Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
JEAN RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 30. oktober 2025 (1)
Sag C-571/24
YO,
CT
mod
Bundesrepublik Deutschland
procesdeltager
Kreis Bergstraße
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Berlin-Brandenburg, Tyskland))
» Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – indvandringspolitik – direktiv 2003/86/EF – ret til familiesammenføring – artikel 10, stk. 3, litra a) – familiesammenføring af en flygtning, der ankom som uledsaget mindreårig, med sine førstegradsslægtninge i lige opstigende linje – uledsaget mindreårig, der bliver myndig på et tidspunkt forud for tildelingen af flygtningestatus og før afsigelsen af dom af 12. april 2018, A og S (C-550/16, EU:C:2018:248) – konsekvenser, der skal drages af denne dom med hensyn til tidspunktet for indgivelsen af en ansøgning om familiesammenføring «
I.      Indledning
1.        Med denne præjudicielle forelæggelse anmodes Domstolen om at præcisere, hvilke konsekvenser der skal drages af dom af 12. april 2018, A og S (2), med hensyn til behandlingen af en ansøgning om familiesammenføring, der indgives på grundlag af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86/EF (3) af forældrene til en ung tredjelandsstatsborger (herefter »referencepersonen«) (4), der indrejste på en medlemsstats område som uledsaget mindreårig, blev myndig under behandlingen af sin ansøgning om international beskyttelse og blev anerkendt som flygtning før afsigelsen af denne dom.
2.        I den nævnte dom præciserede Domstolen betingelserne for, at uledsagede mindreårige, der bliver myndige under denne procedure, kan gøre krav på retten til familiesammenføring i henhold til de gunstigere bestemmelser i denne artikel. Domstolen fastslog navnlig, at en ansøgning om familiesammenføring i princippet skal indgives inden for en frist på tre måneder efter den dag, hvor den pågældende »mindreårige« blev anerkendt som flygtning (5).
3.        I den foreliggende sag opnåede den pågældende »mindreårige« imidlertid flygtningestatus på et tidspunkt, der lå langt forud for afsigelsen af A og S-dommen, således at fristen på tre måneder var udløbet på det tidspunkt, hvor hans forældre, YO og CT, der begge er syriske statsborgere med bopæl i Tyrkiet, ville gøre retten til familiesammenføring i henhold til artikel 10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 gældende. Dette er baggrunden for den foreliggende sag, hvor det tyske generalkonsulat i Istanbul (Tyrkiet) afslog deres ansøgning med den begrundelse, at denne ret bortfaldt, da barnet blev myndigt, og at deres ansøgning under alle omstændigheder ikke var blevet indgivet hurtigst muligt efter, at deres søn blev tildelt flygtningestatus.
4.        Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Berlin-Brandenburg, Tyskland), som er den forelæggende ret, ønsker nærmere bestemt oplyst, om de regler, som Domstolen opstillede i A og S-dommen, skal tilpasses, og navnlig om fristen på tre måneder bør løbe fra datoen for afsigelsen af denne dom eller om denne frist bør forlænges. Den tyske regering har i sit skriftlige indlæg foreslået, at der til indgivelsen af en ansøgning om familiesammenføring knyttes en absolut aldersgrænse, fra hvilken denne tilpasning ikke længere er mulig.
5.        I dette forslag til afgørelse vil jeg redegøre for grundene til, at jeg ikke deler den opfattelse, at indgivelsen af en ansøgning om familiesammenføring på grundlag af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 i en så specifik situation som den foreliggende skal ledsages af overholdelsen af en fast frist på tre måneder fra datoen for afsigelsen af A og S-dommen. Jeg vil derimod foreslå Domstolen at anvende en formodning og således at anvende en frist på tre måneder fra den dato, hvor referencepersonen formodes at have fået kendskab til denne dom.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
6.        Artikel 1 i direktiv 2003/86 har følgende ordlyd:
»Formålet med dette direktiv er at fastsætte betingelserne for udøvelsen af retten til familiesammenføring for tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold på medlemsstaternes område.«
7.        Direktivets artikel 2, litra f), har følgende ordlyd:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
f)      »uledsaget mindreårig«: tredjelandsstatsborgere eller statsløse under 18 år, som ankommer til medlemsstaternes område uden at være ledsaget af en voksen, der er ansvarlig for dem ifølge lov eller sædvane, så længe de ikke reelt befinder sig i en sådan persons varetægt, eller mindreårige, der efterlades uden ledsagelse, efter at de er indrejst på medlemsstaternes område.«
8.        I nævnte direktivs kapitel V med overskriften »Familiesammenføring af flygtninge« bestemmer artikel 10, stk. 3, følgende:
»Hvis flygtningen er en uledsaget mindreårig:
a)      skal medlemsstaterne tillade indrejse og ophold for førstegradsslægtninge i lige opstigende linje med henblik på familiesammenføring uden at kræve betingelserne i artikel 4, stk. 2, litra a), opfyldt«
B.      Tysk ret
9.        § 36 i Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (lov om ophold, beskæftigelse og integration af udlændinge på Forbundsrepublikkens område) (6) af 30. juli 2004 (7) (herefter »AufenthG«) med overskriften »Familiesammenføring med forældre og andre familiemedlemmer« bestemmer i stk. 1:
»Forældrene til en mindreårig udlænding, der er i besiddelse af en opholdstilladelse i henhold til § 23, stk. 4, § 25, stk. 1, eller § 25, stk. 2, første punktum, første alternativ, en tidsubegrænset opholdstilladelse i henhold til § 26, stk. 3, eller efter udstedelse af opholdstilladelse i henhold til § 25, stk. 2, første punktum, andet alternativ, en tidsubegrænset opholdstilladelse i henhold til § 26, stk. 4, skal uanset § 5, stk. 1, nr. 1, og § 29, stk. 1, nr. 2, meddeles opholdstilladelse, hvis ingen forælder med forældremyndighed opholder sig på forbundsrepublikkens område.«
III. De faktiske omstændigheder og det præjudicielle spørgsmål
10.      Referencepersonen er syrisk statsborger af kurdisk oprindelse og er født den 31. januar 1999. Han indrejste på tysk område den 6. august 2015 i en alder af 16 år. Repræsenteret af en værge indgav han en ansøgning om international beskyttelse den 3. juni 2016, da han var 17 år og 4 måneder gammel. Ved afgørelse af 15. maj 2017 truffet af Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (forbundskontoret for migration og flygtninge, Tyskland) blev han anerkendt som flygtning i en alder af 18 år og 3 måneder.
11.      Referencepersonens forældre indgav ikke en ansøgning om familiesammenføring efter afslutningen af sagsbehandlingen af ansøgningen om international beskyttelse, idet deres barn flere gange af sin værge, sin advokat og forskellige kompetente myndigheder og organisationer på udlændingeområdet blev oplyst om, at forældrenes ret i henhold til AufenthG’s
§ 36, stk. 1, til familiesammenføring med deres barn, der var anerkendt som flygtning, ifølge retspraksis fra Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Tyskland) kun var gældende, indtil det tidspunkt, hvor barnet blev myndigt (8). Ifølge den forelæggende ret var der, henset til denne retspraksis og som en konsekvens heraf myndighedernes afgørelsespraksis på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, ingen udsigt til, at ansøgninger om familiesammenføring på grundlag af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 for flygtninge, der befandt sig i en sådan situation, ville blive imødekommet.
12.      I A og S-dommen fastslog Domstolen, at artikel 2, indledningen og litra f), i direktiv 2003/86, sammenholdt med direktivets artikel 10, stk. 3, litra a), skal fortolkes således, at en tredjelandsstatsborger, som var under 18 år på tidspunktet for sin ankomst til en medlemsstats område og ved indgivelsen af sin ansøgning om asyl i denne stat, men som under asylproceduren bliver myndig og derefter tildeles flygtningestatus, skal kvalificeres som »mindreårig« som omhandlet i denne bestemmelse (9). I et sådant tilfælde skal ansøgningen om familiesammenføring ifølge Domstolen indgives inden for en »rimelig frist« og skal principielt indgives inden for en frist på tre måneder fra den dato, hvor den pågældende »mindreårige« opnåede flygtningestatus (10).
13.      Efter at have fået kendskab til denne dom og på grundlag heraf anmodede referencepersonen ved skrivelse af 24. april 2018 den kompetente udlændingemyndighed i den nationale forvaltning, den tyske ambassade i Tyrkiet og det tyske generalkonsulat i Istanbul om udstedelse af opholdstilladelse til sine forældre og søskende med henblik på familiesammenføring. Som en retsbevarende foranstaltning ansøgte han endvidere om restitutio in integrum i relation til den frist på tre måneder, som i henhold til A og S-dommen principielt skal overholdes i et sådant tilfælde. Hans forældre ansøgte ved skrivelser af 11. juli 2018, rettet til den tyske ambassade i Ankara (Tyrkiet) og til det tyske generalkonsulat i Istanbul, om udstedelse af visa med henblik på familiesammenføring. Den 20. november 2018 mødte de personligt op på generalkonsulatet i Istanbul for at indgive deres ansøgning.
14.      Ved afgørelser af 10. april 2019 meddelte det tyske generalkonsulat i Istanbul afslag på ansøgningerne med den begrundelse, at forældrene til en flygtning kun har ret til familiesammenføring, indtil flygtningen bliver myndig, og at de under alle omstændigheder ikke havde indgivet deres ansøgning hurtigst muligt, efter at deres søn var blevet tildelt flygtningestatus.
