsagen – eller anmodningen til den nationale ret om at forelægge et præjudicielt spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF – udgør proceduremisbrug. I sådanne tilfælde kan Domstolen med god grund være af den opfattelse, at et svar på de præjudicielle spørgsmål ville muliggøre misbruget, og kan derfor afvise anmodningen om præjudiciel afgørelse.
47.      Sådanne situationer er dog stadig undtagelser. I mangel af overbevisende beviser for misbrug bør Domstolen være tilbageholdende med at konkludere, at en tvist ikke er reel.
48.      I den foreliggende sag finder jeg, ligesom i European Lotto-sagen (27), ingen klare, objektive og sammenhængende tegn på et sådant proceduremisbrug.
b)      Hvorvidt det er nødvendigt at besvare det præjudicielle spørgsmål
49.      Derimod er jeg enig med den tyske regering og den maltesiske regering i, at den foreliggende anmodning ikke kan antages til realitetsbehandling, idet en besvarelse af de forelagte spørgsmål ikke er nødvendig for, at den forelæggende ret kan træffe afgørelse i hovedsagen.
50.      Som det fremgår af artikel 267 TEUF, skal den anmodede præjudicielle afgørelse være »nødvendig« for, at den forelæggende ret kan »afsige dom« i den foreliggende sag. Formålet med forelæggelsesproceduren er ikke at afgive rådgivende udtalelser om generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at bistå de nationale retter med at løse konkrete tvister (28).
51.      Domstolen har traditionelt fortolket kravet om »nødvendighed« bredt, i overensstemmelse med den samarbejdsånd, der ligger til grund for artikel 267 TEUF (29). Det præjudicielle spørgsmål behøver ikke at være afgørende for udfaldet af tvisten, og det behøver heller ikke at vedrøre sagens kerne. Det er tilstrækkeligt, at svaret er relevant for sagens afgørelse.
52.      Selv om Domstolen i sin praksis i visse tilfælde har henvist til relevans og nødvendighed som to særskilte betingelser for, at præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, er de i virkeligheden blot to udtryk for samme tanke. Som generaladvokat Bobek meget rammende har påpeget, er »[r]elevans og nødvendighed […] to sider af samme sag: Et spørgsmål er relevant, hvis besvarelsen af det er nødvendig for, at den nationale ret kan træffe afgørelse i hovedsagen, og omvendt« (30). Det fremgår nemlig af Domstolens faste praksis, at der knytter sig en formodning om relevans til spørgsmål, der forelægges i henhold til artikel 267 TEUF (31), mens der næsten ikke findes spor af en tilsvarende, selvstændig formodning om nødvendighed (32).
53.      Disse betragtninger giver naturligvis anledning til følgende spørgsmål: Hvornår skal et svar på et præjudicielt spørgsmål anses for at være relevant for afgørelsen af en tvist? I den henseende synes det afgørende kriterium at være, om der verserer en sag ved den forelæggende ret, hvor denne ret skal afsige en dom, der kan inddrage den præjudicielle afgørelse (33).
54.      Domstolens praksis giver nyttige retningslinjer i den henseende. Den gør det klart, at der for at fastslå »nødvendighed« i henhold til artikel 267 TEUF skal foreligge et forbindende element – der er tilstrækkelig direkte og ikke blot tilfældig (34) – mellem den tvist, der verserer for den forelæggende ret, og de bestemmelser i EU-retten, som der anmodes om fortolkning af, således at denne fortolkning objektivt set er nødvendig for, at den forelæggende ret kan afsige dom. Ifølge Domstolen kan en sådan forbindelse foreligge, når i) tvisten i det væsentlige, i det mindste delvist, er underlagt EU-retten, ii) spørgsmålet vedrører fortolkningen af bestemmelser i EU-retten af proceduremæssig karakter, som kan finde anvendelse, eller iii) det anmodede svar synes at kunne give den forelæggende ret en fortolkning af EU-retten, der sætter den i stand til at afgøre spørgsmål vedrørende national procesret, inden den træffer afgørelse i selve sagen (35).
55.      Efter min opfattelse følger det heraf, at spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, når den forelæggende ret er i stand til at drage juridisk bindende konsekvenser af Domstolens svar (36), uanset om disse er af materiel eller procesretlig karakter, med henblik på hovedforhandlingen. Denne virkning skal være konkret, specifik og forudsigelig (37); den må ikke være rent hypotetisk, teoretisk eller blot spekulativ (38). En anmodning om en præjudiciel afgørelse, der vedrører fortolkningsspørgsmål vedrørende EU-retten, som kun er af sekundær betydning, eller som den forelæggende ret i sidste ende kunne se bort fra, uden at det ville påvirke dens afgørelse, skal derfor afvises (39).
56.      Det er på baggrund af disse betragtninger, at det skal vurderes, om de præjudicielle spørgsmål i den foreliggende sag kan antages til realitetsbehandling.
57.      I den foreliggende sag synes det at være helt klart, at situationen ikke falder ind under den anden og den tredje kategori, der er nævnt i punkt 54 ovenfor. Anmodningen om præjudiciel afgørelse skal i princippet behandles i lyset af den første kategori ovenfor, for så vidt som den forelæggende ret anmoder om en fortolkning af flere materielle bestemmelser i EU-retten, nemlig Bruxelles Ia-forordningens artikel 1, 45, 46, 48 og 52.
58.      Det centrale spørgsmål er derfor, om der foreligger en tilstrækkelig direkte materiel sammenhæng mellem disse bestemmelser og den sag, der verserer for den forelæggende ret.
59.      Efter min opfattelse består der ikke en sådan direkte sammenhæng.
60.      Tvisten i hovedsagen vedrører en juridisk rådgivers angiveligt manglende omhu ved udarbejdelsen af en juridisk udtalelse om, hvorvidt artikel 56A i lov om hasardspil er forenelig med EU-retten. Det centrale spørgsmål er derfor ikke, om artikel 56A i lov om hasardspil rent faktisk er forenelig med EU-retten, men snarere om den juridiske rådgivers vurdering var foretaget med den fornødne omhu på det tidspunkt, hvor den blev udarbejdet.
61.      Denne vurdering er underlagt national lovgivning og indebærer typisk en sammenligning med den adfærd, man kan forvente af en rimeligt omhyggelig og velinformeret advokat. Det afgørende i den sammenhæng er ikke, om den sagkyndige udtalelse i sidste ende viser sig at være korrekt, men om den var rimeligt forsvarlig i lyset af de retlige rammer og de oplysninger, der var tilgængelige på det pågældende tidspunkt.
62.      En sådan vurdering falder uden for Domstolens kompetence i henhold til artikel 267 TEUF. Domstolen kan fortolke EU-retten, men den kan ikke tage stilling til, om en bestemt juridisk udtalelse var rimelig eller tilstrækkeligt grundig.
63.      Det må indrømmes, at Domstolens svar kan være af en vis interesse for den forelæggende ret. De vil dog ikke sætte den i stand til at drage juridisk bindende konklusioner med henblik på at afgøre tvisten. De vil højst udgøre forhold, som den pågældende ret kan tage i betragtning, hvis den finder det hensigtsmæssigt.
64.      Under disse omstændigheder er forbindelsen mellem de omhandlede bestemmelser i EU-retten og tvisten i hovedsagen for usikker og indirekte til at kunne opfylde kravet om nødvendighed.
65.      At acceptere det modsatte ville indebære en risiko for, at forelæggelsesprocedurens anvendelsesområde udvides ud over dets rette grænser. Man kan let forestille sig lignende situationer – såsom tvister vedrørende akademiske bedømmelser eller fiktive retssager (forudsat at de behandles ved en national domstol) – hvor spørgsmål vedrørende EU-retten måtte opstå som en sidebemærkning, uden at de er egentligt nødvendige for tvistens afgørelse.
66.      Sådanne situationer begrunder efter min opfattelse ikke anvendelse af artikel 267 TEUF.
67.      Denne konklusion understøttes af Domstolens kendelse i Horn-sagen (40), der vedrørte en tilsvarende situation med en tvist mellem en advokat og en af hans klienter. Advokaten havde frarådet sin klient at anlægge sag ved en tysk ret mod Forbundsrepublikken Tyskland med henblik på at opnå erstatning for skader, der i fremtiden måtte opstå som følge af den anførte ulovlighed af de diplomatiske foranstaltninger, der blev vedtaget på EU-plan i 2000 mod Østrig (41). Den nationale ret, der behandlede sagen, fandt det imidlertid nødvendigt med henblik på sin vurdering at forelægge Domstolen en række spørgsmål vedrørende disse foranstaltningers forenelighed med forskellige bestemmelser i EU-retten.
