61984CC0277_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
A - Faktiske omstaendigheder
1 . Den foreliggende sag drejer sig om skader, som paastaas at vaere foraarsaget af en ulykke i et atomkraftvaerk, som sagsoegeren inspicerede i henhold til sagsoegtes anvisninger .
2 . Sagsoegeren har fremsat en lang raekke paastande, hvorefter tvistens genstand og de oekonomiske krav, der er fremsat, kan beskrives som foelger :
- sagsoegeren har foerst og fremmest anfaegtet sagsoegtes stiltiende afvisning af 17 . januar 1984 af inden for rammerne af den i vedtaegtens artikel 73 fastlagte procedure at anerkende, at han var ramt af en erhvervssygdom;
- han har nedlagt paastand om, at den ( flertals)erklaering, denne afvisning stoettes paa, kendes ugyldig saavel formelt som materielt;
- han har nedlagt paastand om, at der nedsaettes endnu et laegeudvalg;
- subsidiaert kraeves den foreliggende erklaering gjort til genstand for en sagkyndig erklaering "af hoejere rang";
- subsidiaert kraeves det anerkendt, at han har paadraget sig en erhvervssygdom og har ret til de hertil svarende ydelser;
- han har endelig paastaaet sig tilkendt skadeserstatning for det tab, han har lidt ved at arbejde i omraader med straalerisiko fra 1973 til december 1975 til trods for en diagnosticeret hudsygdom;
- sagsoegeren har for foerste gang i staevningen rejst krav om, at det statueres, at alene erklaeringen fra laegeudvalgets mindretal, dr . Kaeter, laegges til grund for ansaettelsesmyndighedens afgoerelse, og at der tilkendes ham en godtgoerelse i erstatning for det afbraek i hans karriere, der har vaeret tale om samt for alle andre oekonomiske tab, han har lidt .
3 . Sagsoegeren har paa det rent oekonomiske plan som fast erstatningsydelse i henhold til vedtaegtens artikel 73, stk . 2, paastaaet sig tilkendt et engangsbeloeb ( dvs . et beloeb lig med den aarlige grundloen multipliceret med 8 ) samt fuldstaendig godtgoerelse af samtlige de laegeudgifter, der har vaeret noedvendige som foelge af hans "erhvervssygdom", jfr . vedtaegtens artikel 73, stk . 3 . Han har desuden nedlagt paastand om, at der traeffes en principiel afgoerelse vedroerende erstatningen af alle indirekte skader, samt om at der tilkendes ham erstatning for det tab, han har lidt ved, at sagsoegte ikke stod ham bi .
B - Bemaerkninger
Formaliteten
4 . Sagsoegte har rejst vidtgaaende formalitetsindsigelser mod sagsoegerens paastande . Det anfoeres herved, at det kun er de paastande, der gaar ud paa efterproevelse af afgoerelsen af 17 . januar 1984 og af de laegeerklaeringer, som laa til grund for denne afgoerelse, der kan efterproeves .
5 . Sagsoegtes akt af 17 . januar 1984 er en afgoerelse, der principielt kan goeres til genstand for et soegsmaal i medfoer af vedtaegtens artikler 90 og 91 . I artikel 28 i Ordningen om risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber ( herefter benaevnt "Ordningen ") hedder det udtrykkeligt, at afgoerelser, truffet i medfoer af Ordningen, i medfoer af vedtaegtens artikel 90 kan goeres til genstand for en klage . Det maa derfor anerkendes, at Domstolen kan efterproeve denne afgoerelse . Ved den retlige proevelse af afgoerelsen maa der ogsaa kunne foretages en proevelse af den erklaering, afgoerelsen stoettes paa, alt dog som tilladt ifoelge Domstolens praksis .
6 . En paastand om nedsaettelse af et nyt laegeudvalg skal afvises . Nedsaettelsen ex officio af et laegeudvalg henhoerer ikke under Domstolen, men er en del af den procedure, der ivaerksattes af administrationen i henhold til dennes kompetence . Selv reglerne for udpegelse af laegeudvalgets medlemmer og navnlig af dem, der har parternes tillid, kan ikke uden videre aendres af Domstolen .