15.      Ved dom af 30. marts 2021 gav Verwaltungsgericht Berlin (forvaltningsdomstolen i Berlin, Tyskland) ikke referencepersonens forældre medhold i det søgsmål, som de havde anlagt til prøvelse af afgørelserne fra det tyske generalkonsulat i Istanbul For det første fastslog forvaltningsdomstolen, at retten til familiesammenføring hverken kunne støttes på AufenthG’s
§ 36, stk. 1, som kræver, at referencepersonen er mindreårig på tidspunktet for den administrative afgørelse, eller på artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86, som indebærer, at forældrenes ansøgning skal indgives inden for den frist på tre måneder fra tildelingen af flygtningestatus, der er opstillet i A og S-dommen. For det andet fandt forvaltningsdomstolen ikke grundlag for at forlænge denne frist eller udsætte dens begyndelsestidspunkt. For det tredje fastslog forvaltningsdomstolen, at restitutio in integrum eller en lempelig bedømmelse på grund af force majeure ikke kunne komme i betragtning, idet den omstændighed, at sagsøgerne havde undladt at handle rettidigt ud fra den antagelse, at deres anmodning ikke ville føre til et positivt resultat, ikke udgjorde en berettiget væsentlig hindring.
16.      Ved deres appel til Oberverwaltungsgericht Berlin Brandenburg (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Berlin-Brandenburg) har appellanterne har påberåbt sig, at den manglende overholdelse af den frist på tre måneder, som fremgår af A og S-dommen, ikke kunne gøres gældende over for dem, eftersom denne frist først kunne begynde at løbe fra det tidspunkt, hvor de berørte fik kendskab til den. Et sådant kendskab forelå imidlertid ikke i det foreliggende tilfælde, eftersom appellanterne ikke, før denne dom blev offentliggjort, kunne vide, at de på trods af den omstændighed, at deres søn var blevet myndig, havde ret til familiesammenføring med ham. Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) havde som den nationale øverste retsinstans nemlig hidtil fastslået, at forældres familiesammenføring med et flygtningebarn i henhold til AufenthG’s § 36, stk. 1, i overensstemmelse med familiesammenføringsdirektivet forudsætter, at barnet stadig er mindreårigt på tidspunktet for indgivelsen af en ansøgning om familiesammenføring. Desuden var det ikke tidligere påkrævet at overholde fristen på tre måneder efter tildelingen af flygtningestatus for indgivelse af en sådan ansøgning, idet dette krav først blev indført af Domstolen ved den nævnte dom.
17.      Den forelæggende ret, der er lydhør over for de argumenter, som appellanterne har fremført, ønsker afklaret, hvordan appellanterne kan påberåbe sig retten til familiesammenføring i artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 efter afsigelsen af A og S-dommen.
18.      På denne baggrund har Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Berlin-Brandenburg) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
» 1)      Gælder den frist på tre måneder fra tildelingen af flygtningestatus, som ifølge [A og S-dommen] skal overholdes ved indgivelsen af en ansøgning om familiesammenføring i henhold til artikel 10, stk. 3, litra a), i [direktiv 2003/86], hvis referencepersonen på tidspunktet for sin ankomst til en medlemsstats område og ved indgivelsen af sin ansøgning om asyl i denne stat var under 18 år, men under asylproceduren bliver myndig, fortsat uforandret, hvis denne frist allerede var udløbet på tidspunktet for afsigelsen af [denne dom], men en allerede myndig flygtning ifølge den daværende administrative praksis og den øverste retsinstans’ praksis i denne medlemsstat ikke havde nogen [...] mulighed for at indgive en ansøgning om familiesammenføring [med et positivt resultat]?
2)      Såfremt det første præjudicielle spørgsmål besvares benægtende: Begynder fristen i sådanne tilfælde først at løbe på et senere tidspunkt, eller gælder der da en længere frist?«
19.      Appellanterne, den tyske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Parterne og de øvrige berørte deltog i retsmødet, der blev afholdt den 18. september 2025, og hvor de pågældende ligeledes besvarede de spørgsmål, som Domstolen havde stillet med henblik på mundtlig besvarelse.
IV.    Bedømmelse
20.      Med de præjudicielle spørgsmål, som efter min opfattelse skal behandles samlet, har den forelæggende ret anmodet Domstolen om at præcisere, hvilke konsekvenser der skal drages af A og S-dommen med hensyn til behandlingen af en ansøgning om familiesammenføring, der indgives på grundlag af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 af forældrene til en uledsaget mindreårig, der er blevet myndig under proceduren for behandling af vedkommendes ansøgning om international beskyttelse, og som er blevet tildelt flygtningestatus på et tidspunkt, der ligger langt forud for afsigelsen af denne dom. Domstolen anmodes navnlig om at fastlægge de nærmere regler for anvendelsen af fristen for indgivelse af en sådan ansøgning om familiesammenføring i denne situation.