68.      I en kortfattet kendelse afviste Domstolen anmodningen om præjudiciel afgørelse. Den bemærkede navnlig, at den blotte omstændighed, at advokatens rådgivning »vedrørte udsigterne til succes for et erstatningskrav rejst mod Forbundsrepublikken Tyskland som følge af de foranstaltninger, som de øvrige medlemsstater havde truffet over for Republikken Østrig, ikke indebærer, at sagens realitet med hensyn til betaling af honorarer afhænger af gyldigheden af de nævnte foranstaltninger«. Domstolen fremhævede endvidere, at »lovligheden og den korrekte opfyldelse af de gensidige forpligtelser, der påhviler parterne i den i hovedsagen omhandlede juridiske rådgivning, er uafhængige af gyldigheden af de retsakter og de faktiske omstændigheder, der udgør sagens genstand« (42). Efter min opfattelse finder disse betragtninger tilsvarende anvendelse på den foreliggende anmodning.
69.      I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen afviser den foreliggende anmodning om en præjudiciel afgørelse.
70.      Skulle Domstolen imidlertid anlægge en anden opfattelse, vil jeg for fuldstændighedens skyld nu behandle de væsentligste materielle spørgsmål, der er rejst i de præjudicielle spørgsmål.
B.      Materielle spørgsmål
1.      Foreneligheden eller uforeneligheden af artikel 56A i lov om hasardspil med bestemmelserne i Bruxelles Ia-forordningen (det første til det fjerde spørgsmål)
71.      Med de første fire spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Bruxelles Ia-forordningens artikel 36, 39 og 52 er til hinder for, at en medlemsstat vedtager en bestemmelse som artikel 56A i lov om hasardspil, hvorefter en retsafgørelse på det civil- og handelsretlige område, der er truffet af en ret i en anden medlemsstat mod en online-spiludbyder, der har licens i den første stat, hverken skal anerkendes eller fuldbyrdes, af hensyn til grundlæggende retsprincipper, når denne retsafgørelse anser de tjenesteydelser, som denne udbyder leverer, for ulovlige i den anden medlemsstat, selv om disse tjenesteydelser er lovlige i henhold til lovgivningen i den første medlemsstat.
72.      I det følgende vil jeg først redegøre for begrundelsen for artikel 56A i lov om hasardspil [a)], inden jeg undersøger, om den er forenelig med Bruxelles Ia-forordningen [b)].
a)      Begrundelsen for artikel 56A i lov om hasardspil
73.      På et tidspunkt indførte de maltesiske myndigheder en økonomisk politik, der havde til formål at positionere Malta som et europæisk »knudepunkt« for den hurtigt voksende online-spilbranche. Med dette for øje indførte de (bl.a.) et forholdsvis liberalt lov- og reguleringsgrundlag, herunder en licensordning, der nu er reguleret af lov om hasardspil.
74.      Som den maltesiske regering har forklaret, blev den maltesiske spillicens udformet som en tilladelse baseret på »udbudsstedet«, hvilket giver udbydere mulighed for at tilbyde spiltjenester ikke kun i Malta, men også fra Malta til andre stater, så længe disse udbydere overholder maltesisk lovgivning, og der foreligger en »berettiget juridisk grund« til at drive virksomhed i disse stater (43). Mere generelt har de maltesiske myndigheder konsekvent været af den opfattelse, at denne licens sammenholdt med artikel 56 TEUF giver spiludbydere mulighed for, så længe de overholder maltesisk lovgivning, at tilbyde deres tjenester på hele det indre marked – eller i det mindste i de medlemsstater, »hvis lovgivning er urimeligt restriktiv« i henhold til denne bestemmelse (44). Faktisk har et betydeligt antal udbydere af onlinespil valgt at lade sig registrere i Malta og ansøge om en sådan licens med det formål primært at udbyde deres tjenesteydelser i udlandet.
75.      På denne baggrund begyndte udbydere med maltesisk licens især at rette sig mod markeder som Østrig og Tyskland (gennem reklamer, oprettelse af hjemmesider på tysk osv.) og udbød der onlinespiltjenester uden at overholde de nationale regler, der gælder i disse stater. Ifølge den maltesiske regering handlede disse udbydere ud fra en »rimelig formodning« om, at de på grundlag af deres maltesiske licens og artikel 56 TEUF havde ret til at gøre dette, idet de pågældende nationale regler efter deres opfattelse var »urimeligt restriktive«.
76.      I de senere år har et betydeligt antal forbrugere i disse medlemsstater anlagt civilretlige sager ved deres nationale domstole med henblik på at få tilbagebetalt de indsatser, de har tabt ved brug af sådanne tjenester (45). Disse krav bygger typisk på den begrundelse, at de spilkontrakter, der er indgået med de pågældende maltesiske spiludbydere, er ugyldige i henhold til national ret, da tjenesteydelserne blev leveret i strid med lokale lovkrav og dermed var ulovlige i den pågældende medlemsstat, selv om udbyderne overholdt maltesisk lovgivning. Disse udbydere er derfor forpligtet til at tilbagebetale indsatserne i henhold til reglerne om uberettiget berigelse (46). Det forekommer, at der er anlagt eller verserer tusindvis af sådanne sager, bl.a. ved retterne i Østrig og Tyskland (47).
77.      Selv om de pågældende udbydere har gjort gældende, at de tjenester, der blev leveret i de pågældende medlemsstater, faktisk var lovlige (navnlig fordi de lokale spilleregler er uforenelige med artikel 56 TEUF og derfor ikke bør finde anvendelse)(48), har retterne i de pågældende medlemsstater i hovedreglen afvist disse argumenter og givet medhold i kravene om tilbagebetaling.
78.      I lyset af det stigende antal af sådanne domme greb den maltesiske lovgiver ind. Med den begrundelse, at disse afgørelser – ved at betragte de tjenester, der leveres af udbydere med gyldige maltesiske spillicenser, som ulovlige – udgjorde »ugrundede angreb« (49) på de maltesiske lovgivnings- og reguleringsrammer, indførte den via ændringslov nr. 55 (herefter »Bill 55«) artikel 56A i lov om hasardspil.
79.      I henhold til denne bestemmelse skal de maltesiske retter, »[u]anset alle bestemmelser i den civile retsplejelov eller andre love«, af hensyn til grundlæggende retsprincipper »[afvise] anerkendelse og fuldbyrdelse [...] i Malta« af enhver udenlandsk retsafgørelse, der i det væsentlige i) giver medhold i et krav mod en spiludbyder med maltesisk licens, ii) baseret på, at de tjenesteydelser, som denne udbyder leverer i en medlemsstat, er ulovlige (generelt eller med hensyn til et bestemt hasardspil), selv om iii) disse tjenesteydelser var lovlige i henhold til maltesisk ret (50).
80.      Som følge heraf kan retsafgørelser af den beskrevne art – herunder især de retsafgørelser, der giver medhold i spillernes krav om tilbagebetaling, som er omtalt i de foregående punkter – ikke fuldbyrdes i Malta, hvilket forhindrer kreditorerne i at få adgang til de aktiver, som maltesiske spiludbydere har i landet. Det er derfor praktisk talt umuligt for indehaverne af sådanne krav at opnå betaling (51).
b)      Manglerne ved artikel 56A i lov om hasardspil
81.      I mit forslag til afgørelse i European Lotto-sagen forklarede jeg, at selv om en medlemsstats domstole har kompetence til i tvister mellem private parter at vurdere, om andre medlemsstaters lovgivning er forenelig med EU-retten (herunder den forelæggende ret, for så vidt angår artikel 56A i lov om hasardspil, i tvisten mellem Spielerschutz Sigma og den juridiske rådgiver), skal de udøve denne kompetence med en vis tilbageholdenhed. Dette gælder i endnu højere grad, når EU-retten giver de nationale myndigheder et skøn (som det er tilfældet her, jf. punkt 89 nedenfor). For at imødegå betænkeligheder vedrørende sådanne retters kompetence til at vurdere en anden medlemsstats suveræne handlinger, bør de kun kritisere en anden medlemsstats lovgivning i tilfælde af åbenbar uforenelighed – f.eks. når Domstolens praksis klart og konsekvent afgrænser rammerne for medlemsstaternes skønsbeføjelse på det pågældende område.
82.      Den foreliggende sag er efter min opfattelse en sådan situation. Som alle de interesserede parter, der har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen, har fremført (med den åbenlyse undtagelse af den maltesiske regering), er en bestemmelse som artikel 56A i lov om hasardspil åbenbart uforenelig med de regler om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, der er fastsat i Bruxelles Ia-forordningens kapitel III, således som de konsekvent fortolkes af Domstolen.
83.      De retsafgørelser, der er omfattet af artikel 56A i lov om hasardspil, falder, for så vidt som i) de vedrører »det civil- og handelsretlige område« i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 1, stk. 1, og ii) de er truffet af en ret i en anden medlemsstat, ind under anvendelsesområdet for bestemmelserne i kapitel III i nævnte forordning (52). Dette gælder især for de retsafgørelser, der er truffet af bl.a. retterne i forskellige medlemsstater, og som giver medhold i spillernes krav om tilbagebetaling, hvilket blev behandlet i det foregående afsnit. Anerkendelsen og fuldbyrdelsen af disse retsafgørelser i Malta er derfor (udelukkende) (53) underlagt disse regler.