7 . Formaalet med et saadant krav naas i oevrigt ogsaa ved en annullation som foelge af ugyldigheden af en erklaering, hvorfor der i dette tilfaelde ikke foreligger noget hensyn, som boer beskyttes ved soegsmaalsadgang .
8 . Kravet om, at der indhentes en ny laegeerklaering med henblik paa en aendring ved Domstolen af indholdet af den anfaegtede afgoerelse, kan heller ikke realitetspaakendes . At paastanden herom kun er blevet fremsat subsidiaert, har derfor ingen betydning . I den forbindelse maa der ogsaa laegges vaegt paa argumentet om, at et saa betydningsfuldt indgreb i en forvaltningssag efter vedtaegtens artikel 73 og bestemmelserne i Ordningen ikke omfattes af Domstolens kompetence . Domstolen har gentagne gange klart angivet omfanget af sin proevelsesret og herved udtalt, at sagens behandling i laegeudvalget samt den paa denne behandling grundede afgoerelse vil kunne vaere genstand for en begraenset proevelse af, om der foreligger procedurefejl, fejlagtige retlige vurderinger af visse begreber samt aabenbar vildfarelse, for saa vidt angaar de faktiske omstaendigheder og indholdet af paastandene ( 1 ). Fejl af denne art kan dog kun foere til annullation af den anfaegtede afgoerelse .
9 . Det er ufornoedent at afgoere, om paastanden vedroerende indhentning af en ny erklaering kan realitetsbehandles, idet den anses for en blot og bar bevisbegaering . De faktiske omstaendigheder, der alene i henhold til naevnte praksis kan goeres til genstand for domstolsproevelse, noedvendiggoer i alt fald ikke en saadan erklaering .
10 . De grunde, der kan anfoeres mod at nedsaette et nyt laegeudvalg og mod kravet om en ny laegeerklaering, maa ogsaa medfoere, at Domstolen ikke har kompetence til ex officio at tage stilling til, om der foreligger en erhvervssygdom . Domstolen har ganske vist i sager om oekonomiske krav fuld proevelsesret, jfr . vedtaegtens artikel 91, stk . 1 . Men Domstolens kompetence for saa vidt angaar afgoerelsens indhold kan i det omfang, hvori der er tale om en afgoerelse paa grundlag af laegeerklaeringer, som kun i begraenset omfang kan proeves, ikke vaere mere videregaaende end administrationens . Ret til ydelser ifoelge vedtaegtens artikel 73 samt til ydelser i henhold til Ordningens artikler 10 ff . er en retlig foelge af, at det gyldigt er konstateret, at der foreligger en erhvervssygdom eller en ulykke . Disse ydelser kan derfor ikke tildeles uafhaengigt af proevelsen af, om det er tilfaeldet, og om forholdet er konstateret i henhold til den relevante procedure . Man kan altsaa kun anmode om tilkendelse af de her omhandlede ydelser fra det tidspunkt, hvor den fastsatte procedure er afsluttet . Det gaelder for saavel den faste godtgoerelse i henhold til artikel 73, stk . 2, som for fuld godtgoerelse af laegeudgifter i henhold til artikel 73, stk . 3 . Det samme kan siges for de rettigheder, der er tillagt tredjemand (( f.eks . vedtaegtens artikel 73, stk . 2, litra a )*)) og de ydelser, der er fastsat i Ordningen, navnlig vedroerende foelgeskader .
11 . Til spoergsmaalet om, hvorvidt de paastande, der er fremfoert om tilkendelse af erstatning ud over den faste godtgoerelse i henhold til vedtaegtens artikel 73 og Ordningen til gennemfoerelse af denne artikel kan admitteres, skal foelgende bemaerkes : Efter sagsoegtes opfattelse er det udtoemmende angivet, hvilket beloeb der kan godtgoeres i henhold til vedtaegtens artikel 73 og den faelles Ordning . At denne opfattelse saa bastant formuleret skulle vaere rigtig, er alt andet end sikkert . Domstolen har i de forenede sager 169/83 og 136/84 udtalt, at ydelser i henhold til Ordningen "ikke i alle tilfaelde kan antages at sikre fuld erstatning" ( 2 ). Det kan ikke paa grundlag af Ordningen fastslaas, at yderligere erstatning er udelukket . Afgoerelsen om at yde en saadan erstatning indebaerer derfor, at den sagsoegte institution kan anses for ansvarlig for ulykken efter almindelige regler, samt at de vedtaegtsmaessige ydelser er utilstraekkelige ( 3 ).
