61983CJ0194_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevninger, indgivet til Domstolens justitskontor den 14 . september 1983, har selskabet Asteris med hjemsted i Athen og tolv andre selskaber efter graesk ret, der alle fremstiller tomatkoncentrater, anlagt sag i medfoer af EOEF-traktatens artikler 178 og 215, stk . 2, med paastand om erstatning for det tab, som de haevder at have lidt paa grund af en ukorrekt fastsaettelse af faellesskabsstoetten for tomatkoncentrater i produktionsaarene 1981/1982 og 1982/1983 .
Baggrunden for sagerne og deres genstand
2 Med hensyn til den retlige baggrund for sagen bemaerkes, at Raadets forordning nr . 516/77 af 14 . marts 1977 ( EFT L 73, s . 1 ) har kodificeret alle bestemmelserne om den faelles markedsordning for produkter forarbejdet paa basis af frugt og groensager, og at markedsordningen i henhold til forordningens artikel 20 forvaltes af Kommissionen, som traeffer afgoerelse efter den saakaldte forvaltningskomitéprocedure . Ved forordning nr . 1152/78 af 30 . maj 1978 ( EFT L 144, s . 1 ) har Raadet som supplement til denne ordning indfoert en raekke nye artikler i forordning nr . 516/77, nemlig artikel 3a til 3c, hvori der indfoeres en producentstoetteordning for visse produkter, herunder tomatkoncentrater og ferskner i sukkeroploesning . Ifoelge praeambelen til forordningen er formaalet med denne ordning, at »faellesskabsprodukterne goeres mere konkurrencedygtige ved at indfoere foranstaltninger, som goer det muligt at saelge disse produkter til priser, der kan konkurrere med de priser, der anvendes af de betydeligste af de producerende tredjelande« .
3 I henhold til artikel 3a er stoetteordningen baseret paa kontrakter indgaaet mellem producenter og forarbejdningsvirksomheder . For de leverancer, der sker i henhold til disse kontrakter, fastsaettes der en »minimumspris«, som forarbejdningsvirksomhederne skal betale producenterne . Denne pris beregnes paa grundlag af de gennemsnitlige priser, der er betalt af forarbejdningsvirksomhederne for raavarer i det produktionsaar, der gaar forud for indfoerelsen af den nye ordning ; minimumsprisen er blevet ajourfoert fra produktionsaar til produktionsaar under hensyntagen til udviklingen saavel i priserne paa raavarer som i produktionsomkostningerne .
4 Artikel 3b bestemmer, at stoettebeloebet fastsaettes paa en saadan maade, at forskellen mellem priserne for faellesskabsprodukter og priserne for produkter fra tredjelande udlignes, idet der ved fastsaettelsen af prisen for faellesskabsprodukter tages hensyn til den minimumspris, der er fastsat efter kriterierne i artikel 3a, og »forarbejdningsomkostningerne« uden hensyntagen til de virksomheder, der har de stoerste omkostninger .
5 Ifoelge artikel 3c fastsaettes gennemfoerelsesbestemmelserne til artikel 3a og 3b efter fremgangsmaaden i artikel 20, dvs . af Kommissionen efter forvaltningskomitéproceduren . Fastsaettelsen af minimumsprisen og stoettebeloebet sker paa samme maade .
6 Det er paa grundlag af artikel 3c i forordning nr . 516/77, at Kommissionen har fastsat stoettebeloebene for efterfoelgende produktionsaar . Specielt med hensyn til tomatkoncentrater fastsaettes stoetten for et produkt med en normal koncentrationsgrad, et indhold af toerekstrakt paa 28-30%, i standardemballager af en bestemt vaegt, som har varieret i de forskellige produktionsaar . Ved forordning nr . 1610/78 af 10 . juli 1978 ( EFT L 188, s . 19 ) har Kommissionen fastsat »koefficienter«, der samtidig skal tage hensyn til produktets forskellige koncentrationsgrader og til den stadig stoerre indflydelse, det har paa prisen, at der anvendes mindre emballager end den, der er valgt i den forordning, der fastsaetter stoettebeloebet . Det maa fremhaeves, at koefficienterne anvendes paa det stoettebeloeb, der er fastsat for standardproduktet, og ikke paa de forskellige momenter, der tages i betragtning ved fastsaettelsen af stoettebeloebet .
