61996CC0279_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Tribunale di Genova (Italien) har i disse forenede sager forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende faellesskabsrettens betydning, som fortolket af Domstolen, for visse betingelser med hensyn til udoevelsen af retten til tilbagesoegning af visse gebyrer, der uretmaessigt er opkraevet af den italienske forvaltning. Konkret er der tale om tilbagesoegning af beloeb, som er betalt af visse selskaber til daekning af en national afgift i strid med faellesskabsretten.
Faktiske omstaendigheder, retsforhandlingerne i hovedsagen og de praejudicielle spoergsmaal
2 I sagerne C-279/96 og C-280/96 er sagsoegerne selskaber, som i henhold til bestemmelserne i dekret nr. 641 af 26. oktober 1972 fra republikkens praesident (herefter »dekret nr. 641/72«) til den italienske statskasse igennem flere aar har betalt aarlige gebyrer for registrering i selskabsregistret. I sag C-280/96 er de italienske skattemyndigheder sagsoeger, fordi myndighederne var blevet doemt til at tilbagebetale disse gebyrer til et andet selskab.
3 Efter afsigelsen af Domstolens dom af 20. april 1993 i sagen Ponente Carni og Cispadana Costruzioni (1) (herefter »Ponente Carni-dommen«) som svar paa en raekke praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 69/335/EOEF af 17. juli 1969 om kapitaltilfoerselsafgifter (2), ophaevede den italienske lovgiver det aarlige gebyr og nedsatte gebyret for den foerste optagelse i registret til 500 000 ITL (3).
4 Ogsaa de italienske domstole erklaerede det aarlige gebyr uforeneligt med faellesskabsretten (4) og fastslog foelgelig, at de beloeb, som var erlagt til daekning heraf, var betalt med urette.
5 Efter forgaeves at have kraevet, at den italienske forvaltning tilbagebetalte dem de gebyrer, de havde betalt med urette, anlagde sagsoegerne sag ved Tribunale di Genova med paastand om, at det italienske finansministerium tilpligtedes at tilbagebetale dem naevnte gebyrer. Tribunale gav i den sag, som var anlagt af selskabet Marine Insurance Consultants Srl, selskabet medhold, ved kendelse af 21. juli 1995, hvilken kendelse skattemyndighederne herefter anfaegtede.
6 Tribunale di Genova besluttede inden at traeffe endelig afgoerelse i sagerne at anmode Domstolen om at traeffe praejudiciel afgoerelse vedroerende foelgende to spoergsmaal:
»1) Er det foreneligt med faellesskabsretten, at en national retsforskrift indeholder bestemmelse om en frist for anlaeggelse af sag med henblik paa haevdelse af en faellesskabsrettighed, og fristen begynder at loebe fra et tidspunkt, der ligger forud for den korrekte og fuldstaendige gennemfoerelse i national ret af det direktiv, hvori rettigheden fastslaas?
2) Er det foreneligt med faellesskabsretten, at en bestemmelse om de naermere regler om tilbagebetaling til et retssubjekt, hvis rettigheder anerkendes at vaere kraenket, og som faar tilbagebetalt de kraevede beloeb, indeholder andre og mindre gunstige regler med hensyn til fastsaettelsen af beloebet end dem, der gaelder med hensyn til tilbagebetalingskrav mellem private, og reglerne i det vaesentlige fastsaettes i en retsakt fra den samme statslige myndighed, som i kraft af sin egen manglende opfyldelse af forpligtelser har foraarsaget, at rettigheden er blevet kraenket?«
Foerste praejudicielle spoergsmaal
7 Paa grund af ligheden mellem dette praejudicielle spoergsmaal og de spoergsmaal, som Tribunale civile di Genova har forelagt i Edis-sagen (sag C-231/96), som jeg i dag ogsaa skal fremsaette forslag til afgoerelse i, havde jeg kunnet noejes med at henvise til de oevrige forslag til afgoerelse. Men da sagerne ikke blev forenet, og de nationale retter og parterne i hovedsagen er forskellige, har jeg foretrukket at gentage i hvert fald de samme grundbetragtninger i de to sager og eventuelt tilfoeje en eller anden saerlig bemaerkning eller henvise til forslag til afgoerelse i sagen Edis paa visse punkter, som er de samme som i denne sag.
