61997CC0035_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
A - Indledning
1 Det foreliggende traktatbrudssoegsmaal vedroerer en saerlig pensionsordning for graensearbejdere, som er bosat i Belgien, og som var beskaeftiget i den franske staalindustri, da deres beskaeftigelse ophoerte som foelge af de massefyringer, der fulgte i koelvandet paa krisen i staalindustrien i 1976, i henhold til afskedigelsesvilkaar, som var fastsat ved kollektiv overenskomst.
2 Saaledes indgik arbejdsmarkedets parter den 24. juli 1979 en »convention générale de protection sociale pour le personnel des sociétés sidérurgiques de l'Est et du Nord concernées par les restructurations« (en almindelig overenskomst for social sikring af medarbejderne i de oestlige og nordlige staalvirksomheder, som er beroert af omstruktureringerne, herefter »CGPS«). Ifoelge denne overenskomst tildeltes arbejdstagere, hvis beskaeftigelse var blevet afbrudt foertidigt, tillaegspensionspoint i forbindelse med den almindelige tillaegspensionsordning, indtil de havde opnaaet den almindelige pensionsalder (1). Graensearbejdere bosat i Belgien var udelukket fra retten til »gratis tillaegspensionspoint« (2). Denne kategori af personer er i stedet omfattet af saerlige bestemmelser i bilag VI til CGPS. Bilagets artikel 4 vedroerer de sociale garantier. Bestemmelsen vedroerer naesten samtlige sociale garantier, som er indgaaet for de afskedigede arbejdstagere, og som er opregnet i artikel 27 i CGPS. Den overtager hverken artikel 27, stk. 5, som omhandler saerlige boligbetingelser, eller artikel 27, stk. 2, punkt 2.1, som vedroerer de omtvistede (gratis) tillaegspensionspoint i den almindelige tillaegspensionsordning.
3 Denne saerlige situation foerer til, at graensearbejdere bosat i Belgien modtager en pension, som er mindre end den, der tilfalder deres kolleger bosat i Frankrig, naar de naar pensionsalderen. Kommissionen har anlagt naervaerende traktatbrudssoegsmaal som foelge af klager fra saadanne graensearbejdere, som befandt sig i denne ufordelagtige situation.
Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
1) Det fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 7 i forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (3), da den udelukker graensearbejdere, som er bosat i Belgien, fra at kunne modtage tillaegspensionspoint, naar deres beskaeftigelse er blevet afbrudt foertidigt.
2) Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Den Franske Republik har nedlagt foelgende paastande:
1) Frifindelse.
2) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Jeg skal vende tilbage til parternes anbringender i forbindelse med min stillingtagen.
B - Parternes anbringender
4 Ifoelge Kommissionen udgoer den omstaendighed, at graensearbejdere bosat i Belgien i forhold til den franske tillaegspensionsordning saettes i en ufordelagtig situation, en tilsidesaettelse af traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 7 i forordning nr. 1612/68. Efter Kommissionens opfattelse foreligger der indirekte forskelsbehandling, idet forskelsbehandlingen ikke er knyttet til nationaliteten, men til bopaelen, hvilket har tilsvarende virkninger. Formelt bestaar tilknytningskriteriet i, at »Assedic« (4) udbetaler en ydelse i den periode, hvor den paagaeldende enten er arbejdsloes eller foertidspensioneret. Udbetalingsperioderne udloeser tildelingen af tillaegspensionspoint. Eftersom arbejdsloese eller foertidspensionerede arbejdstagere, som er bosat i Belgien, henhoerer under den belgiske ordning - og saaledes modtager ydelser ved arbejdsloeshed i Belgien - opfylder de ikke dette kriterium.
5 Uanset at forskelsbehandlingen udspringer af en kollektiv overenskomst, som er indgaaet mellem arbejdsmarkedets parter, finder Kommissionen, at den franske stat baerer det retlige ansvar herfor. Det er den franske stat, der er ansvarlig for ivaerksaettelsen af den oekonomiske del af aftalerne.
6 Den almindelige tillaegspensionsordning beror ogsaa paa en overenskomst mellem arbejdsmarkedets parter. Den udgoer ikke desto mindre en tvungen ordning. Aftalerne er godkendt af den franske stat og er ved lov af 29. december 1972 (5) erklaeret for almengyldige.