7 Paa dette faellesskabsretlige udviklingstrin kom akten vedroerende vilkaarene for Den hellenske Republiks tiltraedelse i stand ( EFT 1979 L 291, s . 17 ). Aktens artikler 58 og 59 bestemmer, at der skal ske en gradvis tilnaermelse af de graeske landbrugspriser til det prisniveau, der foelger af de forskellige faelles markedsordninger . Som udgangspunkt garanterer artikel 58, stk . 2, de graeske producenter markedspriser svarende til dem, der er opnaaet under den tidligere nationale ordning . Artikel 59, stk . 2, bestemmer, for saa vidt angaar produkter forarbejdet paa basis af tomater eller ferskner, henhoerende under forordning nr . 516/77, at tilnaermelsen skal gennemfoeres i syv etaper paa en maade, der er beskrevet naermere i fortsaettelsen af bestemmelsen .
8 Tiltraedelsesaktens artikel 103 fastsaetter retningslinjerne for anvendelsen af stoetteordningen i forordning nr . 516/77 i Graekenland . Artiklens nr . 1 bestemmer, at den minimumspris, der er naevnt i artikel 3a i forordning nr . 516/77, fastsaettes paa grundlag af de priser, der i Graekenland under den tidligere nationale ordning er betalt til producenter af et produkt bestemt til forarbejdning, og som konstateres i en repraesentativ periode, der skal fastsaettes . Denne periode er blevet fastsat ved Raadets forordning nr . 41/81 af 1 . januar 1981 ( EFT L 3, s . 12 ).
9 I henhold til artikel 103, nr . 3, fastsaettes beloebet for den stoette, der fra Faellesskabet ydes i Graekenland, saaledes, at det udligner forskellen mellem niveauet for de priser for produkter fra tredjelande, der er fastsat i henhold til artikel 3b i forordning nr . 516/77, og det niveau for priserne for graeske produkter, der er fastlagt under hensyntagen til den minimumspris, der er fastsat som angivet ovenfor, og forarbejdningsomkostningerne »i Graekenland« .
10 I medfoer af alle disse bestemmelser fastsatte Kommissionen foerste gang ved forordning nr . 1963/81 af 10 . juli 1981 ( EFT L 192, s . 16 ) for produktionsaaret 1981/82 en producentstoette, der var forskellig for medlemsstaterne bortset fra Graekenland og for Graekenland . Samtidig fastsatte Kommissionen ved forordning nr . 1962/81 af 10 . juli 1981 ( EFT L 192, s . 13 ) koefficienter, der skulle tage hensyn til forskelle i omkostningerne som foelge af emballeringen af produkterne . Denne forordning er i princippet identisk med den oprindelige forordning nr . 1610/78 .
11 Producentstoetten blev, stadig efter samme principper, fastsat ved Kommissionens forordning nr . 1585/82 af 21 . juni 1982 for produktionsaaret 1982/83 ; parallelt hermed blev koefficienterne opretholdt ved Kommissionens forordning nr . 1602/82 af 22 . juni 1982 ( EFT L 179, s . 16 ).
12 Formaalet med sagerne er at opnaa erstatning for det tab, som sagsoegerne haevder at have lidt paa grund af en ukorrekt fastsaettelse af faellesskabsstoetten for tomatkoncentrater i produktionsaarene 1981/82 og 1982/83 . Grundlaget for kravene er til dels forskelligt for de to produktionsaar .
13 For saa vidt angaar produktionsaaret 1981/82, har sagsoegerne anfoert, at en gennemgang af vedkommende forvaltningskomités dokumenter og en sammenligning mellem dem og de bestemmelser, der er opretholdt i Kommissionens forordning nr . 1963/81, har vist, at Kommissionen uden begrundelse har nedsat de beloeb, der oprindeligt blev forelagt forvaltningskomiteen, med 6,41 ECU .