12 . Bortset fra den eventuelt bestaaende eller ikke bestaaende mulighed for efter almindelige regler at opnaa erstatning, svigter en anden forudsaetning for at realitetspaakende sagsoegerens paastand om erstatning som foelge at sit arbejde i omraader, der fremboed risiko for bestraaling i perioden fra 1973 til december 1975, selv om han led af en diagnosticeret hudsygdom . Kravet herom er ikke blevet fremsat subsidiaert i forhold til kravene inden for rammerne af den i vedtaegtens artikel 73 fastlagte procedure, men grundes paa en anden sagsfremsilling ( 4 ). Hermed er den i strid med kravet om, at paastande skal have en vis bestemthed . Da der i det foreliggende tilfaelde gaas ud fra, at paastandene om en proevelse af proceduren i henhold til vedtaegtens artikel 73, kan admitteres, kan det umuligt antages, at et krav, der grundes paa en anden sagsfremstilling, som rummer hermed stridende punkter, kan antages til realitetsbehandling .
13 . Sagsoegerens paastand om erstatning for den skade, der har ramt hans karriere, og for andre oekonomiske tab, maa allerede ud fra kravet om, at paastande skal have en vis bestemthed, tages med visse forbehold . Sagsoegeren har rejst dette krav for foerste gang i staevningen . Det er selv efter en meget vid fortolkning ikke muligt at laegge til grund, at den administrative klage, ud fra hvilken tvistens genstand skal fastlaegges, indeholder et saadant krav . Dette krav maa derfor afvises fra paakendelse . Sagsoegerens argumentation paa grundlag af Herpels-sagen ( 5 kan heller ikke rokke ved dette resultat . Domstolen naaede i naevnte sag ganske vist til det resultat, at et krav om erstatning, der ikke udtrykkeligt var fremsat i klagen, kunne antages til realitetsbehandling . Domstolens begrundelse var, at paastanden kun blev fremsat for det tilfaelde, at det anfaegtede afslag skulle blive annulleret . Her staar vi imidlertid ikke over for et saadant underordnelsesforhold mellem sagsoegerens krav, eftersom der kraeves erstatning for skaderne uafhaengigt af de krav paa erstatning, han vil kunne fremsaette i henhold til bestemmelserne i vedtaegtens artikel 73 samt i Ordningen .
Realiteten
14 . Tilbage staar derfor at undersoege gyldigheden af den sagsoegte institutions afgoerelse af 17 . januar 1984, samt retmaessigheden af proceduren forud herfor . Det maa foerst undersoeges, om Ordningen fuldt ud kan anvendes, og dermed tjene som saavel formelt som materielt grundlag ved proevelsen af de konkrete krav . Da begivenhederne i Gundremmingen fandt sted, var Ordningen endnu ikke traadt i kraft . Det er heller ikke efter sagsoegtes praksis, hvorefter principielt alene begivenheder fra et aar foer Ordningens ikrafttraeden er omfattet af dens bestemmelser, noedvendigt at anvende disse . Men da sagsoegeren udtrykkeligt havde anmodet om, at Ordningen blev anvendt, og da sagsoegte derefter handlede paa grundlag af en praksis, der var i overensstemmelse med Ordningen, maa det vaere tilladt at bringe den i anvendelse .
15 . Sagsoegte gjorde paa dette trin i sagen gaeldende, at anvendelsen af Ordningen forudsatte, at det forinden var konstateret, at der forelaa en skade . Udtalelsen herom kan fortolkes saaledes, at konstateringen af, at der foreligger en skade, som Ordningen i oevrigt ogsaa handler om, skulle foreligge, foer der blev tilkendt ydelser i henhold til Ordningen . Naar man faktisk gik frem efter den faelles Ordnings bestemmelser, baade naar det gaelder nedsaettelsen af et laegeudvalg og dettes arbejde, og naar sagsoegte udtrykkeligt har lagt Ordningens artikel 23 til grund for afgoerelsen af 17 . januar 1984, synes dennes anvendelse mig en noedvendighed . Den anfaegtede procedure maa foelgelig ogsaa vurderes paa baggrund af Ordningens bestemmelser .