7 Kommissionen anerkender ganske vist, at ordningen hovedsagelig forvaltes af arbejdsmarkedets parter, eftersom ordningen er baseret paa bidrag fra loenmodtagere og arbejdsgivere. Ordningen henhoerer dog i sidste ende under overenskomsterne mellem arbejdsmarkedets parter og den offentlige forvaltning, idet staten spiller en aktiv rolle med henblik paa at sikre den supplerende ordnings oekonomiske ligevaegt.
8 Den franske regering har foerst henvist til CGPS' oprindelse og maalsaetninger. Overenskomsten har navnlig til formaal at sikre samtlige afskedigede arbejdstagere, herunder graensearbejdere, en minimumsindkomst (ressource minimum garantie) (6). Den »garanterede minimumsindkomst« bestaar af forskellige komponenter. Der er for det foerste tale om ydelser ved arbejdsloeshed i henhold til den lovbestemte sociale sikringsordning, idet disse ydelser i kraft af et tilskud fra den franske stat beloeber sig til et vist niveau (7).
9 I henhold til bilag VI til CGPS henvises graensearbejdere bosat i Belgien foerst til ydelserne under den belgiske ordning (8), idet disse ligeledes suppleres af tilskud (allocations complémentaires) fra den franske stat (9).
10 Den franske regering goer gaeldende, at saerstillingen for graensearbejdere bosat i Belgien for det foerste skyldes artikel 71 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 (10), som med hensyn til ydelser ved arbejdsloeshed henviser graensearbejdere til ordningen i den medlemsstat, i hvilken de er bosat. For det andet understreger den, at det under forhandlingerne med de kompetente belgiske myndigheder blev aftalt, at arbejdstagere, som er bosat i Belgien, og som er gaaet paa foertidspension, kan modtage ydelser i henhold til den belgiske ordning med foertidspensionering. Som modtagere af ydelser ved arbejdsloeshed har de ikke laengere faellesskabsretlig status som arbejdstagere.
11 Ifoelge den franske regering falder tillaegspensionsordningen ikke under forordning nr. 1408/71. Desuden indeholdt faellesskabsretten paa det tidspunkt, hvor overenskomsten blev indgaaet, ingen bestemmelser om medregning af perioder med fuld arbejdsloeshed i forbindelse med pension (11).
12 »Gratis point« i tillaegspensionsordningen udgoer kun et modstykke til de af Unedic (12) finansierede ydelser ved arbejdsloeshed. Saafremt der ikke sker faktisk udbetaling af ydelser ved arbejdsloeshed fra Unedic-ordningen, kan situationen ikke sammenlignes for saa vidt angaar medregningen af perioderne. Desuden kan tillaegspensionsordningen ikke paalaegges udgiften uden kompensation, uden at hele ordningens oekonomiske ligevaegt saettes over styr. Den omstaendighed, at der paalaegges uventede byrder, maa betragtes som en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
13 Den franske regering har under retsmoedet foreslaaet, at virkningerne af dommen, for saa vidt som Frankrig maatte blive doemt, begraenses.
C - Stillingtagen
14 Foer der tages stilling til anvendelsen af de relevante bestemmelser i forordning nr. 1612/68, skal det undersoeges, om sagen ikke henhoerer under forordning nr. 1408/71. Saaledes foelger det af artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, at forordning nr. 1408/71 har en vis forrang, idet det bestemmes: »Denne forordning beroerer ikke de bestemmelser, som er vedtaget i medfoer af traktatens artikel 51.« Det anerkendes ogsaa i Domstolens praksis, at forordning nr. 1408/71 har en relativ forrang (13).
15 Kommissionen har udtrykkeligt undladt at henvise til forordning nr. 1408/71 og paaberaaber sig det i forordning nr. 1612/68 og i traktaten indeholdte forbud mod forskelsbehandling mellem arbejdstagere. Den franske regering anfoerer ogsaa, at de overenskomster, der er indgaaet i forbindelse med kollektive forhandlinger, ikke henhoerer under det saglige anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71.
16 Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 afgraenser forordningens saglige anvendelsesomraade paa foelgende maade:
»1. Denne forordning finder anvendelse paa enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedroerer:
a) ...
b) ...
c) ydelser ved alderdom
d) ...
e) ...
f) ... g) ydelser ved arbejdsloeshed
h) ...«
17 Det foelger af fast praksis, at »en ydelse kan anses for en social sikringsydelse, saafremt den tildeles de berettigede uden nogen individuel, skoensmaessig bedoemmelse af personlige behov, men efter lovbestemte betingelser, og forudsat, at den vedroerer en af de risici, der udtrykkelig er anfoert i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71« (14).
