61996CC0053_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Det praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt Domstolen af praesidenten for Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, i denne sag, vedroerer fortolkningen af artikel 50, stk. 6, i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (herefter »TRIPs-aftalen«), der er indeholdt i bilag 1 C til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (herefter »WTO-overenskomsten«).
Den nationale ret spoerger naermere bestemt, om en uopsaettelig foreloebig forholdsregel, der traeffes i overensstemmelse med de relevante nationale bestemmelser, er omfattet af begrebet foreloebig foranstaltning i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i TRIPs-aftalens artikel 50.
Retsforskrifter
2 WTO-overenskomsten og med denne de oevrige aftaler, der er indgaaet paa dette omraade, herunder TRIPs-aftalen, blev for Faellesskabets vedkommende indgaaet ved Raadets afgoerelse af 22. december 1994 om indgaaelse paa Det Europaeiske Faellesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for saa vidt angaar de omraader, der hoerer under Faellesskabets kompetence (1). Disse aftaler er offentliggjort som bilag til afgoerelsen (2).
3 TRIPs-aftalens del III indeholder bestemmelser, der skal sikre »haandhaevelse af intellektuelle ejendomsrettigheder«. Med henblik herpaa paaser »medlemmerne ... at de haandhaevelsesprocedurer, som er omhandlet i denne del, staar til raadighed i henhold til deres lovgivning, saaledes at der kan gribes effektivt ind over for kraenkelser af intellektuelle ejendomsrettigheder, der er omfattet af denne aftale, ogsaa hurtige foranstaltninger for at forhindre kraenkelser og foranstaltninger, der forebygger yderligere kraenkelser. Disse procedurer skal anvendes paa en saadan maade, at der ikke opstaar hindringer for den lovlige samhandel, og at der er sikkerhed for, at de ikke misbruges« (artikel 41, stk. 1). Det bestemmes endvidere, at »de retlige myndigheder skal vaere befoejet til at forbyde en part at begaa en kraenkelse, bl.a. at forhindre optagelse i handelsleddene paa deres omraade af importerede varer, som betegner en kraenkelse af en intellektuel ejendomsret, straks efter toldbehandlingen af saadanne varer. Medlemmerne er ikke forpligtet til at fastsaette en saadan befoejelse for beskyttede genstande, som er erhvervet eller bestilt af en person, foer denne vidste eller havde rimelig grund til at vide, at handelen med en saadan genstand ville betegne en kraenkelse af en intellektuel ejendomsret« (artikel 44, stk. 1).
Jeg erindrer endelig om, at TRIPs-aftalens artikel 50, der er den bestemmelse, som den nationale ret oensker fortolket, for saa vidt det har betydning her, bestemmer foelgende:
»1. De retlige myndigheder skal vaere befoejet til at traeffe hurtige og effektive foreloebige foranstaltninger:
a) for at forhindre, at der bliver begaaet en kraenkelse af nogen intellektuel ejendomsret, og navnlig for at forhindre, at der kommer varer ind i handelsleddene paa deres omraade, herunder importerede varer umiddelbart efter toldbehandlingen
b) for at bevare relevant bevismateriale vedroerende den paastaaede kraenkelse.
2. De retlige myndigheder skal vaere befoejet til 'inaudita altera parte' ('uden at hoere den anden part') at traeffe foreloebige foranstaltninger, hvor dette er hensigtsmaessigt, isaer i de tilfaelde, hvor en forsinkelse efter al sandsynlighed vil forvolde uoprettelig skade for rettighedsindehaveren, eller hvor der er en paaviselig risiko for, at et bevismateriale tilintetgoeres.
...
4. Dersom der er truffet foreloebige foranstaltninger 'inaudita altera parte' ('uden at hoere den anden part'), skal de beroerte parter underrettes derom senest umiddelbart efter, at foranstaltningen er truffet. Paa den tiltaltes begaering skal der foretages en fornyet gennemgang inkl. en ret til hoering med henblik paa inden for et rimeligt tidsrum efter, at foranstaltningerne er meddelt, at fastlaegge, om disse foranstaltninger skal aendres, kendes ugyldige eller stadfaestes.
...
6. Foreloebige foranstaltninger, der traeffes paa grundlag af stk. 1 og 2, skal paa den tiltaltes begaering kendes ugyldige eller paa anden maade ophoere med at have virkning, hvis de procedurer, der foerer til en beslutning om sagens realitet, ikke indledes inden for en rimelig frist, der skal fastlaegges af den retlige myndighed, som beordrer foranstaltningerne ivaerksat, dersom et medlems lovgivning goer dette muligt, eller i mangel af en saadan fastlaeggelse inden for en frist paa hoejst 20 arbejdsdage eller 31 kalenderdage, alt efter hvilken frist der er den laengste, jf. dog stk. 4.
7. Dersom de foreloebige foranstaltninger kendes ugyldige eller bortfalder som foelge af en handling eller undladelse fra sagsoegerens side, eller dersom det efterfoelgende konstateres, at der ikke har vaeret nogen kraenkelse eller trussel om kraenkelse af en intellektuel ejendomsret, skal de retlige myndigheder vaere befoejet til paa den tiltaltes begaering at paalaegge sagsoegeren at yde den tiltalte rimelig erstatning for skader, der er forvoldt af disse foranstaltninger.
8. I den udstraekning_der kan fastsaettes foreloebige foranstaltninger i forbindelse med administrative procedurer, skal disse procedurer stemme overens med principper, der indholdsmaessigt svarer til de i dette afsnit fastsatte.«
4 Med hensyn til de relevante nationale forskrifter skal jeg foerst henvise til artikel 289 i den nederlandske retsplejelov, hvori det hedder: »I alle sager, hvor det i betragtning af parternes interesser er noedvendigt at traeffe en oejeblikkelig foreloebig forholdsregel paa grund af uopsaettelighed, kan begaeringen indgives under et retsmoede, som praesidenten afholder med henblik herpaa paa de hverdage, han selv fastsaetter herfor« (stk. 1). I dette tilfaelde kan parterne - som naevnt i lovens artikel 290, stk. 2 - frivilligt give moede for praesidenten, idet rekvirenten skal vaere repraesenteret under retsmoedet af en advokat, mens rekvisitus kan moede personligt eller vaere repraesenteret af en advokat. Parterne er saaledes sikret mulighed for at blive hoert kontradiktorisk.
Afgoerelsen vedroerende den foreloebige uopsaettelige forholdsregel, der traeffes af praesidenten, og som skal vaere begrundet og skriftlig, kan appelleres til Gerechtshof inden for to uger efter afsigelsen, og dette gaelder ogsaa, selv om den ikke udgoer et grundlag for tvangsfuldbyrdelse (artikel 295, stk. 1, 2 og 3). En eventuel kassationsanke af Gerechtshof's dom skal indgives senest seks uger efter datoen for dommens afsigelse (artikel 295, stk. 4). Jeg skal endelig bemaerke, at retsplejelovens artikel 292 fastslaar det princip, at foreloebige afgoerelser ikke foregriber behandlingen af sagens realitet. Retsvirkningen af den uopsaettelige forholdsregel er dog ikke betinget af, at der indledes en procedure om sagens realitet, og der er ej heller fastsat nogen frist for den eventuelle indledning af en saadan procedure. Det er, som den forelaeggende ret har anfoert i forelaeggelsesbeslutningen, ikke uvaesentligt paa dette punkt at bemaerke, at parterne, selv om de har mulighed for parallelt at anlaegge en sag om realiteten »i praksis, i sager, hvori TRIPs-aftalen finder anvendelse, tillaegger den endelige afgoerelse i sagen om den uopsaettelige forholdsregel karakter af en endelig afgoerelse«.
De faktiske omstaendigheder og det praejudicielle spoergsmaal
5 Herefter gaar jeg over til de faktiske omstaendigheder. Det franske kommanditaktieselskab Hermès International (herefter »Hermès«) er indehaver af ordmaerket »Hermès« samt af ord- og figurmaerket »Hermès« i henhold til de internationale registreringer R 196 756 og R 199 735, som henviser til Benelux. Hermès er en virksomhed, der beskaeftiger sig med design, produktion og udbud til salg af bl.a. slips, der er paafoert baade ovennaevnte ord- og figurmaerke »Hermès«. Disse slips, der forhandles gennem et selektivt distributionssystem, saelges i Nederlandene af selskabet Galerie & Faïnce BV i Scheveningen og af forretningen le Duc i Zeist.
Den 21. december 1995 lod Hermès efter tilladelse fra praesidenten for Arrondissementsrechtbank foretage tvangssikring i slips, der forhandles af selskabet FHT Marketing Choice BV (herefter »FHT«), og som er paafoert maerket »Hermès«, dels hos FHT selv, dels i forhold til tredjemand. De foretagne former for tvangssikring vedroerte henholdsvis 10 og 453 slips. Hermès har derefter den 2. januar 1996 indgivet begaering til praesidenten for Arrondissementsrechtbank om anordning af foreloebige forholdsregler, og om, at det paalaegges FHT at bringe kraenkelsen af den ophavs- og varemaerkeret, som tilkommer Hermès, til ophoer, og saerlig at give oplysning om det samlede antal slips, der allerede var koebt og solgt, samt at ophoere med at udbyde de slips, som det var i besiddelse af, til salg. Hermès har ligeledes nedlagt paastand om, at FHT doemmes til at betale selskabet erstatning for den lidte skade. I selve paastanden om foreloebige forholdsregler har Hermès tillige i medfoer af TRIPs-aftalens artikel 50, stk. 6, kraevet fastsat en frist paa 14 dage for indledning af en procedure om sagens realitet, og at denne frist skal loebe fra datoen for FTH's (eventuelle) fremsaettelse af krav om ophaevelse af de foranstaltninger, der er truffet som resultat af sagen om foreloebige forholdsregler, eller efter udloebet af en frist paa tre maaneder regnet fra datoen for praesidentens afgoerelse, hvorefter FHT skal vaere afskaaret fra at fremsaette et saadant krav.
6 Den forelaeggende ret har antaget dels, at det umiddelbart var sandsynliggjort, at der forelaa en efterligning af slips, dels at FHT ikke med foeje kunne goere gaeldende, at selskabet havde handlet i god tro, og har derfor taget Hermès' paastande til foelge, dog med undtagelse af paastanden om tilkendelse af et forskudsbeloeb paa erstatningen.
Hvad angaar fristerne har retten derimod fundet, at paastanden ikke kan tages til foelge, idet TRIPs-aftalens artikel 50, stk. 6, ikke giver hjemmel for fastsaettelse af nogen frist for anlaeggelse af sag med paastand om tilbagekaldelse af de trufne foreloebige forholdsregler, med den foelge, at fristen for at indlede en procedure om sagens realitet ikke under nogen omstaendigheder kan goeres betinget af, at der over for nogen, i det foreliggende tilfaelde FHT, fastsaettes en endelig frist paa tre maaneder for anlaeg af en saadan sag. Den forelaeggende ret har dog rejst det spoergsmaal, om det ikke under alle omstaendigheder er noedvendigt at fastsaette en frist for indledning af en procedure om sagens realitet, idet retten har tilfoejet, at svaret kun kan blive bekraeftende, dersom man naar til den konklusion, at en forholdsregel truffet i medfoer af artikel 289 i den nederlandske retsplejelov, kan betegnes som en foreloebig foranstaltning i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i TRIPs-aftalens artikel 50.
7 Det er saaledes med henblik paa at afgoere, om der skal fastsaettes eller ikke fastsaettes en frist, inden for hvilken Hermès skal anlaegge sag om realiteten, at den nationale ret har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Er en foreloebig forholdsregel som f.eks. den, der er omhandlet i artikel 289 ff. i den nederlandske retsplejelov, hvorved rettens praesident kan anmodes om at traeffe en afgoerelse, som umiddelbart kan tvangsfuldbyrdes, omfattet af begrebet foreloebig foranstaltning i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 50 i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder?«
Indledende bemaerkninger
8 Selve udformningen af dette spoergsmaal viser, at den forelaeggende ret ikke naerer nogen tvivl om hverken Domstolens kompetence til at fortolke TRIPs-aftalens artikel 50, eller om at denne bestemmelse kan paaberaabes af borgerne for de nationale retter. I forelaeggelsesbeslutningen har den forelaeggende ret udtrykkeligt (og kort og godt) bemaerket dels, at TRIPs-aftalen, da den er ratificeret af Faellesskabet som saadant, »skal betragtes som en del af faellesskabsretten med den yderligere konsekvens, at det stillede spoergsmaal kan forelaegges Domstolen i medfoer af EF-traktatens artikel 177«, dels at artikel 50 i ovennaevnte aftale »er direkte anvendelig«.
I denne henseende skal det dog understreges, at Domstolens kompetence til at fortolke TRIPs-aftalens artikel 50 og den direkte virkning af denne i modsaetning til, hvad den forelaeggende ret synes at mene, ikke paa nogen maade kan betragtes som givne, endsige forudsatte. Den omstaendighed, at kompetencen til at indgaa TRIPs-aftalen ifoelge Domstolens eget synspunkt i udtalelse 1/94 (3) er delt mellem Faellesskabet og medlemsstaterne, kraever, at man undersoeger, om den her omhandlede bestemmelse henhoerer under Faellesskabets eller medlemsstaternes kompetence, og i sidstnaevnte tilfaelde, om Domstolen ikke desto mindre har kompetence til at forsyne den nationale ret med en fortolkning. Hvad dernaest angaar den paagaeldende bestemmelses paastaaede direkte virkning, maa det ikke glemmes, at Domstolen hidtil i praksis har naegtet, at bestemmelserne i GATT (1947) har direkte virkning (4), saaledes at det i det mindste skal efterproeves, om og i hvilket omfang situationen har aendret sig i forbindelse med WTO-overenskomsten, herunder TRIPs-aftalen.
9 Disse er saaledes de to spoergsmaal, der maa besvares, foerend jeg i den foreliggende sag gaar over til at undersoege indholdet af det stillede spoergsmaal. Det er ganske givet ikke noget tilfaelde, at disse to spoergsmaal er dem, der saerlig har interesseret de medlemsstater og institutioner, som har indgivet skriftlige indlaeg under behandlingen af denne sag.
Domstolens kompetence
10 Udgangspunktet for denne efterproevelse kan kun tages i den allerede naevnte udtalelse 1/94. Paa spoergsmaalet om, hvorvidt Det Europaeiske Faellesskab var kompetent til at indgaa samtlige dele af WTO-overenskomsten vedroerende de kommercielle aspekter af den intellektuelle ejendomsret, herunder handelen med varemaerkeforfalskede varer, paa grundlag af traktatens artikel 113 og artikel 100 A sammenholdt med dens artikel 235, svarede Domstolen i denne udtalelse nemlig, at »kompetencen til at indgaa TRIPs-aftalen tilkommer dels Faellesskabet, dels dets medlemsstater« (5).
Domstolen naaede frem til denne konklusion efter at have bemaerket, at den intellektuelle ejendomsret trods forbindelsen med varehandelen ikke indgaar i handelspolitikken. Naermere bestemt betragtede Domstolen foerst og fremmest isoleret tilfaeldet med foranstaltninger, der er egnede til at hindre indfoersel af varemaerkeforfalskede varer i Faellesskabet, et emne, som allerede var reguleret ved faellesskabsregler, der er fastsat med hjemmel i artikel 113, og som foelgelig henhoerer under Faellesskabets enekompetence. I oevrigt fandt Domstolen, selv om den erkendte forbindelsen mellem varehandelen og de virkninger, der kan blive tale om for denne, ikke, at dette var tilstraekkeligt til at henfoere reglerne om den intellektuelle ejendomsret til artikel 113's saerlige anvendelsesomraade og foelgelig under Faellesskabets enekompetence (6). Domstolen fandt heller ikke, at denne kompetence kunne stoettes paa et andet retsgrundlag, som f.eks. traktatens artikel 100 A og/eller 235, eller paa paralleliteten mellem Faellesskabets interne og eksterne kompetence. I denne forbindelse fastslog Domstolen dels, at disse artikler ikke i sig selv kunne skabe en enekompetence for Faellesskabet, og erindrede dels om det princip, hvorefter den eksterne enekompetence alene opstaar sideloebende med en intern kompetence, der udoeves effektivt, i hele den paagaeldende sektor, og naar der er behov for parallelitet, for at den interne kompetence kan udoeves hensigtsmaessigt (7).
