61996CC0233_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
A - Indledning
1 Den foreliggende sag vedroerer den af sagsoegeren anfaegtede lineaere nedsaettelse af EUGFL (1)-midler. Kommissionen, som er sagsoegt i sagen, har begrundet denne nedsaettelse med, at de nationale myndigheder i forbindelse med interventionsopkoeb har accepteret, at der uretmaessigt blev indgivet flere bud (gruppebud eller sammenhaengende bud) (2). Disse bud kan vaere af spekulativ karakter. Saafremt der nemlig udbydes meget store maengder oksekoed til interventionsopkoeb, bliver det noedvendigt at nedsaette disse maengder gennem anvendelse af en koefficient (3). Da de bydende forsoegte ogsaa for fremtiden at saelge alt deres koed til intervention, bliver der spekuleret gennem indgivelse af oppustede bud. Saafremt en bydende regner med, at der vil blive fastsat en bestemt reduktionskoefficient, udbyder han en tilsvarende hoejere maengde til interventionsopkoeb. Saafremt der derefter fastsaettes en koefficient, der ikke er saa hoej, som den bydende har forventet, skal han levere mere koed til interventionsorganet, end han egentlig har til raadighed. Saafremt han ikke kan opfylde kontrakten med interventionsorganet med 85%, henholdsvis 95%, fortaber han helt eller delvis den sikkerhedsstillelse, som er tilvejebragt for det samlede beloeb (4).
2 Saafremt den bydende opdeler sit oprindelige bud i flere mindre bud, som han fremsaetter gennem straamaend, nedsaettes risikoen for fortabelse af sikkerhedsstillelsen. Saafremt han ikke kan levere hele den tilbudte maengde, kan han ved forskellige mindre bud i det mindste opfylde nogle af dem i et saadant omfang, at han ikke fortaber sikkerhedsstillelsen. For saa vidt angaar de oevrige bud, som han i saa fald ikke laengere kan opfylde, fortaber han ganske vist ogsaa sikkerhedsstillelsen; denne er imidlertid ikke beregnet ud fra det samlede beloeb af alle de bud, som han har fremsat, men ud fra de enkelte mindre beloeb. Stoerrelsen af den fortabte garantisum bliver saaledes ringere, og den derved opnaaede fortjeneste overstiger den ofte.
3 Kommissionen er af den opfattelse, at dette klart indebaerer, at indgivelse af flere bud fremmer spekulation, fordi virkningen af sikkerhedsstillelsen formindskes.
4 Foregoegling af stoerre maengder i forbindelse med spekulationerne er i modstrid med interventionens formaal. Interventionen skal - naar priserne paa markedet falder under et bestemt beloeb - stabilisere markedet, f.eks. gennem interventionsopkoeb, og forhindre eller afdaempe et betydeligt prisfald (5). Man har derfor med forordning nr. 859/89 (6) indfoert en licitationsprocedure (7). Inden for rammerne af denne licitationsprocedure blev opkoebspriser og opkoebsmaengder fastsat paa grundlag af de indkomne bud (8).
5 De spekulative bud, der - som paapeget - bliver begunstiget ved indgivelse af flere bud, forhindrede en vellykket anvendelse af interventionsforanstaltningerne. Da der blev udbudt mere koed, end der faktisk var til stede paa markedet, kunne opkoebspriserne og opkoebsmaengderne, der fastsaettes paa grundlag af de indgivne bud, ikke laengere fastlaegges i overensstemmelse med markedsvilkaarene. De spekulative bud forhindrede saaledes, at Kommissionen kunne opnaa et noejagtigt overblik over markedssituationen. Af denne grund kan man naesten med sikkerhed gaa ud fra, at der bliver opkoebt mere koed til hoejere priser af interventionsorganerne paa grund af de spekulative bud og de »flere« bud, som fremmer dem. Man maa herved endvidere huske paa, at indgivelsen af flere bud ogsaa tillader spekulation med hensyn til prisen. Gennem opkoeb af for store maengder opstod der flere omkostninger for EUGFL, end hvad der var paakraevet for at stoette markedet.
B - Faktiske omstaendigheder og retsforskrifter
6 Under den foreliggende sag har regeringen for Kongeriget Danmark nedlagt paastand om annullation af Kommissionens beslutning om ikke at anerkende finansiering af et beloeb paa 26 867 909 DKK af de udgifter, som Kongeriget Danmark har afholdt i regnskabsaarene 1991 og 1992 i forbindelse med opkoeb af oksekoed (9) (herefter »beslutningen«). Afvisningen af at finansiere disse udgifter fremgaar af bilag I til beslutningen. Beloebet svarer til en lineaer nedsaettelse med 2% af udgifterne for 1991 og 1992.
7 Kommissionen har i sine sammenfattende rapporter (10) begrundet denne nedsaettelse med, at Danmark ikke har kontrolleret, om det drejede sig om flere bud.
8 Dette ville have vaeret let at konstatere, thi som Kommissionen har anfoert, stammede de sytten bud, som blev indgivet i forbindelse med en bestemt licitation, kun fra syv kilder. En saerlig stor gruppe havde foranlediget otte bud til otte forskellige priser. Ved at sammenholde navne, adresser, telefax- og telexnumre, sikkerhedsstillelser og betalinger fastslog EUGFL i forbindelse med hver licitation, der blev undersoegt, at mange individuelle bud stammede fra den samme kilde. Det fremgik endvidere af de bydendes fakturaer, at der skulle ske betaling til andre firmaer. Den danske myndighed maa saaledes fra begyndelsen have haft kendskab til de bydendes adfaerd.
9 Den kompetente danske myndigheds adfaerd har derfor ikke vaeret i overensstemmelse med faellesskabsreglerne og har foert til forskelsbehandling af de erhvervsdrivende, som har overholdt reglerne.
10 Efter sagsoegerens opfattelse er alle gaeldende forskrifter derimod blevet overholdt i forbindelse med interventionen. Sagsoegeren har fastslaaet, at fysiske eller juridiske personer, der er registreret som selskab, ikke indgav mere end ét bud pr. kategori i forbindelse med samme licitation. De danske myndigheders kontrol har bestaaet i at efterproeve, om buddet hidroerte fra et firma, der var registreret ved de danske myndigheder. Paa dette tidspunkt var der ikke anledning til yderligere kontrol.
11 De regler, der ligger til grund for denne sag, er indeholdt i artikel 9 i forordning nr. 859/89; det bestemmes i artikel 9, stk. 1: »Den bydende (Bieter) kan kun deltage i licitationen, hvis han skriftligt forpligter sig til at overholde samtlige bestemmelser for de paagaeldende opkoeb« (11).
