62023CJ0678
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
13. studenoga 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 89/391/EEZ – Sigurnost i zdravlje radnika na radu – Članak 9. – Obveze poslodavaca – Klasifikacija radnih mjesta s obzirom na izloženost radnika faktorima rizika za njihovu sigurnost i zdravlje – Članak 11. stavak 6. – Pravno sredstvo pred tijelom nadležnim za sigurnost i zdravlje na radnom mjestu – Djelotvorna sudska zaštita”
U predmetu C‑678/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Curtea de Apel Iaşi (Žalbeni sud u Iaşiju, Rumunjska), odlukom od 10. listopada 2023., koju je Sud zaprimio 14. studenoga 2023., u postupku
JU
protiv
Spitalul Clinic de Pneumoftiziologie Iaşi,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias i B. Smulders (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: R. Şereş, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 30. siječnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za rumunjsku vladu, E. Gane, L. Liţu, A. Rotăreanu i A. Wellman, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, D. Recchia i E. A. Stamate, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. i članka 11. stavaka 6. Direktive Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (SL 1989., L 183, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.) te članka 31. stavka 1. i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe JU i Spitalul Clinic de Pneumoftiziologie Iaşi (Klinička bolnica za plućne bolesti u Iaşiju, Rumunjska, u daljnjem tekstu: bolnica) u vezi s klasifikacijom profesionalne djelatnosti osobe JU na način da je izlaže posebnim rizicima za njezinu sigurnost i zdravlje.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 89/391
3
Članak 1. Direktive 89/391, naslovljen „Cilj”, propisuje:
„1.   Cilj ove direktive je uvođenje mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radnom mjestu.
2.   U tu svrhu ona sadrži opća načela o prevenciji profesionalnih rizika, zaštiti sigurnosti i zdravlja, uklanjanju čimbenika rizika i nesreća, informiranju, konzultacijama, ravnopravnom sudjelovanju u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom i obrazovanju radnika i njihovih predstavnika, kao i opće smjernice za provedbu navedenih načela.
3.   Ovom Direktivom ne dovode se u pitanje nacionalne odredbe ili odredbe Zajednice, postojeće ili buduće, koje su povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika na radnom mjestu.”
4
U skladu s člankom 4. te direktive:
„1.   Države članice poduzimaju sve potrebne korake kako bi osigurale da poslodavci, radnici i predstavnici radnika podliježu pravnim propisima potrebnim za provedbu ove Direktive.
2.   Države članice osiguravaju primjerenu kontrolu i nadzor.”
5
Članak 5. navedene direktive, naslovljen „Opće odredbe”, u stavku 1. određuje:
„Dužnost poslodavca je osigurati sigurnost i zdravlje radnika u svakom aspektu povezanom s radom.”
6
Članak 9. iste direktive, naslovljen „Razne obveze poslodavaca”, propisuje:
„1.   Poslodavac:
(a)
raspolaže procjenom rizika za sigurnost i zdravlje na radu, uključujući i one s kojima su suočene skupine radnika izložene posebnim rizicima;
(b)
odlučuje o zaštitnim mjerama koje se moraju poduzeti te, ako je potrebno, o zaštitnoj opremi koja će se koristiti;
(c)
vodi popis nesreća na radu koje su za posljedicu imale nesposobnost radnika za rad više od tri radna dana;
(d)
za odgovorna tijela vlasti i u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom, sastavlja izvješća o nesrećama na radu koje su doživjeli njegovi radnici.
2.   Države članice određuju, uzimajući u obzir prirodu aktivnosti i veličinu poduzeća, obveze koje moraju ispuniti različite kategorije poduzeća s obzirom na sastavljanje dokumenata iz stavka 1. točaka (a) i (b) i prilikom pripremanja dokumenata iz stavka 1. točaka (c) i (d).”
7
Članak 11. Direktive 89/391, naslovljen „Savjetovanje i sudjelovanje radnika”, u stavku 6. prvom podstavku propisuje:
„Radnici i/ili njihovi predstavnici imaju pravo žalbe, u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom, tijelu vlasti odgovornom za sigurnost i zaštitu zdravlja na radu, ako smatraju da su mjere koje je poduzeo poslodavac i sredstva koje je koristio neprimjerene za osiguranje sigurnosti i zdravlja na radnom mjestu.”
Direktiva 2003/88/EZ
8
Direktiva 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.) u članku 1., naslovljenom „Svrha i opseg”, propisuje:
„1.   Ova direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
2.   Ova se direktiva primjenjuje na:
(a)
najkraća razdoblja dnevnog odmora, tjednog odmora i godišnjeg odmora, na stanke i najveći broj radnih sati tjedno; i
(b)
određene aspekte noćnog rada, rada u smjenama i radnog rasporeda.
3.   Ova se Direktiva primjenjuje na sve sektore djelatnosti, kako javne, tako i privatne, u smislu članka 2. Direktive 89/391/EEZ, ne dovodeći u pitanje članke 14., 17., 18. i 19. ove Direktive.
[...]
4.   Odredbe Direktive 89/391/EEZ u cijelosti se primjenjuju na pitanja iz stavka 2., ne dovodeći u pitanje strože i/ili posebnije odredbe ove Direktive.”
9
U članku 2. te direktive, naslovljenom „Definicije”, određuje se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeći pojmovi:
[...]
9.
‚odgovarajući odmor’ znači da radnici imaju redovito razdoblja odmora, čije se trajanje izražava u jedinici vremena i koji je dovoljno dug i neprekinut kako radnici zbog umora ili nepravilnog radnog rasporeda ne bi ozlijedili sebe, svoje suradnike ili druge osobe, i kako ne bi kratkoročno ni dugoročno naškodili svome zdravlju.”
10
Članak 7. spomenute direktive, naslovljen „Godišnji odmor”, propisuje:
„1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.”
11
U skladu s člankom 15. iste direktive, naslovljenim „Povoljniji propisi”:
„Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju ili donose zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika odnosno da olakšavaju ili dopuštaju primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.”
Rumunjsko pravo
Zakonik o radu
12
U članku 147. stavku 1. Zakonika o radu navodi se:
„Zaposlenici koji rade u teškim, opasnim ili štetnim uvjetima, slabovidne osobe, druge osobe s invaliditetom i osobe mlađe od 18 godina imaju pravo na najmanje tri dodatna radna dana plaćenog godišnjeg odmora.”
Zakon br. 319/2006
13
U članku 12. stavcima 1. i 2. Legea br. 319/2006 a securităţii şi sănătăţii în muncă (Zakon br. 319/2006 o sigurnosti i zdravlju na radu) od 14. srpnja 2006. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 646 od 26. srpnja 2006.) određuje se:
„(1)   Poslodavac ima sljedeće obveze:
(a)
izraditi i održavati procjenu rizika za sigurnost i zdravlje na radu, osobito za skupine koje su osjetljive na specifične rizike;
(b)
odlučuje o zaštitnim mjerama koje se moraju poduzeti te, ako je potrebno, o zaštitnoj opremi koja će se koristiti;
[...]