8 Den nationale ret spoerger, om en national retsforskrift, som med hensyn til sager om tilbagesoegning af uretmaessigt betalte afgifter, fastsaetter en treaarig praeklusionsfrist fra betalingsdatoen, skoent faellesskabsdirektivet paa dette tidspunkt endnu ikke var korrekt og fuldstaendig gennemfoert i national ret, er forenelig med faellesskabsretten.
9 I deres skriftlige indlaeg koncentrerer de sagsoegende virksomheder, Kommissionen og forskellige medlemsstater sig om betydningen af Domstolens dom af 25. juli 1991 i Emmott-sagen (5) vedroerende dette problem. I denne dom udtalte Domstolen: »... indtil direktivet er korrekt gennemfoert, kan den medlemsstat, som undlader dette, ikke paaberaabe sig, at en sag, som en borger har anlagt imod den med det formaal at beskytte de rettigheder, som dette direktiv giver ham, er anlagt for sent, og at en soegsmaalsfrist efter national ret foerst kan begynde at loebe fra dette tidspunkt« (6).
10 Ganske vist er virkningen af Emmott-dommen senere blevet begraenset af Domstolen, der har understreget, at dommen alene kan anvendes, naar de samme saerlige omstaendigheder som i den paagaeldende sag foreligger. I dom af 27. oktober 1993, Steenhorst-Neerings (7), og dom af 6. december 1994, Johnson (8), har Domstolen bekraeftet, at nationale praeklusive frister er anvendelige i sager vedroerende sociale ydelser, der skal betales ifoelge visse direktiver, selv om disse endnu ikke er korrekt gennemfoert i national ret.
11 Mens naervaerende praejudicielle forelaeggelsessag endnu verserede, har Domstolen afsagt dommene i sagen Haahr Petroleum (9) og i sagen Texaco og Olieselskabet Danmark (10). I disse sager har Domstolen paa ny naegtet at anvende dommen i Emmott-sagen. I begge tilfaelde var et krav paa tilbagebetaling af afgifter - der stoettedes paa EF-traktatens artikel 95 - blevet afvist af de danske forvaltningsmyndigheder under henvisning til en national regel, der fastsaetter en foraeldelsesfrist paa fem aar regnet fra betalingsdatoen for tilbagesoegningen af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld. Domstolen fastslog paa ny, at selv om denne frist helt eller delvis afskar tilbagesoegningen af de naevnte afgifter, var dens anvendelse i disse to sager ikke i strid med faellesskabsretten.
12 Senest har Domstolen to maaneder foer retsmoedet i naervaerende sag den 2. december 1997 afsagt dom i sagen Fantask m.fl. (11), der er af ganske saerlig betydning for naervaerende sag, idet de faktiske og retlige omstaendigheder i den svarer til denne sags. Dommen i Fantask m.fl.-sagen angik tilbagesoegning af visse afgifter, der var betalt med urette, og vedroerte
- samme type nationale afgifter som i den foreliggende sag (danske afgifter opkraevet i forbindelse med registrering af selskabsstiftelse og kapitalforhoejelse)
- samme form for uforenelighed med faellesskabsretten (i det konkrete tilfaelde direktiv 69/335) af den paagaeldende afgiftsbestemmelse
- samme indsigelse vedroerende udloeb af en national praeklusions- eller foraeldelsesfrist (paa fem aar efter national lovgivning regnet fra datoen for afgiftens betaling.
13 I lighed med den foreliggende sag oenskede den nationale ret i sagen Fantask m.fl., der havde de ovenfor gengivne traek, oplyst »... om faellesskabsretten forbyder en medlemsstat at afskaere tilbagebetalingskrav vedroerende gebyrer, der er opkraevet i strid med direktivet, under henvisning til en national foraeldelsesfrist, saa laenge medlemsstaten ikke har gennemfoert direktivet korrekt«. De sagsoegte selskabers og Kommissionens argumentation var ligeledes stoettet paa praksis efter dommen i Emmott-sagen, men blev imoedegaaet af de regeringer, der havde indgivet indlaeg i sagen.
14 Domstolen foretrak endnu en gang sidstnaevnte loesning, idet den paa ny anlagde det ovenfor gengivne raesonnement.
15 Foerst og fremmest henviste Domstolen til det almindelige princip, hvorefter det i mangel af faellesskabsbestemmelser paa omraadet tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin nationale retsorden at give regler for sagsanlaeg til sikring af retten til tilbagesoegning af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld, idet disse regler dog ikke kan vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende krav efter nationale regler og heller ikke maa vaere udformet saaledes, at de i praksis goer det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden.