21.      Inden jeg går over til at behandle dette spørgsmål og for præcist at fastlægge spørgsmålets rækkevidde, er det efter min opfattelse vigtigt at se på den sammenhæng, hvori den foreliggende sag indgår.
22.      For det første begrænsede Domstolen ikke A og S-dommens tidsmæssige virkninger (11).
23.      For det andet skal det fremhæves, at en dom afsagt i en præjudiciel sag i henhold til fast retspraksis ikke har retsstiftende, men alene konstaterende karakter (12). Domstolens fortolkning af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 i A og S-dommen, som blev bekræftet ved dom af 30. januar 2024, Landeshauptmann von Wien (Familiesammenføring med en mindreårig flygtning) (13), har belyst og præciseret betydningen og rækkevidden af denne artikel, således som den skal forstås og anvendes eller burde have været forstået og anvendt siden sin ikrafttræden.
24.      Jeg erindrer i denne henseende om, at Domstolen har fastslået, at en administrativ og retslig praksis som den, der er blevet gjort gældende over for appellanterne i den foreliggende sag, og som gør retten til familiesammenføring på grundlag af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 betinget af det tidspunkt, hvor den pågældende mindreårige blev anerkendt som flygtning, er i strid med EU-retten (14) af tre grunde:
–        For det første fordi en sådan praksis, for så vidt som den lader retten til familiesammenføring som omhandlet i denne bestemmelse afhænge af den større eller mindre hurtighed, hvormed ansøgningen om international beskyttelse behandles af de kompetente nationale myndigheder, bringer den effektive virkning af den nævnte bestemmelse i fare.
–        For det andet fordi denne praksis, for så vidt som den afholder disse myndigheder fra at prioritere behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse fra uledsagede mindreårige, er i strid med formålet om at yde flygtninge, navnlig uledsagede mindreårige, en særlig beskyttelse og tilsidesætter artikel
24, stk. 2 og 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
–        For det tredje fordi den nævnte praksis er i strid med ligebehandlingsprincippet og retssikkerhedsprincippet, for så vidt som den gør det absolut uforudsigeligt for den berørte mindreårige, om han eller hun har ret til familiesammenføring med sine forældre.
25.      Den foreliggende sag illustrerer konsekvenserne af en sådan administrativ og retslig praksis.
26.      Referencepersonen indgav således sin ansøgning om international beskyttelse i en alder af 17 år og 4 måneder, dvs. en alder tæt på myndighedsalderen, hvilket ville have begrundet en hurtig behandling af hans ansøgning. Selv om medlemsstaterne regelmæssigt opfordres til at prioritere ansøgninger om international beskyttelse fra uledsagede mindreårige for at tage hensyn til deres særlige sårbarhed, varede sagsbehandlingen af referencepersonens ansøgning imidlertid elleve måneder, hvilket er meget længere end normalt og i strid med bestemmelserne i artikel 31, stk. 3, i direktiv 2013/32/EU (15). I løbet af denne procedure blev den pågældende mindreårige i sagens natur myndig, og hans forældre, der er bosiddende i Tyrkiet, mistede derfor retten til at indgive en ansøgning om familiesammenføring på grundlag af artikel 10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 i henhold til den administrative og retslige praksis, der var gældende på daværende tidspunkt i Tyskland.
27.      Efter afsigelsen af A og S-dommen, hvoraf det fulgte, at den i hovedsagen omhandlede administrative og retslige praksis var uforenelig med EU-retten, tilsagde effektivitetsprincippet, at de kompetente tyske myndigheder skulle sikre den fulde virkning af retten til familiesammenføring på grundlag af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 ved at undlade at anvende en sådan praksis i forbindelse med behandlingen af appellanternes ansøgning om familiesammenføring (16).
28.      Det tyske generalkonsulat i Istanbul kunne derfor ikke med rette afslå appellanternes ansøgning med den begrundelse, at en sådan ret kun eksisterede, indtil deres søn blev myndig. Det kunne heller ikke foreholde dem, at de ikke havde indgivet deres ansøgning så hurtigt som muligt, efter at referencepersonen var blevet tildelt flygtningestatus. Det er nemlig klart, at det i en situation som den foreliggende, der opstod før afsigelsen af A og S-dommen, ikke kan gøres gældende over for appellanterne, at der er udløbet en frist, hvis princip eller varighed endnu ikke var formelt fastlagt på det tidspunkt, hvor den kompetente nationale myndighed tildelte deres barn flygtningestatus. Den omstændighed, at der ikke foreligger en klart defineret frist, medfører derfor efter min opfattelse, at argumentet om, at denne frist er overskredet, ikke kan nyde fremme (17).