84.      I henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 36 og 39 skal sådanne retsafgørelser anerkendes og fuldbyrdes (54) i alle andre medlemsstater uden anvendelse af en særlig procedure eller erklæring om eksigibilitet. Disse bestemmelser giver udtryk for instrumentets grundlæggende mål, nemlig »fri bevægelighed for retsafgørelser« inden for Den Europæiske Union – et mål, der tilsvarende bidrager til, at dette marked fungerer korrekt, og til en effektiv beskyttelse af retten til adgang til domstolene heri (55). En national bestemmelse, der foreskriver, at anerkendelse eller fuldbyrdelse af disse retsafgørelser skal afslås, er derfor i direkte modstrid med disse regler.
85.      Det er korrekt, at Bruxelles Ia-forordningen indeholder bestemmelser om begrænsede undtagelser fra de principper, der er fastsat i forordningens artikel 36 og 39. I henhold til artikel 45, stk. 1, afslås anerkendelsen af en retsafgørelse truffet af en ret i en medlemsstat efter anmodning fra en berettiget part i den medlemsstat, hvortil anmodningen er rettet, (kun) hvis et af de i bestemmelsen udtømmende opregnede grunde til ikke-anerkendelse foreligger (56). Desuden skal fuldbyrdelsen af en sådan retsafgørelse i henhold til artikel 46 afslås efter anmodning fra den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til, (alene) på samme grundlag. Et sådant grundlag, der er fastsat i artikel 45, stk. 1, litra a), foreligger, når anerkendelsen (eller fuldbyrdelsen) af den pågældende retsafgørelse i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til, »åbenbart [ville] stride mod grundlæggende retsprincipper (ordre public)« i denne stat.
86.      I den foreliggende sag påberåber den maltesiske regering sig denne undtagelse. Efter regeringens opfattelse udgør artikel 56A i lov om hasardspil en »deklaratorisk bestemmelse«, der har til formål at »bistå de maltesiske retter« ved anvendelsen af bestemmelsen om »grundlæggende retsprincipper« i Bruxelles Ia-forordningens artikel 45, stk. 1, litra a) (57). Denne bestemmelse »præciserer« (58) (eller bekræfter (59)) blot, at de omhandlede retsafgørelser ikke bør anerkendes eller fuldbyrdes i Malta i henhold til artikel 45, stk. 1, litra a), og artikel 46 i nævnte forordning i det omfang, en sådan anerkendelse eller fuldbyrdelse åbenbart ville stride mod maltesiske »grundlæggende retsprincipper«.
87.      I den forbindelse har den maltesiske regering gjort gældende, at de erstatningskrav, der er rejst mod udbydere med maltesisk licens, er opportunistiske, udgør et misbrug af den frihed til at modtage tjenesteydelser, der er garanteret i artikel 56 TEUF (60), og er baseret på nationale love om hasardspil, som efter dens opfattelse er »urimeligt restriktive« i den nævnte bestemmelses forstand. Ved at give disse krav medhold og betragte de tjenesteydelser, som disse udbydere leverer, som ulovlige i deres respektive medlemsstater, undlader de østrigske og de tyske retter, således som det er blevet anført, »at træffe foranstaltninger til at afhjælpe manglerne og den uberettigede karakter af en national restriktiv ordning« i lyset af artikel 56 TEUF og ser desuden bort fra, at de pågældende udbydere var i besiddelse af en gyldig maltesisk licens og overholdt de maltesiske love og forskrifter. Anerkendelse eller fuldbyrdelse af sådanne retsafgørelser i Malta ville derfor udgøre en åbenbar overtrædelse af artikel 56 TEUF – som udgør en del af Maltas »grundlæggende retsprincipper« – og ville desuden underminere »integriteten« af denne lovgivningsmæssige ramme, navnlig ved at drage tvivl om gyldigheden af sådanne licenser og dermed svække den retssikkerhed, som de har til formål at garantere for disse udbydere inden for det indre marked.
88.      Jeg er ikke overbevist af denne argumentation. I virkeligheden finder Bruxelles Ia-forordningens artikel 45, stk. 1, litra a), og artikel 46 åbenbart ikke anvendelse på en bestemmelse som artikel 56A i lov om hasardspil.
89.      Selv om det, som den maltesiske regering har anført, i princippet er op til hver enkelt medlemsstat at fastlægge indholdet af sine »grundlæggende retsprincipper«, er dette skøn ikke ubegrænset. Domstolen har konsekvent fastslået, at artikel 45, stk. 1, litra a), som en undtagelse fra de generelle regler om anerkendelse og fuldbyrdelse, der er fastsat i Bruxelles Ia-forordningens artikel 36 og 39, skal fortolkes »indskrænkende«, og at der kun må gøres brug af bestemmelsen om »grundlæggende retsprincipper« »i undtagelsestilfælde« for ikke at undergrave det mål om fri bevægelighed for retsafgørelser, som dette instrument forfølger. Domstolen har derfor både ret til og »skal« faktisk »efterprøve de grænser, inden for hvilke en ret i en medlemsstat kan anvende begrebet som begrundelse for ikke at anerkende en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat« (61). En bestemmelse som artikel 56A i lov om hasardspil overskrider klart disse rammer.
90.      Mere konkret skal det for det første hvad angår den angivelige uretmæssighed af de retsafgørelser, der er omfattet af artikel 56A i lov om hasardspil, erindres, at en medlemsstats retter generelt ikke må afslå at anerkende eller fuldbyrde en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, på grundlag af bestemmelsen om »grundlæggende retsprincipper«, alene fordi de mener, at EU-retten – herunder artikel 56 TEUF – er blevet anvendt forkert i den pågældende retsafgørelse (62).
91.      Hvis en retsafgørelse truffet af en ret i en medlemsstat – f.eks. i en sag om erstatningskrav rejst af spillere mod en maltesisk spiludbyder – rent faktisk er behæftet med en fejlagtig anvendelse af artikel 56 TEUF, påhviler det den pågældende udbyder at anfægte denne afgørelse i oprindelsesstaten ved at gøre brug af de retsmidler, der følger af denne stats retssystem. Dette system giver sammen med forelæggelsesproceduren i artikel 267 TEUF den enkelte tilstrækkelige garantier i den henseende.
92.      Når en retsafgørelse er blevet retskraftig i oprindelsesstaten, eventuelt efter at alle retsmidler i oprindelsesmedlemsstaten er udtømt, skal parterne i princippet acceptere dens konklusioner (63). Navnlig kan materielle spørgsmål vedrørende EU-retten ikke tages op til fornyet prøvelse i forbindelse med anerkendelse og fuldbyrdelse ved retterne i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til. Bruxelles Ia-forordningens artikel 52 udelukker udtrykkeligt enhver sådan prøvelse ved at fastsætte, at »[r]etsafgørelser truffet i en medlemsstat […]
i intet tilfælde [kan] efterprøves med hensyn til sagens realitet i den medlemsstat, som anmodningen rettes til«. Dette forbud forhindrer retten i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til, i bl.a. at tage de faktiske og retlige vurderinger, som retten i oprindelsesstaten har foretaget, op til fornyet vurdering. Af principielle årsager skal retsafgørelser, der er truffet i medlemsstaterne, derfor anerkendes og fuldbyrdes i de øvrige medlemsstater, uanset enhver (angiveligt) fejlagtig anvendelse af EU-retten, som de måtte indeholde (64).
93.      For det andet har Domstolen på baggrund af ovenstående betragtninger konsekvent fastslået, at anvendelsen af bestemmelsen om »grundlæggende retsprincipper« i Bruxelles Ia-forordningens artikel 45, stk. 1, litra a), kun er mulig i de »ekstraordinære tilfælde«, hvor anerkendelse eller fuldbyrdelse af den pågældende retsafgørelse i den stat, anmodningen rettes til, »på helt uantagelig måde vil være i strid med retsordenen i [denne stat,] idet dette ville udgøre et indgreb i et grundlæggende princip«, fordi det »udgør en åbenbar overtrædelse af en retsregel, der anses for væsentlig i retsordenen i [denne stat] eller af en rettighed, der er anerkendt som grundlæggende i den pågældende retsorden« (65). Denne tærskel er særdeles høj.
94.      Jeg er fuldt ud enig i, at det i det foregående punkt skitserede tilfælde kan omfatte anerkendelse eller fuldbyrdelse af en udenlandsk retsafgørelse, der indebærer en »åbenbar overtrædelse« af »en retsregel, der anses for væsentlig« i EU-retten (66), da disse udgør en integreret del af den pågældende stats retsorden. Jeg er også indstillet på at acceptere, at artikel 56 TEUF udgør en sådan »retsregel« (67). Anvendelsen af bestemmelsen om »grundlæggende retsprincipper« skal dog samtidigt forblive en undtagelse, når der er tale om en overtrædelse af en materiel regel såsom artikel 56 TEUF. Som nævnt ovenfor bør denne bestemmelse kun anvendes, hvis anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af en udenlandsk retsafgørelse på helt uantagelig måde ville være i strid med EU-retten (68). Dette kan kun forekomme, hvis anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af en sådan retsafgørelse – der er truffet, efter at den pågældende udbyder har udtømt alle retsmidler i oprindelsesstaten – ville medføre en grov krænkelse af friheden til at yde tjenesteydelser, såsom direkte forskelsbehandling på grund af nationalitet, uden en legitim begrundelse (69).