12 Det bestemmes i artikel 9, stk. 2: »De paagaeldende (Interessenten) deltager i licitationen hos interventionsorganet i de medlemsstater, hvor den indledes, enten ved indgivelse af skriftligt bud mod modtagelseskvittering eller ved enhver anden skriftlig meddelelse mod modtagelseskvittering, som interventionsorganet accepterer. De kan kun indgive ét bud pr. kategori og licitation« (12).
13 Efter Kommissionens opfattelse er sondringen mellem begreberne »bydende« og »paagaeldende« af betydning her. Det fremgaar af det forskellige ordvalg, at »paagaeldende« ikke maa sidestilles med »bydende«. Begrebet »paagaeldende« betegner ikke kun dem, der faktisk har handlet og indgivet et bud. Det omfatter en meget bredere personkreds; det er derfor ikke kun forbudt for den enkelte bydende - dvs. den som faktisk indgiver buddet - at indgive mere end ét bud. Forbuddet omfatter snarere alle, som udbyder den samme maengde koed.
14 Sagsoegeren er derimod af den opfattelse, at begreberne »bydende« og »paagaeldende« er synonyme, thi der ses ikke at vaere nogen forskel mellem dem. Hverken i betragtningerne til eller i forordningens ordlyd findes der en forklaring vedroerende begrebet »bydende«. Det maa derfor fortolkes saaledes, at det drejer sig om enhver uafhaengig, fysisk eller juridisk person, der indgiver et bud i forbindelse med en licitation. Forbuddet i artikel 9, stk. 2, andet punktum, begraenser sig derfor til, at den person, der optraeder som bydende, kun maa indgive ét bud.
15 At denne bestemmelse ogsaa vedroerer andre personer end den bydende fremgaar for det foerste af artikel 11, stk. 3, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2456/93 af 1. september 1993 om gennemfoerelsesbestemmelser til Raadets forordning (EOEF) nr. 805/68 for saa vidt angaar de generelle og de saerlige interventionsforanstaltninger for oksekoed, der ikke gjaldt paa tidspunktet for sagens faktiske omstaendigheder (13). Artikel 11, stk. 3, bestemmer:
»Den enkelte bydende (Interessent) kan kun indgive ét bud pr. kategori og licitation.
Hver medlemsstat sikrer sig, at de paagaeldende (Interessenten) er indbyrdes uafhaengige, hvad angaar ledelse, personale og drift.
Er der naerliggende grund til at antage, at dette ikke er tilfaeldet, eller at et bud ikke svarer til de oekonomiske realiteter, tages buddet kun i betragtning, hvis den bydende (Bieter) fremlaegger relevant bevis for, at bestemmelsen i andet afsnit er overholdt.
Konstateres det, at en bydende (Bieter) har indgivet flere bud, afvises alle buddene.«
16 Da sagsoegeren i modsaetning til Kommissionen var af den opfattelse, at artikel 9, stk. 2, andet punktum, fuldt ud var blevet overholdt ved den gennemfoerte licitationsprocedure, har den endelig indbragt sagen for forligsorganet (14). Forligsorganet fandt - ifoelge det af sagsoegeren anfoerte - at det ikke med sikkerhed kunne sige, hvorvidt den licitationspraksis, som medlemsstaterne har fulgt, er i strid med forordningen. Forligsorganet konstaterede, at det under alle omstaendigheder blev fundet noedvendigt at praecisere reglerne i forordning nr. 2456/93, og at Kommissionen ikke havde reageret paa medlemsstaternes praksis foer i 1993.
17 Kommissionen har i denne sammenhaeng henvist til, at den - i modsaetning til de nationale myndigheder - ikke i foerste raekke raadede over disse oplysninger. Da buddene blev oversendt anonymt til Kommissionen, blev den foerst opmaerksom paa uregelmaessighederne i forbindelse med den kontrol, som den gennemfoerte i 1992, og gav straks Danmark underretning herom.
18 Efter at Kommissionen i sin beslutning havde vedtaget den i de sammenfattende rapporter foreslaaede nedsaettelse paa 2%, anlagde sagsoegeren sag ved Domstolen i juli 1996 og nedlagde foelgende paastande:
- Beslutningen (15) annulleres, i det omfang den indebaerer, at foelgende udgift afholdt af Danmark ikke kan finansieres af EUGFL, Garantisektionen: kr. 26 867 909, interventionsopkoeb af oksekoed, regnskabsaarene 1991 og 1992.
- Kommissionen tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
Kommissionen nedlagde foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegeren tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
C - Stillingtagen
Indholdet af og formaalet med artikel 9, stk. 2, andet punktum
19 Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at Kommissionen har anlagt en urigtig fortolkning af artikel 9, stk. 2, andet punktum. Denne bestemmelse kraever alene, at enhver fysisk eller juridisk person, der optraeder som bydende over for myndigheden, kun indgiver ét bud. Forordning nr. 859/89 udsiger intet om eventuelle forbindelser mellem de enkelte bydende, der skulle kunne tages hensyn til. Artikel 9, stk. 2, andet punktum, regulerer alene antallet af bud. Bestemmelsen udsiger intet om den bydendes kendetegn. Antallet af bud er blevet kontrolleret i Danmark. Den nationale myndighed har kontrolleret, om det ved de enkelte bydende drejede sig om en registreret juridisk person. Om de enkelte firmaer, som har indgivet et bud, eventuelt tilhoerte samme koncern, er ikke blevet efterproevet i Danmark, da det ikke var noedvendigt, og da der ikke forelaa nogen hjemmel hertil.
20 Ifoelge Domstolens praksis paahviler det i forbindelse med EUGFL-regnskabsafslutning Kommissionen at godtgoere, at en medlemsstat har tilsidesat faellesskabsreglerne. Kommissionen har - som anfoert - ikke kunnet foere dette bevis. Sagsoegeren har endvidere henvist til, at regler, som kan indebaere finansielle foelger for medlemsstaterne, skal vaere formuleret klart og praecist.
21 Ifoelge Domstolens praksis »finansierer (EUGFL) ... udelukkende ... restitutioner og interventioner, der ydes, henholdsvis foretages, efter Faellesskabets regler inden for rammerne af de faelles markedsordninger for landbruget« (16). Herved paahviler det Kommissionen at godtgoere, at der foreligger en tilsidesaettelse af bestemmelserne vedroerende de faelles markedsordninger for landbruget (17).
22 Domstolen har endvidere vedroerende kravene til formulering af bestemmelser udtalt, at »en bestemmelse, hvis tilsidesaettelse skal have oekonomiske foelger, maa vaere tilstraekkelig klar og praecis, og Kommissionen kunne derfor ikke, ved afslutningen af de omhandlede EUGFL-regnskaber og paa grundlag af ordlyden af (positionen) ... anvende en fortolkning, som ikke svarede til den saedvanlige betydning af de anvendte udtryk« (18).
