62024CC0134
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
R. NORKUS
fremsat den 27. februar 2025 (
1
)
Sag C-134/24 [Tomann] (
i
)
UR, som kurator i konkursboet efter V GmbH
mod
DF
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager, Tyskland))
»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – direktiv 98/59/EF – kollektive afskedigelser – artikel 4, stk. 1 – manglende forudgående meddelelse til den kompetente myndighed – konsekvenser for opsigelsens gyldighed – den kompetente myndigheds fastsættelse af datoen for udløbet af forbuddet mod afskedigelse«
I. Indledning
1.
Denne præjudicielle forelæggelse, hvis retlige ramme er direktiv 98/59/EF (
2
), ligger i forlængelse af Junk-dommen (
3
), hvori Domstolen fastslog, at dette direktivs artikel 3 og 4 ikke er til hinder for, at ansættelseskontrakterne opsiges under den procedure, der er indført ved disse bestemmelser, forudsat at denne opsigelse sker efter meddelelsen af planen om kollektiv afskedigelse til den kompetente offentlige myndighed.
2.
Denne forelæggelse udspringer af en tvist mellem kurator for et tysk selskab og en ansat i dette selskab vedrørende gyldigheden af opsigelsen af sidstnævntes ansættelseskontrakt i forbindelse med en kollektiv afskedigelse.
3.
I den foreliggende sag foranlediger de spørgsmål, som Anden Afdeling ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager, Tyskland) har forelagt, Domstolen til på ny at tage stilling til den procedure for forudgående meddelelse af de kollektive afskedigelser, der er fastsat i direktiv 98/59, i den særlige kontekst, hvor en arbejdsgiver har opsagt ansættelseskontrakter uden en sådan meddelelse. Disse spørgsmål vedrører nærmere bestemt bl.a. dels rækkevidden af meddelelsespligten i henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1, samt rækkevidden af retsvirkningerne af den frist, der er fastsat i nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, dels muligheden og betingelserne for efterfølgende lovliggørelse af den situation, der følger af arbejdsgiverens tilsidesættelse af en sådan meddelelsespligt.
4.
Eftersom den forelæggende ret har indbragt sagen for Domstolen i forbindelse med en intern høringsprocedure med henblik på at bringe fortolkningsforskelle mellem forskellige afdelinger ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) til ophør, rejser den foreliggende sag indledningsvis spørgsmålet om, hvorvidt anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
II. Retsforskrifter
A. EU-retten
5.
Artikel 2 i direktiv 98/59, der indgår i direktivets afdeling II med overskriften »Information og konsultation«, bestemmer følgende i stk. 1-3:
»1.   Når arbejdsgiveren påtænker at foretage kollektive afskedigelser, er vedkommende forpligtet til i tilstrækkelig god tid at indlede konsultationer med arbejdstagernes repræsentanter med henblik på at nå frem til en aftale.
[...]
3.   For at gøre det muligt for arbejdstagernes repræsentanter at fremsætte konstruktive forslag er arbejdsgiveren forpligtet til i tilstrækkelig god tid under konsultationerne:
a)
at give dem alle relevante oplysninger, og
b)
under alle omstændigheder at give dem skriftlig meddelelse om:
i)
årsagerne til de påtænkte afskedigelser
ii)
hvor mange arbejdstagere der skal afskediges, og hvilke kategorier de tilhører
iii)
hvor mange arbejdstagere der normalt beskæftiges, og hvilke kategorier de tilhører
iv)
i hvilket tidsrum de påtænkte afskedigelser skal finde sted
v)
hvilke kriterier der tænkes anvendt til at udvælge de arbejdstagere, der skal afskediges, for så vidt det ifølge national lovgivning og/eller praksis er arbejdsgiveren, der har beføjelse hertil
[...]
Arbejdsgiveren skal sende en genpart af i det mindste den i første afsnit, litra b), nr. i) til v), nævnte skriftlige meddelelse til den kompetente offentlige myndighed.«
6.
Dette direktivs artikel 3, der findes i direktivets afdeling III med overskriften »Fremgangsmåde for kollektiv afskedigelse«, bestemmer i stk. 1, første og fjerde afsnit:
»1.   Arbejdsgiveren er forpligtet til skriftligt at meddele den kompetente offentlige myndighed enhver plan om kollektiv afskedigelse.
[...]
Meddelelsen skal indeholde alle relevante oplysninger om den planlagte kollektive afskedigelse og om de i artikel 2 fastsatte forhandlinger med arbejdstagernes repræsentanter, navnlig årsagerne til afskedigelserne, antallet af arbejdstagere, der skal afskediges, antallet af arbejdstagere, der normalt beskæftiges, samt over hvilken periode det forudses, at afskedigelserne skal finde sted.«
7.
Nævnte direktivs artikel 4, der ligeledes findes i direktivets afdeling III, bestemmer følgende i stk. 1-3:
»1.   Planlagte kollektive afskedigelser, som er meddelt den kompetente offentlige myndighed, får virkning tidligst 30 dage efter den i artikel 3, stk. 1, fastsatte meddelelse, med forbehold af de bestemmelser, der gælder for individuelle rettigheder med hensyn til opsigelsesvarsler.
Medlemsstaterne kan give den kompetente offentlige myndighed mulighed for at forkorte den i første afsnit omhandlede frist.
2.   Den kompetente offentlige myndighed skal benytte den i stk. 1 omhandlede frist til at søge løsninger på de problemer, som de påtænkte kollektive afskedigelser rejser.
3.   Er den i stk. 1 omhandlede oprindelige frist kortere end 60 dage, kan medlemsstaten give den kompetente offentlige myndighed mulighed for at forlænge den oprindelige frist indtil 60 dage efter meddelelsen, når der er risiko for, at der ikke inden for den oprindelige frist kan findes en løsning på de problemer, som de planlagte kollektive afskedigelser rejser.
Medlemsstaterne kan give den kompetente offentlige myndighed mulighed for yderligere forlængelser.
Arbejdsgiveren skal underrettes om forlængelsen og om begrundelsen herfor inden udløbet af den i stk. 1 fastsatte oprindelige frist.«
B. Tysk ret
8.
§ 134 i Bürgerliches Gesetzbuch (den civile lovbog), i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »BGB«), bestemmer:
»En retsakt, der er i strid med et lovbestemt forbud, er ugyldig, medmindre andet følger af loven.«
9.
BGB’s § 615 har følgende ordlyd:
»Såfremt modtageren af en ydelse kommer i mora for så vidt angår modtagelsen af ydelsen, kan den forpligtede kræve godtgørelse for aftalte ydelser, der ikke har kunnet leveres på grund af moraen, og har ikke pligt til at erlægge disse efterfølgende [...]«
10.
§ 17 i Kündigungsschutzgesetz (lov om beskyttelse mod uretmæssig afskedigelse), i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »KSchG«), bestemmer:
»(1)   Arbejdsgiveren er forpligtet til at give arbejdsformidlingen meddelelse inden afskedigelse af:
1.
i virksomheder, der normalt beskæftiger mere end 20 og mindre end 60 arbejdstagere: mere end 5 arbejdstagere
[...]
i løbet af en periode på 30 kalenderdage. [...]
[...]
(3)   [...] Den i stk. 1 omhandlede meddelelse skal foretages skriftligt og vedlægges samarbejdsudvalgets udtalelse om afskedigelserne. Hvis der ikke foreligger en udtalelse fra samarbejdsudvalget, er meddelelsen gyldig, hvis arbejdsgiveren sandsynliggør, at han underrettede samarbejdsudvalget mindst to uger før afgivelsen af den i stk. 2, første punktum, omhandlede meddelelse, og beskriver drøftelsernes status. Meddelelsen skal indeholde oplysninger om arbejdsgiverens navn, virksomhedens hjemsted og art, samt årsagerne til de påtænkte afskedigelser, hvor mange arbejdstagere der skal afskediges, og hvilke kategorier de tilhører, samt hvor mange arbejdstagere der normalt beskæftiges, og hvilke kategorier de tilhører, i hvilket tidsrum de påtænkte afskedigelser skal finde sted, og hvilke kriterier der vil blive anvendt til at udvælge de arbejdstagere, der skal afskediges. Meddelelsen skal endvidere med samarbejdsudvalgets samtykke til brug for arbejdsformidlingen indeholde oplysninger om køn, alder, erhverv og statsborgerskab for de arbejdstagere, der skal afskediges [...]«
11.
KSchG’s § 18, stk. 1 og 2, er affattet således:
»(1)   De afskedigelser, der skal meddeles i henhold til § 17, får først virkning efter udløbet af en måned efter arbejdsformidlingens modtagelse af meddelelsen med sidstnævntes samtykke, idet nævnte samtykke også kan gives med tilbagevirkende kraft indtil datoen for indgivelsen af ansøgningen.
(2)   I visse tilfælde kan arbejdsformidlingen bestemme, at afskedigelserne først får virkning efter udløbet af en frist på højst to måneder efter modtagelsen af meddelelsen.«
12.
§ 45 i Arbeitsgerichtsgesetz (lov om arbejdsretter), i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »ArbGG«), bestemmer:
»(1)   Ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) nedsættes der en udvidet afdeling.
(2)   Den udvidede afdeling træffer afgørelse, når en afdeling for så vidt angår et retligt spørgsmål vil fravige den afgørelse, som en anden afdeling eller den udvidede afdeling har truffet.
(3)   En henvisning til den udvidede afdeling kan kun antages til realitetsbehandling, hvis den afdeling, hvis afgørelse påtænkes fraveget, efter anmodning fra den afdeling, der behandler sagen, har erklæret, at den fastholder sin retsopfattelse [...] Den pågældende afdeling træffer afgørelse om anmodningen og svaret ved kendelse i den sammensætning, der kræves for domme.
[…]«
III. De faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
13.
DF havde været ansat hos V Handelsgesellschaft mbH (herefter »V«) siden 1994. Den 1. december 2020 blev dette selskab taget under insolvensbehandling, og UR blev udpeget som kurator herfor.
14.
Den 2. december 2020 opsagde UR DF’s ansættelseskontrakt med virkning pr. 31. marts 2021, og frem til den 29. december 2020 opsagde UR samtlige 22 ansættelseskontrakter i skyldnerselskabet, som stadig var i kraft i oktober 2020. Han opsagde således mere end fem arbejdstagere inden for en periode på 30 kalenderdage.
15.
Efterfølgende anlagde DF et søgsmål om beskyttelse mod sin afskedigelse ved Arbeitsgericht Hamburg (arbejdsretten i Hamburg, Tyskland) med påstand dels om, at det blev fastslået, at ansættelsesforholdet fortsatte, dels om, at UR blev tilpligtet at opretholde DF’s ansættelse indtil den endelige afslutning af sagen til prøvelse af afskedigelsen. Til støtte for søgsmålet gjorde DF gældende, at opsigelsen af hans ansættelseskontrakt var ugyldig, idet UR ikke forinden havde givet meddelelse om den kollektive afskedigelse som omhandlet i KSchG’s § 17, stk. 1.