11 For saa vidt det er af betydning her, skal det erindres, at visse medlemsstater i deres skriftlige indlaeg vedroerende udtalelse 1/94 havde gjort gaeldende, at »bestemmelserne i TRIPs-aftalen vedroerende de foranstaltninger, der skal traeffes for at sikre en effektiv beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder, saasom bestemmelsen om en loyal og rimelig procedure, bestemmelserne om bevismateriale, retten til kontradiktion, begrundelse af beslutninger, retten til retslig proevelse, foreloebige foranstaltninger og erstatning, henhoerer under medlemsstaternes kompetence«. Over for disse bemaerkninger har Domstolen fastslaaet, at »Faellesskabet ... utvivlsomt (har) kompetence til at harmonisere nationale bestemmelser inden for disse omraader, for saa vidt de - med formuleringen i traktatens artikel 100 - 'direkte indvirker paa faellesmarkedets oprettelse eller funktion'. Faellesskabsinstitutionerne har imidlertid endnu ikke udnyttet deres kompetence paa omraadet for 'haandhaevelse af intellektuelle ejendomsrettigheder', bortset fra den tidligere naevnte forordning nr. 3842/86 ... om forbud mod varemaerkeforfalskede varers overgang til fri omsaetning« (8).
Med andre ord benaegtede Domstolen, at sektoren for retsmidler til beskyttelse af intellektuel ejendomsret kunne udgoere en sektor, der var forbeholdt medlemsstaterne, fordi det var givet, at Faellesskabet havde kompetence til at harmonisere ogsaa denne sektor, naar den greb ind i det faelles markeds funktion; Domstolen anerkendte dog ligeledes, at denne kompetence hidtil endnu kun var blevet udoevet marginalt paa internt plan, hvorfor betingelsen for at kunne opbygge en ekstern enekompetence for Faellesskabet endnu ikke var opfyldt. Endelig kunne man for saa vidt angaar den vaesentligste del af retsreglerne om beskyttelse af den intellektuelle ejendomsret paa datoen for afgivelsen af udtalelsen kun forestille sig en ekstern enekompetence for Faellesskabet som vaerende rent potentiel. Indtil i dag har situationen, saaledes som det er blevet fastslaaet under sagen, ikke aendret sig. Selve problemet er saaledes uaendret i den forstand, at kompetencen til at indgaa en aftale som f.eks. TRIPs-aftalen fortsat er delt mellem medlemsstaterne og Faellesskabet (9), og dette gaelder isaer kompetencen til at indgaa aftaler, i forhold til hvilke Faellesskabets (endnu kun) potentielle kompetence fortsat tilkommer medlemsstaterne.
12 Der er imidlertid naeppe grund til at bemaerke, at den bestemmelse i TRIPs-aftalen, som Domstolen anmodes om at fortolke i den foreliggende sag, vedroerer foreloebige forholdsregler, og saaledes et omraade, hvorpaa Faellesskabet endnu ikke (effektivt) har udoevet sin (potentielle) kompetence paa internt plan, og dermed et omraade, der principielt fortsat henhoerer under medlemsstaternes kompetence.
I betragtning af det anfoerte er det resultat, der synes at traenge sig paa, at Faellesskabet ikke synes at burde betragtes som kontraherende part, naar det gaelder retsregler af denne type. I denne henseende taler i oevrigt artikel 1 og 2 i den allerede naevnte afgoerelse 94/800, hvori det hedder, at aftalerne godkendes paa Faellesskabets vegne, »for saa vidt angaar den del, der hoerer under Faellesskabets kompetence«, en passage, der endog er gentaget i afgoerelsens titel. En anden loesning kunne man kun naa frem til, dersom udtrykket »delt kompetence« blev fortolket saaledes, at kompetencen ligeledes sideloebende tilkommer Faellesskabet og medlemsstaterne med den foelge, at enhver beslutning, der hoerer under en sektor med delt kompetence, burde vedtages ved faelles overenskomst mellem de to parter (10).
13 Ud over at denne fortolkning allerede synes at vaere i strid med udtrykket »for saa vidt angaar den del, der hoerer under Faellesskabets kompetence«, synes den mig at vaere vildledende og i det hele taget uegnet til at loese problemet. Paa grund af manglen paa instrumenter, der goer det muligt at gribe ind, dersom man ikke naar til en faelles beslutning, ville den foreslaaede fortolkning nemlig paa de omraader, hvor kompetencen er delt, indebaere en egentlig vetoret baade for Faellesskabet og hver enkelt medlemsstat. Dette ville uundgaaeligt faa til foelge, at beslutningsprocessen blev fuldstaendig blokeret i den forstand, at der meget vel kunne opstaa et doedvande, der kunne foere til »non vote« fra Faellesskabets og dets medlemsstaters side (11). Jeg finder derfor, at man saerlig i betragtning af den klare formulering af udtalelse 1/94 paa dette punkt boer anerkende, at kompetencen til at indgaa aftaler ligger hos Faellesskabet paa de omraader, hvorpaa der allerede - og givetvis ikke blot delvis og marginalt - er skabt et saet faellesskabsregler, mens kompetencen endnu tilhoerer medlemsstaterne, hvor der ikke er tale om et saadant regelsaet.
Bekraeftelsen paa, at disse synspunkter er velbegrundede, findes i den sidste del af udtalelse 1/94. Domstolen har, netop under sin imoedegaaelse af Kommissionens betaenkeligheder vedroerende de praktiske vanskeligheder i forbindelse med tildeling af en kompetence, der skal deles med medlemsstaterne, understreget noedvendigheden af et snaevert samarbejde, baade i henseende til forhandlingerne om og indgaaelsen af konventionsbestemmelser paa omraadet samt i forbindelse med anvendelsen af disse (12). Dette ville naturligvis ikke have nogen mening, dersom kompetencedelingen skulle forstaas som henvisende til indgaaelsen af en og samme bestemmelse, men derimod ikke til forskellige dele af samme overenskomst. Til syvende og sidst kan udtrykket »delt kompetence« efter min opfattelse kun betyde, at medlemsstaterne og Faellesskabet inden for deres respektive kompetenceomraader har det sidste ord, i det mindste inden for de graenser, hvor det kraevede samarbejde ikke foerer til en faelles holdning.
14 Selv om dette er rammen paa faellesskabssiden, maa det dog ikke glemmes, at Faellesskabet og medlemsstaterne har undertegnet samtlige WTO-aftaler, og at de foelgelig alle ligeledes er parter i forhold til de kontraherende tredjelande. Selv om det ogsaa gaelder, at godkendelsen af disse aftaler paa Faellesskabets vegne er begraenset til »den del, der hoerer under Faellesskabets kompetence« gaelder, det lige saa fuldt, at slutakten og WTO-overenskomsten ikke indeholder nogen bestemmelse vedroerende kompetencen (13), og at Faellesskabet og dets medlemsstater er anfoert som oprindelige medlemmer paa lige fod (14).
Under disse omstaendigheder boer det anerkendes, at medlemsstaterne og Faellesskabet over for kontraherende tredjelande udgoer én og kun én kontraherende part, eller i det mindste kontraherende parter, der paa lige fod er ansvarlige i tilfaelde af en eventuel tilsidesaettelse af overenskomsten. Den indlysende foelge er, at kompetencedelingen i tilfaelde af denne art kun er af intern betydning (15). Sidstnaevnte omstaendighed kan, som det skal ses, paa ingen maade vaere uden betydning for loesningen af det problem, vi her beskaeftiger os med.
15 I betragtning af alt dette, maa man nu spoerge sig selv, hvilken stilling TRIPs-aftalen har i Faellesskabets retsorden, saerlig i henseende til de grundlaeggende forpligtende traek og kompetencen til at fortolke og anvende de paagaeldende bestemmelser i aftalen. Ved foerste oejekast vil jeg sige, at Faellesskabet alene er bundet af bestemmelserne i TRIPs-aftalen »for saa vidt angaar den del, der hoerer under Faellesskabets kompetence«, dvs. udelukkende af de dele, der henhoerer under dets kompetence til at indgaa aftaler, med den foelge, at det alene er ansvarligt herfor inden for disse graenser.
Denne konklusion kunne ligeledes til forskel fra, hvad den forelaeggende ret har bemaerket i den foreliggende sag, foere til den antagelse, at alene de dele af aftaler eller grupper af bestemmelser, der henhoerer under Faellesskabets kompetence til at indgaa aftaler, udgoer en integrerende del af »Faellesskabets retsorden«, og at Domstolen derfor alene er kompetent til at fortolke disse bestemmelser, underforstaaet saaledes, at de nationale retter fortsat har en selvstaendig ret til fortolkning med hensyn til de sektorer og bestemmelser, for hvilke medlemsstaterne (i det mindste for oejeblikket) fortsat selv er kompetente.
16 Dette er det synspunkt, der er gjort gaeldende af alle de medlemsstater, der har indgivet indlaeg i sagen, og det er tillige Raadets synspunkt, idet de alle har opfordret Domstolen til at erklaere sig inkompetent til at fortolke TRIPs-aftalens artikel 50. I modsat retning har kun Kommissionen udtalt sig, idet den ud fra den betragtning, at der ikke bestaar en fuldstaendig parallelitet mellem kompetencen til at indgaa aftaler og Domstolens fortolkningskompetence, har lagt vaegt paa noedvendigheden af en ensartet fortolkning og retsanvendelse inden for Faellesskabet.
Det er rigtigt, at Kommissionen - der i forhold til udtalelsen og den af Raadet fastsatte begraensning vedroerende indgaaelsen af WTO-aftalerne »for saa vidt angaar den del, der hoerer under Faellesskabets kompetence«, har erkendt, at det ikke paa nogen maade ville vaere overraskende, om Domstolen erklaerede sig inkompetent - men dog har ytret sig til fordel for denne kompetence ogsaa ud fra hensigtsmaessighedshensyn. Naermere bestemt har Kommissionen gjort gaeldende, at a) der ikke findes nogen fuldstaendig og noedvendig parallelitet mellem Faellesskabets kompetence til at indgaa aftaler og Domstolens fortolkningskompetence, idet foerstnaevnte maa bygge paa Faellesskabets effektive aktuelle befoejelser, hvorimod sidstnaevnte kan bygge paa »potentielle« befoejelser for Faellesskabet, b) den blandede aftale er en aftale, der danner en enhed mellem Faellesskabet og medlemsstaterne paa den ene side og tredjelandene paa den anden side, saaledes at fortolkningen og anvendelsen skal vaere ensartede, c) den fortolkning af faellesskabsreglerne, der, om end kun i begraenset omfang, har harmoniseret sektoren, skal vaere sammenhaengende med fortolkningen af beskyttelsesforanstaltningerne, og d) WTO-aftalerne udgoer et samlet hele, der noedvendiggoer en fortolkning, der bygger paa de samme kriterier, og som goer det muligt at undgaa risikoen for indbyrdes forskellige fortolkninger mellem Domstolen og de nationale retter med hensyn til spoergsmaal af stor betydning, som f.eks. den direkte virkning.
17 De spoergsmaal, der er rejst af Kommissionen, er imidlertid blevet behandlet og loest helt forskelligt i teorien, naar talen har vaeret om det mere almindelige faenomen, der betegnes som blandede aftaler (16). Domstolen har for sit vedkommende ikke hidtil givet noget klart og principielt svar. Den har nemlig ved flere lejligheder fortolket bestemmelser i blandede aftaler, men uden at angive, om dens kompetence beroede paa, at de paagaeldende bestemmelser med sikkerhed henhoerte under Faellesskabets kompetenceomraade, eller at dens kompetence omfatter samtlige bestemmelser i en blandet aftale (17). Udgangspunktet har ofte vaeret, at denne form for aftale, naturligvis »for Faellesskabets vedkommende« maa betragtes som en retsakt udstedt af en af Faellesskabets institutioner i artikel 177's forstand med den foelge, at bestemmelserne i den »udgoer en integrerende bestanddel af Faellesskabets retsorden«, og at Domstolen foelgelig er kompetent til at udtale sig praejudicielt om deres fortolkning (18).
Eksistensen af en kompetence for Domstolen til at fortolke blandede aftaler - uafhaengigt af en efterproevelse af spoergsmaalet om, hvorvidt kompetencen til indgaaelse af den enkelte bestemmelse tilkommer Faellesskabet eller medlemsstaterne - blev for foerste gang udtrykkeligt draget i tvivl i Demirel-sagen (19). Ved denne lejlighed gjorde visse regeringer gaeldende, at Domstolen ikke havde kompetence til at fortolke reglerne om arbejdskraftens frie bevaegelighed, idet disse efter deres opfattelse henhoerte under medlemsstaternes saerlige kompetence.
18 Domstolens svar er baseret paa to argumenter. For det foerste bemaerkede Domstolen, idet den erindrede om den saerlige form og beskaffenhed af den i sagen omhandlede aftale, at kompetencen til at indgaa associeringsaftaler i medfoer af artikel 238 vedroerer alle de omraader, der er omfattet af traktaten, herunder givetvis arbejdskraftens frie bevaegelighed, med den foelge, at der ikke i det foreliggende tilfaelde kunne blive tale om noget problem vedroerende kompetencen til at fortolke bestemmelser i en blandet aftale, der henhoerte under medlemsstaternes enekompetence (20). For det andet bemaerkede Domstolen herefter, »at naar medlemsstaterne sikrer overholdelsen af de forpligtelser, som udspringer af en aftale indgaaet af Faellesskabets institutioner, opfylder de i henhold til faellesskabsretten en forpligtelse over for Faellesskabet, som har paataget sig ansvaret for aftalens rette gennemfoerelse« (21), hvilket saaledes viser det faellesskabsretlige omfang af medlemsstaternes forpligtelse til fuldt ud at overholde en blandet aftale.
Af de netop anfoerte synspunkter, som givet ikke er afgoerende med henblik paa loesningen af det problem, vi her beskaeftiger os med, synes det saaledes at fremgaa dels, at Domstolen efter sin egen opfattelse kun mangler fortolkningskompetence i medfoer af artikel 177 paa omraader, der henhoerer under medlemsstaternes enekompetence (22), dels at Faellesskabet, naar der er tale om en aftale (ogsaa selv om den er blandet), der er indgaaet af dets institutioner, vil vaere ansvarligt ifoelge aftalen som helhed (23). Jeg skal tilfoeje, at jeg ikke finder, at saadanne betragtninger kan begraenses til udelukkende at omfatte associeringsaftalerne i deres egenskab af aftaler, som Faellesskabet er enekompetent til at indgaa paa grundlag af selve traktaten, her artikel 238. Selv om man nemlig erkender, at faenomenet blandede aftaler og disses type varierer betydeligt med omfanget af medlemsstaternes deltagelse (24), staar det dog tilbage, at det her omhandlede problem kun kan loeses paa samme maade, baade i henseende til en associeringsaftale, naar denne er indgaaet i form af en blandet aftale, og i henhold til (ligeledes blandede) aftaler, der ikke har noget ad hoc-retligt grundlag i traktaten.