16 . Ansaettelsesmyndigheden giver i medfoer af Ordningens artikel 21, inden den traeffer afgoerelse i henhold til artikel 19, meddelelse til tjenestemanden om udkastet til en afgoerelse . Det kan antages, at den sagsoegte institutions skrivelse af 25 . oktober 1976 udgoer et saadant udkast til afgoerelse, eftersom det af skrivelsen klart fremgaar, at "naervaerende meddelelse ikke er til hinder for en fornyet undersoegelse og en ny afgoerelse i Deres sag ". Naar henses til, at Ordningen dengang endnu ikke var traadt i kraft, er det uden betydning, at brevet ikke blev betegnet som et udkast til afgoerelse .
17 . Den sagsoegte institutions skrivelse af 20 . juli 1977, hvori den tilkendegav, at den havde til hensigt at forelaegge sagen for et "laegeudvalg" bestaaende af tre laeger, kan anses for en regelret anvendelse af Ordningens artikel 23 .
18 . Sagsoegeren har klaget over forskellige procedurefejl i forbindelse med nedsaettelsen af laegeudvalget, der skulle foere til det resultat, at laegeudvalgets udtalelse var ugyldig . Den procedure, i hvilken laegeudvalget langt om laenge blev nedsat med dr . Fliedner, dr . Roesler og dr . Kater som medlemmer, var faktisk meget besvaerlig og langsommelig . Det maa dog, naar alt kommer til alt, antages, at udvalget blev lovligt nedsat, idet de indtrufne forsinkelser i sidste ende skyldtes omstaendigheder, der kunne tilskrives saavel den sagsoegte institution som sagsoegeren eller omvendt ingen af dem . Det kan saaledes ikke tilregnes sagens parter eller give anledning til annullation af proceduren, at professor Mahnstein afgik ved doeden, at dr . Semiller afslog hvervet paa grund af sit arbejdspres, eller at dr . Gubileo afviste sin deltagelse med den begrundelse, at han ikke besad tilstraekkelige tyskkundskaber . Ogsaa den sagsoegte institutions toevende holdning i forbindelse med udpegelsen af dr . Horn, som dr . Fliedner og dr . Kater var enige om at udpege som udvalgets tredje medlem, kan begrundes ved en overvejelse af argumentet om, at formaalet med udvalgsproceduren er, at det tredje medlem indtager en neutral position . Dr . Horn' s upartiskhed kunne vaere blevet draget i tvivl, eftersom han var tjenestemand i den sagsoegte institution . Derfor var udpegelsen af ham i henhold til enigheden mellem dr . Fliedner og dr . Kater ikke absolut paakraevet . Udpegelsen ved Domstolen af Roesler som den tredje laege er, naar alt kommer til alt, en fuldstaendig normal procedure, jfr . Ordningens artikel 23, stk . 2 .
19 . Da nedsaettelsen af laegeudvalget maa antages at vaere lovligt gennemfoert, bliver spoergsmaalet, om udvalgets fremgangsmaade har vaeret forskriftsmaessig . To forhold kan give anledning til tvivl i den henseende . Dels kan det haevdes, at der ikke foreligger noget moedereferat, der er godkendt af flertallet, fra moedet den 18 . september 1981, og dels kan det fastslaas, at udvalgets medlemmer ikke var enige om at afslutte sagsbehandlingen og ikke kunne blive enige om en erklaering, som de alle kunne tiltraede .
20 . Nu kan man vel beklage, at det ikke var muligt at opnaa enighed i udvalget om indholdet af et moedereferat . Det er imidlertid ikke en absolut noedvendig betingelse for gyldigheden af et udvalgs beslutninger, at der foreligger et saadant dokument, og der kan saaledes ikke efter en vurdering paa dette punkt vaere grundlag for at antage, at sagsbehandlingen ikke var forskriftsmaessig .