16 For det andet fandt Domstolen, at denne frist ikke kunne antages i praksis at goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden, selv om den efter sin natur var egnet til at medfoere, at sagen helt eller delvis afvistes, idet den understregede, at det er foreneligt med faellesskabsretten af hensyn til retssikkerheden, der beskytter saavel borgerne som forvaltningsmyndighederne, at fastsaette rimelige praeklusive frister. Konkret var den i dansk ret fastsatte femaars foraeldelsesfrist rimelig og fandt anvendelse i sager, der stoettedes baade paa faellesskabsretten og paa national ret.
17 For det tredje naegtede Domstolen paa ny i disse sager at anvende princippet i dommen i Emmott-sagen, hvori resultatet var begrundet med de saerlige omstaendigheder, der bevirkede, at den praeklusive frist absolut beroevede sagsoegeren muligheden for at goere sin ret til ligebehandling paa grundlag af et direktiv gaeldende.
18 Endelig konkluderede Domstolen »... at selskabsretten paa sit nuvaerende udviklingstrin ikke forbyder en medlemsstat, som ikke har gennemfoert direktivet korrekt, at afskaere tilbagebetalingskrav vedroerende gebyrer, der er opkraevet i strid med direktivet, under henvisning til en national foraeldelsesfrist, beregnet fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende gebyrer kunne kraeves betalt, naar en saadan frist ikke er mindre gunstig for soegsmaal, der stoettes paa faellesskabsretten, end for soegsmaal, der stoettes paa national ret, og den ikke i praksis goer det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden«.
19 I betragtning af klarheden af den anfoerte laere og i ligheden mellem de retlige og faktiske omstaendigheder i sagen Fantask m.fl., og den foreliggende sag opgav Kommissionen i retsmoedet sit tidligere standpunkt og erkendte, at spoergsmaalet var blevet endeligt loest med afsigelsen af dommen i sagen Fantask m.fl. Sagsoegerne i hovedsagen forsoegte derimod i det samme moede (12) at paapege forskelle mellem det danske og italienske retssystem, der bevirkede, at afgoerelsen i sagen Fantask m.fl. ikke kunne finde anvendelse i den foreliggende sag.
20 Efter min opfattelse var dette forsoeg forgaeves. For det foerste, fordi dets udgangspunkt var fejlagtigt. Snarere end at paapege formodede forskelle mellem omstaendighederne i sagen Fantask m.fl. og den foreliggende sag havde det nemlig vaeret noedvendigt at paavise lighederne mellem Emmott-sagen og denne sag, eftersom det i retspraksis efter dommen i Emmott-sagen var antaget, at det var de saerlige forhold i denne sag, der havde vaeret afgoerende for den trufne afgoerelse. Den britiske regering understregede vedroerende dette punkt i retsmoedet bl.a., at det i denne sag havde vaeret landets egne myndigheder, der havde opfordret Emmott til ikke at klage. Derimod har intet hindret de italienske selskaber i at udoeve deres ret til at klage over de paagaeldende afgiftsopkraevninger (13).
21 For det andet, og uafhaengigt af det anfoerte indtil nu, er formodede forskelle mellem nationale lovgivninger uden betydning for indvirkningerne paa den foreliggende sag af dommen i sagen Fantask m.fl. Om fristen er paa fem eller tre aar, om den findes i en almindelig eller saerlig bestemmelse, der finder anvendelse paa en bestemt form for afgifter, eller om den har paavirket eller ikke har paavirket retspraksis vedroerende den allerede eksisterende bestemmelse, saa er det vaesentligt, at Domstolen har antaget, at den praeklusive frist - paa tre eller fem aar - for tilbagesoegning i medfoer af faellesskabsretten af afgifter, der er opkraevet med urette, kan begynde at loebe allerede fra betalingsdatoen, og ikke fra datoen for medlemsstatens korrekte gennemfoerelse af direktivet i national ret.