19 Jeg vender nu tilbage til den foreliggende sag og bemaerker indledningsvis, at naar det var ubestridt, at der er sektorer, som henhoerer under medlemsstaternes enekompetence (eller som er forbeholdt dem), kan man givet vaere enig i, at det ikke er noedvendigt, at der er fuldstaendig harmoni i anvendelsen og foelgelig fortolkningen af de forskellige bestemmelser i en blandet aftale. En fortolkning, der er koncentreret hos Domstolen for alle sektorer af det paagaeldende omraade, er nemlig ikke absolut noedvendig, og dette gaelder saa meget mere, naar man taenker paa de forstyrrelser, der kunne voldes ved, at man gav Domstolen det sidste ord vedroerende fortolkningen af blandede aftaler som helhed. F.eks. skulle man spoerge sig selv, hvorfor retterne eller de nationale forvaltninger skulle vaere forpligtet til - ved anvendelsen af aftaler, som alene selve staten (og ikke tillige Faellesskabet) er part i - at foelge Domstolens fortolkning og ikke eksempelvis deres egen eller WTO's fortolkning udtrykt inden for rammerne af mekanismen for bilaeggelse af tvister, naar man i oevrigt tager hensyn til de uundgaaelige foelger fra et ansvarsmaessigt synspunkt (25).
Den situation, vi her beskaeftiger os med, er dog en helt anden, eller i hvert fald ikke saa klar. Det er nemlig rigtigt, at Domstolens svar, naar den er stillet over for de negative foelger, der er paapeget af Kommissionen i tilfaelde af delt kompetence paa omraadet for skabelse af konsensus og foelgelig anvendelsen af WTO-reglerne, har vaeret overordentlig klar, idet den har udtalt: »... spoergsmaalet om kompetencefordeling (kan) ikke loeses ud fra de eventuelle vanskeligheder, som vil kunne opstaa ved administrationen af aftalerne« (26). Det gaelder dog ligeledes, at Domstolen i selve udtalelsen ikke har undladt at understrege, at de sektorer, inden for hvilke der kraeves delt kompetence, ikke udgoer et »omraade, der er forbeholdt« medlemsstaterne, og at de foelgelig ikke har noget at goere med faellesskabsretten.
20 Under disse omstaendigheder kan man kun erkende, at anvendelsen af ovennaevnte konstruktion, ifoelge hvilken Domstolen alene er kompetent til at fortolke de regler, der henhoerer under Faellesskabets kompetence til at indgaa en aftale, men ikke tillige dem, som henhoerer under medlemsstaternes kompetence, kun ved foerste oejekast er enkel og klar. Den viser sig allerede problematisk paa grund af den indbyrdes sammenhaeng, der kan vaere mellem bestemmelser i samme aftale, i den forstand, at det kan vaere vanskeligt at fastslaa noejagtigt, om en bestemt regel (ogsaa) henhoerer under Faellesskabet eller alene under den enkelte medlemsstat (27), og det kan heller ikke udelukkes, at en bestemt national fortolkning kan oeve indflydelse paa anvendelsen af faellesskabsregler og/eller systemets funktion betragtet under ét (28). Kravet om en ensartet fortolkning og anvendelse af samtlige bestemmelser i de paagaeldende aftaler kan som foelge heraf med rette betragtes som et grundlaeggende krav (29).
Hertil kommer, at der vil kunne opstaa yderligere vanskeligheder paa grund af de foelger, der - uafhaengigt af hvem der har begaaet en overtraedelse af bestemmelserne i den paagaeldende aftale - vil kunne indtraede for Faellesskabet paa internationalt ansvarsniveau (30). Den omstaendighed, at Faellesskabet er part i forhold til de kontraherende tredjelande, og at en international aftale, der (ogsaa) er indgaaet af Faellesskabet, i medfoer af traktatens artikel 228 er bindende for baade medlemsstaterne og faellesskabsinstitutionerne, kan kun foere til den konklusion, at Faellesskabet er ansvarligt over for alle parter i den paagaeldende aftale. Heraf foelger, at Domstolen har kompetence til at udtale sig praejudicielt med henblik paa at sikre ensartet fortolkning og foelgelig anvendelse af de paagaeldende aftalebestemmelser inden for Faellesskabet samt sikre Faellesskabets interesse i ikke selv at blive holdt ansvarligt paa grund af overtraedelser, der begaas af en eller flere medlemsstater (31).
21 Men ikke blot dette. Under efterkommelsen af forpligtelsen til samarbejde og kravet om samlet repraesentation udadtil som fremhaevet af Domstolen i udtalelse 1/94 (32) er medlemsstaterne og Faellesskabets institutioner forpligtet til at foretage en snaever samordning i henseende til baade forhandlinger om og indgaaelse af aftaler paa omraadet, hvilket saa meget mere gaelder anvendelsen af disse, altsaa til syvende og sidst pligten til at soege en faelles loesning (33).
Hvis det forholder sig saaledes, maa man tillige erkende, at manglen paa en centraliseret fortolkning meget vel fuldstaendigt kan nedbryde de resultater, der er skabt ved samarbejdsforpligtelsen paa stadiet for forhandling om og indgaaelse af de paagaeldende bestemmelser. Det kan nemlig givet ikke udelukkes, at man netop paa de punkter, hvor man er naaet til enighed, vil komme til at staa over for en opdeling i femten forskellige fortolkninger ved de nationale retter, hvilket vil goere gennemfoerelsen af samarbejdet i gennemfoerelsesfasen for de paagaeldende bestemmelser rent illusorisk. Under disse omstaendigheder kan det vel haevdes, at den fortolkning, Domstolen skal give, er dennes bidrag til gennemfoerelsen af samarbejdsforpligtelsen mellem institutionerne og medlemsstaterne, saaledes som Domstolen selv har understreget i udtalelse 1/94.
Til slut en bemaerkning af mere almindelig karakter. Faellesskabets retssystem er vel karakteriseret ved den samtidige anvendelse af regler af forskellig oprindelse, international, faellesskabsretlig og national, men det er dog stadig et system, der tilsigter at virke og goere sig gaeldende som en enhed udadtil. Dette er, om man vil, logikken i systemet, der baade sikrer opretholdelsen af realiteten i de statslige forhold og alle former for individualitet, men tillige sigter mod gennemfoerelsen af en og samme maade at leve paa. Og i trofastheden over for dette maal, der endog af Domstolen er blevet karakteriseret som en forpligtelse til solidaritet, ligger givetvis en betydelig garanti for, at den mekanisme med domstolskontrol, der er fastlagt i traktaten, og som bygger paa samtidige bidrag fra Faellesskabets retsinstanser og de nationale retter, faar sin betydning.
Den direkte virkning af TRIPs-aftalens artikel 50
22 Naar det foerst er fastslaaet, at Domstolen er kompetent til at udtale sig praejudicielt vedroerende samtlige bestemmelser i TRIPs-aftalen, maa man endnu, foerend man gaar over til behandlingen af realiteten i det forelagte spoergsmaal, undersoege, om denne aftales artikel 50, stk. 6, nemlig den bestemmelse, som oenskes fortolket, har direkte virkning. Jeg erindrer om, at den forelaeggende ret ikke har stillet Domstolen noget spoergsmaal herom, idet den, saaledes som det fremgaar af selve forelaeggelsesbeslutningen, er gaaet ud fra, at den paagaeldende bestemmelse har direkte virkning. Denne konklusion - der i oevrigt bestrides af de stater, der har indgivet skriftlige indlaeg, dog med undtagelse af Nederlandene, samt af Raadet og Kommissionen - maa ikke se bort fra, at hvis TRIPs-aftalen artikel 50, stk. 6, ikke havde direkte virkning, ville foelgen blive, at Hermès ikke kunne paaberaabe sig den for den nationale ret med henblik paa at goere gaeldende, at de paagaeldende nationale regler er uforenelige med bestemmelsen i TRIPs-aftalen og foelgelig ej heller i givet fald, at den ikke kan finde anvendelse i det foreliggende tilfaelde.
Det er klart, at spoergsmaalet om den paagaeldende bestemmelses direkte virkning utvivlsomt er af betydning for afgoerelsen af hovedsagen, og at spoergsmaalet maa besvares, foerend der tages stilling til realiteten i det forelagte spoergsmaal. Jeg tilfoejer, at Domstolens faste praksis, hvorefter det tilkommer den nationale ret at afgoere, om afgoerelsen af tvisten skal underordnes loesningen af et bestemt spoergsmaal, og foelgelig om en praejudiciel forelaeggelse for Domstolen er noedvendig (34), ikke kan betragtes som vaerende til hinder for, at Faellesskabets retsinstanser udtaler sig om det foreliggende spoergsmaal. I denne forbindelse erindrer jeg nemlig om, at Domstolen, netop ifoelge den samarbejdsaand, der ligger til grund for fremgangsmaaden i medfoer af artikel 177, i flere tilfaelde har udtalt, at det tilkommer den »at stille alle formaalstjenlige fortolkningsbidrag til rettens disposition« (35). Jeg finder derfor, at Domstolen kan udtale sig om den direkte virkning af den paagaeldende bestemmelse i TRIPs-aftalen, og at den kan goere dette, ogsaa selv om der ikke foreligger noget saerligt spoergsmaal herom, netop med henblik paa at give den nationale ret et tjenligt svar, idet den nationale ret som naevnt ovenfor har taget det for givet, at den bestemmelse, den oensker fortolket, har direkte virkning.
23 Jeg bemaerker foerst og fremmest, at tvivlen vedroerende bestemmelserne i TRIPs-aftalen og mere i almindelighed i WTO-overenskomsten, er berettiget ud fra mere end ét synspunkt. Jeg henviser saerlig til Domstolens praksis, der har frakendt bestemmelserne i GATT 1947 direkte virkning, samt til, at det i sidste betragtning til den allerede naevnte afgoerelse 94/800, hvorved Faellesskabet har godkendt de aftaler, der er indgaaet efter de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi, ordret hedder: »Overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen, herunder bilagene hertil, kan ikke paaberaabes direkte over for Faellesskabets og medlemsstaternes retsinstanser«.
Med henblik paa loesningen af det spoergsmaal, vi her beskaeftiger os med, finder jeg det derfor absolut noedvendigt foerst og fremmest at afklare, om en saadan »erklaering«, der udtrykkeligt udelukker borgernes mulighed for at goere bestemmelserne i WTO-overenskomsten gaeldende for de kompetente retlige instanser, kan eller maaske endog skal betragtes som vaerende af en saadan karakter, at de ikke tillader Domstolen at naa til den modsatte loesning. Svaret, siger jeg straks, kan kun vaere benaegtende.
24 For det foerste er der tale om et udsagn, der alene er indeholdt i begrundelsen for Raadets afgoerelse, hvorved WTO-aftalerne godkendes, men som ikke er medtaget i afgoerelsens dispositive del, hvilket i betydelig grad svaekker dens raekkevidde, naturligvis i retlig forstand. For det andet og isaer maa det erindres, at Domstolen allerede har haft lejlighed til at fastslaa, at Faellesskabets institutioner paa grundlag af folkeretten med tredjelande kan aftale, hvilke virkninger bestemmelserne i en aftale, der er indgaaet med disse, skal have i de respektive retsordener, dog ikke uden at tilfoeje, at hvis »dette spoergsmaal ikke er reguleret i aftalen, tilkommer det de kompetente retsinstanser, og isaer Domstolen inden for rammerne af dens kompetence ifoelge traktaten, at afgoere det paa samme maade som ethvert andet fortolkningsspoergsmaal vedroerende gennemfoerelsen af aftalen inden for Faellesskabet« (36).
Dette er efter min opfattelse tilstraekkeligt til, at man kan haevde, at den paagaeldende betragtning i mangel af en bestemmelse herom mellem alle de kontraherende parter ikke kan betragtes som udgoerende en hindring for, at Domstolen naar til en anden loesning (37). I oevrigt har selve forkaemperne for det synspunkt, at der ikke er tale om nogen direkte virkning, ikke lagt afgoerende vaegt paa den paagaeldende betragtning. Kommissionen har f.eks. begraenset sig til at goere gaeldende, at Faellesskabets lovgiver med denne betragtning har haft til hensigt at angive, at de grunde, der havde foert Domstolen til at frakende bestemmelserne i GATT 1947 direkte virkning, fortsat er gaeldende i den aendrede WTO-sammenhaeng, og at den paagaeldende betragtning i alle tilfaelde imoedegaar de betaenkeligheder, der er forbundet med, at andre kontraherende parter (f.eks. USA og Canada) allerede ved vedtagelsen af afgoerelse 94/800 paa lignende maade havde erklaeret, at de ikke tillagde bestemmelserne i WTO-aftalerne direkte virkning.
25 Der synes mig ikke at vaere grund til at fremhaeve, at den argumentation, der er fremfoert af Kommissionen, ikke i sig selv kan forskyde problemet. Det staar nemlig fast, at det tilkommer Domstolen, ogsaa paa baggrund af dens tidligere praksis paa omraadet og den eventuelle manglende gensidighed inden for dette, at fastslaa, om WTO-bestemmelserne har eller ikke har direkte virkning. Paa samme maade tilkommer det stadig Domstolen at vurdere, om de aendringer, der har ledsaget overgangen fra GATT 1947 til WTO, er af en saadan beskaffenhed, at de for saa vidt angaar spoergsmaalet om direkte virkning foerer til den samme eller en anden loesning (38).
Under disse omstaendigheder finder jeg det dog hensigtsmaessigt at erindre om den retspraksis, hvorved GATT 1947-bestemmelserne er blevet frakendt direkte virkning. Jeg vil herefter gaa over til at vurdere, om grundlaget for denne retspraksis fortsat kan holde, ogsaa vedroerende WTO-bestemmelserne.
26 Allerede i dommen i sagen International Fruit m.fl. fandt Domstolen ud fra den betragtning, at man med henblik paa at fastslaa, om en GATT-bestemmelse har direkte virkning »maa (tage) hensyn til den almindelige overenskomsts aand, system og ordlyd« (39), at overenskomsten, »der ifoelge sin praeambel blev virkeliggjort ved 'gensidigt fordelagtige aftaler', er karakteriseret ved stor smidighed i sine bestemmelser, navnlig de, der vedroerer mulighederne for fravigelse, de foranstaltninger, der kan traeffes i tilfaelde af saerlige vanskeligheder, og bilaeggelsen af tvistigheder mellem de kontraherende parter« (40). Disse er saaledes de forhold, som Domstolen fandt tilstraekkelige til at godtgoere, at artikel XI i GATT, der var den bestemmelse, der paaberaabtes i den paagaeldende sag, betragtet i en saadan sammenhaeng ikke kunne medfoere ret for borgerne til at paaberaabe sig den ved domstolene (41). Det er disse forhold, der mere i almindelighed har foert Domstolen til at fastslaa, »at bestemmelserne i den almindelige overenskomst ikke er ubetingede, og at overenskomstens aand, struktur eller ordlyd ikke kan give grundlag for en forpligtelse til at tillaegge bestemmelserne virkning som bestemmelser i international ret, der er umiddelbart anvendelige i de kontraherende parters nationale retsordener« (42).
Denne argumentation, der har fremkaldt endog haard kritik i retslaeren (43), genfindes konstant i retspraksis paa omraadet (44).