95.      I den foreliggende sag kunne den maltesiske lovgiver ikke med rette, på en abstrakt og generel måde som i artikel 56A, lægge til grund, at enhver retsafgørelse på det civil- og handelsretlige område, der betragter de tjenesteydelser, der leveres af en udbyder med maltesisk licens, som ulovlige i en medlemsstat – selv om disse tjenesteydelser er lovlige i henhold til maltesisk ret – nødvendigvis er uforenelig med artikel 56 TEUF, endsige at anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af en sådan dom ville medføre den mest grove, »uantagelige« form for overtrædelse, der er omhandlet i det foregående punkt.
96.      En sådan generel antagelse strider mod det princip, der ligger til grund for reglerne om anerkendelse og fuldbyrdelse i Bruxelles Ia-forordningen, nemlig princippet om »gensidig tillid«, som tilsiger, at medlemsstaterne har tillid til hinandens retssystemer og retslige institutioner (70). På dette grundlag kunne de maltesiske myndigheder ikke med henblik på at begrunde vedtagelsen af en foranstaltning som artikel 56A i lov om hasardspil antage, at retterne i andre medlemsstater »systematisk« og »blindt« (for at bruge den maltesiske regerings udtryk) anvender den nationale lovgivning om hasardspil i strid med artikel 56 TEUF eller udviser »åbenlys overbærenhed« over for spillernes krav om erstatning (71), navnlig ved ikke at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse i sagen (72).
97.      Desuden bygger artikel 56A i lov om hasardspil åbenbart på en særdeles vid fortolkning af artikel 56 TEUF, som nævnt i punkt 74 ovenfor (73), hvorefter udbydere, der er i besiddelse af en maltesisk spillicens, i henhold til artikel 56 TEUF ville have ret til frit og lovligt at udbyde deres tjenesteydelser i hele Unionen, så længe de overholder maltesisk ret.
98.      Denne fortolkning af friheden til at yde tjenesteydelser inden for området for hasardspil er dog konsekvent blevet tilbagevist af Domstolen. Domstolen har gentagne gange understreget, at da hasardspil – især dem, der tilbydes online – medfører betydelige samfundsmæssige risici (herunder afhængighed, økonomisk skade og hvidvaskning af penge), og i betragtning af de »store moralske, religiøse og kulturelle forskelle [mellem medlemsstaterne]« på dette område har disse stater et bredt skøn til at regulere spiltjenester, der leveres på deres område, i henhold til deres respektive lovgivning (74).
99.      Desuden kan medlemsstaterne i princippet anvende deres respektive lovgivning om spil også på udbydere, der leverer tjenesteydelser til forbrugere på deres område fra en anden medlemsstat, f.eks. Malta (75). I den henseende finder »oprindelseslandsprincippet« – hvorefter kun den medlemsstat, hvor udbyderen har hjemsted, har kompetence til at regulere de pågældende tjenesteydelser – ikke anvendelse på området for onlinehasardspil (76).
100. Da der ikke findes nogen harmonisering på EU-plan med hensyn til licensvilkår, er medlemsstaterne desuden ikke forpligtet til at anerkende spillelicenser udstedt af andre medlemsstater og dermed til at give udbydere med sådanne licenser tilladelse til at levere tjenesteydelser på deres område alene på dette grundlag (77). I henhold til gældende EU-ret er en maltesisk spillicens i princippet kun gyldig på Maltas område og, hvor det er relevant, i de medlemsstater, der vælger at anerkende sådanne licenser (78).
101. Det argument, som den maltesiske regering tidligere har fremført (79), om, at det ville være »unødvendigt« (og dermed uforholdsmæssigt i henhold til artikel 56 TEUF) at anvende de restriktive krav, der er fastsat i værtsmedlemsstatens lovgivning om hasardspil, på udbydere med licens i Malta – med den begrundelse, at maltesisk lovgivning sammen med det tilsyn, der udøves af de maltesiske myndigheder, allerede sikrer et højt beskyttelsesniveau mod spilafhængighed, ødslen eller hvidvaskning af penge – er også konsekvent blevet tilbagevist af Domstolen. På området for hasardspil skal proportionaliteten af nationale reguleringsforanstaltninger udelukkende vurderes ud fra den moralske, religiøse og kulturelle kontekst, der råder i den pågældende medlemsstat, samt det beskyttelsesniveau, som denne stat søger at sikre på sit område. Mens Malta således har valgt at regulere hasardspil på en bestemt måde under hensyntagen til landets egne særlige forhold, står det andre medlemsstater frit for at vedtage andre, herunder mere restriktive, regler, der afspejler deres eget samfund og deres vurdering af de dermed forbundne risici. Sådanne regler kan ikke alene af den grund betragtes som »unødvendige« for maltesiske udbydere. Hvad angår tilsynet fra den maltesiske spilmyndighed er det tilstrækkeligt at minde om, at Domstolen konsekvent har fastslået, at en medlemsstat ikke er forpligtet til at »stille sig tilfreds med kontrol udført af en anden medlemsstats myndigheder ved en tilsynsordning, som den ikke selv styrer« (80).
102. Sammenfattende har andre medlemsstater ret til at anvende deres respektive lovgivning om hasardspil på udbydere med licens fra Malta. De kan kræve, at disse udbydere overholder nationale regler vedrørende henholdsvis monopoler, licenskrav og andre lovgivningsmæssige begrænsninger. De kan også vælge helt at forbyde visse hasardspil eller at regulere dem på en måde, der afviger væsentligt fra den tilgang, der er valgt i Malta (81).
Der vil derfor uundgåeligt opstå situationer, hvor de tjenesteydelser, der leveres af en spiludbyder med maltesisk licens, eller et bestemt hasardspil, som denne udbyder, er ulovlige i en medlemsstat, mens de er lovlige i henhold til maltesisk ret – uden at denne forskel i sig selv er i strid med artikel 56 TEUF (82). Det forhold, at udbydere af onlinespil med licens i Malta muligvis ikke blot skal overholde maltesisk lovgivning, men også lovgivningen i den eller de medlemsstater, som deres tjenester er rettet mod – og at manglende overholdelse heraf kan medføre konsekvenser i henhold til den lokale civilret, såsom ugyldighed af de spilkontrakter, der er indgået med lokale forbrugere – er en naturlig følge af, at der eksisterer forskellige nationale regelværker. I den sammenhæng skal retsafgørelser, der pålægger sådanne civilretlige konsekvenser, i princippet anerkendes og fuldbyrdes i hele Den Europæiske Union, herunder i de medlemsstater, hvor de pågældende tjenester er lovlige i henhold til deres egen lovgivning om spil.
103. Ganske vist kan nogle af de afgørelser, der er omfattet af artikel 56A i lov om hasardspil, medføre, at national lovgivning om hasardspil, der i det mindste delvist er vanskelig at forene med artikel 56 TEUF, får virkning. Domstolen har desuden allerede haft anledning til at behandle sådanne spændinger (83). Selv hvor en sådan lovgivning i princippet er forenelig med artikel 56 TEUF, kan der desuden forekomme situationer, hvor det viser sig at være uforholdsmæssigt at give medhold i krav om tilbagebetaling mod udbydere med maltesisk licens, og dermed uforeneligt med denne bestemmelse (84). Jeg er dog ikke overbevist om, at anerkendelsen og fuldbyrdelsen af disse specifikke domme som udgangspunkt ville opfylde den høje tærskel for »uantagelig«, der er angivet i punkt 94 ovenfor. Under alle omstændigheder kan en sådan vurdering kun foretages af de maltesiske retter i en konkret sag.
104. For det tredje vil jeg for så vidt angår argumentet om, at anerkendelsen og fuldbyrdelsen i Malta af de domme, der er omhandlet i artikel 56A i lov om hasardspil, ville »undergrave« de liberale maltesiske retlige rammer for spil, »gyldigheden« af maltesiske licenser eller i det mindste den »retssikkerhed«, som disse licenser skal give deres indehavere, og dermed den maltesiske stats pligt til at »[fremme] det private erhvervsliv« i henhold til artikel 18 i Maltas forfatning, fremsætte følgende betragtninger.
105. Selv hvis man lægger til grund, at artikel 18 i Maltas forfatning afspejler en »væsentlig retsregel« i den maltesiske retsorden, kan jeg ikke se, hvordan anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af de pågældende retsafgørelser skulle »undergrave« den maltesiske stats pligt til at »fremme privat virksomhed«. Intet i disse domme forhindrer staten i at gøre dette på området for spil ved at indføre og opretholde en liberal lovgivning på sit område. Disse retsafgørelser drager blot tvivl om de ekstraterritoriale virkninger, som de maltesiske myndigheder agter at tillægge den pågældende retlige ramme. Om noget afslører disse retsafgørelser grænserne for antagelsen om, at overholdelse af den pågældende ramme ville give maltesiske licensindehavere ret til frit at levere deres tjenesteydelser i hele Den Europæiske Union.