(2)   Uredbom ministra rada, društvene solidarnosti i obitelji, s obzirom na prirodu aktivnosti i veličinu poduzeća, treba utvrditi obveze koje imaju različite kategorije poduzeća u pogledu sastavljanja dokumenata iz stavka 1.”
14
Članak 18. stavak 7. tog zakona propisuje:
„Predstavnici radnika koji imaju specifične odgovornosti u području sigurnosti i zdravlja radnika i/ili radnici imaju pravo podnijeti žalbu nadležnim tijelima ako smatraju da su mjere koje je poduzeo poslodavac i sredstva kojima se koristio neprimjereni za osiguranje sigurnosti i zdravlja na radnom mjestu.”
15
Člankom 39. stavkom 4. navedenog zakona određuje se:
„Svako kršenje odredaba članka 12. stavka 1. točaka (a) i (b), [...] predstavlja kažnjivo djelo za koje se izriče novčana kazna od 4000 do 8000 [rumunjskih leja (RON) (oko 860 do 1720 eura)]”
Propis u području mirovina i socijalne sigurnosti koji određuje klasifikaciju radnih mjesta s obzirom na rizike kojima je radnik izložen
– Uzastopni zakoni u tom području
16
Prije nego što je 1. travnja 2001. stupio na snagu Lege nr. 19/2000 privind sistemul public de pensii şi alte drepturi de asigurări sociale (Zakon br. 19/2000 o javnom mirovinskom sustavu i drugim pravima u području socijalne sigurnosti) od 17. ožujka 2000. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 140, od 1. travnja 2000.), rumunjsko zakonodavstvo koje se primjenjuje u području starosnih mirovina utvrdilo je klasifikaciju radnih mjesta njihovim razvrstavanjem u tri skupine, odnosno skupinu poslova I., koja je obuhvaćala radna mjesta koja su radnike izlagala izrazito štetnim, izrazito teškim ili izrazito opasnim radnim uvjetima, skupinu poslova II., koja je obuhvaćala radna mjesta koja su radnike izlagala štetnim, teškim ili opasnim uvjetima i skupinu poslova III., koja je obuhvaćala ostala radna mjesta.
17
Članak 19. stavci 1. i 2. Zakona br. 19/2000 glasi kako slijedi:
„(1)   Za potrebe ovog zakona ‚radna mjesta na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada’ znači radna mjesta koja stalno ili povremeno mogu znatno utjecati na radnu sposobnost osiguranikâ zbog visokog stupnja izloženosti riziku.
(2)   Kriteriji i metoda za klasifikaciju radnih mjesta kao radnih mjesta na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada utvrđuju se u odluci Vlade na temelju zajedničkog prijedloga Ministarstva rada, obitelji i socijalne zaštite te Ministarstva zdravlja.”
18
Legea nr. 263/2010 privind sistemul unitar de pensii publice (Zakon br. 263/2010 o jedinstvenom sustavu javnih mirovina) od 16. prosinca 2010. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 852 od 20. prosinca 2010.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, stavila je izvan snage i zamijenila Zakon br. 19/2000. Stupila je na snagu 1. siječnja 2011.
19
Člankom 28. stavkom 1. Zakona br. 263/2010, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, određuje se:
„Uvjeti rada u kojima osiguranici javnog mirovinskog sustava obavljaju svoju djelatnost mogu biti uobičajeni, posebni ili specijalni.”
20
U skladu s člankom 29. tog zakona:
„1.   Smatra se da su radnici izloženi posebnim uvjetima na radnim mjestima razvrstanim u skladu s kriterijima i metodom utvrđenom u zakonodavstvu na snazi u trenutku njihova klasificiranja.
1.a   Mišljenja o klasifikaciji radnih mjesta kao radnih mjesta koja izlažu radnike posebnim uvjetima koja istječu 31. prosinca 2018., produžuju se do 1. rujna 2023., datuma na koji su poslodavci dužni normalizirati radne uvjete.
1.b   Razdoblje od 31. prosinca 2018. do 1. rujna 2023. predstavlja razdoblje osiguranja za posebne uvjete rada za koje su poslodavci dužni plaćati doprinose od 4 % u skladu s člankom 138. točkom (b) [Legee nr. 227/2015 privind Codul fiscal (Zakon br. 227/2015 o Poreznom zakoniku)], kako je izmijenjen i dopunjen.”
21
Članak 55. stavak 1. navedenog zakona glasi:
„Osobe koje su ostvarile puno razdoblje uplaćivanja doprinosa imaju pravo na starosnu mirovinu uz smanjenje redovne dobi umirovljenja, kako slijedi: (a) u skladu s tablicom br. 1, za osobe koje su ostvarile puno razdoblje uplaćivanja doprinosa u posebnim uvjetima rada;
[...]”
22
Člankom 169. stavkom 1. tog zakona predviđa se:
„Korisnici javnog mirovinskog sustava čija su mirovinska prava utvrđena na temelju zakonodavstva prije 1. travnja 2001., koji su obavljali djelatnosti na radnim mjestima koja se klasificiraju u I. i/ili II. skupinu poslova, imaju pravo na povećanje broja kumulativnih godišnjih bodova tijekom tog razdoblja, kako slijedi:
[...]
(b)
25 % za razdoblja u kojima su obavljali djelatnost na radnom mjestu koje se klasificira u II. skupinu poslova.”
23
Na temelju uzastopnih zakona u području socijalnih doprinosa, predviđene su diferencirane stope doprinosa ovisno o tome obavlja li se rad u uobičajenim, posebnim ili specijalnim uvjetima.
– Vladine odluke u vezi s klasifikacijom radnih mjesta kao onih koja izlažu radnike posebnim uvjetima rada
24
Kriteriji i metoda klasifikacije radnih mjesta kao onih koja izlažu radnike posebnim uvjetima rada, s jedne strane, i obnavljanje mišljenja o klasifikaciji radnih mjesta kao onih koja izlažu radnike posebnim uvjetima radnika, s druge strane, bili su predmet uzastopnih odluka vlade.
25
Člankom 2. stavcima 1. i 2. Hotărâree Guvernului nr. 261/2001 privind criteriile şi metodologia de încadrare a locurilor de muncă în condiţii deosebite (Odluka Vlade br. 261/2001 o kriterijima i metodi za klasifikaciju radnih mjesta kao onih na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada) od 22. veljače 2001. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 114, od 6. ožujka 2001.), predviđa se:
„1.   Sljedeći su kriteriji za klasifikaciju radnih mjesta kao onih na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada:
(a)
postojanje u radnom okruženju štetnih fizičkih čimbenika djelatnosti, odnosno buke, vibracija, elektromagnetskih valova, tlaka, ionizirajućeg zračenja, toplinskog zračenja, visokog neoklopljenog laserskog zračenja, te štetnih kemijskih ili bioloških čimbenika djelatnosti, koji se predviđaju općim pravilima zaštite na radu i koji prelaze granice dopuštene tim pravilima;
(b)
postojanje posebne reakcije organizma na učinke štetnih čimbenika djelatnosti koju potvrđuju pokazatelji izloženosti i/ili biološkog učinka, koji su utvrđeni uredbom Ministarstva zdravlja i obitelji;
(c)
smrtnost zbog postojanja profesionalnih bolesti zabilježenih na radnom mjestu u posljednjih 15 godina.”