18 Det er aabenbart, at tildelingen af »gratis point« i tillaegspensionsordningen ikke er lovbestemt, men derimod fastsat ved kollektiv overenskomst. Paa den baggrund er det i artikel 4, stk. 1, litra g), i forordning nr. 1408/71 fastlagte kriterium, som er baseret paa en »lovgivning om sociale sikringsgrene« henholdsvis »lovbestemte betingelser«, jf. Domstolens praksis (15), ikke opfyldt.
19 Det er i oevrigt tvivlsomt, om den omtvistede medregning af perioder med arbejdsloeshed vedroerer en af »de risici, der udtrykkelig er anfoert«. Saaledes er der ikke tale om ydelser ved arbejdsloeshed i artikel 4, stk. 1, litra g)'s forstand. En saadan ydelse er i retspraksis udtrykkeligt defineret som en ydelse, som med henblik paa en persons underhold har til formaal at erstatte den paagaeldendes arbejdsloen (16). Disse betingelser er ikke opfyldt.
20 I den forbindelse er det endvidere tvivlsomt, om der er tale om en ydelse ved alderdom i artikel 4, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1408/71's forstand, eftersom de omtvistede bestemmelser ikke umiddelbart giver anledning til udbetaling af pension. Der er alene tale om at medregne bestemte perioder med henblik paa en senere forhoejelse af ydelsen. Forordning nr. 1408/71 indeholdt, paa det tidspunkt, hvor den kollektive overenskomst blev indgaaet - naar der ses bort fra den omstaendighed, at der kun er tale om en kollektiv overenskomst - ingen materielle bestemmelser vedroerende en saadan medregning af perioder med fuld arbejdsloeshed. Det var foerst ved forordning (EOEF) nr. 2195/91 af 25. juni 1991 (17), at foelgende bestemmelser blev indfoert i artikel 45 i forordning nr. 1408/71:
»En periode med fuld arbejdsloeshed, hvor en arbejdstager oppebaerer ydelser i henhold til artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), eller litra b), nr. ii), foerste punktum, medregnes af den kompetente institution i den medlemsstat, paa hvis omraade arbejdstageren er bosiddende, efter den for denne institution gaeldende lovgivning, som om han under sin seneste beskaeftigelse havde vaeret omfattet af denne lovgivning.
Hvis perioden med fuld arbejdsloeshed, som den paagaeldende har tilbagelagt i bopaelslandet, kun kan medregnes, hvis der er tilbagelagt bidragsperioder i samme stat, anses denne betingelse for opfyldt, hvis der er tilbagelagt bidragsperioder i en anden medlemsstat.«
21 Som foelge heraf er den omtvistede tildelingsformel ikke omfattet af det saglige anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71.
22 Der er imidlertid tale om en misforstaaelse, naar den franske regering anfoerer, at den i CGPS anvendte loesning for saa vidt angaar foertidspensionering direkte foelger af artikel 71 i forordning nr. 1408/71. Saaledes bestemmes det heri:
»1. Arbejdsloese, som under deres seneste beskaeftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, modtager ydelser efter foelgende regler:
a)
i) ...
ii) graensearbejdere, der er helt arbejdsloese, modtager ydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade de er bosat, som om de under deres seneste beskaeftigelse havde vaeret omfattet af denne lovgivning; disse ydelser udbetales af bopaelsstedets institution for denne institutions regning.«
23 To forhold maa imidlertid holdes for oeje. For det foerste befinder vi os - som allerede anfoert - ikke paa anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71, idet sagen drejer sig om den tildelingsformel, som er fastsat ved kollektiv overenskomst og ikke om lovbestemte ydelser ved arbejdsloeshed. For det andet har det - som anfoert af den franske regering - selv for saa vidt angaar ydelserne ved arbejdsloeshed vaeret noedvendigt at optage forhandlinger med de belgiske myndigheder med henblik paa at give graensearbejdere, som er beroert af den kollektive afskedigelse, adgang til den belgiske ordning med foertidspension. Under alle omstaendigheder er der saaledes ikke alene eller slet ikke tale om ydelser ved arbejdsloeshed efter den almindelige ordning.