106. Som den tyske regering imidlertid passende har påpeget, kan en medlemsstat ikke i henhold til sin egen forfatning påberåbe sig beføjelse til at regulere og liberalisere en økonomisk aktivitet uden for sit eget område, i andre stater. Tilsvarende kan en medlemsstat ikke med rette afslå at anerkende en retsafgørelse truffet i en anden medlemsstat, hvori det fastslås, at en given udbyders aktiviteter er ulovlige på dens område i henhold til dens lovgivning om spil, alene fordi disse aktiviteter ville være lovlige i henhold til den mere liberale lovgivning om spil i
den medlemsstat, som anmodningen er rettet til. En sådan tilgang ville i praksis undergrave medlemsstaternes kompetence til at regulere spilaktiviteter inden for deres egne områder, som det er tilladt i henhold til artikel 56 TEUF.
107. For det fjerde, som alle procesdeltagere – med undtagelse af den maltesiske regering – har gjort gældende, afslører bestemmelsen i artikel 56A i lov om hasardspil, bag den forfatningsretlige »facade«, i sin kerne et protektionistisk formål. Den er udformet med henblik på at beskytte en branche, som den maltesiske regering selv beskriver som »væsentlig« for den nationale økonomi (85), mod de potentielt betydelige økonomiske konsekvenser, der kunne opstå, hvis de pågældende udbydere blev pålagt at imødekomme spillernes krav. Disse krav kan desuden få bredere konsekvenser for branchen og i sidste ende påvirke beskæftigelsen og de offentlige indtægter i medlemsstaten. De kan endda i et vist omfang påvirke de maltesiske myndigheders økonomiske politik om at gøre Malta til det europæiske »knudepunkt« for online-spilbranchen.
108. Som Domstolen imidlertid konsekvent har fastslået, kan den omstændighed, at fuldbyrdelsen af visse udenlandske retsafgørelser kan medføre alvorlige økonomiske konsekvenser for en national erhvervsdrivende, en branche eller endog den pågældende medlemsstat, ikke begrunde anvendelsen af bestemmelsen om »grundlæggende retsprincipper« i Bruxelles Ia-forordningens artikel 45, stk. 1, litra a) (86). Mere generelt kan en medlemsstat ikke for at fremme sine egne økonomiske interesser – hvad enten det drejer sig om konkurrenceevne, bruttonationalprodukt, beskæftigelse eller skatteindtægter – beskytte sin industri mod det erstatningsansvar, der følger af dens (muligvis ulovlige) aktiviteter i andre medlemsstater. En sådan fremgangsmåde ville ikke blot fratage potentielt legitime nationale regler deres virkning, men ville også fordreje konkurrencen og skabe ulige konkurrencevilkår på det indre marked.
109. Jeg vil tilføje en sidste betragtning. Hvis de maltesiske myndigheder virkelig er af den opfattelse, at visse medlemsstater med hjælp fra deres nationale retter opretholder lovgivning om hasardspil, der er uforenelig med artikel 56 TEUF, til skade for udbydere med maltesisk licens og dermed indirekte for den maltesiske økonomi, kan vedtagelsen af en bestemmelse som artikel 56A i lov om hasardspil ikke betragtes som en hensigtsmæssig reaktion. Medlemsstaterne har ikke ret til at ty til ensidige »gengældelsesforanstaltninger« som reaktion på anførte overtrædelser af EU-retten begået af andre medlemsstater (87). Den rigtige fremgangsmåde ville snarere have været at indlede en traktatbrudsprocedure i henhold til artikel 259 TEUF.
110. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at de første fire præjudicielle spørgsmål besvares således, at Bruxelles Ia-forordningens artikel 36, 39 og 52 er til hinder for, at en medlemsstat vedtager en bestemmelse som artikel 56A i lov om hasardspil, hvorefter en retsafgørelse på det civil- og handelsretlige område, der er truffet mod en udbyder af onlinespil, som har licens i den pågældende stat, af en ret i en anden medlemsstat, hverken skal anerkendes eller fuldbyrdes af hensyn til grundlæggende retsprincipper, når denne retsafgørelse anser de tjenesteydelser, som denne udbyder leverer, for ulovlige i den anden medlemsstat, selv om disse tjenesteydelser er lovlige i henhold til lovgivningen i den første medlemsstat. Det skal navnlig påpeges, at undtagelsen i artikel 45, stk. 1, litra a), og artikel 46 i nævnte forordning ikke finder anvendelse på en sådan bestemmelse.
2.      De angivelige forsinkelser ved de maltesiske retter (det femte spørgsmål)
111. Med sit femte spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Bruxelles Ia-forordningens artikel 48 skal fortolkes således, at forpligtelsen for de retter, der behandler en anmodning om afslag på fuldbyrdelse af en retsafgørelse truffet i en anden medlemsstat, til at træffe afgørelse »straks« er tilsidesat, når disse retter ikke har truffet en afgørelse i første instans i sagen inden for seks måneder, og denne forsinkelse ikke kan tilskrives parterne eller implicerede tredjemænd.
112. Dette spørgsmål udspringer af Spielerschutz Sigmas beskyldninger om, at sager ved de maltesiske retter om fuldbyrdelse af udenlandske retsafgørelser, der tilkender spillere erstatning, i praksis kan strække sig over måneder eller endda år, før der træffes afgørelse i første instans, uden at der gives nogen begrundelse for disse forsinkelser.
113. I Bruxelles Ia-forordningens artikel 48 fastsættes det, at hvis den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse af en retsafgørelse, indgiver en anmodning om afslag på fuldbyrdelse i henhold til forordningens artikel 46, skal retten i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til, »straks [træffe] afgørelse om anmodningen«.
114. Denne bestemmelse pålægger således disse retter en forpligtelse til at behandle sådanne anmodninger hurtigt. Denne forpligtelse har til formål at sikre »hurtig [...] anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i en medlemsstat« (88) og bidrager dermed både til det indre markeds funktion og til effektiv adgang til domstolene i Den Europæiske Union.
115. Det fremgår imidlertid af den egentlige ordlyd af Bruxelles Ia-forordningens artikel 48, at der ikke er fastsat nogen konkret frist. Som Kommissionen har anført, kan det forhold, at retterne i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til, ikke har truffet afgørelse om en anmodning om afslag på fuldbyrdelse inden for seks måneder efter, at anmodningen blev indgivet, derfor ikke i sig selv anses for at udgøre en overtrædelse af denne bestemmelse. Overholdelsen af pligten til at handle hurtigt skal vurderes i hvert enkelt tilfælde under hensyntagen til alle relevante omstændigheder. Dette omfatter ikke blot de parter og tredjemænd, der er involveret i sagen, men også sagens kompleksitet (89). Man kan ikke udelukke, at en anmodning om afslag på fuldbyrdelse kan indebære vanskelige spørgsmål, der kræver flere udvekslinger af processkrifter og samlet set mere end seks måneders sagsbehandling, uanset den pågældende adfærd.
116. I lyset af de indlæg, som procesdeltagerne har fremsat vedrørende situationen i Malta, er det dog relevant at fremhæve følgende. Som det fremgår af det foregående afsnit, skal retterne i den stat, hvor der anmodes om fuldbyrdelse, i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 52 ikke, når de træffer afgørelse om en anmodning om afslag på fuldbyrdelse, tage stilling til de faktiske eller retlige vurderinger, som den udstedende ret har foretaget, men alene fastslå, om et af de i artikel 45, stk. 1, i nævnte forordning anførte afslagskriterier er opfyldt. Det følger heraf, at retterne i den pågældende stat ikke kan begrunde forsinkelser i afgørelsen af sådanne anmodninger ved at foretage en uberettiget prøvelse af sagens realitet i den omhandlede retsafgørelse.
117. Desuden er disse retters adfærd også relevant, når det skal afgøres, om forpligtelsen i Bruxelles Ia-forordningens artikel 48 er blevet tilsidesat i en given sag. I den henseende kan en længerevarende inaktivitet fra deres side, som ikke bliver begrundet, ikke forenes med denne forpligtelse (90). Sådanne ubegrundede forsinkelser kan i praksis udgøre et »faktisk« afslag på anerkendelse eller fuldbyrdelse i det omfang, de kan udskyde – eller endog udsætte på ubestemt tid – fuldbyrdelsen af den pågældende retsafgørelse i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til. Hvis sådanne forsinkelser er af systematisk karakter, kan de også tilskynde til forsinkende adfærd fra de dømte skyldneres side, som kunne blive fristet til at indgive grundløse anmodninger om afslag på fuldbyrdelse alene med dette formål for øje. I sidste ende risikerer sådanne situationer at fratage det i forordningens artikel 39 fastlagte princip om eksigibilitet sin praktiske virkning.
118. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at det femte spørgsmål besvares således, at Ia-forordningens artikel 48 skal fortolkes således, at forpligtelsen for de retter, der behandler en anmodning om afslag på fuldbyrdelse af en retsafgørelse truffet i en anden medlemsstat, til at træffe afgørelse »straks« er tilsidesat, når disse retter ikke har truffet en afgørelse i første instans i sagen inden for seks måneder, og denne forsinkelse ikke kan tilskrives parterne eller implicerede tredjemænd. Det skal afgøres fra sag til sag, om denne forpligtelse er blevet tilsidesat, under hensyntagen til alle relevante omstændigheder, herunder de involverede parters og tredjemands adfærd, sagens kompleksitet samt de retlige myndigheders adfærd i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til.
V.      Forslag til afgørelse
119. På grundlag af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen afviser anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Handelsgericht Wien (handelsretten i Wien, Østrig).
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Jf. mit forslag til afgørelse Wunner (C-77/24, herefter »mit forslag til afgørelse i Wunner-sagen«, EU:C:2025:432, punkt 19-22), European Lotto and Betting og Deutsche Lotto- und Sportwetten (C-440/23, herefter »mit forslag til afgørelse i European Lotto-sagen«, EU:C:2025:668, punkt
16-18), Mr Green (C-198/24, EU:C:2025:852, punkt 1-5) og Tipico (C-530/24, herefter »mit forslag til afgørelse i Tipico-sagen«, EU:C:2026:230, punkt 1).
3 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 (EUT 2012, L 351, s. 1). I dette forslag til afgørelse vil jeg uden nærmere skelnen henvise til retspraksis vedrørende ikke blot denne retsakt, men også dens forgængere, nemlig Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1) og Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Bruxelles den 27.9.1968 (EFT 1972, L 299, s. 32). Domstolens fortolkning af bestemmelserne i Bruxelles-konventionen og Bruxelles I-forordningen kan således overføres til Bruxelles Ia-forordningen, for så vidt som disse bestemmelser kan sidestilles med hinanden (jf. navnlig dom af 15.6.2017, Kareda, C-249/16, EU:C:2017:472, præmis 27). Dette er tilfældet for de bestemmelser, der er relevante for den foreliggende sag.
4 –      Det fremgår af den forelæggende rets svar på Domstolens anmodning om oplysninger, at den østrigske lovgivning ikke fastsætter en særlig ansvarsordning for advokater. Ifølge den relevante retspraksis skal advokater betragtes som eksperter i henhold til § 1299 og § 1300 i ABGB, hvilket medfører, at deres ansvar reguleres af disse bestemmelser. Selv om Rechtsanwaltsordnung (lov om advokatvirksomhed) indeholder regler om advokaters faglige forpligtelser, finder de nationale retter, at disse bestemmelser ikke giver enkeltpersoner, der søger erstatning for en overtrædelse heraf, rettigheder, som kan håndhæves, men blot er et udtryk for den omhu, der allerede kræves i henhold til § 1299 i ABGB.
5 –      Tillæg til Malta Government Gazette, nr. 19,991 af 15.5.2018 – Section A, s. 509.
6 –      Tillæg til Malta Government Gazette, nr. 21,071 af 16.6.2023 – Section A, s. 473.
7 –      Jf. tilsvarende generaladvokat Wahls forslag til afgørelse Gullotta og Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:168).
8 –      Jf. f.eks. dom af 16.6.2022, DuoDecad (C‑596/20, EU:C:2022:474, præmis 34 og 37).
9 –      Jf. i samme retning dom af 29.7.2024, Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, præmis 31 og 33).
10 –      Jf. navnlig artikel 24, stk. 1, andet afsnit, TEU og artikel 275, stk. 1, TEUF.
11 –      Jf. f.eks. dom af 15.11.2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
12 –      Jf. henholdsvis dom af 27.3.2014, Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, præmis 30), af 27.6.2018, Varna Holideis (C‑364/17, EU:C:2018:500, præmis 17 og 18), af 3.6.2021, Servicio Aragonés de Salud (C‑942/19, EU:C:2021:440, præmis 36 og 37), og af 19.10.2017, Solar Electric Martinique (C‑303/16, EU:C:2017:773, præmis 23 og 24).
13 –      Retspraksis har ganske vist ikke altid været konsekvent på dette område. Jf. bl.a. N. Wahl m.fl., »The Gatekeepers of Article 267 TFEU: On Jurisdiction and Admissibility of References for Preliminary Rulings«, Common Market Law Review, bind 55, nr. 2, 2018, s. 513-516, og P. Iannuccelli, »L’indépendance du juge national et la recevabilité de la question préjudicielle concernant sa propre qualité de«juridiction»«, Il Diritto dell’Unione Europea, 2021, s. 828-831.
14 –      Dom af 11.3.1980, Foglia (104/79, herefter »Foglia I-dommen«, EU:C:1980:73), og af 16.12.1981, Foglia (244/80, herefter »Foglia II-dommen«, EU:C:1981:302) (herefter under ét »Foglia-dommene«).
15 –      Punkt 78-89 heri.
16 –      Jf. mit forslag til afgørelse i European Lotto-sagen, fodnote 67.
17 –      Jf. bl.a. dom af 13.3.2014, SICES m.fl. (C‑155/13, EU:C:2014:145, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
18 –      Jf. bl.a. dom af 17.7.2014, Torresi (C‑58/13 og C‑59/13, EU:C:2014:2088, præmis 44-46). Om forbuddet mod misbrug af rettigheder i EU-retten jf. også dom af 21.12.2023, BMW Bank m.fl. (C‑38/21, C‑47/21 og C‑232/21, EU:C:2023:1014, præmis 281-283).
19 –      Jf. f.eks. M. Taruffo (red.), Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer, 1999.
20 –      Jf. bl.a. dom af 5.3.1980, Simmenthal mod Kommissionen (243/78, EU:C:1980:65, præmis 11), af 14.2.1989, Bossi mod Kommissionen (346/87, EU:C:1989:59, præmis 31-35), af 14.11.2012, Nexans France og Nexans mod Kommissionen (T‑135/09, EU:T:2012:596, præmis 108),
og af 10.7.2025, Chmieka (C‑99/24, EU:C:2025:563, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis).
21 –      Jf. f.eks. dom af 8.11.1990, Gmurzynska-Bscher (C‑231/89, EU:C:1990:386, præmis 23), og af 7.3.1996, Associazione Italiana per il WWF m.fl. (C‑118/94, EU:C:1996:86, præmis 15).
22 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2024/1069 af 11.4.2024 om beskyttelse af personer, der engagerer sig offentligt, mod åbenbart grundløse krav eller urimelige retssager (EUT L, 2024/1069).
23 –      Definitionen bygger i første række på formålet med retssagen: sager, der »ikke anlægges for reelt at gøre en ret gældende eller udøve en rettighed, men hvis hovedformål er at forhindre, begrænse eller straffe offentligt engagement, ofte ved at udnytte en ulige magtfordeling mellem parterne, og som forfølger grundløse krav«. Denne definition suppleres af en række indikationer på et sådant formål, såsom »den uforholdsmæssige, overdrevne eller urimelige karakter af kravet eller en del heraf […]«, »at flere sager er indledt af sagsøgeren eller dennes associerede parter i forbindelse med lignende spørgsmål«, »intimidering, chikane eller trusler fra sagsøgerens eller sagsøgerens repræsentanters side […]«, »anvendelse i ond tro af proceduremæssige taktikker, såsom forsinkelse af sagsbehandlingen, svig eller misbrug i form af forumshopping eller tilbagetrækning af sager på et senere tidspunkt i sagsbehandlingen i ond tro«.
24 –      Jf. i den henseende F. Mancini, »Short note on abuse of procedure in Community law«, i M. Taruffo (red.), fodnote 20, op.cit., s. 234 og 235.
25 –      Om dette emne jf. f.eks. K. Lipstein, »Foglia v. Novello – Some Unexplored Aspects«, i F. Capotorti m.fl. (red.), Du droit international au droit de l’integration. Festschrift Liber Amicorum Pierre Pescatore, Nomos, 1987, s. 382 og 383, og D. Ginés Martín, »The Court of Justice in the Archives Project – Analysis of the Foglia case (244/80)«, Academy of European Law, Working Paper 2021/03, s. 25-27.
26 –      Punkt 40-67.
27 –      Jf. mutatis mutandis punkt 86-89 i mit forslag til afgørelse.
28 –      Jf. dom af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen) (C‑181/21 og C‑269/21, EU:C:2024:1, præmis 62 og 63 samt den deri nævnte retspraksis).
29 –      Jf. dom af 20.4.2023, Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Comune di Ginosa) (C‑348/22, EU:C:2023:301, præmis 81 og den deri nævnte retspraksis).