2.   Klasifikacija radnih mjesta kao onih na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada u skladu je s odredbama članka 7. i/ili, ovisno o slučaju, članka 8. te ispunjava kumulativne kriterije iz stavka 1. točaka (a) i (b) ili stavka 1. točaka (a) i (c).”
26
Člankom 3. stavkom 1. Odluke br. 261/2001 određeno je:
„Klasifikacija radnog mjesta kao onog na kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima poštuje okvir sljedeće metode koja se sastoji od primjene, po mogućnosti uzastopno, sljedećih posebnih radnji:
(a)
utvrđivanje radnog mjesta koje treba klasificirati kao radno mjesto na kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima i utvrđivanje kriterija koji se primjenjuju na tu klasifikaciju, a koje provodi poslodavac sa zakonitim predstavničkim sindikatima ili, prema potrebi, s predstavnicima radnika u Odboru za sigurnost i zdravlje na radu, ako postoje;
(b)
stručno znanje o radnim mjestima s obzirom na sigurnost radnika;
(c)
utvrđivanje profesionalnih štetnih učinaka u skladu s odredbama članka 4. stavka 1.; bilteni za utvrđivanje moraju sadržavati barem sljedeće podatke: jedinica, odjel, radna skupina, radno mjesto, štetni faktor, izmjerena vrijednost, dopuštena granična vrijednost, mjerne metode;
(d)
zahtjev, koji je poslodavac podnio ovlaštenim institucijama Ministarstva zdravlja i obitelji, s popisom registriranih profesionalnih bolesti ili popis koji uključuje zdravstvene preglede osoblja koje radi na radnim mjestima na kojima su izloženi posebnim uvjetima, kako bi se utvrdio poseban odgovor organizma;
(e)
procjena radnih mjesta koja je poslodavac utvrdio u točki (a) sa zakonitim predstavničkim sindikatima ili, prema potrebi, s predstavnicima radnika u Odboru za sigurnost i zdravlje na radu, ako postoje, u skladu s Prilogom 2. ili Prilogom 3.;
(f)
uspostavljanje tehničkih, zdravstvenih i organizacijskih mjera zaštite na radu koje odgovaraju radnim uvjetima i okolišnim čimbenicima specifičnima na radnom mjestu;
(g)
dobivanje mišljenja od područne inspekcije rada u skladu s odredbama članka 4.;
(i)
klasifikacija radnog mjesta kao onog na kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima u skladu s člankom 19. stavkom 4. Zakona br. 19/2000.”
27
Članak 4. Odluke br. 261/2001 određivao je:
„1.   Mišljenje područne inspekcije rada za klasifikaciju radnih mjesta kao radnih mjesta na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada obuhvaćat će i odobrit će se na temelju sljedećih dokumenata:
(a)
mjerenja štetnih djelovanja koja provode ovlašteni laboratoriji iz Priloga 1., koja se provode samo u prisutnosti inspektora rada, kojima se potvrđuje da su na dan kada su provedena poduzete tehničke i organizacijske mjere radi normalizacije uvjeta rada, da su sve instalacije za zaštitu na radu uobičajeno funkcionirale u skladu s projektom i da se tehnološki procesi odvijaju u uobičajenim uvjetima;
(b)
nalazi teritorijalnih inspekcija rada, koji će biti zabilježeni u zapisniku i koji se izravno odnose na usklađenost s odredbama općih standarda zaštite na radu, posebnim standardima sigurnosti na radu i drugim relevantnim normativnim aktima;
(c)
preslike popisa profesionalnih bolesti ili sažetka medicinskih analiza i obrasca o procjeni iz Priloga 2. ili 3.
2.   Izdano mišljenje vrijedi najviše tri godine s mogućnošću produljenja.
[...]”
28
U skladu s člankom 8. stavkom 1. Odluke br. 261/2001:
„Poslodavci koji su odredili radna mjesta na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima i koja nisu obuhvaćena člankom 7. dužni su, na razdoblje od šest godina od dana objave ove odluke u Monitorul Oficial al României, dijelu I., poduzeti sve tehničke i organizacijske mjere za normalizaciju uvjeta rada u skladu sa Zakonom br. 90/1996 (koji je zamijenjen Zakonom br. 319/2006), općim standardima zaštite na radu, posebnim sigurnosnim standardima na radu ili drugim propisima koji se primjenjuju u tom području.”
29
Člankom 1. Hotărâree Guvernului nr. 246/2007 privind metodologia de reînnoire a avizelor de încadrare a locurilor de muncă în condiţii deosebite (Odluka Vlade br. 246/2007 o metodologiji za obnovu mišljenja o klasifikaciji radnih mjesta kao radnih mjesta na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada) od 7. ožujka 2007. (Monitorul Oficial al României, br. 169, od 9. ožujka 2007.), predviđa se:
„1.   Od dana stupanja na snagu ove Odluke, mišljenja o klasifikaciji radnih mjesta kao radnih mjesta na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada, koja vrijede do uključivo 6. ožujka 2007., dodijeljena u skladu s odredbama [Odluke br. 261/2001], kako je izmijenjena i dopunjena, mogu se obnoviti u skladu s metodologijom utvrđenom u ovoj Odluci.
2.   Valjanost mišljenja obnovljenih na temelju ove Odluke ne može trajati dulje od 31. prosinca 2008.”
30
U skladu s člankom 2. Odluke br. 246/2007:
„1.   Područna inspekcija rada odobrava obnavljanje mišljenja o klasifikaciji radnog mjesta kao mjesta na kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima na temelju sljedećih dokumenata:
(a)
zahtjeva za obnavljanje mišljenja o klasifikaciji radnog mjesta kao mjesta na kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima koji su potpisali pravni zastupnik poslodavca ili druga osoba koju je poslodavac ovlastio u skladu sa zakonom, kao i predstavnici predstavničkih sindikata ili, ovisno o slučaju, predstavnici radnika, podnesenog najkasnije 30 dana nakon datuma stupanja na snagu ove Odluke;
(b)
biltena za određivanje profesionalnih štetnih utjecaja koje izdaju zakonski ovlašteni laboratoriji koji mogu potvrditi da su granične vrijednosti profesionalne izloženosti prekoračene na radnim mjestima koja su klasificirana kao mjesta na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima ili isprava kojima se dokazuje sama prisutnost vrlo opasnih kemijskih sredstava ili bioloških agensa koji ne podliježu dopuštenom ograničenju;
(c)
plana prevencije i zaštite za poboljšanje razine sigurnosti i zaštite zdravlja radnika, uključujući mjere i postupna djelovanja, tako da se radna mjesta najkasnije do 31. prosinca 2008. mogu klasificirati kao mjesta koja osiguravaju uobičajene uvjete.