27 Det fremgaar tilsyneladende klart af denne praksis, at Domstolen har underordnet anerkendelsen af den direkte virkning af konstateringen af to forhold, der findes i de karakteristiske traek ved GATT-systemet (maal, struktur, reglernes karakter og retsmidler i tilfaelde af kraenkelser) og i bestemmelsens ordlyd. Som det fremgaar af denne praksis, er det sandt, at der aldrig er sket nogen efterproevelse af bestemmelsens ordlyd i den forstand, at Domstolen aldrig har foretaget nogen efterproevelse med henblik paa at fastslaa, om den paaberaabte bestemmelse var klar, praecis og ubetinget efter de saedvanlige kriterier, som har foert Domstolen til at tillaegge eller ikke tillaegge faellesskabsbestemmelser eller bestemmelser, der indeholdtes i andre aftaler indgaaet af Faellesskabet, direkte virkning. Dette skyldes, at Domstolen altid, hver gang med negativt resultat, er standset ved den foerste konstatering, nemlig den, der vedroerer de vigtigste karakteristiske traek ved GATT-systemet (45).
I denne sammenhaeng kan jeg ikke undlade at bemaerke, at det ikke synes mig, at de karakteristiske traek ved GATT var saa forskellige fra dem, der fandtes ved andre overenskomster, som Domstolen uden alt for mange forklaringer, ogsaa selv om de indeholdt visse fleksible bestemmelser, og forhandlingselementet indgik i mekanismen for bilaeggelse af tvister, har tillagt borgerne mulighed for direkte at paaberaabe sig for de nationale retter, naar de paagaeldende bestemmelser var tilstraekkeligt klare, praecise og ubetingede (46). Ej heller forekommer det mig, at de GATT-bestemmelser, som har vaeret forelagt Domstolen, var mindre klare, praecise og ubetingede end andre konventionsbestemmelser, som Domstolen derimod, og i oevrigt bevidst generoest, har tillagt direkte virkning. Der er derfor naeppe grund til at understrege, at der ud fra dette synspunkt ikke skulle vaere forskelle mellem GATT 1947-bestemmelserne og bestemmelserne i WTO-aftalerne i den forstand, at ej heller at sidstnaevnte fremtraeder paa en maade, der er forskellig fra alle de oevrige konventionsbestemmelser, som Domstolen har tillagt direkte virkning.
28 Paa hele denne baggrund boer det fastslaas, om de aendringer, der har ledsaget overgangen fra GATT til WTO - og saerlig dem, der er sket i reglernes udformning og raekkevidde, samt i beskaffenheden og virkningerne af mekanismen for bilaeggelse af tvister, dvs. i de forhold, som Domstolen har bygget paa for at frakende GATT-bestemmelserne direkte virkning - er af en saadan beskaffenhed, at man med rimelighed kan taenke sig en anden retning inden for retspraksis i forbindelse med WTO-bestemmelserne. Der er med andre ord tale om at vurdere, om de karakteristiske traek, der er tillagt GATT-systemet i dets helhed, og hvoraf man har udledt, at systemet ikke havde direkte virkning, dvs. reglernes fleksibilitet og den alt for stormaskede og forhandlingspraegede mekanisme for bilaeggelse af tvister, kan anses for at have mistet deres betydning i WTO-sammenhaengen.
Det er ganske vist klart, at WTO-systemet fremtraeder meget forskelligt fra GATT 1947, og at de forhold, der havde vaeret bestemmende for linjen i retspraksis, er blevet gennemgribende aendret. WTO er nemlig struktureret som en international organisation, et samspil mellem regler og undtagelser, der synes funktionelt og ikke at ligge langt fra det, man finder i langt mere raffinerede systemer, en mekanisme for bilaeggelse af tvister, der er undergaaet en betydelig forbedring i henseende til resultaternes bindende virkning (47).
29 Naermere bestemt kan man hvad angaar den store fleksibilitet, der har karakteriseret alle GATT-bestemmelserne, en fleksibilitet, der saerlig skyldtes »huller i maskerne« i systemet, nemlig fravigelser, undtagelsesbestemmelser og lignende, ikke undlade at erkende, at en af de vigtigste fornyelser, der er sket inden for reglerne, bestaar i aendringen af forholdet mellem regler og undtagelser. Den ordning med fravigelser og undtagelsesbestemmelser, der med stor rundhaandethed var tilladt i det foregaaende system, er nemlig undergaaet en markant kursaendring (48). Yderligere er de materielle og processuelle regler, der regulerer indroemmelse af fravigelser, i dag tilstraekkeligt strenge (49).
En lige saa betydelig aendring fra et baade formelt og materielt synspunkt er sket paa omraadet for bilaeggelse af tvister, der altid havde vaeret betragtet som et af de svageste punkter i GATT-systemet. Det grundlaeggende traek ved det gamle system var karakteriseret ved, at »modvilje« fra den tabende parts side kunne blokere mekanismen, idet panelet alene kunne foreslaa Raadet, dvs. samtlige de kontraherende parter, en loesning. Raadet kunne herefter godkende denne, dersom der ikke fremsattes indsigelser. Den nuvaerende Forstaaelse vedroerende Regler og Procedurer for Bilaeggelse af Tvister har aendret situationen vaesentligt (50). For saa vidt det er af betydning her, maa det saerlig understreges, at panelets beretning, der tidligere kun kunne godkendes med enstemmighed af Raadet, i dag kun kan forkastes, dersom der er konsensus herom, hvilket betyder en kopernikansk fornyelse. Tidligere kunne den tabende part hypotetisk blokere vedtagelsen, men dette er ikke laengere tilfaeldet (51). Det er ej heller til nogen nytte haardnakket at fremhaeve, saaledes som det dog er gjort under den mundtlige forhandling, at udfaldet af proceduren kan erstattes af et system med kompensationer, og at den paagaeldende mekanisme derfor ikke betragtes som egnet til at fjerne de grunde, der har foert Domstolen til at frakende GATT-bestemmelserne direkte virkning. Kompensationen er nemlig kun en foreloebig foranstaltning, der foelgelig ikke udgoer en metode til bilaeggelse af tvister, men alene et midlertidigt instrument, der anvendes til at undgaa, at undladelsen af efterkommelsen inden for den rimeligt fastsatte frist i sagen ophaever eller forringer de fordele, der foelger for de oevrige kontraherende parter, og samtidig til at bevirke, at den misligholdende part ikke tilskyndes til at misligholde i det uendelige (52).
30 Det er saaledes paa grundlag af de netop naevnte karakteristiske traek ved WTO-systemet, at man nu maa spoerge sig selv, om de aendringer, der er sket i forhold til GATT-systemet, kan vaere af en saadan beskaffenhed, at de kan foere Domstolen til at skifte holdning til spoergsmaalet om den direkte virkning. Mit svar er, at det kunne eller endog burde (53) de logisk vaere, naar man i oevrigt henser til praksis vedroerende andre aftaler, der er indgaaet af Faellesskabet, og hvorom man vanskeligt kan sige, at de ikke i henseende til fleksibilitet og forhandlingsaand i henseende til bilaeggelsen af tvister har karakteristiske traek, der er saerligt grundlaeggende forskellige fra WTO-overenskomstens (54).
Kort og godt finder jeg, at situationen har aendret sig i forhold til GATT 1947, og at de indvendinger, der hidtil er rejst af Domstolen, kun kan betragtes som bortfaldet i forbindelse med WTO-overenskomsten (55). Fra dette synspunkt boer efterlevelsen af WTO-overenskomsten, herunder TRIPs-aftalen nu, naturligvis for saa vidt angaar de bestemmelser, der tillader det, kunne goeres gaeldende af borgerne for retterne.
31 Det skal dog endnu efterproeves, om man ligeledes kan overvinde problemet, eller foerst og fremmest om det bliver et andet som foelge af, at nogle af de andre kontraherende parter (saerlig USA, Canada og Japan) ikke anerkender, at de paagaeldende bestemmelser har direkte virkning. Dette - der i oevrigt, efter hvad Kommissionen har anfoert, er grunden til indsaettelsen af den betragtning i afgoerelse 94/800, hvoraf det fremgaar, at bestemmelserne i WTO-overenskomsten ikke har direkte virkning - er nemlig paaberaabt til stoette for, at Domstolen ikke kan tillaegge disse bestemmelser direkte virkning, medmindre der er tale om gensidighed fra de oevrige kontraherende parters side.
Dette er naturligvis ikke uden konsekvenser, der maa overvejes, idet man maa erkende, at den direkte virkning af de paagaeldende bestemmelser i mangel af gensidighed vil bevirke, at de erhvervsdrivende i Faellesskabet vil blive stillet ringere i forhold til deres udenlandske konkurrenter. Mens sidstnaevnte nemlig direkte for medlemsstaternes retter kunne paaberaabe sig bestemmelser, der var gunstige for dem, kunne Faellesskabets erhvervsdrivende ikke goere det samme i de stater, der har erklaeret, at de ikke tillaegger bestemmelserne i WTO-overenskomsten direkte virkning (56).
32 Der er naeppe grund til at tilfoeje, at disse betragtninger strengt logisk ikke behoever at oeve nogen indflydelse paa det svar, Domstolen skal give. Noget andet ville kun vaere tilfaeldet, dersom anerkendelsen af den direkte virkning afhang af gensidighed, saaledes som det er blevet haevdet i teorien (57).
Paa dette punkt erindrer jeg foerst og fremmest om, at Domstolen allerede i sin dom i Bresciani-sagen har naevnt princippet om gensidighed og de foelger, det kan faa for anerkendelsen af den direkte virkning. I denne sag har Domstolen med udgangspunkt i, at Yaoundé-aftalen »ikke blev indgaaet med henblik paa samme forpligtelser for Faellesskabet og de associerede stater, men ... for at tjene disses udvikling«, udtalt, at den omstaendighed, »at der som foelge af konventionens saerlige karakter ikke bestaar samme forpligtelser for Faellesskabet og de associerede stater, ikke er til hinder for, at Faellesskabet anerkender, at visse af dens bestemmelser har direkte virkning« (58). Jeg erindrer endvidere om, at Domstolen naaede frem til det samme resultat i sin senere dom i Chiquita Italia-sagen, netop efter at den udtrykkeligt have stillet sig selv spoergsmaalet om, hvorvidt den fjerde AVS-EOEF-konvention skulle frakendes direkte virkning i betragtning af, at denne konvention er karakteriseret ved »en kendelig mangel paa ligevaegt i de kontraherende parters forpligtelser« (59).
33 Af disse domme synes det saaledes modsaetningsvis at fremgaa, at anerkendelsen af den direkte virkning af bestemmelser i en international overenskomst, der er indgaaet af Faellesskabet, meget vel kunne goeres betinget af gensidighed i tilfaelde af, at den paagaeldende overenskomst fastsatte de samme forpligtelser for de kontraherende parter og foelgelig til syvende og sidst kraevede gensidighed i gennemfoerelsesfasen. I dommen i Kupferberg-sagen har Domstolen dog selv - idet den udtalte sig om fortolkningen af en frihandelsaftale, og altsaa en aftale, der byggede paa gensidighedsprincippet (60) - erklaeret, at denne loesning paa ingen maade foelger automatisk. Under forudsaetning af, at hver af de kontraherende parter er forpligtet til redeligt at opfylde de forpligtelser, vedkommende har paataget sig, og foelgelig med henblik herpaa at skabe de retlige betingelser for at naa dette maal i sin interne retsorden, har Domstolen i dette tilfaelde udtalt, at det forhold, »at en kontraherende parts domstole finder, at visse af traktatens bestemmelser er umiddelbart anvendelige, hvorimod en saadan umiddelbar anvendelighed ikke anerkendes af den anden kontraherende parts domstole, ikke i sig selv og uden videre er en mangel paa gensidighed i gennemfoerelsen af traktaten« (61).
Efter Domstolens opfattelse er den omstaendighed, at spoergsmaalet om den direkte virkning loeses forskelligt af retterne i de forskellige kontraherende lande, ikke i sig selv alene tilstraekkeligt til at antage, at der ikke er gensidighed med hensyn til overenskomstens anvendelse. Dette betyder dels, at den manglende gensidighed med hensyn til anerkendelsen af den direkte virkning meget vel kunne vaere et afgoerende moment, dersom den gav sig udslag i manglende gensidighed i henseende til anvendelsen af overenskomsten betragtet under ét, dels at det, der taeller, er, at de paatagne forpligtelser overholdes, uanset hvilke midler der benyttes, naar blot de er egnede til opnaaelsen af formaalet.
34 Naar den retspraksis, jeg hidtil har omtalt, anvendes paa WTO-aftalerne, tyder alt foelgelig paa, at tillaeggelsen eller ikke tillaeggelsen af direkte virkning i mangel af en udtrykkelig tilkendegivelse herom (62) kan afhaenge af de oevrige parters holdning til spoergsmaalet. Under hensyn til, at retspraksis netop vedroerende GATT 1947 bestandig siden dommen i International Fruit-sagen har lagt vaegt paa, at der er tale om en overenskomst, der blev virkeliggjort ved »gensidigt fordelagtige aftaler« (63), finder jeg, at det endnu staar tilbage naermere at undersoege, om den manglende gensidighed vedroerende anerkendelsen af den direkte virkning af WTO-aftalerne kan anses for at give sig udslag i manglende gensidighed i anvendelsen af disse.
I denne henseende bemaerker jeg foerst og fremmest, at det under hensyntagen til WTO-overenskomstens genstand og formaal synes mig utvivlsomt, at der kraeves gensidighed ikke blot i forhandlingsfasen (64), men tillige i gennemfoerelsesfasen. Jeg skal tilfoeje, at den manglende anerkendelse af direkte virkning fra visse af de oevrige kontraherende parters side i det mindste noedvendigvis maa give sig udslag i manglende ligevaegt i opfyldelse af de respektive gensidige forpligtelser, parterne har paataget sig. Tilbage staar naturligvis saa, at det ikke er let paa forhaand at fastslaa, hvorvidt og i hvilket omfang denne manglende ligevaegt giver sig udslag i manglende gensidighed med hensyn til anvendelsen af overenskomsten som helhed.
35 Under disse omstaendigheder siger det sig selv, at Domstolen kun kan foretage en abstrakt vurdering, der saerlig tager hensyn til foelgerne af en eventuel mangel paa gensidighed med hensyn til sikringen af den (gensidige) opfyldelse af de paatagne forpligtelser. Paa baggrund af beskaffenheden og (foerst og fremmest) virkningerne af de paagaeldende overenskomster finder jeg det ikke muligt at naegte, at denne foelge vil vaere af meget stor betydning.
Naar dette er sagt, vil jeg ikke laegge skjul paa, at det er vanskeligt at tilpasse gensidighedsbegrebet til de saerlige krav i forbindelse med en multilateral overenskomst. Men jeg finder ikke desto mindre, at det givet ville vaere rigtigere at knytte anerkendelsen af den direkte virkning til princippet om gensidighed i anvendelsen af overenskomsten end at blive staaende ved betragtninger, der vel er rodfaestede i forbindelse med GATT 1947, men ikke laengere har nogen eksistensberettigelse i forbindelse med WTO-overenskomsten, og som derfor kun ville styrke den allerede udbredte opfattelse, at denne loesning i hoejere grad er politisk end juridisk. Jeg foreslaar derfor Domstolen - dersom den oensker at overlade det til de »politiske« institutioner, nemlig Kommissionen og Raadet, at fortolke og mere i almindelighed »forvalte« de overenskomstbestemmelser, vi her beskaeftiger os med (65) - at foelge gensidighedsvejen. Det praktiske resultat vil sandsynligvis ikke blive anderledes, men sammenhaengen i tingene og argumentationens »retlige loedighed« vil vinde herved.
36 Dersom Domstolen, saaledes som jeg har foreslaaet, forlader praksis vedroerende GATT 1947 og heller ikke finder, at den direkte virkning kan vaere betinget af en tilsvarende anerkendelse ved retterne i de oevrige kontraherende stater, staar det alene tilbage at undersoege, om den saerlige bestemmelse, nemlig TRIPs-aftalens artikel 50, stk. 6, har direkte virkning. Jeg skal straks sige, at der ikke kan herske rimelig tvivl herom, da der er tale om en regel, der allerede ved foerste laesning fremtraeder som tilstraekkeligt klar og praecis, og som ikke er betinget af vedtagelse af nogen yderligere foranstaltning.
