62019CJ0741_RES
Sag C-741/19
Republikken Moldova
mod
Komstroy LLC, indtrådt i selskabet Energoalians’ rettigheder
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af cour d’appel de Paris)
Domstolens dom (Store Afdeling) af 2. september 2021
»Præjudiciel forelæggelse – energichartertraktaten – artikel 26 – finder ikke anvendelse mellem medlemsstater – voldgiftskendelse – domstolsprøvelse – kompetence for en ret i en medlemsstat – tvist mellem en operatør fra et tredjeland og et tredjeland – Domstolens kompetence – energichartertraktatens artikel 1, nr. 6) – begrebet »investering««
Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – fortolkning af en international aftale, som er indgået af Unionen og medlemsstaterne i henhold til en delt kompetence – energichartertraktaten – tvist mellem en operatør fra et tredjeland og et tredjeland – Unionens interesse i en ensartet fortolkning af en bestemmelse i denne aftale – Domstolens kompetence til at foretage fortolkningen
[Art. 19 TEU; art. 267 TEUF; energichartertraktaten af 1994, art. 1, nr. 6), og art. 26, stk. 1]
(jf. præmis 22-38)
Internationale aftaler – energichartertraktaten – indbringelse af en tvist for en voldgiftsret, der er fastsat i denne traktat – domstol, som ikke indgår i en medlemsstats retssystem, men som er oprettet i henhold til voldgiftsreglerne i De Forenede Nationers Kommission for International Handelsret (UNCITRAL) – tvist mellem en medlemsstat og en investor fra en anden medlemsstat vedrørende en investering foretaget af sidstnævnte i førstnævnte medlemsstat – ikke omfattet
[Energichartertraktaten af 1994, art. 1, nr. 6) og art. 26]
(jf. præmis 48-66)
Internationale aftaler – energichartertraktaten – investering – begreb – en virksomhed fra en kontraherende part i traktaten erhverver en fordring, som hidrører fra en elektricitetsforsyningsaftale, der ikke er knyttet til en investering, og som indehaves af en virksomhed i et land, der står uden for denne traktat, i forhold til en offentlig virksomhed i en anden kontraherende part i samme traktat – ikke omfattet
[Energichartertraktaten af 1994, art. 1, nr. 6), og art. 26, stk. 1]
(jf. præmis 67-85 og domskonkl.)
Resumé
Som gennemførelse af en række aftaler, der blev indgået i 1999, solgte Ukrenergo, som er en ukrainsk producent, elektricitet til Energoalians, som er en ukrainsk leverandør, der videresolgte denne elektricitet til Derimen, som er et selskab, der er registreret på De Britiske Jomfruøer, og som for sin del videresolgte nævnte elektricitet til Moldtranselectro, der er en offentlig moldovisk virksomhed, med henblik på eksport til Moldova. Den mængde elektricitet, der skulle leveres, blev hver måned fastlagt direkte mellem Moldtranselectro og Ukrenergo.
Derimen betalte Energoalians hele prisen for den således købte elektricitet, mens Moldtranselectro kun delvist betalte Derimen det skyldige beløb for denne elektricitet. Den 30. maj 2000 overdrog Derimen sin fordring på Moldtranselectro til Energoalians. Moldtranselectro betalte kun delvist sin gæld til Energoalians ved at overdrage denne flere fordringer, som selskabet havde. Energoalians forsøgte herefter forgæves at få betalt resten af denne gæld på 16287185,94 USD (ca. 13735000 EUR) ved at anlægge sag ved de moldoviske og siden de ukrainske domstole.
Energolians var af den opfattelse, at visse handlinger fra Republikken Moldovas side i denne sammenhæng udgjorde kvalificerede overtrædelser af de forpligtelser, der følger af energichartertraktaten (
1
) (herefter »ECT«), hvis grundlæggende idé er at forbedre økonomisk vækst gennem foranstaltninger til liberalisering af investeringer og handel på energiområdet.
Energoalians, hvis rettigheder senere blev overtaget af Komstroy LLC, iværksatte den voldgiftsprocedure, der er fastsat i ECT (
2
). Den ad hoc-voldgiftsdomstol, som var blevet oprettet med henblik på at afgøre tvisten, og som havde hjemsted i Paris (Frankrig), fandt, at den var kompetent, og dømte Republikken Moldova til at betale Energoalians et beløb i henhold til ECT. Efter et annullationssøgsmål, der blev anlagt til prøvelse af voldgiftsrettens dom, og en dom, som blev afsagt af Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig), anfægtede Republikken Moldova voldgiftrettens kompetence for den forelæggende ret, cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris, Frankrig), med den begrundelse, at den fordring, som hidrørte fra en aftale om salg af elektricitet, ikke var en »investering« som omhandlet i ECT (
3
). Med henblik herpå forelagde den forelæggende ret tre spørgsmål om begrebet »investering«.