24 Endvidere opstaar spoergsmaalet, om den omtvistede bestemmelse vedroerende tildeling udgoer en forskelsbehandling i strid med faellesskabsretten, jf. traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 7 i forordning nr. 1612/68. Det bestemmes i traktatens artikel 48, stk. 2:
»Den [arbejdskraftens frie bevaegelighed] forudsaetter afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemslandenes arbejdstagere, for saa vidt angaar beskaeftigelse, afloenning og oevrige arbejdsvilkaar.«
Det bestemmes i artikel 7 i forordning nr. 1612/68 af relevans for naervaerende sag:
»1. En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, maa ikke paa grund af sin nationalitet behandles anderledes paa de oevrige medlemsstaters omraade end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskaeftigelses- og arbejdsvilkaar, navnlig for saa vidt angaar afloenning, afskedigelse og, i tilfaelde af arbejdsloeshed, genoptagelse af beskaeftigelse i faget eller genansaettelse.
2. Arbejdstageren nyder samme sociale og skattemaessige fordele som indenlandske arbejdstagere.
3. ...
4. Enhver bestemmelse i kollektive eller individuelle overenskomster eller andre kollektive aftaler om adgang til beskaeftigelse, afloenning og alle andre arbejds- og afskedigelsesvilkaar er retligt ugyldig, hvis den fastsaetter eller tillader diskriminerende betingelser for arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater.«
25 Med hensyn til spoergsmaalet, om forordning nr. 1612/68 finder anvendelse, er det noedvendigt foerst at afklare en raekke spoergsmaal. I det omfang, der er rejst indsigelse mod forordningens anvendelse paa graensearbejdere, henvises til dommen af 27. november 1997 i Meints-sagen (18). Det samme spoergsmaal blev rejst i denne sag. Domstolen ansaa ikke den omstaendighed, at en arbejdstager var graensearbejder, som en hindring for anvendelse af forordningen, og henviste i den forbindelse udtrykkeligt til fjerde betragtning til forordningen, hvori det bestemmes: »denne ret [til fri bevaegelighed] skal anerkendes uden forskel for 'permanente' arbejdstagere, saesonarbejdere, graensearbejdere og arbejdstagere, der udfoerer arbejde som led i en tjenesteydelse«, og til forordningens artikel 7, som uden nogen begraensning omfatter en »arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat« (19).
26 Den franske regering har desuden givet udtryk for, at anvendelsen af forordning nr. 1612/68 er udelukket, idet de beroerte har forladt det aktive arbejdsmarked og saaledes ikke laengere har status som arbejdstagere.
27 Denne betragtning kan ikke tiltraedes, idet de paagaeldende fordele aabenbart er knyttet til egenskaben af at vaere i et konkret arbejdsforhold. Desuden har Domstolen udtrykkeligt udtalt, »at visse rettigheder, der beror paa vandrende arbejdstageres status som arbejdstagere, bestaar, selv om de paagaeldende ikke laengere er i beskaeftigelse« (20).
28 Det bestemmes udtrykkeligt i artikel 7 i forordning nr. 1612/68, at ligebehandlingen finder anvendelse paa afskedigelsesvilkaar. Imidlertid er CGPS intet andet end en kollektiv overenskomst, som fastsaetter de vilkaar, som er indgaaet i forbindelse med kollektive afskedigelser. Arbejdstagerne befinder sig saaledes alle i sammenlignelige situationer. De er alle loenmodtagere hos den samme arbejdsgiver, som har afskediget ca. 21 000 loenmodtagere samtidig af oekonomiske aarsager.
29 Saafremt det antages, at ordningen med tildeling af disse »gratis point« i den almindelige tillaegspensionsordning i CGPS er en del af afskedigelsesvilkaarene efter betydningen i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68, er det ikke laengere afgoerende, om de udgoer en »social fordel« efter betydningen i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68. Kun for det tilfaelde, at der maatte vaere tvivl om, hvorvidt den paagaeldende fordel henhoerer under afskedigelsesvilkaarene eller ej, maa det antages, at den ogsaa opfylder kriterierne for at vaere »sociale fordele« i bestemmelsens forstand. Disse sociale fordele defineres efter fast retspraksis som de rettigheder, det vaere sig med eller uden tilknytning til en arbejdskontrakt, som tilkommer enhver indenlandsk arbejdstager, i det vaesentlige paa grund af hans objektive status som arbejdstager, eller allerede fordi han har bopael paa det nationale omraade, og hvis udstraekning til ogsaa at gaelde arbejdstagere med statsborgerskab i andre medlemsstater maa antages at kunne fremme disses mobilitet inden for Faellesskabet (21).