21 . Efter min mening maa man i den forbindelse henholde sig til Domstolens praksis vedroerende udvalgsarbejde . Domstolen har fastslaaet ( 6 ), at eftersom et laegeudvalg efter vedtaegten skal vaere sammensat af tre medlemmer, forudsaettes denne flerhed at kunne vaere afgoerende i tilfaelde af uenighed, og at den sagkyndige udtalelse, der udtrykker dette flertals mening, maa betragtes som gyldig i vedtaegtens forstand med alle de deraf flydende retlige konsekvenser, ligesom det ikke kan antages, at det medlem af et invaliditetsudvalg, der er udpeget af en af de paagaeldende, ved at naegte at underskrive kan blokere den foreskrevne fremgangsmaade og goere det umuligt at anvende vedtaegtens bestemmelser ( 7 ). Domstolen har hver gang fastslaaet, at det forholder sig saaledes i tvister om arbejdet i det i vedtaegtens artikel 59 omhandlede invaliditetsudvalg . Den har dog ogsaa bekraeftet princippet om, at en erklaering fra et flertal maa antages at vaere gyldig i tilfaelde, hvor der er tale om et laegeudvalg, nedsat i henhold til vedtaegtens artikel 73 samt ordningen ( 8 ).
22 . Selv om denne praksis navnlig gaelder de laegeligt sagkyndiges stemmeafgivning i forbindelse med laegeerklaeringens udfaerdigelse, maa der i argumentet herom kunne hentes stoette for det synspunkt, at flertalsreglen uden hensyn til uenighed paa forskellige punkter ved procedurens afvikling maa kunne laegges til grund for en fortsaettelse af udvalgets arbejde . Selv om udvalgsmedlemmerne saaledes ikke har vaeret enige om at fastslaa, at arbejdet var afsluttet - f.eks . naaede dr . Kater til det resultat, at der maatte foretages yderligere undersoegelser til sagens oplysning - maa det fastslaas, at udvalgets arbejde faktisk blev tilendebragt, for saa vidt som der blev udfaerdiget en erklaering, som et flertal tiltraadte .
23 . Proceduren for eller erklaeringen som foelge af udvalgets arbejde er heller ikke uden enhver gyldighed, fordi udvalgets medlemmer ikke har haft mulighed for at undersoege visse vaesentlige omstaendigheder . Sagsoegeren har oplyst, at han tilstillede laegeudvalget de saerlige erklaeringer, der var blevet udfaerdiget paa hans anmodning . Af dr . Kater' s mindretalserklaering fremgaar endvidere, at dr . Kater under moedet i udvalget redegjorde for alle de omstaendigheder, der efter hans mening var vaesentlige, men at hans kolleger ikke udtalte sig tilstraekkeligt herom i deres erklaering . Proceduren i snaevrere forstand kan derfor anses for forskriftsmaessig .
24 . Tilbage staar at undersoege spoergsmaalet om, hvorvidt flertalserklaeringen er behaeftet med fejl og derfor er ugyldig . Foer jeg gaar over til at undersoege de forskellige udtalelser i flertalserklaeringens konklusioner skal jeg endnu en gang fremhaeve, at Domstolen ifoelge en fast praksis kun anser sig for kompetent til at efterproeve denne erklaering i begraenset omfang . Herefter kan den klageordning, vedtaegten hjemler, kun anvendes til en kontrol, der er begraenset til et spoergsmaal om laegeudvalgets forskriftsmaessige sammensaetning og virksomhed . De rent laegelige afgoerelser maa anses for endelige, naar de er fremkommet paa lovlig vis ( 9 ). Det tilkommer ikke Domstolen at afgoere spoergsmaalet, om en tjenestemand i en konkret sag lider af en "erhvervssygdom ". Domstolen har imidlertid kompetence til at annullere enhver afgoerelse, som er retsstridig, fordi den stoettes paa en irrelevant konklusion fra laegeudvalget . Dette vil vaere tilfaeldet, hvis laegeudvalget laegger en fejlagtig fortolkning af begrebet "erhvervssygdom" til grund, eller hvis sammenhaengen mellem udvalgets udtalelser og dets konklusioner ikke tydeliggoeres i udvalgets erklaeringer ( 10 ).
