62005CC0125_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. Denne anmodning fra Østre Landsret (Danmark) vedrører spørgsmålet, om opsigelse af en forhandleraftale med et opsigelsesvarsel på ét år er retmæssig på baggrund af artikel 5, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1475/95 af 28. juni 1995 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer (2) .
2. En særegenhed ved denne sag er, at besvarelsen af de stillede spørgsmål vanskeliggøres noget af en betydningsfuld forskel mellem den danske version af ordlyden af artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1475/95 og ordlyden af de øvrige sprogversioner og af nogle undertiden væsentlige forskelle mellem Kommissionens tidligere tilkendegivne opfattelser med hensyn til fortolkningen af denne artikel og de opfattelser, som den har fremført i denne sag.
II – De relevante retsregler
3. Det anføres i betragtning 19 til forordning nr. 1475/95:
»For […] ikke at hindre, at der udvikles smidige og effektive forhandlernet, må leverandøren have mulighed for ekstraordinært (3) at opsige en aftale, hvis det er nødvendigt at foretage en gennemgribende reorganisering af hele forhandlernettet eller en del heraf […]«
Den nævnte forordnings artikel 5, stk. 2 og 3, lyder således:
»2. Har forhandleren påtaget sig forpligtelser som omhandlet i artikel 4, stk. 1, med henblik på at fremme salgs- og servicestrukturen, gælder fritagelsen på betingelse af, at:
1) […]
2) aftalen er indgået for mindst fem år, eller at den normale opsigelsesfrist for en på ubestemt tid indgået aftale er på mindst to år for begge aftaleparter; […]
3) […]
3. De i stk. 1 og 2 nævnte betingelser for fritagelse berører ikke:
– leverandørens ret til at opsige aftalen med mindst et års varsel, hvis det er nødvendigt at foretage en gennemgribende reorganisering af hele forhandlernettet eller en del heraf (4)
– […].
I tilfælde af uenighed skal parterne i hvert enkelt tilfælde acceptere en hurtig afgørelse af tvisten enten ved at anvende en uvildig sagkyndig eller at afgøre sagen ved voldgift, uden at dette indskrænker parternes mulighed for at indbringe sagen for domstolene i overensstemmelse med gældende national ret.«
4. I de vejledende bemærkninger (5), hvori den forklarer den nævnte forordning, har Kommissionen i sit svar på spørgsmål 16 (6) – som vedrører forhandleraftalens ophør før tid – udtalt følgende under punkt a:
»Le constructeur a le droit de mettre fin de manière anticipée (avec un préavis d’un an) lorsqu’il doit réorganiser l’ensemble ou une partie substantielle de son réseau. La nécessité d’une réorganisation est établie de commun accord entre les parties ou, si le distributeur le demande par un tiers expert ou par un arbitre. Le recours à un tiers expert ou à un arbitre ne préjuge pas du droit des parties de saisir un tribunal national (article 5, paragraphe 3). Lorsque le fournisseur s’accorde dans le contrat un droit de résiliation unilatéral excédant les limites fixées par le règlement, il perd automatiquement le bénéfice de l’exemption par catégorie (article 6, paragraphe 1, point 5, voir la section 1.2. ci-dessus).
Cette possibilité de résiliation anticipée a été introduite pour que le constructeur puisse réadapter en souplesse son appareil de distribution (considérant 19). Il peut être nécessaire de procéder à une réorganisation à cause du comportement des concurrents ou de l’évolution des circonstances économiques, que cette évolution soit provoquée par les décisions internes d’un constructeur ou par des événements extérieures, comme la fermeture d’une entreprise employant une main d’œuvre abondante dans une région donnée. Etant donné la multitude des situations qui peuvent se présenter, il serait irréaliste de vouloir énumérer tous les motifs de réorganisation possibles.
C’est l’examen de l’organisation spécifique du réseau d’un constructeur qui permet de décider, dans chaque cas d’espèce, si une »partie substantielle« du réseau est affectée ou non. »Substantiel« implique un aspect à la fois économique et géographique, qui peut être limité au réseau d’un Etat membre donné, ou à une partie de celui-ci. En toute hypothèse, le constructeur doit parvenir à un accord que ce soit avec le tiers expert, l’arbitre, ou son distributeur dont le contrat sera résilié, sans que les autres distributeurs indirectement affectés aient à être consultés«(7) .
5. Den 1. oktober 2002 blev forordning nr. 1475/95 afløst af forordning nr. 1400/2002 (8) .
Artikel 3, stk. 5, i forordning nr. 1400/2002 lyder således:
»Fritagelsen gælder på betingelse af, at den vertikale aftale, som leverandøren af nye motorkøretøjer indgår med en forhandler eller autoriseret reparatør, indeholder bestemmelse om:
[…]
b) at aftalen indgås på ubestemt tid; i så fald er den normale opsigelsesfrist for begge parter på mindst to år; opsigelsesfristen nedsættes til mindst et år, hvis
[…]
leverandøren opsiger aftalen, fordi det er nødvendigt at omorganisere hele eller en væsentlig del af nettet.«
Den nævnte forordnings artikel 10 lyder således:
»Forbuddet i artikel 81, stk. 1, gælder ikke i perioden fra den 1. oktober 2002 til den 30. september 2003 for aftaler, der allerede er i kraft den 30. september 2002, og som ikke opfylder betingelserne for fritagelse efter nærværende forordning, men som opfylder betingelserne for fritagelse efter forordning (EF) nr. 1475/95.«
6. I sine vejledende bemærkninger til forordning nr. 1400/2002 (9) udtaler Kommissionen følgende i sit svar på spørgsmål 20 (10) :
»[…] Det forhold, at forordning nr. 1475/95 udløber den 30. september 2002 og erstattes af den nye forordning, indebærer ikke i sig selv, at netværket må omorganiseres. Efter at den nye forordning er trådt i kraft, kan en motorkøretøjsproducent alligevel godt beslutte sig for at gennemføre en væsentlig omorganisering af sit netværk. For at overholde bestemmelserne i forordning nr. 1475/95 og således være omfattet af reglerne om en overgangsperiode, bør der således gives to års varsel ved normal opsigelse af en aftale, medmindre det er besluttet at foretage en omorganisering, eller hvis der i aftalen indgår en bestemmelse om erstatning.«
I fjerde afsnit i svaret på spørgsmål 68 i de nævnte vejledende bemærkninger står der følgende:
»Hvorvidt det er nødvendigt at omorganisere netværket, kan vurderes helt objektivt, og det forhold, at leverandøren finder en sådan omorganisering nødvendig, er ikke tilstrækkeligt til at afgøre spørgsmålet i tilfælde af uenighed. I så fald må en national domstol eller voldgiftsmand afgøre det på grundlag af de faktiske omstændigheder.«
III – Hovedsagens faktiske omstændigheder
7. Senest den 21. september 1996 indgik Skandinavisk Motor Co. A/S (herefter »SM«) en aftale om forhandling af Audi-biler i Danmark med Vulcan Silkeborg A/S (herefter »VS«) – en virksomhed, som siden 1975 har solgt biler af nævnte mærke i Danmark.
8. Aftalens artikel 19.1, som har overskriften »Opsigelse med forkortet varsel«, har følgende ordlyd:
»Leverandøren er […] berettiget til at opsige denne kontrakt med skriftlig meddelelse pr. anbefalet brev og med et varsel på 12 måneder, såfremt en gennemgribende reorganisering af hele eller dele af leverandørens salgsorganisation viser sig nødvendig.«
9. Den 16. maj 2002 godkendte Audi AG (herefter »Audi«) en reorganiseringsplan for sit forhandlernet i Danmark (herefter »reorganiseringsplan«). I denne plan opstilles der på baggrund af den forudselige udvikling af de økonomiske forhold på det danske marked og forhandlernes ønskede driftsresultater forskellige mulige scenarier for de årlige salg af biler af mærket Audi på dette marked. For hvert af disse scenarier fastsættes der et antal forhandlere, som skulle kunne opnå de tilsigtede driftsresultater.
10. Den 2. september 2002 sendte SM en skrivelse til Audis 28 forhandlere i Danmark med følgende indhold:
»I lyset af den nye EU-fritagelse for kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis inden for motorkøretøjsbranchen, som træder i kraft pr. 1. oktober 2002, er vi nødsaget til at omstrukturere vores forhandlernet inden for en periode på et år og tilpasse forhandlerkontrakterne til den nye gruppefritagelsesforordning.
Vi må derfor i overensstemmelse med forhandlerkontraktens artikel 19.1 under henvisning til den nødvendige reorganisering opsige din Audi-personbilskontrakt med 12 måneders varsel til udløb pr. 30. september 2003.«
11. Samme dag fremsendte SM en særskilt skrivelse til VS, hvori SM oplyste, at man inden for de næste måneder ville afklare Audis fremtidige krav til de forskellige forhandlere. SM fremhævede, at det endnu var for tidligt fuldt ud at vurdere konsekvenserne for Audis forhandlernet.
12. Ved skrivelse af 3. oktober 2002 meddelte SM VS, at det bestående forhandlernet ville blive reduceret fra 28 til 14 forhandlere for at kunne imødekomme en fremtidig efterspørgsel på markedet og forstærke det økonomiske grundlag for forhandling af Audi, og at VS ikke ville blive tilbudt en ny forhandlerkontrakt.
13. Under disse omstændigheder har VW-Audi Forhandlerforeningen på vegne af de forhandlere, hvis kontrakt var opsagt, indbragt sagen for Østre Landsret og har gjort gældende, at opsigelsen skulle være sket med 24 måneders varsel.
IV – De præjudicielle spørgsmål
14. Da Østre Landsret er af den opfattelse, at den sag, der verserer for den, rejser spørgsmål om fortolkningen af den her relevante fællesskabsret, har den ved afgørelse af 15. marts 2005 i henhold til artikel 234 EF forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Skal artikel 5, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1475/95 af 28. juni 1995 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer (»gruppefritagelsesforordning nr. 1475/95«) fortolkes således, at en leverandørs opsigelse med et års varsel af aftalen med en forhandler skal begrundes ud over leverandørens henvisning til nævnte bestemmelse?
2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, spørges:
Hvilke krav kan der i medfør af fællesskabsretten stilles til indholdet af en sådan begrundelse, og hvornår skal begrundelsen gives?
3) Hvad er konsekvensen af, at en korrekt eller rettidig begrundelse ikke gives?
4) Skal artikel 5, stk. 3, i gruppefritagelsesforordning nr. 1475/95 fortolkes således, at det er et krav, at opsigelsen af aftalen med en forhandler med et års varsel skal ske på baggrund af en af leverandøren allerede udarbejdet reorganiseringsplan?
5) Såfremt spørgsmål 4 besvares bekræftende, spørges:
Hvilke krav kan der i medfør af fællesskabsretten stilles til indholdet og formen af en af leverandøren udarbejdet reorganiseringsplan, og hvornår skal reorganiseringsplanen foreligge?
6) Såfremt spørgsmål 4 besvares bekræftende, spørges:
Skal leverandøren oplyse den opsagte forhandler om reorganiseringsplanens indhold, og hvornår og i hvilken form skal oplysning til forhandleren i givet fald ske?
7) Såfremt spørgsmål 4 besvares bekræftende, spørges:
Hvad er konsekvensen af, at en eventuel reorganiseringsplan ikke opfylder de krav, der kan stilles til formen og indholdet af en reorganiseringsplan?
8) Det fremgår af den danske version af artikel 5, stk. 3, i gruppefritagelsesforordning nr. 1475/95, at leverandørens opsigelse af forhandleren med et års varsel forudsætter, at »[...] det er nødvendigt at foretage [...]« »[...] en gennemgribende reorganisering af hele forhandlernettet eller en del heraf [...]«. Ordet »nødvendigt« genfindes i alle sproglige versioner af gruppefritagelsesforordning nr. 1475/95, mens ordet »gennemgribende« kun findes i den danske version.
På den baggrund spørges:
Hvilke krav kan der stilles til reorganis eringens karakter for at leverandøren kan opsige forhandleren med et års varsel i medfør af artikel 5, stk. 3, i gruppefritagelsesforordning nr. 1475/95?
9) Skal der ved vurderingen af, om betingelserne – for at leverandøren kan opsige aftalen med et års varsel i medfør af artikel 5, stk. 3, i gruppefritagelsesforordning nr. 1475/95 – er opfyldt, lægges vægt på, hvad de økonomiske konsekvenser for leverandøren ville være, såfremt leverandøren havde opsagt forhandleren med to års varsel?
10) Hvem har bevisbyrden for, at betingelserne for, at leverandøren kan opsige aftalen med et års varsel i medfør af artikel 5, stk. 3, i gruppefritagelsesforordning nr. 1475/95, er opfyldt, og hvordan kan en sådan bevisbyrde løftes?
11) Skal artikel 5, stk. 3, i gruppefritagelsesforordning nr. 1475/95 fortolkes således, at betingelserne – for at leverandøren kan opsige aftalen med et års varsel i medfør af denne bestemmelse – kan være opfyldt, allerede fordi gennemførelsen af gruppefritagelsesforordning nr. 1400/2002 i sig selv kan have nødvendiggjort en gennemgribende reorganisering af leverandørens forhandlernet?«
V – Indledende bemærkninger
A – Ordlyden af artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1475/95 i de forskellige sprogversioner
15. Som den forelæggende ret med rette bemærker i spørgsmål 8, er der faktisk en betydningsfuld forskel mellem ordlyden af den danske sprogversion af artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1475/95 og ordlyden af de øvrige sprogversioner, idet den i alle sprogversioner nævnte omstændighed, at det »er nødvendigt at foretage en [...] reorganisering«, alene i den danske sprogversion betegnes nærmere som, at »det er nødvendigt at foretage en gennemgribende reorganisering«.
16. At der kan forekomme mere eller mindre betydningsfulde afvigelser mellem forskellige sprogversioner af fællesskabsbestemmelser, er i sig selv ikke ønskeligt, men på baggrund af Fællesskabets store lovgivningsproduktion, som nu skal foreligge i mere end 20 sprogversioner, kan det ikke helt undgås. Dette må tvinge fællesskabsinstitutionerne og deres tjenestegrene til at være opmærksomme på sådanne forskelle og uligheder, så afgjort når de kan have retsfølger i samfundslivet.
17. Denne opmærksomhed har, efter hvad der kan udledes af sagen, åbenbart manglet hos Kommissionens kompetente tjenestegren, da den i efteråret 2002 korresponderede med den danske konkurrencemyndighed om fortolkningen og anvendelsen af netop den her omhandlede del af artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1475/95. Jeg finder det ejendommeligt, at den ved denne, nylige, lejlighed har undladt at gøre den danske konkurrencemyndighed opmærksom på denne sproglige forskel og at berigtige den. Dermed ville den muligvis have kunnet forhindre, at den danske ret var nødsaget til at henvende sig til Domstolen med de spørgsmål, som denne tvist rejser.
18. I betragtning af den omstændighed, at en ensartet fortolkning af fællesskabsretten, således som den er fastsat i de forskellige sprogversioner, er nødvendig, har Domstolen i sin praksis fastslået fire principper.
19. For det første skal de relevante bestemmelser ikke betragtes i sig selv, men skal i tilfælde af tvivl fortolkes og anvendes på baggrund af andre autentiske sprogversioner (11) .
20. For det andet skal den pågældende bestemmelse, såfremt der er indbyrdes afvigelser mellem de forskellige sprogversioner, fortolkes i lyset af formålet med og den almindelige opbygning af de retsforskrifter, den indgår i (12) .
21. For det tredje skal ordene i en given version af bestemmelsen af hensyn til retssikkerheden tillægges deres naturlige og sædvanlige betydning, og de spørgsmål, der opstår, skal så vidt muligt løses, uden at der tillægges nogen af de pågældende sprogversioner forrang (13) .
22. Endelig har alle autentiske sprogversioner i princippet samme vægt, og det gør ingen forskel, hvor stor en del af Fællesskabets befolkning der repræsenteres af den pågældende sprogversion (14) .
23. Med disse udgangspunkter som vejledning kan det spørgsmål, der opstår på grund af den – let – afvigende danske ordlyd af artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1475/95, løses forholdsvis enkelt.
24. Den særlige betegnelse, der alene i den danske sprogversion er givet nødvendigheden af reorganisering ved brugen af tillægsordet »gennemgribende«, kan faktisk ved en ordret fortolkning af artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1475/95 tillægges en nogen anden betydning end den, som denne bestemmelse har i de øvrige sprogversioner, idet den synes at stille strengere krav til reorganisering som betingelse for lovligheden af det forkortede opsigelsesvarsel for forhandleraftaler, der er indgået for ubestemt tid.
25. Det forekommer mig, at på baggrund af indholdet af og formålet med artikel 5, stk. 3, er betegnelsen »gennemgribende« strengt taget overflødig, fordi en reorganisering af hele forhandlernettet eller af en væsentlig del deraf i sig selv allerede er gennemgribende. Udtrykket »gennemgribende« føjer intet til de kvantitative kriterier »hele« og »en væsentlig del«. At ingen af de øvrige sprogversioner indeholder denne særlige betegnelse, bekræfter dens overflødighed.
26. Derfor bør der ikke tillægges brugen af udtrykket »gennemgribende« i den danske sprogversion nogen særlig betydning ved fortolkningen af og anvendelsen af forordningens artikel 5.
B – Uoverensstemmelserne mellem Kommissionens opfattelser i dens vejledende bemærkninger til forordning nr. 1475/95 og til forordning nr. 1400/2002 og dens opfattelser i dens skriftlige og mundtlige indlæg i denne sag
27. I sit svar på spørgsmål 16, litra a), i de vejledende bemærkninger til forordning nr. 1475/95 (15) og på spørgsmål 68 i de vejledende bemærkninger til forordning nr. 1400/2002 (16) har Kommissionen fremført den opfattelse, at den betingelse, som artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1475/95 stiller for brug af det forkortede opsigelsesvarsel, nemlig at det er »nødvendigt« at foretage en reorganisering, har objektiv karakter, og at de nationale retter kan efterprøve, om den er opfyldt i det konkrete tilfælde.
28. Denne opfattelse har Kommissionen ifølge forelæggelsesafgørelsen endnu i slutningen af 2002 tilkendegivet i uformelle kontakter med de danske konkurrencemyndigheder, som henviser dertil i en skrivelse af 20. december 2002 til Dansk Automobilforhandler Forening.
29. I sit skriftlige indlæg i denne sag har Kommissionen, uden at nævne sin tidligere, i de vejledende bemærkninger offentliggjorte opfattelse, fremført en anden opfattelse, nemlig at spørgsmålet, om en reorganisering er nødvendig, udelukkende afhænger af fabrikantens subjektive kommercielle vurdering, som unddrager sig en nærmere retslig prøvelse.
30. På spørgsmål herom fra den refererende dommer og mig selv har Kommissionen under den mundtlige forhandling udtrykkeligt taget afstand fra de opfattelser, den har fremsat i de vejledende bemærkninger.
31. Bortset fra spørgsmålet om, hvilken opfattelse der nu er den rette – dette vil jeg vende tilbage til i det følgende – er nogle kommentarer til Kommissionens optræden på sin plads.
32. De vejledende bemærkninger, som der er tale om her, må betragtes som ikke retligt bindende meddelelser fra Kommissionen, hvori den gengiver sine opfattelser af fortolkningen og anvendelsen af de pågældende generiske fritagelsesforordninger. De må ikke afvige fra traktaten eller den afledte ret (17) .
33. Selv om udtalelser som de foreliggende ikke er retligt bindende, kan de, som det flere gange er bekræftet i Domstolens og Retten i Første Instans’ praksis (18), meget vel have retsvirkninger i den forstand, at de sammenholdt med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning indeholder en selvbegrænsning fra Kommissionens side ved udøvelsen af dens beføjelser.
34. Bortset fra disse mulige retsvirkninger i streng forstand kræves der også en stor omhu fra Kommissionens side af hensyn til effektiviteten af dens konkurrencepolitik.
35. I deres markedsadfærd plejer de økonomiske aktører at tage behørigt hensyn til de opfattelser, som Kommissionen tilkendegiver i sine forklarende meddelelser, som f.eks. de nævnte vejledende bemærkninger. Således har de ikke alene virkninger i de vertikale forhold mellem Kommissionen og markedets aktører, men de har også indflydelse på de horisontale forhold mellem markedsaktørerne indbyrdes. De omstændigheder, som ligger til grund for hovedsagen, og de argumenter, som parterne har udvekslet for den forelæggende ret, hvorved man udtrykkeligt har påberåbt sig de relevante afsnit i de vejledende bemærkninger, illustrerer dette.
36. Betydningen af Kommissionens meddelelser, som dem, der gives i disse vejledende bemærkninger, er forøget for forvaltnings- og retspraksis i medlemsstaterne, efter at tilsynet med håndhævelsen af de fælles konkurrenceregler er overført til de nationale konkurrencemyndigheder og de nationale retter ved Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (19) . Det vil gavne retssikkerheden og retsenheden ved anvendelsen og håndhævelsen af denne ret samt dens effektivitet, såfremt Kommissionen tilvejebringer klare holdepunkter for anvendelsen af denne rets bestanddele. Også dette bekræftes af de begivenheder, der ligger til grund for hovedsagen i denne sag, hvor der forud for denne har været kontakter mellem Kommissionen og den danske konkurrencemyndighed, og hvori den forelæggende ret ifølge forelæggelsesafgørelsen har søgt holdepunkter i de pågældende vejledende bemærkninger.
37. Som allerede nævnt har de pågældende vejledende bemærkninger ikke karakter af bindende retsregler, men tjener til forklaring og fortolkning af den gældende primære og afledte fællesskabsret. Det kan da heller ikke udelukkes, at Kommissionen ved en nærmere undersøgelse når til den opfattelse, at den i de vejledende bemærkninger givne forklaring og fortolkning ikke er helt juridisk korrekt. I betragtning af den fælles konkurrencerets omfang og kompleksitet vil der også hos Kommissionen som ansvarlig udøvende myndighed til tider kunne være tale om en »fremadskridende indsigt«.
38. Imidlertid er det af væsentlig betydning for de pågældende aktørers retssikkerhed og for en effektiv anvendelse og håndhævelse af den fælles konkurrenceret på det nationale område, at Kommissionen kommunikerer sine ændrede opfattelser så hurtigt og klart som muligt. Såfremt den undlader dette, gør den dermed alvorlig skade på troværdigheden af sine meddelelser om fortolkningen og anvendelsen af – dele af – den fælles konkurrenceret og dermed på sin politiks effektivitet.
39. Denne risiko har Kommissionen løbet i nærværende sags faktiske kontekst, hvor den uden nogen nærmere forklaring under den mundtlige forhandling tilkendegav, at dens fortolkning af artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1475/95, således som den er udtrykt i de ovenfor i punkt 4 og 6 gengivne afsnit af de to vejledende bemærkninger, »ikke længere gælder«.
40. Den manglende omhu vejer så meget desto tungere som den omstændighed, at forordning nr. 1475/95 blev afløst af forordning nr. 1400/2002, som det også må udledes af andre præjudicielle sager, der verserer for Domstolen (20), for mange automobilfabrikanter har givet anledning til en reorganisering af deres forhandlernet, idet de har opsagt alle bestående forhandleraftaler med det forkortede varsel på et år og derefter atter indgået forhandleraftaler med et begrænset antal forhandlere på de nye betingelser i forordning nr. 1400/2002 (21) . Herved opstår der tilsvarende retsspørgsmål som dem, der foreligger i denne sag.
C – Behandlingen af de stillede spørgsmål
41. De spørgsmål, der er stillet Domstolen, falder i fire grupper:
– Med de første tre spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om fabrikanten, såfremt han vil opsige en forhandleraftale med forkortet varsel, er forpligtet til at begrunde denne opsigelse, og i bekræftende fald hvilken rækkevidde denne begrundelsespligt har.
– Spørgsmål 4 til og med 9 vedrører alle arten af den reorganisering, som kan berettige en opsigelse med forkortet varsel som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1475/95, og nærmere bestemt i spørgsmål 4 til og med 7, de omstændigheder, hvoraf det skal fremgå, at en reorganisering er nødvendig.
– Spørgsmål 10 drejer sig om, hvem der har bevisbyrden for, at betingelserne for opsigelsen af en forhandleraftale med forkortet varsel er opfyldt.
– Endelig drejer spørgsmål 11 sig om, hvorvidt gennemførelsen af forordning nr. 1400/2002 allerede i sig selv gør det nødvendigt at reorganisere hele eller en væsentlig del af forhandlernettet.
42. Jeg vil i det følgende behandle spørgsmålene grupperet således.
VI – Gennemgang og besvarelse af de stillede spørgsmål
A – Spørgsmål 1 til og med 3: begrundelsespligten
43. Artikel 5, stk. 3, fastsætter ikke en udtrykkeligt defineret forpligtelse til at begrunde, at det er nødvendigt at reorganisere hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf. Også betragtning 19 til forordningen, som omhandler dette, er tavs på dette punkt.
44. En sådan forpligtelse er derimod udtrykkeligt defineret i artikel 3, stk. 4, i forordning nr. 1400/2002. Denne bestemmelse er nærmere forklaret i betragtning 9 til denne forordning (22) .
45. Imidlertid gælder denne forpligtelse, som det fremgår af ordlyden af artikel 3, stk. 4, og betragtning 9, ikke alene for tilfælde, hvori opsigelsen af aftalen sker med forkortet varsel, men i alle tilfælde, hvor aftalen opsiges. Opsigelsen med forkortet varsel er i artikel 3, stk. 5, litra b), nr. ii), ikke omfattet af en særlig, til denne tilpasset begrundelsespligt (23) .
46. Alligevel udleder Kommissionen af den omstændighed, at der består en generel begrundelsespligt ved opsigelse af en forhandleraftale i forordning nr. 1400/2002, et argument imod, at der består en – implicit – forpligtelse til at begrunde, at betingelsen for, at en sådan aftale kan opsiges med forkortet varsel i henhold til artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1475/95, er opfyldt.
47. Den opfattelse, som Kommissionen nu tilkendegiver, afviger i øvrigt skarpt fra den opfattelse, som den endnu i slutningen af 2002 meddelte den danske konkurrencemyndighed, da den, kort sammenfattet, udtalte, at opsigelsen skal være begrundet i en i detaljer udarbejdet plan (24) .
48. Uanset hvad der er baggrunden for denne pludseligt ændrede opfattelse, kan den i hvert fald ikke baseres på en modsætningsslutning fra ordlyden af og formålet med artikel 3, stk. 4, i forordning nr. 1400/2002. Heri er der tale om en almindelig begrundelsespligt, som navnlig har til formål at forhindre, at motorkøretøjsleverandører misbruger deres beføjelse til at opsige forhandleraftaler for at forhindre distributørerne i at udvise konkurrencefremmende adfærd.
49. I det foreliggende tilfælde er der imidlertid tale om spørgsmålet, om og hvorvidt en opsigelse med forkortet varsel kræver en særlig begrundelse, som er tilpasset anvendelsen af denne ekstraordinære opsigelsesbeføjelse.
50. Dette spørgsmål kan ikke besvares med en argumentation, som udleder et afgørende argument af, at der ikke foreligger en almindelig begrundelsespligt for fabrikanten ved opsigelse af forhandleraftalen i forordning nr. 1475/95, og at der findes en sådan pligt i forordning nr. 1400/2002.
51. Hvor Kommissionen i denne sag kombinerer en inkonsekvent handlemåde med en anfægtelig argumentation i sine skriftlige og mundtlige indlæg, bidrager dette i øvrigt ikke netop til troværdigheden af dens opfattelser i sagen.
52. Efter systemet i forordning nr. 1475/95, nærmere bestemt artikel 5, stk. 2, nr. 2, sammenholdt med stk. 3, første led, er opsigelse med forkortet varsel på et år af aftaler indgået for ubestemt tid udtrykkeligt fastsat som en undtagelse fra hovedreglen, der fastsætter et opsigelsesvarsel på to år.
53. Såfremt fabrikanten vil gøre brug af muligheden for at anvende det undtagelsesvise forkortede varsel, vil han i det mindste have pligt til at sandsynliggøre, at betingelserne for at anvende dette undtagelsesvise varsel er opfyldt.
54. Såfremt dette krav ikke stilles, mister anvendelsen af det særlige forkortede opsigelsesvarsel sin karakter af undtagelse. Dette resultat forekommer mig ikke at være i overensstemmelse med systemet i og formålet med forordningens artikel 5, stk. 2 og 3.
55. Ergo påhviler der ifølge de i forrige punkt nævnte bestemmelser den fabrikant, der opsiger en forhandleraftale med forkortet varsel, en pligt til at begrunde, at han opsiger den med forkortet varsel.
56. Ved besvarelsen af spørgsmålet om, hvilket omfang denne begrundelsespligt har, må der lægges vægt på ordlyden af artikel 5, stk. 3, første led. Deri nævnes tre elementer:
a) at det er nødvendigt
b) at foretage en reorganisering af
c) hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf.
57. En vis karakteristik af de førstnævnte to elementer kan findes i betragtning 19 til forordning nr. 1475/95 (25) . Ifølge denne betragtnings andet punktum skal det sædvanlige opsigelsesvarsel på to år ikke hindre, at der udvikles smidige og effektive forhandlernet.
58. Jeg udleder deraf, at den »nødvendige reorganisering« som begrundelse for at benytte det særlige forkortede opsigelsesvarsel skal stå i forbindelse med forhandlernettenes virksomhedsøkonomiske effektivitet i det dynamiske økonomiske miljø, som fabrikanten opererer i.
59. Det tredje element har en mere kvantitativ betydning: Den nødvendige reorganisering skal være så væsentlig, at den angår hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf.
60. I tilslutning til fast retspraksis på dette område (26) er jeg uden videre enig i Kommissionens og hovedsagens parters opfattelse, hvorefter et nationalt forhandlernet som del af en fabrikants hele forhandlernet kan anses for en »væsentlig del heraf«.
61. Fortolket således betyder de tre elementer betragtet under ét, at en fabrikant, der opsiger en forhandleraftale med forkortet varsel, i det mindste skal begrunde anvendelsen af denne ekstraordinære ret med, at det er nødvendigt for at bevare eller i givet fald forbedre forhandlernettets virksomhedsøkonomiske effektivitet i lyset af de – interne eller eksterne – objektive økonomiske ændringer, som fabrikanten står over for, en nødvendighed, som endvidere skal være så væsentlig, at den giver anledning til reorganisering af hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf.
62. Det følger i sagens natur, at denne begrundelse skal gives i den meddelelse fra fabrikanten til forhandleren, hvorved fabrikanten opsiger den bestående forhandleraftale med forkortet varsel. Uden en sådan begrundelse, som skal tjene til at sandsynliggøre, at de faktiske betingelser for en opsigelse med forkortet varsel er opfyldt, opfylder opsigelsen nemlig ikke de krav, som artikel 5, stk. 3, første led, stiller til opsigelsen.
B – Spørgsmål 4 til og 9: opsigelsens nødvendighed
63. Det følger af den ovenfor foreslåede besvarelse af de første tre spørgsmål, at fabrikanten skal sandsynliggøre, at betingelserne for den opsigelse med forkortet varsel, der er nævnt som en undtagelse, er opfyldt.
64. Dette indebærer nødvendigvis, at der skal være mulighed for en vis retslig prøvelse af, om den objektive nødvendighed, som fabrikanten anfører som begrundelse for reorganiseringen, foreligger.
65. I modsat fald ville fabrikanten for at kunne opsige forhandleraftalen kun behøve at påberåbe sig denne nødvendighed, uden nærmere faktisk bevisførelse, som kunne gøres til genstand for en retslig prøvelse. Som allerede nævnt ovenfor i punkt 53, ville den beskyttelse, som artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1475/95 udtrykkeligt har til formål at give forhandleren, i så fald blive rent symbolsk.
66. For så vidt som den opfattelse, som Kommissionen har fremført i denne sag, til forskel fra de opfattelser, som den tidligere har meddelt i de vejledende bemærkninger til forordningerne nr. 1475/95 og nr. 1400/2002 (27), skulle have en så radikal konsekvens, er den da heller ikke holdbar.
67. En sådan opfattelse har nemlig til følge, at forhandleren ved opsigelse med forkortet varsel ikke længere har nogen som helst domstolsbeskyttelse med hensyn til spørgsmålet, om denne opsigelse objektivt er økonomisk nødvendig.
68. Derfor skal den fabrikant, som vil opsige en forhandleraftale med forkortet varsel, i denne forbindelse sandsynliggøre, at der foreligger en eller anden objektiv økonomisk nødvendighed herfor. Et sådant krav, som må stilles af hensyn til en minimal retsbeskyttelse af forhandleren, behøver i øvrigt ikke at formindske fabrikantens muligheder for at kunne reagere fleksibelt på de vekslende økonomiske vilkår, som han opererer under.
69. Uden at den nationale ret behøver at gå ind i de virksomhedsøkonomiske overvejelser, som ligger til grund for den nøjagtige udformning og tilrettelæggelse af reorganiseringen af forhandlernettet, vil den kunne efterprøve, om der foreligger en ændring af de – interne eller eksterne – objektive økonomiske vilkår, som kan give anledning til et sådant skridt.
70. Det må udledes af det i forrige punkt anførte, at den ændring i de objektive økonomiske vilkår, der gøres gældende, skal være så væsentlig, at den giver tilstrækkelig grund til det temmelig drastiske indgreb bestående i at reorganisere hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf. Også dette kvantitative forhold skal kunne efterprøves af de nationale retter.
71. Såfremt det krav opfyldes, at fabrikanten sandsynliggør, at der foreligger objektive – interne eller eksterne – økonomiske omstændigheder, der er så betydningsfulde, at de berettiger en reorganisering af hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf, bliver forhandleren i hvert fald beskyttet mod, at fabrikanten blot ændrer opfattelse med hensyn til den optimale udformning af sit forhandlernet, uden at en forandring i de objektive omstændigheder nødvendiggør dette. Dette er i overensstemmelse med formålet med artikel 5, stk. 3, første led, således som dette forklares i betragtning 19 (28) til forordning nr. 1475/95.
72. Det følger af den omstændighed, at det er nødvendigt, at en opsigelse af en forhandleraftale med forkortet varsel skal kunne gøres til genstand for den forklarede – begrænsede – domstolsprøvelse, at fabrikanten ved opsigelsen af forhandleraftalen fremlægger de pågældende oplysninger, hvoraf det skal fremgå, at det er sandsynliggjort, at en væsentlig reorganisering er nødvendig.
73. Det må udledes af det foregående, at de oplysninger, der skal fremlægges af fabrikanten ved opsigelse med forkortet varsel, ikke behøver at omfatte en fuldt udarbejdet reorganiseringsplan. Et sådant krav ville være mere vidtgående, end hvad der er nødvendigt for retmæssigt at kunne benytte den særlige opsigelsesfrist.
74. Som der allerede er redegjort for ovenfor i punkt 15 til og med 26, har udtrykket »gennemgribende« i den danske sprogversion af artikel 5, stk. 3, første led, ingen særlig betydning, ud over at den af fabrikanten sandsynliggjorte nødvendighed skal være af en sådan art, at en reorganisering af hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf er en rimelig reaktion derpå.
75. I punkt 71 er der allerede implicit givet svaret på spørgsmål 9: Såfremt en ændring af de objektive – interne eller eksterne – økonomiske omstændigheder gør det nødvendigt for fabrikanten at reorganisere hele sit forhandlernet eller en væsentlig del heraf, kan det – omvendt – antages, at en undladelse af en sådan reorganisering vil have væsentlige negative økonomiske konsekvenser for ham.
C – Spørgsmål 10: Hvem har bevisbyrden?
76. Svaret på, hvem der har bevisbyrden, kan let udledes af det foregående: Det har den fabrikant, der vil gøre brug af den særlige opsigelsesmulighed. Det påhviler således ham at godtgøre, at betingelserne for at kunne anvende det forkortede varsel er opfyldt.
77. Desuden må det udledes af Domstolens praksis, at enhver, der ansøger om fritagelse i henhold til artikel 81, stk. 3, EF, en gruppefritagelse ikke undtaget, skal godtgøre, at betingelserne herfor er opfyldt (29) . Ergo skal den, der ønsker at benytte en særlig opsigelsesmåde for en aftale, således som denne er fastsat for en gruppefritagelse, godtgøre, at betingelserne herfor er opfyldt.
D – Spørgsmål 11: Giver ikrafttrædelsen af forordning nr. 1400/2002 allerede i sig selv tilstrækkelig anledning til at opsige en forhandleraftale med forkortet varsel?
78. Ved besvarelsen af dette spørgsmål må der sondres mellem ikrafttrædelsen af den nye forordning som sådan og mulige ændringer i den økonomiske situation for produktion og afsætning af motorkøretøjer, som fremkaldes af forordningen.
79. Forordningens ikrafttræden udgør i sig selv ikke et faktum eller en omstændighed, der som objektiv økonomisk ændring ville kunne gøre det nødvendigt at opsige bestående forhandleraftaler med forkortet varsel.
80. Gruppefritagelsen er en lovbestemt mulighed, som gives markedets aktører for at unddrage visse konkurrencebegrænsende klausuler i de forhandleraftaler, som de indgår, fra forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF. Det står dem imidlertid frit for, om de vil gøre brug af denne mulighed (30) .
81. Dette ændrer intet ved, at en ny gruppefritagelsesordnings ikrafttræden meget vel kan fremkalde sådanne økonomiske følger, at den økonomiske situation, hvori motorkøretøjsfabrikanterne skal operere, ændres således, at det dermed bliver nødvendigt at reorganisere forhandlernettet.
82. Den nye gruppefritagelse i forordning nr. 1400/2002 adskiller sig væsentligt fra sin forgænger i forordning nr. 1475/95 og åbner, idet den giver såvel fabrikanterne som forhandlerne en række forskellige valgmuligheder, en bred skala af forhandlingsvarianter, hvormed de pågældende økonomiske aktører kan konkurrere indbyrdes om forbrugerens gunst.
83. Ifølge de vejledende bemærkninger til forordning nr. 1400/2002 (31) har den nye gruppefritagelse til formål at bane vejen for større brug af nye distributionsmetoder som f.eks. salg via internettet og via forhandlere, der sælger forskellige mærker. Desuden vil motorkøretøjsejere få bedre muligheder for at vælge, hvor de vil indlevere deres motorkøretøj til reparation og service, og hvilke reservedele der skal anvendes.
84. I overensstemmelse med dette formål afskaffes restriktive former for praksis som f.eks. muligheden for at kombinere eneforhandling og selektiv forhandling og kravet om, at samme firma skal stå for både salg af nye køretøjer og service efter salg.
85. Det følger heraf, at de økonomiske betingelser for produktion, afsætning og vedligeholdelse af motorkøretøjer kan forandre sig væsentligt efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 1400/2002, et resultat, som ifølge betragtningerne til denne forordning også udtrykkeligt tilstræbes (32) .
86. Under disse omstændigheder er det sandsynligt, at den nye gruppefritagelse kan påvirke de objektive økonomiske betingelser for afsætning af motorkøretøjer således, at det deraf følger, at det er nødvendigt at tilpasse de bestående forhandlernet (33) .
87. Det tilkommer den nationale ret at tage stilling til, om de ved den nye gruppefritagelse skabte nye omstændigheder er af en sådan art, at de giver en tilstrækkelig tungtvejende grund til, at det bliver nødvendigt at reorganisere hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf.
VII – Forslag til afgørelse
88. På grundlag af det foregående foreslår jeg Domstolen at besvare de spørgsmål, som Østre Landsret har forelagt den, således:
»Spørgsmål 1 til og med 3:
– En fabrikant, som med henvisning til artikel 5, stk. 3, første led, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1475/95 af 28. juni 1995 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer opsiger en forhandleraftale med det forkortede varsel på et år, skal i den meddelelse, der indeholder opsigelsen, i det mindste begrunde dette ekstraordinære opsigelsesvarsel med, at det er nødvendigt at bevare eller i givet fald forbedre forhandlernettets virksomhedsøkonomiske effektivitet i lyset af de – interne eller eksterne – objektive økonomiske ændringer, som fabrikanten står over for, en nødvendighed, der endvidere skal være så væsentlig, at den giver anledning til en reorganisering af hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf.
Spørgsmål 4 til og med 9
– I meddelelsen til forhandleren om opsigelse med forkortet varsel af aftalen skal fabrikanten anføre de objektive – interne eller eksterne – økonomiske omstændigheder, som er af en sådan art, at de kan give grundlag for, at det er nødvendigt at reorganisere hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf.
– De nationale retter kan efterprøve, om disse økonomiske omstændigheder foreligger, og hvilken vægt de har.
– De oplysninger, som fabrikanten skal fremskaffe, behøver imidlertid ikke at indeholde mere, end hvad der er nødvendigt for at anvende det forkortede opsigelsesvarsel.
– Udtrykket »gennemgribende« i den danske sprogversion af artikel 5, stk. 3, første led, skal ikke tillægges anden betydning end den, at den af fabrikanten sandsynliggjorte nødvendighed skal være af en sådan art, at en reorganisering af hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf er en rimelig reaktion derpå.
– Såfremt en ændring af de objektive – interne eller eksterne – omstændigheder gør det nødvendigt for fabrikanten at reorganisere hele sit forhandlernet eller en væsentlig del heraf, kan det – omvendt – antages, at en undladelse af en sådan reorganisering vil have væsentlige negative konsekvenser.
Spørgsmål 10
– Fabrikanten har bevisbyrden for, at betingelserne for opsigelse med forkortet varsel i henhold til artikel 5, stk. 3, første led, er opfyldt.
Spørgsmål 11
– Artikel 5, stk. 3, første led, i forordning nr. 1475/95 skal fortolkes således, at ikrafttrædelsen af Kommissionens forordning (EF) nr. 1400/2002 af 31. juli 2002 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis inden for motorkøretøjsbranchen i sig selv ikke skaber betingelserne for, at fabrikanten kan opsige en forhandleraftale med forkortet varsel.
– Den sidstnævnte forordnings ikrafttrædelse kan imidlertid medføre en sådan ændring af de objektive økonomiske omstændigheder for fabrikanten, at en opsigelse med forkortet varsel er berettiget.
– Det påhviler fabrikanten at godtgøre, at dette er tilfældet.«
(1) .
(2)  –	EFT L 145, s. 25.
(3)  – I den franske og danske version af bestemmelsen forekommer sammenlignelige udtryk, henholdsvis »extraordinaire« og »ekstraordinært«, men i den engelske sprogversion mangler der imidlertid et tilsvarende tillægsord.
(4)  –	I den danske sprogversion henvises der i dette led til, at det »er nødvendigt at foretage en gennemgribende
reorganisering af hele forhandlernettet eller en del heraf«.
(5)  –	Commission europénne, Direction générale IV – Concurrence. Distribution Automobile (Règlement (CE) nr. 1475/95 publié au Journal officiel L 145 du 29 juin 1995) Brochure Explicative IV/9509/95 FR. Disse vejledende bemærkninger foreligger kun på fransk, engelsk og tysk.
(6)  –	Dette spørgsmål lyder: »Est-il possible de mettre fin à l'accord de manière anticipée?« (Er det muligt at bringe aftalen til ophør før tid?).
(7)  – Fabrikanten har ret til at opsige aftalen ekstraordinært (med et års varsel), hvis det er nødvendigt at reorganisere hele forhandlernettet eller en betragtelig del deraf. Hvorvidt det er nødvendigt at reorganisere, afgøres efter fælles overenskomst parterne imellem eller på forhandlerens begæring af en uvildig sagkyndig eller ved voldgift. Anvendelse af en uvildig sagkyndig eller en voldgiftsmand indskrænker ikke parternes mulighed for at indbringe sagen for domstolene i overensstemmelse med gældende national ret (artikel 5, stk. 3). Hvis leverandøren i medfør af aftalen tillægges ensidige opsigelsesrettigheder, der er mere vidtrækkende end de rettigheder, der fremgår af forordningen, bortfalder muligheden for gruppefritagelse automatisk (artikel 6, stk. 1, nr. 5, se ovenfor, 1.2.).
Denne mulighed for ekstraordinær opsigelse er indført for at give fabrikanten en fleksibilitet i forbindelse med reorganisering af salgsnettet (betragtning 19). Behov for reorganisering kan opstå som følge af konkurrenternes adfærd eller andre økonomiske forhold, uanset om de skyldes en fabrikants interne beslutninger eller ydre forhold, som f.eks. lukning af en virksomhed, der beskæftiger mange mennesker i et bestemt område. Da der kan tænkes en række forskelligartede situationer, kan de ikke alle nævnes her.
Hvorvidt en »betragtelig del« af salgsnettet er berørt, afgøres på baggrund af de særlige organisationsforhold, der gør sig gældende for den pågældende fabrikants salgsnet. »Betragtelig« indebærer både et økonomisk og et geografisk aspekt, der kan være begrænset til salgsnettet eller en del deraf i en given medlemsstat. Fabrikanten skal opnå overenskomst med forhandleren, hvis salgsaftale opsiges – enten med eller uden medvirken af en uvildig sagkyndig eller ved voldgift – men ikke andre forhandlere (der kun indirekte påvirkes af en ekstraordinær opsigelse).
(8)  –	Kommissionens forordning (EF) nr. 1400/2002 af 31.7.2002 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis inden for motorkøretøjsbranchen (EFT L 203, s. 30).
(9)  –	Europa-Kommissionen – Generaldirektoratet for Konkurrence, Kommissionens forordning (EF) nr. 1400/2002 af 31.7.2002 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis inden for motorkøretøjsbranchen, Vejledende Bemærkninger (htpp//europa.eu.int/comm/competition/car_sector).
(10)  –	Spørgsmål 20 lyder således: »Hvordan kan aftaler, som opfylder bestemmelserne i forordning nr. 1475/95, ophæves i overgangsperioden?«
(11)  –	Jf. bl.a. dom af 5.12.1967, sag 19/67, Sociale Verzekeringsbank, Sml. 1965-1968, s. 411, org.ref.: Rec. 1967, s. 445, og af 9.8.1994, sag C-327/91, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 3641, præmis 35.
(12)  –	Jf. bl.a. dom af 24.10.1996, sag C-72/95, Kraaijeveld, Sml. I, s. 5403, præmis 28-31, og af 5.12.1996, forenede sager C-267/95 og C-278/95, Merck og Beecham, Sml. I, s. 6285, præmis 21-24.
(13)  –	Jf. bl.a. dom af 3.3.1977, sag 80/76, Kerry Milk, Sml. s. 425, præmis11.
(14)  –	Bl.a. dom af 2.4.1998, sag C-296/95, EMU, Sml. I, s. 1605, præmis 36.
(15)  –	Gengivet ovenfor i punkt 4.
(16)  –	Gengivet ovenfor i punkt 6.
(17)  –	Jf. bl.a. dom af 24.2.1987, sag 310/85, Deufil, Sml. s. 901, præmis 22, og af 14.1.1997, sag C-169/95, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 135, præmis 22.
(18)  –	Jf. bl.a. dom af 24.3.1993, sag C-313/90, CIRFS mod Kommissionen, Sml. I, s. 1125, præmis 34 og 36, og Rettens dom af 5.3.1997, sag T-105/95, WWF UK mod Kommissionen, Sml. II, s. 313, præmis 53-55, og af 20.3.2002, sag T-23/99, LR af 1998 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 274.
(19)  –	EFT 2003 L 1, s. 1.
(20)  –	Sag C-376/05, A. Brünsteiner, EUT C 10, s. 8, sag C-377/95, Autohaus Hilgert, EUT C 10, s. 8, og sag C-421/05, City Motors Groep, EUT C 36, s. 21.
(21)  –	Se også P. Kileste og C. Staudt, Le règlement no 1400/2002 du 31 juillet 2002, de la Commission européenne en matière de distribution automobile, Journal des Tribunaux 2003, s. 141, punkt 76.
(22)  –	Artikel 3, stk. 4, i forordning nr. 1400/2002 lyder således: »Fritagelsen gælder på betingelse af, at den vertikale aftale, der indgås med en forhandler eller en reparatør, indeholder bestemmelse om, at en leverandør, hvis han ønsker at opsige en aftale, skal give skriftlig meddelelse derom med en udførlig, objektiv og gennemsigtig begrundelse for at forhindre, at en leverandør opsiger en vertikal aftale med en forhandler eller en reparatør på grund af praksis, der ikke må begrænses efter denne forordning.«
Betragtning 9 lyder således: »For at forhindre en leverandør i at opsige en aftale, fordi en forhandler eller en reparatør udviser en konkurrencefremmende adfærd, såsom aktivt eller passivt salg til udenlandske forbrugere, flermærkeforhandling eller indgåelse af kontrakter med underleverandører om reparations- og vedligeholdelsesydelser, skal enhver opsigelse være klart og skriftligt begrundet, og grundene skal være objektive og gennemsigtige. For at styrke forhandlernes og reparatørernes uafhængighed af deres leverandører, bør der desuden fastsættes minimumsfrister for meddelelse om, at tidsbegrænsede aftaler ikke vil blive forlænget, og for opsigelse af tidsubegrænsede aftaler.«
(23)  –	Jf. artikel 3, stk. 5, nævnt ovenfor i punkt 5.
(24)  –	Denne opfattelse er gengivet i den allerede nævnte (punkt 17 ovenfor) skrivelse fra den danske konkurrencemyndighed til Dansk Automobilforhandler Forening.
(25)  –	Nævnt i punkt 3.
(26)  –	Se analogt bl.a. dom af 11.7.1989, sag 246/86, Belasco, Sml. s. 2117.
(27)  –	Jf. ovenfor, punkt 27 til og med 45.
(28)  –	Det drejer sig navnlig her om følgende passus i 19. betragtnings første punktum: »I artikel 5, stk. 2, nr. 2 og 3, og [artikel 5,] stk. 3, fastlægges mindstekrav for fritagelsen med hensyn til salgs- og serviceaftalers varighed og opsigelse, fordi en forhandlers investeringer til fremme af salg og service af aftalevarerne væsentligt forøger forhandlerens afhængighed af leverandøren, hvor der er tale om kortvarige aftaler eller aftaler, der kan opsiges med kort varsel.«
(29)  –	Dom af 17.1.1984, forenede sager 43/82 og 63/82, VBVB og VBBB mod Kommissionen, Sml. s. 19, præmis 52 og 61.
(30)  –	Dom af 18.12.1986, sag 10/86, VAG France, Sml. s. 4071, præmis 16, af 5.6.1997, sag C-41/96, VAG, Sml. I, s. 3123, præmis 61, og af 30.4.1998, sag C-230/96, Cabour, Sml. I, s. 2055, præmis 46.
(31)  –	Nævnt i fodnote 9, s. 3 og 11.
(32)  –	Bl.a. betragtning 12 ff..
(33)  –	Kommissionen har implicit erkendt dette i svaret på spørgsmål 20 i de vejledende bemærkninger til forordning nr. 1400/2002: »Det forhold, at forordning nr. 1475/95 udløber den 30.9.2002 og erstattes af den nye forordning, indebærer ikke i sig selv, at netværket må omorganiseres. Efter at den nye forordning er trådt i kraft, kan en motorkøretøjsproducent alligevel godt beslutte sig for at gennemføre en væsentlig omorganisering af sit netværk […]« I sit skriftlige indlæg har Kommissionen fremført en langt mere eksplicit opfattelse.