16.
UR nedlagde påstand om frifindelse i det af DF anlagte søgsmål, idet han gjorde gældende, at bestemmelserne om kollektive afskedigelser ikke fandt anvendelse, eftersom V kun beskæftigede 19 arbejdstagere på tidspunktet for indledningen af insolvensbehandlingen. Den tærskel, der kræves, for at den nævnte meddelelse skal foretages, jf. KSchG’s § 17, stk. 1, var således ikke nået. Han foretog først en sådan meddelelse efter den 31. marts 2021.
17.
Ved dom af 20. april 2021 gav Arbeitsgericht Hamburg (arbejdsretten i Hamburg) DF medhold.
18.
Ved dom af 3. februar 2022 forkastede Landesarbeitsgericht Hamburg (den regionale appeldomstol i arbejdsretlige sager i Hamburg, Tyskland) den appel, som UR havde iværksat til prøvelse af denne dom.
19.
UR har herefter iværksat revisionsappel til prøvelse af denne dom ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager), som er den forelæggende ret, idet denne revisionsappel er blevet henvist til denne rets Sjette Afdeling (Sechster Senat) (herefter »Sjette Afdeling«).
20.
Ved kendelse af 11. maj 2023 fastslog denne afdeling, at V »sædvanligvis« beskæftigede mere end 20 arbejdstagere på tidspunktet for den pågældende afskedigelse, således at UR inden opsigelsen af DF’s ansættelseskontrakt skulle have givet meddelelse om den kollektive afskedigelse i henhold til KSchG’s § 17, stk. 1, nr. 1.
21.
Ved en anden kendelse af 14. december 2023 anførte den nævnte afdeling, at den var i tvivl om, hvilken sanktion der skulle pålægges, i tilfælde af at en sådan meddelelse ikke var blevet givet, og i tilfælde af andre eventuelle tilsidesættelser i forbindelse med meddelelsesproceduren i medfør af KSchG. I modsætning til denne afdelings tidligere praksis var samme afdeling af den opfattelse, at denne sanktion ikke kan medføre, at opsigelsen af kontrakten er ugyldig i henhold til BGB’s § 134. For det første kan KSchG’s § 17, stk. 1 og 3, som fastsætter en forpligtelse til forudgående meddelelse af en kollektiv afskedigelse, ikke anses for et lovbestemt forbud som omhandlet i BGB’s § 134. For det andet er en ugyldighedssanktion heller ikke fastsat i artikel 4, stk. 1, i direktiv 98/59.
22.
Sjette Afdeling er således af den opfattelse, at sanktionen for de fejl, som meddelelsesproceduren eller den manglende meddelelse af den kollektive afskedigelse er behæftet med, ikke kan medføre, at opsigelsen af ansættelseskontrakten er ugyldig. Det tilkommer alene den nationale lovgiver at fastsætte en sådan sanktion.
23.
Denne afdeling er imidlertid af den opfattelse, at den i den foreliggende sag er forhindret i at træffe afgørelse i denne retning, idet praksis fra Anden Afdeling (Zweiter Senat) ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) (herefter »Anden Afdeling«) vedrørende de sanktioner, der skal pålægges i tilfælde af tilsidesættelser begået i forbindelse med meddelelsesproceduren, ikke gør det muligt for afdelingen selv at fravige sin egen tidligere praksis, eftersom ArbGG’s § 45, stk. 3, fastsætter en intern høringsprocedure med henblik på at bringe fortolkningsforskelle mellem denne rets forskellige afdelinger til ophør.
24.
På grundlag af denne bestemmelse forelagde Sjette Afdeling således, ved kendelse af 14. december 2023, Anden Afdeling spørgsmålet om, hvorvidt »[den fastholdt] [...] analysen [...], hvorefter opsigelsen af ansættelseskontrakten, som en retsakt, [har tilsidesat] et lovbestemt forbud som omhandlet i [BGB’s] § 134, ved at medføre, at [opsigelsen] [var] ugyldig, hvis der på tidspunktet for denne [opsigelse] ikke [var] blevet givet nogen gyldig meddelelse i medfør af [KSchG’s] § 17, stk. 1 og 3«. Anden Afdeling har nemlig hidtil fastslået, at en opsigelse af ansættelseskontrakten, der er foretaget uden en sådan forudgående meddelelse, var ugyldig og ikke kan bringe nævnte ansættelseskontrakt til ophør.
25.
Henset til det spørgsmål, som Anden Afdeling er blevet forelagt, finder denne afdeling det nemlig ligeledes muligt, at det er uforholdsmæssigt, bl.a. i henhold til de forpligtelser, der fastsættes i EU-retten, at nå frem til, at en sådan opsigelse af ansættelseskontrakten, der er foretaget uden forudgående meddelelse af den kollektive afskedigelse, er ugyldig.
26.
På denne baggrund har Anden Afdeling ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) ved afgørelse af 1. februar 2024, indgået til Domstolen den 20. februar 2024, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 4, stk. 1, i [direktiv 98/59] fortolkes således, at en opsigelse som led i en meddelelsespligtig kollektiv afskedigelse, først kan bringe en berørt arbejdstagers arbejdskontrakt til ophør, når afskedigelsesblokeringen er ophørt?
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:
2)
Forudsætter ophøret af afskedigelsesblokeringen ikke kun en meddelelse om kollektiv afskedigelse, eller skal meddelelsen opfylde kravene i artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit, i direktiv 98/59?
3)
Kan en arbejdsgiver, som har annonceret meddelelsespligtige opsigelser uden (behørig) meddelelse om kollektiv afskedigelse, indgive meddelelsen efterfølgende med den konsekvens, at de pågældende arbejdstageres arbejdskontrakter efter ophøret af afskedigelsesblokeringen kan bringes til ophør med de allerede tidligere meddelte opsigelser?
Såfremt [de to første] spørgsmål besvares bekræftende:
4)
Er det foreneligt med artikel 6 i direktiv 98/59, når den nationale lovgivning overlader det til den kompetente myndighed, uden anfægtelsesmulighed for arbejdstageren og med bindende virkning for domstolene i arbejdsretlige sager, at afgøre, hvornår afskedigelsesblokeringen ophører i den konkrete sag, eller skal arbejdstageren have en ufravigelig ret til at anlægge en retssag til prøvelse af rigtigheden af myndighedernes afgørelse?«
27.
UR og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen. Domstolen har besluttet, at der ikke skal afholdes mundtlig forhandling i nærværende sag.
IV. Bedømmelse
28.
Som jeg har anført i indledningen til dette forslag til afgørelse, finder jeg det hensigtsmæssigt, inden der foretages en realitetsbehandling af anmodningen om præjudiciel afgørelse (afsnit B), og selv om ingen af de procesdeltagere, der har indgivet skriftlige indlæg, har rejst tvivl om, hvorvidt denne anmodning kan antages til realitetsbehandling, henset til de særlige omstændigheder ved den procedure, i forbindelse med hvilken Anden Afdeling har indbragt sagen for Domstolen, at behandle dette aspekt for at fjerne eventuel tvivl om, hvorvidt den nævnte anmodning kan antages til realitetsbehandling (afsnit A).
A. Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
29.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at ArbGG’s § 45 fastsætter en særlig procedure i tilfælde af fortolkningsforskelle mellem afdelingerne ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager). Den forelæggende ret har forklaret, at en afdeling ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) i henhold til ArbGG’s § 45, stk. 2 og 3, kun kan fravige praksis fra en anden afdeling ved denne retsinstans, når denne som svar på en forespørgsel herom frafalder sin retsopfattelse, eller, såfremt den anden afdeling ikke frafalder sin retsopfattelse, når den udvidede afdeling ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) har truffet en afgørelse om den præcise besvarelse af det juridiske spørgsmål, der er kernen i uoverensstemmelsen. Der er således tale om en intern høringsprocedure, der har til formål at bringe fortolkningsuoverensstemmelser mellem forskellige afdelinger ved denne retsinstans til ophør, og hvis gennemførelse er en betingelse for forelæggelsen for den udvidede afdeling (
4
). Det er i forbindelse med denne procedure, at Sjette Afdeling ved afgørelse af 14. december 2023 fremsendte et spørgsmål til Anden Afdeling i henhold til ArbGG’s § 45, stk. 3, første punktum.
30.
Henset til de særlige kendetegn ved den nævnte procedure vil der kunne opstå spørgsmål om, hvorvidt Anden Afdeling udgør en ret som omhandlet i artikel 267 TEUF. Jeg af imidlertid af den opfattelse, at den tilgang, der skal anlægges i denne sammenhæng, vil kunne styres af følgende betragtninger.
31.
For det første er det fast praksis, at ordningen med præjudiciel forelæggelse udgør et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter. I henhold til artikel 267 TEUF kan alle retter i medlemsstaterne forelægge præjudicielle spørgsmål. Det fremgår af Domstolens praksis, at Domstolen for at bedømme, om det organ, der forelægger en sag, har karakter af en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF, et spørgsmål, som alene skal afgøres på grundlag af EU-retten, tager en hel række forhold i betragtning, nemlig om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, om nævnte organ træffer afgørelse på grundlag af retsregler, samt om det er uafhængigt (
5
).
32.
I denne henseende er det klart, at Anden Afdeling på det institutionelle plan opfylder alle disse kriterier. Med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse indeholder de sagsakter, som Domstolen råder over, nemlig ingen oplysninger, der kan rejse tvivl om, at der er tale om en ret som omhandlet i artikel 267 TEUF (
6
).
33.
For det andet er det vigtigt at bemærke, at de betingelser, hvorunder Domstolen varetager sine opgaver på det præjudicielle område, er uafhængige af karakteren af og formålet med de retssager, der anlægges ved de nationale retter. Artikel 267 TEUF henviser til den dom, der skal afsiges af den nationale ret, uden at fastsætte en særlig ordning alt efter karakteren af denne (
7
). I denne sammenhæng tillægger Domstolens praksis spørgsmålet om, hvorvidt der verserer en tvist for de nationale retsinstanser, og hvorvidt disse sidstnævnte skal træffe afgørelse i en sag, der skal afsluttes med en retsafgørelse, særlig vigtighed. Det er kun, hvis disse to betingelser er opfyldt, at disse retter kan forelægge spørgsmål for Domstolen (
8
).
34.
Domstolen har desuden i sin praksis fremhævet, at begrundelsen for ordningen med præjudiciel forelæggelse ikke er, at Domstolen skal afgive responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der skal foreligge et behov med henblik på selve afgørelsen af en sådan retstvist. Som det fremgår af selve ordlyden af artikel 267 TEUF, skal den præjudicielle afgørelse, der anmodes om, være »nødvendig« for, at den forelæggende ret kan »[afsige] sin dom« i den sag, der verserer for den (
9
). Domstolen har således flere gange udtalt, at denne retsinstans skal træffe en afgørelse, hvis udfald kan påvirkes af den præjudicielle dom (
10
).