Derimod har Kommissionen og den franske regering givet udtryk for en anden opfattelse, idet de - selv om de i det mindste ikke udtrykkeligt har bestridt, at artikel 50, stk. 6, frembyder de karakteristiske traek, hvoraf Domstolen har betinget den direkte virkning - har lagt vaegt paa, at visse af bestemmelserne i TRIPs-aftalens del III, hvori den paagaeldende bestemmelse er indeholdt, er holdt i for almene vendinger og klart alene er rettet til de kontraherende parter. Saerlig goer Kommissionen og den franske regering gaeldende, at selve dette, at det i visse bestemmelser fastslaas, at »medlemmerne paaser, at ... staar til raadighed i henhold til deres lovgivning« (artikel 41, stk. 1), eller videre »at denne del ikke indebaerer nogen forpligtelse til at indfoere et retligt system til haandhaevelse af intellektuelle ejendomsrettigheder, som adskiller sig fra det retlige system, der anvendes til haandhaevelse af lovgivningen i almindelighed ...« (artikel 41, stk. 5) (66), noedvendigvis maa udelukke, at aftalens del II, og i det hele taget TRIPs-aftalen i dens helhed, kan paaberaabes direkte for de nationale retter (67).
37 Under hensyn til de betragtninger, jeg hidtil har anfoert vedroerende muligheden for at tillaegge bestemmelserne i WTO-overenskomsten direkte virkning, hvilke betragtninger tillige gaelder bestemmelserne i TRIPs-aftalen, finder jeg det tilstraekkeligt her at bemaerke, at det i det mindste ville vaere hasarderet fra udtryk, der gaar igen og igen i internationale overenskomster, at drage slutninger vedroerende egenskaberne ved de bestemmelser, de indeholder. Der er naeppe grund til at fremhaeve, at det, der taeller, er, om bestemmelsen er egnet til anvendelse, hvilket er tilfaeldet, naar der ikke kraeves nogen yderligere foranstaltning, for at den kan udfolde sine virkninger, og det kan ikke bestrides, at artikel 50, stk. 6, som en endog saerdeles klar og detaljeret bestemmelse ikke kraever yderligere foranstaltninger.
Det praejudicielle spoergsmaal
38 Jeg bemaerker foerst og fremmest, at svaret til den nationale ret ikke bliver uden enhver betydning, selv om Domstolen naar til den konklusion, at TRIPs-aftalens artikel 50, stk. 6, ikke har direkte virkning. Vedroerende dette punkt er det tilstraekkeligt her at erindre om, at Domstolen allerede i laengere tid har udtalt sig til fordel for antagelse til paakendelse af spoergsmaal vedroerende bestemmelser i den afledte ret, der ikke havde direkte virkning (68). For saa vidt naermere angaar fortolkningen af de aftaler, der er indgaaet af Faellesskabet, erindrer jeg netop med hensyn til GATT 1947 om, at Domstolen har fastslaaet noedvendigheden af »at bestemmelserne i Den Almindelige Overenskomst ligesom bestemmelserne i andre overenskomster, der forpligter Faellesskabet, anvendes paa samme maade overalt i Faellesskabet«, og at disse bestemmelser indgaar i dem, »som Domstolen i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 har kompetence til at fortolke, idet formaalet med denne fortolkning i oevrigt er uden betydning« (69). I oevrigt har Domstolen haft lejlighed til i en nyere dom at fastslaa, at »det forhold, at de internationale aftaler, Faellesskabet har indgaaet, har forrang frem for den afledte faellesskabsret (medfoerer), at sidstnaevnte saa vidt muligt skal fortolkes i overensstemmelse med disse aftaler« (70). Der er naeppe grund til at tilfoeje, at det samme maa gaelde i forhold til nationale retsforskrifter.
Under disse omstaendigheder er det til overmaal klart, at den fortolkning, der gives af Domstolen, eventuelt med den udtrykkelige bemaerkning, at den paagaeldende bestemmelse ikke har direkte virkning, ikke desto mindre kan vaere den nationale ret en saerdeles nyttig hjaelp med henblik paa at fastslaa, om den tilsvarende bestemmelse i national ret kan fortolkes i overensstemmelse med den konventionsbestemmelse, der er tale om. Den her omhandlede aftale er, som jeg maaske boer erindre om, dog bindende for Faellesskabet og medlemsstaterne (71).
39 Efter disse bemaerkninger erindrer jeg om, at den forelaeggende ret spoerger Domstolen, om begrebet foreloebige foranstaltninger i TRIPs-aftalens artikel 50, stk. 6, tillige omfatter forholdsregler som f.eks. dem, der er omhandlet i artikel 289 i den nederlandske retsplejelov, dvs. oejeblikkelige forholdsregler, der fastsaettes skriftligt efter hoering af parterne, og som skal begrundes behoerigt og kan appelleres. Et andet karakteristisk traek ved disse forholdsregler, som parterne har tillagt stor betydning, er, at de, selv om der er hjemlet mulighed for anlaeggelse af sag vedroerende realiteten, i de fleste tilfaelde accepteres af parterne som vaerende endelige og i praksis danner grundlag for forlig.
Det er netop paa grundlag af disse karakteristiske traek, at Hermès, den nederlandske regering og Kommissionen, om end med delvis indbyrdes varierende begrundelser, har foreslaaet Domstolen at besvare den forelaeggende rets spoergsmaal benaegtende. Naermere bestemt laegger Hermès vaegt paa de praktiske fordele ved den nederlandske fremgangsmaade og henfoerer alene til TRIPs-aftalens artikel 50 de foranstaltninger, der traeffes af anklagemyndigheden eller toldmyndighederne. Den nederlandske regering har foruden at fremhaeve fordelene ved den nederlandske fremgangsmaade gjort gaeldende, at alene de forholdsregler, der er omhandlet i artikel 700 i den nederlandske retsplejelov, dvs. de sikrende forholdsregler, der tillades foretaget af retspraesidenten, uden at den anden part hoeres, er omfattet af TRIPs-aftalens artikel 50. Endelig har Kommissionen fremhaevet dels, at den nederlandske fremgangsmaade, for saa vidt som den i naesten alle tilfaelde foerer til en endelig foranstaltning, kan betragtes som en hurtig behandling af realiteten i sagen, dels at det, selv om man vil betragte de paagaeldende forholdsregler som omfattet af begrebet foreloebig foranstaltning i TRIPs-aftalens artikel 50, dog staar fast, at denne bestemmelse ikke, eller i hvert ikke altid og i almindelighed, paalaegger parterne i deres lovgivning at fastsaette, at en procedure om sagens realitet skal indledes inden for en bestemt frist.
40 Jeg skal foerst og fremmest bemaerke, at TRIPs-aftalens artikel 50 udtrykkeligt angaar alle foranstaltninger, der traeffes »for at forhindre, at der bliver begaaet en kraenkelse af nogen intellektuel ejendomsret« (stk. 1), herunder saadanne, som eventuelt traeffes »uden at hoere den anden part« (stk. 2). Jeg tilfoejer straks, at den af Hermès kraevede forholdsregel netop tjener dette formaal, og at den omstaendighed, at den er truffet efter hoering af begge parter, givet ikke bevirker, at den kommer til at falde uden for den paagaeldende bestemmelses anvendelsesomraade. I denne retning taler selve ordlyden af artikel 50, stk. 6, der, erindrer jeg om, udtrykkeligt angaar de foranstaltninger, der traeffes paa grundlag af samme artikels stk. 1 og 2, og saaledes tillige, men ikke alene, foranstaltninger der traeffes, uden at den anden part hoeres (72).
Ej heller finder jeg grundlag for den indvending, at en oejeblikkelig foranstaltning som den nederlandske allerede skulle vaere hjemlet ved TRIPs-aftalens artikel 44, stk. 1, (73), og at artikel 50 derfor noedvendigvis maa henvise til en anden form for foreloebige foranstaltninger. Jeg skal her begraense mig til at bemaerke, at mens artikel 44 omhandler de mulige retsmidler, og saaledes de materielle regler for beskyttelsen af varemaerker, er artikel 50 en rent processuel bestemmelse, der som saadan kun skal anvendes, naar der traeffes en foreloebig foranstaltning, uafhaengigt af om dette sker, uden at den anden part hoeres, skriftligt, med eller uden adgang til appel. Et andet syn paa problemet finder jeg ej heller i den omstaendighed, som Kommissionen har understreget, at selve aftalen ikke med henblik paa beskyttelsen af rettigheder, der foelger af intellektuelle ejendomsrettigheder, kraever fastsaettelse af andre procedurer end dem, der er fastsat i den almindelige lovgivning, naturligvis dog under forudsaetning af, den nationale procedure er i overensstemmelse med den, der er fastsat ved relevante bestemmelser i TRIPs-aftalen.
41 De argumenter, der er fremfoert af Hermès, den nederlandske regering og Kommissionen bygger, naermere betragtet, i det vaesentlige paa, at parterne i de fleste tilfaelde - 95% ifoelge den nederlandske regerings oplysninger - tillaegger den paagaeldende foreloebige foranstaltning karakter af en endelig afgoerelse. Men jeg finder dog ikke, at en saadan praksis kan vaere af betydning, endsige afgoerende betydning, med henblik paa loesningen af det foreliggende problem. I denne forbindelse bemaerker jeg dels, at den saaledes trufne foranstaltning fortsat retligt er en foreloebig foranstaltning (74), dels, at de utvivlsomme praktiske fordele, der foelger af, at der kun i de faerreste af sagerne fastsaettes en frist for indledelse af en procedure om sagens realitet, givet ikke bevirker, at den paagaeldende foranstaltning mister sin foreloebige karakter (75).
FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 696C0053.1
Noget andet ville efter min opfattelse kun vaere tilfaeldet, dersom den nationale lovgivning, der er relevant i den foreliggende sag, kunne anses for at yde en bedre beskyttelse end den, der er hjemlet ved TRIPs-aftalen, selvsagt uden at stride mod denne. Dette tilfaelde, der udtrykkeligt er naevnt i TRIPs-aftalens artikel 1, stk. 1, synes mig dog ikke at foreligge her. Selv om den paagaeldende procedure nemlig ved at give parterne mulighed for faktisk at tillaegge den paagaeldende foreloebige foranstaltning endelig karakter kan vise sig egnet til at naa til et effektivt, endeligt resultat under udfoldelse af mindre energi og paa kortere tid, staar det ikke desto mindre fast, at den trufne foranstaltning ikke er saaledes beskaffen, at den yder en bedre beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder end den, der ville vaere fulgt af indledningen af en procedure om sagens realitet. Der er nemlig naeppe grund til at fremhaeve, at det forhold, at parterne efter og paa grundlag af den paagaeldende foranstaltning indgaar forlig eller kommer frem til en aftale, ikke giver nogen garanti i denne henseende, eller rettere, ikke har noget at goere med beskyttelsens omfang. Hertil skal foejes, at det i mangel af en udtrykkelig bestemmelse herom ville vaere for snaevert alene at henfoere bevarende foranstaltninger, der traeffes uden at hoere den anden part, under TRIPs-aftalens artikel 50.
42 Alt i alt finder jeg, at aftalens artikel 50, stk. 6, boer fortolkes saaledes, at den tillige omfatter foreloebige foranstaltninger, der traeffes, efter at begge parter er blevet hoert, i skriftlig form, behoerigt begrundet og med adgang til appel, uden hensyn til, at de faktisk accepteres af begge parter som vaerende endelige. For det tilfaelde, at Domstolen over for den forelaeggende ret udtrykkeligt skulle bemaerke, at den her omhandlede bestemmelse ikke har direkte virkning, tilfoejer jeg, at intet synes at vaere til hinder for en fortolkning af de nederlandske regler i overensstemmelse med den her omhandlede bestemmelse i TRIPs-aftalen. Allerede paa grundlag af den nationale bestemmelse fastsaetter retten i sagen om foreloebige forholdsregler nemlig som allerede bemaerket (76) i visse tilfaelde en frist for indledning af en procedure om sagens realitet. Jeg erindrer her om, at den paagaeldende bestemmelse giver retten mulighed for at fastsaette en rimelig frist, naar dette er hjemlet ved lovgivningen paa omraadet, eller i modsat fald selv fastsaette en saadan frist.
Forslag til afgoerelse
43 Paa grundlag af det ovenfor anfoerte foreslaar jeg derfor Domstolen at besvare det af praesidenten for Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, forelagte spoergsmaal saaledes:
»Artikel 50, stk. 6, i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (TRIPs-aftalen) skal fortolkes saaledes, at de i denne bestemmelse omhandlede foreloebige foranstaltninger omfatter en uopsaettelig forholdsregel, der traeffes efter kontradiktorisk procedure ved en skriftlig og behoerigt begrundet afgoerelse, der kan appelleres«
(1) - EFT L 336, s. 1.
(2) - TRIPs-aftalen er offentliggjort i EFT L 336, s. 213.
(3) - Udtalelse af 15.11.1994 om »Faellesskabets kompetence til at indgaa internationale aftaler vedroerende tjenesteydelser og beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder«, Sml. I, s. 5267.
(4) - Jf. de nedenfor i fodnote 39, 42 og 44 naevnte domme.
(5) - Udtalelse 1/94, praemis 105, jf. fodnote 3.
(6) - En af de grunde, der foerte til denne konklusion, var, at Faellesskabet i modsat fald gennem aftaler med tredjelande om harmonisering af den intellektuelle ejendomsret paa verdensplan og samtidig paa faellesskabsplan kunne aendre de procedurer og afstemningsregler, der er fastsat ved traktatens artikel 100, 100 A og 235, og som er forskellige fra reglerne i artikel 113. Domstolen understregede, at den tidligere praksis, der bestod i foranstaltninger, der vedtoges selvstaendigt af Faellesskabet eller indsattes i aftaler med tredjelande, der vedtoges i medfoer af artikel 113, var uden betydning, navnlig fordi der i disse tilfaelde alene var tale om accessoriske foranstaltninger (praemis 60-70).
(7) - Paa dette punkt bemaerkes det udtrykkeligt i udtalelsen, at paralleliteten opstaar paa internt plan, naar der fastsaettes faelles forskrifter, som kan blive beroert af internationale forpligtelser (praemis 102). Kompetencen vedroerende TRIPs-aftalen kan derfor ikke vaere eksklusiv, for saa vidt som det, selv om der inden for den intellektuelle ejendomsret er vedtaget afledte retsakter under udoevelsen af denne interne kompetence, lige saa fuldt gaelder, at der alene har vaeret tale om en delvis harmonisering, og at der inden for mange sektorer ikke agtes foretaget eller er foretaget nogen harmonisering (praemis 103). Efter Domstolens opfattelse kan en ekstern enekompetence ej heller udledes paa grundlag af en bestemt laesning af udtalelse 1/76 af 26.4.1977, Sml. s. 741, hvorefter der til den simple tillaeggelse af en intern kompetence til gennemfoerelse af et bestemt maal (som f.eks. sammenknytning af det interne marked) noedvendigvis og udtrykkeligt skulle svare en ekstern kompetence. Domstolen vendte nemlig selv paa ny tilbage til udtalelse 1/76 og indskraenkede dennes raekkevidde for dette saerlige tilfaelde uden dog at give saerlige forklaringer (praemis 85 og 100).
(8) - Udtalelse 1/94, praemis 104, min fremhaevelse, jf. fodnote 3.
