61988CC0213_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
A - Faktiske omstaendigheder
1. I naervaerende forenede sager skal Domstolen endnu engang tage stilling til visse af Europa-Parlamentet vedtagne foranstaltninger, der henhoerer i graenseomraadet mellem omraadet for Europa-Parlamentets befoejelser til at organisere sit arbejde internt og omraadet for principbeslutninger, der i deres konkrete virkninger foregriber en afgoerelse af spoergsmaalet om institutionens hjemsted. Problemerne i forbindelse med Europa-Parlamentets hjemsted og arbejdssteder har gentagne gange givet anledning til retssager for Domstolen (1).
I - Sag C-213/88
2. Den luxembourgske regering har i sag C-213/88 anlagt annullationssoegsmaal i henhold til EKSF-Traktatens artikel 31 og 38, EOEF-Traktatens artikel 173 samt Euratom-Traktatens artikel 146.
3. Den luxembourgske regering har anfaegtet forskellige afgoerelser, truffet af Europa-Parlamentets Praesidium henholdsvis den 1. og 2. og den 15. juni 1988. Europa-Parlamentet har gjort gaeldende, at afgoerelser af den omhandlede art foerst blev bindende ved godkendelsen af moedeprotokollen paa det foelgende moede. De her omhandlede afgoerelser blev vedtaget paa Praesidiets moeder den 15. juni og den 6. juli 1988.
4. De anfaegtede afgoerelser har i hovedsagen foelgende indhold:
5. a) Praesidiet godkendte ved sin afgoerelse af 1. og 2. juni 1988 en rapport fra ad hoc-gruppen om "information", hvori var fastlagt forskellige foranstaltninger til styrkelse af Informationstjenesten i Bruxelles, og paalagde samtidig Generalsekretariatet at traeffe foranstaltninger til gennemfoerelse af forslagene i rapporten.
6. Den luxembourgske regering har navnlig rejst kritik af placeringen af Det Centrale Pressekontor i Bruxelles som en selvstaendig tjenestegren inden for Generaldirektorat III og adskilt fra Informationskontoret i Belgien. Den har endvidere rejst kritik af den styrkelse af Informationstjenesten i Bruxelles, der sker i form af overfoersel af sprogafdelinger fra Publikationsafdelingen.
7. Da der allerede, dengang disse afgoerelser blev truffet, var sket en overfoersel af den engelske sprogafdeling, indgik denne foranstaltning altsaa ikke i den anfaegtede afgoerelse. Derimod indeholdt rapporten konkrete forslag om gennemfoerelse af en overfoersel af den portugisiske afdeling den 1. januar 1989. Den luxembourgske regering har direkte kritiseret denne overfoersel. Endvidere indeholdt rapporten en hensigtserklaering om overfoersel for fremtiden af andre sprogafdelinger til Bruxelles, hvilket den luxembourgske regering ogsaa har kritiseret.
8. b) I afgoerelsen af 15. juni 1988 tiltraadte Praesidiet konkrete projekter om bygninger i Bruxelles. I denne forbindelse vedtog Praesidiet "enstemmigt, for saa vidt angik Bruxelles, at gaa ind for 'Parc Leopold Investment-projektet' ... og med tolv stemmer, idet et medlem hverken stemte for eller imod, at gaa ind for 'Groupement COB - Société générale-projektet' ". Samtidig gav Praesidiet generalsekretaeren mandat til at traeffe alle noedvendige foranstaltninger.
9. Den luxembourgske regering har anfoert, at de anfaegtede afgoerelser ikke holder sig inden for de rammebegraensninger, der er fastlagt i Domstolens praksis. Den har anfoert, at Parlamentet ikke har kompetence til at traeffe afgoerelser vedroerende hjemstedsspoergsmaalet, men efter dens opfattelse foerer de anfaegtede foranstaltninger til en gradvis overfoersel til Bruxelles af hele tjenestegrene inden for Parlamentet, der lidt efter lidt vil foere til en situation, der er i strid med den retlige helhedsordning, som medlemsstaterne har udformet, og som Domstolen har afgraenset naermere.
II - Sag C-39/89
10. Med annullationssoegsmaalet i sag C-39/89 anfaegtes en beslutning, som Europa-Parlamentet vedtog den 18. januar 1989. Til grund for denne beslutning laa oprindelig en betaenkning fra Det Politiske Udvalg. Den anfaegtede beslutning forkortes efter navnet paa ordfoereren Derek Prag, "Prag-beslutningen".
11. Den luxembourgske regering har anfaegtet beslutningen i dens helhed, og navnlig punkterne 7, 9, 10, 16 og 17 i den. Beslutningen udgoer en detaljeret stillingtagen til spoergsmaalet om institutionernes hjemsted og Europa-Parlamentets hovedarbejdssted. De punkter, som den luxembourgske regering navnlig har kritiseret, kan anses for at vaere den konklusion, som Europa-Parlamentet konkret drog i anledning af arbejdsforhold, som det finder utilfredsstillende. I de nedenfor gengivne afsnit fra denne beslutning, der er saerlig eftertrykkelige, hedder det:
[Europa-Parlamentet]
"7. beslutter foelgelig at skabe mere tilfredsstillende vilkaar for udfoerelsen af dette arbejde i overensstemmelse med dets forpligtelser i henhold til faellesskabsretten og med de indlysende rettigheder, som et parlament, der er valgt ved almindelige, direkte valg, har
...
9. paalaegger sit Praesidium saa hurtigt som muligt, under hensyntagen til det i punkt 2 og 3 anfoerte, at traeffe foranstaltninger, som kan goere alt det personale og hele den infrastruktur disponibel for Parlamentet, der kraeves, for at det kan udfoere sine opgaver rationelt og effektivt paa de steder, hvor plenarmoederne og andre parlamentariske moeder afholdes
10. anser det med henblik paa dets gode funktion navnlig for uomgaengeligt noedvendigt, at det personale, der er beskaeftiget inden for nedenstaaende arbejdsomraader, er placeret i Bruxelles:
- udvalg og delegationer
- informations- og pressetjeneste
- undersoegelser og forskning
samt
- andet personale, hvis hovedopgave er at yde de enkelte medlemmer direkte service, og
- det personale, hvis kontrol- eller stoettefunktioner kraever, at det befinder sig samme sted som ovennaevnte personale
16. paalaegger sin formand, generalsekretaeren, Praesidiet, Det Udvidede Praesidium og Kvaestorkollegiet snarest at tage alle noedvendige skridt, herunder hoering af personalet, til at gennemfoere ovenstaaende, navnlig ved leasing eller erhvervelse af nye bygninger og afslutning af leasing af bygninger, som der ikke laengere er behov for
17. understreger situationens paatraengende karakter og noedvendigheden af at foretage de i punkt 9, 10 og 11 anfoerte aendringer, saa snart de noedvendige faciliteter forefindes".
12. Den luxembourgske regering er af den opfattelse, at vedtagelsen af Prag-beslutningen er en bekraeftelse af dens analyser, som har vaeret anledning for den til at anlaegge sag i sag C-213/88. Den anfoerer, at planen om en gradvis overfoersel til Bruxelles af tjenester, der er placeret i Luxembourg, nu formelt er blevet bekraeftet. Den sagsoegende regering mener at kunne konstatere, at de af Parlamentet vedtagne foranstaltninger og afgoerelser er udtryk for et kontinuitetsprincip.
13. Den luxembourgske udenrigsminister har ved skrivelse af 23. august 1988 anmodet formanden for Europa-Parlamentet om at undlade at gennemfoere de foranstaltninger, der er omhandlet i staevningen i annullationssoegsmaalet, indtil Domstolen har afsagt dom i sag C-213/88. Denne anmodning har Parlamentets Praesidium afvist, og det har tvaertimod paa moedet den 14. september 1988 stadfaestet afgoerelserne af 1. og 15. juni 1988. I mellemtiden er de anfaegtede foranstaltninger blevet ivaerksat.
14. Endelig er der ogsaa blevet truffet foranstaltninger til gennemfoerelse af Prag-beslutningen, f.eks. Praesidiets afgoerelse paa Parlamentets bygningspolitiske omraade om at leje forskellige kontorlokaler og moederum, der blev vedtaget af Europa-Parlamentet den 5. april 1990 (2). Udelukkende for saa vidt angaar Bruxelles, har formanden og generalsekretaeren faaet paalagt et mandat til at leje bygningerne B1, B2 og B3 med henblik paa at skaffe raadighed over i alt 2 600 kontorer og 30 moedelokaler i et homogent bygningskompleks, og desuden for at sikre, at den store moedesal med 750 pladser i komplekset bliver disponibel.
15. Europa-Parlamentet er af den opfattelse, at de to sager skal afvises. Det har i sag C-39/89 nedlagt en udtrykkelig afvisningspaastand i henhold til procesreglementets artikel 91. Den 6. juli 1989 har Domstolen besluttet at behandle sagens formalitet og realitet under ét.
16. Europa-Parlamentet har gjort gaeldende, at der under alle omstaendigheder maa afsiges frifindelsesdom i de to sager; for ifoelge Parlamentet har der med de anfaegtede foranstaltninger, selv om det antages, at de vil kunne have visse retsvirkninger, vaeret tale om akter, der vedroerer tilrettelaeggelsen internt i institutionen.
17. Domstolen har ved kendelse af 4. juli 1990 bestemt at forene de to sager med henblik paa den mundtlige forhandling og dommen.