29.      Det tilkommer den forelæggende ret, for hvilken der er anlagt sag med påstand om annullation af afgørelsen om afslag fra det tyske generalkonsulat i Istanbul, at sikre den fulde virkning af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 ved afgørelsen af den for denne verserende tvist. I henhold til princippet om loyalt samarbejde, der er fastsat i artikel
4, stk. 3, TEU, indebærer dette, at de ulovlige konsekvenser, der følger af en sådan tilsidesættelse af EU-retten, bringes til ophør, og navnlig at den skade, som denne tilsidesættelse har medført for de berørte personer, afhjælpes (18).
30.      Det er med henblik herpå, at den forelæggende ret har anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse.
31.      I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at den foranstaltning, der er bedst egnet til, i det mindste med virkning for fremtiden, at genoprette den retlige og faktiske situation, som personer som appellanterne ville have befundet sig i uden den omhandlede administrative og retslige praksis, består i at anerkende, at den ansøgning om familiesammenføring, som de har indgivet efter afsigelsen af A og S-dommen, kan antages til realitetsbehandling. Som Kommissionen har understreget, er der imidlertid ikke tale om at tillade alle flygtninge, der var uledsagede mindreårige, da de indrejste i værtsmedlemsstaten, men som er blevet myndige i løbet af proceduren for behandling af deres ansøgning om international beskyttelse, at påberåbe sig denne dom uden nogen tidsmæssig begrænsning efter at den blev afsagt. Henset til den lange tid, der er forløbet, har de nemlig kunnet nå en sådan alder, at det ikke længere nødvendigvis er begrundet, at de indrømmes den ret til familiesammenføring, der er omhandlet i artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86.
32.      Det er derfor væsentligt at fastlægge den frist, inden for hvilken en sådan ansøgning om familiesammenføring bør indgives, efter datoen for afsigelsen af A og S-dommen, samt begyndelsestidspunktet for denne frist.
33.      Den forelæggende ret, Kommissionen og den tyske regering er i det væsentlige enige om fastlæggelse af en frist på tre måneder fra datoen for afsigelsen af A og S-dommen. Ifølge den tyske regering er det afgørende, at denne frist regnes fra det tidspunkt, hvor den unge myndige person objektivt set kunne få kendskab til denne dom, for at sikre en ensartet og forudsigelig behandling af alle ansøgere. Regeringen er derfor imod, at fristen løber fra den dato, hvor den unge myndige person rent faktisk kunne få kendskab til den, fordi en sådan fremgangsmåde ville være i strid med princippet om ligebehandling og retssikkerhedskrav. Kommissionen er mere nuanceret, idet den foreslår, at der tages hensyn til særlige omstændigheder, hvor en forsinket indgivelse af en ansøgning om familiesammenføring kan være »objektivt undskyldelig«. Appellanterne har foreslået, at fristen på tre måneder begynder at løbe fra udløbet af en frist på to uger fra datoen for afsigelsen af denne dom, en frist, der burde gøre det muligt for alle at få kendskab til dommen.
34.      Det skal fremhæves, at det er ubestridt, at ansøgningen om familiesammenføring i en så særlig situation som den foreliggende skal indgives inden for en rimelig frist. Ingen bestrider dette. Som Domstolen fastslog i A og S-dommen, ville det være »uforeneligt med formålet med artikel 10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86, hvis en flygtning, som havde status som uledsaget mindreårig på tidspunktet for sin ansøgning [om international beskyttelse], men som er blevet myndig under proceduren, skulle kunne påberåbe sig denne bestemmelse uden nogen tidsmæssig begrænsning med henblik på at opnå en familiesammenføring« (19).
35.      Det forekommer mig imidlertid ikke rimeligt at anvende en frist på tre måneder
fra den dato, hvor A og S-dommen blev afsagt, således som bl.a. den tyske regering har foreslået. Selv om denne løsning synes at være inspireret af den, som Domstolen nåede frem til i denne dom, kan den situation, som appellanterne befinder sig i, nemlig ikke sammenlignes med den, som sagsøgerne befandt sig i, i den sag, der gav anledning til nævnte dom.
36.      I den pågældende sag kan fristen for indgivelse af ansøgningen om familiesammenføring på tre måneder
fra datoen for tildeling af flygtningestatus, forklares med, at ansøgeren om international beskyttelse får en meddelelse om afgørelsen om anerkendelse af flygtningestatus, eftersom der er tale om en individuel afgørelse. I henhold til artikel
22 i direktiv 2011/95/EU (20) skal værtsmedlemsstaten underrette sidstnævnte om de rettigheder og forpligtelser, der er knyttet til vedkommendes status, herunder retten til familiesammenføring, der er anerkendt i artikel
9, stk. 1, i direktiv 2003/86. Den berørte er følgelig, på et sprog, som den pågældende forstår, fuldt ud informeret om de foranstaltninger, som det tilkommer ham eller hende straks at træffe for effektivt at gøre sin ret til familiesammenføring på grundlag af dette direktivs artikel
10, stk. 3, litra a), gældende.