35.
Der verserer ganske vist ikke nogen tvist for Anden Afdeling, idet den konkrete tvist mellem parterne i hovedsagen verserer for Sjette Afdeling. Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse har således til formål at besvare retlige spørgsmål, som er kernen i disse to afdelingers forskellige fortolkninger. Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, har Anden Afdeling imidlertid indbragt sagen for Domstolen inden for rammerne af en obligatorisk intern høringsprocedure ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager), der efter min forståelse af ArbGG’s § 45 har karakter af en særskilt procedure. Med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse er denne processuelle fase derfor en uadskillelig del af den tyske retslige procedure, der verserer ved denne ret, og som samlet set kan gøre det muligt at løse tvisten mellem UR og DF. Med andre ord indgår den interne høringsmekanisme, der er fastsat i ArbGG’s § 45, som mellemfase i den tyske retslige procedure, betragtet som helhed, der fører til den dom, der afsiges af Sjette Afdeling (
11
). Følgelig vil svaret fra Anden Afdeling i henhold til ArbGG’s § 45, stk. 3, henset til de faktiske omstændigheder i den tvist, der verserer for Sjette Afdeling, og som der vil blive taget hensyn til i den præjudicielle dom afsagt af Domstolen, gøre det muligt for Sjette Afdeling at træffe afgørelsen om realiteten i den tvist i hovedsagen, der verserer for den.
36.
Proceduren vedrørende den interne høring, som er en integrerende del af hele den retssag, der verserer for Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager), opfylder herefter et objektivt behov, nemlig at bringe fortolkningsforskelle mellem forskellige afdelinger ved denne ret til ophør (
12
), idet den således gør det muligt at afgøre den verserende tvist (
13
).
37.
Jeg er af den opfattelse, at en anden tilgang end den, der er beskrevet i punkt 35 i dette forslag til afgørelse, i sidste ende vil kunne føre til en »fiktiv opsplitning« af denne type nationale procedurer, selv om der er tale om en enkelt tvist, eftersom den udspringer af de samme faktiske omstændigheder. En sådan kunstig opsplitning af den tyske retslige procedure ville have den konsekvens, at Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) ville blive forhindret i at forelægge sager for Domstolen i forbindelse med mekanismen for præjudicielle forelæggelser under den interne høringsfase mellem denne rets afdelinger, selv om denne mulighed foreligger i andre faser af samme procedure (
14
). Ifølge min opfattelse ville et sådant resultat være usammenhængende, for så vidt som denne retsinstans af procesøkonomiske hensyn bør kunne forelægge sager for Domstolen, så snart et spørgsmål vedrørende fortolkningen af EU-retten viser sig at være nødvendigt, og dette selv om dette spørgsmål rejses i forbindelse med den interne høringsfase mellem denne rets afdelinger.
38.
I denne henseende påpeger jeg for det første, at Domstolen allerede har fastslået, at begrebet »afsiger sin dom« som omhandlet i artikel 267, stk. 2, TEUF »skal undergives en vid fortolkning«, og at det skal »forstås således, at det omfatter hele den proces, der leder frem til den forelæggende rets dom« (
15
). Ifølge Domstolen omfatter dette begreb således »hele processen med henblik på dommens tilblivelse« (
16
).
39.
For det andet har Domstolen allerede i dommen i sagen Garofalo m.fl. (
17
) fastslået, at en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF vedrørende spørgsmål, der var forelagt af en højere national ret vedrørende fortolkningen af denne artikel og af direktiv 86/457/EØF (
18
), og som var blevet rejst i forbindelse med flere ekstraordinære sager anlagt af Garofalo og ti andre læger, kunne antages til realitetsbehandling. I forslaget til afgørelse var generaladvokat Ruíz-Jarabo Colomer af den opfattelse, at dette organ »[kunne] bevare sin karakter af en ret, selv om det ikke selv [traf] afgørelser, men [afgav] udtalelser under en procedure til anfægtelse af administrative bestemmelser af en så særegen karakter som den ekstraordinære rekurs« (
19
). Ved at fastslå, at »[denne udtalelse], som dels indeholder en begrundelse, dels en konklusion, udgør en integrerende bestanddel af en sagsbehandling, som [...] alene giver mulighed for at løse en tvist mellem private og forvaltningen«, anerkendte Domstolen således, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kunne antages til realitetsbehandling, idet den udtalte, at det nævnte organ »er en ret i henhold til [artikel 267 TEUF], når [det] afgiver udtalelse om en sag under ekstraordinær rekurs« (
20
).
40.
I det foreliggende tilfælde påpeger jeg, at den interne høringsfase, der har til formål at bringe fortolkningsuoverensstemmelser mellem de forskellige afdelinger ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) til ophør, i henhold til ArbGG’s § 45, stk. 3, vil føre til en retsafgørelse, dvs. en kendelse, der indeholder en begrundelse og en konklusion (
21
).
41.
For det tredje bemærkes endeligt, at Domstolen har fastslået, at en ret, der ikke træffer afgørelse i sidste instans, skal have frihed til at forelægge Domstolen de spørgsmål, som giver anledning til tvivl (
22
). En national ret, der behandler en sag, har følgelig efter omstændighederne adgang eller pligt til – når den skønner, at der inden for rammerne af denne sag er rejst et spørgsmål vedrørende fortolkningen af EU-retten – at indgive en præjudiciel anmodning til Domstolen, uden at denne adgang eller pligt kan begrænses af nationale regler af lovgivningsmæssig art eller af retspraksis (
23
).
42.
Det må følgelig antages, at Anden Afdeling i forbindelse med den interne høringsfase, der har til formål at bringe forskelle i fortolkninger mellem de forskellige afdelinger ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) til ophør, af de grunde, der er anført i de foregående punkter i dette forslag til afgørelse, opfylder de betingelser, som Domstolen har opstillet i sin praksis (
24
), og følgelig har kompetence til at forelægge spørgsmål for Domstolen inden for rammerne af nærværende præjudicielle forelæggelse.
43.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
B. De præjudicielle spørgsmål
44.
I det følgende vil jeg først, henset til UR’s og Kommissionens argumenter i denne henseende, undersøge, om det andet og det fjerde spørgsmål skal afvises fra realitetsbehandling. Da jeg er af den opfattelse, at dette er tilfældet, vil jeg dernæst realitetsbehandle det første og det tredje spørgsmål.
1.
Formaliteten
45.
UR har i sit skriftlige indlæg gjort gældende, at det andet og det fjerde spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling. Han har i denne henseende gjort gældende, at den forelæggende ret ikke konkret har angivet grundene til, at disse spørgsmål er relevante for afgørelsen af tvisten. Arbejdsgiveren har nemlig ikke givet nogen meddelelse om den kollektive afskedigelse, og følgelig er de nævnte spørgsmål ikke afgørende.
46.
Kommissionen er for sin del af den opfattelse, at det fjerde spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling. Tvisten i hovedsagen vedrører nemlig ikke spørgsmålet om, hvorvidt en meddelelse er i overensstemmelse med direktiv 98/59, men konsekvenserne i henhold til dette direktiv af arbejdsgiverens manglende forudgående meddelelse af den kollektive afskedigelse.
47.
I denne henseende bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at proceduren efter artikel 267 TEUF er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de for dem verserende tvister (
25
). De skal ved denne procedure direkte og gensidigt bidrage til, at der nås frem til en sådan afgørelse, at der sikres en ensartet anvendelse af EU-retten i alle medlemsstaterne (
26
).
48.
Det følger af Domstolens faste praksis, at det inden for rammerne af dette retslige samarbejde udelukkende tilkommer de nationale retter, for hvilke tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af de konkrete omstændigheder i hver sag at vurdere såvel, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen (
27
). Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse (
28
).
49.
Selv om det er korrekt, at der foreligger en formodning for, at præjudicielle spørgsmål vedrørende EU-retten er relevante, skal det fremhæves, at begrundelsen for den præjudicielle forelæggelsesprocedure ifølge fast retspraksis ikke er, at der skal afgives responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der foreligger et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist (
29
).
50.
Hvad angår det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, stk. 1, i direktiv 98/59, såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal fortolkes således, at udløbet af den karensperiode på 30 dage (herefter »karensperioden«), der er omhandlet i denne bestemmelse, ikke blot kræver en meddelelse om den kollektive afskedigelse, men også, at denne meddelelse er i overensstemmelse med dette direktivs artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit.
51.
I det foreliggende tilfælde er det min opfattelse, at dette spørgsmål henhører under de situationer, der er nævnt ovenfor, hvor formodningen om et præjudicielt spørgsmåls relevans kan afkræftes (
30
). Dette spørgsmål tilsigter nemlig at fastsætte konsekvenserne af en eventuel forudgående meddelelse af en kollektiv afskedigelse til den kompetente offentlige myndighed, der er foregået på en måde, der ikke er i overensstemmelse med kravene i artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit, i direktiv 98/59. Den forelæggende ret ønsker med andre ord oplyst, om den kollektive afskedigelse kan få virkning efter udløbet af karensperioden, på trods af at en meddelelse foretaget af arbejdsgiveren ikke er i overensstemmelse med denne bestemmelse. Den fortolkning, der ønskes af EU-retten inden for rammerne af det nævnte spørgsmål, har herefter ingen direkte forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen.
52.
I denne henseende fremgår det klart af de sagsakter, som Domstolen råder over, at den pågældende arbejdsgiver i forbindelse med tvisten i hovedsagen ikke inden opsigelsen af den omhandlede ansættelseskontrakt har opfyldt den forpligtelse til at foretage en sådan forudgående meddelelse, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59. Den omstændighed, at dette spørgsmål vil kunne være relevant i forbindelse med den interne høringsprocedure i henhold til ArbGG’s § 45, kan ikke fratage det nævnte spørgsmål dets hypotetiske karakter (
31
).
53.
Henset til det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen fastslår, at dette spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling.
54.
For så vidt angår det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 6 i direktiv 98/59, såfremt de to første spørgsmål besvares bekræftende, skal fortolkes således, at den nationale lovgivning overlader det til den kompetente offentlige myndighed, ved en retsakt, som arbejdstageren ikke kan anfægte, og som er bindende for arbejdsretterne, at fastsætte den præcise dato for karensperiodens udløb, eller om arbejdstageren nødvendigvis skal have ret til domstolsprøvelse med henblik på efterprøvelse af, om nævnte myndigheds fastsættelse er korrekt.
55.