Ved sin dom fastslog Domstolen (Store Afdeling), at den omstændighed, at en virksomhed fra en kontraherende part i ECT erhverver en fordring, som hidrører fra en elektricitetsforsyningsaftale, der ikke er knyttet til en investering, og som indehaves af en virksomhed i et land, der står uden for denne traktat, i forhold til en offentlig virksomhed i en anden kontraherende part i samme traktat, ikke udgør en »investering« i ECT’s forstand (
4
).
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis undersøgte Domstolen, om den havde kompetence til at besvare de forelagte præjudicielle spørgsmål, eftersom flere parter, herunder Komstroy, havde gjort gældende, at EU-retten ikke fandt anvendelse på tvisten i hovedsagen, idet parterne i denne tvist ikke var hjemmehørende i Den Europæiske Union.
Domstolen fandt, at den havde kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse om fortolkningen af ECT, der er en blandet aftale, dvs. en aftale, som Unionen og et stort antal medlemsstater har indgået. Den havde navnlig kompetence til at besvare de forelagte spørgsmål, eftersom de vedrørte begrebet »investering« i ECT’s forstand, og da Unionen siden Lissabontraktatens ikrafttræden har haft en enekompetence hvad angår direkte udenlandske investeringer og en delt kompetence på området for investeringer, der ikke er direkte (
5
).
Denne konklusion blev ikke draget i tvivl ved den omstændighed, at den tvist, der lå til grund for tvisten i hovedsagen, verserede mellem en investor fra et tredjeland og et andet tredjeland. Domstolen har ganske vist principielt ikke kompetence til at fortolke en international aftale, for så vidt som den skal anvendes inden for rammerne af en tvist, der ikke henhører under EU-retten. Det forholder sig bl.a. således, når en sådan tvist verserer mellem en investor fra et tredjeland og et andet tredjeland. Det er imidlertid i Unionens interesse, at begrebet »investering« i ECT’s forstand fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder den pågældende bestemmelse skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås. Dette gjaldt for de bestemmelser, som den forelæggende ret ønskede fortolket. Såfremt en sag henhører under EU-retten, kan denne ret blive foranlediget til træffe afgørelse om fortolkningen af selve ECT’s bestemmelser både inden for rammerne af en påstand om ophævelse af en voldgiftskendelse og som led i en almindelig retslig tvist.
Under alle omstændigheder valgte tvistens parter at forelægge denne tvist for en ad hoc-voldgiftsret etableret i henhold til voldgiftsreglerne i De Forenede Nationers Kommission for International Handelsret (UNCITRAL) (
6
) og accepterede i henhold til disse voldgiftsregler, at voldgiftsstedet skulle være i Paris, dvs. på en medlemsstats område, i det foreliggende tilfælde Frankrig, hvor ECT fandt anvendelse som EU-retsakt. Fastlæggelsen af voldgiftsstedet indebar følgelig, at EU-retten fandt anvendelse i den sag, som indledtes på denne medlemsstats område, og at den ret, der behandlede sagen, havde pligt til at sikre overholdelsen heraf i henhold til artikel 19 TEU.
Med henblik på at besvare den forelæggende rets første spørgsmål om begrebet »investering« i ECT’s forstand undersøgte Domstolen indledningsvis, eftersom denne fortolkning var nødvendig med henblik på at efterprøve ad hoc-voldgiftsrettens kompetence, hvilke tvister der kan forelægges en voldgiftsret i henhold til ECT’s artikel 26. Flere medlemsstater, der deltog i den skriftlige og mundtlige forhandling, havde nemlig opfordret Domstolen til at præcisere, om en sådan ret under iagttagelse af princippet om EU-retsordenens autonomi kan træffe afgørelse i en tvist mellem en operatør fra en medlemsstat og en anden medlemsstat (
7
).
I denne henseende præciserede Domstolen for det første, at voldgiftsretten træffer afgørelse i henhold til ECT, som udgør både en EU-retsakt og en international retsakt, hvilket indebærer, at denne ret kan blive foranlediget til at fortolke og anvende EU-retten.