37.      Situationen er derimod meget anderledes i en sag som den foreliggende. A og S-dommen blev nemlig hverken meddelt eller officielt bragt til referencepersonens eller dennes forældres kendskab, eftersom ingen af dem var part i den sag, der gav anledning til denne dom. Det fremgår af drøftelserne i retsmødet, at den nævnte dom fik en vis omtale i Tyskland, navnlig inden for foreningsverdenen, og det er korrekt, at referencepersonen og dennes forældre har udvist særlig agtpågivenhed og omhu ved at indgive deres ansøgninger om familiesammenføring inden for en frist på tre måneder fra afsigelsen af samme dom. Jeg mener dog ikke, at deres situation kan generaliseres. Henset til de mange forskellige situationer, der kan være tale om, kan det ikke med rimelighed forventes, at en ung myndig flygtning, som ikke længere nødvendigvis repræsenteres og får omsorg af sin værge, og som derfor ikke længere nødvendigvis informeres og rådgives af kvalificeret personale, gør sig bekendt med A og S-dommen på dagen for dens offentliggørelse, drager de retlige konsekvenser heraf og straks tager skridt til at opnå familiesammenføring, selv om hans eller hendes beherskelse af værtsmedlemsstatens sprog og procedurer kan være temmelig skrøbelig.
38.      Dette gælder så meget desto mere i forhold til forældre, der bor i hjemlandet eller i et andet tredjeland.
39.      Det forekommer mig urimeligt at underlægge disse unge myndige flygtninge eller deres forældre de samme krav som i A og S-dommen ved at forlange, at de gør deres ret til familiesammenføring gældende inden for en frist på tre måneder fra datoen for afsigelsen af denne dom, henset til den helt særlige situation, som de befinder sig i, og som gør den forsinkede indgivelse af deres ansøgning undskyldelig objektivt set.
40.      Det forekommer mig imidlertid heller ikke at være en tilfredsstillende fremgangsmåde at anvende en frist på tre måneder fra det tidspunkt, hvor referencepersonen rent faktisk fik kendskab til A og S-dommen. For det første er denne dato ikke let for den kompetente nationale myndighed at fastslå, og myndigheden kan i øvrigt også blive udsat for en risiko for misbrug fra de berørte personers side. Den nævnte dato kan dernæst ligge langt borte i tid, således at en sådan fremgangsmåde risikerer at tilsidesætte formålene med den ordning, der er fastsat i artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86. Endelig tilsidesætter denne fremgangsmåde kravet om retssikkerhed og fører klart til en forskellig behandling af referencepersonerne, for så vidt som begyndelsestidspunktet for denne frist varierer alt efter de individuelle omstændigheder. På dette punkt deler jeg derfor den tyske regerings betænkeligheder.
41.      For at undgå disse ulemper foreslår jeg, at der anvendes en formodning, og at fristen på tre måneder begynder at løbe fra den dato, hvor referencepersonen formodes at have fået kendskab til A og S-dommen. I betragtning af de særlige vanskeligheder, som den unge flygtning kan have stødt på for fuldt ud at blive informeret om Domstolens praksis, er det rimeligt at formode, at den pågældende har kunnet få kendskab til denne praksis efter en periode på seks måneder fra afsigelsen af denne dom (21).
42.      Anvendelsen af en sådan formodning gør det i en situation som den i hovedsagen omhandlede muligt effektivt at gøre retten til familiesammenføring på grundlag af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 gældende, samtidig med at det sikres, at formålene med denne ordning ikke tilsidesættes ved tidsmæssigt at begrænse anvendelsen af gunstigere bestemmelser, som gælder for uledsagede mindreårige med henblik på familiesammenføring.
43.      Ved at opstille denne formodning kan Domstolen anvende princippet om, at enhver har pligt til at kende loven, over for referencepersonerne, samtidig med at den anerkender, at disse ikke nødvendigvis råder over tilstrækkelige midler til straks at blive fuldt ud informeret om Domstolens praksis. Ved at forenkle bevisbyrden vil det blive muligt for den kompetente nationale myndighed at fastlægge en dato, fra hvilken fristen på tre måneder til at indgive en ansøgning om familiesammenføring løber i denne situation, hvorved retssikkerheden og navnlig reglens forudsigelighed samt ligebehandlingen af ansøgere om familiesammenføring kan sikres.