30 Eftersom den omtvistede bestemmelse - og i oevrigt hele CGPS - vedroerer bestaaende arbejdsforhold, foreligger der en uloeselig sammenhaeng mellem denne bestemmelse og de paagaeldendes objektive egenskab af at vaere arbejdstagere. En bestemmelse, som danner grundlag for eller forstaerker arbejdstagernes retssikkerhed vil i sig selv kunne sikre arbejdstagernes mobilitet.
31 Problemet med den uberettigede og uoenskede »eksport af sociale ydelser« opstaar kun, hvis man forlader anvendelsesomraadet for artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68 og, i strid med den argumentation, der indtil videre er fulgt, baserer sig paa forordningens artikel 7, stk. 2. Selv om den omtvistede bestemmelse om tildeling maatte betragtes som en social fordel, er der ikke grund til at frygte en uberettiget »eksport af sociale ydelser«, eftersom den tilknytning, der pr. definition er i forhold til den objektive egenskab af at vaere arbejdstager indebaerer, at der bestaar en tilstraekkelig taet sammenhaeng med et konkret arbejdsforhold. I oevrigt udtalte Domstolen i dommen i Meints-sagen (22): »En medlemsstat kan ikke goere tildeling af en social fordel i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68's forstand betinget af, at modtagerne af fordelen har bopael paa denne stats nationale omraade.«
32 I forbindelse med den videre gennemgang maa det antages, at tildelingen af »gratis point« i den almindelige tillaegspensionsordning i CGPS udgoer et afskedigelsesvilkaar i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68's forstand.
33 Enhver forskelsbehandling, som er knyttet til arbejdstagernes nationalitet, er saaledes forbudt. Den forskelsbehandling, der er tale om i den foreliggende sag, er ganske vist ikke udtrykkeligt knyttet til nationaliteten. Ifoelge fast retspraksis (23) er enhver forskelsbehandling, som indirekte foerer til det samme resultat, forbudt. Anvendelsen af bopaelen som kriterium for sondringen kan foere til en indirekte forskelsbehandling baseret paa nationalitet, hvis statsborgerne fra en medlemsstat i det vaesentlige oftere opfylder dette kriterium end statsborgere fra den medlemsstat, som har indfoert den paagaeldende bestemmelse.
34 Der er som udgangspunkt stoerre sandsynlighed for, at graensearbejdere bosat i Belgien ikke er franske, men belgiske statsborgere. Det af den franske regering fremfoerte argument, hvorefter bopaelsstedet er et sagligt kriterium for forskelsbehandlingen, idet graensearbejdere, som er bosat i Frankrig, og som er beskaeftiget i andre medlemsstater, ogsaa vil kunne faa tildelt den omtvistede fordel, kan ikke tiltraedes, idet det maa antages, at graensearbejdere, der er bosat i Frankrig, i almindelighed er franske statsborgere.
35 Ganske vist anfoerer den franske regering videre, at det er forvaltningen af ydelserne gennem en Assedic og ikke bopaelsstedet, der er afgoerende, men denne argumentation er i strid med de for sagen afgoerende omstaendigheder. Det fremgaar netop ikke af CGPS, at udbetalingen af en ydelse fra den franske arbejdsloeshedsforsikring er en betingelse for tildeling af »gratis point«. Det bestemmes alene i dens artikel 27, stk. 2, punkt 2.1, at tillaegspensionspoint tildeles, indtil arbejdstagerne har opnaaet pensionsalderen i overensstemmelse med de bestemmelser, som finder anvendelse paa de organismer, der udbetaler tillaegspension (24). Det kunne antages, at de paagaeldende bestemmelser vedroerer udbetaling af ydelser fra en Assedic, hvilket igen forudsaetter, at bopaelen er i Frankrig. Det kan ikke antages, at en fordel erhverves i kraft af tidligere tildeling af en ydelse ved arbejdsloeshed, idet en saadan fremgangsmaade i virkeligheden udgoer en forskelsbehandling efter bopael og ikke er begrundet af andre saglige hensyn. Dette er senest bekraeftet i dommen i Meints-sagen (25).
36 Det er ikke engang noedvendigt at anvende denne fremgangsmaade, idet forskelsbehandlingen paa grundlag af bopael direkte foelger af CGPS. Forskelsbehandlingen skyldes CGPS - og ikke f.eks. de gaeldende retsforskrifter - navnlig som foelge af, at dens bilag VI indeholder udtrykkelige saerregler for graensearbejdere bosat i Belgien, hvorefter de udelukkes fra den fordel, som er indgaaet for arbejdstagere bosat i Frankrig for saa vidt angaar tillaegspension.