2.   Utvrđivanje profesionalnih smetnji provodi se samo u prisutnosti inspektora rada kojeg je u tu svrhu imenovala područna inspekcija rada.
3.   Dokumenti predviđeni u stavku 1. točkama (b) i (c) mogu se podnijeti područnoj inspekciji rada u roku od najviše 120 dana od datuma podnošenja zahtjeva iz stavka 1. točke (a).
4.   Područna inspekcija rada može odobriti obnovu mišljenja o klasifikaciji radnog mjesta kao mjesta u kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima u roku od 15 dana od podnošenja cjelokupne dokumentacije iz stavka 1.
5.   Nepoštovanje uvjeta predviđenih u stavku 3. ima za posljedicu neobnavljanje obavijesti o klasifikaciji radnog mjesta kao mjesta u kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima.
[...]”
31
Člankom 4. Odluke br. 246/2007 predviđalo se:
„Poslodavci koji nisu ishodili obnovu mišljenja o klasifikaciji radnog mjesta kao mjesta u kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima mogu u roku od 15 dana od datuma obavijesti podnijeti pravno sredstvo inspekciji rada, koja će ga obraditi u roku od 30 dana, ili se izravno obratiti nadležnom sudu u skladu sa zakonom.
[...]”
32
Članak 1. Hotărârea Guvernului nr. 1622/2008 pentru modificarea și completarea Hotărârii Guvernului nr. 246/2007 privind metodologia de reînnoire a avizelor de încadrare a locurilor de muncă în condiții deosebite (Odluka Vlade br. 1622/2008 o izmjeni i dopuni Odluke br. 246/2007 o metodi obnove mišljenja o klasifikaciji radnog mjesta kao onog na kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima) od 10. prosinca 2008. (Monitorul Oficial al României, br. 862 od 20. prosinca 2008.) određivao je:
„1.   Od 1. siječnja 2009. dodijeljena mišljenja o klasifikaciji radnog mjesta kao mjesta u kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima koja vrijede do 31. prosinca 2008. uključivo mogu se obnoviti u skladu s metodologijom utvrđenom u ovoj Odluci.
2.   Odredbe ove Odluke primjenjuju se samo na poslodavce koji na dan 31. prosinca 2008. imaju mišljenje o produljenju odobrenja i koji do tog datuma nisu poduzeli potrebne mjere za normalizaciju radnih uvjeta.
3.   Valjanost mišljenja obnovljenih na temelju ove Odluke ne može trajati dulje od 31. prosinca 2009.
33
Takva mogućnost godišnjeg obnavljanja „mišljenja o klasifikaciji radnog mjesta kao mjesta u kojem su radnici izloženi posebnim uvjetima” koja su prethodno odobrena kasnije je bila predviđena drugim uzastopnim odlukama Vlade sve do 2014.
34
Hotărâree Guvernului nr. 1014/2015 privind metodologia de reînnoire a avizelor de încadrare a locurilor de muncă în condiții deosebite (Odluka Vlade br. 1014/2015 o metodi za obnovu mišljenja o klasifikaciji radnih mjesta kao radnih mjesta na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada) od 30. prosinca 2015. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 986 od 31. prosinca 2015.) kojom je predviđena takva mogućnost obnove do 31. prosinca 2018., sadržava članak 4. koji glasi: „Poslodavci koji nisu ishodili obnovu mišljenja o klasifikaciji radnih mjesta kao radnih mjesta na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada mogu se izravno obratiti nadležnom sudu, u skladu sa zakonom.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
35
Tužiteljica iz glavnog postupka više od 30 godina zaposlena je kao specijalist pulmologije u bolnici, javnoj zdravstvenoj ustanovi, koja ima pravnu osobnost i koja je u nadležnosti lokalnog upravnog tijela.
36
Do 31. prosinca 2006. radno mjesto tužiteljice iz glavnog postupka bilo je klasificirano najprije kao radno mjesto na kojem je izložena radnim uvjetima iz skupine II., a zatim „posebnim uvjetima” rada u smislu rumunjskih propisa koji su se sukcesivno primjenjivali u području starosne mirovine i socijalne sigurnosti. Takvo razvrstavanje daje tužiteljici iz glavnog postupka pravo na dodatne dane godišnjeg odmora, snižavanje dobne granice za odlazak u mirovinu i povećanje broja bodova za izračun njezine starosne mirovine. Bolnica je, u svojstvu poslodavca i s obzirom na tu klasifikaciju, trebala uplaćivati doprinose za socijalno osiguranje uvećane u odnosu na one koji su se uplaćivali za radnika čije je radno mjesto bilo klasificirano kao ono na kojem je izložen „uobičajenim uvjetima” rada.
37
Međutim, počevši od 1. siječnja 2007., iako su raspoređivanje i radni uvjeti tužiteljice iz glavnog postupka ostali nepromijenjeni, njezino radno mjesto klasificirano je kao radno mjesto na kojem je izložena „uobičajenim uvjetima” rada i bolnica više nije bila dužna plaćati više socijalne doprinose za tužiteljicu iz glavnog postupka.
38
Naime, bolnica je raspolagala mišljenjem koje je Inspectoratul Teritorial de Muncă Iași (teritorijalni inspektorat rada u Iașiju, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: ITM) izdao 11. prosinca 2001. i kojim je odobrena klasifikacija njezinih radnih mjesta kao radnih mjesta na kojima su radnici izloženi „posebnim uvjetima” rada te je utvrđen rok do 31. ožujka 2004. za provedbu tehničkih i organizacijskih mjera usmjerenih na osiguranje da njezini zaposlenici obavljaju svoju djelatnost u „uobičajenim uvjetima” rada. To je mišljenje obnovljeno drugim mišljenjem izdanim 29. ožujka 2004. te je utvrđen rok za uređenje radnih uvjeta do 31. prosinca 2006.
39
Međutim, budući da bolnica nije dobila produljenje tog posljednjeg mišljenja, ITM ju je dopisom od 2. veljače 2007. obavijestio da je razdoblje za koje je odobreno rješenje o klasifikaciji od 29. ožujka 2004. isteklo i da je stoga prestalo proizvoditi učinke 31. prosinca 2006.
40
Nakon tog dopisa bolnica je donijela odluku na temelju koje je njezino osoblje od 1. siječnja 2007. obavljalo svoju djelatnost u „uobičajenim uvjetima” rada. Istodobno je bolnica poduzela radnje pri Autoritateom de Sănătate Publică Iași (Tijelo nadležno za javno zdravlje u Iașiju, Rumunjska) podnošenjem zahtjeva za mišljenje o zadržavanju ili obnavljanju klasifikacije bolnice kao radnog mjesta na kojemu su radnici izloženi „posebnim uvjetima” rada. Budući da joj to tijelo nije odgovorilo, bolnica mu je 19. ožujka 2007. poslala drugi dopis u kojem je ponovno zatražila mišljenje o učinku postojećeg profesionalnog rizika na radna mjesta u svrhu obnove mišljenja o klasifikaciji koje je izdao ITM 29. ožujka 2004. Ni na taj dopis nije primila odgovor. Bolnica je također, s jedne strane, dopisom od 28. lipnja 2007. zatražila od ITM‑a da obnovi to mišljenje o klasifikaciji počevši od 1. siječnja 2007. i, s druge strane, 27. prosinca 2007. poslala treći dopis Tijelu nadležnom za javno zdravlje u Iașiju. Osim toga, poduzela je daljnje korake pri ITM‑u i Ministarstvu rada.