23 Det maa dernaest undersoeges, om udformningen af artikel 9, stk. 2, andet punktum, i forordning nr. 859/89 opfylder disse krav, henholdsvis tillader en saadan fortolkning, som Kommissionen har anlagt. Det forekommer derfor hensigtsmaessigt foerst at undersoege, hvorledes Kommissionen oensker at fortolke artikel 9, stk. 2, andet punktum. I de skriftlige indlaeg er der for det meste tale om indgivelse af »flere« bud. Herved kan det ikke dreje sig om bud, der indgives af én og samme bydende i ét navn. Saadanne bud er nemlig heller ikke tilladt i Danmark. Som det endvidere fremgaar af de skriftlige indlaeg, anfaegter Kommissionen heller ikke enhver art forbindelse mellem de enkelte bud. Den har saaledes anfoert, at naar en person driver to indbyrdes uafhaengige slagterier, kan hver af disse indgive et selvstaendigt bud. Som Kommissionen har anfoert under den mundtlige forhandling, er det efter dens opfattelse kun ulovligt i henhold til artikel 9, stk. 2, andet punktum, at indgive bud, der vedroerer samme maengde koed. Saafremt den paagaeldende ikke kun selv, men ogsaa via straamaend, udbyder sit koed, er dette ikke tilladt efter faellesskabsbestemmelserne og maa forhindres af medlemsstaternes myndigheder.
24 Kommissionen har henvist til, at ifoelge Domstolens praksis skal en ordning ikke kun fortolkes efter ordlyden, men ogsaa efter den tilsvarende ordnings indhold og formaal (19). Kommissionen har i overensstemmelse hermed anfoert, at den omtvistede ordning ville miste sit formaal, saafremt det var muligt at indgive flere bud gennem straamaend og saaledes omgaa forbudsbestemmelsen.
25 Interventionssystemet bliver - som allerede paavist - bragt i fare gennem den i Danmark fulgte praksis med interventionsopkoeb. Gennem opkoeb af for store maengder opstaar der flere omkostninger, end hvad der er paakraevet for at stoette markedet. Desuden er den ved artikel 6, stk. 6, i forordning nr. 805/68 - som affattet ved forordning nr. 571/89 - foreskrevne lige adgang for alle interesserede parter ikke blevet sikret.
26 Artikel 9, stk. 2, andet punktum, i forordning nr. 859/89 skal derfor ifoelge sit indhold og formaal fortolkes saaledes, at en hindring af interventionsforanstaltningerne ikke er mulig. Saafremt buddene vedroerte den samme maengde koed, hidroerte de i virkeligheden kun fra en enkelt bydende. Saadanne bud er derfor ikke lovlige.
27 Ifoelge Kommissionens opfattelse foelger dette ogsaa af ordlyden. Hertil er at sige, at den forskellige betegnelse i stk. 1 og stk. 2 i artikel 9 fuldt ud kan henvise til en forskellig betydning. Heraf vil det kunne udledes, at det ikke er tilstraekkeligt at kontrollere, om den, som faktisk indgiver buddet, kun indgiver et enkelt bud, dvs. om der i hvert tilfaelde kun optraeder én uafhaengig (juridisk) person. Saaledes vil der ved udtrykket »den paagaeldende« kunne forstaas én, som er interesseret i at saelge sit koed til intervention. Denne skal - som set - ikke ubetinget vaere identisk med den bydende, dvs. med den, som faktisk indgiver buddet. Hvis koedet f.eks. udbydes gennem straamaend, saa findes der én »paagaeldende«, men flere bydende. Saafremt man betragter anvendelsen af de to begreber i andre forordninger, der angaar interventionsforanstaltninger for oksekoed, maa man fastslaa, at den ovenfor anfoerte sondring ikke altid overholdes. Saaledes hedder det f.eks. i foerste betragtning til forordning nr. 2271/90 (20), at det boer fastsaettes, at »den bydende (Bieter) kun kan indgive et enkelt bud ... pr. kategori og licitation«. Desuden anvender den tyske version af artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 2456/93, der har afloest artikel 9 i forordning nr. 859/89, i forbindelse med indgivelse af bud paa den ene side begrebet »Interessent« og paa den anden side begrebet »Bieter« (21).
28 Af sondringen mellem »bydende« (Bieter) og »paagaeldende« (Interessent) i artikel 9 kan der saaledes ikke drages yderligere slutninger.
29 Mere oplysende er det dog at betragte de ordninger, der gjaldt forud for den her anfaegtede. Saaledes blev der i 1990 skabt mulighed for at indgive flere bud til forskellige priser. Ved forordning nr. 1282/90 (22) blev artikel 9, stk. 2, andet punktum, affattet saaledes:
»De kan indgive flere bud til forskellig pris pr. kategori og licitation.«
30 Denne ordning blev imidlertid atter ophaevet allerede i august 1990. I foerste betragtning til den relevante forordning, nemlig forordning nr. 2271/90, anfoeres foelgende: »I betragtning af den indhoestede erfaring boer det fastsaettes, at den bydende kun kan indgive et enkelt bud ... pr. kategori og licitation.«
31 Ifoelge sagsoegeren indebaerer dette kun en regulering af det antal bud, som den bydende maa indgive. Man har atter reduceret dette antal, fordi det medfoerte store administrative problemer. Forordning nr. 2271/90 har saaledes haft til formaal at aflaste administrationen gennem en nedsaettelse af antallet af bud. Formaalet med aendringen blev opnaaet i Danmark. Man har saaledes opfyldt kravene i den »nye« affattelse af artikel 9, stk. 2, andet punktum.
32 Efter ophaevelsen af reglen i forordning nr. 1282/90 staar det imidlertid desuden fast, at den bydende ikke laengere maa indgive flere bud vedroerende samme maengde koed. Indholdet af og formaalet med den her omtvistede regel i artikel 9, stk. 2, andet punktum, er saaledes under alle omstaendigheder, at en bestemt koedmaengde ikke kan udbydes flere gange. Ordningen ville ikke have noget formaal, saafremt den uden videre kunne omgaas gennem anvendelse af straamaend.
33 Dette maa ogsaa sagsoegeren have vaeret bekendt med, da man antog buddene. For det foerste gaelder det for enhver regel, at den er uden formaal, saafremt den f.eks. omgaas - som det her haevdes - ved, at det samme koed udbydes af flere personer. For det andet havde sagsoegeren ogsaa kendskab til interventionens indhold og formaal. Sagsoegeren maa ogsaa i denne henseende have haft kendskab til, at det strider mod interventionens formaal, saafremt det koed, som er til raadighed paa markedet, udbydes flere gange.