Jeg påpeger, at det i mangel af en forudgående meddelelse af den kollektive afskedigelse under omstændighederne i tvisten i hovedsagen ikke fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, at den kompetente offentlige myndighed rent faktisk har fastsat datoen for udløbet af den karensperiode, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, i direktiv 98/59, endeligt og bindende for arbejdstagerne. Følgelig er det problem, som rejses med dette spørgsmål, af hypotetisk karakter og derfor ikke relevant for afgørelsen af tvisten i hovedsagen. Under disse omstændigheder afkræftes formodningen om, at dette spørgsmål, således som nævnt ovenfor, er relevant (
32
).
56.
Henset til det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen fastslår, at det fjerde spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling.
2.
Realiteten
57.
I det følgende vil jeg for det første behandle de retlige konsekvenser af den manglende overholdelse af forpligtelsen til at give meddelelse til den kompetente offentlige myndighed i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 98/59 og navnlig retsvirkningerne af den frist, der er fastsat i dette direktivs artikel 4, stk. 1, og for det andet undersøge muligheden og betingelserne for en efterfølgende lovliggørelse af den situation, der følger af denne oprindeligt undladte meddelelse.
a)
Rækkevidden af forpligtelsen til at give meddelelse til den kompetente offentlige myndighed: retsvirkningerne af den frist, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59
58.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, stk. 1, i direktiv 98/59 skal fortolkes således, at en opsigelse af en ansættelseskontrakt i forbindelse med en kollektiv afskedigelse, som skal meddeles den kompetente offentlige myndighed på forhånd i henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1, først kan bringe en arbejdstagers ansættelsesforhold til ophør efter udløbet af den karensperiode, der er fastsat i denne artikel.
59.
I denne henseende er den forelæggende ret af den opfattelse, at det er afgørende at sondre mellem den situation, hvor der slet ikke er givet meddelelse om den kollektive afskedigelse, og den situation, hvor en meddelelse ikke opfylder de formelle eller materielle betingelser, der er fastsat i national ret eller i EU-retten (
33
).
60.
I det foreliggende tilfælde fremgår det, således som jeg allerede har anført, af forelæggelsesafgørelsen, at arbejdsgiveren ikke inden opsigelsen af DF’s ansættelseskontrakt har overholdt den forpligtelse til at give forudgående meddelelse, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59 (
34
). Der er derfor tale om en situation, hvor der slet ikke er givet forudgående meddelelse om den kollektive afskedigelse, med hensyn til hvilken den nationale ret har forklaret, at det ansættelsesforhold, der har været genstand for en opsigelse, i henhold til national ret fortsætter indtil udløbet af karensperioden på en måned, jf. KSchG’s § 18, stk. 1.
61.
I denne sammenhæng opstår således spørgsmålet om retsvirkningerne af arbejdsgiverens manglende overholdelse af de forpligtelser, der er fastsat i artikel 3 og 4 i direktiv 98/59.
62.
UR og Kommissionen er uenige om fortolkningen af denne bestemmelse.
63.
I denne henseende bemærkes indledningsvis, at der ifølge fast retspraksis ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til denne bestemmelses ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af. Den nævnte bestemmelses tilblivelse kan ligeledes give relevante elementer med henblik på dens fortolkning (
35
). Jeg vil derfor først kort undersøge den pågældende bestemmelses ordlyd.
1) Ordlyden
64.
I henhold til artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59 får »[p]lanlagte kollektive afskedigelser, som er meddelt den kompetente offentlige myndighed, [...] virkning tidligst 30 dage efter den i artikel 3, stk. 1, fastsatte meddelelse, med forbehold af de bestemmelser, der gælder for individuelle rettigheder med hensyn til opsigelsesvarsler«.
65.
I denne henseende er der, som Kommissionen har gjort gældende, ingen tvivl om, at opsigelsen af en ansættelseskontrakt først kan bringe ansættelsesforholdet til ophør efter udløbet af den frist, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59 (
36
).
66.
Denne fortolkning følger efter min opfattelse ikke blot af den klare ordlyd af artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59, men også af den sammenhæng og generelle opbygning, som denne bestemmelse indgår i.
2) Sammenhængen og den generelle opbygning
67.
Det skal indledningsvis bemærkes, at så snart de kvantitative og tidsmæssige betingelser, der er fastsat i artikel 1 i direktiv 98/59 med henblik på bestemmelsens anvendelse, er opfyldt, skal de to rækker processuelle forpligtelser, der pålægges en arbejdsgiver, som påtænker at foretage kollektive afskedigelser, overholdes (
37
).
68.
Hvad for det første angår de forpligtelser, der er fastsat i forbindelse med den informations- og konsultationsprocedure med arbejdstagernes repræsentanter (
38
), der er fastsat i artikel 2 i direktiv 98/59, skal det fremhæves, at dette direktivs artikel 2, stk. 2, første afsnit, bestemmer, at konsultationerne skal dreje sig om mulighederne for at undgå eller begrænse de kollektive afskedigelser samt for at afbøde følgerne af disse ved hjælp af sociale ledsageforanstaltninger, der navnlig tager sigte på støtte til omplacering eller omskoling af de afskedigede arbejdstagere (
39
). Navnlig er arbejdsgiveren i henhold til nævnte direktivs artikel 2, stk. 3, første afsnit, forpligtet til at give arbejdstagernes repræsentanter alle relevante oplysninger og under alle omstændigheder at give dem skriftlig meddelelse om de oplysninger, der er nævnt i denne bestemmelse. Den i samme direktivs artikel 2, stk. 3, andet afsnit, omhandlede fremsendelse af oplysninger til den kompetente offentlige myndighed sker således udelukkende med henblik på formål af informativ og forberedende karakter, således at den kompetente offentlige myndighed i givet fald effektivt kan udøve sine beføjelser, jf. artikel 4 i direktiv 98/59. (
40
).
69.
Hvad for det andet angår de forpligtelser, der er fastsat i forbindelse med den meddelelsesprocedure, der er indført af EU-lovgiver i artikel 3 og 4 i direktiv 98/59, bemærkes, at arbejdsgiveren i henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1, er »forpligtet til skriftligt at meddele den kompetente offentlige myndighed enhver plan om kollektiv afskedigelse« (
41
). Jeg påpeger, at denne bestemmelse indeholder en materiel regel om, at arbejdsgiveren er forpligtet til at give en forudgående meddelelse om enhver plan om kollektiv afskedigelse.
70.
I denne henseende må det ikke glemmes, at den omstændighed, at denne forpligtelse indgår i forbindelse med proceduren for forudgående meddelelse til den kompetente offentlige myndighed, i modsætning til de forpligtelser, der er fastsat i forbindelse med informations- og konsultationsproceduren med arbejdstagernes repræsentanter, indebærer, at de arbejdstagere, der vil blive berørt af den kollektive afskedigelse, allerede er blevet udpeget, og at denne med sikkerhed vil finde sted. Selv om de forpligtelser, der er fastsat dels i artikel 2, stk. 3, i direktiv 98/59, dels i dette direktivs artikel 3, stk. 1, har en klar forbindelse, er der følgelig tale om forskellige forpligtelser, som pålægges i forbindelse med to forskellige procedurer under en procedure for kollektiv afskedigelse, og en manglende opfyldelse heraf har derfor forskellige retsvirkninger. Denne forskel synes at ligge til grund for den forelæggende rets tvivl.
71.
Med denne afklaring bemærkes, at Domstolen har fastslået, at artikel 3 og 4 i direktiv 98/59 fastsætter, at planer om kollektive afskedigelser skal meddeles den kompetente offentlige myndighed, og at sådanne afskedigelser først kan få virkning efter udløbet af en vis frist, som denne myndighed skal benytte til at søge løsninger på de problemer, som de således påtænkte kollektive afskedigelser rejser (
42
). Denne søgning efter løsninger er nemlig, i overensstemmelse med dette direktivs artikel 4, stk. 2, formålet med meddelelsesproceduren.
72.
Som Domstolen allerede har forklaret, skal en sådan meddelelsesforpligtelse sætte den kompetente offentlige myndighed i stand til på grundlag af alle de oplysninger, som arbejdsgiveren fremsender til den, at undersøge mulighederne for ved foranstaltninger, der er tilpasset de oplysninger, som karakteriserer det arbejdsmarked og den økonomiske aktivitet, i hvilken disse kollektive afskedigelser indgår, at begrænse de negative konsekvenser af sidstnævnte (
43
). Med henblik herpå svarer den frist på 30 dage, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59 i de tilfælde, hvor arbejdsgiveren har overholdt den meddelelsesforpligtelse, der er fastsat i dette direktivs artikel 3, stk. 1, ifølge Domstolen til den »minimumsperiode«, som den kompetente offentlige myndighed skal kunne råde over (
44
). I denne henseende har Domstolen allerede udtalt, at ved udtrykkeligt at tage forbehold for de bestemmelser, der gælder for individuelle rettigheder med hensyn til opsigelsesvarsler, vedrører nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, første afsnit, nødvendigvis det tilfælde, at opsigelserne allerede er foretaget, hvilket bevirker, at fristen begynder at løbe (
45
).
73.
Det følger efter min opfattelse heraf, at karensperioden har den retlige konsekvens at suspendere virkningerne af ansættelsesforholdets ophør for hver arbejdstager, der er berørt af en kollektiv afskedigelse, og hvis ansættelseskontrakt er blevet opsagt for at gøre det muligt for den kompetente offentlige myndighed endeligt at undersøge mulige løsninger i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2, i direktiv 98/59. Denne myndighed har således ret til at antage, at ansættelsesforholdet med de berørte arbejdstagere ikke ophører før udløbet af karensperioden. Jeg er følgelig af den opfattelse, at opsigelsen af en ansættelseskontrakt først kan bringe ansættelsesforholdet til ophør efter udløbet af den frist, der er fastsat i dette direktivs artikel 4, stk. 1, første afsnit.
74.
Denne fortolkning understøttes efter min opfattelse ligeledes af de formål, der forfølges med det nævnte direktiv, og af dets tilblivelseshistorie.
3) Direktiv 98/59’s formål og tilblivelseshistorie
75.
Jeg gør indledningsvis opmærksom på, at det fremgår af anden betragtning til direktiv 98/59, at direktivet har til formål at øge beskyttelsen af arbejdstagere i tilfælde af kollektive afskedigelser under hensyn til nødvendigheden af en afbalanceret økonomisk og social udvikling i Den Europæiske Union. Ifølge tredje og syvende betragtning til dette direktiv er det navnlig bl.a. de forskelle, der findes mellem medlemsstaternes gældende bestemmelser om foranstaltninger, der kan afbøde følgerne af kollektive afskedigelser, der skal gøres til genstand for en tilnærmelse af lovgivningerne (
46
). Ifølge fjerde betragtning til nævnte direktiv kan forskellene mellem beskyttelsesniveauerne på området for kollektive afskedigelser i de nationale lovgivninger endvidere indvirke direkte på det indre markeds funktion (
47
).
76.