For det andet udgjorde denne voldgiftsret ikke en del af det domstolssystem, der er oprettet i en medlemsstat, som i det foreliggende tilfælde var Frankrig. Det fulgte heraf, at denne ret ikke kan anses for at være en ret »i en af medlemsstaterne« som omhandlet i artikel 267 TEUF og derfor ikke har beføjelse til at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse (
8
).
For det tredje skal voldgiftskendelsen for at sikre foreneligheden med EU-retsordenens autonomi være underlagt kontrol fra en retsinstans i en medlemsstat, og denne kontrol skal sikre den fulde overholdelse af EU-retten ved at sikre, at de EU-retlige spørgsmål eventuelt kan forelægges Domstolen inden for rammerne af en præjudiciel forelæggelse. I det foreliggende tilfælde valgte parterne i tvisten en voldgiftsret i henhold til UNCITRAL’s voldgiftsregler og accepterede, at voldgiftsstedet skulle være i Paris, hvilket indebar, at fransk ret fandt anvendelse i sagen vedrørende domstolsprøvelse af voldgiftskendelsen. Den pågældende nationale ret kan imidlertid kun udøve en sådan domstolsprøvelse, for så vidt som den nationale lovgivning tillader dette. Fransk ret foreskrev kun en begrænset kontrol af navnlig voldgiftsrettens kompetence. Den omhandlede voldgiftsprocedure adskilte sig imidlertid fra en handelsvoldgiftsprocedure, der finder sin oprindelse i de pågældende parters aftalefrihed. Den var nemlig resultatet af en traktat, hvorefter medlemsstaterne havde givet deres samtykke til, at tvister, der kan vedrøre anvendelse eller fortolkning af EU-retten, undtages fra den ordning med adgang til domstolsprøvelse, som de har pligt til at fastsætte.
Det fulgte af samtlige disse karakteristika for voldgiftsretten, at såfremt der er tale om en tvist mellem medlemsstater, vil en ordning med løsning af denne tvist ikke kunne sikre, at tvisterne behandles af en domstol, der henhører under Unionens domstolssystem, idet der skal tages hensyn til, at alene en sådan domstol kan sikre EU-rettens fulde virkning (
9
). Den omhandlede bestemmelse i ECT (
10
) finder således ikke anvendelse på tvister mellem en medlemsstat og en investor fra en anden medlemsstat vedrørende sidstnævntes investering i førstnævnte medlemsstat.
Herefter præciserede Domstolen begrebet »investering« i ECT’s forstand. I denne forbindelse fastslog Domstolen, at en fordring, der hidrører fra en elektricitetsforsyningsaftale, udgør et aktiv, der ejes direkte af en investor, idet det blev præciseret, at udtrykket »investor«, som defineres i ECT og bl.a. anvendes i ECT’s artikel 26, stk. 1, for så vidt angår en kontraherende part som Ukraine bl.a. omfatter enhver virksomhed, der er stiftet i overensstemmelse med den pågældende kontraherende parts lovgivning. En fordring, der hidrører fra en simpel kontrakt om salg af elektricitet, kan imidlertid ikke som sådan anses for at være tildelt med henblik på udøvelse af en økonomisk aktivitet i energisektoren. Det fulgte heraf, at en simpel elektricitetsforsyningsaftale, som i det foreliggende tilfælde var fremlagt af andre operatører, var en handelstransaktion, der ikke som sådan kunne udgøre en investering. Denne fortolkning svarer til den klare sondring, der foretages i ECT mellem handel og investeringer.
(
1
) – Energichartertraktaten, undertegnet i Lissabon den 17.12.1994 (EFT 1994, L 380, s. 24, herefter »ECT«), godkendt på vegne af De Europæiske Fællesskaber ved Rådets og Kommissionens afgørelse 98/181/EF, EKSF, Euratom af 23.9.1997 (EFT 1998, L 69, s. 1).
(
2
) – ECT’s artikel 26, stk. 1.
(
3
) – ECT’s artikel 1, nr. 6), og artikel 26, stk. 1.
(
4
) – ECT’s artikel 1, nr. 6), og artikel 26, stk. 1.
(
5
) – Artikel 207 TEUF; udtalelse 1/17 (CETA-aftalen EU-Canada) af 30.4.2019 (EU:C:2019:341).
(
6
) – ECT’s artikel 26, stk. 4, litra b).
(
7
) – ECT’s artikel 26.
(
8
) – Dom af 6.3.2018, Achme, (C-284/16, EU:C:2018:158, præmis 43-49).
(
9
) – Dom af 6.3.2018, Achmea, (C-284/16, EU:C:2018:158, præmis 56).
(
10
) – ECT’s artikel 26, stk. 2, litra c).