34 Desuden har Domstolen fastslaaet, at ogsaa i de tilfaelde, hvor faellesskabsretten anvendes objektivt forkert i henhold til en af de nationale myndigheder i god tro anlagt fortolkning, foelger det af artikel 2 og 3 i forordning nr. 729/70 (23), at disse udgifter paahviler medlemsstaterne (24). Denne strenge fortolkning af betingelserne for at anerkende udgifter som paahvilende EUGFL noedvendiggoeres desuden af formaalet med forordning nr. 729/70. Da gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik skal sikre, at de erhvervsdrivende i medlemsstaterne behandles lige, kan en medlemsstats nationale myndigheder ikke via en vid fortolkning af en bestemt retsforskrift begunstige de erhvervsdrivende i denne stat til skade for erhvervsdrivende i andre medlemsstater, hvor der anvendes en strengere fortolkning (25).
35 Sagsoegeren har ganske vist med rette henvist til, at artikel 9, stk. 2, andet punktum, ikke indeholder regler om, hvem der er de enkelte bydende, og hvorledes deres indbyrdes forbindelser skal vaere udformet. Dette er imidlertid heller ikke paakraevet. Det foelger af indholdet og formaalet med artikel 9, stk. 2, andet punktum, at det er forbudt at udbyde koed gennem straamaend. Sagsoegeren kan ikke begraense sig til at anfoere, at man efter ordlyden af artikel 9 ikke er forpligtet til at undersoege eventuelle forbindelser mellem enkelte bydende. Sidstnaevnte vedroerer alene spoergsmaalet om, hvorledes overholdelsen af en forbudsnorm som artikel 9, stk. 2, andet punktum, kan kontrolleres.
36 I denne sammenhaeng spiller det heller ikke nogen rolle, at Kommissionen ved udarbejdelsen af forordning nr. 859/89 foreslog at indfoere naermere kriterier for, hvem der kunne byde i forbindelse med en licitation, som imidlertid ikke blev optaget i forordningen. Sagsoegeren har heraf udledt, at de enkelte bydende netop ikke skal bestemmes naermere. Heraf foelger atter, at man ikke kan indfoere andre restriktioner paa begrebet »en bydende« end kravet om, at der skulle vaere tale om en selvstaendig eller juridisk person som defineret i national lovgivning.
37 Selv om man kunne udlede saadanne foelgeslutninger af dette forloeb, ville dette ikke aendre ved, at anvendelsen af straamaend er forbudt ifoelge indholdet af og formaalet med artikel 9, stk. 2, andet punktum.
38 Kommissionen maa derfor gives medhold, naar den anfoerer, at ifoelge artikel 9, stk. 2, andet punktum, er ogsaa de bud forbudt, som ganske vist stammer fra forskellige juridiske personer, men som vedroerer det samme koed, saaledes at der kan gaas ud fra, at buddene er blevet indgivet af straamaend.
Medlemsstaternes kontrolforpligtelse
39 Efter Kommissionens opfattelse er den af denne grund foretagne nedsaettelse i forbindelse med regnskabsafslutningen begrundet, fordi sagsoegeren ikke har paaset, at ordningen er blevet overholdt.
40 Det staar fast, at i Danmark er buddene kun blevet undersoegt med henblik paa, om de stammer fra forskellige juridiske personer. Der er ikke blevet foretaget en videregaaende undersoegelse. I det foelgende skal det nu undersoeges, om man paa dette grundlag kan gaa ud fra, at sagsoegeren ikke har overholdt en faellesskabsretlig ordning, thi Kommissionen har ikke naevnt et konkret eksempel, hvori der faktisk er blevet indgivet bud gennem straamaend.
41 Kommissionen kan imidlertid ikke foere et saadant bevis, fordi sagsoegeren overhovedet ikke har gennemfoert nogen som helst kontrol i denne henseende. Det blev alene undersoegt, om buddene hidroerte fra en uafhaengig (juridisk) person. Kommissionen raader saaledes ikke over oplysninger til proevelse af de naermere omstaendigheder. Kommissionen kan ganske vist ogsaa selv gennemfoere kontrol, men ifoelge Domstolens praksis paahviler forvaltningen af EUGFL-finansiering i foerste raekke de nationale myndigheder, som skal paase, at de faellesskabsretlige regler noeje overholdes. Som Domstolen videre har anfoert, indebaerer »denne ordning, som hviler paa et tillidsprincip ... ingen systematisk kontrol fra Kommissionens side, der i oevrigt ville vaere fysisk umulig at gennemfoere ... Kun medlemsstaten er nemlig i stand til at fremskaffe og klart fastlaegge de oplysninger, der er noedvendige for udarbejdelsen af EUGFL-regnskaberne, mens Kommissionen ikke er tilstraekkeligt naer paa forholdene til at indhente de oplysninger fra de erhvervsdrivende, som den har brug for« (26).
42 Da Kommissionen saaledes inden for rammerne af EUGFL-regnskabsafslutningen er henvist til oplysningerne fra medlemsstaterne, er det ikke her muligt for den at fremlaegge et konkret eksempel paa en overtraedelse inden for rammerne af licitationerne. Den kan - og skal - alene bevise, at sagsoegeren ikke har undersoegt, om alle de betingelser, der er knyttet til den paagaeldende retsforskrift, er blevet overholdt. Dette har Kommissionen gjort.
43 Danmark har endvidere anfoert, at der muligvis fandtes visse former for spekulation med henblik paa at begraense risikoen for fortabelse af sikkerhedsstillelsen.
44 I forbindelse med spoergsmaalet, om det herved er bevist, at sagsoegeren har tilsidesat faellesskabsretten, skal der ogsaa henses til, om sagsoegeren var forpligtet til at foretage en videregaaende kontrol. Der skal herved henvises til forordning nr. 729/70. I betragtningerne til denne forordning hedder det bl.a.: »Der skal traeffes foranstaltninger for at forhindre ... alle uregelmaessigheder« (27). Ottende betragtning er affattet saaledes: »Faellesskabets udgifter skal kontrolleres noeje; til supplering af den af medlemsstaterne paa eget initiativ gennemfoerte kontrol, der som hidtil er af den vaesentligste betydning, skal det bestemmes, at Kommissionens funktionaerer skal foretage undersoegelser, og at Kommissionen skal kunne kraeve medlemsstaternes bistand.«
45 Den til disse betragtninger svarende artikel 8 i forordningen bestemmer foelgende i stk. 1:
»Medlemsstaterne traeffer i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser de noedvendige foranstaltninger for
- at sikre sig, at de af Fonden finansierede foranstaltninger virkelig er blevet gennemfoert, og at de er blevet gennemfoert paa behoerig maade
- at forhindre og forfoelge uregelmaessigheder
- at gennemfoere tilbagebetaling af beloeb, der er udbetalt med urette paa grund af uregelmaessigheder eller forsoemmelse.