(9) - Denne tingenes tilstand kan kun aendres, dersom der efter Amsterdam-traktatens ikrafttraedelse goeres brug af det stk. 5, som nu er blevet indsat i traktatens artikel 113. I denne bestemmelse hedder det nemlig: Raadet kan med enstemmighed paa forslag af Kommissionen og efter hoering af Europa-Parlamentet udvide anvendelsen af stk. 1-4 til ogsaa at omfatte internationale forhandlinger og aftaler vedroerende (tjenesteydelser og) intellektuelle ejendomsrettigheder, for saa vidt de ikke er omfattet af disse stykker. Med andre ord goer artikel 113, stk. 5, det muligt tillige i den faelles handelspolitik og foelgelig under Faellesskabets enekompetence at inddrage ogsaa reguleringer af den intellektuelle ejendomsret, som i oejeblikket er udelukket.
(10) - Jf. i denne retning f.eks.: Appella »Constitutional Aspects of Opinion 1/94 of the ECJ concerning WTO Agreement«, i International and Comparative Law Quarterly, s. 440 ff. Ifoelge forfatteren »it should be noted that 'shared competence' does not mean that the Community and the member States have separate competence for different parts of the Agreements, as if the Community had exclusive power for certain parts of the Agreements and the member States retained their exclusive powers for other parts. It means, rather, that any decision in respect of the areas covered by the Agreement is to be decided jointly by the Community and the member States« (s. 460, fodnote 79). Jf. i den rigtige retning Pescatore, The Law of Integration, Leiden, 1974, s. 47, hvori det hedder »The adoption of this procedure is therefore the expression of sharing of authority and not of concurrent authority«.
(11) - Et saadant problem kunne efter min opfattelse heller ikke loeses ved vedtagelsen af en adfaerdskodeks, der faktisk allerede har vaeret under forberedelse i for mange aar, til regulering af reglerne for medlemsstaternes og Faellesskabets deltagelse i WTO vedroerende udoevelsen af de (respektive) kompetencer paa omraadet med delt kompetence. For saa vidt det har betydning her, skal det nemlig understreges, at udkastet til kodeksen bekraefter, at udtrykket »delt kompetence« ikke paa nogen maade skal forstaas saaledes, at enhver beslutning paa omraadet skal vedtages ved faelles overenskomst mellem Faellesskabet og medlemsstaterne. Selv om det i dette udkast bestemmes, at Kommissionen har til opgave at foere forhandlingerne og vaere Faellesskabets og medlemsstaternes eneste talsmand paa grundlag af en bemyndigelse, der gives i en paa forhaand vedtaget faelles holdning, tillader udkastet nemlig medlemsstaterne at handle selvstaendigt, naar man ikke naar frem til en faelles holdning. Vedroerende udkastet til kodeksen henviser jeg til V. Van den Bossche, The EC and the Uruguay Round Agreements, Limburg Universitet, 1995, s. 17 ff.
(12) - Udtalelse 1/94, praemis 106-109, jf. fodnote 3.
(13) - Der indfoeres stadig flere bestemmelser, der fastlaegger henholdsvis Faellesskabets og medlemsstaternes kompetence, dersom der er tale om faelles deltagelse i samme overenskomst. Jf. f.eks. Wienerkonventionen om beskyttelse af ozonlaget af 22.3.1985 (EFT L 297, s. 10) samt FN's tredje havretskonvention (Montego Bay) af 10.12.1982. En praecis og streng fastlaeggelse af Faellesskabets og dets medlemsstaters kompetence er yderligere et krav, som tillaegges stor betydning af de oevrige kontraherende parter, saaledes som det f.eks. fremgaar af statutten for FN's Levnedsmiddel- og Landbrugsorganisation (FAO), som aendret med henblik paa optagelsen af Faellesskabet som medlem den 26.11.1991. Denne statut kraever nemlig en erklaering om kompetence, hvori de forhold, mht hvilke medlemsstaterne har overfoert kompetencen til Faellesskabet, er angivet, og hvor sidstnaevnte saaledes er bemyndiget til at forpligte sig paa internationalt plan. Paa det interne plan er der ligeledes vedtaget en ordning »vedroerende forberedelse af FAO-moeder samt erklaeringer og afstemninger«, der har til formaal at gennemfoere den noedvendige koordinering mellem Faellesskabet og medlemsstaterne med henblik paa varetagelsen af de forskellige ansvarsomraader og/eller erklaeringer til et enkelt punkt. Denne ordning har dog ikke vist sig i stand til at fjerne alle modsaetningerne, idet Domstolen allerede har vaeret anmodet om at loese en tvist paa omraadet (jf. dom af 19.3.1996, sag C-25/94, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 1469).
(14) - Jf. artikel XI i WTO-overenskomsten. Det skal dog erindres, at det i artikel IX, stk. 1, udtrykkeligt hedder, at »i de tilfaelde, hvor De Europaeiske Faellesskaber udoever deres ret til at stemme, har de et antal stemmer, der svarer til antallet af deres medlemsstater«. Det hedder desuden i fodnote 1: »Antallet af De Europaeiske Faellesskabers og deres medlemsstaters stemmer maa i intet tilfaelde overstige antallet af De Europaeiske Faellesskabers medlemsstater.«
(15) - I denne retning har man udtalt sig i en del af teorien i forbindelse med det mere almindelige faenomen, der betegnes som blandede aftaler, men naturligvis, naar der ikke i disse findes bestemmelser om den eksterne kompetence (jf. bl.a. Steenbergen og Louis, »La répartition des compétences entre les Communautés«, i tats fédéraux dans les relations internationales, Bruxelles 1984). I samme retning peger ogsaa nogle af Domstolens afgoerelser, der faktisk har givet udtryk for, at fordelingen af kompetencen er et internt spoergsmaal, saa meget mere som den kan udvikles med tiden (jf saerlig afgoerelse 1/78 af 14.11.1978 truffet i medfoer af Euratom-traktatens artikel 103, stk. 3, Sml. s. 2151, praemis 35.
(16) - Ifoelge visse forfattere udgoer indgaaelsen af en blandet aftale, allerede fordi muligheden herfor ikke er omhandlet i traktaten, en stiltiende aendring af selve traktaten, hvorved hele aftalen kommer til at indgaa i faellesskabsretten med den foelge, at Domstolen uden videre er kompetent til at fortolke en blandet aftale i dens helhed (jf. bl.a. i denne retning Bleckmann: »Der Gemischte Vertrag im Europarecht«, i Europarecht, 1976, s. 301 ff.). Ifoelge andre forfattere kan den blandede aftale deles i to, nemlig en faellesskabsdel, der bliver en integrerende del af Faellesskabets retsorden paa samme maade som en aftale, der henhoerer under Faellesskabets enekompetence, og en anden del, der fortsat henhoerer under medlemsstaternes kompetence (jf. i denne retning bl.a. Ehlermann: »Mixed agreements: a list of problems«, i O'Keeffe og Schermers, Mixed agreements, Deventer 1983, s. 3 ff., der peger paa benyttelse af artikel 228 med henblik paa loesning af alle de samordningsproblemer, der kan opstaa ved den blandede deltagelse, og fastslaa, paa hvilke betingelser og i hvilket omfang medlemsstaterne kan deltage i disse aftaler. Forholdene i forbindelse med udtalelse 1/94 viser dog klart, at en forhaandsudtalelse fra Domstolen i medfoer af artikel 228 ikke noedvendigvis loeser alle problemerne. I dette tilfaelde er der naeppe grund til at erindre om, at Domstolen faktisk begraensede sig til at erindre om en almindelig samarbejdsforpligtelse, og paa grund af manglen paa bestemmelser paa omraadet mener jeg heller ikke, at den kunne have gjort andet). Modstandere af, at Domstolen fortolker samtlige bestemmelser i en blandet aftale uafhaengigt af en efterproevelse af spoergsmaalet om Faellesskabets eller medlemsstaternes kompetence, er ogsaa Schermers og Waelbroeck i Judicial Protection in the European Communities, Deventer 1992, s. 430, samt Hartley i The Foundations of European Community law: an introduction to the constitutional and administrative Law of the European Community, Oxford 1994, s. 186 og s. 273 ff.
(17) - Jf. f.eks. dom af 30.4.1974, sag 181/73, Haegeman, Sml. s. 449, vedroerende fortolkningen af associeringsaftalen med Graekenland, af 5.2.1976, sag 87/75, Bresciani, Sml. s. 129, vedroerende fortolkningen af Yaoundé-aftalen af 1963, og af 24.11.1977, sag 65/77, Razanatsimba, Sml. s. 2229, vedroerende fortolkningen af Lomé-konventionen. Af nyere dato, jf. dom af 31.1.1994, sag C-18/90, Kziber, Sml. I, s. 199, og af 5.4.1995, sag C-103/94, Krid, Sml. I, s. 719, angaaende fortolkningen af samarbejdsaftalerne med henholdsvis Marokko og Algeriet.
(18) - Jf. i denne retning allerede dommen i Haegeman-sagen, praemis 3, 5 og 6, jf. fodnote 17. Det er netop paa grund af disse betragtninger, at generaladvokat Trabucchi i sit forslag til afgoerelse af Bresciani-sagen (jf. fodnote 17) har anfoert, at »det kan vaere noedvendigt for en national ret at faa fastslaaet, om en retsakt eller en adfaerd fra en medlemsstats side er i overensstemmelse med forpligtelser, Faellesskabet har paataget sig i kraft af en folkeretlig aftale, der ogsaa binder hver enkelt medlemsstat i henhold til EOEF-traktatens artikel 228, stk. 2; det er fuldstaendig legitimt, ja ligefrem noedvendigt, praeliminaert at tage stilling til aftalen af hensyn til en praecisering af den paagaeldende stats faellesskabsforpligtelse, der har traktaten som grundlag og materielt er fastsat i den aftale, som binder Faellesskabet«. Han har endvidere i samme forslag bemaerket, at »afgraensningen af raekkevidden af en stats faellesskabsforpligtelse ... dog altid (er) et spoergsmaal om fortolkning af faellesskabsretten« (Sml. 1976, s. 145).
(19) - Dom af 30.9.1987, sag 12/86, Sml. s. 3719, vedroerende fortolkningen af bestemmelser i associeringsaftalen med Tyrkiet.
(20) - Dommen i Demirel-sagen, praemis 9 (jf. fodnote 19). Jf. herom tillige generaladvokat Darmon's forslag til afgoerelse i samme sag, hvori det hedder: »(Det er) imidlertid efter min opfattelse ikke noedvendigt at udvikle nogen generel teori om emnet. Jeg maa dog erkende, at en saadan ville vaere nyttig« (Sml. 1987, s. 3737 ff., punkt 13).
(21) - Dommen i Demirel-sagen, praemis 11 (jf. fodnote 19). Jf. desuden punkt 12 i generaladvokat Darmon's forslag til afgoerelse, hvori han understregede, at Domstolens praksis er klar med hensyn til spoergsmaalet om den faellesskabsretlige karakter af medlemsstaternes forpligtelser til at overholde aftaler udadtil, men at der »dog ikke af Domstolens praksis (fremgaar) noget kriterium for, hvornaar Domstolen har en saadan kompetence, ligesom det heller ikke udtrykkeligt fremgaar, at der aldrig kan vaere tilfaelde, hvor en bestemmelse i en blandet aftale allerede som foelge af sin art eller et udtrykkeligt forbehold i aftalen kan vaere unddraget fra Domstolens kompetence til at afgoere fortolkningsspoergsmaal« (jf. det i fodnote 20 naevnte forslag til afgoerelse).
(22) - Jf. herom Gaja, »Sull'interpretazione degli accordi misti da parte della Corte di giustizia«, i Rivista di diritto internazionale, 1988, s. 605 ff. Efter at have paavist, at Domstolen ikke i denne dom har haevdet, at alle omraader, der er reguleret i associeringsaftaler eller andre blandede aftaler, henhoerer under Faellesskabets kompetence, bemaerker forfatteren, at Domstolens kompetence ikke kan udstraekkes til at omfatte bestemmelser i blandede aftaler, hvis genstand ikke har noget at goere med faellesskabsretten. Ikke desto mindre antager han, om end kun med forsigtighed, at man kunne forestille sig en undtagelse i forbindelse med en »overtraedelsesprocedure over for en medlemsstat, hvis adfaerd med hensyn til tilsidesaettelsen af dens forpligtelser i henhold til den blandede aftale medfoerer negative foelger for Faellesskabet«.
(23) - Paa grundlag af en forestilling om, at medlemsstaterne ikke blot har paataget sig en forpligtelse over for andre medlemsstater, men ogsaa over for selve Faellesskabet, er det blevet haevdet, at tilsidesaettelsen af aftalen kunne bevirke, at Faellesskabet blev ansvarligt tillige med den medlemsstat, hvorom der var tale, med den foelge, at der opstod en interesse-befoejelse for Faellesskabet og saerlig Domstolen i en ensartet anvendelse, gennemfoerelse og fortolkning af alle bestemmelserne (jf. i denne retning Nolte: »Kommentarer til sag 12/86« i Common Market Law Review, 1988, s. 403 ff.
(24) - Jf. herom Neuwahl, »Shared Powers or Combined Incompetence? More on Mixity«, i Common Market Law Review, 1996, s. 667 ff. Jf. desuden mere i almindelighed Bourgeois, Dewost og Gaiffe (la Communauté européenne et les accords mixtes. Quelles perspectives?, Bruges-konferencen, nr. 11, 1997.
(25) - Netop i denne henseende har den britiske regering givet udtryk for en vis betaenkelighed. Dersom Domstolen besvarer spoergsmaalet om sin kompetence til at fortolke alle WTO- bestemmelser bekraeftende, har Det Forenede Kongerige saaledes med henblik paa fremtiden, forudset dels, at medlemsstaterne vil vaere mere forsigtige med at underskrive blandede aftaler, dels vil vaere mere tilboejelige til at vaelge fuldstaendig adskilte ordninger.
(26) - Udtalelse 1/94, praemis 107 (jf. fodnote 3).
(27) - Jf. herom f.eks. Rideau, »Les accords internationaux dans la jurisprudence de la Cour de justice des Communautés européennes; réflexions sur les relations entre les ordres juridiques international, communautaire et nationaux« i Revue générale de droit international public, 1990, s. 289 ff. Forfatteren fremhaever, at en deling af kompetencen mellem de nationale retter og Domstolen »peut cependant s'avérer délicate en raison des difficultés de rattachement des différentes dispositions de l'accord à l'un ou à l'autre ordre de compétences et des risques de discordance dans l'application de l'accord mixte« (s. 347). Det samme synspunkt paa kravet om en ensartet anvendelse af de bestemmelser, der indgaar i faellesskabssystemet, er gjort gaeldende af generaladvokat Darmon i hans forslag til afgoerelse af Demirel-sagen (jf. fodnote 20), og det synspunkt, som er gjort gaeldende, netop i forbindelse med fortolkningen af WTO-reglerne, af Eeckhout i »The domestic legal status of the WTO Agreement; interconnecting legal systems« i Common Market Law Review 1997, s. 11 ff., er ikke meget forskelligt.