Jeg påpeger dernæst, at det fremgår af Domstolens faste praksis, at hovedformålet med direktiv 98/59 består i, at arbejdstagernes repræsentanter konsulteres forud for kollektive afskedigelser, og at den kompetente offentlige myndighed informeres (
48
). Dette direktiv sikrer nemlig kun en delvis harmonisering af reglerne om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af kollektive afskedigelser, nemlig den procedure, der skal følges ved sådanne afskedigelser (
49
).
77.
Domstolen har således allerede i forbindelse med konsultations- og informationsproceduren bl.a. præciseret, at henset til formålet med forpligtelsen til at fremsende informationer og til den omstændighed, at denne forpligtelse skal opfyldes på et tidspunkt, hvor arbejdsgiveren blot påtænker at foretage kollektive afskedigelser, har den kompetente offentlige myndigheds indsats ikke til formål at behandle de enkelte arbejdstageres individuelle situation, men har til formål skabe sig et overblik over de påtænkte kollektive afskedigelser (
50
).
78.
På tilsvarende vis kunne man argumentere for, at forpligtelsen til forudgående meddelelse af en kollektiv afskedigelse heller ikke vil kunne have til formål at tildele en individuel beskyttelse til de arbejdstagere, der er berørt af denne kollektive afskedigelse (
51
). Det bemærkes i denne henseende, at direktiv 98/59 ikke tilsigter at etablere en generel økonomisk godtgørelsesordning på EU-plan i tilfælde af arbejdsløshed (
52
). De nærmere regler for den beskyttelse, der skal gives en arbejdstager, som har været genstand for en uberettiget kollektiv afskedigelse som følge af en tilsidesættelse af de kriterier, som arbejdsgiveren er forpligtet til at lægge til grund ved fastlæggelsen af, hvilke arbejdstagere der skal afskediges, har nemlig åbenbart ingen forbindelse med de meddelelses- og konsultationsforpligtelser, der følger af dette direktiv. Ifølge Domstolen er hverken disse nærmere regler eller de nævnte udvælgelseskriterier omfattet af det nævnte direktivs anvendelsesområde. De henhører følgelig fortsat under medlemsstaternes ansvarsområde (
53
).
79.
Når dette er sagt, ville hovedformålet med direktiv 98/59 om at sikre, at arbejdstagernes repræsentanter konsulteres forud for kollektive afskedigelser, og at den kompetente offentlige myndighed underrettes, blive bragt i fare, hvis arbejdsgiveren, i modsætning til hvad der er fastsat i dette direktivs artikel 4, stk. 1, kunne bringe en ansats ansættelsesforhold til ophør inden meddelelsen og følgelig inden udløbet af karensperioden, som begynder at løbe fra denne meddelelse, og således forhindre den kompetente offentlige myndighed i at søge løsninger på de problemer, som de påtænkte kollektive afskedigelser rejser, således som det kræves i nævnte direktivs artikel 4, stk. 2.
80.
Jeg skal endelig fremhæve, at denne fortolkning i modsætning til UR’s betragtninger ligeledes understøttes af direktiv 98/59’s tilblivelseshistorie. Dette direktiv foretog nemlig en omarbejdning af direktiv 75/129/EØF (
54
), idet det i artikel 3 og 4 gentog sidstnævnte direktivs artikel 3 og 4 uden medtagelse af væsentlige ændringer (
55
). Den omstændighed, at disse artikler er forblevet uændrede, vidner således efter min opfattelse om, at EU-lovgiver har været fast besluttet på i disse bestemmelser at fastsætte en forpligtelse til forudgående skriftlig meddelelse af enhver plan om afskedigelse til den kompetente offentlige myndighed, idet denne tidligst får virkning 30 dage efter denne meddelelse, og således at denne frist skal benyttes af denne myndighed.
81.
Som UR har gjort gældende, foreslog Kommissionens oprindelige forslag vedrørende direktiv 75/129 ganske vist at indsætte en forpligtelse heri for medlemsstaterne til at sikre, at »der findes retlige procedurer, der gør det muligt på foranledning af arbejdstagernes repræsentanter eller af arbejdstagerne selv at håndhæve de i dette direktiv fastsatte forpligtelser og navnlig procedurer, der gør de pågældende kollektive afskedigelser ugyldige, uanset mulighederne for adgang til andre procedurer« (
56
). UR har heraf udledt, at EU-lovgiver ikke fulgte Kommissionens forslag om at medtage en pligt til at erklære kollektive afskedigelser ugyldige i tilfælde af manglende overholdelse af direktiv 98/59. Følgelig har han gjort gældende, at disse retsvirkninger ikke følger af dette direktiv og derfor vil kunne være fastsat i medlemsstaternes lovgivning.
82.
Imidlertid er jeg af den opfattelse, at dette argument fra UR ikke rejser tvivl om den fortolkning, der er redegjort for ovenfor, hvorefter arbejdsgiveren ikke kan bringe en arbejdstagers ansættelsesforhold til ophør inden meddelelsen og følgelig inden udløbet af karensperioden, som begynder at købe fra denne meddelelse (
57
). Endvidere sammenblander det nævnte argument for det første Kommissionens (ikke vedtagne) forslag om at fastsætte specifikke retslige procedurer i medlemsstaterne med henblik på at opfylde de forpligtelser, der er fastsat i det fremtidige direktiv, med for det andet de retlige konsekvenser af en manglende overholdelse af direktiv 98/59. Selv om den manglende gyldighed af de pågældende kollektive afskedigelser ikke følger udtrykkeligt af ordlyden af dette direktivs bestemmelser, følger dette nemlig ikke desto mindre af ordlyden af artikel 4, stk. 1, første afsnit, samt af nævnte direktivs system og opbygning. Det bemærkes blot, at det af denne bestemmelse modsætningsvis følger, at de påtænkte kollektive afskedigelser, med hensyn til hvilke planen herfor er blevet meddelt den kompetente offentlige myndighed, ikke kan få virkning inden udløbet af fristen på 30 dage efter meddelelsen, således at denne retlige konsekvens implicit er omhandlet i den nævnte bestemmelse (
58
).
83.
En fortolkning, hvorefter det står medlemsstaterne frit for at fastsætte forskellige retsvirkninger af bl.a. administrative sanktioner, således som UR har foreslået, ville derfor være i strid dels med hovedformålet med direktiv 98/59, som består i at regulere proceduren for kollektive afskedigelser, dvs. at der forud for disse afskedigelser skal ske en konsultation af arbejdstagernes repræsentanter samt gives en meddelelse til den kompetente offentlige myndighed, dels med formålet om at styrke beskyttelsen af arbejdstagerne i tilfælde af kollektive afskedigelser (
59
). En sådan fortolkning ville i øvrigt ikke sikre en loyal konkurrence (
60
).
84.
Sammenfattende står det efter min opfattelse klart, at den pågældende arbejdsgivers manglende overholdelse af de forpligtelser, der er fastsat i artikel 3 og 4 i direktiv 98/59, ikke bør være uden konsekvenser, idet dette ikke blot vil være til skade for dette direktivs formål, men også for dets effektive virkning.
85.
Jeg er derfor af den opfattelse, at det første præjudicielle spørgsmål skal besvares med, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 98/59 skal fortolkes således, at en opsigelse af en ansættelseskontrakt, der finder sted i forbindelse med en kollektiv afskedigelse, som skal være genstand for en forudgående meddelelse til den kompetente offentlige myndighed i henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1, først kan bringe en ansats ansættelsesforhold til ophør efter udløbet af den karensperiode, der er fastsat i denne artikel.
b)
Muligheden og betingelserne for efterfølgende berigtigelse af den forudgående meddelelse
86.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, i direktiv 98/59 skal fortolkes således, at en arbejdsgiver, der har opsagt ansættelseskontrakter uden på forhånd at have givet den kompetente offentlige myndighed meddelelse om den kollektive afskedigelse, som omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1, første afsnit, efterfølgende kan give en sådan meddelelse med den konsekvens, at ansættelsesforholdene efter udløbet af den karensperiode, der er fastsat i nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, første afsnit, kan ophøre som følge af de opsigelser af ansættelseskontrakter, der er foretaget tidligere.
87.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at en opsigelse i forbindelse med en kollektiv afskedigelse, der er underlagt en forpligtelse til forudgående meddelelse, først kan få virkning fra det tidspunkt, hvor en sådan meddelelse er blevet givet. Ifølge denne ret »suspenderes« virkningerne af en sådan opsigelse i henhold til KSchG’s § 18, stk. 1, indtil den meddelelse, der oprindeligt ikke blev givet, er blevet givet, for at gøre det muligt for den kompetente arbejdsformidling at forberede placeringen af de arbejdstagere, der berøres af de kollektive afskedigelser. I denne henseende er den nævnte ret af den opfattelse, at den omstændighed, at karensperioden først begynder at løbe fra den efterfølgende meddelelse, sikrer, at den kompetente offentlige myndighed råder over minimumsfristen, dvs. karensperioden, til at søge løsninger på de problemer, som de pågældende kollektive afskedigelser rejser, i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2 og 3, i direktiv 98/59. Ifølge denne ret er Junk-dommen ikke til hinder herfor.
88.
UR og Kommissionen er uenige om, hvorvidt en arbejdsgiver, der har opsagt ansættelseskontrakter uden forudgående meddelelse, kan foretage en efterfølgende meddelelse med den virkning, at opsigelserne af de pågældende ansættelseskontrakter får virkning ved udløbet af karensperioden, uden at det er nødvendigt at foretage en ny opsigelse af ansættelseskontrakten.
89.
I modsætning til det af UR anførte, hvorefter gyldigheden af kollektive afskedigelser ikke skal påvirkes i tilfælde af manglende overholdelse af direktiv 98/59, og ansættelsesforholdet skal ophøre ved udløbet af opsigelsesvarslet, fremgår det af min analyse af det første præjudicielle spørgsmål, at for så vidt som en opsigelse af en ansættelseskontrakt i forbindelse med en kollektiv afskedigelse, som skal være genstand for en meddelelse, først kan bringe en arbejdstagers ansættelsesforhold til ophør efter udløbet af den karensperiode, der er fastsat i dette direktiv, er en fortolkning, hvorefter opsigelserne ville kunne få virkning inden den forudgående meddelelse, ikke mulig henset til det nævnte direktivs ordlyd, opbygning og formål. En sådan fortolkning følger heller ikke af Junk-dommen.
90.
Hvad for det første angår vigtigheden af de processuelle forpligtelser, der er fastsat i direktiv 98/59, bemærkes endnu en gang, at den delvise harmonisering af reglerne om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af kollektiv afskedigelse, der er fastsat i direktiv 98/59, vedrører den procedure, der skal følges i forbindelse med sådanne afskedigelser (
61
). Dette betyder, at en arbejdsgiver, der overvejer at foretage kollektive afskedigelser, for at foretage opsigelser af ansættelseskontrakter skal overholde de forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv, og som vedrører to forskellige og på hinanden følgende procedurer vedrørende, for det første, information og konsultation (dette direktivs artikel 2) og, for det andet, meddelelse (nævnte direktivs artikel 3 og 4) (
62
). Med andre ord danner disse to procedurer et forløb i to etaper, hvorunder rammen vedrørende information og arbejdsgiverens konsultation med arbejdstagernes repræsentanter om de kollektive afskedigelser, som han påtænker at foretage, for det første er blevet fastsat af EU-lovgiver som værende forud for meddelelsen til den kompetente offentlige myndighed om den påtænkte plan for kollektive afskedigelser, og denne obligatoriske meddelelse for det andet skal ske forud for opsigelsen af de ansættelseskontrakter, der er omhandlet i den nævnte plan.