...«
46 Ifoelge Domstolens praksis paahviler det de nationale myndigheder at paase, at de faellesskabsretlige regler noeje overholdes (28). Hvor vidt medlemsstaternes forpligtelse raekker inden for rammerne af finansieringen af EUGFL, har Domstolen truffet afgoerelse om i dommen i sagen Exportslachterijen van Oordegem. Det udtales heri vedroerende artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 729/70:
»I denne bestemmelse, der for dette saerlige omraade er udtryk for de forpligtelser, der paahviler medlemsstaterne i henhold til traktatens artikel 5, fastlaegges ifoelge Domstolens praksis de principper, hvorefter Faellesskabet og medlemsstaterne skal gennemfoere faellesskabsretlige afgoerelser om foranstaltninger paa landbrugsomraadet, der finansieres af EUGFL, og bekaempelse af misbrug og uregelmaessigheder i forbindelse med disse foranstaltninger (jf. ovennaevnte dom i BayWa-sagen, praemis 13).
Ifoelge denne artikel paahviler der saaledes medlemsstaterne en generel forpligtelse til at traeffe de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at de af EUGFL finansierede foranstaltninger virkelig er blevet gennemfoert og paa behoerig maade, ogsaa selv om der i henhold til den enkelte faellesskabsretsakt ikke udtrykkeligt skal traeffes bestemte kontrolforanstaltninger (jf. dom af 12.6.1990, sag C-8/88, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 2321, praemis 16 og 17)« (29).
47 Det foelger heraf, at der kan bestaa en forpligtelse for medlemsstaterne til at gennemfoere kontrol, ogsaa selv om en saadan pligt ikke udtrykkeligt er foreskrevet i den tilsvarende ordning.
48 Der opstaar derved det spoergsmaal, om sagsoegeren i det her foreliggende konkrete tilfaelde var forpligtet til at foretage videregaaende kontrol; dvs. skulle henholdsvis kunne medlemsstaten foretage sig mere, og i bekraeftende fald hvad?
49 Som Kommissionen har anfoert, opstaar de skadelige foelger for Fonden derved, at indgivelsen af flere bud gennem straamaend fremmer indgivelsen af spekulative bud. Saafremt man nu betragter Kommissionens indgriben mod spekulative bud, kan man rejse det spoergsmaal, om sagsoegeren var forpligtet til at traeffe videregaaende foranstaltninger.
50 For at forhindre spekulative bud, hvor der i forventning om en bestemt reduktionskoefficient blev udbudt en stoerre maengde koed, end der var til raadighed, blev der ved artikel 10, stk. 1, indfoert en sikkerhedsstillelse (30), der skal »goere det muligt at opnaa serioese bud og sikre overholdelse af de fastsatte betingelser« (31). Dvs. at medlemsstaterne i denne henseende alene er forpligtet til at paase, at de tilsvarende sikkerhedsstillelser bliver tilvejebragt. De skal ikke kontrollere, om den enkelte bydende har tilbudt mere koed, end han er i besiddelse af.
51 I det her foreliggende tilfaelde drejede det sig imidlertid om en supplerende ordning, der skulle overholdes, og som ikke maatte omgaas: En person, der oenskede at saelge sit koed til intervention, maatte ikke indgive flere bud. Dette fulgte af formaalet med interventionen. Denne opfattelse blev ganske vist foerst senere konkretiseret i ordningen i henhold til forordning nr. 2456/93 (32). Dette aendrer dog intet ved, at den allerede tidligere maatte have vaeret bekendt.
52 Det maa saaledes fastholdes, at sagsoegeren skulle have gennemfoert videregaaende kontrol for at fastslaa, om de indgivne bud faktisk hidroerte fra én og samme bydende. Dette gaelder frem for alt ogsaa under hensyn til de allerede naevnte tydelige henvisninger til forbindelserne mellem de enkelte bydende. Selv om det ikke af disse med sikkerhed kunne udledes, at der har foreligget en tilsidesaettelse af reglerne i artikel 9, stk. 2, andet punktum, var henvisningerne dog af en saadan art, at en naermere kontrol kunne og skulle anses for noedvendig, og kun dette var afgoerende.
53 Sagsoegeren har anfoert, at en saadan kontrol ikke kunne gennemfoeres, da der ikke i forbindelse med licitationen var tid til en omfattende kontrol. Sagsoegeren har endvidere anfoert, at den ved forordning nr. 2456/93 indfoerte kontrol er blevet gennemfoert i Danmark. Herved drejede det sig imidlertid ubestridt om kontrol, der skulle forhindre anvendelsen af straamaend (33). Sagsoegeren kan derfor ikke goere gaeldende, at den kontrol, som allerede var noedvendig forud for forordningen af 1993, ikke har vaeret mulig paa grund af tidsmangel. Kontrolforpligtelsen fremgik laenge inden udstedelsen af reglerne i forordning nr. 2456/93 af formaalet med interventionen. Herved er det vigtigt, at medlemsstaten efterproever, om der faktisk udbydes forskellige maengder koed. Hvorledes, den gennemfoerer denne kontrol, er overladt til den selv. Der er herved ikke behov for, at Kommissionen fastsaetter udtrykkelige regler. Man kan derfor heller ikke gaa ud fra, at Kommissionen - som sagsoegeren har anfoert - vil anvende forordning nr. 2456/93 med tilbagevirkende kraft paa den foreliggende sag.
54 Det maa saaledes fastslaas, at sagsoegeren skulle have gennemfoert en videregaaende kontrol, men imidlertid ikke har gjort dette.
Beviset for, at EUGFL har lidt skade - bevisbyrde
55 I det foelgende skal det nu undersoeges, om det skete kan begrunde en nedsaettelse i forbindelse med regnskabsafslutningen som den, Kommissionen har foretaget. Efter sagsoegerens opfattelse er dette ikke tilfaeldet, da der ikke er opstaaet nogen skade for Fonden.
56 Ved besvarelsen af dette spoergsmaal skal der henses til Domstolens praksis om bevis for skade og om bevisbyrden i forbindelse med EUGFL-regnskabsafslutning. Domstolen har saaledes udtalt, at EUGFL udelukkende finansierer restitutioner og interventioner, der ydes, henholdsvis foretages, efter Faellesskabets regler inden for rammerne af de faelles markedsordninger for landbruget (34). Domstolen har endvidere udtalt, at saafremt Kommissionen afslaar at lade EUGFL afholde en raekke udgifter med den begrundelse, at udgifterne beror paa, at medlemsstaten har tilsidesat Faellesskabets retsforskrifter, maa medlemsstaten selv godtgoere, at de noedvendige betingelser er opfyldt for den finansiering, som Kommissionen har afslaaet (35).