25 . Domstolen har derfor kompetence til at tage stilling til, om en sagkyndig ved benyttelsen i sin erklaering af begrebet "erhvervssygdom" har udtalt sig i overensstemmelse med indholdet af de relevante forskrifter paa omraadet ( 11 ). Det anfoerte gaelder ogsaa for begrebet "ulykke" i den i artikel 2 i Ordningen forudsatte betydning . I Ordningens artikel 3, stk . 1, hedder det, at som erhvervssygdomme anses de sygdomme, der er optaget i den "europaeiske liste over erhvervssygdomme", bilagt henstilling af 23 . juli 1962 fra Kommissionen ( 12 ), for saa vidt tjenestemanden under tjeneste ved De Europaeiske Faellesskaber har vaeret udsat for risiko for at paadrage sig disse sygdomme .
26 . Ligeledes betragtes ifoelge Ordningens artikel 3, stk . 2, som erhvervssygdom "enhver sygdom eller forvaerring af en bestaaende sygdom, som ikke findes paa den i stk . 1 naevnte liste, naar det er tilstraekkeligt godtgjort ( 13 ), at den er opstaaet under eller i forbindelse med tjenesten ved Faellesskaberne ". Herefter kan enhver sygdom anses for en erhvervssygdom, men det vil dog vaere betydeligt lettere at foere bevis herfor ved erhvervssygdomme, som er optaget i den europaeiske liste . En ulykke, hvis indtraeden ogsaa giver ret til de i vedtaegtens artikel 73 og i Ordningen omhandlede ydelser, er "enhver udefra kommende, pludseligt indtraedende, voldelig eller unormal begivenhed eller faktor, som har skadet tjenestemanden fysisk eller psykisk" ( 14 ).
27 . I flertalserklaeringen gaas der i konklusionerne ud fra disse kriterier, som angives ikke at vaere opfyldt . De sagkyndige udtaler sig om spoergsmaalet saavel ud fra "ulykkessynspunktet" som ud fra kriteriet om en foreliggende "erhvervssygdom ". Sagsoegeren har navnlig gjort gaeldende, at de sagkyndige ikke undersoegte, om der var sket et indgreb i hans psykiske integritet som foelge af haendelserne i Gundremmingen . Men i laegeerklaeringen hedder det udtrykkeligt, at de af sagsoegeren omtalte "betydelige psykiske problemer" er blevet taget i betragtning . Begivenhederne i Gundremmingen udgoer imidlertid herefter ikke den endelige aarsag til et indgreb i sagsoegerens psykiske integritet .
28 . Ifoelge denne argumentation kan der ikke vaere aarsagsforbindelse mellem den skadevoldende begivenhed og skaden, som er en forudsaetning for at opnaa erstatning . Da begrebet aarsagsforbindelse, der har afgoerende betydning i erstatningssager, indebaerer et krav om en egentlig direkte aarsag, kan vurderingen i flertalserklaeringen ikke anses for at vaere fejlbehaeftet . En mere indgaaende analyse af grundlaget for denne vurdering er som tidligere naevnt ikke omfattet af Domstolens kompetence .
29 . Udtalelserne vedroerende forekomsten af en erhvervssygdom er heller ikke behaeftet med retsvildfarelse . Navnlig er det udtrykkeligt udelukket, at der i det foreliggende tilfaelde kan blive tale om sygdomme F 1 (" sygdomme fremkaldt af ioniserende straaling ") eller B 2 (" hudlidelser fremkaldt af arbejdsmiljoeet af stoffer, der ikke er omtalt under andre positioner "), som er de eneste, der kan komme i betragtning ifoelge den europaeiske fortegnelse over erhvervssygdomme . En ulykke i form af udsaettelse for bestraaling foreligger - som den sagsoegte institutions befuldmaegtigede traeffende har bemaerket under den mundtlige forhandling - ved tilfaeldig uoensket udsaettelse for bestraaling, der overskrider en af de dosisgraensevaerdier, som er fastsat for straaleudsatte arbejdstagere ( 15 ). Om noget saadant har der ikke vaeret tale i det foreliggende tilfaelde .