18. Den luxembourgske regering har nedlagt paastand om, at sagerne antages til realitetsbehandling, og om, at der gives sagsoegeren medhold i hans paastande, samt
- i sag C-213/88 om annullation af Europa-Parlamentets Praesidiums afgoerelse af 1. og 2. juni 1988 vedroerende "Informations- og Pressetjenesten i Bruxelles" samt Parlamentets Praesidiums afgoerelse af 15. juni 1988 vedroerende "Notat med en oversigt paa mellemlang sigt over Europa-Parlamentets aktiviteter paa de tre saedvanlige arbejdssteder"
- i sag C-39/89 om annullation af Europa-Parlamentets beslutning af 18. januar 1989 om "institutionernes hjemsted og Europa-Parlamentets hovedarbejdssted"
- om at det tages ad notam, at sagsoegeren forbeholder sig alle yderligere rettigheder og soegsmaal.
19. Parlamentet har baade i sag C-213/88 og i sag C-39/89 nedlagt foelgende paastande:
- Sagerne afvises.
- Subsidiaert frifindelse.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20. For saa vidt angaar parternes faktiske og retlige anbringender tillader jeg mig at henvise til retsmoederapporten. Enkeltheder vedroerende de faktiske og retlige omstaendigheder i sagen vil kun blive omtalt i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af gennemgangen af sagen her.
B - Analyse
I - Formaliteten i de to af Storhertugdoemmet Luxembourg anlagte sager
21. Ogsaa i de tidligere sager blev der nedlagt afvisningspaastande. I alle tilfaelde forkastede Domstolen de fremfoerte afvisningsgrunde. Det foreslaar jeg ogsaa Domstolen at goere i de foreliggende sager.
22. Det er i Domstolens praksis (3) anerkendt, at Europa-Parlamentets retsakter udgoer anfaegtelige retsakter baade i medfoer af EKSF-Traktatens artikel 31 og 38 og i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 173.
23. Ifoelge EKSF-Traktatens artikel 38 kan en medlemsstat anlaegge sag til proevelse af Europa-Parlamentets afgoerelser og herved paaberaabe sig anbringender om inkompetence eller kraenkelse af vaesentlige formforskrifter.
24. De af Parlamentets retsakter, der kan have retsvirkninger i forhold til tredjemand, kan anfaegtes i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 173. Ifoelge artikel 173, stk. 1, har medlemsstaterne bl.a. det privilegium at kunne anlaegge sag uden at skulle godtgoere, at de har en retmaessig interesse heri. Naturligvis har medlemsstaterne ogsaa denne fortrinlige stilling, naar der er tale om soegsmaal til proevelse af Parlamentets retsakter.
25. De grunde, der taler for, at Parlamentets akter er anfaegtelige akter i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 173 maa paa samme maade have gyldighed, naar der er tale om soegsmaal i medfoer af EKSF-Traktatens artikel 146, der er enslydende hermed.
1. Sag C-213/88
26. Parlamentet har indledningsvis fremfoert forskellige indsigelser mod staevningens form. Det er Parlamentets opfattelse, at klagepunkterne boer angives mere praecist. Soegsmaalsgrundenes alt for vage formulering er til skade for en god tilrettelaeggelse af sagsoegtes forsvar.
27. Den luxembourgske regering har omvendt gjort gaeldende, at den anfaegter de omtvistede afgoerelser under ét. Den har omtalt forhold, der har bevirket, at den kun lige har haft mulighed for at blive bekendt med de omtvistede afgoerelser og har citeret forskellige afsnit fra disse afgoerelser til stoette for sin anmodning om, at Domstolen behandler samtlige elementer i dem, der vil kunne have retsvirkninger.
28. En staevning er korrekt udformet, naar den ud over paastandene angiver soegsmaalets genstand og giver en kort fremstilling af de soegsmaalsgrunde, der paaberaabes (4). Staevningen i sag C-213/88 angiver de af sagsoegeren paaberaabte retsregler og naevner de anfaegtede afgoerelser. Den giver altsaa saavel en redegoerelse for de faktiske forhold som de retlige konklusioner, som efter sagsoegerens opfattelse skal udledes af dem. Efter staevningens form og indhold er der herefter intet til hinder for en realitetsbehandling af sagen.
29. Parlamentet har til stoette for afvisningspaastanden anfoert, at de anfaegtede foranstaltninger ikke kan goeres til genstand for retslig efterproevelse, idet de kun vedroerer tilrettelaeggelsen af Parlamentets interne arbejde. Det har herved paaberaabt sig Domstolens praksis (5) og anfoerer, at en akt med dette indhold, der er et udtryk for dets befoejelse til at tilrettelaegge arbejdet i Parlamentet internt, ikke kan anfaegtes for Domstolen.
30. Det er rigtigt, at Domstolen i de af Parlamentet naevnte sager har udelukket muligheden for, at akter, der vedroerer den interne tilrettelaeggelse af institutionens arbejde, kan efterproeves ved Domstolen. Det eneste spoergsmaal, der her kan blive tale om, er imidlertid, om der virkelig er tale om en akt vedroerende den interne tilrettelaeggelse af arbejdet. For Domstolen har under andre omstaendigheder anerkendt, at en af Parlamentet truffet beslutning affoedte retsvirkninger, hvorfor den efter Domstolens opfattelse kunne efterproeves ved Domstolen (6).
31. Ved undersoegelsen af, om en af Parlamentet eller et af denne institutions organer truffet afgoerelse vedroerer den interne tilrettelaeggelse af arbejdet i Parlamentet, eller om der er tale om en foranstaltning, der affoeder retsvirkninger i forhold til tredjemand, maa der henses ikke blot til den form, der er givet den paagaeldende foranstaltning, men ogsaa dennes indhold. Ifoelge Domstolens faste praksis maa man undersoege, hvilken beskaffenhed retsakten har, idet det maa afgoeres, om den tilsigter at skabe retsvirkninger (7).
32. a) Afgoerelsen af 1. og 2. juni 1988 indeholder et stridspunkt, som er faldet den luxembourgske regering for brystet, nemlig placeringen af "Det Centrale Pressekontor" i Bruxelles. Parlamentet har forklaret, at der blot er tale om en styrkelse af det pressekontor, der allerede forefindes som en selvstaendig enhed inden for Generaldirektorat III.
33. Parterne i sagen er altsaa allerede uenige om, hvorvidt der her er tale om oprettelse af en ny tjenestegren eller blot om en personalemaessig styrkelse af en allerede eksisterende administrativ enhed. Hverken i det ene eller det andet tilfaelde kan det klart afgoeres, om den omtvistede afgoerelse udgoer en foranstaltning vedroerende intern tilrettelaeggelse af arbejdet, der ikke paa nogen maade beroerer tredjemands rettigheder. En besvarelse af de spoergsmaal, der hermed er stillet, forudsaetter derimod en undersoegelse af de anfaegtede afgoerelsers indhold; man maa derfor uden at tage endelig stilling til formalitetsspoergsmaalet, i det omfang dette vedroerer afgoerelsen af 1. og 2. juni 1988, gaa over til at behandle realiteten (8).
34. b) Praesidiet vedtager ved afgoerelsen af 15. juni 1988 en raekke konkrete bygningsprojekter, som det paalaegges generalsekretaeren at ivaerksaette. Selv om dette generalsekretaeren paalagte mandat anses for en retsakt vedroerende den interne tilrettelaeggelse af arbejdet, er der ikke hermed givet et grundlag for afgoerelsen med hensyn til, hvilken retlig beskaffenhed den anfaegtede afgoerelse har. Det vaesentlige og dermed det afgoerende er, at der endeligt gaas ind for visse bygningsprojekter. Denne afgoerelses form og de naermere regler for dens ivaerksaettelse har derimod en accessorisk interesse. Det generalsekretaeren paalagte mandat kan allerede anses for at vaere en foerste etape, der saetter gennemfoerelsen af afgoerelsen i gang, idet ansvaret for ivaerksaettelsen er blevet betroet et bestemt organ. Afgoerelsen til fordel for visse bygningsprojekter udgoer ikke blot en hensigtserklaering fra Praesidiets side, hvis bindende virkning forudsaetter, at der senere vedtages afgoerelser, men en afgoerelse der har et konkret, praecist indhold. Praesidiets afgoerelse af 15. juni 1988 har derfor karakter af en vedtagelse, der affoeder retsvirkninger, hvorfor den kan efterproeves retsligt.
Den i sag C-213/88 anlagte sag kan saaledes antages til realitetsbehandling, for saa vidt som den angaar afgoerelsen af 15. juni 1988.
2. Sag C-39/89
35. Under den skriftlige forhandling i sag C-39/89 er der blevet rejst en formalitetsindsigelse mod antagelse til behandling i realiteten af sagen. Domstolen har gjort op hermed, idet den har besluttet at behandle den herpaa stoettede formelige afvisningspaastand sammen med realiteten. Parlamentet har fremfoert to afvisningsgrunde, hvoraf den ene vedroerer staevningens form og den anden arten af de anfaegtede foranstaltninger.
36. a) Parlamentet har ganske som i dets foerste indlaeg i sag C-213/88 gjort gaeldende, at staevningen ikke opfylder kravene ifoelge de gaeldende processuelle bestemmelser, og at sagen skal afvises allerede af denne grund. Parlamentet har anfoert, at det ikke med henblik paa anfaegtelsen af en institutions retsakters lovlighed er tilstraekkeligt at goere gaeldende, at den institution, som har udstedt disse retsakter, har manglet kompetence hertil, eller at goere gaeldende, at Traktaten er overtraadt. I mangel af et materielt mindstegrundlag for soegsmaalet bliver det saa sagsoegtes opgave at baere bevisbyrden for, at det ikke med sin adfaerd har overskredet graenserne for det lovlige.
37. Den luxembourgske regering goer gaeldende, at staevningen mere end opfylder mindstekravene ifoelge procesreglementets artikel 38. Den har anfoert, at den angiver soegsmaalets genstand, hele beslutningen samt bestemte punkter i beslutningen. Den giver en fyldig begrundelse for sagsoegerens anbringender, dvs. for Parlamentets kompetenceoverskridelse og tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet. Endvidere skyldes ifoelge den luxembourgske regering Parlamentets indsigelse en retsvildfarelse, idet den vedroerer bevisfoerelsen og saaledes intet har at goere med spoergsmaalet om, hvorvidt staevningen er formelt forskriftsmaessig.
38. I procesreglementets artikel 38 angives, hvilke formelle betingelser en staevning skal opfylde. Betingelserne ifoelge artikel 38, stk. 1, litra a) og litra b), er bestemt opfyldt. Det er ogsaa betingelsen ifoelge naevnte bestemmelses litra d), hvorefter staevningen skal indeholde sagsoegers paastande. I det hoejeste kan det spoerges, om betingelsen ifoelge dens litra c), hvorefter staevningen skal indeholde "soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af de soegsmaalsgrunde, der paaberaabes", er opfyldt. Soegsmaalets genstand beskrives i staevningen som Parlamentets beslutning om at godkende Prag-rapporten. Soegsmaalets genstand ligger derfor i beslutningen under ét. Staevningen indeholder til konkretisering og begrundelse af soegsmaalets genstand visse punkter fra beslutningen, som angives at vaere retsstridige, og herved gives en retslig begrundelse for soegsmaalet. Fremhaevelsen af visse bestanddele af den anfaegtede beslutning, der sammenholdes med Domstolens hidtidige praksis vedroerende hjemstedet, udgoer i og for sig det materielretlige grundlag for de i sagen nedlagte paastande. Den luxembourgske regering oensker med denne argumentation, at udbygge de paaberaabte soegsmaalsgrunde, der er manglende kompetence samt den anfaegtede akts uforholdsmaessighed. Den argumentation, der fremfoeres, opfylder saaledes kravet om "en kort fremstilling af de soegsmaalsgrunde, der paaberaabes".
39. Ifoelge artikel 38, stk. 1, litra e), skal staevningen indeholde "om noedvendigt en angivelse af bevismidler". En angivelse af bevismidler er saaledes kun paakraevet, saafremt faktiske forhold bestrides. Der er her blot tale om en ren legalitetskontrol. Den anfaegtede beslutning figurerer som bilag til staevningen, og betingelserne ifoelge bestemmelserne i artikel 38, stk. 4, i procesreglementet og i artikel 19, stk. 2, i protokollen vedroerende statutten for henholdsvis EOEF- og Euratom-Domstolen er opfyldt.
40. Den af Parlamentet fremfoerte indsigelse vedroerende bevisbyrden maa forkastes i forbindelse med en undersoegelse af, om sagen kan admitteres. Det maa med den luxembourgske regering anerkendes, at spoergsmaalet om bevisbyrden henhoerer under en procesbestemmelse, der drejer sig om, hvorvidt paastanden kan tages til foelge. Parlamentets indsigelse kan forstaas som vedroerende de forskrifter, sagsoegeren maa opfylde for at formulere staevningen, hvilket ogsaa i alt fald delvis kan udgoere et formalitetsspoergsmaal.
41. Fra et rent formelt synspunkt, skal sagsoegeren materielt angive et minimum af forhold, paa grundlag af hvilke det kan fastslaas, hvilke foranstaltninger der anfaegtes, og hvilke grunde der paaberaabes til stoette herfor. Men dette formelle processuelle krav er i alt vaesentligt kravet ifoelge procesreglementets artikel 38, stk. 1, litra c), om en angivelse af soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af de soegsmaalsgrunde, der paaberaabes. Betingelser, der er mere videregaaende end de forskrifter, sagsoegeren skal opfylde, naar det gaelder staevningens indhold, er elementer i sagen, der henhoerer under behandlingen af sagens realitet.
42. Da staevningen i sag C-39/89 opfylder de formelle betingelser, der stilles i procesreglementet, skal sagsoegtes foerste afvisningspaastand forkastes.
43. b) Den anden afvisningsindsigelse vedroerer arten af den anfaegtede foranstaltning. Parlamentet har henvist til Domstolens dom i sagen Salerno mod Kommissionen og Raadet (9). I denne dom fastslog Domstolen nemlig, at en parlamentsbeslutning ikke var bindende (10). Konstateringen heraf kan imidlertid ikke rives loes af den sammenhaeng, den hoerer hjemme i.
44. I naevnte sag gjorde sagsoegerne gaeldende, at der var sket en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, en forventning, der i naevnte sag haevdedes at vaere skabt ved en parlamentsbeslutning. Den omhandlede beslutning indeholdt Parlamentets udtalelse om et forslag til forordning, som Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber havde forelagt Raadet. Sagsoegerne oenskede til stoette for deres synspunkter at paaberaabe sig de formuleringer, Parlamentet havde benyttet, i forbindelse med en udtalelse om deres retsstilling.
45. Selv om Domstolen i sidstnaevnte sag fastslog, at en parlamentsbeslutning ikke var bindende og ikke kunne give anledning til en berettiget forventning om, at institutionerne indretter sig efter den, vil der ikke hermed paa nogen maade kunne foreligge et praejudikat for det tilfaelde, som Domstolen i naervaerende sag skal afgoere. I Salerno-sagen var beslutningen jo et led i den faellesskabsretlige retsfastsaettelsesprocedure. Den formelt bindende afgoerelse vedroerende indholdet af den retsakt, der skulle vedtages, skulle foerst traeffes senere, naar retsakten skulle vedtages af Raadet.
Den omtvistede beslutning kunne ikke som et led i hoeringsproceduren tillaegges bindende virkning.
46. Jeg har gentagne gange naevnt, at en afgoerelse med hensyn til, af hvilken art en foranstaltning er, ikke afhaenger af aktens form, men derimod af dens indhold. Dette fremgaar saerlig tydeligt af Domstolens praksis, idet det i andre domme er blevet fastslaaet, at visse af Parlamentets beslutninger virkelig skaber bindende retsvirkninger (11) eller henholdsvis var absolut i stand til at skabe saadanne virkninger. Domstolen har i alle tilfaelde ladet sin vurdering med hensyn til, om en af Parlamentet truffet beslutning havde retsaktskarakter, bero paa indholdet af den konkret foreliggende beslutning. I det omfang det ikke er indlysende, at der foreligger en foranstaltning, der har retsaktskarakter (12), maa der ved en undersoegelse af formalitetsspoergsmaalet gennemfoeres en undersoegelse af beslutningens indhold (13).
47. Ifoelge Prag-beslutningen "er [det] noedvendigt at foretage en stoerre omorganisering af [Parlamentets] arbejde" med alt hvad deraf foelger, for saa vidt angaar arbejdsstederne og personalet (14). De foranstaltninger, der paanoeder sig i den anledning, angives naermere i beslutningens dispositive del. Heri siges det, at det er
"uomgaengelig noedvendigt, at det personale, der er beskaeftiget inden for nedenstaaende arbejdsomraader, er placeret i Bruxelles:
- udvalg og delegationer
- informations- og pressetjeneste
- undersoegelser og forskning
samt
- andet personale, hvis hovedopgave er at yde de enkelte medlemmer direkte service, og
- det personale, hvis kontrol- eller stoettefunktioner kraever, at det befinder sig samme sted som ovennaevnte personale" (15).
Paa grund af situationens paatraengende karakter (16) og noedvendigheden af at foretage de naevnte aendringer paalaegges Parlamentets organer snarest
"at tage alle noedvendige skridt, herunder hoering af personalet, til at gennemfoere de i denne beslutning omhandlede foranstaltninger, navnlig ved leasing eller erhvervelse af nye bygninger og afslutning af leasing af bygninger, som der ikke laengere er behov for" (17).
48. Heraf fremgaar, at beslutningen paa visse punkter er saa praecis, at man maa sige, at den har karakter af en retsakt. Beslutningen indeholder vel ikke praecise tal, men er ikke desto mindre efter sit indhold helt gennemfoerlig, saaledes at den ikke kan frakendes retsaktskarakter, fordi den ikke har en tilstraekkelig klart afgraenset genstand. Navnlig har det mandat, der gives Parlamentets organer til at gennemfoere praecise planer, virkninger, der i givet fald vil kunne antaste de retlige garantier, Storhertugdoemmet Luxembourg har faaet. Muligheden for at der saaledes goeres indgreb i tredjemands retsstilling maa vaere tilstraekkelig til, at det kan fastslaas, at den paagaeldende foranstaltning er en anfaegtelig foranstaltning.
II - Realiteten
1. De for hjemstedsspoergsmaalet gaeldende kompetenceregler
49. Lovligheden af de anfaegtede foranstaltninger maa undersoeges i sammenhaeng med den retsstilling, som medlemsstaterne har skabt, og de afgraensninger af denne retsstilling, der er tilkommet gennem Domstolens praksis. Den retlige udgangsposition har ikke i forhold til de tidligere sager om hjemstedsspoergsmaalet undergaaet aendringer.
a) Udviklingen frem til 1981
50. I medfoer af EKSF-Traktatens artikel 77, EOEF-Traktatens artikel 216 samt Euratom-Traktatens artikel 189 er hjemstedet for Faellesskabets institutioner blevet fastlagt ved overenskomst mellem medlemsstaternes regeringer. I medfoer af artikel 37 i traktaten om oprettelse af et faelles Raad og en faelles Kommission for De Europaeiske Faellesskaber (fusionstraktaten) vedtog repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer en afgoerelse om den foreloebige placering af visse af De Europaeiske Faellesskabers institutioner og tjenester (18). Denne afgoerelse traadte i kraft samtidig med fusionstraktaten. I fusionstraktatens artikel 37 er det bestemt, at "de noedvendige bestemmelser for at loese visse problemer, som saerlig vedroerer Storhertugdoemmet Luxembourg, og som er fremkommet ved oprettelsen af et faelles Raad og en faelles Kommission for De Europaeiske Faellesskaber" vil blive vedtaget. I artikel 4 i gennemfoerelsesbeslutningen bestemmes: "Europa-Parlamentets Generalsekretariat og dets tjenester er fortsat placeret i Luxembourg."
51. I en besvarelse af 22. september 1977 af en skrivelse fra Parlamentets formand, der havde givet en redegoerelse for de praktiske problemer, som Parlamentet stod over for i forbindelse med det direkte valg til Parlamentet og foroegelsen af antallet af parlamentsmedlemmer, meddelte Raadets formand, at der ikke ifoelge medlemsstaternes regeringer var anledning til retligt eller faktisk at aendre den nugaeldende situation omkring Forsamlingens foreloebige arbejdssteder, nemlig Strasbourg samt Luxembourg, hvor Parlamentets Generalsekretariat og tjenester fortsat var placeret, medens Parlamentets udvalg normalt holdt deres moeder i Bruxelles, hvor de raadede over det minimum af faciliteter, der skulle til for en gnidningsfri afvikling af saadanne moeder.
52. Under moeder i slutningen af 1980 og begyndelsen af 1981 i forbindelse med konferencen om hjemstedet for Faellesskabets institutioner naaede repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer til det resultat, at der stadig var meningsforskelle, og at den mest tilfredsstillende af flere ufuldkomne loesninger var at opretholde status quo, dvs. fastlaeggelsen af et bestemt antal foreloebige arbejdssteder. Den 23. og den 24. marts 1981 besluttede medlemsstaternes stats- og regeringschefer under Det Europaeiske Raads moede i Maastricht enstemmigt at "opretholde status quo, for saa vidt angaar de europaeiske institutioners foreloebige arbejdssteder". Konferencen om hjemstedet for Faellesskabernes institutioner sluttede den 30. juni 1981 og tog stats- og regeringschefernes beslutning til efterretning. Det blev her udtrykkeligt fastslaaet paa ny, at fastlaeggelsen af hjemstedet for Faellesskabets institutioner alene tilkommer medlemsstaternes regeringer, samt at medlemsstaternes regeringers beslutning paa moedet i Maastricht blev truffet under udoevelse af denne kompetence og ikke praejudicerede fastlaeggelsen af institutionernes hjemsted (19).
53. Medlemsstaternes regeringer har ikke siden truffet nogen beslutning vedroerende institutionernes hjemsted eller foreloebige arbejdssteder.
b) Dommen i sag 230/81
54. I 1981 vedtog Europa-Parlamentet saa at holde sine plenarmoeder i Strasbourg (og nu ikke laengere ogsaa i Luxembourg), normalt at holde udvalgenes og de politiske gruppers moeder i Bruxelles og at behandle arbejdsomraadet for Parlamentets sekretariat og tekniske tjeneste naermere, saa det kunne vaere i overensstemmelse med denne fordeling paa arbejdssteder. I anledning af denne vedtagelse anlagde den luxembourgske regering sag mod Parlamentet, med paastand om annullation af dettes beslutning. Parlamentet blev frifundet i denne sag.
55. Domstolen fastslog vedroerende kompetencen til at fastsaette institutionernes hjemsted og arbejdssteder, at det ifoelge Traktaterne om Oprettelse af Faellesskaberne tilkommer medlemsstaternes regeringer at fastlaegge institutionernes hjemsted. Den fremhaevede samtidig, at medlemsstaterne har ikke alene ret, men ogsaa pligt til at udoeve denne kompetence, og at medlemsstaternes regeringer "endnu ikke har opfyldt deres forpligtelse" hertil (20). I dommen hedder det, at medlemsstaterne, naar de under udoevelsen af denne kompetence traeffer foreloebige beslutninger, under iagttagelse af forpligtelsen til loyalt samarbejde i henhold til EOEF-Traktatens artikel 5 skal respektere Parlamentets kompetence til at tilrettelaegge sit eget arbejde internt og drage omsorg for, at saadanne beslutninger ikke griber forstyrrende ind i Parlamentets virksomhed.
56. Domstolen fastslog endvidere, at Parlamentet ifoelge dets kompetence til selv at fastlaegge forretningsordenen efter Traktaterne om Oprettelse af Faellesskaberne er befoejet til at traeffe "de foranstaltninger, der er noedvendige for at sikre en god og forskriftsmaessig arbejdsgang i Parlamentet" (21). Imidlertid - hedder det i fortsaettelsen i dommen - skal Parlamentet paa sin side respektere medlemsstaternes regeringers kompetence til at fastlaegge institutionernes hjemsted og de i sammenhaeng hermed forudgaaende foreloebige vedtagelser. Den kompetence, Parlamentet har til at droefte samtlige spoergsmaal af interesse for Faellesskabet og til at opfordre regeringerne til at handle, beroeres ikke heraf.
57. Domstolen naaede med hensyn til afgoerelsen af, om Parlamentet savner kompetence til at vedtage en given beslutning, til det resultat, at der maa foretages en undersoegelse af det retsstiftende indhold i en saadan beslutning i lyset af forpligtelsen til at respektere medlemsstaternes og Parlamentets respektive kompetenceomraade.
58. Artikel 4 i afgoerelsen af 8. april 1965 skulle ifoelge Domstolen fortolkes saaledes, at
"den ikke er til hinder for, at Parlamentet traeffer en raekke foranstaltninger, som er noedvendige af hensyn til dets virksomhed.
Det foelger heraf, at saa laenge Parlamentet mangler et hjemsted eller et fast arbejdssted, maa Parlamentet paa de andre arbejdssteder end det, hvor sekretariatet er placeret, kunne opretholde den infrastruktur (22), der er noedvendig (22) for udfoerelsen af de opgaver, der ifoelge Traktaterne er tildelt det" (23).
59. Det maa imidlertid tilfoejes, at overflytning af personale ikke kan overskride de naevnte begraensninger,
"da enhver beslutning om helt eller delvis, retligt eller faktisk at overflytte Parlamentets Generalsekretariat eller tjenester er i strid med afgoerelsen af 8. april 1965 og de garantier, som afgoerelsen skulle sikre Storhertugdoemmet Luxembourg ..." (24).
60. Storhertugdoemmet Luxembourg tabte den sag, hvori det havde nedlagt paastand om annullation af den beslutning, hvorved Zagari-rapporten blev godkendt.
c) Dommen i sag 108/83
61. Efter frifindelsesdommen i sag 230/81 (25) vedtog Parlamentet en anden beslutning. Heri var det bestemt, at der skulle ske en varig fordeling af Generalsekretariatets personale paa tjenestestederne Strasbourg og Bruxelles og dette personales placering dér. Som foelge heraf skulle Generalsekretariatet ikke laengere vaere placeret i Luxembourg. Domstolen fastslog herom, at det laa uden for Parlamentets kompetence at traeffe en saa vidtgaaende beslutning, hvorfor den annullerede denne beslutning (26).
d) Dommen i de forenede sager 358/85 og 51/86 (27)
62. I 1985 vedtog Parlamentet en beslutning om at faa opfoert en bygning med et lokale med pladser til mindst 600 personer, som kunne benyttes til den lejlighedsvise afholdelse af plenarmoeder i Bruxelles. Den franske regering anfaegtede under en sag ved Domstolen denne beslutning. I dommen i denne sag fastslog Domstolen, at medlemsstaternes regeringers vedtagelser ikke er til hinder for,
"at Parlamentet under udoevelse af dets kompetence til selv at fastlaegge forretningsordenen vedtager at holde plenarmoeder uden for Strasbourg, naar beslutningen herom har karakter af en undtagelse og derfor respekterer naevnte bys stilling som saedvanligt moedested og i oevrigt er objektivt begrundet i hensynet til en god og forskriftsmaessig arbejdsgang i Parlamentet" (28).
63. Paa baggrund heraf frifandt Domstolen Parlamentet for den franske regerings paastand om annullation af den anfaegtede beslutning.
e) Sammenfatning af Domstolens praksis
64. Domstolens praksis kan sammenfattes som foelger:
- Medlemsstaterne har ret og pligt til at traeffe afgoerelse med henblik paa at fastlaegge faellesskabsinstitutionernes midlertidige og fremtidige placering. De har saaledes ansvaret for paa dette omraade at udfylde Traktaternes institutionelle regler for herved at sikre Faellesskabernes virksomhed. Det foelger heraf, at medlemsstaterne ikke alene har ret, men ogsaa pligt til at udoeve denne kompetence. Det staar fast, at medlemsstaternes regeringer endnu ikke har opfyldt deres forpligtelse til at fastlaegge institutionernes hjemsted i overensstemmelse med Traktaternes bestemmelser herom (29), og de har ikke engang truffet afgoerelse om et enkelt foreloebigt arbejdssted for Parlamentet (30). Undladelsen heraf har skabt hindringer for afviklingen af Parlamentets arbejde (31).
- Parlamentet er ifoelge sin kompetence til selv at fastlaegge sin forretningsorden efter Traktaternes bestemmelser herom befoejet til at traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for at sikre en god og forskriftsmaessig arbejdsgang i Parlamentet. Parlamentet skal dog med sine vedtagelser i henhold til den i EOEF-Traktatens artikel 5 omhandlede gensidige forpligtelse til loyalt samarbejde respektere medlemsstaternes regeringers kompetence til at fastlaegge institutionernes hjemsted og de i sammenhaeng hermed forudgaaende foreloebige vedtagelser (32). Luxembourgs stilling som arbejdssted for Parlamentets Generalsekretariat kan ikke drages i tvivl (33).
65. Domstolen har paa baggrund heraf anerkendt, at Parlamentet lovligt har kunnet vedtage at afholde saerlige moeder eller ekstra plenarmoeder i Bruxelles i de uger, der for en stor dels vedkommende gaar med moeder i udvalgene eller de politiske grupper, ligesom den har anerkendt, at beslutningen om, at der skulle ske en omlaegning af Generalsekretariatets og de tekniske tjenesters arbejde af hensyn til de krav, som afviklingen af Parlamentets arbejde i Strasbourg og Bruxelles stiller, var lovlig.
66. Domstolen har derimod annulleret Parlamentets vedtagelse om at gennemfoere en fordeling af sine tjenestegrene og sit personale paa andre tjenestesteder end Luxembourg, nemlig Strasbourg og Bruxelles, med den begrundelse, at Luxembourg hermed vil ophoere med at vaere det sted, hvor Generalsekretariatet er placeret.
67. Heraf foelger, at Domstolen anerkender, at Parlamentet har et vidt skoen ved afgoerelsen af, hvilke foranstaltninger der maa traeffes for at sikre Parlamentets arbejde, men at det dog ikke er befoejet til at afvise et af regeringerne fastlagt arbejdssted (34).
68. Det er paa baggrund heraf, at de anfaegtede vedtagelser i Parlamentet maa undersoeges.
69. Den luxembourgske regering har udtrykt oenske om, at der gaas frem efter en anden undersoegelsesmetode. Efter denne metode vil Parlamentet uden for Luxembourg kun kunne opretholde de faciliteter, der er noedvendige for varetagelsen af de opgaver, der er betroet det. Den luxembourgske regering vil hermed tilkendegive, at enhver vedtagelse om hel eller delvis, retlig eller faktisk overfoersel af Parlamentets Generalsekretariat eller dets tjenester, som ikke har karakter af en noedvendighed, udgoer en overtraedelse af artikel 4 i afgoerelsen af 8. april 1965 og af de forsikringer, som dengang blev givet Luxembourg.
70. Denne fortolkning kan stoettes paa ordlyden af dommen fra 1983. Den lader imidlertid haant om den sammenhaeng, der er mellem de domme, der blev afsagt dengang og senere. Domstolen har i sine domme anerkendt visse af Parlamentet trufne foranstaltninger, som var langt videregaaende end de foranstaltninger, der foreligger til paadoemmelse i naervaerende sag, og den reagerede foerst negativt, da Parlamentet agtede helt at opgive Luxembourg som hjemsted for Generalsekretariatet.
71. Domstolen har saaledes indroemmet Parlamentet et meget frit skoen ved afgoerelsen af, hvilke foranstaltninger der kan anses for noedvendige.
72. Dette maa principielt ogsaa vaere udgangspunktet for analysen i de foreliggende sager.
2. Sag C-213/88
73. a) Parlamentets Praesidium tager i afgoerelsen af 1. og 2. juni 1988 ad hoc-gruppen om information' s rapport til efterretning, udtrykker sin tilslutning til de i rapporten indeholdte generelle retningslinjer og paalaegger generalsekretaeren at traeffe de noedvendige foranstaltninger til gennemfoerelse af de naevnte forslag. Praesidiet tilsluttede sig dermed rapportens indhold; jeg maa derfor ved undersoegelsen af den anfaegtede afgoerelses lovlighed laegge de i denne rapport omtalte forhold til grund.
74. De i afsnit "V. Konklusioner" naevnte forslag skal gennemfoeres i praksis. Herefter er Det Centrale Pressekontor i Bruxelles en selvstaendig tjeneste inden for Generaldirektorat III, og kontorets opgaver - der kan sammenlignes med de opgaver, der paahviler Talsmandens Kontor - beskrives naevnte sted. Det paataenkes at gennemfoere foelgende konkrete foranstaltning: "Den portugisiske afdeling inden for publikationsafsnittet (2A og 2C) overfoeres til Bruxelles med virkning fra den 1. januar 1989". Desuden siges der deri, at det er hensigten at ivaerksaette en overfoersel af andre sprogafdelinger. Endelig paalaegges det generalsekretaeren i forbindelse med de forslag, der jo ogsaa er blevet overtaget i denne form, at ivaerksaette en senere styrkelse af personalet i informationstjenesterne og at omstrukturere Publikationstjenesten.
75. Om der her er tale om Det Centrale Pressekontors foerste placering eller blot om en styrkelse af dette kontors allerede eksisterende faciliteter fremgaar ikke klart af rapporten. Tager man rapportens afsnit V "Konklusioner" for sig uden at se paa den sammenhaeng, den indgaar i, er der flere faktorer, der taler for det synspunkt, at pressekontoret oprettes. I afsnittet siges, at det skal vaere en "selvstaendig tjeneste", hvis opgaver blot beskrives. I oevrigt tales der om omstrukturering af Publikationstjenesten.
76. Tages rapporten derimod som en helhed, faar man det indtryk, at Det Centrale Pressekontor allerede er blevet oprettet. I afsnit II.1 hedder det, at Det Centrale Pressekontor fortsat skal holdes klart adskilt fra Informationskontoret i Bruxelles, der varetager opgaverne i Belgien.
77. Parlamentet har under den skriftlige forhandling naevnt, at Det Centrale Pressekontor har eksisteret lige siden 1980, og der kan saaledes kun vaere tale om en personalemaessig styrkelse af det.
78. Foerst maa det fastholdes, at det tilkommer Parlamentet at fastlaegge presseaktiviteternes metoder, midler og udstraekning. Der er ikke nogen saerlig grund til her at overveje, om, og i bekraeftende fald, i hvilken udstraekning Parlamentets opgaver er vokset. Selv om det laegges til grund, at den vaesentlige styrkelse af publikationsopgaver kraever visse forklaringer, er de argumenter, Parlamentet har fremfoert, i stand til at begrunde styrkelsen af presseaktiviteterne.
79. Udvidelsen af den materielle kompetence kan medfoere, at det bliver noedvendigt at foere en mere intensiv informationspolitik. Faktisk kraever den stoerre maengde spoergsmaal, som Parlamentet skal tage stilling til, samt foroegelsen af de konkrete muligheder for Parlamentet for at oeve indflydelse under retsfastsaettelsesproceduren (f.eks. samarbejdsproceduren) i og for sig for at sikre informationens fuldstaendighed, en oeget produktion af oplysninger.
80. Den af Parlamentet omtalte noedvendighed af at redegoere for Parlamentets rolle og virksomhed og opretholde kontakten til vaelgerne er et yderligere argument. For Parlamentet, der er valgt ved almindelige direkte valg, er en tilstraekkelig information til offentligheden virkelig en bydende noedvendighed.
81. Der er saaledes god mening i, at Parlamentet benytter et kommunikationsapparat for at sikre, at retsfastsaettelsesproceduren bliver i hoej grad gennemsigtig, og at borgerne faar information.
82. Parlamentet kan ikke lastes for den opfattelse, at en styrkelse af dets pressetjeneste i Bruxelles er noedvendig for udfoerelsen af dets opgaver eller for den begrundelse, det giver for denne foranstaltning, nemlig dels at det er i Bruxelles, at en vaesentlig del af dets virksomhed foregaar, nemlig udvalgenes og de politiske gruppers virksomhed, som optager tre af de fire moedeuger, og dels at de fleste journalister, der beskaeftiger sig med den europaeiske politik, er akkrediteret dér.
83. I denne sammenhaeng har det ikke engang afgoerende betydning at faa afgjort, om Det Centrale Pressekontor allerede eksisterer og blot udstyres med et stoerre personale, eller om der er tale om en foerste etablering af det ved anvendelsen af denne samme maengde personale. Pressekontoret har ikke tidligere eksisteret i Luxembourg i den planlagte form og med de opgaver, som er blevet fastlagt i ad hoc-gruppen om information, og det kan derfor ikke antages, at der her er tale om overfoersel af en tjeneste. Det Centrale Pressekontors opgaver efter definitionen heraf i rapporten udmaerker sig ved at vaere staerkt geografisk knyttet til de politiske aktiviteter, der foregaar i Bruxelles:
- Det er kun paa stedet, at man paa bedst mulig maade kan opretholde kontakten til den i Bruxelles akkrediterede europaeiske presse.
- Redaktion og udsendelse af den daglige information om arbejdet i udvalgene og de parlamentariske delegationer kan hurtigst og sikrest ske direkte paa det sted, hvor virksomheden foregaar, dvs. Bruxelles.
- For saa vidt angaar varetagelsen af "aktualitetstjenesten" - herunder et udvalg af pressebureautelegrammer, en kortfattet oversigt af pressemeddelelser fra medlemsstaterne og en samling af presseudklip, der tilgaar et begraenset antal personer - og det kommende edb-net, Epistel, er den lokale tilknytning ikke absolut noedvendig, men dog af betydning, idet adressaterne har hjemsted i Bruxelles. Tildelingen af saadanne opgaver, der foejer sig til virksomhed, der i oevrigt har tilknytning til placeringsstedet, kan ikke medfoere, at placeringen af Det Centrale Pressekontor bliver ulovlig.
- Samarbejdet med de politiske gruppers informationstjenester maa, i den udstraekning disse tjenesters virksomhed foregaar i Bruxelles, blive paavirket af geografiske forhold.
- Det femte punkt vedroerende de opgaver, der paalaegges Det Centrale Pressekontor, omhandler de opgaver, der bestaar i "en organisering af kontor- og arbejdsforhold for de journalister, der er akkrediteret ved institutionens forskellige arbejdssteder, og administrerer presselokalerne i Bruxelles og Strasbourg". Bruxelles er bestemt det mest passende sted, dog er det maaske ikke det eneste mulige sted. Parlamentet har ikke overskredet sine befoejelser ved at tildele denne opgave.
84. Vurderingen af, om det har vaeret lovligt at placere eller styrke Det Centrale Pressekontor i Bruxelles, afhaenger ganske saerlig af, hvilke opgaver der er tildelt det. Efter den beskrivelse af disse opgaver, der findes i ad hoc-gruppen om information' s rapport, kan disse opgaver ikke give anledning til varige indvendinger.
85. Anderledes forholder det sig, som oplyst under sagen, med rapporteringerne fra de plenarmoeder, som holdes i Strasbourg. I det omfang disse ikke gennemfoeres paa stedet, ses det ikke, hvorfor de bedre kan ske i Bruxelles end i Luxembourg. Ser vi paa udarbejdelsen af almindeligt informationsmateriale til brug for den brede offentlighed, bliver det endnu klarere, at det bestemt ikke er i betragtning af samtlige de Det Centrale Pressekontor betroede opgaver, at dette skal placeres i Bruxelles. Det ses ikke, hvorfor det skulle vaere noedvendigt at lade arbejdet hermed foregaa i Bruxelles.
86. Paa den anden side er det mere hensigtsmaessigt at samle alle disse former for virksomhed paa ét sted end at fordele dem paa flere steder. Domstolen har udtrykkeligt udtalt sin misbilligelse af, at medlemsstaterne endnu ikke engang havde fastsat et enkelt arbejdssted for Parlamentet. Parlamentet har derfor haft kompetence til at samle en tjenestegren, nemlig Det Centrale Pressekontor, i Bruxelles.
87. Det er paa baggrund af den ovenfor omtalte retspraksis, at overfoerslen fra Luxembourg til Bruxelles af den portugisiske sprogafdeling under Generaldirektoratet for Udgivelse og Distribution maa undersoeges. Den sagsoegende regering mener, at der hermed ulovligt sker overfoersel af en administrativ enhed. Parlamentet har imoedegaaet dette under henvisning til noedvendigheden af at styrke Det Centrale Pressekontor i Bruxelles samt til den omstaendighed, at de fire omhandlede tjenestemaend var villige til at tage til Bruxelles. Det drejede sig altsaa i foerste raekke om den noedvendige overfoersel af visse tjenestemaend og kun som foelge heraf om overfoersel af den tjenestegren, disse tjenestemaend tilhoerte.
88. Jeg skal foreslaa Domstolen at anerkende Parlamentets redegoerelse og at undlade kritik af overfoerslen af disse fire tjenestemaend. Ved enhver anden fortolkning ville Domstolen komme til at saette sit skoen i stedet for den kompetente myndigheds.
89. Som tidligere naevnt i forbindelse med redegoerelsen for de opgaver, der er tildelt Pressekontoret ifoelge ad hoc-gruppen om information, kan den omstaendighed, at dette pressekontor tildeles denne eller hin opgave, der lige saa vel kan udfoeres paa andre steder, idet der naermest bliver tale om en kompetence med hensyn til underordnede spoergsmaal, ikke medfoere, at samlingen af en tjenestegren i Bruxelles anses for retsstridig. For afgoerelsen herom henhoerer under omraadet for det skoen, som Parlamentet har.
90. Den sagsoegende regerings indvendinger mod, at der sker overfoersel af ansatte i Udgivelses- og Distributionsafdelingen, hvorved der henvises til, at Kontoret for De Europaeiske Faellesskabers Officielle Publikationer er placeret i Luxembourg, har Parlamentet tilbagevist paa overbevisende maade, idet det har anfoert, at der har vaeret tale om den interne tjeneste i Sekretariatet for Udgivelse og Distribution af Dokumenter, der skal tilgaa de politiske grupper og udvalgene, eller som disse grupper og udvalg har udarbejdet. Det kan ikke naegtes, at en saadan tjenestegren er noedvendig dér, hvor udvalgene og de politiske grupper holder deres moeder, dvs. i Bruxelles.
91. Endvidere kan disse afgoerelser ikke rokke ved Luxembourgs stilling som Generalsekretariatets arbejdssted og derfor ej heller udgoere en tilsidesaettelse af de forsikringer, som blev givet Luxembourg i 1965. En sammenligning af antallet af ansatte ved Generalsekretariatet i Luxembourg dengang og i dag taler her sit tydelige sprog (35).
92. Dernaest maa omtales den sagsoegende regerings argumentation, hvorefter der til skade for Luxembourg er sket en aendring i forholdet mellem antallet af tjenestemaend, der har tjenestested i Luxembourg, og tjenestemaend, der har tjenestested i Bruxelles. Talmaessigt er der tale om en klar udvikling, og denne udvikling er uundgaaelig, for i modsaetning til Strasbourg og Bruxelles har Luxembourg ingen parlamentsfunktioner, men er hjemsted for Parlamentets Generalsekretariat, hvis rolle paa sin side udelukkende bestaar i at understoette de parlamentariske aktiviteter, der foregaar uden for Luxembourg, og for trefjerdedels vedkommende i Bruxelles. Disse aktiviteter forudsaetter, at tjenestemaend, det vaere sig fra en hvilken som helst tjenestegren, er til stede i Bruxelles for at arbejde direkte i parlamentsmedlemmernes tjeneste. Hertil maa foejes de tjenestemaend, der er noedvendige for at foere kontrol med eller stoette disse tjenestemaend. Personlig kontakt kan her ikke erstattes med moderne kommunikationsmidler. Disse tjenestemaends noedvendige tilstedevaerelse i Bruxelles, som begrundes objektivt, paavirker uundgaaeligt forholdet mellem antallet af ansatte, der goer tjeneste i henholdsvis Bruxelles og Luxembourg.
93. Paa den anden side var den 31. juli 1990 2 360 tjenestemaend og ansatte tjenestegoerende i Luxembourg mod 420 i 1965, hvor afgoerelsen om, at Parlamentets Generalsekretariat skulle forblive i Luxembourg, blev vedtaget. Dette antal er efter 1988 faldet fra 2 428 til de foernaevnte 2 360. Det kan imidlertid ikke antages, at Luxembourg afskaffes som hjemsted for Parlamentets Generalsekretariat, hvad man kunne befrygte i forbindelse med den retssag, som Storhertugdoemmet Luxembourg i sin tid anlagde mod Parlamentet, og hvor det fik medhold i sine paastande (36).
94. b) For saa vidt angaar afgoerelsen af 15. juni 1988, hvori Praesidiet gaar ind for to bygningsprojekter i Bruxelles, maa det undersoeges, om Parlamentet med den har overskredet sin kompetence og antastet Storhertugdoemmet Luxembourgs rettigheder. I forbindelse med notatet om udsigterne paa mellemlang sigt for Europa-Parlamentets aktiviteter paa de tre saedvanlige arbejdssteder, som den anfaegtede afgoerelse fra Praesidiet indeholder, har dette godkendt et notat af 6. juni 1988 fra generalsekretaeren om det samme spoergsmaal og har dermed tilsluttet sig indholdet af sidstnaevnte notat. Jeg kan derfor, for saa vidt angaar fremstillingen af formaalet med den anfaegtede afgoerelse, henvise til indholdet af notatet af 6. juni.
95. Generalsekretaeren anfoerer i sit notat, at foelgende lokaler er noedvendige for at daekke behovene:
- Ca. 300/350 nye kontorer.
- To eller tre moedelokaler med i al fald 200-250 pladser i hver, der goer det muligt at afholde de store politiske gruppers moeder og i givet fald paa faelles moeder afvikle forhandlingerne i flere parlamentsudvalg.
- De lokaler, der er noedvendige til trykning og distribution.
96. Da det dengang var et problem fortsat at optage 130 kontorer i en bygning, der blev brugt af Parlamentet, maatte man proeve at finde en anden loesning.
97. Generalsekretaeren fastslaar i sit notat, at de to bygningsprojekter, hvis gennemfoerelse Praesidiet har godkendt, goer det muligt at daekke de lokalebehov, der er blevet redegjort for. Projektet "Parc Leopold Investment" vil goere det muligt at faa plads til moedesalene og ca. 100-150 kontorer. Projektet "Groupement COB-Société générale" vil paa sin side kunne give lokaler til de tekniske tjenester og ca. 200 ekstra kontorer.
98. Saavel generalsekretaerens notat som notatet fra Praesidiet konstaterer, at Parlamentets maalsaetning gaar ud paa at faa stillet et tilstraekkeligt antal kontorer til raadighed for parlamentarikerne, Generalsekretariatet og de politiske grupper.
99. Fratraekker man i de 300-350 kontorer, der skal skaffes til veje ved de to bygningsprojekter, de 130 kontorer, der skal roemmes, faar man et antal kontorer paa ca. 200, der udgoer den effektive forhoejelse af kontorantallet. OEnsket om at kunne stille et tilstraekkeligt antal kontorer til raadighed for saavel parlamentarikerne som de politiske grupper kan ikke kritiseres.
100. Parlamentet har anfoert, at alene den socialistiske gruppe bestaar af 170 medlemmer. Det er derfor ingen overdrivelse paa baggrund af dette forhold at stille krav om moedelokaler med mellem 200 og 250 pladser.
101. Efter min mening er droeftelsen mellem parterne vedroerende moederne i et "stort udvalg" temmelig uvedkommende i den foreliggende sag. Den vil kunne vaere et resultat af Parlamentets egen omtale af et "stort udvalg" baade i Praesidiets anfaegtede afgoerelse af 15. juni 1988 og i generalsekretaerens notat af 6. juni 1988. Faktisk henhoerer spoergsmaalet, om Parlamentet i forretningsordenen regner med muligheden af faelles moeder for flere udvalg og adgangen til at raade over de i den forbindelse noedvendige moedefaciliteter, under Parlamentets befoejelse til at tilrettelaegge sit arbejde internt.
102. Henvisningen til artikel 37 i Parlamentets forretningsorden har kun begraenset betydning i droeftelserne vedroerende noedvendigheden af stoerre moedelokaler. Parlamentet kan paa plenarmoederne under henvisning til forretningsordenens artikel 37 undlade at beskaeftige sig med visse spoergsmaal, med hensyn til hvilke befoejelsen til at forhandle og traeffe afgoerelse overdrages til "et kompetent udvalg", og resultaterne af dette udvalgs arbejde bliver afgoerelser truffet af Parlamentet, idet de blot bliver vedtaget paa plenarmoedet. I de tilfaelde, hvor denne procedure benyttes, har offentligheden i overensstemmelse med artikel 37, stk. 6, adgang. Adgang for offentligheden forudsaetter imidlertid, at der er ledige pladser hertil og i givet fald ogsaa til repraesentanter for medierne.
103. Det maa afgoeres, i hvilket omfang Generalsekretariatet skal have anvist lokaler, men en afgoerelse paa dette punkt er ikke mulig paa grundlag af det fremlagte talmateriale. Generalsekretariatet er til forskel fra parlamentarikernes virksomhed i forbindelse med moederne i de politiske grupper og udvalgsmoederne, der helt retmaessigt afholdes i Bruxelles (37), fortsat placeret i Luxembourg. Tildelingen af et stort antal ekstra kontorer vil kunne tages som et indicium for den paataenkte overfoersel af personale. Det antal ekstra kontorer, der skal anvendes af Generalsekretariatet, er det imidlertid umuligt at fastslaa. Den blotte mulighed for, at et stoerre antal kontorer vil blive taget i anvendelse, goer det ikke muligt principielt at drage retmaessigheden af afgoerelserne paa bygningsomraadet i tvivl, og det saa meget mindre som en eventuel personaleoverfoersel materielt maa vaere i overensstemmelse med de anfoerte begraensninger.
104. Alt i alt kan det ikke antages, at Parlamentet med afgoerelsen af 15. juni 1988 vedroerende bygningspolitikken har overskredet sin kompetence.
3. Sag C-39/89
105. Punkt 7 i beslutningen, der er det foerste punkt, som den luxembourgske regering haevder er ulovligt, har foelgende ordlyd:
"beslutter foelgelig at skabe mere tilfredsstillende vilkaar for udfoerelsen af dette arbejde i overensstemmelse med dets forpligtelser i henhold til faellesskabsretten og med de indlysende rettigheder, som et parlament, der er valgt ved almindelige, direkte valg, har".
106. Denne ordlyd minder rigtignok om en "beslutning", men som bekendt skal det ikke paa grundlag af ordlyden, men derimod paa grundlag af indholdet af en parlamentsbeslutning afgoeres, om denne beslutning virkelig udgoer en anfaegtelig vedtagelse. Beslutningen er i det foreliggende tilfaelde gaaet ud paa at skabe bedre forudsaetninger for Parlamentets arbejde. Punkt 7 indeholder intet om, hvilken slags dispositioner der skal traeffes. Dette punkt indeholder derfor ingen afgoerelse.
107. I punkt 9 i beslutningen bestemmes, at Parlamentet
"paalaegger sit Praesidium saa hurtigt som muligt, ... at traeffe foranstaltninger, som kan goere alt det personale og hele den infrastruktur disponibel for Parlamentet, der kraeves, for at det kan udfoere sine opgaver rationelt og effektivt paa de steder, hvor plenarmoederne og andre parlamentariske moeder afholdes".
108. Denne formulering, hvorefter Parlamentet "paalaegger" Praesidiet at traeffe foranstaltninger, kan forstaas som en endelig instruks til det bemyndigede organ om at gennemfoere den effektive styrkelse af personale og materielle hjaelpemidler i Strasbourg og Bruxelles. De anvendte ord er imidlertid i og for sig for upraecise til at tjene som retsgrundlag for konkrete gennemfoerelsesforanstaltninger. Det tilkendegivne oenske om effektivt og hensigtsmaessigt at udfoere opgaverne udgoer en generel maalsaetning, som paa ingen maade kan vaere afgoerende for de midler, der skal bringes i anvendelse for at naa denne maalsaetning. Heraf foelger, at beslutningens punkt 9 alene ikke kan give anledning til bindende retsvirkninger.
109. Anderledes forholder det sig med punkt 10 i beslutningen. Parlamentet anfoerer der, at det "anser"
"det med henblik paa dets gode funktion navnlig for uomgaengelig noedvendigt, at det personale, der er beskaeftiget inden for nedenstaaende arbejdsomraader, er placeret i Bruxelles:
- udvalg og delegationer
- informations- og pressetjeneste
- undersoegelser og forskning
samt
- andet personale, hvis hovedopgave er at yde de enkelte medlemmer direkte service, og
- det personale, hvis kontrol eller stoettefunktioner kraever, at det befinder sig samme sted som ovennaevnte personale".
110. Den omstaendighed, at Parlamentet "anser", kan give indtryk af, at der er tale om at give udtryk for en opfattelse, der er uden enhver bindende karakter. Imidlertid er de personaleoverfoersler, der foreslaas, saa praecise, at de straks kan ivaerksaettes. Punkt 17 i beslutningen fremhaever, at der overvejes oejeblikkelige, konkrete aendringer. Deri "understreger" Parlamentet nemlig
"situationens paatraengende karakter og noedvendigheden af at foretage de i punkt 9, 10 og 11 anfoerte aendringer, saa snart de noedvendige faciliteter forefindes".
111. Desuden paalaegger Parlamentet i beslutningens punkt 16 direkte sine organer at tage alle noedvendige skridt til at gennemfoere de paataenkte aendringer baade for saa vidt angaar lokaler som de noedvendige skridt inden for personaleadministrationen.
112. Da det derfor maa antages, at beslutningens punkt 10 har retsvirkninger, maa det undersoeges, om afgoerelserne henhoerer under Parlamentets kompetence, eller om de gaar videre og dermed udgoer en tilsidesaettelse af de garantier, der er givet den luxembourgske stat.
113. For saa vidt angaar det personale, der varetager opgaver i forbindelse med udvalgenes og delegationernes arbejde, maa udgangspunktet vaere, at udvalgenes og de politiske gruppers arbejde foregaar i Bruxelles paa juridisk ulastelige vilkaar. Denne grundlaeggende fordeling af Parlamentets arbejde paa tre arbejdssteder blev sidst anerkendt af Domstolen i dommen i de forenede sager 358/85 og 51/86. Naar udvalgenes og delegationernes moeder i Bruxelles ikke paa nogen maade kan kritiseres, maa den naturlige foelge heraf vaere, at det for afholdelsen af de paagaeldende moeder noedvendige personale er til stede.
114. For saa vidt angaar det personale, der varetager informations- og PR-arbejde, kan jeg henvise til bemaerkningerne under behandlingen af sag C-213/88 (38) vedroerende Parlamentets presseaktiviteter.
115. For saa vidt angaar komplekset "undersoegelser og forskning", maa det bestemt anerkendes, at det har stor betydning for udvalgenes arbejde, der under ét udgoer en betydelig del af det parlamentariske arbejde, at der disponeres over noedvendigt bibliografisk materiale og videnskabeligt personale. Man kan forstaa Parlamentets synspunkt, naar det goer gaeldende, at man i Bruxelles maa vaere sikker paa at kunne have biblioteket til raadighed. At der til enhver tid haves adgang til de vaerker, der interesserer, er en af de naturligste opgaver for et bibliotek, hvor vaerker kan benyttes til eftersyn.
116. Den luxembourgske regerings indvending om, at anvendelsen af moderne edb-teknik vil overfloediggoere en saadan overfoersel, kan ikke helt overbevise her. Telekommunikationsteknik kan f.eks. anvendes, naar man vil overfoere omfangsrige dokumenter til mikrofilm eller sende visse dokumenter fra et sted til et andet ved telefax. Derimod kan intet erstatte adgangen til bogvaerker om bestemte spoergsmaal.
117. Ogsaa overfoerslen af afdelingen "Undersoegelser og Forskning" er objektivt velbegrundet. De opgaver, denne afdeling skal loese, maa omfatte saavel biblioteket som den personlige kontakt til de personer, som den udfoerer sine opgaver for, dvs. Parlamentets medlemmer, saafremt der opnaas sikkerhed for, at det arbejde, der udfoeres, ogsaa er nyttigt for disse.
118. Sammenfattende kan det anfoeres, at overfoerslen af det naevnte personale ikke i det vaesentlige falder uden for omraadet for Parlamentets befoejelser til at tilrettelaegge sit arbejde internt. Det maa rigtignok paases, at overfoerslerne ikke faar et saadant omfang, at der rokkes ved Luxembourgs stilling som Parlamentets arbejdssted. I saa fald vil den af Domstolen i dommen i sag 108/83 fastsatte graense blive naaet.
119. Beslutningens punkt 10 gaelder ud over de allerede naevnte personalegrupper det personale, der foerst og fremmest direkte skal staa til tjeneste for visse medlemmer af Parlamentet. Formuleringen er ganske vist meget generel, men det er ordet "direkte", der skal betones. Derved kan man afgraense den personkreds, som vil kunne vaere omfattet af opregningen. Efter denne snaevre forstaaelse beroeres medarbejdere hos de parlamentsmedlemmer, hvis metoder og maader at samarbejde med disse paa er praeget af personlig samtale og direkte instrukser. Forstaaet paa den maade giver den omstaendighed, at dette personale er tilgaengeligt paa de forskellige steder, hvor plenarmoederne holdes, herunder altsaa ogsaa Bruxelles, efter min mening ikke anledning til betaenkeligheder.
120. Den sidste i beslutningens punkt 10 omhandlede personkreds er "det personale, hvis kontrol- eller stoettefunktioner kraever, at det befinder sig samme sted som ovennaevnte personale". Ogsaa her er der tale om en meget almindelig holdt formulering. Den kan forstaas som en bibestemmelse i forhold til bestemmelserne om de tidligere naevnte objektivt afgraensede personalegrupper. Saafremt man ser paa stoettefunktionen, kan denne ogsaa antage en residualkarakter, idet det er i dette omfang, kredsen af de allerede fastlagte persongrupper bliver udvidet. Efter min mening er det ordet "kraever", der maa fremhaeves. Dette ord indebaerer, at det er noedvendigt at foretage et valg mellem de personer, der tilhoerer det beroerte personale. Efter denne snaevre forstaaelse af dette sidste led faar det en selvstaendig snaever betydning, som saaledes ikke giver anledning til problemer.
121. I oevrigt maa der goeres foelgende bemaerkninger. Punkt 10 angiver ikke, hvilke foranstaltninger der skal traeffes. Herefter er det Parlamentets organer, dets formand, dets generalsekretaer, dets Praesidium, dets udvidede Praesidium og dets kvaestorer, der har til opgave at traeffe passende gennemfoerelsesforanstaltninger.
122. De af beslutningen skabte retsvirkninger opstaar i realiteten som foelge af det direkte mandat, der er givet vedroerende klart og objektivt afgraensede projekter. Gennemfoerelsen af dem skal omvendt ske ved Parlamentets organer i overensstemmelse med den interne kompetencefordeling i Parlamentet. I saa henseende maa det principielt, indtil andet bevises, fastslaas, at Parlamentets organer i overensstemmelse med regeringernes afgoerelse fra 1965 og Domstolens domme ikke maa anfaegte Luxembourgs stilling som Parlamentets sekretariats arbejdssted.
123. Den luxembourgske regering har endelig saerligt betonet beslutningens punkt 16 og 17, som den har kraevet proevet af Domstolen. Raekkevidden af punkt 16 og 17 kan som tidligere anfoert i forbindelse med gennemgangen af de oevrige punkter kun forstaas i forbindelse med raekkevidden af de andre punkter i beslutningen. Den luxembourgske regering har udtrykkeligt erklaeret, at bygningsprojekterne kun udgjorde en biting i forhold til afgoerelserne om administrationen vedroerende personale, og at den oenskede, at samtlige spoergsmaal derfor kun blev undersoegt paa baggrund af spoergsmaalene vedroerende administrationen af personalet.
124. Der kan derfor ikke rejses indsigelser mod bygningsprojekterne i det omfang, der gennem dem konkret skal skabes forhold, der goer det muligt at overfoere personale i det anfoerte omfang, eller i det omfang, de er noedvendige for afholdelsen af plenarmoeder, der var genstand for Domstolens afgoerelser i de forenede sager 358/85 og 51/86.
125. Vedroerende afgoerelsen om sagens omkostninger bemaerkes, at den luxembourgske regering ikke har nedlagt nogen paastand paa dette punkt. Europa-Parlamentet har nedlagt paastand om frifindelse og om, at sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
126. Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, doemmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger. Ogsaa Domstolens afgoerelse i de to senest afsagte domme vedroerende disse spoergsmaal gik ud herpaa (39).
C - Forslag til afgoerelse
127. Paa baggrund af den foregaaende gennemgang foreslaar jeg Domstolen:
1) at frifinde sagsoegte
2) at doemme sagsoegeren til at betale sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: tysk.
(1) Jf. dom af 10.2.1983, sag 230/81, Storhertugdoemmet Luxembourg mod Europa-Parlamentet, Sml. s. 255; jf. endvidere dom af 10.4.1984, sag 108/83, Storhertugdoemmet Luxembourg mod Europa-Parlamentet, Sml. s. 1945, og dom af 22.9.1988, forenede sager 258/85 og 51/86, Frankrig mod Europa-Parlamentet, Sml. s. 4821.
(2) EFT C 113, s. 20, 21 og 138.
(3) Vedroerende anfaegteligheden af foranstaltninger i medfoer af EKSF-Traktatens artikel 31 og 38 henvises til dommen i sag 230/81 naevnte sted; jf. endvidere for saa vidt angaar EKSF-Traktatens artikel 173 Domstolens dom af 23.4.1986, sag 294/83, "Les Verts" mod Parlamentet, Sml. s. 1339.
(4) Jf. dom af 12.7.1957, forenede sager 7/56 og 3/57-7/57, Algera D. m.fl. mod Den Faelles Forsamling for Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab, Sml. 1954-1964, s. 45).
(5) Dom af 22.9.1988 (forenede sager 358/85 og 51/86, naevnte sted) og Domstolens kendelse af 4.6.1986, sag 78/85, De Europaeiske Hoejrepartiers Gruppe mod Europa-Parlamentet, Sml. s. 1753).
(6) Dom af 10.4.1984, sag 108/83, Storhertugdoemmet Luxembourg mod Europa-Parlamentet, naevnte sted.
(7) Jf. dom af 27.9.1988, sag 114/86, Det Forenede Kongerige, Storbritannien og Nordirland mod Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, Sml. s. 5289, praemis 12, samt dom i sag 230/81 og i de forenede sager 358/85 og 51/86.
(8) Jf. dom i sag 230/81, praemis 30, samt dom i de forenede sager 358/85 og 51/86, praemis 15.
(9) Dom af 11.7.1985, forenede sager 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 og 10/84, Salerno mod Kommissionen og Raadet, Sml. s. 2523.
(10) Naevnte dom, praemis 59.
(11) Jf. dom i sag 230/81, i sag 108/83 og i de forenede sager 358/85 og 51/86, der er naevnt ovenfor i noterne 1 og 5.
(12) Dom i sag 108/83, praemis 23.
(13) Dom i sag 230/81, praemis 30; jf. endvidere dom i de forenede sager 358/85 og 51/86, praemis 15.
(14) Jf. beslutningens punkt 1.
(15) Beslutningens punkt 10.
(16) Beslutningens punkt 17.
(17) Beslutningens punkt 16.
(18) Afgoerelse 67/446/EOEF og afgoerelse 67/30/Euratom (JO L 152 af 13.7.1967, s. 18).
(19) Jf. sammenfatningen af dette begivenhedsforloeb i Domstolens ovenfor i note 1 naevnte dom (sag 230/81, Luxembourg mod Parlamentet).
(20) Jf. dom i sag 230/81, praemis 36.
(21) Dom i sag 230/81, praemis 38.
(22) Min understregning.
(22)
(23) Praemis 53 og 54.
(24) Praemis 55.
(25) Dom i sag 230/81, naevnte sted, jf. note 1.
(26) Dom i sag 108/83, naevnte sted, jf. note 1.
(27) Dom i de forenede sager 358/85 og 51/86, naevnte sted, jf. note 1.
(28) Praemis 36.
(29) Dom i sag 230/81, praemis 35 og 36.
(30) Dom i de forenede sager 358/85 og 51/86, praemis 34.
(31) Dom i de forenede sager 358/85 og 51/86, praemis 40.
(32) Dom i sag 230/81, praemis 37 og 38, og i de forenede sager 358/85 og 51/86, praemis 34 og 35.
(33) Dom i sag 108/83, praemis 25, 28 og 31.
(34) Jf. Storhertugdoemmet Luxembourgs indlaeg i sag 108/83 (Sml. 1984, s. 1952).
(35) 1965: 398 uden medregning af personalet i de politiske grupper og 420 med medregning af dette personale.
1990: 2 297 uden medregning af personalet i de politiske grupper og 2 360 med medregning af dette personale.
Det er unoedvendigt at tage stilling til, om dette personale skal anses for personale ved Parlamentets Generalsekretariat, idet spoergsmaalet herom ikke er omtvistet.
(36) Dom i sag 108/83, praemis 61 [jf. ovenfor under II 1 b)].
(37) Jf. dom i de forenede sager 358/85 og 51/86, naevnte sted.
(38) Jf. ovenfor i afsnit 75-89.
(39) Dom i sag 108/83 og i de forenede sager 358/85 og 51/86; jf. modsaetningsvis dom i sag 230/81.