57 Det er herved tvivlsomt, hvilke fordringer der kan stilles til Kommissionens anbringende om, at der er foraarsaget en oekonomisk skade. I Domstolens praksis er det fastslaaet, at saafremt det er umuligt med sikkerhed at fastslaa, i hvilket omfang en national foranstaltning, som strider mod faellesskabsretten, har fremkaldt en forhoejelse af udgifterne paa en af budgetposterne i EUGFL's regnskaber, har Kommissionen »intet andet valg« end at afslaa at lade EUGFL finansiere samtlige udgifter, og altsaa ikke kun en procentdel heraf (36).
58 Et saadant tilfaelde ville kunne foreligge her, da Kommissionen netop, fordi der ikke er blevet gennemfoert den noedvendige kontrol, ikke havde mulighed for at fastslaa, i hvilket omfang sagsoegerens adfaerd har forvoldt EUGFL skade. Der kan her kun anstilles hypotetiske overvejelser om, hvilke omkostninger der ikke ville vaere opstaaet, saafremt sagsoegeren havde gennemfoert en forskriftsmaessig kontrol.
59 Domstolen har dog i et tilfaelde, hvor Kommissionen rejste tvivl om rigtigheden af de af en medlemsstat fremsendte tal, anfoert foelgende: »Det paahviler nemlig ikke Kommissionen udtoemmende at godtgoere, at oplysningerne fra medlemsstaterne er urigtige, hvorimod den maa fremlaegge et bevis for, at den har en begrundet og rimelig tvivl med hensyn til de tal, der er meddelt af de nationale myndigheder. Denne lempelse af beviskravet til Kommissionen skyldes, at staten ... har bedre adgang til at indsamle og kontrollere de oplysninger, der er noedvendige for afslutningen af EUGFL-regnskaberne, og at staten foelgelig skal foere det mere detaljerede og fuldstaendige bevis for, at dens tal er rigtige, og efter omstaendighederne for, at Kommissionens beregninger er forkerte« (37).
60 Den naevnte sag kan ikke direkte sammenlignes med den foreliggende, da Kommissionen ikke bebrejder sagsoegeren, at de af sagsoegeren fremsendte tal skulle vaere forkerte. Der kunne dog snarere have vaeret tale om andre tal, saafremt sagsoegeren havde gennemfoert tilstraekkelig kontrol. Ogsaa her har Kommissionen dog ikke kun anfoert, at EUGFL er blevet paafoert en skade. Den har tvaertimod paavist, at sagsoegeren har tilsidesat faellesskabsretten, og hvorledes dette er sket. Kommissionen har endvidere anfoert, at dette har kunnet fremme spekulation hos de bydende. Endelig har den anfoert, at dette har kunnet foere til en fejlvurdering af markedet og saaledes til et forhoejet opkoeb af oksekoed og efter omstaendighederne til for hoeje priser. Kommissionen har saaledes under alle omstaendigheder sandsynliggjort, at der kunne vaere opstaaet en skade for EUGFL.
61 Kommissionen kan ikke paalaegges en mere omfattende bevisforpligtelse, da der ogsaa i dette tilfaelde forelaa de ovennaevnte grunde til at lette bevisbyrden. Det kan heller ikke med sikkerhed udelukkes, at sagsoegerens adfaerd har bragt den faelles markedsordnings funktion i fare.
62 Det paahviler saaledes sagsoegeren - saaledes som det fremgaar af den i punkt 56 citerede dom - at bevise, at den kritiserede adfaerd ikke har foert til en forhoejelse af omkostningerne inden for rammerne af EUGFL. Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ikke er henvist til de af medlemsstaterne fremsendte bud om salg til intervention, men ogsaa raader over andre muligheder for at informere sig om den aktuelle markedssituation.
63 Sagsoegeren har i denne sammenhaeng henvist til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 610/77 af 18. marts 1977 om bestemmelse af de priser for voksent kvaeg, der konstateres paa Faellesskabets repraesentative markeder, og om registrering af priserne for visse andre kvaegkategorier i Faellesskabet (38). Paa grundlag af denne forordning modtager Kommissionen alle de oplysninger, som er noedvendige for at kunne vurdere markedssituationen. Hertil skal anfoeres, at det drejer sig om de oplysninger, som er noedvendige for at kunne bestemme de priser, der er konstateret paa Faellesskabets repraesentative markeder. Prissituationen paa markedet er vigtig for afgoerelsen af, om der skal traeffes interventionsforanstaltninger. Det forholder sig paa anden maade hvad angaar fastlaeggelsen af opkoebspriser og -maengder inden for rammerne af interventionen. Ifoelge forordning nr. 571/89 fastsaettes disse paa grundlag af de indkomne bud (39).
64 Heraf foelger, at disse tal vedroerende buddene i det mindste har spillet en rolle ved vurderingen af markedet og fastlaeggelsen af de priser og maengder, der opkoebes. Det kan saaledes ikke udelukkes, at oppustede bud kunne foere til en fejlvurdering.
65 Dette aendres end ikke, selv om man betaenker - som sagsoegeren har anfoert - at alene Kommissionen kan have et samlet overblik over markedssituationen og alene afgoer, hvor meget koed der skal fjernes fra markedet. Desuden kan Kommissionen ifoelge sagsoegeren endvidere fastsaette en maksimumspris, saaledes at prisniveauet bliver opretholdt. Hertil skal anfoeres, at Kommissionen traeffer alle disse afgoerelser paa grundlag af de bud, som bliver meddelt den. Saafremt disse er af spekulativ art, kan de foere til en fejlvurdering.
66 Sagsoegeren har endvidere anfoert, at licitation pr. definition er spekulativ og saaledes ikke kan genspejle den virkelige situation paa markedet. Sagsoegeren har begrundet dette med, at slagtetidspunkterne tidsmaessigt laa efter indgivelsen af buddene. Naar virksomhederne indgiver bud, saa sker dette med hensyn til koed, som de kan skaffe paa markedet i de foelgende dage. Indholdet og formaalet med intervention er imidlertid, at koed, som er til stede hos den bydende, og som ikke kan afsaettes paa det normale marked, fjernes fra markedet. Saaledes maa f.eks. en opdraetter allerede inden slagtetidspunktet kunne bedoemme, hvilket koed han vil, henholdsvis skal, saelge til intervention. Derved drejer det sig ikke om at opkoebe koed, som han stadig kan forsyne sig med i de foelgende dage.
67 Da Kommissionen saaledes i det mindste har sandsynliggjort, at sagsoegerens adfaerd kunne have foert til en skade for EUGFL, paahviler det sagsoegeren at godtgoere, at dette ikke var tilfaeldet.