37 I sin videre argumentation for den saglige begrundelse rejser den franske regering problemet med finansieringen af fordelen. I den forbindelse skal der tages udgangspunkt i, at de i tillaegspensionsordningen tildelte tillaegspoint for perioder med arbejdsloeshed eller foertidspensionering tildeles »gratis« dvs. uden modydelse. I CGPS er der udtrykkeligt tale om »points gratuits«.
38 Den franske regering redegoer for ordningernes indbyrdes afhaengighed. Arbejdsloeshedsforsikringen har indgaaet aftaler med de almindelige tillaegspensionsordninger (ARRCO og AGIRC). De erklaeringer, som er afgivet af den franske regering under retsmoedet skal forstaas saaledes, at der i arbejdsloeshedsforsikringen indeholdes et beloeb, som overfoeres til tillaegspensionsordningerne. Denne omstaendighed berettiger dog ikke til forskelsbehandling. Selv om en vis procentdel af understoettelsen overfoeres, vil den kun udgoere en del af indkomsten hos de arbejdstagere, som er omfattet af CGPS. Naar den ved overenskomsten fastsatte minimumsindkomst (26) ikke naas i kraft af ydelserne fra offentlige sikringsorganer, yder den franske regering i hvert tilfaelde et tilskud. Dette gaelder baade for ydelsesmodtagere bosat i Frankrig og i Belgien (27). Den franske stats forpligtelse til at traede til med henblik paa at udbetale indkomster eller erstatningsindkomster til de beroerte er saaledes integreret i ordningen. Selv om det franske organ for arbejdsloeshedsforsikring overfoerte beloeb til de almindelige tillaegspensionsordninger, ville dette kriterium ikke i sig selv vaere tilstraekkeligt til at berettige forskelsbehandlingen.
39 Tilbage er spoergsmaalet, hvorledes ligebehandlingen kan gennemfoeres ud fra retstekniske hensyn. Den kritiserede forskelsbehandling beror i den foreliggende sag paa en aftale som foelge af en kollektiv overenskomst. Det foelger umiddelbart af artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1612/68, at diskriminerende betingelser i overenskomster paa det arbejdsretlige omraade er ugyldige, uanset i hvilken form de fremtraeder. I den foreliggende sag skyldes forskelsbehandlingen en undladelse. De almindelige tillaegspensionsordninger er ikke omtalt i listen over sociale garantier i bilag VI til CGPS. Annullation som retsfoelge kan saaledes ikke komme paa tale.
40 Det foelger imidlertid af fast praksis (28), at den paagaeldende fordel skal ydes paa samme betingelser, naar der foreligger forskelsbehandling i strid med faellesskabsretten. Graensearbejdere bosat i Belgien har saaledes krav paa fordelen, idet artikel 27, stk. 1, punkt 1.2, i CGPS skal anvendes analogt paa disse.
41 Den franske regering goer endelig gaeldende, at tildelingen af »gratis point« til graensearbejdere bosat i Belgien ville bringe ordningens finansielle ligevaegt i fare. Den paaberaaber sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som er til hinder for en uventet overbelastning af de almindelige organismer for udbetaling af tillaegspension.
42 Den franske regerings befuldmaegtigede har under retsmoedet udtalt, at 665 ud af 21 000 personer, som er beroert af CGPS, er belgiere. I betragtning af, at der mellem 1977 og 1987 er indgaaet syv tilsvarende overenskomster i staalindustrien, er i alt 1 109 belgiske arbejdstagere i staalindustrien beroert. Der findes forskellige muligheder for at sikre finansieringen af tillaegspensionen. Dels kunne man - idet der ikke er sket nogen faktisk udbetaling af bidrag - udbetale et beloeb svarende til bidrag. Dels kunne man foretage en kapitaltilfoersel som sikkerhed for udbetalingen af pension til de paagaeldende. Alt efter valget af loesning, og afhaengig af, om man tager hensyn til de af CGPS omfattede personer eller om man ogsaa medtager de tidligere staalarbejdere, beloeber omkostningerne hertil sig henholdsvis til 75 mio., 115 mio., 124 mio. eller 192 mio. FRF.