41
Tužiteljica iz glavnog postupka, koja je slučajno saznala da od 1. siječnja 2007. bolnica više nije plaćala njezine socijalne doprinose u skladu s klasifikacijom njezina radnog mjesta kao radnog mjesta na kojem je izložena „posebnim uvjetima” rada, podnijela je tužbu Tribunalulu Iași (Viši sud u Iașiju, Rumunjska) kako bi se njezino radno mjesto klasificiralo kao radno mjesto na kojem je izložena „posebnim uvjetima” i kako bi se njezinu poslodavcu naložilo plaćanje uvećanih socijalnih doprinosa za profesionalnu djelatnost koju je u navedenim uvjetima obavljala nakon 31. prosinca 2006.
42
Presudom od 15. srpnja 2022. Tribunalul Iași (Viši sud u Iașiju) odbio je tu tužbu, pri čemu je istaknuo da se nacionalnim propisom o klasifikaciji radnih mjesta i, konkretno, Odlukom Vlade br. 1014/2015 zahtijevalo da poslodavac slijedi poseban postupak kako bi ishodio traženu klasifikaciju, osobito na način da od ITM‑a zatraži i dobije mišljenje o klasifikaciji. Taj je sud također naglasio da, u slučaju da poslodavac ne primi nikakav odgovor u vezi sa zahtjevom za klasifikacijom ili bilo kojim drugim zahtjevom koji je podnio nacionalnim institucijama, on je tada imao mogućnost pokrenuti postupak pred nadležnim sudom kako bi ih se prisililo da ispune svoje obveze, na način da se poštuju sve faze postupka za klasificiranje radnog mjesta kao onog na kojem su radnici izloženi „posebnim uvjetima” i izdavanja mišljenja o klasifikaciji u tom smislu.
43
Tužiteljica iz glavnog postupka je protiv te presude podnijela žalbu Curtei de Apel Iași (Žalbeni sud u Iașiju, Rumunjska), sudu koji je uputio zahtjev, ističući, među ostalim, da bolnica nije poduzela korake predviđene u članku 2. Odluke br. 246/2007, tako da njezin poslodavac, bilo nepažnjom ili u zloj vjeri, zapravo nije pokrenuo postupak za ishođenje mišljenja o klasifikaciji njezinog radnog mjesta kao radnog mjesta na kojem je izložena „posebnim uvjetima” od 2007. U tom pogledu tužiteljica iz glavnog postupka ističe da se radni uvjeti na njezinu radnom mjestu nisu promijenili. Rizici i njezine odgovornosti nisu se smanjili od njezina zapošljavanja. Naprotiv, budući da je radila na odjelu na kojem su se zaprimali pacijenti oboljeli od bolesti COVID-19, njezin je posao postao još intenzivniji i zahtjevniji, a njezin život i život njezinih najbližih svakodnevno su bili ugroženi.
44
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu navodi da se klasifikacijom radnih mjesta kao radnih mjesta na kojima su radnici izloženi „posebnim uvjetima” rada željelo izbalansirati dugoročne učinke obavljanja profesionalnih zadaća na radnom mjestu koje, unatoč svim mjerama poduzetima radi zaštite zdravlja i sigurnosti radnika, i dalje radnike izlaže velikim profesionalnim rizicima. Takva klasifikacija radnicima dodjeljuje dodatne kompenzacijske pogodnosti. Stoga bi se njihova starosna mirovina izračunala na temelju razdoblja rada, a time i na temelju doprinosa, koje je kraće nego da su na radnom mjestu bili izloženi „uobičajenim uvjetima” rada. Isto tako, radnici izloženi „posebnim uvjetima” rada imaju pravo na dodatni dopust namijenjen tomu da se oporave zahvaljujući duljem razdoblju odmora.
45
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev napominje da je rumunjski zakonodavac klasifikaciju radnog mjesta kao onog na kojem su radnici izloženi „posebnim uvjetima” rada podvrgnuo dvjema vrstama ograničenja. S jedne strane, odredio je postupovna ograničenja uvjetujući tu klasifikaciju, među ostalim, dobivanjem pozitivnog mišljenja ITM‑a. S druge strane, ograničio je mogućnost dobivanja takve klasifikacije na određeno vrijeme, s obzirom na to da se ona moglo odobriti samo poslodavcima koji su postojali na dan 31. prosinca 2002., neovisno o datumu na koji je radni odnos s radnicima počeo proizvoditi učinke. Osim toga, od 2007. godine takva se klasifikacija više ne može ponovno steći. Jedino bi se postojeća klasifikacija mogla obnoviti pod uvjetom da poslodavac ima valjano mišljenje o klasifikaciji koje je dao ITM u trenutku podnošenja zahtjeva za obnovu.
46
Osim toga, nacionalni propis ne dopušta radnicima da se obrate tijelu nadležnom u području sigurnosti i zdravlja na radu ili da nacionalnim sudovima podnesu tužbu ako smatraju da poslodavac nije ispunio svoje obveze u području klasificiranja njihovog radnog mjesta kao onog na kojem su izloženi „posebnim uvjetima”, bilo u pogledu dospjelog ili budućeg razdoblja rada.
47
Konkretno, na temelju strogog tumačenja nacionalnog zakonodavstva, Înalta Curtea de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud) je utvrdila da ne postoji redovni pravni lijek kojim se mogu utvrditi „posebni uvjeti” rada u kojima su radnici obavljali svoju djelatnost nakon 1. travnja 2001. ili čiji je cilj da se poslodavcima naloži da klasificiraju radna mjesta kao radna mjesta na kojima su radnici izloženi takvim uvjetima ako navedeni poslodavci nisu ishodili ili, ovisno o slučaju, obnovili mišljenje o takvoj klasifikaciji. Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Visoki kasacijski sud) također je odlučila da okolnost da poslodavci koji imaju pravo pokrenuti upravni postupak za klasificiranje radnog mjesta to nisu učinili ili nisu dovršili taj postupak ne dopušta radniku da se pozove na opća pravna pravila kako bi se njegovo radno mjesto klasificiralo kao ono na kojem je izložen uvjetima koji nisu „uobičajeni” te da bi se odlukom redovnih sudova u tom smislu povrijedio zakonodavni okvir koji je na snazi i načelo diobe vlasti. Osim toga, Curtea Constituțională (Ustavni sud, Rumunjska) utvrdila je da je ta sudska praksa u skladu s rumunjskim Ustavom, te je u presudi od 6. prosinca 2018., pri čemu se u tom pogledu pozvala na presudu od 21. ožujka 2018., Podilă i dr. (C‑133/17 i C‑134/17, EU:C:2018:203), smatrala da članak 16. stavak 1. Direktive 89/391 ne može dovesti u pitanje tu usklađenost.