68 En saadan fordeling af bevisbyrden som i den her foreliggende sag forekommer ogsaa passende, naar henses til andre domme fra Domstolen vedroerende regnskabsafslutning. Saaledes har Domstolen i tilfaelde, hvor faellesskabsreglerne kun tillader udbetaling af stoette paa betingelse af, at visse bevis- eller kontrolforskrifter er blevet overholdt, antaget, at en stoette ikke er blevet ydet i overensstemmelse med faellesskabsretten, saafremt denne betingelse ikke er overholdt, og fastslaaet, at den hermed forbundne udgift derfor ikke kan paalaegges EUGFL, heller ikke selv om det staar fast, at der ikke foreligger uregelmaessigheder (40).
69 I forbindelse med overholdelse af formforskrifter har Domstolen endvidere anfoert: »Det bemaerkes blot, at naar der henses til den vaesentlige karakter af de formkrav, der ikke blev overholdt, og til, at det var umuligt at kontrollere overholdelsen af den frist, inden for hvilken varerne skulle eksporteres, samt foelgelig sandsynligheden for tab eller endog svig til skade for Faellesskabets budget, kan det beloeb, som Kommissionen ikke har anerkendt, og som kun udgoer 2% af de paagaeldende udgifter, ikke anses for at vaere urimeligt og uforholdsmaessigt« (41). Heraf foelger, at ogsaa den blotte sandsynlighed af tab kan anvendes som kriterium ved vurderingen. En saadan sandsynlighed foreligger ogsaa her under hensyn til de ovennaevnte henvisninger og den manglende kontrol.
70 Tilbage staar herefter blot at undersoege, om sagsoegeren ved det fremfoerte kan godtgoere, at der ikke er opstaaet nogen skade for EUGFL. Sagsoegeren har for det foerste anfoert, at det paahviler Kommissionen at godtgoere, at der er opstaaet en skade. Dette er som paavist ovenfor ikke korrekt.
71 Sagsoegeren har desuden naevnt eksempler paa, at den haevdede indgivelse af flere bud ikke gav de bydende nogen fordel. Med hensyn til de af Kommissionen fremfoerte eksempler paa fremme af spekulation gennem saakaldt indgivelse af flere bud og den deraf foelgende fejlvurdering af markedet, har sagsoegeren anfoert, at man ikke kun kan konstruere eksempler, i hvilke opspaltning af et enkelt bud vil medfoere fordele for den bydende, fordi faren for fortabelse af sikkerhedsstillelsen ville blive formindsket. Der kan snarere konstrueres eksempler, i hvilke et saadant bud er til fordel for den bydende.
72 Det kan ikke udelukkes, at man ved at laegge bestemte former for spekulation og forskellige reduktionskoefficienter til grund, ogsaa kan konstruere eksempler, hvori et enkelt bud ville have bragt flere fordele for den bydende. Dette gendriver dog ikke Kommissionens anbringende om, at en opspaltning af buddene i flere mindre bud reducerer risikoen for fortabelse af sikkerhedsstillelsen. Selv om denne risiko ikke i sig selv kunne formindskes, kan stoerrelsen af den fortabte sikkerhedsstillelse dog reduceres.
73 Det staar saaledes fast, at sagsoegeren ikke har kunnet gendrive Kommissionens anbringender vedroerende en oekonomisk skade for EUGFL.
Muligheden for en lineaer beregning af den finansielle skade
74 Sagsoegeren har endvidere anfaegtet den af Kommissionen foretagne lineaere beregning af den finansielle skade. Da der ikke bestaar nogen sammenhaeng med en skade, drejer det sig her snarere om en sanktion, for hvilken der skal foreligge en udtrykkelig hjemmel. En saadan ses ikke at foreligge.
75 Hertil skal det anfoeres, at sagsoegeren med urette gaar ud fra, at der ikke her kan fastslaas nogen sammenhaeng med en skade. At der foreligger en skade for EUGFL kan som ovenfor (42) paavist ikke udelukkes. Sagsoegeren har endvidere anfoert, at det i det foreliggende tilfaelde er muligt at foretage en noejagtig beregning, saaledes at Kommissionen ikke var noedt til at anvende den lineaere beregning. Dette kan ikke laegges til grund, da der - som allerede paavist - her kun kan anstilles hypotetiske overvejelser om, hvilke omkostninger der muligvis ikke ville vaere opstaaet. I oevrigt er det tilstraekkeligt at henvise til Domstolens praksis, der vedroerer sager, i hvilke Kommissionen ikke afslaar at afholde samtlige de udgifter, der skyldes den ulovlige praksis, men i stedet forsoeger at fastslaa de finansielle foelger af overtraedelsen ved hjaelp af beregninger. Disse beror paa en vurdering af situationen, som den ville have vaeret paa det paagaeldende marked, saafremt der ikke var blevet handlet retsstridigt. I saa fald - har Domstolen endvidere anfoert - maa bevisbyrden for, at beregningen er forkert, paahvile den medlemsstat, som kraever Kommissionens afslag omstoedt (43). Det paahviler saaledes ogsaa her sagsoegeren at godtgoere, at den af Kommissionen foretagne vurdering er forkert. Dette har sagsoegeren som anfoert ovenfor ikke kunnet goere.
(Hvad angaar den lineaere beregnings art og maade og de retningslinjer, som Kommissionen har opstillet herom, henvises til punkt 76 ff. i forslag til afgoerelse af 24.3.1998 i sag C-209/96, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen)
Tilsidesaettelse af artikel 190
76 Sagsoegeren har endelig anfoert, at Kommissionens beslutning skal ophaeves, fordi den er i strid med EF-traktatens artikel 190. Den er ikke tilstraekkeligt begrundet, da begrundelsen for ikke at anerkende finansiering ikke klart fremgaar af beslutningen. I denne sammenhaeng skal der henvises til Domstolens praksis, hvorefter det er ufornoedent at give en detaljeret begrundelse for afgoerelser om afslutning af regnskaber, naar det paagaeldende land selv har medvirket direkte i processen forud for beslutningens vedtagelse og derfor kender Kommissionens begrundelse for at afslaa at lade EUGFL finansiere de omtvistede udgifter (44). Her fremgaar begrundelsen for Kommissionens afvisning af de to sammenfattende rapporter. Desuden har Kommissionen efter at have gennemfoert kontrol i 1992 gjort sagsoegeren bekendt med Kommissionens indsigelser. Danmark var saaledes informeret om begrundelsen for ikke at anerkende finansiering.
77 Det maa derfor fastholdes, at sagsoegerens indsigelser mod Kommissionens beslutning ikke kan tiltraedes.
Sagens omkostninger
78 Ifoelge artikel 69, stk. 2, foerste afsnit, i Domstolens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger.
D - Forslag til afgoerelse
79 Jeg foreslaar derfor Domstolen foelgende afgoerelse:
1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.