30 –      Forslag til afgørelse Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim m.fl. (C‑748/19 – C‑754/19, EU:C:2021:403, punkt 77). Dette synspunkt stemmer også overens med den måde, hvorpå Domstolens praksis fortolkes i den juridiske litteratur. Jf. f.eks. M. Broberg og N. Fenger, Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, tredje udgave, Oxford University Press, 2021, s. 142, og K. Lenaerts, K. Gutman og J.T. Nowak, EU Procedural Law, Oxford University Press, 2023, s. 92.
31 –      Jf. blandt mange andre dom af 2.12.2025, Stichting Right to Consumer Justice og Stichting App Stores Claims (C‑34/24, EU:C:2025:936, præmis 39).
32 –      I Domstolens samlede praksis kunne jeg kun finde ét tilfælde, hvor Domstolen henviste til en »formodning for, at spørgsmål om EU-retten er [nødvendige og] relevante«: dom af 19.10.2017, Paper Consult (C‑101/16, EU:C:2017:775, præmis 29).
33 –      Jf. i samme retning bl.a. dom af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen) (C‑181/21 og C‑269/21, EU:C:2024:1, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
34 –      Jf. i samme retning dom af 16.7.1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, præmis 28), og af 22.3.2022, Prokurator Generalny (Den øverste domstols disciplinærafdeling – udnævnelse) (C‑508/19, EU:C:2022:201, præmis 71). Jf. også generaladvokat Tesauros forslag til afgørelse Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:178, punkt 7).
35 –      Jf. dom af 26.3.2020, Miasto Łowicz og Prokurator Generalny (C‑558/18 og C‑563/18, EU:C:2020:234, præmis 48-51 samt den deri nævnte retspraksis).
36 –      Jf. i samme retning dom af 17.7.1997, Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, præmis 29), og dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl. (C‑62/14, EU:C:2015:400, præmis 12 og den deri nævnte retspraksis). Jf. tillige udtalelse 1/91 (EØS-aftalen – I) af 14.12.1991 (EU:C:1991:490, præmis 61).
37 –      Jf. i samme retning dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl. (C‑62/14, EU:C:2015:400, præmis 14).
38 –      Tilsvarende generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim m.fl. (C‑748/19 – C‑754/19, EU:C:2021:403, punkt 106). Jf. tillige dom af 16.7.1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, præmis 30-33).
39 –      Jf. i samme retning kendelse af 16.5.1994, Monin Automobiles (C‑428/93, EU:C:1994:192, præmis 12-16), samt generaladvokat Tesauros forslag til afgørelse Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:178, punkt 5), generaladvokat Légers forslag til afgørelse der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:247, punkt 51) og generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse Bacardi-Martini og Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2002:544, punkt 35).
40 –      Kendelse af 24.7.2003 (C‑44/03, EU:C:2003:419).
41 –      Dette var bilaterale foranstaltninger, som de øvrige 14 EU-medlemsstater vedtog, efter at det højreekstremistiske frihedsparti (FPÖ) under ledelse af Jörg Haider trådte ind i den østrigske koalitionsregering. Jf. erklæring fra det portugisiske EU-formandskab på vegne af de 14 medlemsstater (31.1.2000), tilgængelig online.
42 –      Kendelse af 24.7.2003, Horn (C‑44/03, EU:C:2003:419, præmis 15).
43 –      Jf. Maltas spillemyndighed, »Amendments to the Gaming Act introduced through Bill 55«, 21.6.2023 (https://www.mga.org.mt/amendments-to-the-gaming-act-introduced-through-bill-55/).
44 –      Som den maltesiske regering har forklaret, skal spiludbydere med licens i Malta »foretage en vurdering i forhold til principperne for det indre marked og EU-Domstolens relevante praksis«, før de begynder at tilbyde deres tjenesteydelser i en given medlemsstat.
45 –      Disse retters kompetence følger af reglen om »forum actoris«, der er fastsat til fordel for forbrugerne i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 18, stk. 1. Det forekommer også, at disse sager i mange tilfælde finansieres af specialiserede selskaber, der yder procesfinansiering, mod at de modtager en andel af den tilbagebetaling eller erstatning, som spillerne i sidste ende tilkendes. Spielerschutz Sigma er netop et sådant selskab.
46 –      I visse tilfælde søger spillerne i stedet at få dækket deres tab i henhold til reglerne om erstatning uden for kontrakt og gør gældende, at udbud af spiltjenester i strid med de lokale spilleregler udgør en retsstridig handling, der medfører erstatningsansvar (jf. mit forslag til afgørelse i Wunner-sagen, punkt 12 og 21, og i Tipico-sagen, punkt 25 og 29).
47 –      Jf. P. Pena, H. Schumann og M. Peigné, »EU citizens lose out as Malta regulatory »sledgehammer« protects gambling giants«, Investigate Europe, 6.3.2025. Tilsvarende sager synes at være anlagt ved de nederlandske domstole (jf. M. de Graef, »The House Doesn’t Always Win: Gambling Providers Must Pay«, Solv. Blog).
48 –      Jf. mit forslag til afgørelse i Tipico-sagen (punkt 26 og 48).
49 –      Jf. i den henseende Maltas spillemyndighed, fodnote 43, op.cit.
50 –      I bemærkningerne til ændringslov nr. 55 fremgår det, at formålet med bestemmelsen er at »lovfæste Maltas mangeårige offentlige politik til fremme af etablering af udbydere af hasardspil i Malta, som udbyder deres tjenesteydelser lokalt og grænseoverskridende på en måde, som er forenelig med den lokale lovgivning, for at fremme det private erhvervsliv i overensstemmelse med den maltesiske forfatnings artikel 18«.
51 –      Netop af den grund indledte Kommissionen den 18.6.2025 en traktatbrudsprocedure mod Malta, idet den fandt, at artikel 56A i lov om hasardspil er i strid med Bruxelles Ia-forordningens bestemmelser (INNFR(2025)2100).
52 –      Jf. Bruxelles Ia-forordningens artikel 2, litra a). Derimod falder retsafgørelser, der ganske vist er omfattet af artikel 56A i lov om hasardspil, men som ikke vedrører »det civil- og handelsretlige område« og/eller er truffet af retter i tredjelande, uden for Bruxelles Ia-forordningens anvendelsesområde.
53 –      Når bestemmelserne i Bruxelles Ia-forordningens kapitel III finder anvendelse, har de forrang for de interne regler om anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske retsafgørelser i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til (jf. dom af 9.12.2003, Gasser, C-116/02, EU:C:2003:657, præmis 72).
54 –      Forudsat at den kan fuldbyrdes i den medlemsstat, hvor den er truffet.
55 –      Jf. første, tredje, fjerde og sjette betragtning til Bruxelles Ia-forordningen.
56 –      Jf. 30. betragtning til Bruxelles Ia-forordningen og dom af 23.10.2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C-302/13, EU:C:2014:2319, præmis 46).
57 –      Forbeholdet »[u]anset […] andre love« i begyndelsen af artikel 56A i lov om hasardspil udgør en implicit henvisning til (bl.a.) Bruxelles Ia-forordningens artikel 45, stk. 1, litra a), og artikel 46. Ifølge denne regering er det således på grundlag af disse bestemmelser, fortolket i lyset af artikel 56A, at de maltesiske retter afslår at anerkende sådanne retsafgørelser.
58 –      Jf. Maltas spillemyndighed, fodnote 43, op.cit.
59 –      Jeg minder om, at i bemærkningerne til ændringslov nr. 55 fremgår det, at artikel 56A blot »lovfæste[r] Maltas mangeårige offentlige politik« på området.
60 –      Efter denne regerings opfattelse har spillerne udnyttet denne frihed til at modtage en fejlfri grænseoverskridende tjenesteydelse, for efterfølgende at gøre gældende, at den er ulovlig i henhold til national ret, med det formål at få dækket deres tab. Jf. endvidere mit forslag til afgørelse i European Lotto-sagen (punkt 90-98).
61 –      Jf. bl.a. dom af 28.3.2000, Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, præmis 21-23),
af 16.7.2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 41 og 42),
og af 7.9.2023, Charles Taylor Adjusting (C-590/21, EU:C:2023:633, præmis 32-34).
62 –      Jf. dom af 11.5.2000, Renault (C-38/98, EU:C:2000:225, præmis 33), og af 16.7.2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 49).
63 –      I den henseende har Domstolen gentagne gange understreget, at EU-retten i betragtning af betydningen af princippet om res judicata for retssikkerheden og retsforholdenes stabilitet samt for god retspleje som udgangspunkt ikke kræver, at en national ret tilsidesætter en endelig doms bindende virkning, selv om denne indeholder forkert anvendelse af EU-retten (jf. bl.a. dom af 2.4.2020, CRPNPAC og Vueling Airlines, C-370/17 og C-37/18, EU:C:2020:260, præmis 88 og 89 samt den deri nævnte retspraksis). Hvis en medlemsstats domstole imidlertid åbenbart har anvendt EU-retten forkert, kan denne stat holdes ansvarlig (jf. i denne forbindelse dom af 30.9.2003, Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, præmis 50 og 59, og af 16.7.2015, Diageo Brands, C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 66).