22 Berettigelsen af dette standpunkt - der naturligvis forudsaetter, at der ikke findes faellesskabsregler paa omraadet, og at der findes en national retsregel, der fastsaetter den praeklusive frist uden forskel - beroeres ikke af, at udloebet af denne frist ganske logisk medfoerer fortabelse af retten til tilbagesoegning af en allerede betalt afgift. Dette er det saerlige traek ved lignende praeklusive frister, der er fastsat af retssikkerhedshensyn, og det er derfor ikke til skade for retssikkerhedens effektivitet eller for domstolsbeskyttelsen. Den afgiftspligtige har mulighed for at anfaegte betalingen af afgiften i de tre aar, der foelger efter betalingsdatoen.
23 Man kan indvende, at denne loesning ikke er saerligt tilfredsstillende for de afgiftspligtige, der har ment at vaere forpligtet til at betale en afgift, der stred mod faellesskabsretten. Og saaledes forholder det sig faktisk. En mulig loesning, som dog er forbundet med visse vanskeligheder, ville vaere at fastsaette en ensartet faellesskabsregel til harmonisering af de forskellige nationale ordninger paa omraadet. Men saa laenge en saadan regel ikke findes, tilkommer det hver enkelt medlemsstat paa de saa ofte naevnte betingelser at fastsaette reglerne for tilbagesoegning af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld.
24 Det er givet, at medlemsstaterne - i dette tilfaelde Den Italienske Republik - under udoevelsen af denne befoejelse skal handle i overensstemmelse med kravene i EF-traktatens artikel 5. Det er ligeledes givet, at visse handlinger fra de italienske myndigheders side i forbindelse med tilbagebetalingen af den afgift, der er omhandlet i den foreliggende sag, saaledes som de er beskrevet i parternes skriftlige indlaeg, tilsyneladende har lagt flere hindringer i vejen for tilbagesoegningssagerne, end man med rimelighed kunne forvente paa baggrund af denne artikel (14). Men denne praejudicielle forelaeggelsessag kan ikke omdannes til en traktatbrudssag i medfoer af EF-traktatens artikel 169, og man kan heller ikke se bort fra, at Den Italienske Republiks officielle adfaerd i det vaesentlige har vaeret i overensstemmelse med dens pligter ifoelge traktaten, idet dens lovgivende myndigheder har ophaevet den del af den nationale afgift, der stred mod faellesskabsretten, og udtrykkeligt anerkendte retten til tilbagebetaling af denne afgift (15), hvilken ret de italienske domstole har beskyttet, om end inden for de graenser, der er fastsat ved de nationale praeklusive frister for sagsanlaeg.
Andet praejudicielle spoergsmaal
25 Den nationale ret angiver kun kortfattet alle de nationale bestemmelser, hvis tvivlsomme forenelighed med faellesskabsretten omhandles af det andet praejudicielle spoergsmaal. Selv om spoergsmaalet er redigeret bredt og omfatter alle »naermere regler for tilbagebetaling«, drejer spoergsmaalet sig konkret om tvetydigheden af de nationale regler om opkraevning af renter ved tilbagebetalingen af fejlagtigt erlagte afgifter. Dette fremgaar af forelaeggelseskendelsens grunde.
26 Disse regler angives i forelaeggelseskendelsen saaledes:
- »... efter de gaengse principper om fejlagtigt erlagte beloeb tilkendes der de paagaeldende lovbestemte renter (10% p.a. i henhold til gaeldende regler) af de erkendte beloeb, fra kravets fremsaettelse, naar den part, som har modtaget betalingen, anerkendes at have vaeret i god tro ved deres opkraevning.
- Men i denne sag har Avvocatura dello Stato under henvisning til artikel 3 i lovdekret nr. 307 af 25. marts 1994, gennemfoert ved lov nr. 457 af 22. juli 1994, derimod fastslaaet, at der skal anvendes en rentesats paa 3% for hvert afsluttet halvt aar, hvilken sats generelt gaelder for tilbagebetalingsforpligtelser for staten.
- Hvis bestemmelserne i naevnte lovdekret finder anvendelse, som desuden henviser til fastsaettelse af en rentesats ved en administrativ bestemmelse, der skal vedtages, vil den person, som har erlagt beloebet, blive paafoert yderligere tab: Hvis den gode tro hos de opkraevende offentlige myndigheder anerkendes, vil renterne af de beloeb, som den paagaeldende ved dom faar tilbagebetalt, foerst blive beregnet med virkning fra sagens anlaeg, og vil desuden blive betragteligt nedsat i det af de samme myndigheders bestemte omfang, hvilke myndigheder er de samme, som ikke har opfyldt deres forpligtelse til at gennemfoere faellesskabsdirektivet«.