43 Ganske vist vedroerer denne argumentation de mulige konsekvenser. Imidlertid er en hensyntagen til de oekonomiske konsekvenser ogsaa berettiget i forbindelse med den retlige vurdering. Det kan ikke bestrides, at de almindelige tillaegspensionsordninger - i tilfaelde af, at den franske stat doemmes i denne sag - kommer til at baere en uventet ydelsespligt. I den forbindelse kan der dog - som anfoert af Kommissionen - ikke ses bort fra, at de graensearbejdere, som er bosat i Belgien, og som er omfattet af den overenskomstmaessige belgiske sikringsordning, allerede udgoer en vaesentlig lettelse for de franske ordninger.
44 Desuden er en loesning, hvorefter midler overfoeres fra den franske stat ikke i strid med ordningen, eftersom de tvungne tillaegspensionsordninger ikke udelukkende er finansieret ved bidrag. I det omfang staten maatte vaere forpligtet til at indestaa for ordningens fortsatte funktion, skal finansieringen af uventede, men af retlige grunde betalingspligtige udgifter sikres.
45 Med henblik paa dels at sikre forudsigeligheden af ydelser, som skal erlaegges, og beskyttelsen af den muligvis berettigede forventning, maa det antages, at den kompetente stat (29) paa det sociale sikringsomraade i almindelighed er den stat, hvori beskaeftigelsen udoeves. Dette gaelder ogsaa ydelser ved alderdom i form af pension. Det gaelder som udgangspunkt ogsaa for de tvungne tillaegspensionsordninger, selv om de ikke henhoerer under forordning nr. 1408/71. I oevrigt har graensearbejdere bosat i Belgien faktisk krav paa pension fra de almindelige tillaegspensionsordninger i et forhold svarende til deres beskaeftigelsesperiode. Den foreliggende sag vedroerer udelukkende de »manglende perioder«, som derudover skal medregnes.
46 Selv om der - for perioden mellem den foertidige afskedigelse af oekonomiske aarsager og pensionsalderen - er indgaaet aftale med de kompetente myndigheder om at tildele en bestemt kategori af arbejdstagere en ydelse, er dette ikke ensbetydende med et fuldstaendigt afkald paa den oprindelige kompetence. I den forbindelse har Kommissionen under retsmoedet henvist til forslaget til en forordning om tilpasning af efterloensydelser, som er baseret paa princippet om, at kompetencen tilkommer medlemsstaten for den seneste beskaeftigelse (30). Selv »eksporten« af eventuelle pensionsydelser er i overensstemmelse med den ordning, som er fastsat i henhold til traktatens artikel 51, idet der er tale om ydelser angaaende de perioder, der skal tages hensyn til for det paagaeldende medlem. Det maa saaledes antages, at den forventning, der eventuelt foelger af CGPS, hvorefter der ikke skal tages hensyn til bestemte perioder og hvorefter ydelserne fra tillaegspensionsordningen saaledes ikke skal forhoejes, ikke er berettiget.
47 Den franske regerings forslag om - saafremt den skulle blive doemt - at begraense de tidsmaessige virkninger af dommen, er forstaaeligt set i lyset af den paaregnede oekonomiske belastning, men det ville foere til en fuldstaendig udhuling af en eventuel domfaeldelse. Indgaaelsen af CGPS er et forhold, som er overstaaet og hoerer til fortiden. Kredsen af beroerte er saaledes endelig afgraenset. En dom, som kun har virkning for fremtiden har ingen betydning for de beroerte, idet der er tale om at medregne de perioder med arbejdsloeshed eller foertidspensionering, som paa det nuvaerende tidspunkt normalt vedroerer fortiden. De arbejdstagere, som i 1979 var fyldt 55 aar eller derover, har i mellemtiden naaet den lovbestemte pensionsalder, hvor pensionerne, herunder tillaegspensionerne, pr. definition kommer til udbetaling.
48 Selv om de seks tilsvarende overenskomster for samme periode, som den franske regering har paaberaabt sig som foelge af de oekonomiske konsekvenser af disse, ikke er genstand for den foreliggende sag, gaelder argumentationen ogsaa dem. En begraensning af de tidsmaessige virkninger af dommen ville foere til en naegtelse af kravet om ligebehandling.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Eftersom sagsoegte med den foreslaaede loesning vil tabe sagen, boer den paalaegges at betale sagens omkostninger.
D - Forslag til afgoerelse
Paa baggrund af ovenstaaende gennemgang skal jeg foreslaa Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:
»1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 7 i forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet, da den udelukker graensearbejdere, som er bosat i Belgien, fra at kunne modtage tillaegspensionspoint, naar deres beskaeftigelse er blevet afbrudt foertidigt.