91.
Jeg fremhæver i denne henseende, at en fortolkning baseret på ordlyd, systematik og formål ikke understøtter muligheden for hverken at bytte om på rækkefølgen af de forpligtelser, der er fastsat i artikel 2, 3 og 4 i direktiv 98/59, og som påhviler arbejdsgiveren, eller at undlade disse (
63
). Det bemærkes navnlig, at meddelelsen i henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit, »skal indeholde alle relevante oplysninger om den planlagte kollektive afskedigelse og om de i artikel 2 fastsatte forhandlinger med arbejdstagernes repræsentanter, navnlig årsagerne til afskedigelserne, antallet af arbejdstagere, der skal afskediges, antallet af arbejdstagere, der normalt beskæftiges, samt over hvilken periode det forudses, at afskedigelserne skal finde sted« (
64
).
92.
Med andre ord følger det af sammenhængen mellem de to procedurer, der er fastsat i direktiv 98/59, at den kompetente offentlige myndigheds rolle i overensstemmelse med sidstnævntes artikel 3, stk. 1, afhænger af forløbet og udfaldet af proceduren for information og konsultation af arbejdstagernes repræsentanter. Den forpligtelse til skriftligt at fremsende oplysninger fra arbejdsgiveren til arbejdstagernes repræsentanter, der er fastsat i dette direktivs artikel 2, stk. 3, første afsnit, har nemlig til formål at behandle de påtænkte kollektive afskedigelser samlet. Det at fratage den kompetente offentlige myndighed den fremsendelse af informationer, der er fastsat i nævnte direktivs artikel 2, stk. 3, andet afsnit, forhindrer således denne i effektivt at udøve de beføjelser, der er fastsat i samme direktivs artikel 4 (
65
).
93.
Det følger efter min opfattelse heraf, at det med henblik på at vurdere betydningen af overholdelsen af de processuelle forpligtelser, der er fastsat i direktiv 98/59, skal bemærkes, at EU-lovgiver har udformet disse procedurer for at bidrage til beskyttelsen af lønmodtagerne og følgelig for at sikre for det første, at arbejdsgiveren i forbindelse med kollektive afskedigelser konsulterer og informerer arbejdstagernes repræsentanter, og for det andet, at han skriftligt underretter den kompetente offentlige myndighed om enhver plan om kollektiv afskedigelse med henblik på at beskytte disse arbejdstageres retssikkerhed under hele proceduren for kollektive afskedigelser.
94.
Hvad for det andet angår Domstolens praksis fremgår det, som jeg allerede har redegjort for, klart af Junk-dommen, at arbejdsgiveren ikke kan opsige ansættelseskontrakter, inden de nævnte procedurer er blevet iværksat (
66
). Det er derfor, at Domstolen har udtalt, at opsigelserne af ansættelseskontrakter, i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59, først får virkning ved udløbet af fristen på 30 dage efter meddelelsen, idet denne frist svarer til den minimumsperiode, som den kompetente myndighed skal kunne råde over til at søge løsninger for de pågældende arbejdstagere (
67
). Domstolen har således påpeget, at opsigelsesvarslet kun udløber med forbehold for overholdelse af denne frist efter meddelelsen, og at dette forbehold for udløbet af et opsigelsesvarsel, der er forskelligt fra den frist, der er fastsat i dette direktiv, ville være uden mening, såfremt ingen frist er begyndt at løbe (
68
). Under disse omstændigheder har Domstolen fastslået, at det nævnte direktivs artikel 3 og 4 ikke er til hinder for, at ansættelseskontrakterne opsiges under den i disse bestemmelser fastsatte procedure, på betingelse af at opsigelsen foretages, efter at planen om kollektiv afskedigelse er blevet meddelt den kompetente myndighed (
69
).
95.
For det tredje er jeg endelig enig med Kommissionen i, at denne fortolkning ikke blot sikrer, at den kompetente offentlige myndighed råder over en effektiv karensperiode til at søge løsninger for de berørte arbejdstagere, men ligeledes, at disse sidstnævnte arbejdstagere kan antage, at opsigelsen af deres ansættelseskontrakt får virkning for deres vedkommende. Desuden gør en sådan fortolkning det muligt for de berørte arbejdstagere at råde over denne periode med henblik på at efterprøve, om meddelelsen er sket i overensstemmelse med de krav, der finder anvendelse på kollektive afskedigelser i henhold til direktiv 98/59. Den nævnte fortolkning kan således sikre beskyttelsen af arbejdstagerne i tilfælde af kollektive afskedigelser, samtidig med at de negative virkninger, der følger af arbejdsgiverens manglende overholdelse af de processuelle forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv, dvs. dels manglende information og konsultation af arbejdstagernes repræsentanter, dels disse arbejdstageres usikkerhed med hensyn til tidspunktet for, hvornår opsigelsen af deres ansættelseskontrakter får virkning, undgås, således at deres retssikkerhed bevares (
70
).
96.
I modsætning til den forelæggende ret er jeg følgelig ikke af den opfattelse, at de retlige konsekvenser i tilfælde af en behørig, forsinket anmeldelse kan bestå i en midlertidig suspension af retsvirkningerne af den nævnte opsigelse af ansættelseskontrakterne. Rækkefølgen af procedurerne og tilsvarende de forpligtelser, der er fastsat inden for rammerne af disse procedurer, således som disse er udformet af EU-lovgiver, ville nemlig blive draget i tvivl, hvis arbejdsgiveren kunne give meddelelse efter opsigelsen af de pågældende ansættelseskontrakter ved hjælp af en sådan midlertidig suspension. At antage, at ansættelsesforholdene ved udløbet af den karensperiode, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59, ville kunne ophøre som følge af tidligere foretagne opsigelser af ansættelseskontrakterne, ville efter min opfattelse være i strid med den effektive virkning af dette direktiv.
97.
Eftersom opsigelserne af de omtvistede ansættelseskontrakter i det foreliggende tilfælde blev foretaget, uden at der på forhånd var givet meddelelse om den kollektive afskedigelse, følger det af artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59, at disse opsigelser aldrig har fået virkning, for så vidt som fristen på 30 dage på intet tidspunkt er begyndt at løbe uden denne meddelelse.
98.
Jeg er derfor af den opfattelse, at artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, i direktiv 98/59 skal fortolkes således, at en arbejdsgiver, der har opsagt ansættelseskontrakter uden forinden at have givet den kompetente offentlige myndighed meddelelse om den kollektive afskedigelse, som omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1, første afsnit, ikke efterfølgende kan give en sådan meddelelse, eftersom denne medfører, at ansættelsesforholdene ved udløbet af den karensperiode, der er fastsat i nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, første afsnit, kan ophøre som følge af de opsigelser af ansættelseskontrakter, der er foretaget tidligere. For at lovliggøre den situation, der følger af en oprindeligt udeladt meddelelse, skal arbejdsgiveren først give den kompetente offentlige myndighed behørig meddelelse om planen om kollektiv afskedigelse og derefter foretage nye opsigelser af de pågældende ansættelseskontrakter, idet disse i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59 tidligst får virkning 30 dage efter indgivelsen af meddelelsen (
71
).
V. Forslag til afgørelse
99.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at svare Anden Afdeling ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager, Tyskland) således:
»1)
Artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 98/59/EF af 20. juli 1998 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/1794 af 6. oktober 2015,
skal fortolkes således, at
en opsigelse af en ansættelseskontrakt, der finder sted i forbindelse med en kollektiv afskedigelse, der skal være genstand for en forudgående meddelelse til den kompetente offentlige myndighed i medfør af dette direktivs artikel 3, stk. 1, først kan bringe en arbejdstagers ansættelsesforhold til ophør efter udløbet af den karensperiode, der er fastsat i denne artikel.
2)
Artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, i direktiv 98/59, som ændret ved direktiv 2015/1794,
skal fortolkes således, at
en arbejdsgiver, der har opsagt ansættelseskontrakter uden at have givet forudgående meddelelse om den kollektive afskedigelse til den kompetente offentlige myndighed som omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1, første afsnit, ikke efterfølgende kan give en sådan meddelelse, eftersom denne medfører, at ansættelsesforholdene ved udløbet af den karensperiode, der er fastsat i nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, første afsnit, kan ophøre som følge af de opsigelser af ansættelseskontrakter, der allerede er foretaget tidligere.
For at lovliggøre den situation, der følger af en oprindeligt udeladt meddelelse, skal arbejdsgiveren først give den kompetente offentlige myndighed behørig meddelelse om planen om kollektiv afskedigelse og derefter foretage nye opsigelser af de pågældende ansættelseskontrakter, idet disse i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, første afsnit, i direktiv 98/59, som ændret ved direktiv 2015/1794, tidligst får virkning 30 dage efter indgivelsen af meddelelsen.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
2
) – Rådets direktiv af 20.7.1998 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (EFT 1998, L 225, s. 16), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/1794 af 6.10.2015 (EUT 2015, L 263, s. 1) (herefter »direktiv 98/59«).
(
3
) – Dom af 27.1.2005 (C-188/03, herefter »Junk-dommen«, EU:C:2005:59, præmis 53).
(
4
) – Vedrørende sammensætningen af den udvidede afdeling, jf. Wullenkord, S., »ArbGG § 45«, i Rolfs, C., Giesen, R., Meßling, M., Udsching, P, Beck’scher Online-Kommentar, 73. udgave., Beck, München, 1.9.2024, punkt 1.
(
5
) – Jf. bl.a. dom af 30.6.1966, Vaassen-Göbbels (61/65, EU:C:1966:39, s. 395), af 17.9.1997, Dorsch Consult (C-54/96, EU:C:1997:413, præmis 23), af 31.5.2005, Syfait m.fl. (C-53/03, EU:C:2005:333, præmis 29), og af 26.9.2024, Fautromb (C-368/23, EU:C:2024:789, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis). Domstolen tilføjede kriteriet om upartiskhed i dom af 19.9.2006, Wilson (C-506/04, EU:C:2006:587, præmis 48).
(
6
) – Dette aspekt er derimod rejst i sag C-402/24, Sewel, der p.t. verserer for Domstolen, og som er anlagt af Sjette Afdeling i forbindelse med en anden hovedsag vedrørende situationer og faktiske omstændigheder, der er forskellige fra, men knyttet til de i nærværende sag foreliggende situationer og faktiske omstændigheder (jf. i denne henseende fodnote 33 til dette forslag til afgørelse). Denne afdeling er i tvivl om, hvorvidt proceduren i ArbGG’s § 45 er kontradiktorisk, og følgelig om, hvorvidt Anden Afdeling har karakter af en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF. I denne henseende bemærkes, at artikel 267 TEUF ikke betinger forelæggelsen for Domstolen af, at denne procedure er kontradiktorisk. Det er på dette trin tilstrækkeligt at fremhæve, at Domstolen allerede har fastslået, at kravet om en kontradiktorisk sagsbehandling ikke er et absolut kriterium for at fastslå, at et organ har karakter af en ret i denne artikels forstand. Parterne skal imidlertid have mulighed for at blive hørt, uden at proceduren nødvendigvis har kontradiktorisk karakter (jf. bl.a. dom af 17.9.1997, Dorsch Consult, C-54/96, EU:C:1997:413, præmis 31, af 16.12.2008, Cartesio, C-210/06, EU:C:2008:723, præmis 63, og af 31.1.2013, D. og A., C-175/11, EU:C:2013:45, præmis 88). Under alle omstændigheder gælder, at selv om parterne under høringsproceduren i hovedsagen for Anden Afdeling ikke officielt skulle konfrontere hinanden som sagsøger og sagsøgt, forholder det sig således, at disse parter ikke desto mindre klart har mulighed for at afgive skriftlige og mundtlige indlæg. Det fremgår nemlig af de sagsakter, som Domstolen råder over, at retsmødet for Sjette Afdeling er blevet udsat i afventning af afgørelsen fra Anden Afdeling. I øvrigt har forfatterne i den tyske retslitteratur, der har kommenteret ArbGG’s § 45, i denne henseende forklaret, at parterne har mulighed for at afgive indlæg i forbindelse med en eventuel henvisning til den udvidede afdeling ved Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager). Hvis afgørelsen af den tvist, der verserer for den afdeling, der behandler sagen (i dette tilfælde Sjette Afdeling), nødvendiggør et nyt retsmøde, fremsendes afgørelsen truffet af den udvidede afdeling endvidere til parterne, og der afholdes herefter et retsmøde. Hvis et retsmøde på dette tidspunkt ikke længere er nødvendigt, skal parterne derimod høres (jf. Zimmermann, B. »ArbGG § 45 Großer Senat«, E. Natter, og R. Gross (dir.), Arbeitsgerichtsgezetz, Handkommentar, 2. udgave, Nomos, Baden-Baden, 2013, punkt 1-27, §§ 23 og 24).
(
7
) – Dom af 16.12.1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302, præmis 33), og af 6.10.2021, W.Ż. (Afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager ved den øverste domstol – Udnævnelse) (C-487/19, herefter »W.Ż.-dommen«, EU:C:2021:798, præmis 83).
(
8
) – Jf. bl.a. dom af 31.5.2005, Syfait m.fl. (C-53/03, EU:C:2005:333, præmis 29), af 31.1.2013, Belov (C-394/11, EU:C:2013:48, præmis 39), W.Ż. (præmis 84 og den deri nævnte retspraksis), og af 26.9.2024, Fautromb (C-368/23, EU:C:2024:789, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
(
9
) – Jf. i denne retning dom af 26.3.2020, Miasto Łowicz og Prokurator Generalny (C-558/18 og C-563/18, EU:C:2020:234, præmis 44 og 45), af 23.11.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed) (C-374/22, EU:C:2023:902, præmis 15), og af 16.5.2024, Toplofikatsia Sofia (Begrebet sagsøgtes bopæl) (C-222/23, EU:C:2024:405, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
(
10
) – Jf. dom af 16.5.2024, Toplofikatsia Sofia (Begrebet sagsøgtes bopæl) (C-222/23, EU:C:2024:405, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
11
) – Ifølge min forståelse af ArbGG’s § 45, og med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse, omfatter den verserende tyske retssag i den foreliggende sag flere faser, nemlig den tvist, der verserer for den afdeling, der behandler sagen (i det foreliggende tilfælde Sjette Afdeling), høring af en anden afdeling i tilfælde af fortolkningsforskelle (i det foreliggende tilfælde Anden Afdeling), forelæggelse for den udvidede afdeling, hvis den afdeling, der høres, erklærer, at den fastholder sit standpunkt, og den dom, som den afdeling, hvor sagen er anlagt, afsiger for at afgøre den tvist, der verserer for den.
(
12
) – Jeg vil gerne fremhæve, at Domstolen i W.Ż.-dommen (præmis 94 og den deri nævnte retspraksis) fastslog, at anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (øverste domstol (afdelingen for civile sager), Polen), i en sammensætning med syv dommere, der havde til formål at sætte den i stand til at træffe afgørelse om de spørgsmål, som Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (øverste domstol (afdelingen for civile sager)), i en sammensætning med tre dommere, havde rejst in limine litis, kunne antages til realitetsbehandling, for at denne sidstnævnte retsinstans i givet fald kunne træffe afgørelse om realiteten i den hovedsag, der verserede for den.
(
13
) – I denne henseende bemærkes, at Domstolen allerede har behandlet realiteten i en præjudiciel forelæggelse, i forbindelse med hvilken der opstod et deklaratorisk spørgsmål, eftersom denne forelæggelse var tilladt i henhold til national ret, og eftersom dette spørgsmål var objektivt nødvendigt for afgørelsen af den tvist, som den forelæggende ret lovligt var blevet forelagt. Jf. dom af 10.12.2018, Wightman m.fl. (C-621/18, EU:C:2018:999, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
(
14
) – Jf. fodnote 6 i dette forslag til afgørelse. Jf. ligeledes S. Wullenkord, »ArbGG § 45«, i C. Rolfs, R. Giesen, M. Meßling, P. Udsching, Beck’scher Online-Kommentar, punkt 1, op.cit.
(
15
) – Jf. analogt dom af 11.6.2015, Fahnenbrock m.fl. (C-226/13, C-245/13 og C-247/13, EU:C:2015:383, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis). Min fremhævelse. I disse forenede sager var der tale om spørgsmål om fortolkningen af de processuelle bestemmelser i EU-retten, som kun indirekte vedrørte hovedsagerne.
(
16
) – Jf. analogt dom af 17.2.2011, Weryński (C-283/09, EU:C:2011:85, præmis 42).
(
17
) – Dom af 16.10.1997 (C-69/96-C-79/96, EU:C:1997:492).
(
18
) – Rådets direktiv af 15.9.1986 om en særlig uddannelse til alment praktiserende læge (EFT 1986, L 267, s. 26).
(
19
) – Generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse Garofalo m.fl. (C-69/96 – C-79/96, EU:C:1997:330, præmis 27).
(
20
) – Dom af 16.10.1997, Garofalo m.fl. (C-69/96-C-79/96, EU:C:1997:492, præmis 24 og 27). Min fremhævelse.
(
21
) – I kendelse af 9.1.2024, Sąd Najwyższy (C-658/22, EU:C:2024:38, præmis 35), fastslog Domstolen ganske vist, at en anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af plenum i afdelingen for civile sager ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) ikke kunne antages til realitetsbehandling. Når sidstnævnte forelægges retlige spørgsmål af førstepræsidenten for denne ret med henblik på at bringe forskelle i fortolkninger mellem de domstole, der bedømmer faktum, til ophør, træffer dette dommerkollegium nemlig afgørelse ved en generel afgørelse, der får retskraft, uden at der verserer en tvist mellem parterne for denne domstol. I den foreliggende sag er situationen imidlertid anderledes, således som jeg allerede har bemærket, for så vidt som den kendelse fra Anden Afdeling, der skal afsiges i forbindelse med den interne høringsfase, og som tager hensyn til Domstolens dom, gør det muligt for Sjette Afdeling at træffe afgørelse om realiteten i den tvist, der verserer for den (jf. i denne henseende punkt 35 og 40 i dette forslag til afgørelse).
(
22
) – Dom af 16.1.1974, Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, præmis 4), af 9.3.2010, ERG m.fl. (C-378/08, EU:C:2010:126, præmis 32), af 15.11.2012, Bericap Záródástechnikai (C-180/11, EU:C:2012:717, præmis 55), og af 6.11.2014, Cartiera dell’Adda (C-42/13, EU:C:2014:2345, præmis 27). Jf. ligeledes dom af 18.5.2021, Asociaţia Forumul Judecătorilor din România m.fl. (C-83/19, C-127/19, C-195/19, C-291/19, C-355/19 og C-397/19, EU:C:2021:393, præmis 133).
(
23
) – Jf. bl.a. dom af 5.4.2016, PFE (C-689/13, EU:C:2016:199, præmis 34), og af 23.11.2021, IS (Forelæggelsesafgørelsens ulovlighed) (C-564/19, EU:C:2021:949, præmis 70).
(
24
) – Jf. punkt 33 og 34 i dette forslag til afgørelse.
(
25
) – Kendelse af 26.1.1990, Falciola (C-286/88, EU:C:1990:33, præmis 7). Jf. ligeledes dom af 16.7.1992, Meilicke (C-83/91, EU:C:1992:332, præmis 22), af 27.11.2012, Pringle (C-370/12, EU:C:2012:756, præmis 83), og af 24.10.2024, Kwantum Nederland og Kwantum België (C-227/23, EU:C:2024:914, præmis 33).
(
26
) – Jf. dom af 1.12.1965, Schwarze (16/65, EU:C:1965:117), og kendelse af 5.3.1986, Wünsche (69/85, EU:C:1986:104, præmis 12).
(
27
) – Dom af 29.11.1978, Redmond (83/78, EU:C:1978:214, præmis 25), af 21.4.1988, Pardini (338/85, EU:C:1988:194, præmis 8), af 4.7.2006, Adeneler m.fl. (C-212/04, EU:C:2006:443, præmis 41), og af 14.9.2023, Tuk Tuk Travel (C-83/22, EU:C:2023:664, præmis 28).
(
28
) – Jf. dom af 18.10.1990, Dzodzi (C-297/88 og C-197/89, EU:C:1990:360, præmis 35), af 15.12.1995, Bosman (C-415/93, EU:C:1995:463, præmis 59), af 22.11.2005, Mangold (C-144/04, EU:C:2005:709, præmis 35), og af 6.10.2022, Contship Italia (C-433/21 og C-434/21, EU:C:2022:760, præmis 23).
(
29
) – Jf. dom af 7.11.2024, Adusbef (Morandi-broen) (C-683/22, EU:C:2024:936, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
(
30
) – Jf. punkt 49 i dette forslag til afgørelse.
(
31
) – Jf. analogt dom af 10.11.2016, Private Equity Insurance Group (C-156/15, EU:C:2016:851, præmis 58).
(
32
) – Jf. punkt 49 i dette forslag til afgørelse.
(
33
) – Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den foreliggende sag vedrører en situation, hvor der slet ikke er givet meddelelse om den kollektive afskedigelse. I sag C-402/24, Sewel, der i øjeblikket verserer for Domstolen, har den forelæggende ret derimod bl.a. spurgt Domstolen om muligheden for at berigtige eller supplere en fejlagtig meddelelse i henhold til artikel 3 i direktiv 98/59.
(
34
) – Jf. punkt 51 i dette forslag til afgørelse.
(
35
) – Jf. bl.a. dom af 13.7.2023, G GmbH (C-134/22, herefter »G GmbH-dommen«, EU:C:2023:567, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
(
36
) – Junk-dommen, præmis 50.
(
37
) – Selv om artikel 2 og 3 i direktiv 98/59 henviser til hinanden, skal der sondres mellem de to procedurer, der er fastsat i dette direktiv. Som generaladvokat Tizzano har anført i sit forslag til afgørelse Junk (C-188/03, EU:C:2004:571, punkt 57 og 61), er der ved direktivet indført »en procedure, der kan opdeles i to tidsmæssigt adskilte faser«. Hvad angår meddelelsesproceduren skal »arbejdsgiveren [...] redegøre for [konsultations- og informationsfasen] i meddelelsen ([samme direktivs] artikel 3, stk. 1, tredje afsnit)«.
(
38
) – Denne procedure går forud for enhver opsigelse af ansættelseskontrakter. Jf. generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse Junk (C-188/03, EU:2004:571, punkt 58).
(
39
) – Jf. dom af 17.3.2021, Consulmarketing (C-652/19, EU:C:2021:208, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
(
40
) – G GmbH-dommen, præmis 36.
(
41
) – Min fremhævelse. I denne henseende bemærkes, at de forpligtelser for arbejdsgiveren, der er fastsat i direktiv 98/59 i forbindelse med informations- og konsultationsproceduren med arbejdstagernes repræsentanter, og de forpligtelser, der er fastsat i forbindelse med proceduren med forudgående underretning af den kompetente offentlige myndighed, således som generaladvokat Pikamäe har anført i G GmbH-sagen (C-134/22, EU:C:2023:268, punkt 38-41), »begge bidrager til beskyttelse af arbejdstagerne i forbindelse med kollektive afskedigelser« og ikke er »fuldstændig adskilt. Der findes tværtimod forbindelser mellem de to forpligtelser, hvoraf det følger, at den kompetente offentlige myndigheds rolle afhænger af afviklingen og udfaldet af informations- og konsultationsproceduren med arbejdstagernes repræsentanter. Denne forbindelse etableres bl.a. i […] [dette direktivs] artikel 3, stk. 1«.
(
42
) – Hvad angår fortolkningen af artikel 2, stk. 3, i direktiv 98/59; jf. dom af 21.12.2016, AGET Iraklis (C-201/15, EU:C:2016:972, præmis 40), og G GmbH-dommen, præmis 35.
(
43
) – I denne henseende bemærkes, at artikel 4, stk. 3, første afsnit, i direktiv 98/59 tillægger medlemsstaterne mulighed for »at give den kompetente offentlige myndighed mulighed for at forlænge den oprindelige frist indtil 60 dage efter meddelelsen [af planen om kollektive afskedigelser], når der er risiko for, at der ikke inden for den oprindelige frist kan findes en løsning på de problemer, som de planlagte kollektive afskedigelser rejser«. Tilsvarende har medlemsstaterne i overensstemmelse med dette direktivs artikel 4, stk. 1, andet afsnit, mulighed for at forkorte denne frist på 30 dage.
(
44
) – Jf. i denne retning Junk-dommen, præmis 51.
(
45
) – Jf. i denne retning Junk-dommen, præmis 52. Ifølge Domstolen ville et forbehold i forbindelse med udløbet af et opsigelsesvarsel, som er forskelligt fra den frist, der er fastsat i direktiv 98/59, være uden mening, såfremt ingen frist er begyndt at løbe.
(
46
) – Jf. dom af 21.12.2016, AGET Iraklis (C-201/15, EU:C:2016:972, præmis 27).
(
47
) – Som Domstolen allerede har fastslået, har de beskyttelsesregler, der er fastsat i direktiv 98/59, ligeledes til formål at sikre en tilnærmelse af de byrder, som disse regler indebærer for virksomhederne i EU. Jf. i denne retning dom af 13.5.2015, Lyttle m.fl. (C-182/13, EU:C:2015:317, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis), og af 21.12.2016, AGET Iraklis (C-201/15, EU:C:2016:972, præmis 41).
(
48
) – Jf. i denne retning dom af 17.3.2021, Consulmarketing (C-652/19, EU:C:2021:208, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
(
49
) – Jf. i denne retning punkt 67 og 69 i dette forslag til afgørelse. Som generaladvokat Pikamäe anførte i sit forslag til afgørelse G GmbH (C-134/22, EU:C:2023:268, punkt 23), bidrager direktiv 98/59 til at sikre en loyal konkurrence ved at nedbringe risikoen for, at en arbejdsgiver vælger at drage fordel af, at der findes lovgivninger, der er mindre beskyttende over for arbejdstagerne i visse medlemsstater.
(
50
) – Jf. G GmbH-dommen, præmis 37.
(
51
) – I denne henseende bemærkes i retslitteraturen, at direktiv 98/59 adskiller sig fra mange andre EU-direktiver om arbejdsret, idet det ikke giver arbejdstagerne en væsentlig social beskyttelse på området for specifikke rettigheder, jf. bl.a. van der Mei, A.P., »Collective redundancies: Judicial fine-tuning of a classic concept of EU labour law«, European Law Review, bind 42, nr. 1, 2017, s. 82-91, navnlig s. 82 og 91.
(
52
) – Jf. i denne henseende dom af 17.3.2021, Consulmarketing (C-652/19, EU:C:2021:208, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis). For fuldstændighedens skyld skal det bemærkes, at Domstolen i dom af 30.4.2015, USDAW og Wilson (C-80/14, EU:C:2015:291, præmis 65), tilsvarende fremhævede, at artikel 5 i direktiv 98/59 giver medlemsstaterne mulighed for at anvende eller indføre love eller administrative bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne, eller at tillade eller fremme anvendelsen af overenskomstmæssige bestemmelser, der er mere gunstige for arbejdstagerne. Domstolen har imidlertid ligeledes præciseret, at en medlemsstat navnlig ikke kan vedtage en national foranstaltning, der, skønt den er egnet til at sikre en øget beskyttelse af arbejdstagernes beskyttelse mod kollektive afskedigelser, ikke desto mindre fratager nævnte direktivs artikel 2-4 deres effektive virkning. Dette ville være tilfældet for så vidt angår en national lovgivning, der undergiver kollektive afskedigelser en betingelse om forudgående samtykke fra en offentlig myndighed, hvis enhver reel mulighed for arbejdsgiveren for at gennemføre sådanne kollektive afskedigelser, eksempelvis på grund af de kriterier, på grundlag af hvilke nævnte myndighed skal træffe afgørelse, eller måden, hvorpå denne konkret fortolker og anvender disse kriterier, i praksis var udelukket (dom af 21.12.2016, AGET Iraklis, C-201/15, EU:C:2016:972, præmis 35-38).
(
53
) – Dom af 17.3.2021, Consulmarketing (C-652/19, EU:C:2021:208, præmis 42).
(
54
) – Rådets direktiv af 17.2.1975 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (EFT 1975, L 48, s. 29). Dette direktiv blev ændret ved Rådets direktiv 92/56/EØF af 24.6.1992 om ændring af direktiv 75/129/EØF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (EFT 1992, L 245, s. 3), inden det blev omarbejdet ved direktiv 98/59.
(
55
) – Jf. i denne henseende forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 75/129 (COM(91) 292 final) af 13.11.1991, s. 14, og ændret forslag til Rådets direktiv (COM(92) 127 final), af 31.3.1992, s. 2 og 3. Lignende forpligtelser som dem, der er indeholdt i artikel 3 og 4 i direktiv 98/59, var allerede fastsat i artikel 1, stk. 1, og i artikel 2 i det oprindelige forslag til direktiv 75/129 (jf. Kommissionens forslag til Rådet af 8.11.1972, COM(72) 1400, s. 5 og 6).
(
56
) – Jf. forslag til artikel 5a i forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 75/129 (COM(91) 292 final) af 13.11.1991, s. 20, og ændret forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 75/129 (COM(92) 127 final), s. 14. Min fremhævelse.
(
57
) – Jf. bl.a. punkt 79 i dette forslag til afgørelse.
(
58
) – Jf. KSchG’s § 18, stk. 1 og 2.
(
59
) – Jf. anden betragtning til direktiv 98/59 og punkt 75 i dette forslag til afgørelse.
(
60
) – Det ville navnlig kunne være mere attraktivt for arbejdsgiveren at betale en bøde end at opretholde arbejdstagernes løn i 30 dage. Jf. i denne henseende fodnote 49 til dette forslag til afgørelse.
(
61
) – Jf. punkt 76 i dette forslag til afgørelse.
(
62
) – Jf. punkt 67-69 i dette forslag til afgørelse.
(
63
) – Jf. vedrørende direktiv 98/59’s hovedformål punkt 76 i dette forslag til afgørelse.
(
64
) – Min fremhævelse. Som visse forfattere i retslitteraturen i denne henseende har fremhævet, kan den forudgående meddelelse først gennemføres korrekt, når informations- og konsultationsproceduren er fuldstændigt afsluttet. Jf. i denne retning bl.a. F. Dorssemont, »Case C-55/02, Kommissionen v. Portuguese Republic; Case C-188/03, Imtraud Junk v. Wolfgang Kühnel«, Common Market Law Review, bind 43, 2006, s. 225-241, navnlig s. 240.
(
65
) – Jf. punkt 68 og 70 i dette forslag til afgørelse samt den deri nævnte retspraksis.
(
66
) – Junk-dommen, præmis 41.
(
67
) – Jf. i denne retning Junk-dommen, præmis 50 og 51. Jf. punkt 67-69 i dette forslag til afgørelse.
(
68
) – Jf. i denne retning Junk-dommen, præmis 52. Jf. punkt 72 i dette forslag til afgørelse.
(
69
) – Junk-dommen, præmis 53.
(
70
) – Jf. punkt 91 i dette forslag til afgørelse.
(
71
) – Som Kommissionen har anført, fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at opsigelsen af DF’s ansættelseskontrakt ved skrivelse af 2.12.2020 aldrig fik virkning som følge af den manglende meddelelse. For at lovliggøre denne situation gav arbejdsgiveren først, efter datoen for opsigelsesvarslet, dvs. den 31.3.2021, meddelelsen til den kompetente offentlige myndighed, og dernæst foretog han, den 21.4.2021, en ny opsigelse af ansættelseskontrakten, hvis opsigelsesvarsel udløb den 31.7.2021.