(28) - I denne forbindelse skal det her understreges, at Domstolens kompetence til at fortolke bestemmelserne i TRIPs-aftalen vedroerende midlerne til beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder maa tages for givet, ikke blot for saa vidt angaar de omraader, der eventuelt kan henhoere under faellesskabsretten vedroerende forbuddet mod varemaerkeforfalskede varers overgang til fri omsaetning, men ogsaa i forbindelse med EF-varemaerker som omhandlet i forordning (EF) nr. 40/94 (EFT L 11, s. 1). Denne forordning indeholder i oevrigt (i artikel 99) en saerlig bestemmelse om foreloebige retsmidler med den i sandhed paradoksale foelge, at kompetencen til at fortolke den samme regel i den samme aftale, i det foreliggende tilfaelde artikel 50 i TRIPs-aftalen, alt efter tilfaeldet snart vil tilkomme Faellesskabets retsinstanser, og snart de nationale retter. Yderligere kan man ikke undlade at bemaerke, at selve delingen af fortolkningskompetencen mellem Faellesskabets retsinstanser og de nationale retter vil medfoere betydelige foelger for systemets funktion betragtet under ét, allerede f.eks. i henseende til den (paa ingen maade fjerntliggende) mulighed, at de hver isaer naar til forskellige konklusioner vedroerende spoergsmaalet om den direkte virkning. Paa dette punkt er den opfattelse, den franske regering har givet udtryk for i retsmoedet, ganske givet sigende, ogsaa selv om den er ret speciel og selvmodsigende, idet det tilraades Domstolen, selv om denne erklaerer sig inkompetent til at fortolke artikel 50 i TRIPs-aftalen, at give den nationale ret en eller anden anvisning i anledning af den manglende direkte virkning af WTO's bestemmelser, herunder bestemmelserne i TRIPs-aftalen, netop med henblik paa at undgaa divergenser i fortolkningen vedroerende et saa vigtigt spoergsmaal.
(29) - Det skal her fremhaeves, at dette fundamentale krav ikke paa nogen forfoelger det formaal at »(undgaa) senere fortolkningsuoverensstemmelser« som fremhaevet af Domstolen for at fastslaa dens kompetence til at fortolke nationalretlige normer, der henviser til faellesskabsretten, eller som er formuleret paa samme maade som de tilsvarende faellesskabsretlige regler, men som er bestemt til at skulle anvendes uden for faellesskabsrettens anvendelsesomraade (dom af 18.10.1990, forenede sager C-297/88 og C-197/89, Dzodzi, Sml. I, s. 3763, praemis 37). Denne praksis er senest blevet bekraeftet ved domme af 17.7.1997, sag C-28/95, Leur-Bloem, Sml. I, s. 4161, praemis 32, og sag C-130/95, Giloy, Sml. I, s. 4291, praemis 28. Man kan givet, dog naturligvis med visse lempelser, vaere fristet til at overfoere den samme form for raesonnement til den foreliggende sag, saerlig med henblik paa at undgaa senere fortolkningsuoverensstemmelser med Faellesskabets potentielle kompetence. Jeg bemaerker dog, at situationen er afgjort forskellig herfra, idet man paa den ene side maa bemaerke, at den bestemmelse i den overenskomst, der er tale om, ikke henviser til nogen faellesskabsretlig bestemmelse og ej heller kopierer den, og paa den anden side, at kravet om ensartet fortolkning i det foreliggende tilfaelde er aktuelt og ikke paa nogen maade potentielt. I alle tilfaelde kan jeg derfor kun tilfoeje, at en udstraekkelse af fremgangsmaaden i Dzodzi-sagen til den foreliggende sag ville indebaere en mere almindelig uoverensstemmelse med Domstolens egen praksis vedroerende antagelsen til paakendelse af praejudicielle spoergsmaal, saerlig vedroerende hypotetiske og/eller rent interne spoergsmaal (jf. det allerede af mig anfoerte i mit forslag til afgoerelse i sag C-346/93, Kleinwort Benson, der blev afgjort ved dom af 28.5.1995, Sml. I, s. 617, saerlig punkt 25, 26 og 27).
(30) - Jf. herom mine betragtninger i punkt 14 og 18.
(31) - Det er ikke overfloedigt i denne forbindelse at erindre om, at Domstolen i sin dom af 26.10.1982, sag 104/81, Kupferberg, Sml. s. 3641, der ganske vist angik en ikke-blandet aftale foerst og fremmest lagde vaegt paa kravet om en ensartet fortolkning af de regler, der udgoer en integrerende bestanddel af Faellesskabets retsorden, herunder internationale aftaler. Ud fra den betragtning, at Faellesskabets institutioner og medlemsstaterne sammen er forpligtet til at sikre overholdelse af de aftaler, der indgaas af Faellesskabet, fastslog Domstolen nemlig, at medlemsstaterne opfylder en forpligtelse, ikke blot over for de beroerte tredjelande, »men ligeledes og isaer over for Faellesskabet, som har paataget sig ansvaret for aftalens rette gennemfoerelse« (praemis 13). Denne betragtning forekommer mig saerlig vigtig, og den er ligeledes blevet gentaget vedroerende en blandet aftale, som f.eks. den, der var tale om i Demirel-sagen (praemis 11, jf. fodnote 19). Og naar bestemmelser i aftaler udgoer en integrerende bestanddel af faellesskabsretten, ogsaa naar de er indeholdt i blandede aftaler, saaledes som Domstolen allerede har fastslaaet i sin dom i Haegeman-sagen (jf. fodnote 17), foelger det heraf, at det ligeledes og isaer er paa disse aftaler man maa anvende den betragtning, hvorefter »det ikke kan anerkendes, at de har forskellig retsvirkning inden for Faellesskabet, alt efter, om gennemfoerelsen af dem i praksis paahviler Faellesskabets institutioner eller medlemsstaterne, og, i sidste tilfaelde, alt efter den opfattelse, der i hver medlemsstats retsorden anlaegges af retsvirkningerne i national ret af de folkeretlige aftaler, som staterne har indgaaet« (praemis 14).
(32) - I samme retning gik allerede afgoerelse 1/78, praemis 36 (jf. fodnote 15) og udtalelse 2/91 af 19.3.1993, Sml. I, s. 1061, praemis 36, samt senest dom i sagen Kommissionen mod Raadet, anfoert i fodnote 13, praemis 48.
(33) - Manglen paa et snaevert samarbejde mellem Faellesskabets institutioner og medlemsstaterne ville nemlig - paa grund af de former for ineffektivitet, der uundgaaeligt er forbundet med, at man ikke taler med én stemme, og saerlig manglen paa ensartede adfaerdsregler - medfoere betydelige ulemper baade under fremtidige forhandlinger i WTO, og mere generelt hver gang det viste sig noedvendigt at tage stilling til et spoergsmaal, der er reguleret ved TRIPs-aftalen (jf. herom Vellano, »La Comunità europea e i suoi Stati membri dinanzi al sistema di risoluzione delle controversie dell'Organizzazione Mondiale del Commercio: alcune questioni da risolvere«, i La Comunità Internazionale, 1996, s. 499 ff.). Saerlig ville den mekanisme for den saakaldte gensidige gengaeldelse, som er omhandlet i artikel 22 i Forstaaelse vedroerende Regler og Procedurer for Bilaeggelse af Tvister som understreget af Kommissionen for Domstolen, risikere at tabe meget af sin effektivitet paa omraaderne med delt kompetence. Det siger nemlig sig selv, at en medlemsstat, der har til hensigt at udoeve sin gengaeldelsesret inden for varesektoren i stedet for sektoren for tjenesteydelser eller intellektuel ejendomsret, ikke vil kunne goere dette i mangel af en aftale herom. Paa samme maade vil Faellesskabet i mangel af en aftale med medlemsstaterne ikke kunne udoeve gengaeldelsesretten i de sektorer i GATS og TRIPs, der (endnu) henhoerer under medlemsstaternes kompetence.
(34) - Jf. bl.a. dom af 13.12.1994, sag C-306/93, SMW Winzersekt, Sml. I, s. 5555, praemis 14, og af 5.12.1996, sag C-85/95, Reisdorf, Sml. I, s. 6257, praemis 15.
(35) - Dom af 6.11.1979, forenede sager 16/79, 17/79, 18/79, 19/79 og 20/79, Danis, Sml. s. 3327, praemis 8. Mere generelt henviser jeg til dom af 25.6.1992, sag C-147/91, Laderer, Sml. I, s. 4097, hvori det fastslaas, at »det efter den ved artikel 177 indfoerte ordning om samarbejde mellem de nationale retsinstanser og Domstolen paahviler Domstolen at give den nationale retsinstans en besvarelse, der er relevant for afgoerelsen af den for denne retsinstans indbragte sag, i form af en fortolkning af de faellesskabsretlige bestemmelser, som vil kunne finde anvendelse« (praemis 6).
(36) - Kupferberg-dommen, praemis 17 (jf. fodnote 31).
(37) - Jf. herom Pescatore, »Drafting and analysing decisions on dispute settlement«, i Pescatore, Davey og Lowenfeld, Handbook of WTO/GATT Dispute Settlement, New York 1997. Forfatteren haevder saerlig, at disse forsoeg paa efterfoelgende at aendre en multilateral traktat gennem en intern bestemmelse, der vedtages ensidigt, er uforenelige med almindelig redelighed i internationale forhold og princippet om beskyttelse af borgernes rettigheder i et demokratisk samfund (s. 11, fodnote 3). Jf. allerede Mengozzi, »Les droits des citoyens de l'Union Européenne et l'applicabilité directe des accords de Marrakech«, i Revue du Marché Unique Européen, 1994, s. 171, samt Gaja, »Il preambolo di una decisione del Consiglio preclude al 'GATT 1994' gli effetti diretti nell'ordinamento comunitario?«, i Rivista di diritto internazionale, 1995, s. 407 ff. I retning af, at den paagaeldende betragtning ikke er uden en vis betydning, henviser jeg til punkt 127 i generaladvokat Cosmas' forslag til afgoerelse i sag C-183/95, Affish, der blev afgjort ved dom af 17.7.1997, Sml. I, s. 4315, samt punkt 28 og 29 i generaladvokat Elmer's forslag til afgoerelse i de forenede sager C-364/95 og C-365/95, T. Port, der blev afgjort ved dom af 10.3.1998, Sml. I, s. 1035.
(38) - Med henblik paa at fastslaa, om WTO-bestemmelserne har eller ikke har direkte virkning, er det med andre ord givetvis ikke tilstraekkeligt eller maaske endda irrelevant, at Kommissionen, Raadet og Parlamentet er enige om at finde, at de omstaendigheder, der hidtil har foert Domstolen til at frakende GATT 1947-bestemmelserne direkte virkning, fortsat bestaar for saa vidt angaar WTO-bestemmelserne. Bl.a. forekommer det mig vanskeligt at bestride, at det er Domstolens opgave som fortolker at foretage denne vurdering.
(39) - Dom af 12.12.1972, forenede sager 21/72, 22/72, 23/72 og 24/72, Sml. 1972, s. 295, praemis 19 og 20, org. ref.: Rec. s. 1219.
(40) - Samme dom, praemis 21.
(41) - Samme dom, praemis 27 og 28.
(42) - Dom af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973, praemis 110. I denne dom var Domstolen mere rundhaandet i henseende til begrundelsen end i de foregaaende afgoerelser paa omraadet. Domstolen lagde nemlig saerlig vaegt paa den ikke-bindende karakter af afgoerelser inden for rammerne af GATT, paa den »velvillige overvejelse«, der kraeves ved undersoegelsen af forslagene, og paa muligheden af endog ensidigt at suspendere visse forpligtelser (jf. praemis 107 og 108).
(43) - Det er saerlig blevet understreget, at den uomtvistelige fleksibilitet af visse bestemmelser i aftalen (et traek, som i oevrigt er faelles for alle multilaterale internationale aftaler) ikke er stoerre end mange regler, der er indeholdt i andre konventioner, som Domstolen dog har fundet umiddelbart anvendelige (jf. i denne retning bl.a. Giardina, »La Corte europea ed i rapporti tra diritto comunitario e diritto internazionale«, i Rivista di diritto internazionale privato e processuale, 1973, s. 582 ff., saerlig s. 588 ff.). Ej heller har man undladt at paavise, at de tilfaelde, hvori beskyttelsesforanstaltninger er tilladt, er opregnet udtoemmende, og mere i almindelighed, at systemet for bilaeggelse af tvister har vist sig saerlig effektivt i en saadan grad, at Faellesskabets repraesentanter inden for rammerne af GATT har beklaget sig over dets overdrevet judicielle karakter (jf. i denne retning bl.a. Petersmann, »The EEC as a GATT-Member - Legal Conflicts between GATT Law and European Community Law«, i The European Community and the GATT-Studies in Transnation Economic Law, bind IV, Deventer, 1986, s. 23 ff., samt Hahn og Schuster, »Le droit des États membres de se prévaloir en justice d'un accord liant la Communauté«, i Revue générale de droit international public, 1995, s. 367 ff., saerlig s. 381 ff.).
(44) - Jf. bl.a. dom af 24.10.1973, sag 9/73, Schlueter, Sml. s. 1135, praemis 28, 29 og 30, af 16.3.1983, sag 266/81, SIOT, Sml. s. 731, praemis 28, samt senest af 12.12.1995, sag C-469/93, Chiquita Italia, Sml. I, s. 4533, praemis 26-29.
(45) - Fra denne linje adskiller sig alene tilsyneladende og i det hele taget kun delvis dom af 22.6.1989, sag 70/87, Fediol, Sml. s. 1781, og af 7.5.1991, sag C-69/89, Nakajima, Sml. I, s. 2069, hvoraf fremgaar, at Domstolen, hver gang en forordning henviser til GATT-bestemmelserne (Fediol-sagen), eller er blevet vedtaget til gennemfoerelse af disse (Nakajima-sagen), naar til det resultat, at borgerne kan paaberaabe sig disse bestemmelser som maal for lovligheden af den faellesskabsakt, der er tale om. Det er sandt, at dette, at GATT-bestemmelserne kan paaberaabes, ikke bygger paa disses direkte virkning, men paa eksistensen af en faellesskabsakt, der har gennemfoert disse bestemmelser, eller dog givet udtryk for vilje til at anvende dem. Den omstaendighed, at en bestemmelses egnethed til at fungere som maal for gyldigheden af en faellesskabsakt er begraenset til det tilfaelde, hvor sidstnaevnte henviser til GATT-bestemmelsen eller tjener til dennes gennemfoerelse, indebaerer naturligvis, at denne egnethed alene bestaar, naar og hvis den internationale bestemmelse er blevet gjort til faellesskabsret. Dette vaekker i oevrigt ogsaa til eftertanke vedroerende den monistiske sammenhaeng i Domstolens praksis, der aabenlyst modsiges af holdningen i Nakajima-sagen (jf. bl.a. Eeckhout, »The domestic legal status of the WTO Agreement: interconnecting legal systems«, s. 56 ff., jf. fodnote 27).
(46) - Jf. i denne retning f.eks. dommen i Kupferberg-sagen (jf. fodnote 31), hvori Domstolen dels fastslog, at »den omstaendighed, at deltagerne har oprettet en saerlig institutionel ramme for deres indbyrdes konsultationer og forhandlinger vedroerende opfyldelsen af aftalen, ikke i sig selv (er) tilstraekkelig til helt at udelukke, at domstolene anvender aftalen« (praemis 20), dels, at det »med hensyn til beskyttelsesklausulerne, som goer det muligt for deltagerne at fravige visse af aftalens bestemmelser, skal ... bemaerkes, at de kun finder anvendelse under bestemte omstaendigheder, og som regel efter en kontradiktorisk behandling i Den Blandede Komité« (praemis 21).
(47) - Jf. bl.a. Ligustro, Le controversie tra Stati nel diritto del commercio internazionale dal GATT all'OMC, Padova 1996, samt Young, »Dispute resolution in the Uruguay Round: lawyers triumph over diplomats«, i International Lawyer, 1995, s. 389 ff.