48
Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se je li nacionalni propis, kako ga tumače ti vrhovni sudovi, u skladu s člankom 9. i člankom 11. stavkom 6. Direktive 89/391 te člankom 31. stavkom 1. i člankom 47. Povelje. U tom pogledu pojašnjava da, iako je članak 11. stavak 6. Direktive 89/391 prenesen u rumunjsko pravo člankom 18. stavkom 7. Zakona br. 319/2006, pravilo koje predviđa pravo radnika da se obrate tijelu nadležnom za sigurnost i zdravlje na radu kako bi provjerili jesu li mjere koje je poduzeo poslodavac i sredstva kojima se koristio dovoljni za osiguranje sigurnosti i zdravlja na radu nije preuzeto u provedbenim propisima o procjeni srednjoročnih ili dugoročnih profesionalnih rizika za radnike.
49
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda od 21. ožujka 2018., Podilă i dr. (C‑133/17 i C‑134/17, EU:C:2018:203), svrha tužiteljičine tužbe nije utvrditi mirovinska prava, nego priznati profesionalne rizike svojstvene posebnim uvjetima rada kojima je izložena na njezinu radnom mjestu. Iako, neizravno, klasificiranje radnog mjesta tužiteljice iz glavnog postupka kao radnog mjesta na kojem je izložena „posebnim uvjetima” ima posljedice u području prava socijalne sigurnosti, njezina je tužba prije svega usmjerena na to da se takva klasifikacija prizna i djeluje kako za prošlost tako i za budućnost, s obzirom na to da njezini radni uvjeti nisu bili izmijenjeni od dana njezina zapošljavanja. Tužiteljica iz glavnog postupka tako tvrdi da je na svojem radnom mjestu bila izložena i da je još uvijek izložena velikim čimbenicima rizika za svoje zdravstveno stanje koji prekoračuju granične vrijednosti a da pritom ne raspolaže pravnim sredstvom kako bi zatražila da se utvrde kako postojanje tako i opseg štetnih čimbenika na njezinu radnom mjestu kao i klasifikacija potonjeg kao radnog mjesta na kojem je izložena radnim uvjetima koji nisu „uobičajeni”.
50
Sud koji je uputio zahtjev također ističe da, iako članak 12. Zakona br. 319/2006 prenosi članak 9. Direktive 89/391 u rumunjski pravni poredak, obveze poslodavaca iz potonje odredbe nisu povezane s obvezom precizne i vjerne klasifikacije radnih uvjeta na razini poduzeća. Usto, nije ni donesen nacionalni provedbeni propis kojim bi se utvrdile posljedice nepoštovanja obveza procjene i praćenja profesionalnih rizika koje imaju poduzeća u kojima postoje veliki rizici za zdravlje radnika. Iako povreda obveza utvrđenih u članku 12. Zakona br. 319/2006 može dovesti do izricanja upravne novčane kazne poslodavcu, nijedan se drugi pravni učinak ne povezuje s izostankom pravilne procjene profesionalnih rizika na radnom mjestu.
51
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev ocjenjuje da valja pojasniti odnos između prava Unije i nacionalnog prava. Konkretno, s obzirom na to da nije moguće usklađeno tumačiti relevantne odredbe nacionalnog prava, pita se je li članak 11. stavak 6. Direktive 89/391 bezuvjetan, potpun i precizan zbog čega može imati izravan učinak, tako da bi ta odredba, u vezi s člankom 31. stavkom 1. i člankom 47. Povelje, radnicima, poput tužiteljice iz glavnog postupku, mogla pružiti djelotvornu sudsku zaštitu ako zakonski odgovorne osobe, kao što su to poslodavci, ne poštuju svoje zakonske obveze poput onih u području klasifikacije radnih mjesta kao onih na kojima su radnici izloženi „posebnim uvjetima”.
52
U tim je okolnostima Curtea de Apel Iași (Žalbeni sud u Iașiju) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protive li se članku 9. i članku 11. stavku 6. Direktive [89/391] obvezujući nacionalni propis i praksa na temelju kojih radnici nemaju pravo izravne žalbe tijelu vlasti odgovornom za sigurnost i zaštitu zdravlja na radu ako smatraju da su mjere koje je poduzeo poslodavac i sredstva kojima se koristio neprimjereni za osiguranje sigurnosti i zdravlja na radu te ne mogu pokrenuti postupak pred sudom ako smatraju da poslodavac nije ispunio svoje obveze koje se odnose na klasifikaciju radnih mjesta kao radnih mjesta na kojima su radnici izloženi posebnim uvjetima rada ni za razdoblje već obavljenog rada ni za buduće razdoblje radnog odnosa?
2.
Ima li članak 11. stavak 6. Direktive 89/391 vertikalni izravni učinak te proizlazi li iz njega, u vezi s člankom 31. stavkom 1. i odredbama članka 47. [Povelje], pravo radnika na sudsku zaštitu u slučaju da zakonski odgovorne osobe ne ispune obveze utvrđene zakonom?”
Prethodna pitanja
Prvo pitanje
53
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. i članak 11. stavak 6. Direktive 89/391 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis, kako ga tumače nacionalni sudovi, koji isključuje mogućnost radnika da se obrati nacionalnom tijelu nadležnom u području sigurnosti i zdravlja na radu ili da nacionalnom sudu podnese tužbu radi utvrđivanja ili preispitivanja klasifikacije, predviđene tim propisom, njegova radnog mjesta s obzirom na veće zdravstvene rizike od uobičajenih kojima je izložen, te bi mu na temelju te nove klasifikacije bila dodijeljena dodatna prava u području mirovinskih prava i plaćenog godišnjeg odmora.
54
U tom pogledu iz naslova Direktive 89/391 i njezina članka 1. stavka 1. proizlazi da je njezin cilj uvođenje mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu. U tu svrhu, kao što je to predviđeno u članku 1. stavku 2. navedene direktive, ona sadržava opća načela o prevenciji profesionalnih rizika, zaštiti sigurnosti i zdravlja, uklanjanju čimbenika rizika i nesreća, informiranju, konzultacijama, ravnopravnom sudjelovanju u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom i obrazovanju radnika i njihovih predstavnika, kao i opće smjernice za provedbu navedenih načela. Ista direktiva tako odražava i pojašnjava pravo svakog radnika na radne uvjete kojima se poštuje njegovo zdravlje i sigurnost, utvrđeno u članku 31. stavku 1. Povelje.
55
Kako bi se postigao taj cilj, članak 4. Direktive 89/391, u vezi s njezinim člankom 5. stavkom 1., nalaže državama članicama da poduzmu potrebne mjere kako bi poslodavci bili obvezni osigurati sigurnost i zdravlje radnika u svim aspektima vezanima uz rad.