30 . Da sagsoegeren ikke konkret har gjort gaeldende, at der har vaeret tale om en udsaettelse for bestraaling over dosisgraensevaerdierne, eller i alt fald ikke har fremlagt oplysninger med henblik paa at bevise det, kan det heller ikke antages, at udvalget har lagt urigtige omstaendigheder til grund . De sagkyndige har endelig ogsaa helt udelukket muligheden for at anvende Ordningens artikel 3, stk . 2, og har herved foerst og fremmest bemaerket, at tildragelserne den 19 . november 1975 ikke kan betragtes som aarsag til eller en forvaerring af det konstaterede roede udslaet .
31 . Det maa til slut fastslaas, at endog dr . Kater' s erklaering, som sagsoegeren i alt vaesentligt har kunnet tilslutte sig, ikke ubetinget konkluderer, at der foreligger en skade . Den blotte udtalelse om, at somatiske foelger ikke har kunnet udelukkes, er ikke tilstraekkelig til at fastslaa, at der har foreligget en ulykke eller en erhvervssygdom som omhandlet i de vedtaegtsmaessige bestemmelser . Forekomsten af en skade, der skyldes de omhandlede begivenheder, maa fastslaas endeligt, idet en afgoerelse i henhold til vedtaegtens artikel 73 ikke kan traeffes i form af en principafgoerelse gaaende ud paa, at begivenhederne eventuelt vil kunne forvolde skade .
32 . Paa baggrund af det anfoerte har laegeudvalgets flertal ikke lagt forkerte definitioner til grund for deres arbejde, ligesom de heller ikke har draget aabenbart fejlagtige konklusioner .
33 . Tilbage staar derfor alene spoergsmaalet, om den sagsoegte institutions afgoerelse af 17 . januar 1984 blev vedtaget forskriftsmaessigt i henhold til Ordningens artikel 19 . Spoergsmaalet er tvivlsomt, for den egentlige afgoerelse viser, at der er tale om en afgoerelse i henhold til en procedure efter vedtaegtens artikel 78 ( invaliditet ). Som det fremgaar af Ordningens artikel 25 er procedurerne i henhold til vedtaegtens artikler 73 og 78 indbyrdes helt uafhaengige . Herefter kan procedurerne ikke retmaessigt knyttes sammen, og der kan derfor heller ikke fremsaettes indsigelser mod en klar adskillelse af de beslutninger, som skal traeffes i henhold til de to procedurer . Afgoerelsen inden for rammerne af proceduren i henhold til vedtaegtens artikel 78 var imidlertid blevet truffet for lang tid siden og var derefter i alt vaesentlig ikke blevet bestridt . Efter behandlingen i laegeudvalget med henblik paa at afgoere, om der forelaa en ulykke eller en erhvervssygdom stod det kun tilbage at traeffe en afgoerelse i proceduren ifoelge vedtaegtens artikel 73 . Den sagsoegte institution havde udtrykkelig henvist til Ordningens artikel 23 som grundlag for afgoerelsen, og akten maatte derefter anses for en afgoerelse, der implicite afviste, at betingelserne for at tilkende ydelser i henhold til vedtaegtens artikel 73 var opfyldt . Selv om det efter min mening kunne have vaeret oenskeligt og noedvendigt at formulere sig bedre, kan akten af 17 . januar 1984 anses for en afgoerelse i henhold til Ordningens artikel 19 .
34 . For saa vidt angaar det om senere eventuelle skader anfoerte, maa det antages, at den sagsoegte institution i korrespondancen forud for retssagen allerede havde peget paa, at en fornyet behandling og en ny afgoerelse ville vaere en mulighed i tilfaelde af senere skader . Sagsoegtes befuldmaegtigede har desuden under den mundtlige forhandling udtrykkeligt gentaget, at denne mulighed bestaar .