27 Spoergsmaalet rejser saaledes to problemer:
a) nemlig spoergsmaalet om, hvorvidt en national lovgivning, som regulerer opkraevningen af renter ved tilbagesoegning af fejlagtigt erlagte beloeb forskelligt, alt efter om det drejer sig om privates indbyrdes skyld eller krav paa statsskat, er forenelig med faellesskabsretten
b) den virkning, som den omstaendighed desuden kan have paa rentesatsen, naar denne bestemmes »ved retsakt fra samme offentlige myndighed, som ved en tjenesteforsoemmelse har tilsidesat retten«.
28 Jeg skal foerst gennemgaa sidste problem. Kommissionen og den italienske regering har anfoert, at saaledes som spoergsmaalet er stillet, tages der ikke tilstraekkeligt hensyn til, at den omtvistede bestemmelse ikke har fundet anvendelse paa de forhold, som er genstand for hovedsagen, og ikke engang er blevet gennemfoert i den nationale retsorden.
29 Artikel 3 i lovdekret nr. 307 af 23. maj 1994 (omdannet til lov nr. 457 af 22.7.1994), som fra sin ikrafttraedelse (16) bemyndigede finansministeren til ved dekret at fastsaette rentesatserne for statens fordringer og skyld under hensyn til situationen paa penge- og kapitalmarkedet aldrig blev anvendt, eftersom finansministeren aldrig har udnyttet denne bemyndigelse.
30 Fastsaettelsen af rentesatsen var og er altsaa reguleret af bestemmelser, som har lovkraft (17), og som finder generel anvendelse. De bestemmelser, som konkret fandt anvendelse i denne sag, var lovdekret nr. 557 af 30. december 1993, som fastsatte en halvaarlig rentesats paa 3% for afgiftsfordringer og -skyld.
31 Der er derfor ikke grund til at tage hensyn til den omstaendighed, som den nationale ret omtaler, idet den er rent teoretisk og ganske uden forbindelse med de reelle omstridte forhold.
32 Den omstaendighed, at bestemmelserne med hensyn til de fordringer paa og skyld til statskassen fastsaetter renter, der er forskellige fra dem, som gaelder mellem private, er kernen i det andet praejudicielle spoergsmaal ud fra de betragtninger, der er fremsat i forelaeggelseskendelsen. Det er dette spoergsmaal, som jeg skal naermere behandle.
33 Vedroerende udoevelsen af retten til at opnaa tilbagebetaling af uretmaessigt opkraevede afgifter, naar denne ret foelger af den nationale afgifts uforenelighed med faellesskabsretten, foreligger der en fast retspraksis siden dommene i Rewe-sagen (18) og Comet-sagen (19), hvori det understreges, at medlemsstaten er forpligtet til at tilbagebetale disse afgifter, eftersom denne pligt modsvarer de afgiftspligtiges ret til tilbagesoegning (20), og at der for denne rets udoevelse gaelder de saedvanlige regler i hver enkelt medlemsstats retsorden.
34 Sammenfattende har Domstolen gengivet denne praksis i Deville-dommen af 29. juni 1988 (21) som foelger: »... at det i mangel af faellesskabsbestemmelser paa omraadet tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin nationale retsorden at udpege de kompetente retter og fastsaette de processuelle regler for sagsanlaeg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsrettens direkte virkning affoeder for de retsundergivne, idet disse regler dog ikke kan vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende krav efter nationale regler, og heller ikke maa vaere udformet saaledes, at de i praksis umuliggoer haevdelse af rettigheder, som en national domstol er pligtig til at beskytte ...« (22).
35 Lige saa lidt som samtlige de medlemsstater, der har indgivet skriftlige indlaeg under sagen, finder jeg ingen grund til at afvise, at en national lovgiver kan fastsaette tidsmaessige betingelser for udoevelse af retten til tilbagesoegning af afgifter, som er forskellige fra dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal mellem private.