56
Članak 9. stavak 1. te direktive u tom pogledu pojašnjava da poslodavac mora imati na raspolaganju procjenu rizika za sigurnost i zdravlje radnika, uključujući one koji se odnose na skupine radnika s posebnim rizicima, da mora odrediti zaštitne mjere koje treba poduzeti i, prema potrebi, zaštitnu opremu koju treba upotrijebiti, da vodi popis nesreća na radu koje su dovele do nesposobnosti radnika za rad dulje od tri dana rada i da mora sastaviti izvješća o nesrećama na radu čiji su radnici bili žrtve. Članak 9. stavak 2. navedene direktive predviđa da su države članice dužne utvrditi obveze koje moraju ispuniti različite kategorije poduzeća, ovisno o prirodi njihovih djelatnosti i njihovoj veličini, u pogledu sastavljanja dokumenata povezanih s obvezama iz tog članka 9. stavka 1.
57
Osim toga, članak 11. stavak 6. Direktive 89/391 određuje da radnici moraju imati mogućnost obratiti se tijelu nadležnom za sigurnost i zdravlje na radu ako smatraju da poslodavac nije poduzeo dostatne mjere za jamčenje sigurnosti i zdravlja na radu.
58
Ni te odredbe ni druge odredbe Direktive 89/391 ne nalažu državama članicama da osiguraju da radna mjesta budu razvrstana s obzirom na važnost rizika za zdravlje osoba koje rade na tim mjestima kako bi te osobe, ovisno o slučaju, imale određena dodatna prava u području mirovine i dopusta.
59
Međutim, ne može se isključiti da sustav klasifikacije radnih mjesta s obzirom na takve rizike može utjecati na obveze koje poslodavci imaju na temelju Direktive 89/391. U takvom slučaju države članice moraju provesti takav sustav uz poštovanje obveza iz te direktive. To ne može biti slučaj kada provedba tog sustava ima za posljedicu izuzimanje poslodavca od nekih od tih obveza (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2018., Podilă i dr., C‑133/17 i C‑134/17, EU:C:2018:203, t. 42. i 44.).
60
U ovom slučaju iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da primjenjivi nacionalni propis sadržava dva dijela koja se usporedno primjenjuju.
61
Prvi dio sastoji se od Zakona br. 319/2006. Kao što je to Sud već utvrdio, tim je zakonom Direktiva 89/391 prenesena u rumunjsko pravo (presuda od 21. ožujka 2018., Podilă i dr., C‑133/17 i C‑134/17, EU:C:2018:203, t. 43.). Konkretno, člankom 12. stavkom 1. točkama (a) i (b) te člankom 18. stavkom 7. tog zakona prenose se članak 9. stavci 1. i 2. te članak 11. stavak 6. te direktive. Osim toga, članak 39. stavak 4. navedenog zakona predviđa sankcije u slučaju da poslodavac ne ispuni obveze predviđene člankom 12. stavkom 1. točkama (a) i (b) istog zakona. Međutim, pitanja suda koji je uputio zahtjev ne odnose se na to prenošenje te se u glavnom postupku ne osporava da radnici imaju mogućnost obratiti se tijelu nadležnom za sigurnost i zdravlje na radu ili pokrenuti postupak pred nacionalnim sudovima kako bi osporili mjere koje smatraju nedostatnima za osiguranje sigurnosti i zdravlja na radu.
62
Drugim dijelom, u kontekstu kojeg sud koji je uputio zahtjev postavlja svoja pitanja, predviđa se mogućnost da poslodavci klasificiraju radna mjesta u različite kategorije ovisno o rizicima za zdravlje kojima su radnici izloženi. Ovisno o kategoriji u koju je klasificirano njihovo radno mjesto, radnici imaju pravo na određena dodatna prava u području mirovinskih prava i dopusta. Međutim, na temelju odredbi nacionalnog prava koje su obuhvaćene tim drugim dijelom, kako ih tumači Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Visoki kasacijski sud), samo poslodavac može podnijeti zahtjev za klasifikaciju ili obnovu klasifikacije radnog mjesta s obzirom na rizik. Radnik se ne može obratiti nacionalnom tijelu nadležnom za sigurnost i zdravlje na radu ili nacionalnom sudu podnijeti tužbu kako bi se utvrdilo da njegovi uvjeti rada ulaze u kategoriju koja ga izlaže posebnim rizicima ili kako bi svojeg poslodavca prisilio da njegovo radno mjesto razvrsta u takvu kategoriju.
63
Tužiteljica iz glavnog postupka dovodi u pitanje to što njezino radno mjesto nije klasificirano kao radno mjesto na kojem je izložena „posebnim uvjetima” rada počevši od 1. siječnja 2007. To nepostojanje klasifikacije ima za posljedicu, među ostalim, da joj se od tog datuma oduzima pravo na veći broj plaćenih godišnjih odmora kao i dodatna prava na starosnu mirovinu u obliku, s jedne strane, snižavanja dobne granice za odlazak u mirovinu i, s druge strane, povećanja broja bodova za izračun mirovine, pri čemu je poslodavac dužan u sustav socijalne sigurnosti uplaćivati uvećane doprinose.
64
Stoga valja provjeriti utječe li nacionalni propis koji predviđa sustav klasifikacije radnih mjesta s obzirom na rizike za zdravlje kojima su izloženi radnici na obveze koje poslodavci imaju na temelju Direktive 89/391 kada primjena takvog sustava može radnicima dodijeliti određena dodatna prava u području mirovinskih prava i plaćenog godišnjeg odmora.
65
U tom pogledu, kad je riječ, s jedne strane, o dodjeli dodatnih prava u području prava na starosnu mirovinu, valja istaknuti da dodjela takvih prava ne doprinosi cilju poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu koji se nastoji postići tom direktivom. Naime, kao što je to izložio nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja u pogledu dodatnih prava na starosnu mirovinu na koja se konkretno odnosi nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku, povećanje broja bodova za izračun starosne mirovine ne odnosi se na uvjete rada tijekom radnog vijeka, nego na uvjete tih radnika u razdoblju nakon njega. Osim toga, snižavanje dobne granice za odlazak u mirovinu za radnike izložene „posebnim uvjetima” rada nije povezano s provedbom mjera za poboljšanje sigurnosti i zdravlja radnika na poslu. Navedena su prava zapravo kompenzacijske pogodnosti za povezani rizik koja nisu obuhvaćena područjem primjene Direktive 89/931.
66
Što se tiče, s druge strane, dodjele prava na dodatni plaćeni godišnji odmor, valja istaknuti da odredbe Direktive 89/391 treba tumačiti zajedno s odredbama Direktive 2003/88. Naime, njezin članak 1. stavak 4. predviđa da se odredbe Direktive 89/391 u potpunosti primjenjuju na aspekte radnog vremena uređene Direktivom 2003/88, ne dovodeći u pitanje njezine strože ili posebne odredbe.