(48) - Saaledes har memorandummet om bestemmelserne i GATT 1994 vedroerende betalingsbalancen til formaal at fastsaette en strammere ordning og saerlig goere de ikke-toldmaessige restriktive foranstaltninger mere gennemsigtige, som havde vaeret genstand for en ukontrolleret praksis, saerlig i ulandene. I samme forbindelse er ogsaa aftalen om beskyttelsesforanstaltninger (EFT L 336, s. 184), der bygger paa GATT's artikel XIX, bestemt til at »genetablere den multilaterale kontrol med beskyttelsesforanstaltninger og afskaffe foranstaltninger, der falder uden for en saadan kontrol« (anden betragtning) af betydning. Aftalen indeholder tillige en saerlig bestemmelse, der foreskriver gradvis afskaffelse inden for en periode paa hoejst fire aar fra WTO-overenskomstens ikrafttraedelse af foranstaltninger, der hoerer under det saakaldte graa omraade (jf. artikel 11).
(49) - Jf. artikel IX, stk. 3 og 4, i WTO-overenskomsten. F.eks. gives tilladelse til fravigelser af Ministerkonferencen med tre fjerdedeles flertal af medlemmernes stemmer, og beslutningen skal redegoere for de ekstraordinaere omstaendigheder, der begrunder den, og tidspunktet for dens ophoer med periodevis undersoegelse af, om de ekstraordinaere omstaendigheder stadig foreligger. Hertil foejes, at memorandummet om fravigelse af forpligtelserne ifoelge GATT 1994 skaerper betingelserne for opnaaelse af fravigelser og hjemler mulighed for, at en medlemsstat kan ivaerksaette proceduren for bilaeggelse af tvister, naar en anden medlemsstats anvendelse af en fravigelse ophaever eller forringer de fordele, der foelger af GATT 1994.
(50) - Jf. bilag 2 til WTO-overenskomsten (EFT L 336, s. 234). For saa vidt angaar mekanismens struktur er der fastsat tre beslutningsniveauer for bilaeggelsen af tvister. Tvistbilaeggelsesorganet (DSB, Dispute Settlement Body) er selve Det Almindelige Raad, men under udoevelsen af funktionerne med bilaeggelse af tvister, kan det have en anden formand og sin egen forretningsorden (WTO-overenskomstens artikel IV, stk. 3). Panelerne, der bestaar af tre eller fem medlemmer, der udpeges ad hoc og individuelt blandt eksperter i international handelsret, er det foerste trin i den tekniske vurdering. Endelig findes der Den Staaende Appelinstans, der er sammensat af syv medlemmer valgt blandt juridiske eksperter, der ikke er tilknyttet de nationale forvaltningsmyndigheder. Proceduren omfatter en raadslagningsfase mellem parterne i tvisten med henblik paa at soege en loesning og udelukke de punkter, hvorom der ikke er tvist. Den anden fase er panelets vurdering, der ligeledes kan deles i to faser.
(51) - Hertil skal foejes, at der er mulighed for appel med den konsekvens, at der udarbejdes en ny beretning, som ogsaa vedtages, medmindre der er negativ konsensus herimod. I det vaesentlige bevirker princippet om negativ konsensus, at beretningen altid vedtages, og at den tabende part er forpligtet til at efterkomme den. Beretningen kan faktisk indeholde henstillinger vedroerende den maade, paa hvilken en part skal efterkomme den (artikel 17), og efter en rimelig frist skal den tabende part goere dette. Dersom denne part ikke overholder fristen, udsaettes vedkommende for gengaeldelsesforanstaltninger, som f.eks. suspension af toldmaessige indroemmelser eller andre forpligtelser, hvilke foranstaltninger tillades af Tvistbilaeggelsesorganet, medmindre der foreligger negativ konsensus.
(52) - Et andet syn paa problemet bevirker efter min opfattelse ej heller den omstaendighed, der f.eks. er fremhaevet af Timmermans, »L'Uruguay Round: sa mise en oeuvre par la Communauté européenne«, i Revue du Marché Unique Européen, 1994, s. 175 ff., at man ikke paa nogen maade kan udelukke, at kompensationen bliver en »varig foreloebig foranstaltning« (s. 178). Bl.a. kan jeg ikke undlade at fremhaeve, at ogsaa en medlemsstats tilsidesaettelse af faellesskabsretten ifoelge traktatens artikel 171 kan vurderes i en sum penge og saaledes goere det muligt for denne stat at fortsaette tilsidesaettelsen »mod betaling«. Under alle omstaendigheder finder jeg ikke, at den direkte virkning af en retsregel kan goeres afhaengig af de kortere eller laengere tidsrum, medlemsstaten bruger paa at rette sig efter en afgoerelse, enten denne er truffet af en ret eller et panel, eller endnu mindre af instrumenter, der i givet fald kan benyttes med henblik paa at mindske virkningerne af misligholdelsen og/eller tilskynde til overholdelse.
(53) - Den modsatte opfattelse er kommet til udtryk i punkt 118-128 i generaladvokat Cosmas' forslag til afgoerelse og punkt 27-29 i generaladvokat Elmer's forslag til afgoerelse i henholdsvis sagerne Affish og T. Port (jf. fodnote 37 ovenfor).
(54) - Jf. herom saerlig, hvad jeg allerede har anfoert i punkt 27 og fodnote 46. Mere i almindelighed kan der vaere grund til at understrege, at GATT er den eneste aftale, med hensyn til hvilken Domstolen paa grundlag af dens »karakteristiske traek« er naaet til det resultat, at ingen af dens bestemmelser kunne have direkte virkning. I alle de oevrige tilfaelde, hvori Domstolen har skullet udtale sig om internationale overenskomster, der var indgaaet af Faellesskabet, har den - selv om den eventuelt har fundet, at den enkelte bestemmelse, den havde faaet forelagt til udtalelse, ikke havde direkte virkning - aldrig fundet, at selve overenskomsterne havde traek, der afskar borgerne fra at goere de relevante bestemmelser i dem gaeldende ved retterne. Jf. tillige, ud over de i fodnote 17 anfoerte domme, dommen i Chiquita Italia-sagen (jf. fodnote 44), hvori Domstolen fandt, at den omstaendighed, AVS-EOEF-aftalen foreskriver en saerlig fremgangsmaade for loesningen af tvister mellem de kontraherende parter, ikke er af en saadan art, at den er til hinder for, at der tillaegges visse af dens bestemmelser direkte virkning (praemis 36).
(55) - Allerede i forhold til GATT 1947 har man faktisk bemaerket, at de karakteristiske traek, der er tillagt denne af Domstolen med henblik paa at frakende dens bestemmelser direkte virkning, er saadanne, at den frembyder et forum, hvori man forhandler og finder loesninger, snarere end en bindende aftale, selv om »The GATT is not a caricature of an international agreement, but is obligatory on the Community and Member States. It must be taken seriously by the institutions and the Court« (Everling, »Will Europe slip on bananas? The Bananas Judgment of the Court of Justice and National Courts«, i Common Market Law Review, 1996, s. 401, saerlig s. 422). Ej heller har man undladt at goere opmaerksom paa, at »quelle que soit la façon de caractériser le système de règlement des litiges du GATT, on peut sans doute dire qu'il s'agit d'un des systèmes les plus efficaces de règlement de différends existant entre États aujourd'hui« (Hahn og Schuster, »Le droit des États ...«, s. 381, jf. fodnote 43). Der er naeppe grund til at tilfoeje, at disse udsagn saa meget mere gaelder det (nye) system, der er indfoert ved WTO-overenskomsten, der, naar man ser bort fra visse indroemmelser i henseende til enstemmige afgoerelser, er undergaaet en klar aendring i retning af en mere retlig og bindende karakter.
(56) - Under disse omstaendigheder kan begraensningen i Fediol- og Nakajima-sagerne (jf. dommene i fodnote 45) af muligheden for paaberaabelse (ogsaa) af bestemmelserne i WTO-overenskomsten for de kompetente instanser ikke forekomme at vaere saerlig overraskende eller til syvende og sidst paa nogen maade vilkaarlig.
(57) - Jf. i denne retning Mengozzi, »Les droits des citoyens ...« anfoert i fodnote 37.
(58) - Dommen i Bresciani-sagen, praemis 22 og 23, mine fremhaevelser (jf. fodnote 17).
(59) - Dommen i Chiquita Italia-sagen, praemis 32 og 34 (jf. fodnote 44).
(60) - Det er ikke overfloedigt her at erindre om, at visse regeringer i denne sag (jf. fodnote 31 ovenfor) havde bestridt, at frihandelsaftalen mellem EOEF og Portugal havde direkte virkning, netop fordi der var tale om en aftale, hvis anvendelse var betinget af gensidighedsprincippet.
(61) - Dommen i Kupferberg-sagen, praemis 18 (jf. fodnote 31).
(62) - I denne forbindelse erindrer jeg i oevrigt om, at det under forhandlingerne om de paagaeldende aftaler var blevet foreslaaet at fastslaa, at bestemmelserne herom ikke skulle vaere self-executing. Dette forslag blev dog ikke vedtaget.
(63) - Dommen i International Fruit-sagen, praemis 21 (jf. fodnote 39).
(64) - Dette fremgaar i oevrigt allerede med hensyn til GATT 1947 tilstraekkelig klart af dommen i Chiquita Italia-sagen (jf. fodnote 44), hvori Domstolen udtrykkeligt fastslog, at den fjerde AVS-EOEF-konvention »ikke har samme karakter som GATT« (dommens praemis 31). Domstolen udtalte i oevrigt dette, inden den anfoerte, at den foerste konvention kan have direkte virkning trods den kendelige mangel paa ligevaegt i de kontraherende parters forpligtelser.
(65) - Dette er faktisk det indtryk, der staerkt fremgaar af dommen i sagen Tyskland mod Raadet (jf. fodnote 42), hvori Domstolen fastslog, at de karakteristiske traek ved GATT, nemlig de samme, som er til hinder for anerkendelsen af direkte virkning, tillige hindrer, at bestemmelserne kan tages i betragtning ved bedoemmelsen af en faellesskabsretsakts lovlighed inden for rammerne af et soegsmaal anlagt af en medlemsstat i medfoer af traktatens artikel 173 (praemis 109). Dette indtryk bestyrkes af, at de samme bestemmelser meget vel ifoelge Domstolen selv kan vaere et gyldigt maal for vurderingen af overensstemmelsen med forpligtelser ifoelge GATT af en national praksis eller et nationalt regelsaet under en af Kommissionen anlagt sag i medfoer af artikel 169 (jf. dom af 10.9.1996, sag C-61/94, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3989).
(66) - Efter min opfattelse bekraefter denne bestemmelse ved udtrykkeligt at fastslaa, at der ikke paa nogen maade skal traeffes ad hoc-foranstaltninger, dog alene, at der er tale om regler, der kan paaberaabes direkte for de nationale retter.
(67) - I denne henseende har Kommissionen henvist til i TRIPs-aftalens artikel 1, stk. 1, hvori det hedder: »Medlemmerne kan, men er ikke forpligtet dertil, gennemfoere en mere omfattende beskyttelse i deres lovgivning, end det er kraevet i denne aftale, forudsat at en saadan beskyttelse ikke strider mod bestemmelserne i denne aftale«. Denne bestemmelse bekraefter imidlertid ikke Kommissionens standpunkt, men viser tvaertimod, at medlemmerne vel frit kan vedtage en mere omfattende beskyttelseslovgivning, men at de skal overholde de »minimumsforskrifter«, der er indeholdt i aftalen, og som derfor kan paaberaabes af borgerne, for saa vidt de er tilstraekkeligt klare, praecise og ubetingede.
(68) - Jf. f.eks. dommen i Schlueter-sagen (fodnote 44) og dom af 3.2.1976, sag 59/75, Manghera m.fl., Sml. s. 91, hvori Domstolen fortolkede visse raadsresolutioner, selv om den udelukkede, at disse kunne have retsvirkninger, der kunne paaberaabes af borgerne for en national ret. Paa samme maade gav Domstolen i dom af 13.12.1989, sag C-322/88, Grimaldi, Sml. s. 4407, en national ret en fortolkning af en henstilling, der vel ikke kunne tillaegge borgerne rettigheder, der kunne paaberaabes for de nationale retter, men kunne have fortolkningsvaerdi for den forelaeggende ret (praemis 16-19). I sin dom af 20.5.1976, sag 111/75, Mazzalai, Sml. s. 657, havde Domstolen i oevrigt fastslaaet, at den i medfoer af artikel 177 var bemyndiget til »at traeffe praejudiciel afgoerelse om fortolkning af retsakter, der er vedtaget af faellesskabsinstitutionerne, uanset om disse retsakter gaelder umiddelbart« (praemis 7). Der er endelig naeppe grund til at erindre om dom af 13.11.1990, sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135, hvori er knaesat grundsaetningen og den overensstemmende fortolkning, hvorefter den nationale ret, selv om der ikke er tale om direkte virkning »skal fortolke de nationale retsforskrifter i lyset af direktivets ordlyd og formaal« (praemis 13).
(69) - Dom af 16.3.1983, forenede sager 267/81, 268/81 og 269/81, SPI og SAMI, Sml. s. 801, praemis 14 og 19 (mine fremhaevelser).
(70) - Dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, praemis 52 (jf. fodnote 65).
(71) - Vedroerende muligheden for at paaberaabe sig bestemmelser i en aftale, der ikke har direkte virkning, henviser jeg eksempelvis til Minin, »A propos de l'accord instituant l'organisation mondiale du commerce et l'accord sur les marchés publics: la question de l'invocabilité des accords internationaux conclus par la Communauté européenne«, i Revue trimestrielle de droit européen, 1997, s. 399 ff., saerlig s. 407 og 412 ff.
(72) - Hertil skal foejes, at artikel 50, stk. 6, bestemmer, at de trufne foreloebige foranstaltninger skal ophoere med at have virkning, hvis de procedurer, der foerer til en beslutning om sagens realitet, ikke indledes inden for en bestemt frist, men udtrykkeligt fastslaar, at bestemmelsen ikke beroerer bestemmelsen i stk. 4, paa grundlag af hvilken der i tilfaelde af foreloebige foranstaltninger, der er truffet, uden at den anden part er blevet hoert, paa tiltaltes begaering skal »foretages en fornyet gennemgang, inkl. en ret til hoering, med henblik paa inden for et rimeligt tidsrum efter, at foranstaltningerne er blevet meddelt, at fastlaegge, om disse skal aendres, kendes ugyldige eller stadfaestes«. Det er klart, at denne passage ikke ville have nogen mening, dersom artikel 50 alene vedroerte foranstaltninger, der var truffet uden at hoere den anden part.
(73) - Jeg erindrer om, at denne bestemmelse, for saa vidt det har betydning for denne sag, bestemmer, at »de retlige myndigheder skal vaere befoejet til at forbyde en part at begaa en kraenkelse, bl.a. at forhindre optagelse i handelsleddene paa deres omraade af importerede varer, som betegner en kraenkelse af en intellektuel ejendomsret ...«.
(74) - Det er som fremhaevet af den nederlandske regering ikke overfloedigt paa dette punkt at bemaerke, at den trufne foranstaltning betegnes som foreloebig, og at dens karakter heraf netop foelger af, at en sag, der er behandlet som uopsaettelig, og hvorunder retten i oevrigt ikke er bundet af de saedvanlige regler for bevisfoerelsen, dog altid kan efterfoelges af en procedure om sagens realitet.
(75) - Det skal nemlig understreges, at retten i sagen om foreloebige forholdsregler netop i visse tilfaelde betinger anordningen af den i artikel 289 i retsplejeloven omhandlede foranstaltning af, at proceduren vedroerende sagens realitet indledes inden en bestemt frist. Men det er helt klart, at den tabende part altid kan anlaegge en saadan sag, ogsaa i tilfaelde af, at der ikke er fastsat nogen frist herfor (jf. artikel 292 i den nederlandske retsplejelov).
(76) - Jf. fodnote 75.