36 Lovligheden af denne sondring er yderligere fastslaaet i praemis 22-25 i Domstolens ovennaevnte dom i Denkavit italiana-sagen. Efter at Domstolen havde anerkendt, at faellesskabsretten ikke noedvendigvis kraever, at der i samtlige medlemsstater skal findes en ensartet og faelles regel vedroerende de processuelle og materielle betingelser for sagsanlaeg vedroerende indsigelse mod eller tilbagebetaling af afgifter, der strider mod faellesskabsretten, og at reguleringen af dette problem er forskellig fra medlemsstat til medlemsstat, endog inden for de enkelte medlemsstater, alt efter hvilke afgifter der er tale om, fandt Domstolen, at de mest fremtydende typer af nationale ordninger paa dette omraade var lovlige:
- I visse tilfaelde gaelder der ifoelge national lovgivning visse saerlige frister og processuelle regler vedroerende indsigelse mod eller tilbagebetaling af afgifter, der er opkraevet med urette, enten der er tale om indgivelse af klager til afgiftsmyndighederne eller anlaeggelse af sager ved domstolene.
- I andre tilfaelde skal sager om tilbagebetaling af fejlagtigt erlagte afgifter indbringes for de almindelige domstole, i de fleste tilfaelde efter de regler, der gaelder for tilbagesoegning af beloeb, der er erlagt i urigtig formening om skyld. Disse soegsmaal kan rejses inden for kortere eller laengere frister, i visse tilfaelde inden for den almindelige formueretlige foraeldelsesfrist.
37 I tilslutning hertil fastslog Domstolen under henvisning til sin ovennaevnte praksis i Rewe- og Comet-sagerne, at de betingelser, der skulle overholdes ud fra et faellesskabsretligt synspunkt i de forskellige nationale retssystemer, med hensyn til tilbagesoegning af beloeb, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, er de allerede naevnte om forbud mod forskelsbehandling, og at anlaeggelse af de paagaeldende soegsmaal ikke maa umuliggoeres. Disse to betingelser er efter den nyligt afsagte dom af 10. juli 1997 i Palmisani-sagen (23) udtryk for henholdsvis »aekvivalensprincippet« (i overensstemmelse med de krav, der stilles til lignende soegsmaal af national karakter) og »effektivitetsprincippet« ifoelge faellesskabsretten.
38 Disse betingelser gaelder ogsaa for hovedforpligtelsen til at tilbagebetale uretmaessigt opkraevede beloeb og for forpligtelsen til at betale de hertil svarende renter. Sidstnaevnte forpligtelse skal altsaa ogsaa vaere reguleret af nationale regler paa omraadet, uanset om klagerne stoettes paa national ret eller paa faellesskabsretten.
39 Dette har Domstolen udtrykkelig fastslaaet i dom af 12. juni 1980, Express Diary Foods (24): I mangel af faellesskabsretlige bestemmelser vedroerende tilbagebetaling af afgifter, der er opkraevet med urette, paahviler det paa nuvaerende stadium de nationale myndigheder, navnlig de nationale domstole, i tilfaelde af tilbagebetaling af saadanne afgifter at afgoere alle spoergsmaal, som vedroerer tilbagebetalingen, herunder rentebetaling, og myndighederne skal herved anvende deres nationale regler om rentesatsen og om det tidspunkt, hvorfra renteberegningen skal ske.
40 Jeg har i mit forslag til afgoerelse i Edis-sagen understreget, at der ikke foreligger nogen faellesskabsbestemmelse eller noget faellesskabsprincip, som hindrer en national lovgiver i med hensyn til foraeldelse af rettigheder eller praeklusive frister for soegsmaal, at fastsaette forskellige frister alt efter det paagaeldende retsomraade, saafremt disse frister anvendes uden forskel paa rettigheder i henhold til national ret i nationale lovbestemmelser og i henhold til faellesskabsbestemmelser. National lovgiver kan nemlig frit fastsaette foraeldelses- eller praeklusive soegsmaalsfrister paa afgiftsomraadet, hvilke frister ikke noedvendigvis skal vaere de samme som de frister, der er fastsat for andre civile soegsmaal. Der foreligger ingen faellesskabsbestemmelse eller noget faellesskabsprincip, som indeholder en forpligtelse til at sidestille disse afgiftsmaessige forbindelser med forbindelserne mellem private.