2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.«
(1) - Jf. artikel 27, stk. 2, punkt 2.1, i CGPS.
(2) - Points gratuits de retraite complémentaire i artikel 27, stk. 2, punkt 2.1, i CGPS' forstand.
(3) - EFT 1968 II, s. 467.
(4) - Association pour l'emploi dans l'industrie et le commerce.
(5) - Artikel L 731-5 i code de la sécurité sociale.
(6) - Jf. artikel 23 i CGPS og artikel 2, punkt 1.2, tredje afsnit, i bilag VI til CGPS.
(7) - Jf. artikel 21 i CGPS.
(8) - Artikel 2, punkt 1.1, i bilag VI.
(9) - Jf. artikel 2, punkt 1.2 og artikel 3 i bilag VI til CGPS.
(10) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (kodificeret udgave offentliggjort i EFT 1992 C 325, s. 1), som senest aendret ved Raadets forordning (EF) nr. 1290/97 af 27.6.1997 (EFT L 176, s. 1).
(11) - Forholdene er i mellemtiden aendret med indfoerelsen af artikel 45, stk. 6, i forordning nr. 1408/71 ved forordning (EOEF) nr. 2195/91 (EFT 1991 L 206, s. 2).
(12) - Der er tale om en samordningsorganisation, hvortil er knyttet alle Assedic'er, som beskaeftiger sig med udbetaling af ydelser ved arbejdsloeshed.
(13) - Jf. dom af 27.3.1985, sag 122/84, Scrivner, Sml. s. 1027, praemis 16.
(14) - Jf. dom af 10.3.1993, sag C-111/91, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 817, praemis 29, med henvisninger, min fremhaevelse.
(15) - Jf. f.eks. dommen i sagen Kommissionen mod Luxembourg (fodnote 14).
(16) - Jf. dom af 27.11.1997, sag C-57/96, Meints, Sml. I, s. 6689, praemis 27, og af 8.7.1992, sag C-102/91, Knoch, Sml. I, s. 4341, praemis 44.
(17) - Raadets forordning (EOEF) nr. 2195/91 af 25.6.1991 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, og af forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT L 206, s. 2).
(18) - Dommen i Meints-sagen (jf. fodnote 16).
(19) - Jf. dommen i Meints-sagen (fodnote 16, praemis 50).
(20) - Jf. dom af 21.6.1988, sag 39/86, Lair, Sml. s. 3161, praemis 36.
(21) - Dom af 14.1.1982, sag 65/81, Reina, Sml. s. 33, praemis 12, af 27.3.1985, sag 249/83, Hoeckx, Sml. s. 973, praemis 20, af 6.6.1985, sag 157/84, Frascogna, Sml. s. 1739, praemis 30, dommen i Lair-sagen (jf. fodnote 20), praemis 21, af 27.5.1993, sag C-310/91, Schmid, Sml. I, s. 3011, praemis 18, og dommen i Meints-sagen (jf. fodnote 16), praemis 39.
(22) - Jf. fodnote 16, punkt 3 i domskonklusionen.
(23) - Jf. dom af 12.2.1974, sag 152/73, Sotgiu, Sml. s. 153, praemis 11, og af 8.5.1990, sag C-175/88, Biehl, Sml. I, s. 1779, praemis 13.
(24) - Saaledes foelger det af punkt 2.1 - Régimes généraux de retraite complémentaire - »L'attribution aux intéressés de points gratuits de retraite complémentaire jusqu'à l'âge de départ en retraite normale, s'opère conformément aux règlements en vigueur dans les caisses de retraite complémentaire dont ils relèvent«.
(25) - Jf. Meints-dommen (fodnote 16, praemis 43 ff.).
(26) - Jf. artikel 23 i CGPS og artikel 2, punkt 1.2, tredje afsnit, i bilag VI til CGPS.
(27) - Jf. artikel 21 i CGPS for personer bosat i Frankrig og artikel 2, punkt 2.1, og artikel 3 i CGPS for personer bosat i Belgien.
(28) - Jf. f.eks. Reina-dommen (fodnote 21, praemis 18).
(29) - Jf. i forbindelse med forordning nr. 1408/71 dens artikel 1, litra q), der henviser til den »kompetente institution« i henhold til artikel 1, litra o).
(30) - Forslag til Raadets forordning (EF) om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, og forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT 1996 C 62, s. 14), jf. dennes artikel 71b, stk. 2, litra a).