Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 26. veljače 2026.(1)
Predmet C-234/25
Sky Österreich Fernsehen GmbH
protiv
Verein für Konsumenteninformation
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Prava potrošača – Izuzeća od prava na odustajanje – Gubitak prava na odustajanje – Digitalna usluga – Digitalni sadržaj – Pretplata na uslugu streaminga – Kvalifikacija takve usluge”
I.      Uvod
1.        Tijekom posljednjih godina korištenje platformi za kontinuirano emitiranje internetskog prijenosa (u daljnjem tekstu: streaming) postalo je općeprihvaćeno, dok se istodobno
ponuda tih platformi znatno povećala: platforme dostupne potrošačima danas su brojne i sadržaji koje nude proširili su se. Iako svaka od tih platformi zasigurno ima svoje osobitosti, one ipak dijele neke glavne značajke.
2.        Tako
pružanje usluge streaminga dovodi do stavljanja potrošaču na raspolaganje sadržaja poput videozapisa ili glazbenih djela radi njihova gledanja ili slušanja. Ti su sadržaji pohranjeni na poslužitelju kojem potrošači mogu pristupiti svojim terminalnim uređajem
putem hiperpoveznice ili aplikacije. Tada mogu gledati ili slušati odabrano djelo među sadržajima dostupnima putem interneta, uživo ili na zahtjev, prema uvjetima njihove pretplate i danoj ponudi.
3.        Najčešće se u okviru pružanja usluge streaminga potrošaču također nudi mogućnost preuzimanja odabranog sadržaja, kako bi ga mogao gledati ili slušati čak i bez internetske veze. U takvom slučaju odabrano se djelo tada pohranjuje na vlastiti memorijski medij i može se gledati čak i bez pristupa internetu, općenito tijekom ograničenog vremena nakon kojeg više neće biti moguće pristupiti predmetnom sadržaju u obliku preuzimanja, dok će potonji i dalje biti dostupan na internetu.
4.        Osim toga, ponuda sadržaja za gledanje ili slušanje obično je popraćena personalizacijom njihova prikaza na platformi, prilagođenog svakom potrošaču, putem popisa za reprodukciju kao što su trenutačna gledanja ili slušanja, ili personalizirane preporuke na osnovi već korištenih sadržaja.
5.        Te su platforme u središtu ovog predmeta koji Sud navodi na to da utvrdi treba li pružanje usluge streaminga okvalificirati kao „ponudu ‚digitalnog sadržaja’” ili „digitalne usluge”, u smislu odredbi direktive 2011/83/EU(2).
6.        Takva kvalifikacija nije samo semantička. Naime, prema odredbama te direktive pravo na odustajanje predviđeno njome može se izgubiti prije isteka roka od 14 dana koji ona načelno predviđa kada se pruža „digitalna usluga”, ali ne i u slučaju ponude „digitalnog sadržaja”.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Direktiva 2019/770
7.        U uvodnim izjavama 19. i 57. Direktive (EU) 2019/770(3) navedeno je:
„(19)      Ovom bi Direktivom trebalo riješiti probleme povezane s različitim kategorijama digitalnih sadržaja i digitalnih usluga te s njihovom isporukom. Kako bi se ispunili zahtjevi izazvani brzim tehnološkim razvojem te kako bi se osigurala otpornost pojma digitalni sadržaj ili digitalna usluga na buduće promjene, ovom bi Direktivom trebalo obuhvatiti, među ostalim, računalne programe, aplikacije, video datoteke, audio datoteke, glazbene datoteke, digitalne igre, e-knjige i druge e-publikacije te digitalne usluge koje omogućuju stvaranje, obradu ili pohranu podataka u digitalnom obliku te pristup tim podacima, uključujući poslovni model ‚softver kao usluga’, kao što je dijeljenje video i audiozapisa te druge usluge pohranjivanja datoteka na poslužitelje (file hosting), obradu teksta ili igre koje se nude u okružju računalstva u oblaku i društvene medije. S obzirom na to da postoje brojni načini isporučivanja digitalnog sadržaja ili digitalnih usluga, poput prijenosa na materijalnom nosaču podataka, preuzimanja na uređaje potrošača, prenošenja tehnologijom streaminga na internetu, omogućivanja pristupa kapacitetima za pohranjivanje digitalnog sadržaja ili pristupa korištenju društvenim mrežama, ova bi se Direktiva trebala primjenjivati neovisno o mediju upotrijebljenom za prijenos digitalnog sadržaja ili digitalne usluge ili za davanje pristupa tom digitalnom sadržaju ili digitalnoj usluzi. Međutim, ova se Direktiva ne bi trebala primjenjivati na usluge pristupa internetu.
[…]
(57)      Digitalni sadržaj ili digitalne usluge mogli bi se potrošačima isporučivati kontinuirano tijekom određenog razdoblja. Kontinuirana isporuka može uključivati slučajeve u kojima trgovac neku digitalnu uslugu potrošačima stavi na raspolaganje na određeno ili neodređeno vrijeme, poput dvogodišnjeg ugovora o pohrani podataka u oblaku ili stalnog članstva na platformi društvenih medija. Ova kategorija razlikuje se po tome što su digitalni sadržaj ili digitalna usluga na raspolaganju ili dostupni potrošačima samo tijekom trajanja ugovora na određeno vrijeme ili dok je ugovor na neodređeno vrijeme na snazi. Stoga je opravdano da je trgovac u takvim slučajevima odgovoran samo za neusklađenost koja se pojavi tijekom tog razdoblja. Element kontinuirane isporuke ne bi nužno trebao uključivati dugoročnu isporuku. Slučajevi poput internetskog streaminga videozapisa trebali bi se smatrati kontinuiranom isporukom tijekom određenog razdoblja, bez obzira na stvarno trajanje audiovizualne datoteke. Slučajevi u kojima se specifični elementi digitalnog sadržaja ili digitalne usluge stavljaju na raspolaganje periodično ili u nekoliko navrata tijekom trajanja ugovora na određeno vrijeme ili dok je god na snazi ugovor na neodređeno vrijeme trebali bi se također smatrati kontinuiranom isporukom tijekom određenog razdoblja, na primjer ako je u ugovoru navedeno da se primjerak antivirusnog softvera može koristiti godinu dana i da će se automatski ažurirati prvog dana svakog mjeseca u tom razdoblju, ili da će trgovac izdati ažuriranja kad god nove značajke digitalne igre postanu raspoložive, i ako su digitalni sadržaj ili digitalna usluga na raspolaganju ili dostupni potrošačima samo tijekom trajanja ugovora na određeno vrijeme ili dok god je na snazi ugovor na neodređeno vrijeme.”
8.        Članak 2. te direktive, naslovljen „Definicije”, određuje u točkama 1. i 2.:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1.       ‚digitalni sadržaj’ znači podaci koji se proizvode i isporučuju u digitalnom obliku;
2)       ‚digitalna usluga’ znači:
(a)       usluga kojom se potrošaču omogućuju stvaranje, obrada i pohrana podataka u digitalnom obliku ili pristup njima; ili
(b)       usluga kojom se omogućuje dijeljenje ili bilo koja druga interakcija s podacima u digitalnom obliku koje učitava ili stvara potrošač ili drugi korisnici te usluge;”
9.        Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene”, određuje u stavku 5. točki (g):
„5.      Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore o:
[…]
(g)       isporuci digitalnog sadržaja kada je digitalni sadržaj stavljen na raspolaganje javnosti tehnologijom različitom od prijenosa signala kao dio nastupa ili događanja, poput digitalnih kinematografskih projekcija;”
10.      U članku 5. te direktive, naslovljenom „Isporuka digitalnog sadržaja ili digitalne usluge”, predviđeno je:
„1.      Trgovac isporučuje digitalni sadržaj ili digitalnu uslugu potrošaču. Ako se ugovorne strane ne dogovore drukčije, trgovac bez nepotrebne odgode isporučuje digitalni sadržaj ili digitalnu uslugu nakon sklapanja ugovora.
2.      Smatra se da je trgovac ispunio svoju obvezu u pogledu isporuke u trenutku:
(a)       kada su digitalni sadržaj ili bilo koje sredstvo prikladno za pristup digitalnom sadržaju ili njegovo preuzimanje stavljeni na raspolaganje ili učinjeni dostupnim potrošaču ili fizičkom ili virtualnom uređaju koji je potrošač odabrao u tu svrhu;
(b)       kada je digitalna usluga učinjena dostupnom potrošaču ili fizičkom ili virtualnom uređaju koji je potrošač odabrao u tu svrhu.”
2.      Direktiva (EU) 2019/2161
11.      U uvodnim izjavama 30. i 38. Direktive (EU) 2019/2161(4) navedeno je:
„(30)      Definicije [pojmova] digitalnog sadržaja i digitalnih usluga u [Direktivi 2011/83] trebalo bi uskladiti s onima iz [Direktive 2019/770]. Digitalni sadržaj uređen [Direktivom 2019/770] obuhvaća jednokratnu isporuku, niz pojedinačnih isporuka ili kontinuiranu isporuku tijekom određenog razdoblja. Element kontinuirane isporuke ne bi nužno trebao uključivati dugoročnu isporuku. Slučajevi poput internetskog streaminga videozapisa trebali bi se smatrati kontinuiranom isporukom tijekom određenog razdoblja, bez obzira na stvarno trajanje audiovizualne datoteke. Stoga može biti teško razlikovati određene vrste digitalnog sadržaja i digitalnih usluga jer oboje može uključivati kontinuiranu isporuku koju obavlja trgovac tijekom trajanja ugovora. Primjeri su digitalnih usluga usluge za dijeljenje videozapisa i audiozapisa te druge usluge pohranjivanja datoteka na poslužitelje (file hosting), obrada teksta ili igre koje se nude u okružju računalstva u oblaku, pohrana podataka u oblaku, elektronička pošta, društveni mediji i aplikacije u oblaku. Kontinuirana uključenost pružatelja usluga opravdava primjenu pravila o pravu odustajanja predviđenih u [Direktivi 2011/83] kojima se potrošaču djelotvorno omogućuje da isproba uslugu i u roku od 14 dana od sklapanja ugovora odluči hoće li je dalje koristiti ili ne. Mnogi ugovori o isporuci digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka odlikuju se jednokratnom isporukom potrošaču određenog dijela ili dijelova digitalnog sadržaja, poput konkretnih glazbenih zapisa ili videozapisa. Ugovori o isporuci digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka i dalje podliježu izuzeću od prava odustajanja iz članka 16. prvog stavka točke (m) Direktive 2011/83/EU kojim je predviđeno da potrošač gubi pravo odustajanja ako je izvršavanje ugovora, poput preuzimanja ili streaminga sadržaja, počelo, pod uvjetom da je potrošač dao prethodni izričiti pristanak za početak izvršavanja unutar roka za odustajanje i potvrdu da time gubi svoje pravo odustajanja. U slučaju dvojbe je li riječ o ugovoru o uslugama ili ugovoru o isporuci digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka trebala bi se primjenjivati pravila o pravu odustajanja za usluge.
[…]
(38)      U članku 16. prvom stavku točki (m) Direktive [2011/83] predviđeno je izuzeće od prava odustajanja u pogledu digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka ako je potrošač dao prethodni izričit pristanak za početak izvršavanja ugovora prije isteka roka za odustajanje i potvrdio da time gubi svoje pravo odustajanja. U članku 14. stavku 4. točki (b) te direktive predviđena je ugovorna sankcija ako trgovac ne ispuni taj zahtjev, to jest, u tom slučaju potrošač ne mora platiti korišteni digitalni sadržaj. Zahtjev u vezi s pribavljanjem prethodnog izričitog pristanka i potvrde potrošača stoga je relevantan samo za digitalni sadržaj koji se isporučuje u zamjenu za plaćanje cijene. Stoga je potrebno izmijeniti članak 16. prvi stavak točku (m) tako da se zahtjev trgovcima za pribavljanje prethodnog izričitog pristanka i potvrde potrošača primjenjuje samo na ugovore o uslugama kojima potrošač preuzima obvezu plaćanja.”
3.      Direktiva 2011/83
12.      Direktiva 2011/83 izmijenjena je Direktivom 2019/2161. Rok za prenošenje istekao je 28. studenoga 2021. i nacionalne odredbe o prenošenju trebaju se primjenjivati od 28. svibnja 2022.
13.      Članak 2. Direktive 2011/83, kako je izmijenjena Direktivom 2019/2161, određuje:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(6)       ‚ugovor o uslugama’ znači svaki ugovor osim kupoprodajnog ugovora prema kojem trgovac isporučuje ili se obvezuje isporučiti uslugu potrošaču, uključujući digitalnu uslugu;
[…]
(11)      ‚digitalni sadržaj’ znači digitalni sadržaj kako je definiran u članku 2. točki 1. [Direktive 2019/770];
[…]
(16)       ‚digitalna usluga’ znači digitalna usluga kako je definirana u članku 2. točki 2. [Direktive 2019/770];
[…]”
14.      Člankom 14. te direktive, kako je izmijenjena Direktivom 2019/2161, naslovljenim „Obveze potrošača u slučaju odustajanja”, predviđeno je:
„[...]
2.a      U slučaju odustajanja od ugovora potrošač se suzdržava od upotrebe digitalnog sadržaja ili digitalne usluge te od njihova stavljanja na raspolaganje trećim stranama.
3.      Kad potrošač ostvari svoje pravo odustajanja nakon što je dostavio zahtjev u skladu s člankom 7. stavkom 3. ili člankom 8. stavkom 8., potrošač plaća trgovcu iznos koji je razmjeran onom što je isporučeno do trenutka kad je potrošač obavijestio trgovca o ostvarenju prava odustajanja, u odnosu na puno pokriće ugovora. Razmjeran iznos koji potrošač treba platiti trgovcu izračunava se na temelju ukupne cijene usuglašene u ugovoru. Ako je ukupna cijena prevelika, razmjerni iznos izračunava se na temelju tržišne cijene onog što je isporučeno.
4.      Potrošač ne snosi troškove za:
[…]
(b)       cjelovitu ili djelomičnu isporuku digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka, kad:
i.       potrošač nije dao svoj prethodni izričiti pristanak za početak izvršavanja ugovora prije isteka 14-dnevnog ili 30-dnevnog roka iz članka 9.;
ii.      potrošač nije potvrdio da dajući svoj pristanak gubi pravo odustajanja; ili
iii.       trgovac nije dostavio potvrdu u skladu s člankom 7. stavkom 2. ili člankom 8. stavkom 7.
[…]”
15.      Članak 16. navedene direktive, kako je izmijenjena Direktivom 2019/2161, određuje:
„Države članice ne predviđaju pravo odustajanja određeno u člancima 9. do 15. u odnosu na ugovore na daljinu i ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija u pogledu sljedećeg:
(a)       ugovora o uslugama nakon što je usluga u potpunosti izvršena ali, ako potrošač ugovorom preuzima obvezu plaćanja, samo ako je izvršavanje počelo uz prethodni izričiti pristanak potrošača i uz potvrdu potrošača da će svoje pravo odustajanja izgubiti čim trgovac u potpunosti izvrši ugovor;
[…]
(i)       isporuke originalno zatvorenih audio ili video snimki ili računalnih programa koji su otvoreni nakon isporuke;
(j)       isporuke novina, periodičnih izdanja ili magazina s izuzetkom ugovora o pretplati za isporuku takvih publikacija;
[…]
(m)       ugovora o isporuci digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka ako je izvršavanje počelo i, ako potrošač ugovorom preuzima obvezu plaćanja, ako je:
i.       potrošač dao prethodni izričiti pristanak za početak izvršavanja ugovora prije isteka roka za odustajanje;
ii.       potrošač dao potvrdu da time gubi svoje pravo odustajanja; i
iii.       trgovac dao potvrdu u skladu s člankom 7. stavkom 2. ili člankom 8. stavkom 7.
[…]”
B.      Austrijsko pravo
16.      Člankom 3. Bundesgesetza über Fernabsatz- und außerhalb von Geschäftsräumen geschlossene Verträge (Savezni zakon o ugovorima na daljinu i ugovorima sklopljenima izvan poslovnih prostorija)(5) predviđene su sljedeće definicije:
„[...]
4.      ‚digitalne usluge’ znači digitalni sadržaj ili digitalne usluge;
5.      ‚digitalni sadržaj’ znači podaci koji se proizvode i isporučuju u digitalnom obliku, uključujući one koji se razvijaju u skladu s potrošačevim uputama;
6.      ‚digitalna usluga’ znači:
(a)      usluga kojom se potrošaču omogućuju stvaranje, obrada i pohrana podataka u digitalnom obliku ili pristup njima;
(b)      usluga kojom se omogućuje dijeljenje ili bilo koja druga interakcija s podacima u digitalnom obliku koje učitava ili stvara potrošač ili drugi korisnici te usluge,
uključujući usluge koje se razvijaju u skladu s potrošačevim uputama.
[...]”
17.      Članak 18. tog zakona, naslovljen „Izuzeća od prava na raskid ugovora”, određuje:
„1. Potrošač nema pravo na raskid ugovora u odnosu na ugovore na daljinu ili ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija u pogledu sljedećeg:
1.       usluga ako je trgovac u potpunosti izvršio uslugu, pri čemu se, u slučajevima u kojima potrošač u skladu s ugovorom ima obvezu plaćanja, pravo na raskid ugovora gubi samo ako je trgovac, osim toga, počeo izvršavati ugovor uz izričiti prethodni pristanak potrošača i ako je potrošač:
(a)       prije početka izvršavanja usluge potvrdio da je primio na znanje da će svoje pravo na raskid ugovora izgubiti čim se ugovor u potpunosti izvrši;
(b)       ili izričito zatražio dolazak trgovca radi izvođenja popravaka;
[…]
11.      isporuke digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka ako je trgovac započeo izvršavanje ugovora, pri čemu se, u slučajevima u kojima potrošač u skladu s ugovorom ima obvezu plaćanja, pravo na raskid ugovora gubi samo ako je, osim toga:
(a)       potrošač dao izričiti pristanak za početak izvršavanja ugovora prije isteka roka za raskid ugovora;
(b)       potrošač potvrdio da je primio na znanje da će prijevremenim početkom izvršavanja ugovora izgubiti svoje pravo na raskid ugovora; i
(c)       trgovac potrošaču stavio na raspolaganje otpravak ili potvrdu u skladu s člankom 5. stavkom 2. ili člankom 7. stavkom 3.
[...]”
III. Glavni postupak, prethodno pitanje i postupak pred Sudom
18.      Sky Österreich Fernsehen GmbH (u daljnjem tekstu: društvo Sky Österreich), privatno televizijsko društvo sa sjedištem u Austriji, nudi na tom državnom području, među ostalim, usluge streaminga. Digitalni sadržaji koji su stavljeni na raspolaganje za gledanje nalaze se na poslužitelju kojem klijenti mogu pristupiti svojim terminalnim uređajem putem veze ili aplikacije, kako bi putem interneta, uživo ili na zahtjev, mogli gledati programe uključene u svoju pretplatu. Ovisno o davateljima licencije moguća su i preuzimanja. Digitalni sadržaji mogu se pohraniti u vlastitoj memoriji i gledati bez pristupa internetu. Preuzeti sadržaj može se pogledati samo jednom i mora se pogledati u cijelosti, i to unutar 48 sati od početka preuzimanja.
19.      Klijent se može pretplatiti na internetu na usluge streaminga samo ako klikom prihvati sljedeću ugovornu odredbu:
„Prilikom naručivanja pretplate: primam na znanje uputu o odustajanju od usluge
Sky X. Pristajem na to da Sky već prije isteka roka za odustajanje od 14 dana započne izvršavanje ugovora i da stoga prilikom naručivanja pretplate gubim pravo odustajanja.”
20.      Verein für Konsumenteninformation (u daljnjem tekstu: VKI), udruga za zaštitu potrošača, smatra nedostatnima informacije o pravu odustajanja koje su pružene potrošačima. Prema njezinu stajalištu pretplata na streaming je „digitalna usluga” i slijedom toga tek potpuno izvršenje usluge dovodi do gubitka prava odustajanja, kada je potrošač prihvatio
da će izgubiti to pravo u tom trenutku. Društvo Sky Österreich smatra pak da je usluga streaminga „digitalni sadržaj”, tako da se pravo odustajanja gubi čim se ugovor počne izvršavati.
21.      Tužba udruge VKI da se društvu Sky Österreich naloži da u trgovačkom prometu s potrošačima prestane primjenjivati navedenu odredbu, odbijena je u prvom stupnju. Međutim, žalbeni sud prihvatio je žalbu udruge VKI i preinačio prvostupanjsku presudu tako što je uslugu streaminga koju nudi društvo Sky Österreich okvalificirao kao „digitalnu uslugu” za koju se pravo odustajanja ne može izgubiti čim se ugovor počne izvršavati, nego tek kad se usluga u potpunosti izvrši.
22.      Nakon što je društvo Sky Österreich podnijelo reviziju, Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, dvoji o kriterijima na temelju kojih se može utvrditi treba li usluge streaminga kojima se izvršavaju usluge slične onima koje izvršava društvo Sky Österreich smatrati ugovorima o digitalnom sadržaju ili o digitalnim uslugama.
23.      Prema stajalištu suda koji je uputio zahtjev, usluga koju pruža društvo Sky Österreich ispunjava uvjet „proizvodnje i isporuke podataka u digitalnom obliku” te je stoga u skladu s definicijom „digitalnog sadržaja”. Primjećuje da streaming označava samo postupak prijenosa podataka prilikom kojeg se podaci mogu gledati ili slušati tijekom njihova prijenosa. Međutim, ta bi se usluga mogla smatrati i „pohranom podataka u digitalnom obliku ili omogućavanjem pristupa tim podacima” i stoga biti „digitalna usluga”, posebno jer se ne izvršava jednokratno, jer redovito podrazumijeva odgovarajuće ažuriranje ponude te individualne preporuke na temelju ponašanja dotičnog korisnika i jer se ugovor načelno sklapa na neodređeno vrijeme.
24.      U tim je okolnostima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 16. točku (m), u vezi s člankom 2. točkom 11. [Direktive 2011/83], tumačiti na način da se ponuda usluga streaminga u okviru kojih se digitalni sadržaj koji se stavlja na raspolaganje radi gledanja nalazi na poslužitelju kojem klijenti mogu pristupiti s pomoću terminalnog uređaja preko poveznice ili aplikacije, nakon čega mogu na internetu i ‚uživo’ i ‚na zahtjev’ gledati programe obuhvaćene njihovom pretplatom odnosno alternativno preuzeti digitalni sadržaj, pohraniti ga u vlastitoj memoriji i pogledati ga jednom u roku od 48 sati neovisno o internetskom pristupu, smatra isporukom ‚digitalnog sadržaja’ u smislu tih odredbi?”
25.      Pisana očitovanja podnijeli su udruga VKI, društvo Sky Österreich, talijanska i poljska vlada te Europska komisija. Rasprava nije održana.
IV.    Analiza
26.      Svojim jedinim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku 11. i članak 16. točku (m) Direktive 2011/83 tumačiti na način da usluga streaminga, u okviru koje se sadržaj stavljen na raspolaganje potrošaču nalazi na poslužitelju kojem klijenti mogu pristupiti putem hiperpoveznice ili aplikacije kako bi ga
gledali uživo, na zahtjev ili bez pristupa internetu nakon njegova
preuzimanja, predstavlja ponudu „digitalnog sadržaja” za koju se pravo odustajanja od 14 dana predviđeno tom direktivom ne mora primijeniti pod određenim uvjetima.
27.      Društvo Sky Österreich brani pretpostavku prema kojoj se usluga koju ono pruža mora okvalificirati kao „ponuda ‚digitalnih sadržaja’” za koju se može predvidjeti da se pravo potrošača na odustajanje unutar 14 dana ne primjenjuje, pod uvjetom da je potrošač o tome obaviješten i da je prihvatio
da će izgubiti to pravo. Sve druge stranke tvrde pak da ponuda usluge streaminga poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku jest ponuda „digitalne usluge” na koju se ne može primijeniti izuzeće od prava odustajanja predviđeno člankom 16. točkom (m) Direktive 2011/83, tako da bi potrošači trebali imati rok od 14 dana da, po potrebi, odustanu od svoje pretplate.
A.      Pojmovi „digitalni sadržaj” i „digitalna usluga”
28.      Pojmovi „digitalni sadržaj” i „digitalna usluga” definirani su u članku 2. točkama
11. i 16. Direktive 2011/83 koji upućuju na definicije koje se nalaze u članku 2. točkama 1. i 2. Direktive 2019/770.
29.      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, te odredbe treba tumačiti uzimajući u obzir ne samo njihovu formulaciju već i njihov kontekst te ciljeve propisa čiji su dio(6).
1.      Doslovno tumačenje
30.      Člankom 2. točkama 11. i 16. Direktive 2011/83 „digitalni sadržaj” definiran je kao „podaci koji se proizvode i isporučuju u digitalnom obliku”, a „digitalna usluga” kao usluga kojom se „potrošaču omogućuju stvaranje, obrada i pohrana podataka u digitalnom obliku ili pristup njima” odnosno
„omogućuje dijeljenje ili bilo koja druga interakcija s podacima u digitalnom obliku koje učitava ili stvara potrošač ili drugi korisnici te usluge”.
31.      Mora se utvrditi da se na temelju teksta Direktive 2011/83 ne može precizno odrediti ono što je obuhvaćeno ponudom digitalnih sadržaja i ono što je obuhvaćeno ponudom digitalne usluge. Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, ponuda streaminga može se okvalificirati i kao „isporuka digitalnog sadržaja”, jer omogućuje stavljanje na raspolaganje i gledanje podataka proizvedenih u digitalnom obliku, i kao „isporuka digitalne usluge” koja potrošaču omogućuje pristup podacima i njihovo privremeno pohranjivanje.
32.      Zakonodavac Unije inače priznaje da uvijek mogu postojati sumnje oko pitanja je li riječ o ugovoru o uslugama ili ugovoru o isporuci digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču(7).
33.      Stoga valja sustavno i teleološki protumačiti te odredbe kako bi se isporuka digitalnog sadržaja u smislu članka 2. točke 11. Direktive 2011/83, kako je izmijenjena Direktivom 2019/2161, razgraničila od isporuke digitalnih usluga u smislu članka 2. točke 16. te direktive.
2.      Sustavno tumačenje
34.      Kao prvo, iako se samo na temelju teksta članka 2. točaka 11. i 16. Direktive 2011/83 ne može precizno odrediti ono što je obuhvaćeno pojmom „digitalni sadržaj” ili „digitalna usluga”, direktive 2011/83 i 2019/2161 – osobito njihove uvodne izjave –
pružaju korisne naznake.
35.      Tako, s jedne strane, što se tiče digitalnih sadržaja, u uvodnoj izjavi 19. prvotne verzije Direktive 2011/83 navedeni su kao primjer „računalni programi, aplikacije, igre, glazba, video snimke ili tekstovi, neovisno o tome pristupa li im se učitavanjem podataka ili strujanjem (streaming), s materijalnog nosača podataka ili preko drugih sredstava”. Osim toga, glede digitalnih usluga u uvodnoj izjavi 30. Direktive 2019/2161 upućuje se na „usluge za dijeljenje videozapisa [ili] audiozapisa te druge usluge pohranjivanja datoteka na poslužitelje (file hosting), obrad[u] teksta ili igre koje se nude u okružju računalstva u oblaku, pohran[u] podataka u oblaku, elektroničk[u] pošt[u], društven[e] medij[e] i aplikacije u oblaku”.
36.      Iako se u uvodnoj izjavi 30. Direktive 2019/2161 ponovno priznaje da „[m]ože biti teško razlikovati određene vrste digitalnog sadržaja i digitalnih usluga”, preko tih različitih primjera zakonodavac daje, međutim, određene naznake o tome što obilježava ponudu „digitalnog sadržaja” za razliku od ponude „digitalne usluge”. Tako prva podrazumijeva jednokratnu ponudu, vremenski ograničenu i vezanu uz ponuđeni sadržaj, dok druga pretpostavlja određeno trajanje i angažman
trgovca, tako da se usluga ne iscrpljuje u samoj isporuci određenog sadržaja.
37.      To također proizlazi, s druge strane, iz pojašnjenja koja je zakonodavac dao također u uvodnim izjavama direktiva 2011/83, 2019/770 i 2019/2161. Naime, u njima se navodi da digitalni sadržaj „obuhvaća jednokratnu isporuku, niz pojedinačnih isporuka ili kontinuiranu isporuku tijekom određenog razdoblja”(8), dok digitalne usluge pretpostavljaju „[k]ontinuiran[u] uključenost pružatelja usluga”(9). To je prema mojem mišljenju odlučujući kriterij da se ono što je obuhvaćeno pojmom „digitalni sadržaj” razgraniči od onog što je obuhvaćeno pojmom „digitalna usluga”.
38.      Kao što to Komisija naglašava, kontinuirana uključenost pružatelja usluga otkriva određenu dinamiku, kako u pogledu sadržaja koji se stavlja na raspolaganje, tako i usluga koje se nude istodobno s tim stavljanjem na raspolaganje. Drugim riječima, ponuda digitalne usluge ne može se, za razliku od ponude digitalnog sadržaja, ograničiti na jednokratno i ograničeno stavljanje na raspolaganje.
39.      Kao drugo, čini mi se da takvo tumačenje potvrđuje tekst članka 2. točaka
11. i 16. Direktive 2011/83 s obzirom na članak 16. točku (m) prema kojoj se pravo odustajanja ne primjenjuje pod određenim pretpostavkama na ugovore o isporuci digitalnog sadržaja.
40.      Naime, takvo izuzeće od prava odustajanja opravdano je činjenicom da u slučaju ponude digitalnog sadržaja potrošač točno zna sadržaj koji se sprema gledati ili slušati, s obzirom na to da se radi o jednokratnoj i posebnoj ponudi. Osim toga, nakon što je sadržaj stavljen na raspolaganje bio pregledan ili preslušan, on za potrošača ima samo ograničeno značenje jer je u potpunosti iskorišten. Stoga ne postoji razdoblje tijekom kojeg potrošač može isprobati sadržaj stavljen na raspolaganje.
41.      Situacija je drukčija kada je riječ o ponudi digitalne usluge. Naime, uzimajući u takvom slučaju u obzir uključenost trgovca i isporuke povezane sa stavljanjem sadržaja na raspolaganje, postojanje prava odustajanja potpuno je opravdano. U okviru pretplate na platformu za streaming, klijent može „isprobati” platformu kako bi se upoznao s katalogom djela koje nudi, s njezinom ergonomijom i mogućnostima gledanja ili slušanja koje nudi, kao i s mogućnostima personalizacije platforme prema korištenom sadržaju. U toj situaciji ne radi se samo o korištenju ponuđenog sadržaja, nego o provjeri odgovara li potrošaču u potpunosti usluga koju nudi trgovac. Ako to nije slučaj, on tada može iskoristiti svoje pravo odustajanja.
42.      U svakom slučaju, iz rješenja koje je Sud prihvatio u presudi PE Digital(10) proizlazi da članak 16. točka (m) Direktive 2011/83 čini izuzeće od prava odustajanja koje treba usko tumačiti jer je riječ o odredbi prava Unije kojom se ograničavaju prava dodijeljena radi zaštite potrošača(11). Drugim riječima, pojmu „digitalni sadržaj”, koji dovodi do primjene izuzeća od prava odustajanja, ne može se dati široko značenje i stoga bi se, prema mojem mišljenju, on trebao ograničiti na pojedinačne isporuke. Čim usluga nadiđe takvu radnju, trebala bi se okvalificirati kao „digitalna usluga” u smislu članka 2. točke 16. te direktive.
43.      U tim okolnostima smatram
da iz sustavnog tumačenja članka 2. točaka 11. i 16. te članka 16. točke (m) Direktive 2011/83 proizlazi da usluga streaminga poput one o kojoj je riječ u ovom slučaju ne čini ponudu „digitalnog sadržaja”.
44.      Taj je zaključak potkrijepljen teleološkim tumačenjem tih odredbi.
3.      Teleološko tumačenje
45.      Direktiva 2011/83 ima za cilj ponuditi „prav[u] ravnotež[u] između visoke razine zaštite potrošača i konkurentnosti poduzeća, uz istodobno poštovanje načela supsidijarnosti”(12).
46.      Kao što je to Sud presudio, pravo odustajanja ima za svrhu zaštititi potrošača u specifičnoj situaciji prodaje na daljinu, u kojoj on ne može konkretno vidjeti proizvod ili se upoznati sa značajkama usluge prije sklapanja ugovora. Stoga je cilj prava odustajanja nadomjestiti nepovoljniji položaj u kojem se potrošač nalazi prilikom sklapanja ugovora na daljinu tako što mu se daje primjeren rok za razmišljanje u kojem može pregledati i isprobati kupljenu robu(13).
47.      Izuzeće od prava odustajanja predviđeno u članku 16. točki (m) Direktive 2011/83 ima za cilj zaštitu trgovca u slučaju kada je sadržaj koji nudi poznat i može se odmah koristiti. Kao što to talijanska vlada naglašava, u takvoj situaciji potrošač u potpunosti uživa sve prednosti isporuke u trenutku kada se ona ostvaruje. Nadalje, kako to društvo Sky Österreich tvrdi, što se tiče digitalnog sadržaja, ponovna uspostava prijašnjeg stanja kojom bi se uvažili interesi trgovaca nije moguća, tako da bi omogućavanje naknadnog odustajanja potrošača značilo za trgovca u konačnici da besplatno isporučuje digitalni sadržaj.
48.      U tim okolnostima upravo širi karakter „digitalne usluge”, koji podrazumijeva stalni angažman trgovca za razliku od jednostavne isporuke „digitalnog sadržaja”, opravdava mogućnost da potrošač ostvari svoje pravo odustajanja ako, nakon što ga isproba, ne bude zadovoljan. Nasuprot tomu, jednokratnost i posebnost „digitalnog sadržaja” opravdava to da ga potrošač ne može isprobati jer je upoznat s točnom isporukom koju će primiti prije nego što mu se na raspolaganje stavi sadržaj o kojemu je riječ.
49.      Stoga iz analize ciljeva Direktive 2011/83, kako je izmijenjena Direktivom 2019/2161, također proizlazi da usluga streaminga, poput one o kojoj je riječ u ovom slučaju, ne čini ponudu „digitalnog sadržaja” na koju je moguće ne primijeniti pravo odustajanja od 14 dana predviđeno tom direktivom.
B.      Mogućnost zlouporabe
50.      Smatram da takav zaključak nije doveden u pitanje argumentom koji je iznijelo društvo Sky Österreich i prema kojem bi omogućavanje potrošaču da iskoristi svoje pravo odustajanja u okviru pretplate povodom ponude streaminga, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, zasigurno dovelo do zlouporabe pretplata.
51.      Društvo Sky Österreich stoga navodi da se vrhunci pretplata na uslugu streaminga primjećuju osobito prilikom stavljanja na raspolaganje prve ili posljednje sezone popularnih serija ili tijekom odlučujućih utakmica nogometnih prvenstava. Ističe da bi u slučaju da ima mogućnost otkazati svoju pretplatu odmah nakon korištenja sadržaja potrošač mogao gotovo besplatno pogledati sadržaj o kojemu je riječ.
52.      Međutim, kao što je to Komisija naglasila, tu je mogućnost zlouporabe zakonodavac izrijekom uzeo u obzir u članku 14. stavku 3. Direktive 2011/83, kako je izmijenjena Direktivom 2019/2161, tako što je predvidio da „kad potrošač ostvari svoje pravo odustajanja [...], on plaća trgovcu iznos koji je razmjeran onom što je isporučeno do trenutka kad je potrošač obavijestio trgovca o ostvarenju prava odustajanja, u odnosu na puno pokriće ugovora”.
53.      To se rješenje također primjenjuje kada potrošač otkaže svoju pretplatu na platformu za streaming: trgovac prima naknadu koja odgovara dostupnosti sadržaja
tijekom razdoblja u kojem je potrošač imao pristup navedenom sadržaju.