41 Dette gaelder ogsaa en anden side af lovgivningen, som vedroerer retten til tilbagebetaling, nemlig rentebetalingen. Faellesskabsretten kraever ikke, at satsen og de andre forhold, som er afgoerende for renterne, skal vaere de samme i forholdet mellem private som i afgiftsmaessige forhold. Faellesskabsretten kraever derimod, at satserne og de oevrige forhold uden forskel skal finde anvendelse paa soegsmaal, som stoettes paa national lov og paa soegsmaal, som stoettes paa faellesskabsretten.
42 Der ville saaledes vaere tale om forskelsbehandling, hvis den italienske regel om praeklusion af soegsmaal vedroerende tilbagebetaling af den fejlagtigt betalte afgift indebar frister, der var forskellige, alt efter om pligten til tilbagebetaling stoettedes paa national ret eller paa faellesskabsretten. Dette ville nemlig have vaeret tilfaeldet, hvis den i loven fastsatte frist for tilbagesoegning af afgiften paa grund af dennes ulovlighed ifoelge faellesskabsretten var kortere end den tilsvarende frist for tilbagesoegning af denne afgift paa et hvilket som helst andet grundlag ifoelge national ret. Men da dette ikke er tilfaeldet, og de renter, som skattemyndighederne skal betale i henhold til de af den nationale ret anfoerte bestemmelser, uden forskel omfatter alle soegsmaal om tilbagesoegning af afgifter uanset retsgrundlaget, maa svaret paa det andet praejudicielle spoergsmaal blive, at disse bestemmelser er i overensstemmelse med faellesskabsretten.
43 Vedroerende de oevrige sider af dette spoergsmaal, som ikke er direkte behandlet af den nationale ret, men som Kommissionen og en af de sagsoegende virksomheder har behandlet i deres indlaeg (25), skal jeg henvise til mit forslag til afgoerelse i Edis-sagen (punkt 51-65).
Forslag til afgoerelse
44 Jeg skal foelgelig foreslaa Domstolen at besvare de af Tribunale di Genova stillede spoergsmaal saaledes:
»1) Faellesskabsretten er ikke til hinder for, at der paa en med et direktiv uforenelig afgift anvendes en national lovbestemmelse, hvorefter der gaelder en praeklusiv frist paa tre aar fra betalingstidspunktet for soegsmaal om tilbagebetaling af fejlagtigt erlagte afgifter, selv om bestemmelsen helt eller delvis har til foelge, at tilbagebetalingen ikke kan finde sted.
2) Faellesskabsretten er ikke til hinder for, at der i de nationale retsordener for soegsmaal mod skattemyndighederne med henblik paa at opnaa tilbagebetaling af fejlagtigt erlagte afgifter fastsaettes andre rentesatser end dem, der gaelder for soegsmaal om tilbagebetaling af beloeb, der er erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, saafremt disse rentesatser finder anvendelse uden forskel paa tilbagebetalingskrav, der stoettes paa national ret, og krav, der stoettes paa faellesskabsretten.«
(1) - Forenede sager C-71/91 og C-178/91, Sml. I, s. 1915.
(2) - EFT 1969 II, s. 405.
(3) - Se lovdekret nr. 331 af 30.8.1993, omdannet til lov ved lov nr. 427 af 29.10.1993.
(4) - Se herom foelgende domme afsagt af Corte Suprema di cassazione (Foerste Afdeling for Borgerlige Sager) nr. 2992 af 28.3.1994, nr. 9900 af 23.11.1994, nr. 4468/96 og nr. 3458/96 af 23.2.1996, sidstnaevnte afsagt af rettens plenum. Paa samme maade har Corte costituzionale i praemis 2 i dom nr. 56 af 24.2.1995 vedroerende perioden foer gebyrets ophaevelse (i 1993) behandlet dets omtumlede skaebne i lovgivningen og derefter udtalt: »Da gebyret er blevet opkraevet med urette af den italienske stat, idet det er i strid med artikel 10 i direktiv 69/335/EOEF af 17.7.1969, saaledes som denne er blevet fortolket af Domstolen i dom af 20.4.1993 i de forenede sager C-71/91 og C-178/91, kan de betalte beloeb tilbagesoeges med hjemmel i faellesskabsretten, der er umiddelbart anvendelig i italiensk ret.«
(5) - Sag C-208/90, Sml. I, s. 4269.
(6) - Praemis 23.
(7) - Sag C-338/91, Sml. I, s. 5475.
(8) - Sag C-410/92, Sml. I, s. 5483.