44.      I betragtning af betydningen af de interesser, der står på spil, bør denne formodning imidlertid ikke forhindre den kompetente nationale myndighed i at tage hensyn til samtlige omstændigheder i den enkelte sag og i givet fald afgøre, i hvilket omfang en ansøgning om familiesammenføring, der er indgivet efter denne frists udløb, kan realitetsbehandles, henset til arten af årsagerne til forsinkelsen, og den omhu, som referencepersonen eller dennes familiemedlemmer har udvist.
45.      Henset til disse betragtninger er det min opfattelse, at den ansøgning om familiesammenføring, der er indgivet på grundlag af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 af forældrene til en uledsaget mindreårig, der er blevet myndig under proceduren for behandling af vedkommendes ansøgning om international beskyttelse, og som er blevet anerkendt som flygtning på et tidligere tidspunkt end datoen for afsigelsen af A og S-dommen, skal indgives inden for en frist på tre måneder fra det tidspunkt, hvor referencepersonen eller dennes familiemedlemmer formodes at have fået kendskab til denne dom, dvs. fra udløbet af en frist på seks måneder fra datoen for afsigelsen af den nævnte dom.
46.      Hvad angår den tyske regerings forslag i sit indlæg om at knytte en absolut aldersgrænse på 21 år til ansøgningen om familiesammenføring for at sikre, at forbindelsen til situationen som mindreårig opretholdes, mener jeg ikke, at det er nødvendigt i forbindelse med den foreliggende sag, og heller ikke hensigtsmæssigt, at Domstolen tager stilling til et sådant forslag.
47.      For det første er en generel regel, hvorefter en ansøgning om familiesammenføring på grundlag af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 skal indgives, inden flygtningen er fyldt 21 år, en regel, der henhører under materiel EU-ret. Det må imidlertid konstateres, at skønt EU-lovgiver fastsætter en minimumsalder for referencepersonen i dette direktivs artikel
4, stk. 5, med henblik på at forhindre tvangsægteskaber, har EU-lovgiver ikke fastsat en sådan regel i det nævnte direktivs artikel
10, stk. 3, litra a). I mangel af et retsgrundlag, og medmindre Domstolen optræder som lovgiver, mener jeg derfor ikke, at det tilkommer Domstolen at fastsætte en sådan regel. Medlemsstaterne bør heller ikke have frihed til at fastsætte en sådan regel, da forskellene mellem de nationale lovgivninger om behandlingen af denne specifikke kategori af flygtninge, der beskrives som en »overgangskategori«, ville risikere at underminere den harmonisering, som EU-lovgiver har tilstræbt (22).
48.      For det andet vil fastsættelsen af en absolut aldersgrænse på 21 år i forbindelse med gennemførelsen af artikel
10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86 føre til, at Domstolen udvider genstanden for den forelæggende rets spørgsmål. I betragtning af de særlige behov for beskyttelse af uledsagede mindreårige, der bliver myndige under proceduren for behandling af en ansøgning om international beskyttelse (23), er det således nødvendigt at overveje rækkevidden af en standardregel i lyset af Domstolens retspraksis (24). Desuden bør det overvejes, hvorledes denne regel skal udformes, og navnlig fra hvilken alder denne unge voksne i princippet kan anses for at være tilstrækkeligt selvstændig og egnet til at opfylde sine behov for at kunne bo alene i værtsmedlemsstaten. Sådanne overvejelser ville imidlertid klart fortjene, at EU-lovgiver og medlemsstaterne udtaler sig herom.
V.      Forslag til afgørelse
49.      På baggrund af samtlige de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Berlin-Brandenburg, Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel
10, stk. 3, litra a), i Rådets direktiv 2003/86/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring
skal fortolkes således, at
når en tredjelandsstatsborger, der er indrejst som uledsaget mindreårig på en medlemsstats område, blev myndig under proceduren for behandling af sin ansøgning om international beskyttelse og har opnået flygtningestatus og de rettigheder, der er knyttet til denne status, på et tidspunkt, der ligger forud for afsigelsen af dom af 12. april 2018, A og S (C-550/16, EU:C:2018:248), skal ansøgningen om familiesammenføring indgives inden for en frist på tre måneder fra den dato, hvor referencepersonen eller dennes familiemedlemmer formodes at have fået kendskab til denne dom, dvs. fra udløbet af en frist på seks måneder fra datoen for afsigelsen af den nævnte dom.
1–      Originalsprog: fransk.
2–      C-550/16, herefter »A og S-dommen«, EU:C:2018:248.
3–      Rådets direktiv af 22.9.2003 om ret til familiesammenføring (EUT 2003, L 251, s. 12).
4–      I henhold til artikel 2, litra c), i direktiv 2003/86 er en »referenceperson« »en tredjelandsstatsborger, der har lovligt ophold i en medlemsstat, og som ansøger om eller hvis familiemedlemmer ansøger om familiesammenføring for at blive ført sammen med ham/hende«.
5–      Se A og S-dommen (præmis 61).
6–      BGBl. 2004 I, s. 1950.
7–      I den affattelse, der blev offentliggjort den 25.2.2008 (BGBl. 2008 I, s. 162), som senest ændret ved artikel 3 i lov af 8. maj 2024 (BGBl. 2024 I, nr. 152).
8–      Den forelæggende ret har henvist til dom afsagt af Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) den 18.4.2013, 10 C 9/12, præmis 17 ff.
9 –      Jf. A og S-dommen (præmis 64 og domskonklusionen).
10 –      Jf. A og S-dommen (præmis 61).
11–      Jf. dom af 6.3.2007, Meilicke m.fl. (C-292/04, EU:C:2007:132, præmis 34-37).
12–      Jf. dom af 18.11.2021, État belge (Pilotuddannelse) (C-413/20, EU:C:2021:938, præmis 58), og af 10.3.2022, Grossmania (C-177/20, EU:C:2022:175, præmis 41).
13–      C-560/20, EU:C:2024:96.
14 –      Jf. dom af 30.1.2024, Landeshauptmann von Wien (Familiesammenføring med en mindreårig flygtning) (C-560/20, EU:C:2024:96, præmis 35, 71 og 57).
15–      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.6.2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60). I henhold til dette direktivs artikel 31, stk. 3, skal medlemsstaterne sikre, at proceduren for behandling af en ansøgning om international beskyttelse afsluttes senest seks måneder efter, at ansøgningen er indgivet. Jf. ligeledes artikel 31, stk. 7, litra b).
16–      Jf. dom af 9.3.1978, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, præmis 24), af 10.3.2022, Grossmania (C-177/20, EU:C:2022:175, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis), og af 1.8.2025, Alace og Canpelli (C-758/24 og C-759/24, EU:C:2025:591, præmis 63).
17–      Jf. i denne henseende dom af 11.9.2019, Călin (C-676/17, EU:C:2019:700, præmis 50-57). Jeg er enig med Kommissionen (punkt 31 i dens indlæg).
18–      Jf. dom af 10.3.2022, Grossmania (C-177/20, EU:C:2022:175, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
19–      A og S-dommen (præmis 61).
20–      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9). Denne artikel 22 fastsætter, at »[medlemsstaterne s]å hurtigt som muligt efter tildeling af flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus giver [...] personer med international beskyttelse adgang til oplysninger om rettigheder og forpligtelser i forbindelse med den pågældende beskyttelsesstatus på et sprog, som de pågældende forstår eller med rimelighed må forventes at forstå«.
21–      Jeg henviser til mine overvejelser i punkt 37 i dette forslag til afgørelse.
22–      Jf. i denne henseende den sammenfattende note fra Det europæiske migrationsnetværk fra november 2022 med overskriften »The transition of unaccompanied migrant children to adulthood«.
23–      Ifølge retslitteraturen og forskellige internationale specialiserede organer henhører disse unge voksne under en særlig kategori af flygtninge, der betegnes som en »overgangskategori«. Jf. i denne henseende H. Viterbo og Y. Ioffe, »No Refuge from Childhood: How Child Protection Harms Refugees«, European Journal of International Law, European University Institute, Florence, vol. 35, no 3, 2024, s. 647-677, navnlig s. 676. Jf. også UNICEF, »Enfants non accompagnés, Mettre l’enfant au centre«, november 2023; Europarådets Ministerkomités henstilling CM/Rec(2019)4 af 24.4.2019 med titlen »Supporting young refugees in transition to adulthood« samt de retningslinjer, der er knyttet som bilag til denne henstilling (navnlig punkt 27), og den praktiske vejledning til denne henstilling med titlen »Turning 18 with confidence«, april 2023 (punkt 3.7, s. 39 ff.); temadokument fra Europarådets menneskerettighedskommissær med titlen »Realising the right to family reunification of refugees in Europe«, juni 2017, navnlig henstilling 7 (s. 5), og resolution 1996 (2014) fra Europarådets Parlamentariske Forsamling, Udvalget for migration, flygtninge og fordrevne personer, af 23.4.2014, med titlen »Migrant children: what rights at 18?«.
24–      Jf. med hensyn til Domstolens tilgang til, i hvilket omfang et barn, der er blevet myndigt, fortsat har behov for sin forælders tilstedeværelse og omsorg, dom af 8.5.2013, Alarape og Tijani (C-529/11, EU:C:2013:290, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis), der vedrørte opholdsretten for en forælder til et barn, der var blevet myndigt og var under uddannelse i værtsmedlemsstaten, og dom af 30.2020, CPAS de Seraing (C-402/19, EU:C:2020:759, præmis 42), der vedrørte fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagesendelse af en forælder til et myndigt barn.