35 . Ifoelge Ordningens artikel 17 er det tilsyneladende muligt at indlede en ny procedure med henblik paa at fastslaa, om der foreligger erhvervssygdom . En afgoerelse, ved hvilken der tages stilling til, om tildragelserne udgoer "en ulykke" i den i vedtaegten forudsatte betydning, bliver imidlertid retskraftig . Men for saa vidt angaar spoergsmaalet, om der foreligger en erhvervssygdom, vil det desuden vaere noedvendigt at goere gaeldende, at der foreligger nye faktiske omstaendigheder . En genoptagelse af proceduren er naturligvis ogsaa mulig, saafremt der konstateres nye faktiske omstaendigheder .
36 . Afgoerelsen vedroerende sagens omkostninger skal traeffes paa grundlag af procesreglementets artikel 70 . I tjenestemandssager baerer institutionerne saaledes deres egne omkostninger . I det foreliggende tilfaelde skal jeg imidlertid foreslaa Domstolen at anvende procesreglementets artikel 69, stk . 3, hvorefter en vindende part kan paalaegges at afholde samtlige sagens omkostninger . En afgoerelse gaaende ud herpaa er begrundet i den sagsoegte institutions adfaerd, for denne har jo ydet sit bidrag til tvistens opstaaen . Den har ganske vist stoettet afgoerelsen af 17 . januar 1984 paa ordningens bestemmelser, men som afgoerelsen er formuleret, fremtraeder den kun som en bekraeftelse af en afgoerelse i henhold til vedtaegtens artikel 78 . Sagsoegeren udbad sig saa en forklaring, men han fik ingen . Da han saa endelig indgav en formel klage, reagerede den sagsoegte institution ikke . Sagsoegeren var herefter for at undgaa et retstab noedt til at anlaegge sag .
Jeg foreslaar herefter Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse :
C - Forslag
Sagsoegte frifindes . Den sagsoegte institution doemmes til at betale sagens omkostninger .
(*) Oversat fra tysk .
( 1 ) Jfr . dom af 21 . maj 1981, 156/80, Giorgio Morbelli mod Kommissionen, Sml . s.*1357, samt dom af 26 . januar 1984 i sag 189/82, Georgette Seiler m.fl . mod Raadet, Sml . s.*229, samt dom af 29 . november 1984, 265/83, Benoît Suss mod Kommissionen, Sml . s.*4029 .
( 2 ) Jfr . dom af 8 . oktober 1986 i de forenede sager 169/83 og 136/84, Brummelhuis og Leussink mod Kommissionen, Sml . s.*2801, praemis 12 .
( 3 ) Jfr . praemis 14 i sidstnaevnte dom .
( 4 ) Se paastand punkt 6, litra 3 og 4 .
( 5 ) Jfr . dom af 9 . marts 1978 i sag 54/77, Antoon Herpels mod Kommissionen, Sml . s.*585 .
( 6 ) Jfr . dom af 12 . marts 1975 i sag 31/71, Antonio Gigante mod Kommissionen, Sml . s.*343; dom af 9 . juli 1975 i de forenede sager 42 og 62/74, Luigi Vellozzi mod Kommissionen, Sml . s.*871 .
( 7 ) Jfr . dom af 16 . december 1976 i sag 124/75, Letizia Perinciolo mod Raadet, Sml . s.*1965 .
( 8 ) Jfr . dom af 23 . april 1986, 150/84, Giorgio Bernadi mod Europa-Parlamentet, Sml . s.*1375 .
( 9 ) Jfr . dom i sag 156/80, Sml . 1981, s.*1359, praemis 20 samt dom i sag 265/83, Sml . 1984, s.*4029, praemis 11 .
( 10 ) Jfr . dom i sag 189/82, Sml . 1984, s.*229, praemis 15 .
( 11 ) Jfr . dom af 2 . maj 1985 i sag, 118/84, Kommissionen mod SA Royale Belge, Sml . s.*1889, praemis 17 .
( 12 ) JO 80 af 31.8.1962, s.*2188 .
( 13 ) Mine understregninger .
( 14 ) Ordningens artikel 2, stk . 1 .
( 15 ) Jfr . direktiv 80/836/Euratom, EFT L*246 af 17.9.1980, s.*1 .