14 Desuden har de gjort gaeldende, at de fastsatte koefficienter i betragtning af, at de er afledt af stoetten for tomatkoncentrater, der udbydes i mindre emballager end den standardemballage, der er angivet i forordning nr . 1962/81, har stillet dem ugunstigt, fordi der inden for de forskellige vaegtkategorier anvendes den samme koefficient paa et stoettebeloeb, der er lavere for de graeske producenter end for producenterne i de oevrige medlemsstater . Denne forskelsbehandling er uforenelig med forbudet mod forskelsbehandling i EOEF-traktatens artikel 40, stk . 3, andet afsnit, og tiltraedelsesaktens artikel 103, nr . 3, da den ikke tager hensyn til de faktiske udgifter til emballage i Graekenland .
15 Med hensyn til produktionsaaret 1982/83 har sagsoegerne ikke anfaegtet selve fastsaettelsen af stoetten, men kun den forvridning, der er sket til skade for dem ved anvendelsen af de koefficienter, der er fastsat i forordning nr . 1602/82, og som finder anvendelse i det paagaeldende produktionsaar .
16 For saa vidt angaar nedskaeringen af stoetten for produktionsaaret 1981/82, har Kommissionen erkendt, at den har nedsat stoetten baade til de graeske producenter og til producenterne i de oevrige medlemsstater med 6,41 ECU efter en anmodning fra Raadet om at spare paa Faellesskabets midler . Kommissionen har gjort gaeldende, at der ikke er nogen bestemmelser, der forpligter den til hvert aar at fastsaette stoettebeloebet for tomatkoncentrater paa noejagtig det niveau, der foelger af de oplysninger, der er gennemgaaet af forvaltningskomiteen, og at den i hvert fald i den henseende har et skoen, som den udoever inden for rammerne af Faellesskabets samlede oekonomiske politik, og isaer landbrugspolitikken .
17 Med hensyn til denne del af sagen bemaerkes, at der ikke kan gives sagsoegerne adgang til at paaberaabe sig en forskel mellem de trufne foranstaltninger og de forberedende dokumenter, der afspejler de forslag, som er forelagt for forvaltningskomiteen, naar de anfaegter lovligheden af en kommissionsforordning . Angivelserne i forberedende dokumenter kan nemlig ikke saettes i klasse med en retsregel, som goer det muligt at kritisere den afgoerelse, der i sidste ende traeffes af Kommissionen efter forhandling med forvaltningskomiteen . De slutninger, sagsoegerne har draget af forskellen mellem de forslag, der oprindeligt blev forelagt forvaltningskomiteen med hensyn til minimumsprisen for raavarer og forarbejdningsomkostningerne, med henblik paa at opgoere deres tab, maa derfor forkastes .
18 Sagsoegerne har som svar paa spoergsmaal om raekkevidden af de anlagte sager udtrykkeligt anerkendt, at de ikke anfaegter de beloeb, der er taget i betragtning ved fastsaettelsen af stoetten, men at de kun anfaegter den fejlagtige fastsaettelse af koefficienterne ; disse goer det muligt af det stoettebeloeb, der er fastsat under hensyn til den standardemballage, der er angivet i Kommissionens forordninger, at udlede det stoettebeloeb, der udbetales for tomatkoncentrater, der udbydes i mindre emballager .