67
Cilj Direktive 2003/88 je uspostaviti minimalne odredbe za poboljšanje životnih i radnih uvjeta radnika približavanjem nacionalnih propisa osobito u vezi s trajanjem radnog vremena. To usklađivanje na razini Europske unije u području organizacije radnog vremena ima za cilj zajamčiti bolju zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, osiguravajući im među ostalim najkraća razdoblja odmora (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2024., Loredas, C‑531/23, EU:C:2024:1050, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
68
Članak 2. točka 9. Direktive 2003/88 stoga definira pojam „odgovarajući odmor” na način da radnici imaju redovito razdoblja odmora, čije se trajanje izražava u jedinici vremena i koji je dovoljno dug i neprekinut kako radnici zbog umora ili nepravilnog radnog rasporeda ne bi ozlijedili sebe, svoje suradnike ili druge osobe, i kako ne bi kratkoročno ni dugoročno naštetili svome zdravlju.
69
Iz toga slijedi da se dodjela dodatnih dana godišnjeg odmora radniku zbog teških uvjeta rada koji ga izlažu rizicima za njegovo zdravlje ili osobu može opravdati kako bi se zajamčila sigurnost i zdravlje radnika na poslu.
70
Međutim, kao što je to istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 53. svojeg mišljenja, Direktiva 2003/88 ne propisuje odobravanje dodatnih dana godišnjeg odmora zbog takvih razloga.
71
U skladu s člankom 7. stavkom 1. te direktive, države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava takvog odmora i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom. Osim toga, iz teksta te odredbe, članka 1. stavka 1. i stavka 2. točke (a) kao i članka 15. navedene direktive izričito proizlazi da se njome samo postavljaju minimalni sigurnosni i zdravstveni uvjeti za organizaciju radnog vremena, koji ne utječu na pravo država članica da primjenjuju nacionalne odredbe koje su povoljnije za zaštitu radnika.
72
Iz toga slijedi, s jedne strane, da se Direktivi 2003/88 ne protive nacionalne odredbe kojima se dodjeljuje pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju duljem od četiri tjedna, predviđeno člankom 7. stavkom 1. te direktive, pod uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje utvrđenima nacionalnim pravom i, s druge strane, da prava na plaćeni godišnji odmor odobrena iznad minimuma propisanog člankom 7. stavkom 1. Direktive 2003/88 nisu uređena tom direktivom, nego nacionalnim pravom, izvan sustava uspostavljenog navedenom direktivom (vidjeti u tom smislu presudu od 19. studenoga 2019., TSN i AKT, C‑609/17 i C‑610/17, EU:C:2019:981, t. 33. i 35. kao i navedenu sudsku praksu).
73
S obzirom na ta razmatranja, pravo na dodatni plaćeni godišnji odmor koje se dodjeljuje radnicima zbog klasificiranja njihova radnog mjesta kao onog na kojem su izloženi posebnim rizicima na radu nije obuhvaćeno područjem primjene Direktiva 2003/88 i 89/391.
74
Stoga nacionalni propis koji predviđa sustav klasifikacije radnih mjesta s obzirom na rizike za zdravlje kojima su izloženi radnici nema utjecaja na obveze koje poslodavci imaju na temelju Direktive 89/391 kada primjena takvog sustava može samo dodijeliti radnicima određena dodatna prava u području mirovinskih prava i plaćenog godišnjeg odmora.
75
Međutim, sud koji je uputio zahtjev također ističe da svojom tužbom protiv činjenice da njezino radno mjesto nije klasificirano kao radno mjesto na kojem je izložena „posebnim uvjetima” u smislu rumunjskih propisa, tužiteljica iz glavnog postupka ne upućuje samo na navedena mirovinska prava i godišnje odmore, nego i na priznavanje profesionalnih rizika svojstvenih uvjetima pod kojima obavlja svoju djelatnost i to kako za prošlost, tako i za budućnost.
76
U tom pogledu, iz zajedničkog tumačenja točaka (a) i (b) članka 9. stavka 1. Direktive 89/391 proizlazi da poslodavac mora raspolagati procjenom rizika za sigurnost i zdravlje na radu, uključujući one koji se odnose na skupine radnika s posebnim rizicima kako bi odredio zaštitne mjere koje treba poduzeti i, prema potrebi, zaštitnu opremu koju treba upotrijebiti.
77
Kao što to proizlazi iz točke 59. ove presude, iako nepostojanje klasifikacije radnog mjesta tužiteljice iz glavnog postupka kao radnog mjesta na kojem je izložena „posebnim uvjetima” podrazumijeva poslodavčevo neprovođenje procjene rizika, što dovodi do toga da potonji nije poduzeo potrebne mjere kako bi zajamčio sigurnost i zdravlje na radu, to nepostojanje klasifikacije ima za posljedicu izuzimanje poslodavca od obveza koje proizlaze iz članka 9. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive 89/391, što radnici moraju moći prijaviti tijelu nadležnom za sigurnost i zdravlje na radu, u skladu s člankom 11. stavkom 6. te direktive i, prema potrebi, podlijegati pravnim lijekovima pred nacionalnim sudovima kako bi se, u skladu s člankom 47. Povelje, zajamčila djelotvorna sudska zaštita prava koja su radnicima dodijeljena navedenom direktivom.
78
Međutim, kao što to proizlazi iz točke 59. ove presude, nije sporno da je, nakon prenošenja članka 9. stavka 1. točaka (a) i (b) te članka 11. stavka 6. Direktive 89/391 u rumunjsko pravo, poslodavac dužan raspolagati procjenom rizika i poduzeti potrebne mjere kako bi zajamčio sigurnost i zdravlje na radu te tužiteljica iz glavnog postupka ima mogućnost osporavati, pred rumunjskim tijelom nadležnim za sigurnost i zdravlje na radu te, po potrebi, rumunjskim sudovima, nedostatak poduzetih mjera i sredstava koja je njezin poslodavac poduzeo kako bi osigurao sigurnost i zdravlje na radu nakon procjene rizika u tom pogledu.
79
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 9. i članak 11. stavak 6. Direktive 89/391 treba tumačiti na način da se ne primjenjuju na nacionalni propis, kako ga tumače nacionalni sudovi, koji isključuje mogućnost radnika da se obrati nacionalnom tijelu nadležnom u području sigurnosti i zdravlja na radu ili da nacionalnom sudu podnese tužbu radi utvrđivanja ili preispitivanja klasifikacije, predviđene tim propisom, njegova radnog mjesta s obzirom na veće zdravstvene rizike od uobičajenih kojima je ondje izložen te bi, na temelju te nove klasifikacije, ostvario dodatna prava u području mirovinskih prava i plaćenog godišnjeg odmora.
Drugo pitanje
80
Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
81
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
Članak 9. i članak 11. stavak 6. Direktive Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu
treba tumačiti na način da se:
ne primjenjuju na nacionalni propis, kako ga tumače nacionalni sudovi, koji isključuje mogućnost radnika da se obrati nacionalnom tijelu nadležnom u području sigurnosti i zdravlja na radu ili da nacionalnom sudu podnese tužbu radi utvrđivanja ili preispitivanja klasifikacije, predviđene tim propisom, njegova radnog mjesta s obzirom na veće zdravstvene rizike od uobičajenih kojima je ondje izložen te bi, na temelju te nove klasifikacije, ostvario dodatna prava u području mirovinskih prava i plaćenog godišnjeg odmora.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski