Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 8. maj 2025 (1)
Sag C-698/23 P
Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse (EDPS)
mod
Europa-Parlamentet
Rådet for Den Europæiske Union
procesdeltagere:
Forbundsrepublikken Tyskland
Den Franske Republik
Europa-Kommissionen
» Appel – regler for institutionerne – Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejdes (Europol) behandling af personoplysninger – forordning (EU) 2016/794 – forordning (EU) 2022/991 – institutionelle prærogativer for Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse (EDPS) – annullationssøgsmål – søgsmålskompetence – artikel 263 TEUF «
1.        Denne appel er iværksat til prøvelse af Rettens dom af 6. september 2023, EDPS mod Parlamentet og Rådet (2), hvorved det blev fastslået, at det annullationssøgsmål, som Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse (EDPS) havde anlagt til prøvelse af artikel 74a og 74b i forordning (EU) 2016/794 (3), som ændret ved forordning (EU) 2022/991, ikke kunne antages til realitetsbehandling (4).
2.        I forbindelse med sit søgsmål for Retten gjorde EDPS gældende, at de anfægtede bestemmelser med tilbagevirkende kraft lovliggjorde visse af Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejdes (Europol) praksisser på området for databeskyttelse, som EDPS selv havde reageret på ved en afgørelse af 3. januar 2022.
3.        Ifølge EDPS blev virkningen af dens afgørelse over for Europol af 3. januar 2022 de facto annulleret som følge af den ændring af forordning 2016/794, der blev foretaget ved forordning 2022/991. Efter EDPS’ opfattelse tilsidesætter de nye bestemmelser (5) dens uafhængighed og gør indgreb i dens kompetencer som tilsynsmyndighed.
4.        I den appellerede kendelse fastslog Retten nærmere bestemt følgende:
–        EDPS har ikke den søgsmålskompetence, som medlemsstaterne og visse EU-institutioner er tillagt ved artikel 263, stk. 2 og 3, TEUF.
–        EDPS kan kun anfægte gyldigheden af de omtvistede bestemmelser, hvis den opfylder betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF, hvilket ikke er tilfældet i denne sag.
I.      Tvistens baggrund
5.        Tvistens baggrund er beskrevet i den appellerede kendelses præmis 2-13, hvoraf jeg gengiver følgende:
»2      Efter en undersøgelse på eget initiativ og en påtale af 17.
september 2020 vedtog EDPS den 3.
januar 2022 en afgørelse over [Europol] i henhold til den oprindelige Europol-forordnings artikel
43, stk. 3, litra
e), hvori det blev konstateret, at »[f]or så vidt som den af Europol forelagte handlingsplan foreskriver fortsat opbevaring af datasæt uden kategorisering, afhjælper den ikke den overtrædelse, der er konstateret i påbuddet af 17.
september 2020«, og at »Europols behandling af datasæt uden kategorisering alene med det formål at indhente relevante oplysninger i henhold til den oprindelige Europol-forordnings artikel
18, stk. 3 og 5, samt bilag
II.B hertil[ (6)] tillige med princippet om dataminimering og princippet om begrænsning af lagring af oplysninger [[den oprindelige Europol-forordnings] artikel
28, stk. 1, litra
c) og
e)], ikke må overstige en periode på højst seks måneder fra datoen for modtagelsen af bidraget«.
3      Som begrundelse herfor præciserede EDPS bl.a., at »[m]edmindre andet er fastsat i en udtrykkelig lovbestemmelse, der fastsætter opbevaringsperioden for de personoplysninger, der behandles med henblik herpå, skal [den oprindelige Europol-forordnings] artikel
18, stk. 6, fortolkes analogt«[ (7)].
4      Det følger således af afgørelsen af 3.
januar 2022, at EDPS for hvert bidrag modtaget fra og med den 4.
januar 2022 nærmere bestemt pålagde Europol at foretage en kategorisering af registrerede som omhandlet i den oprindelige Europol-forordnings artikel
18, stk. 5, inden for en frist på seks måneder fra datoen for modtagelsen af bidraget, og en kategorisering af registrerede inden for en frist på 12 måneder hvad angår samtlige datasæt, der fandtes den 3.
januar 2022, efter hvilken frist Europol var forpligtet til at slette de pågældende oplysninger.
[…]
8      Den 8.
juni 2022 vedtog Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union den ændrede Europol-forordning. Ordlyden af artikel
74a og
74b blev bekræftet i denne forordning.
9      Disse bestemmelser fastsætter i det væsentlige de betingelser, hvorunder Europol inden for en bestemt frist skal foretage en kategorisering af de datasæt, som Europol er i besiddelse af på tidspunktet for ikrafttrædelsen af den ændrede Europol-forordning, og præciserer de betingelser og procedurer, i henhold til hvilke en behandling af personoplysninger, der ikke vedrører de kategorier af registrerede, som er opført i bilag
II til den ændrede Europol-forordning, og som er blevet fremsendt til Europol inden den 28.
juni 2022, er tilladt til støtte for en igangværende strafferetlige efterforskning.
[…]
10      Den 15.
juni 2022 anmodede EDPS, som var af den opfattelse, at rækkevidden af dens afgørelse af 3.
januar 2022 og af artikel
74a og
74b i den ændrede Europol-forordning ikke længere var den samme, Parlamentet, Rådet og [Europa-]Kommissionen om til EDPS at fremsende dokumenter vedrørende forholdet mellem bestemmelserne i den ændrede Europol-forordning og EDPS’ tidligere udøvelse af sine tilsynsbeføjelser. Parlamentet og Rådet besvarede denne anmodning ved skrivelser af henholdsvis 12.
juli og
25.
juli 2022.
11      [I] Rådets dokument nr. 5370/22 af 24.
januar 2022 om forberedelse til trilogen præciseres det, at »EDPS’ seneste afgørelse, der kan få operationelle konsekvenser for Europols opgaver, bekræfter behovet for en hurtig vedtagelse af forordningen«, at »formandskabet har foreslået delegationerne at indføre en ny artikel
74[a] med det formål yderligere at afklare situationen med hensyn til de oplysninger, som Europol i øjeblikket er i besiddelse af, navnlig i lyset af EDPS’ ovennævnte afgørelse af 3.
januar 2022«, og at »flere delegationer hilste de vigtigste elementer i dette forslag velkommen på mødet den 19.
januar [2022], men at udvalgets godkendelse er nødvendig som følge af dets seneste fremlæggelse og den udfordring, som dette emne udgør efter EDPS’ afgørelse«.
12      Ved skrivelse af 15.
juli 2022 forhørte EDPS sig hos Europol om, hvorvidt EDPS’ afgørelse af 3.
januar 2022 i lyset af den ændrede Europol-forordnings artikel
74a og
74b stadig blev gennemført, eller om de nævnte artikler ifølge Europol havde erstattet eller ændret rækkevidden af den pågældende afgørelse.
13      Ved skrivelse af 22.
august 2022 svarede Europol i det væsentlige EDPS, at Europol stadig gennemførte visse punkter i afgørelsen af 3.
januar 2022, men at Europol ikke på dette tidspunkt var i stand til at fremkomme med bemærkninger til situationen pr. 3.
januar 2023 og til, hvorvidt der ville blive fremlagt nye gennemførelsesrapporter i henhold til denne afgørelse. I skrivelsen blev der ligeledes henvist til den omstændighed, at den ændrede Europol-forordnings artikel
74a og
74b ikke var blevet anvendt på visse slettede bidrag.«
II.    Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede kendelse
6.        Med sit søgsmål for Retten nedlagde EDPS påstand om annullation af de omtvistede overgangsbestemmelser.
7.        I sit svarskrift nedlagde Parlamentet påstand om frifindelse.
8.        Rådet fremsatte en formalitetsindsigelse mod søgsmålet af »[…] to grunde. […] Rådet [gjorde] for det første […] gældende, at søgsmålet skal afvises med den begrundelse, at EDPS ikke er nævnt i artikel
263, stk. 2 og
3, TEUF eller i [dommen i sagen] Parlamentet mod Rådet [(8)] […], og for det andet, at EDPS ikke er umiddelbart og individuelt berørt som omhandlet i artikel
263, stk. 4, TEUF« (9).
9.        Vedrørende denne formalitetsindsigelse anførte EDPS følgende:
–        »EDPS [gjorde] dels principalt […] gældende, at EDPS har en retlig interesse i at anlægge et annullationssøgsmål i henhold til artikel
263 TEUF, idet det er nødvendigt, at EDPS har adgang til et retsmiddel med henblik på at forsvare sine institutionelle prærogativer, navnlig EDPS’ uafhængighed som tilsynsmyndighed som omhandlet i chartrets artikel
8, stk. 3, og bevare den institutionelle balance mellem tilsynsmyndighedernes rolle og lovgivers rolle. EDPS har i denne henseende præciseret, at EDPS har en retlig interesse i at anlægge et annullationssøgsmål i henhold til den retspraksis, der følger af [dommen i sagen Parlamentet mod Rådet], og som finder analog anvendelse i den foreliggende sag, eftersom denne dom viser, at beskyttelsen af de institutionelle prærogativer undtagelsesvis gør det muligt for en institution at forsvare disse prærogativer, uden at det er nødvendigt for den pågældende institution at opfylde de betingelser for antagelse til realitetsbehandling, der finder anvendelse på fysiske eller juridiske personer i henhold til artikel
263, stk. 4, TEUF« (10).
–        »EDPS [gjorde] endvidere dels subsidiært […] gældende, at EDPS er umiddelbart og individuelt berørt af de anfægtede bestemmelser, som EDPS har en klar og aktuel interesse i at få annulleret […]« (11).
10.      Retten afviste EDPS’s søgsmål af følgende grunde:
–        For det første er EDPS, selv om den er et EU-organ med en særlig status, ikke blandt de sagsøgere, der er nævnt i artikel 263, stk. 2 og 3, TEUF, og den er heller ikke opført på listen over institutioner i artikel
13, stk. 1, TEU.
–        Hvad for det andet angår EDPS’s påberåbelse af den retspraksis, som følger af dommen i sagen Parlamentet mod Rådet, skyldtes den søgsmålskompetence, som i denne dom blev tillagt Parlamentet, behovet for at udfylde det tomrum, der på daværende tidspunkt forelå som følge af manglende muligheder for at anfægte retsakter vedtaget af de andre institutioner, som kunne gøre indgreb i Parlamentets prærogativer. I EDPS’ tilfælde kan den i dag anlægge et annullationssøgsmål på grundlag af artikel 263, stk. 4, TEUF, for så vidt som den er et organ, der er oprettet ved en afledt retsakt, og som kan sidestilles med en juridisk person.
–        For det tredje kan EDPS i sin egenskab af EU-organ sidestilles med en juridisk person som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF og har som sådan kompetence til at anlægge et annullationssøgsmål mod de omtvistede overgangsbestemmelser, forudsat at EDPS er umiddelbart og individuelt berørt af de anfægtede bestemmelser.
–        Hvad angår dette sidstnævnte spørgsmål ændrer de omtvistede overgangsbestemmelser ordningen for beskyttelse af personoplysninger, som EDPS skal føre tilsyn med, men de har ingen indvirkning på arten eller rækkevidden af de opgaver, som EDPS har fået overdraget i henhold til EU-retten, hvorfor betingelsen om at være umiddelbart berørt ikke er opfyldt.
–        Derfor fastslår Retten, da de omtvistede overgangsbestemmelser ikke umiddelbart berører EDPS’ retsstilling, og betingelserne om at være umiddelbart og individuelt berørt af den retsakt, som påstås annulleret, er kumulative, at sagen afvises, idet den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er åbenbart uantagelig.
III. Appellen og retsforhandlingerne for Domstolen
11.      EDPS har med sin appel nedlagt følgende påstande:
–        Den appellerede kendelse ophæves.
–        De omtvistede overgangsbestemmelser annulleres.
–        De sagsøgte i første instans tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
12.      EDPS har til støtte for sin appel fremsat et principalt og et subsidiært anbringende:
–        Principalt har EDPS gjort gældende, at princippet om institutionel ligevægt som omhandlet i dommen i sagen Parlamentet mod Rådet og EDPS’ ret til effektive retsmidler til beskyttelse af dens uafhængige prærogativer er blevet tilsidesat.
–        Subsidiært har EDPS gjort gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at EDPS ikke var umiddelbart berørt af de omtvistede overgangsbestemmelser som krævet i artikel 263, stk. 4, TEUF.
13.      Parlamentet har nedlagt følgende påstande:
–        Appellen forkastes.
–        EDPS tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
14.      Rådet har nedlagt følgende påstande:
–        Appellen forkastes, idet den åbenbart ikke kan antages til realitetsbehandling eller subsidiært er ugrundet.
–        EDPS tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
15.      Den Franske Republik og Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til støtte for Parlamentet og Rådet.
16.      Efter indgivelsen af en række replikker og duplikker blev der afholdt et retsmøde den 11. marts 2025 med deltagelse af EDPS, Parlamentet, Rådet og Kommissionen.
IV.    Bedømmelse
A.      Det principale appelanbringende
1.      Parternes argumentation
a)      Formaliteten
17.      Rådet har gjort gældende, at dette anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom EDPS har begrænset sig til at gentage argumenterne i første instans og erklære sig uenig i den appellerede kendelse uden klart at angive de foreholdte retlige fejl.
18.      EDPS har som svar gjort gældende, at appelskriftet specifikt angiver de omtvistede punkter, og at den i denne instans kan bestride Rettens retlige fortolkning, som i øvrigt er utilstrækkeligt begrundet.
b)      Realiteten
19.      EDPS har gjort gældende, at Retten burde have anerkendt dens søgsmålskompetence til at anfægte de omtvistede overgangsbestemmelser, uanset betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF, eftersom en uafhængig tilsynsmyndighed som omhandlet i chartrets artikel 8, stk. 3, i modsat fald fratages retten til at anlægge søgsmål ved en ret med henblik på at bevare den institutionelle ligevægt.
20.      Til støtte for dette synspunkt inddrog EDPS dommen i sagen Parlamentet mod Rådet, som Retten ikke fandt relevant med begrundelser, der ifølge EDPS savner grundlag. I lighed med Parlamentet i den sag, der gav anledning til den nævnte dom, har EDPS i dag ikke adgang til nogen retsmidler, som gør det muligt for den at forsvare sin uafhængighed, som er beskyttet ved chartrets artikel 8, stk. 3, som en afgørende del af beskyttelsen af personoplysninger.
21.      Ifølge EDPS kan det forhold, at den i modsætning til Parlamentet i forbindelse med dommen i sagen Parlamentet mod Rådet har egenskab af juridisk person, ikke fratage den muligheden for at forsvare sin uafhængighed, som uundgåeligt begrænses af de omtvistede overgangsbestemmelsers virkning med tilbagevirkende kraft.
22.      Det afgørende er ifølge EDPS, at det, således som Domstolen har fastslået, sikres, at den ved traktaterne fastlagte ordning for kompetencefordeling ikke lider skade. Dette formål kræver, at der findes retsmidler, der ikke blot er tilgængelige for institutionerne, men også for et organ som EDPS, af hensyn til princippet om ligevægt mellem beføjelserne.
23.      Det forhold, at Retten har reduceret det retsmiddel, som EDPS har adgang til, til det, der er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, har ifølge EDPS medført, at der er opstået et tomrum i den ved traktaterne indførte domstolsordning. Kun en generel og selvstændig søgsmålskompetence kan sikre domstolsbeskyttelsen af EDPS’ prærogativer i alle sammenhænge, uden at den er afhængig af opfyldelsen af betingelser, der som de i artikel 263, stk. 4, TEUF omhandlede kun foreligger i ekstraordinære tilfælde. EDPS’ uafhængighed kan blive berørt af foranstaltninger, der ikke berører den umiddelbart og individuelt, men er egnede til at fremme risikoen for »forudgående lydighed«.
24.      EDPS har endvidere foreholdt Retten, at den tilskrev EDPS et argument om en »privilegeret« ret til at anfægte enhver lovgivning på området for behandling af personoplysninger. EDPS’ hensigt var derimod blot at opnå, at dens ret til at forsvare sit uafhængighedsprærogativ som omhandlet i dommen i sagen Parlamentet mod Rådet blev anerkendt, og i denne snævre forstand at anfægte indholdet af en bestemt retsakt under meget specifikke omstændigheder.
25.      Parlamentet og Rådet har, støttet af Kommissionen og den franske regering, gjort gældende, at det principale appelanbringende ikke kan tages til følge, eftersom EDPS ikke kan anlægge annullationssøgsmål uden for de betingelser, der er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF.
26.      Ifølge Parlamentet og Rådet er ordlyden af artikel 263 TEUF kategorisk: Efter traktaternes ophavsmænds ønske hører EDPS ikke til den kreds, der har søgsmålskompetence uden at behøve at opfylde betingelserne i denne artikels stk. 4.
27.      Rådet har bestridt, at det af EDPS hævdede tomrum foreligger, og gjort gældende, at en tiltrædelse af EDPS’ argument ville gøre det muligt for denne potentielt at anfægte enhver lovgivningsmæssig retsakt på området for databeskyttelse og således gøre det vanskeligt at ændre lovgivningen på dette område.
28.      Parlamentet, Rådet og Kommissionen er alle enige i Rettens fortolkning af dommen i sagen Parlamentet mod Rådet. De har påpeget, at traktaterne ikke tillægger EDPS (et organ oprettet i henhold til afledt ret, som varetager en del af tilsynet med EU-retten på området for databeskyttelse) et prærogativ, der kan sammenlignes med det, der blev omhandlet i den pågældende sag.
29.      Kommissionen har gjort gældende, at den fortolkning, som EDPS har argumenteret for, ville kunne finde anvendelse på alle Unionens organer, kontorer og agenturer til skade for betingelserne i artikel 263 TEUF. Disse betingelser er, fortolket i lyset af retten til effektive retsmidler, ikke til hinder for den nødvendige beskyttelse af personoplysninger, som er den grundlæggende begrundelse for den uafhængighed, som EDPS er tillagt, uden at der er behov for at anerkende sidstnævnte en direkte og generel søgsmålskompetence.
30.      Under alle omstændigheder har Parlamentet gjort gældende, at der ikke er gjort noget indgreb i EDPS’ uafhængighed, men derimod er sket en legitim udøvelse af den lovgivende magts beføjelse til at ændre den lovgivningsmæssige ramme for beskyttelsen af personoplysninger.
2.      Bedømmelse
a)      Formaliteten
31.      I modsætning til Rådet finder jeg, at det første appelanbringende kan antages til realitetsbehandling.
32.      De krav til begrundelse, der følger af artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, er ganske vist ikke opfyldt, når appelskriftet blot gentager eller ordret gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremført for Retten (12).
33.      Det følger imidlertid af dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen, at »retsspørgsmål, der blev behandlet i første instans, [kan] diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af EU-retten« (13).
34.      Dette er tilfældet i den foreliggende sag. EDPS har ganske vist gentaget de argumenter, der blev fremført i første instans som begrundelse for, at dens annullationssøgsmål kunne antages til realitetsbehandling, men idet den i forbindelse med appellen har bestridt Rettens fortolkning af artikel 263 TEUF. EDPS har identificeret (og anfægtet) retsgrundlaget for den appellerede kendelse og præcist angivet de retlige argumenter, der støtter dens påstande.
b)      Realiteten
35.      I den appellerede kendelses præmis 26-35 anføres grundene til, at EDPS efter Rettens opfattelse ikke kan anlægge et søgsmål uden at opfylde de betingelser, der er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF.
36.      Retten påpegede, at EDPS ikke er blandt de institutioner, der udtrykkeligt har kompetence i henhold til artikel 263 TEUF a) til at indbringe klager under påberåbelse af inkompetence, væsentlige formelle mangler, overtrædelse af traktaterne eller af retsregler vedrørende deres gennemførelse samt magtfordrejning (stk. 2), og b) for så vidt angår visse institutioner til at indbringe klager med henblik på at bevare disses prærogativer (stk. 3).
37.      De parter, der herved er tillagt kompetence, er nærmere bestemt:
–        medlemsstaterne, Parlamentet, Rådet og Kommissionen, som artikel 263, stk. 2, TEUF tillægger en generel kompetence
–        revisionsretten, Den Europæiske Centralbank og Regionsudvalget, som i henhold til artikel 263, stk. 3, TEUF kan indbringe klager med henblik på at bevare deres egne prærogativer.
38.      Ud over at EDPS ikke er blandt de parter, der er nævnt i artikel 263, stk. 2 og 3, TEUF, er den heller ikke opført på listen over institutioner i artikel 13, stk. 1, TEU. Med undtagelse af Regionsudvalget er der tale om de samme institutioner, som i EUF-traktaten anerkendes den søgsmålskompetence, der i den foreliggende sag påberåbes af EDPS, som ikke fremgår af denne liste (14).
39.      EDPS er et EU-organ, der er oprettet ved en bestemmelse i afledt ret (15). Som sådan, og ifølge Domstolens praksis, kan den ikke anses for at være omfattet af begrebet »institutioner«: I henhold til artikel
13, stk. 1, TEU henviser dette begreb til en præcis liste over enheder, der ikke omfatter Unionens organer, kontorer og agenturer (16).
40.      I henhold til artikel 263, stk. 1 in fine, TEUF er »lovligheden af de af Unionens organers, kontorers og agenturers retsakter, der skal have retsvirkning over for tredjemand«, underlagt Domstolens prøvelse. Disse organer, kontorer og agenturer er imidlertid ikke blandt de parter, der har kompetence til at indbringe klager for Domstolen i henhold til artikel 263, stk. 2 og 3, TEUF.
41.      Der er tale om en bevidst udeladelse, idet medtagelsen af Regionsudvalget blandt de sagsøgere, der er nævnt i artikel 263, stk. 3, TEUF, viser, at »selv om traktatens ophavsmænd tog højde for andre juridiske personer end institutionerne på listen over personer, der har beføjelse til at forsvare deres prærogativer i henhold til denne bestemmelse, valgte de at udelade EDPS« (17).
42.      EDPS er en uafhængig myndighed, der i henhold til artikel 16, stk. 2, TEUF skal kontrollere, at Unionens organer, kontorer og agenturer overholder de EU-retlige bestemmelser på dette område (18). Denne omstændighed medfører, at EDPS er et EU-organ med uafhængighed, men ikke en EU-institution.
43.      EDPS anlagde ikke sag ved Domstolen for at anfægte de nye bestemmelser, således som den ville være forpligtet til, hvis den havde været en EU-institution. Artikel 51, litra b), i statutten for Den Europæiske Unions Domstol fastsætter nemlig, at Domstolens kompetence er forbeholdt de søgsmål, som er omhandlet i artikel 263 TEUF, som er anlagt af bl.a. en EU-institution, og som er rettet mod en lovgivningsmæssig retsakt. Denne fremgangsmåde viser, at EDPS ikke anså sig selv for at være en EU-institution.
44.      Det, som EDPS har bestridt, er snarere Rettens argumenter for at udelukke en analog anvendelse af dommen i sagen Parlamentet mod Rådet, som den udviklede i den appellerede kendelses præmis 38-55.
45.      EDPS synes således, i det mindste implicit, at have medgivet, at artikel 263, stk. 2 og 3, ville føre til den konklusion, der blev draget i den appellerede kendelse. EDPS finder imidlertid, at de betragtninger, på baggrund af hvilke Domstolen i dommen i sagen Parlamentet mod Rådet anerkendte Parlamentet den omhandlede søgsmålskompetence, bør have forrang for disse to bestemmelsers ordlyd.
46.      Jeg deler dog Rettens opfattelse angående dette spørgsmål.
47.      På baggrund af sin læsning af dommen i sagen Parlamentet mod Rådet »bemærkede« Retten, at »Domstolen i [denne dom], fastslog, at ordlyden af EØF-traktatens artikel
173 ikke gav Parlamentet nogen mulighed for ved Unionens retsinstanser at anfægte de retsakter, som de øvrige institutioner havde vedtaget, og som kunne gøre indgreb i dets egne prærogativer, og den valgte at udfylde dette tomrum under anvendelse af det almindelige princip om institutionel ligevægt« (19).
48.      I dommen i sagen Parlamentet mod Rådet fastslog Domstolen følgende:
–        Parlamentets prærogativer »er en del af den institutionelle ligevægt, traktaterne har indført. Der er herved tilvejebragt en kompetencefordeling mellem [Unionens] forskellige institutioner, hvorved hver enkelt institution er tillagt opgaver som led i [Unionens] institutionelle opbygning og gennemførelsen af de opgaver, der er overdraget [Unionen]« (20).
–        Det var nødvendigt at »sikre, at den institutionelle ligevægt opretholdes, og følgelig, at der kan foretages en prøvelse af, at Parlamentets beføjelser ikke er tilsidesat, såfremt Parlamentet i det øjemed indbringer en sag for Domstolen under anvendelse af et retsmiddel, som er afpasset efter det resultat, det ønsker at opnå« (21).
–        Med henblik på denne forpligtelse påhvilede det Domstolen selv at »sikre den fulde gennemslagskraft af traktatbestemmelserne vedrørende den institutionelle ligevægt på en sådan måde, at der, som det er tilfældet for de øvrige institutioner, ikke kan ske en krænkelse af Parlamentets beføjelser, uden at Parlamentet råder over de i traktaten omhandlede rettergangsmuligheder, som uomtvisteligt og effektivt vil kunne iværksættes« (22).
–        »Den omstændighed, at traktaterne ikke indeholder en bestemmelse om, at Parlamentet har ret til at anlægge annullationssøgsmål, kan være en processuel lakune, men den kan ikke gå forud for det grundlæggende hensyn, der er forbundet med at opretholde og overholde den institutionelle ligevægt, der er fastlagt i de traktater, der ligger til grund for De Europæiske Fællesskaber« (23).
49.      Domstolen anerkendte derfor, at »Parlamentet ved Domstolen [kan] anlægge annullationssøgsmål mod en retsakt fra Rådet eller Kommissionen, såfremt søgsmålet alene skal sikre dets beføjelser, og det kun er baseret på anbringender om, at disse er tilsidesat« (24).
50.      EDPS’ omstændigheder adskiller sig i høj grad fra dem, der gjorde sig gældende for Parlamentet på tidspunktet for afsigelsen af dommen i sagen Parlamentet mod Rådet.
51.      For det første omhandler dommen i sagen Parlamentet mod Rådet den institutionelle balance i forbindelse med kompetencefordelingen »mellem [Unionens] forskellige institutioner«. EDPS er som før nævnt ikke en EU-institution.
52.      For det andet havde Parlamentet i den situation, der blev omhandlet i dommen i sagen Parlamentet mod Rådet, kun adgang til retsmidler, der var »ineffektive eller forbundet med usikkerhed«, med henblik på at forsvare sine prærogativer. I det foreliggende tilfælde råder EDPS i dag over en effektiv og sikker adgang til anfægtelse. EDPS har gjort gældende (25), at den er i stand til at bevise, at den opfylder de betingelser for søgsmålskompetence, der er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF (26).
53.      Ved at medgive, at den netop i denne sag råder over denne mulighed, har EDPS i vidt omfang gjort sit første appelanbringende virkningsløst for så vidt angår anvendelsen af den retspraksis, der følger af dommen i sagen Parlamentet mod Rådet. Sidstnævnte dom tog som nævnt udgangspunkt i det forhold, at Parlamentet ikke havde adgang til nogen effektive og sikre retsmidler.
54.      Når dette er sagt, har det kun ringe betydning, om der foreligger situationer, hvor EDPS, selv om dens prærogativer var berørt, ikke ville have kompetence til at anlægge sag ved Domstolen i medfør af artikel 263, stk. 4, TEUF (27). Uanset om der kan forekomme situationer som dem, EDPS har påpeget, er det væsentlige her alene det konkrete og reelle tilfælde, som blev forelagt Retten. Det er kun i forbindelse med dette tilfælde, at det skal afklares, om EDPS opfylder betingelserne for at kunne anfægte de omtvistede overgangsbestemmelser.
55.      Alt i alt er jeg af den opfattelse, at EDPS ikke har den søgsmålskompetence, som er fastsat i artikel 263, stk. 2 og 3, TEUF, hvilket medfører, at dens principale appelanbringende ikke kan tages til følge.
B.      Det subsidiære appelanbringende
1.      Parternes argumentation
a)      Formaliteten
56.      Rådet er af den opfattelse, at dette anbringende heller ikke kan antages til realitetsbehandling af de samme grunde, som ifølge Rådet bør føre til, at det principale anbringende afvises fra realitetsbehandling.
b)      Realiteten
57.      EDPS har indledningsvis foreholdt Retten den manglende klarhed i den appellerede kendelses præmis 76 og 77, hvori det blev fastslået, at afgørelsen af 3. januar 2022 er »en administrativ afgørelse, der hverken kan påvirke lovgivningsmæssige retsakter såsom den ændrede Europol-forordning eller indholdet heraf«, og at »selv om de anfægtede bestemmelser ændrer den gældende retlige ramme, hvis overholdelse EDPS har til opgave at føre tilsyn med, og selv om de ikke fuldt ud har samme rækkevidde som afgørelsen af 3.
januar 2022, påvirker de […] ikke EDPS’ retsstilling«.
58.      Ifølge EDPS er disse konklusioner behæftet med to fejl. Dels tog Retten ikke højde for, at udøvelsen af EDPS’ beføjelser kræver retssikkerhed, og at der er blevet gjort indgreb i disse beføjelser ved vedtagelsen af foranstaltninger med tilbagevirkende kraft. Dels så Retten bort fra, at de omtvistede overgangsbestemmelser har til formål at neutralisere de igangværende virkninger af en konkret afgørelse og dermed er rettet mod EDPS og Europol.
59.      Ifølge EDPS er det netop de omtvistede overgangsbestemmelsers virkning med tilbagevirkende kraft, der rejser tvivl om EDPS’ uafhængighed, som på ingen måde ville blive berørt, hvis ændringen af lovgivningen blev anvendt pro futuro.
60.      EDPS har tilføjet, at disse bestemmelser også berører EDPS på en særlig måde i forbindelse med udøvelsen af dens tilsynsfunktion på området for databeskyttelse. Der er her tale om personoplysninger, hvis beskyttelse kompromitteres af overgangsbestemmelser, der af samme grund nødvendigvis berører EDPS.
61.      Parlamentet og Rådet har, støttet af Kommissionen og den franske regering, i det væsentlige erklæret sig enige i Rettens argumenter.
62.      Parlamentet har navnlig påpeget, at en anerkendelse af, at enhver ændring af bestemmelser, som allerede anvendes af EDPS, berører EDPS umiddelbart, ville indebære en anerkendelse af EDPS som privilegeret sagsøger i strid med artikel 263 TEUF. Tilsvarende har den franske regering gjort gældende, at dette ville tømme kriteriet om at være umiddelbart berørt for indhold.
2.      Bedømmelse
a)      Formaliteten
63.      De tidligere anførte grunde til, at det principale anbringende, i modsætning til Rådets opfattelse, kan antages til realitetsbehandling, kan udstrækkes til det subsidiære anbringende.
b)      Realiteten
64.      Både Retten og de institutioner, der er parter i den foreliggende sag, er enige om, at EDPS ikke har den søgsmålskompetence, der er tillagt ved artikel 263, stk. 2 og 3, TEUF (privilegeret søgsmålskompetence). De er ligeledes enige om, at EDPS’ søgsmålskompetence er betinget af opfyldelse af betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF. Jeg har hidtil været enig i deres argumenter.
65.      Jeg er imidlertid ikke enig i, at EDPS i det foreliggende tilfælde ikke opfylder betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF.
66.      Mens den privilegerede søgsmålskompetence, som EDPS har påberåbt sig, er udelukket, taler arten af de funktioner med kontrol af lovgivningen om databeskyttelse, som dette organ er tillagt, efter min opfattelse mod at anlægge en for streng fortolkning af dens almindelige søgsmålskompetence.
67.      Det er ganske vist tidligere blevet fastslået, at EDPS ikke har egenskab af EU-institution, men her skal det understreges, at EDPS udøver en vigtig funktion, som er forankret i EUF-traktaten, med henblik på at sikre, at Unionens organer, kontorer og agenturer overholder reglerne om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger. Udøvelsen af disse funktioner gennem sagsanlæg ved Unionens retsinstanser bør ikke gøres til genstand for indgreb, medmindre der foreligger yderst tungtvejende grunde.
68.      Af de grunde, jeg vil anføre i det følgende, er jeg af den opfattelse, at selv en indskrænkende fortolkning af betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF ville gøre det muligt at anerkende EDPS den kompetence, som den blev nægtet i den appellerede kendelse.
69.      Den løsning, jeg argumenterer for, indebærer ikke en stillingtagen til realiteten i forbindelse med annullationssøgsmålet. I fasen for vurdering af, om et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, skal realitetsafgørelsen ikke foregribes: Det er tilstrækkeligt at efterprøve, om sagsøgeren på relevant vis har fremført årsagerne til, at den omtvistede bestemmelse påvirker hans retsstilling (28).
70.      Retten har afvist, at de omtvistede overgangsbestemmelser berører EDPS umiddelbart, således som det kræves i artikel 263, stk. 4, TEUF. Dette skyldes dels, at mens den lovgivning, som EDPS har til opgave at føre tilsyn med, er blevet ændret, er EDPS’ egne beføjelser ikke blevet ændret (29). Dels skyldes det, at disse bestemmelser overlader Europol »en vis skønsmargen« (30).
71.      Den tilgang, som Retten anlagde ved fremstillingen af kriterierne for at afgøre, om en part er »umiddelbart berørt«, er i princippet korrekt. Domstolen har fastslået, at anfægtelsen af en konkret foranstaltning kræver, at to kumulative betingelser er opfyldt, »nemlig for det første, at denne foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og for det andet, at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til de adressater, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler« (31).
72.      Jeg er imidlertid af den opfattelse, at Retten ved vurderingen af, om de omtvistede overgangsbestemmelser har indvirkning på EDPS’ retsstilling i denne sag, reelt udtalte sig om et spørgsmål, som ikke vedrører formaliteten, men derimod sagens realitet: Dens centrale betragtninger drejede sig om de omtvistede overgangsbestemmelsers mulige indvirkninger på EDPS’ uafhængighed. Retten afviste navnlig, at de omtvistede overgangsbestemmelsers (angivelige) tilbagevirkende karakter kan skade EDPS’ uafhængighed.
73.      Efter min opfattelse havde Retten i denne fase af proceduren alene kompetence til at fastslå, om EDPS på relevant vis (dvs. rimeligt og plausibelt) havde fremført årsagerne til, at disse bestemmelser kunne have denne virkning.
74.      Det forholder sig på tilsvarende vis med den anden af de nævnte betingelser: Retten lagde til grund, at de omtvistede overgangsbestemmelser overlader Europol en skønsmargen til at afgøre, »om behandlingen af visse oplysninger skal fortsætte«, hvilket viste, at »de anfægtede bestemmelser […] ikke gennemførtes automatisk« (32).
75.      Retten tiltrådte ikke EDPS’ argumentation (angående konsekvenserne af udøvelsen af denne skønsmargen i forbindelse med EDPS’ afgørelse af 3. januar 2022) og fastslog, at »de anfægtede bestemmelser ikke [forhindrer] EDPS i at udøve sine selvstændige beføjelser« (33).
76.      Der kan imidlertid anføres to indvendinger mod denne vurdering:
–        Dels indebærer den, at der på ny sker en drøftelse af realiteten, idet der i fasen for vurdering af, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, på forhånd tages stilling til de omtvistede overgangsbestemmelsers indvirkning på retsstillingen for den part, der har anfægtet dem (34). Den indebærer endvidere en drøftelse af realiteten, idet der peges på den teoretiske mulighed for, at Europol handler på en bestemt måde, mens det faktisk fremgik af Europols svar til EDPS af 22. august 2022 (35), at Europol ikke længere anvendte en del af EDPS’s afgørelse af 3. januar 2022.
–        Dels forskydes problemet til EDPS’s eventuelle reaktion på Europols (fremtidige) afgørelser, mens det afgørende for sagens afgørelse var at afklare, om de omtvistede overgangsbestemmelser i sig selv og på ad hoc-basis tilsidesatte afgørelser, der tidligere var truffet af EDPS og var rettet mod visse af Europols – ligeledes tidligere – handlinger. Under sådanne omstændigheder kunne det hævdes, at den tillagte »skønsmargen« i sig selv gjorde det muligt for Europol at undlade at henholde sig til EDPS’ afgørelse af 3. januar 2022.
77.      Uanset de ovenstående betragtninger er jeg usikker på, om betingelsen om en skønsmargen under den foreliggende sags omstændigheder skal anses for at vedrøre Europols adfærd. Hvis de omtvistede overgangsbestemmelser, således som jeg mener, berører EDPS umiddelbart og, som det vil fremgå, også individuelt, skyldes det, at de har retsvirkninger for en konkret afgørelse truffet af EDPS og i denne forstand er rettet til EDPS. EDPS havde intet manøvrerum med hensyn til genstanden for denne afgørelse, idet dens handling
som følge af de omtvistede overgangsbestemmelser nødvendigvis skulle være i overensstemmelse disse bestemmelser.
78.      Det kan efter min opfattelse udledes af EDPS’ fremstilling af de faktiske omstændigheder og redegørelsen for de faktiske omstændigheder i den appellerede kendelse, at de omtvistede overgangsbestemmelser berørte EDPS umiddelbart. Det forhold, at de gjorde indgreb i EDPS’ kompetencer eller begrænsede dens uafhængighed, udgør som før nævnt det realitetsspørgsmål, som EDPS indbragte for Domstolen.
79.      Det fremgår af en sammenligning af indholdet af EDPS’ afgørelse af 3. januar 2022 og indholdet af de omtvistede overgangsbestemmelser, at det i det mindste var legitimt at hævde, at lovgiver med Europol-forordningen tilsigtede at »korrigere« en afgørelse truffet af EDPS, som var blevet endelig (den var ikke blevet påklaget af Europol).
80.      Det forholdt sig nemlig som følger:
–        Dels havde EDPS opfordret Europol til inden for 12 måneder at kategorisere de datasæt, Europol var i besiddelse af den 3. januar 2022.
–        Dels indebar de omtvistede overgangsbestemmelser a) en udvidelse af de omtvistede overgangsbestemmelser for Europols frist til at kategorisere de oplysninger, som Europol var i besiddelse af på tidspunktet for deres ikrafttrædelse, dvs. den 28. juni 2022, til 18 måneder med mulighed for forlængelse, og b) en præcisering af de betingelser og procedurer, i henhold til hvilke en behandling af personoplysninger, der ikke vedrører de kategorier af registrerede, som er opført i bilag
II til den ændrede Europol-forordning, og som er blevet fremsendt til Europol inden den 28.
juni 2022, er tilladt til støtte for en igangværende strafferetlig efterforskning.
81.      EDPS har været omhyggelig med at forsikre om, at den ikke hævder at have kompetence til at indbringe en klage over enhver ændring af de retsforskrifter, der udgør rammen for dens funktioner. Desuden ser EDPS ingen problemer i, således som den gjorde i retsmødet, at medgive, at den ikke ville have haft noget at indvende mod den nye lovgivning, hvis den kun blev anvendt pro futuro.
82.      EDPS har dog påpeget, at ændringen i det foreliggende tilfælde berører EDPS, for så vidt som den ændrer indholdet af en af EDPS’ tidligere afgørelser, som allerede er blevet endelig og blev truffet i henhold til den gældende lovgivning, hvilket medfører en risiko for forudgående lydighed, der kan rejse tvivl om EDPS’ uafhængighed.
83.      Det kan diskuteres, således som Parlamentet har gjort, om de omtvistede overgangsbestemmelser har virkning med tilbagevirkende kraft. Det kan også diskuteres, om de, selv hvis det anerkendes, at de har virkning med tilbagevirkende kraft, har negativ indvirkning på EDPS’ uafhængighed. Generelt er jeg af den opfattelse, at når den lovgivende magt ændrer det materielle indhold af de bestemmelser, som et administrativt organ skal anvende, indebærer dette ikke et indgreb i det pågældende organs uafhængighed (36).
84.      Jeg påpeger dog, at dette er det realitetsspørgsmål, som EDPS rejste med sit annullationssøgsmål, og at det ikke kan undviges ved at forkaste det på forhånd. I realiteten foregreb Retten sine indholdsmæssige argumenter vedrørende EDPS’ materielle påstande som grundlag for sin beslutning om at afvise annullationssøgsmålet fra realitetsbehandling.
85.      Henset til de omtvistede overgangsbestemmelsers ad hoc-karakter kan betingelsen om at være individuelt berørt ligeledes anses for at være opfyldt, et spørgsmål, der, selv om Retten ikke udtalte sig om det, kræver en besvarelse i denne instans (37).
86.      Det forhold, at EDPS er individuelt berørt, fremgår efter min opfattelse allerede af redegørelsen for omskiftelserne i forbindelse med den lovgivningsprocedure, der førte til vedtagelsen af de omtvistede overgangsbestemmelser. Retten har fremstillet dem i detaljer i den appellerede kendelses præmis 5-11.
87.      Det fremgår af disse præmisser, at lovgivningsprocessen begyndte før vedtagelsen af EDPS’ afgørelse af 3. januar 2022, nærmere bestemt den 9. december 2020 med et forslag fremsat af Kommissionen om ændring af den oprindelige Europol-forordning. I udtalelse 4/2021 (38) udtrykte EDPS sig, med visse forbehold, positivt om dette forslag.
88.      Det er væsentligt, at de omtvistede overgangsbestemmelser blev tilføjet kort efter vedtagelsen af EDPS’ afgørelse af 3. januar 2022, den 1. februar 2022, efter den sidste trepartsforhandling. Alt tyder på, at denne tilføjelse udsprang af Rådets dokument nr. 5370/22 af 24. januar 2022 om forberedelse til trilogen (39). Heri anføres det, at
–        »EDPS’ seneste afgørelse, der kan få operationelle konsekvenser for Europols opgaver, bekræfter behovet for en hurtig vedtagelse af forordningen«, at
–        »formandskabet har foreslået delegationerne at indføre en ny artikel
74[a] med det formål yderligere at afklare situationen med hensyn til de oplysninger, som Europol i øjeblikket er i besiddelse af, navnlig i lyset af EDPS’ ovennævnte afgørelse af 3.
januar 2022«, og at
–        »flere delegationer hilste de vigtigste elementer i dette forslag velkommen på mødet den 19.
januar [2022], men at udvalgets godkendelse er nødvendig som følge af dets seneste fremlæggelse og den udfordring, som dette emne udgør efter EDPS’ afgørelse« (40).
89.      Det kan vanskeligt nægtes, at de omtvistede overgangsbestemmelser udgør et svar på foranstaltningen i EDPS’s afgørelse af 3. januar 2022 og dermed er rettet til EDPS på individuel vis. Der er tale om regler, der reagerede på den udfordring, som denne afgørelse fra EDPS, som allerede var uangribelig, idet den var endelig, udgjorde, ved at forsøge at tilsidesætte dens indhold og virkninger.
90.      Jeg kan ikke se, hvordan det på denne baggrund kan hævdes, at EDPS ikke var umiddelbart og individuelt berørt af de omtvistede overgangsbestemmelser, henset til, at disse specifikt havde til formål at imødegå en enkeltstående afgørelse, der var truffet af EDPS og allerede var endelig.
91.      EDPS er ansvarlig for at føre tilsyn med og sikre anvendelsen af de bestemmelser i forordning (EU) 2018/1725 (41) »og i enhver anden EU-retsakt, der vedrører beskyttelsen af fysiske personers grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder i forbindelse med en af Unionens institutioners eller et af Unionens organers behandling af personoplysninger, og at rådgive Unionens institutioner og organer og de registrerede om alle spørgsmål vedrørende behandling af personoplysninger« (42).
92.      Hvis EDPS ved udøvelsen af denne kompetence pålægger et EU-organ at handle på en bestemt måde, og der for at imødegå denne afgørelse (som er blevet endelig) efterfølgende vedtages en specifik bestemmelse, som er rettet mod og neutraliserer denne afgørelse, bør EDPS efter min opfattelse have mulighed for at anlægge sag ved Unionens retsinstanser med henblik på, at disse tager stilling til gyldigheden af denne (nye) bestemmelse.
93.      Alt i alt er jeg, uden at foregribe realitetsbedømmelsen af det spørgsmål, som EDPS har rejst for Retten vedrørende de omtvistede overgangsbestemmelsers gyldighed, af den opfattelse, at sidstnævnte bestemmelser vedrører EDPS i tilstrækkelig grad til at begrunde, at EDPS har den søgsmålskompetence, den blev nægtet i den appellerede kendelse.
C.      Endelig afgørelse af tvisten
94.      Det følger af artikel 61 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, at hvis Domstolen giver appellanten medhold, ophæver den den af Retten trufne afgørelse, idet Domstolen enten selv kan træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.
95.      EDPS har anmodet om, at Domstolen træffer endelig afgørelse om det realitetsspørgsmål, der blev rejst i første instans.
96.      Efter min opfattelse giver sagens nuværende stadium ikke mulighed for, at Domstolen kan træffe endelig afgørelse. Dette er faktisk blevet anerkendt af EDPS selv, som ønsker, at der afsiges »en endelig dom, efter at alle parter har haft mulighed for at fremsætte bemærkninger om alle sagens aspekter« (43).
97.      Drøftelsen i første instans var koncentreret om, hvorvidt det søgsmål, som EDPS havde anlagt mod de omtvistede overgangsbestemmelser, kunne antages til realitetsbehandling. Selv om dette spørgsmål, som jeg netop har beskrevet, blev afgjort ved foregribelse af bedømmelsen af visse forhold i forbindelse med realiteten, var realiteten ikke genstand for en fuldstændig, men kun en instrumentel drøftelse, som alene tog sigte på at afgøre, om EDPS havde den søgsmålskompetence, som Parlamentet og Rådet bestred. Sagen bør derfor hjemvises til Retten til afgørelse efter en passende kontradiktorisk procedure.
D.      Sagsomkostninger
98.      I henhold til artikel 184 i Domstolens procesreglement, og eftersom EDPS har nedlagt påstand herom, bør sagsomkostningerne i denne instans pålægges Parlamentet og Rådet, mens Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik bør bære deres egne omkostninger.
V.      Forslag til afgørelse
99.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den træffer følgende afgørelse:
–        Der gives medhold i appellen.
–        Rettens kendelse af 6. september 2023, EDPS mod Parlamentet og Rådet (T-578/22, EU:T:2023:522), ophæves.
–        I henhold til artikel 61 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol hjemvises sagen til Retten til afgørelse om realiteten.
–        Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union betaler sagsomkostningerne.
–        Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik bærer
hver deres egne omkostninger.
1 –      Originalsprog: spansk.
2 –      Sag T-578/22 (EU:T:2023:522) (herefter »den appellerede kendelse«).
3 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 11.5.2016 om Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejde (Europol) og om erstatning og ophævelse af Rådets afgørelse 2009/371/RIA, 2009/934/RIA, 2009/935/RIA, 2009/936/RIA og 2009/968/RIA (EUT 2016, L 135, s. 53) (herefter »den oprindelige Europol-forordning«).
4 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 8.6.2022 om ændring af forordning (EU) 2016/794 for så vidt angår Europols samarbejde med private parter, Europols behandling af personoplysninger til støtte for strafferetlige efterforskninger og Europols rolle inden for forskning og innovation (EUT 2022, L 169, s. 1). I det følgende henviser jeg til den version af den ændrede Europol-forordning, der følger af denne ændring, som »den ændrede Europol-forordning«.
5 –      Der er tale om to overgangsbestemmelser (artikel 74a og 74b, herefter »de omtvistede overgangsbestemmelser«), der, for så vidt det er relevant her, vedrører henholdsvis behandling af personoplysninger til støtte for en igangværende strafferetlig efterforskning og behandling af personoplysninger, som Europol er i besiddelse af.
6 –      Den oprindelige Europol-forordnings artikel 18 (»Formål med behandling af oplysninger«), stk. 3 og 5, fastsatte følgende:
»3.
Behandling med henblik på operationelle analyser som omhandlet i stk. 2, litra c), foretages ved hjælp af operationelle analyseprojekter, for hvilke der gælder følgende særlige sikkerhedsforanstaltninger:
a)
For hvert operationelt analyseprojekt fastlægger den administrerende direktør det specifikke formål, kategorier af personoplysninger og kategorier af registrerede, deltagere, opbevaringens varighed og betingelser for adgang, videregivelse og anvendelse af de pågældende oplysninger og underretter bestyrelsen og EDPS herom.
b)
Personoplysninger må kun indsamles og behandles med henblik på det fastlagte operationelle analyseprojekts formål. Hvis det bliver klart, at personoplysninger kan være relevante for et andet operationelt analyseprojekt, er yderligere behandling af disse personoplysninger kun tilladt, for så vidt en sådan videre behandling er nødvendig og forholdsmæssig, og personoplysningerne er i overensstemmelse med de bestemmelser, der gælder for det andet analyseprojekt, jf. litra a).
c)
Kun bemyndigede ansatte må få adgang til og behandle oplysninger vedrørende det pågældende projekt.
[…]
5.
De kategorier af personoplysninger, der må indsamles og behandles til hvert af de i stk. 2 anførte formål, og de kategorier af registrerede, hvis oplysninger må indsamles og behandles til hvert af disse formål, er opført på listen i bilag
II.«
7 –      Den oprindelige Europol-forordnings artikel 18, stk. 6, fastsatte følgende: »Europol kan midlertidigt behandle oplysninger med henblik på at afgøre, om de pågældende oplysninger er relevante for dets opgaver og, hvis dette er tilfældet, til hvilke af de i stk. 2 anførte formål. Bestyrelsen præciserer på forslag af den administrerende direktør og efter at have hørt EDPS betingelserne for behandling af sådanne oplysninger, især med hensyn til adgang til og brug af oplysningerne samt tidsfrister for opbevaring og sletning af oplysninger, som ikke må være på over seks måneder, idet der tages behørigt hensyn til de i artikel 28 anførte principper.«
8 –      Mellemdom af 22.5.1990, Parlamentet mod Rådet (C-70/88, EU:C:1990:217, herefter »dommen i sagen Parlamentet mod Rådet«).
9 –      Den appellerede kendelses præmis 23.
10 –      Den appellerede kendelses præmis 21.
11 –      Den appellerede kendelses præmis 22.
12 –      Dom af 17.12.2020, Tyskland mod Kommissionen (C-475/19 P
og C-688/19 P, EU:C:2020:1036, herefter »dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen«), præmis 33, som Rådet har henvist til.
13 –      Ibidem med henvisninger til retspraksis.
14 –      Som påpeget af Retten i den appellerede kendelses præmis 27.
15 –      Artikel 41, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 45/2001 af 18.12.2000 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i fællesskabsinstitutionerne og ‑organerne og om fri udveksling af sådanne oplysninger
(EFT 2001, L 8, s. 1).
16 –      Den appellerede kendelses præmis 29, med henvisning til dom af 14.7.2022, Italien og Comune di Milano mod Rådet og Parlamentet (Hjemstedet for Det Europæiske Lægemiddelagentur), C-106/19 og
C-232/19 (EU:C:2022:568, præmis
113 og
116).
17 –      Den appellerede kendelses præmis 32.
18 –      Dette udtrykkes således i den appellerede kendelses præmis 33: »EDPS’ status som uafhængig tilsynsmyndighed er […] omtalt i artikel
16, stk. 2, TEUF, der bestemmer, at overholdelsen af reglerne om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger foretaget af Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer kontrolleres af uafhængige myndigheder, og i chartrets artikel
8, stk. 3, der fastsætter, at overholdelsen af regler om beskyttelse af personoplysninger er underlagt en uafhængig myndigheds kontrol«.
19 –      Den appellerede kendelses præmis 41. Det blev i præmis 16 i dommen i sagen Parlamentet mod Rådet anerkendt, at de forskellige retsmidler, der i dom af 27.9.1988, Parlamentet mod Rådet (302/87, EU:C:1988:461), var blevet anset for tilstrækkelige til at give mulighed for at indbringe sager for Domstolen til prøvelse af retsakter fra Rådet og Kommissionen, som var udstedt under tilsidesættelse af Parlamentets beføjelser, kunne vise sig at være »ineffektive eller forbundet med uvished«.
20 –      Dommen i sagen Parlamentet mod Rådet, præmis 21.
21 –      Dommen i sagen Parlamentet mod Rådet, præmis 23.
22 –      Dommen i sagen Parlamentet mod Rådet, præmis 25.
23 –      Dommen i sagen Parlamentet mod Rådet, præmis 26.
24 –      Dommen i sagen Parlamentet mod Rådet, præmis 27. Min fremhævelse.
25 –      Punkt 30 i EDPS’ appelskrift.
26 –      Det er i denne henseende irrelevant, at opfyldelsen af disse betingelser ifølge EDPS er en følge af de »meget ekstraordinære« omstændigheder i det foreliggende tilfælde.
27 –      Punkt 32 og 33 i EDPS’ appelskrift.
28 –      Dom af 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og
Kommissionen mod Ferracci (C-622/16 P
– C-624/16 P, EU:C:2018:873, præmis 47): »For så vidt som betingelsen om at være umiddelbart berørt kræver, at den anfægtede retsakt umiddelbart skal have indvirkning på sagsøgerens retsstilling, er Unionens retsinstanser forpligtet til at efterprøve, om den pågældende på relevant vis har fremført årsagerne til, at Kommissionens afgørelse kunne stille vedkommende i en ugunstig konkurrencesituation og dermed påvirke hans retsstilling.« Min fremhævelse.
29 –      Den appellerede kendelses præmis 74.
30 –      Den appellerede kendelses præmis 78.
31 –      Jf. bl.a. dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet
og Rådet (C-348/20 P, EU:C:2022:548), præmis 43 og 44 og den deri nævnte retspraksis.
32 –      Den appellerede kendelses præmis 80 og 82.
33 –      Den appellerede kendelses præmis 83.
34 –      Dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet
og
Rådet (C-348/20 P, EU:C:2022:548), præmis 98 og den deri nævnte retspraksis.
35 –      Den appellerede kendelses præmis 13.
36 –      I retsmødet blev der ført omfattende drøftelser om dette spørgsmål, som efter min opfattelse henhører under den materielle bedømmelse af EDPS’ påstande og ikke vurderingen af, om appellen kan antages til realitetsbehandling.
37 –      Selv om Retten har afvist, at EDPS er direkte berørt, kan dens beslutning om at afvise EDPS’ søgsmål fra realitetsbehandling i sidste ende være begrundet i andre retsgrundlag, navnlig hvis betingelsen om at være individuelt berørt ikke er opfyldt. Jf. bl.a. dom af 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og Kommissionen mod Ferracci (C-622/16 P – C-624/16 P, EU:C:2018:873, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis, og af 22.6.2021, Venezuela mod Rådet (Berørt tredjeland) (C-872/19 P, EU:C:2021:507, præmis 86 og 87).
38 –      EDPS’ udtalelse af 8.3.2021 om forslaget til ændring af Europol-forordningen (tilgængelig på https://www.edps.europa.eu/data-protection/our-work/publications/opinions/edps-opinion-proposal-amendment-europol-regulation_en).
39 –      Tilgængelig på
https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-5370-2022-INIT/fr/pdf
40 –      Den appellerede kendelses præmis 11.
41 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) af 23.10.2018 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af forordning (EF) nr. 45/2001 og afgørelse nr. 1247/2002/EF
(EUT 2018, L 295, s. 39).
42 –      Artikel 52, stk. 3, i forordning 2018/1725.
43 –      Punkt 68 in fine i appelskriftet.