Realiteten
19 Domstolen har allerede i dom af dags dato i sag 192/83, Den hellenske Republik mod Kommissionen, haft lejlighed til at gennemgaa klagepunkterne mod fastsaettelsen i Kommissionens forordning nr . 1615/83 af 15 . juni 1983 ( EFT L 159, s . 48 ) af de koefficienter, der gjaldt for produktionsaaret 1983/84 . Som det fremgaar af denne doms praemisser, er der med hensyn til disse koefficienter i virkeligheden kun tale om en forlaengelse af de koefficienter, der gjaldt for de tidligere produktionsaar, og som sagsoegerne har anfaegtet . Da sagsoegerne paa dette punkt har tilsluttet sig Den hellenske Republiks argumentation, er det tilstraekkeligt at henvise til denne dom, som anerkender, at koefficientsystemet er ulovligt, for saa vidt som det foerer til, at der gives graeske producenter utilstraekkelig kompensation for de ekstraomkostninger, der skyldes, at emballagen er forskellig fra den standardemballage, der er angivet i Kommissionens forordning, som fastsaetter et stoettebeloeb, der er forskelligt for Graekenland og de oevrige medlemsstater . Af samme grunde boer denne afgoerelse ogsaa gaelde for Kommissionens forordninger nr . 1962/81 og nr . 1602/82 om fastsaettelse af koefficienterne for henholdsvis produktionsaarene 1981/1982 og 1982/1983 .
20 Der opstaar derfor det spoergsmaal, om konstateringen af, at fastsaettelsen af de af sagsoegerne anfaegtede koefficienter er ulovlig, er tilstraekkelig til at statuere, at Faellesskabet har paadraget sig erstatningsansvar .
21 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at Faellesskabet har paadraget sig ansvar paa grund af foelgerne af Kommissionens generelle retsakter . Det fremgaar imidlertid af Domstolens praksis, at Faellesskabet kun i undtagelsestilfaelde paadrager sig erstatningsansvar paa grund af foelgerne af generelle retsakter ( jfr . navnlig dommene af 2 . 12 . 1971, Zuckerfabrik Schoeppenstedt, 5/71, Sml . 1971, s . 275, og af 25 . 5 . 1978, Bayerische HNL, 83 og 94/76 og 40/77, Sml . s . 1209 ).
22 Det bemaerkes, at Faellesskabet i henhold til denne praksis kun kan ifalde ansvar, saafremt der foreligger en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private . I dommen af 25 . maj 1978 har Domstolen understreget, at konstateringen af, at en generel retsakt er ugyldig, som det er tilfaeldet i denne sag, ikke i sig selv er tilstraekkelig til at paadrage Faellesskabet et ansvar, og at private inden for rimelige graenser boer affinde sig med, at en generel retsakt medfoerer visse skadelige virkninger for deres oekonomiske interesser, selv om akten er erklaeret for ugyldig . Ifoelge samme dom kan erstatning kun komme paa tale, hvis den paagaeldende institution aabenbart og groft har overskredet graenserne for udoevelsen af sine befoejelser .
23 Det maa i den forbindelse erindres, at Domstolen i den dags dato afsagte dom i sag 192/83 mellem Den hellenske Republik og Kommissionen har fastslaaet, at fastsaettelsen af de omtvistede koefficienter skyldes en teknisk fejl, som, selv om den objektivt set har bevirket en forskelsbehandling af de graeske producenter, dog ikke kan betragtes som en kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel eller en aabenbar og grov overskridelse fra Kommissionens side af graenserne for udoevelsen af dens befoejelser . Det maa isaer bemaerkes, at den metode, der er anvendt af Kommissionen ved fastsaettelsen af koefficienterne, som det fremgaar af praemisserne til dommen i sag 192/83, ikke er i strid med tiltraedelsesaktens artikel 103, nr . 3 .
24 Disse betragtninger viser, at sagsoegerne ikke er i en saadan situation, at Faellesskabet kan anses for at have paadraget sig ansvar under hensyn til de kriterier, som EOEF-traktatens artikel 215, stk . 2, henviser til . Deres paastand kan derfor ikke tages til foelge .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
25 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 2, doemmes den tabende part til at betale sagsomkostningerne . Ifoelge stk . 3, foerste afsnit, kan Domstolen dog ophaeve sagsomkostningerne, hvis der foreligger ganske saerlige grunde .
26 Det fremgaar af det foregaaende, at sagsoegerne havde rimelig grund til at anfaegte de stoettebeloeb, som blev tildelt dem, selv om det ikke af den grund kan antages, at Faellesskabet har paadraget sig ansvar . Det forekommer derfor rimeligt at ophaeve sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1 ) Sagsoegte frifindes .
2 ) Hver part baerer sine omkostninger .