2) Kongeriget Danmark betaler sagens omkostninger.
(1) - Det drejer sig herved om Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget.
(2) - Dette problem er i det mindste til dels ogsaa genstand for sagerne C-209/96 (Det Forenede Kongerige mod Kommissionen), C-232/96 (Frankrig mod Kommissionen), C-238/96 (Irland mod Kommissionen) og C-242/96 (Italien mod Kommissionen).
(3) - Reglerne herom er indeholdt i artikel 11, stk. 3, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 859/89 af 29.3.1989 om gennemfoerelsesbestemmelser for interventionsforanstaltninger for oksekoed (EFT L 91, s. 5).
(4) - Artikel 13, stk. 4, i forordning nr. 859/89.
(5) - Fjerde betragtning til og artikel 5 i Raadets forordning (EOEF) nr. 805/68 af 27.6.1968 om den faelles markedsordning for oksekoed (EFT 1968 I, s. 179).
(6) - Anfoert i fodnote 3.
(7) - Tredje betragtning til og artikel 7 ff. i forordning nr. 859/89.
(8) - Anden betragtning til Raadets forordning (EOEF) nr. 571/89 af 2.3.1989 om aendring af forordning (EOEF) nr. 805/68 om den faelles markedsordning for oksekoed, og om ophaevelse af forordning (EOEF) nr. 1302/73 og om forlaengelse af gyldighedsperioden for forordning (EOEF) nr. 4132/88 (EFT L 61, s. 43).
(9) - Kommissionens beslutning (96/311/EF) af 10.4.1996 om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsaaret 1992, der finansieres af Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, samt visse udgifter for regnskabsaaret 1993 (EFT L 117, s. 19).
(10) - Dokument VI/320/94-DA og dokument VI/6355/95-DA.
(11) - Min fremhaevelse.
(12) - Min fremhaevelse.
(13) - EFT L 225, s. 4.
(14) - Oprettet ved Kommissionens beslutning (94/442/EF) af 1.7.1994 om indfoerelse af en forligsprocedure i forbindelse med regnskabsafslutningen for Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (EFT L 182, s. 45).
(15) - Jf. fodnote 9.
(16) - Dom af 10.11.1993, sag C-48/91, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 5611, praemis 13 og 14, med yderligere henvisninger.
(17) - Dom i sagen Nederlandene mod Kommissionen (anfoert i fodnote 16, praemis 18) med yderligere henvisninger; dom af 19.2.1991, sag C-281/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 347, praemis 19, med yderligere henvisninger; af 24.3.1988, sag 347/85, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. s. 1749, praemis 16; og af 6.10.1993, sag C-55/91, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4813, praemis 13, med yderligere henvisninger.
(18) - Dom af 27.1.1988, sag 349/85, Danmark mod Kommissionen, Sml. s. 169, praemis 16.
(19) - Dom af 3.12.1992, sag C-283/91, Contarini, Sml. I, s. 6359, praemis 14, og af 29.2.1996, forenede sager C-296/93 og C-307/93, Frankrig og Irland mod Kommissionen, Sml. I, s. 795, praemis 21.
(20) - Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2271/90 af 1.8.1990 om aendring af forordning (EOEF) nr. 859/89 om gennemfoerelsesbestemmelser for interventionsforanstaltninger for oksekoed (EFT L 204, s. 45).
(21) - Denne forskellighed findes ogsaa i den engelske version, der anvender udtrykkene »interested parties« og »tenderer«.
(22) - Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1282/90 af 15.5.1990 om aendring af forordning (EOEF) nr. 859/89 om gennemfoerelsesbestemmelser for interventionsforanstaltninger for oksekoed (EFT L 126, s. 31).
(23) - Raadets forordning (EOEF) nr. 729/70 af 21.4.1970 om finansiering af den faelles landbrugspolitik (EFT 1970 I, s. 196).
(24) - Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 729/70 bestemmer: »Interventioner til regulering af landbrugsmarkederne, som foretages efter Faellesskabets regler inden for rammerne af den faelles markedsordning for landbruget, finansieres i henhold til artikel 1, stk. 2, litra b).«
(25) - Dom af 7.2.1979, sag 11/76, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. s. 245, praemis 8 og 9.
(26) - Dom i sagen Nederlandene mod Kommissionen (anfoert i fodnote 16, praemis 11).
(27) - Syvende betragtning til forordning nr. 729/70.
(28) - Dom i sagen Nederlandene mod Kommissionen (anfoert i fodnote 16, praemis 11), dom af 9.10.1990, sag C-366/88, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 3571, praemis 20, af 12.6.1990, sag C-8/88, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 2321, praemis 17, og af 6.5.1982, forenede sager 146/81, 192/81 og 193/81, BayWa m.fl., Sml. s. 1503, praemis 26.
(29) - Dom af 2.6.1994, sag C-2/93, Exportslachterijen van Oordegem, Sml. I, s. 2283, praemis 17 og 18.
(30) - Artikel 10 i forordning nr. 859/89.
(31) - Tredje betragtning til forordning nr. 859/89.
(32) - Tredje betragtning til forordning nr. 2456/93.
(33) - Tredje betragtning og artikel 11, stk. 3, andet afsnit.
(34) - Dom i sagen Nederlandene mod Kommissionen (anfoert i fodnote 16, praemis 14), med yderligere henvisninger.
(35) - Dom i sagen Nederlandene mod Kommissionen (anfoert i fodnote 16, praemis 16) og dom i sagen Det Forenede Kongerige mod Kommissionen (anfoert i fodnote 17, praemis 14).
(36) - Dom af 4.7.1996, sag C-50/94, Graekenland mod Kommissionen, Sml. I, s. 3331, praemis 26, af 7.2.1979, forenede sager 15/76 og 16/76, Frankrig mod Kommissionen, Sml. s. 321, praemis 32, og dom i sagen Det Forenede Kongerige mod Kommissionen (anfoert i fodnote 17, praemis 13).
(37) - Dom i sagen Nederlandene mod Kommissionen (anfoert i fodnote 16, praemis 17).
(38) - EFT L 77, s. 1.
(39) - Anden betragtning til forordning nr. 571/89 (anfoert i fodnote 8).
(40) - Dom af 25.2.1988, sag 327/85, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. s. 1065, praemis 25.
(41) - Dom af 14.9.1995, sag C-49/94, Irland mod Kommissionen, Sml. I, s. 2683, praemis 22.
(42) - Jf. punkt 55-73.
(43) - Dom i sagen Det Forenede Kongerige mod Kommissionen (anfoert i fodnote 17, praemis 14 og 15).
(44) - Dom i sagen Det Forenede Kongerige mod Kommissionen (anfoert i fodnote 17, praemis 60).