(9) - Dom af 17.7.1997, sag C-90/94, Sml. I, s. 4085.
(10) - Dom af 17.7.1997, forenede sager C-114/95 og C-115/95, Sml. I, s. 4263.
(11) - Sag C-188/95, Sml. I, s. 6783, praemis 42-52.
(12) - Dette retsmoede var faelles for sagerne C-231/96, Edis, C-260/96, Spac, C-279/96, Ansaldo Energia, C-280/96, Marine Insurance Consultants, og C-281/96, GMB m.fl.
(13) - Edis' egen advokat oplyste dette under retsmoedet og erkendte, at et andet selskab i Edis-koncernen og andre italienske selskaber allerede i 1989 (og saaledes ikke blot foer dommen i Ponente Carni-sagen, men endog foer forelaeggelsen af det praejudicielle spoergsmaal, der blev besvaret i denne dom) havde anfaegtet opkraevningen af registreringsafgiften for de italienske retter. Selv om der af materielle grunde skete frifindelse i disse sager, viser de dog, at ingen har naegtet selskaberne domstolsbeskyttelse.
(14) - Blandt disse vanskeligheder var, at der skulle anlaegges sag ved retterne med henblik paa at opnaa et fuldbyrdelsesdokument for kravet mod statskassen, hvilket tillige kunne medfoere, at sagerne kompliceredes uden grund - og foelgelig at sagerne forhaledes - til skade for de afgiftspligtige.
(15) - Artikel 61 i lovdekret nr. 331 af 30.8.1993 fastlaegger fremgangsmaaden til tilbagebetaling af disse afgifter, nemlig enten ved indgivelse af klage til forvaltningen (vedroerende beloeb betalt for skatteaaret 1992) eller ved modregning (vedroerende beloeb betalt for skatteaaret 1993).
(16) - Den 1.1.1995.
(17) - Lovene og lovdekreterne, som regulerer satserne for disse renter, har i sidste aar vaeret genstand for en raekke aendringer, hovedsagelig paa grund af renteudviklingen paa penge- og kapitalmarkedet.
(18) - Dom af 16.12.1976, sag 33/76, Sml. s. 1989.
(19) - Dom af 16.12.1976, sag 45/76, Sml. s. 2043.
(20) - Hjemmelen for denne ret kan, naar der er tale om opnaaelse af tilbagebetaling af nationale afgifter, der er uforenelige med faellesskabsretten, soeges i forskellige reelle principper, som Domstolen i visse tilfaelde har henvist til i sine domme. Man har saaledes kunnet paaberaabe sig traktatens artikel 5, hvorefter det paahviler medlemsstaterne at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, der foelger af traktaten, og ved andre lejligheder har man anfoert noedvendigheden af at sikre en umiddelbart anvendelig faellesskabsregel, der forboed den nationale bestemmelse om afgiftens indfoerelse, ligesom man har bygget paa den almindelige regel om fratagelse af den ugrundede berigelse, som medlemsstaten ville opnaa, dersom den ikke skulle tilbagebetale de fejlagtigt opkraevede beloeb.
(21) - Sag 240/87, Sml. s. 3513.
(22) - Disse synspunkter gaar igen i en allerede lang raekke domme, der er afsagt paa omraadet siden dommene i Rewe- og Comet-sagerne, nemlig bl.a.: dom af 26.6.1979, sag 177/78, Mc Carren, Sml. s. 2161, af 27.2.1980, sag 68/79, Just, Sml. s. 501, af 5.3.1980, sag 265/78, Ferwerda, Sml. s. 617, ovennaevnte dom i Denkavit italiana-sagen, dom af 10.7.1980, sag 811/79, Ariete, Sml. s. 2545, af 10.7.1980, sag 826/79, MIRECO, Sml. s. 2559, af 9.11.1983, sag 199/82, San Giorgio, Sml. s. 3595, af 25.2.1988, forenede sager 331/85, 376/85 og 378/85, Bianco og Girard, Sml. s. 1099, og af 23.5.1996, sag C-5/94, Hedley Lomas, Sml. I, s. 2553.
(23) - Sag C-261/95, Sml. I, s. 4025.
(24) - Sag 130/79, Sml. s. 1887, praemis 17.
(25) - Kommissionen har alene i denne sag henvist til sit indlaeg i Edis-sagen.