64 –      Jf. bl.a. dom af 28.3.2000, Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, præmis 36),
af 16.7.2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 43), og af 4.10.2024, Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:843, præmis 36). Jf. generaladvokat Albers forslag til afgørelse Renault (C-38/98, EU:C:1999:325, punkt 60, 65 og 66).
65 –      Jf. bl.a. dom af 28.3.2000, Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, præmis 37),
af 16.7.2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 44),
og af 7.9.2023, Charles Taylor Adjusting (C-590/21, EU:C:2023:633, præmis 35).
66 –      Jf. f.eks. dom af 7.9.2023, Charles Taylor Adjusting (C-590/21, EU:C:2023:633, præmis 37-40).
67 –      Jf. tilsvarende dom af 1.6.1999, Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999:269, præmis 36).
68 –      Jf. i samme retning dom af 16.7.2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 48 og 50), samt generaladvokat Albers forslag til afgørelse Renault (C-38/98, EU:C:1999:325, punkt 67).
69 –      Om forskelsbehandling på grundlag af nationalitet som den mest uantagelige form for begrænsning i EU’s lovgivning om det indre marked jf. generaladvokat Wahls forslag til afgørelse Østrig mod Tyskland (C-591/17, EU:C:2019:99, punkt
1 og 2).
70 –      Jf. 26. betragtning til Bruxelles Ia-forordningen samt dom af 9.12.2003, Gasser (C-116/02, EU:C:2003:657, præmis 72), og af 16.7.2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 63).
71 –      I den henseende minder jeg om, at generaladvokat Saugmandsgaard Øe i sit forslag til afgørelse CRPNPAC og Vueling Airlines (C-370/17 og C-37/18, EU:C:2019:592, punkt 103) understregede, at en national retsinstans i henhold til princippet om gensidig tillid »[ikke kan] være genstand for [...] mistanke om protektionisme, idet dens uafhængighed fordrer objektivitet og en fuldstændig mangel på interesse i sagens udfald ud over den strikte anvendelse af retsregler«.
72 –      En antagelse, der i øvrigt har vist sig at være forkert, da der siden vedtagelsen af artikel 56A i lov om hasardspil er indgivet flere anmodninger om præjudiciel afgørelse til Domstolen vedrørende foreneligheden mellem nationale regler om hasardspil og krav om tilbagebetaling. Jf. bl.a. anmodningerne om præjudiciel afgørelse i de verserende sager C-530/24 og C-9/25, Tipico.
73 –      Jf. f.eks. dom af 15.9.2011, Dickinger og Ömer (C-347/09, EU:C:2011:582, præmis 94-96).
74 –      Jf. bl.a. dom af 24.3.1994, Schindler (C-275/92, EU:C:1994:119, præmis 60),
af 8.9.2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional og Bwin International (C-42/07, EU:C:2009:519, præmis 57), og af 24.1.2013, Stanleybet m.fl. (C-186/11 og C-209/11, EU:C:2013:33, præmis 24).
75 –      Den maltesiske regering har ofte fremhævet den »grænseoverskridende karakter« af de tjenesteydelser, der leveres af udbydere med licens i Malta, som en begrundelse for, at disse tjenesteydelser udelukkende bør være underlagt maltesisk ret og ikke lovgivningen i de stater, hvor tjenesteydelsernes modtagere befinder sig. I den henseende vil jeg understrege, at de tjenesteydelser, der leveres af disse udbydere, som regel ikke blot er tilgængelige fra disse andre stater, uden at udbyderne har nogen særlig hensigt om at drive forretning med forbrugerne i disse stater. I stedet er de rettet mod disse andre stater og deres forbrugere (gennem websteder på mållandets sprog, brug af et topdomæne for det pågældende land, reklame osv.). Dette begrunder yderligere anvendelsen af de pågældende staters lovgivning om hasardspil (jf. tilsvarende mit forslag til afgørelse i Wunner-sagen, punkt 63-66).
76 –      Navnlig er onlinespiltjenester udelukket fra anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8.6.2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»Direktivet om elektronisk handel«) (EFT 2000, L 178, s. 1) [artikel 1, stk. 5, litra d)] og for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/13/EU af 10.3.2010 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne om udbud af audiovisuelle medietjenester (direktiv om audiovisuelle medietjenester) (Kodificeret udgave) (EUT 2010, L 95, s. 1) (jf. 22. betragtning), som i øvrigt gennemfører princippet om »oprindelsesland«.
77 –      Jf. bl.a. dom af 8.9.2010, Stoß m.fl. (C-316/07, C-358/07 – C-360/07, C-409/07 og C-410/07, EU:C:2010:504, præmis 108-116), og af 12.9.2013, Biasci m.fl. (C-660/11 og C-8/12, EU:C:2013:550, præmis 41). Jf. tillige mit forslag til afgørelse i Tipico-sagen, punkt 38.
78 –      Jf. tillige mit forslag til afgørelse i Tipico-sagen (punkt 55 og 56).
79 –      Jf. f.eks. dom af 15.9.2011, Dickinger og Ömer (C-347/09, EU:C:2011:582, præmis 94-96).
80 –      Jf. bl.a. dom af 12.9.2013, Biasci m.fl. (C-660/11 og C-8/12, EU:C:2013:550, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
81 –      Jf. i samme retning mit forslag til afgørelse i Tipico-sagen (punkt 31, 32 og 37).
82 –      Jf. bl.a. dom af 22.6.2017, Unibet International (C-49/16, EU:C:2017:491, præmis 37), og den deri nævnte retspraksis. Den maltesiske regering har imidlertid gjort gældende, at udbydere med licens i Malta i henhold til maltesisk ret kun lovligt kan levere tjenesteydelser i medlemsstater, hvis regler for spil er »urimeligt restriktive« i henhold til artikel 56 TEUF. Denne opfattelse kræver imidlertid en præcisering på to punkter. For det første synes den maltesiske regerings antagelse, som anført i punkt 101 ovenfor, at være, at enhver lovgivning om hasardspil, der begrænser muligheden for, at en spiludbyder med licens i Malta kan levere tjenesteydelser på en medlemsstats område, som udgangspunkt er »urimeligt restriktiv« (da de maltesiske lovgivningsmæssige rammer allerede i tilstrækkelig grad beskytter de berørte offentlige interesser). For det andet giver det, selv hvis lokale regler findes at være i strid med artikel 56 TEUF, ikke maltesiske spiludbydere automatisk ret til at levere deres tjenester på den pågældende medlemsstats område. Domstolen har konsekvent fastslået, at en medlemsstat ikke er forpligtet til »at liberalisere markedet for hasardspil, hvis den skulle finde, at en sådan liberalisering ikke er forenelig med det beskyttelsesniveau for forbrugerne og den offentlige orden, som denne medlemsstat ønsker at sikre« (jf. bl.a. dom af 24.1.2013, Stanleybet m.fl., C-186/11 og C-209/11, EU:C:2013:33, præmis 46). Under sådanne omstændigheder »er en reform [...] fortsat åben« for medlemsstaterne med henblik på at opnå overensstemmelse med artikel 56 TEUF.
83 –      Jf. f.eks. vedrørende manglerne ved det tyske monopol på sportsvæddemål domme af 8.9.2010, Stoß m.fl. (C-316/07, C-358/07 – C-360/07, C-409/07 og C-410/07, EU:C:2010:504) og Carmen Media Group (C-46/08, EU:C:2010:505).
84 –      Jf. i den henseende mit forslag til afgørelse i Tipico-sagen (punkt 75-86). Omvendt har jeg allerede i mit forslag til afgørelse i European Lotto-sagen (punkt 94-97) forklaret, hvorfor sådanne krav, i modsætning til hvad den maltesiske regering har anført, på ingen måde kan udgøre misbrug af friheden til at modtage tjenesteydelser. Princippet om misbrug af EU-retten har nemlig ingen relevans i den foreliggende sammenhæng, da sådanne krav udelukkende er baseret på national ret.
85 –      Den maltesiske regering har oplyst, at sektoren for hasardspil i 2023 udgjorde ca. 7% af den nationale økonomi, mens beskæftigelsen i denne sektor udgjorde ca. 5,2% af den samlede beskæftigelse i Malta.
86 –      Jf. dom af 23.10.2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C-302/13, EU:C:2014:2319, præmis 56-58).
87 –      Jf. bl.a. dom af 23.5.1996, Hedley Lomas (C-5/94, EU:C:1996:205, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).
88 –      Jf. fjerde betragtning til Bruxelles Ia-forordningen.
89 –      Jf. tilsvarende Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2022, Bieliński mod Polen, CE:ECHR:2022:0721JUD004876219, § 42 og den deri nævnte retspraksis.
90 –      Jf. tilsvarende Menneskerettighedsdomstolens dom af 24.11.1994, Beaumartin mod Frankrig, CE:ECHR:1994:1124JUD001528789, § 33.