54.      Društvo Sky Österreich tvrdi da takva naknada nije, međutim, dostatna s obzirom na sudsku praksu Suda prema kojoj za određivanje razmjernog iznosa koji potrošač treba platiti trgovcu, kada je taj potrošač izričito zatražio da izvršavanje sklopljenog ugovora počne tijekom roka za odustajanje te je odustao od tog ugovora, načelno treba uzeti u obzir cijenu dogovorenu u navedenom ugovoru za sve usluge koje su predmet tog ugovora i izračunati dugovani iznos razmjerno vremenu(14). Međutim, u takvom se izračunu ne bi uzele u obzir različite vrijednosti ponuđenih sadržaja, jer završna faza sportskog natjecanja ima drukčiju ekonomsku vrijednost od svakodnevne televizijske sapunice.
55.      Naime, ne može se zanemariti mogućnost da potrošači dođu u iskušenje iskoristiti svoje pravo odustajanja samo kako bi mogli pristupiti jedinstvenom privlačnom sadržaju, te da izračun razmjerno vremenu, kako je predviđen u sudskoj praksi, možda ne bi doveo do pravične naknade za trgovca.
56.      Međutim, ističem, s jedne strane, da članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83 predviđa plaćanje iznosa razmjernog onom što je isporučeno, a da uopće nije spomenuto trajanje u kojem je usluga o kojoj je riječ bila pružena. S druge strane, rješenje koje je Sud prihvatio u presudi PE Digital(15) opravdano je prema mojem mišljenju činjenicom da je ekonomska vrijednost ponuđene usluge u tom predmetu – stranice za upoznavanje – bila stabilna i trajna. Drugim riječima, potrošaču nije bilo privlačnije pretplatiti se na uslugu u određenom trenutku kako bi koristio određeni sadržaj.
57.      Uzimajući u obzir ta razmatranja, smatram da se to rješenje ne može dosljedno primijeniti na situaciju s financijskom naknadom koju duguje potrošač koji je iskoristio svoje pravo odustajanja nakon što se pretplatio na platformu za streaming, pri čemu se prema mojem mišljenju u okviru te naknade može, osim trajanja tijekom kojeg je potrošač bio pretplaćen na platformu, uzeti u obzir ekonomska vrijednost različitih sadržaja koji su stavljeni na raspolaganje i pregledani(16).
58.      U tim okolnostima ostajem pri zaključku navedenom u točki 49. ovog mišljenja.
V.      Zaključak
59.      Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) odgovori na sljedeći način:
Članak 2. točke 11. i 16. te članak 16. točku (m) Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2019/2161 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. studenoga 2019.,
treba tumačiti na način da:
usluga streaminga, u okviru koje se sadržaj stavljen na raspolaganje potrošaču nalazi na poslužitelju kojem klijenti mogu pristupiti putem hiperpoveznice ili aplikacije kako bi ga gledali uživo, na zahtjev ili bez pristupa internetu nakon preuzimanja, ne čini ponudu „digitalnog sadržaja”.
1      Izvorni jezik: francuski
2      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260. i ispravak SL 2024./90093, L)
3      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2019. o određenim aspektima ugovora o isporuci digitalnog sadržaja i digitalnih usluga (SL 2019., L 136, str. 1. i ispravak SL 2019., L 305, str. 60.)
4      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 27. studenoga 2019. o izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i direktiva 98/6/EZ, 2005/29/EZ te 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu boljeg izvršavanja i modernizacije pravila Unije o zaštiti potrošača (SL 2019., L 328, str. 7.)
5      BGBl. I br. 109/2022.
6      Presude od 17. studenoga 1983., Merck (292/82, EU:C:1983:335, t. 12.); od 22. prosinca 2022., Sambre & Biesme i Commune de Farciennes (C-383/21 i C-384/21, EU:C:2022:1022, t. 54.); od 15. siječnja 2026., AVR-Afvalverwerking (C-692/23, EU:C:2026:4, t. 37.) i od 15. siječnja 2026., Ambito territoriale di caccia Ancona 2 (C-615/24, EU:C:2026:10, t. 23.)
7      Uvodna izjava 30. Direktive 2019/2161
8      Uvodna izjava 30. Direktive 2019/2161
9      Uvodna izjava 30. Direktive 2019/2161
10      Presuda od 8. listopada 2020. (C-641/19, EU:C:2020:808)
11      Presuda od 8. listopada 2020., PE Digital (C-641/19, EU:C:2020:808, t. 43.)
12      Uvodna izjava 4. Direktive 2011/83 i uvodna izjava 2. Direktive 2019/770
13      Presuda od 23. siječnja 2019., Walbusch Walter Busch (C-430/17, EU:C:2019:47, t. 45.)
14      Presuda od 8. listopada 2020., PE Digital (C-641/19, EU:C:2020:808)
15      Presuda od 8. listopada 2020. (C-641/19, EU:C:2020:808)
16      U tom mi se pogledu procjena ekonomske vrijednosti konkretnog sadržaja čini lakšom kada je takav sadržaj također dostupan za kupnju ili najam izvan bilo kakve pretplate. Nuđenje takve mogućnosti znači, doduše, za trgovca, da se više ne sklapaju samo dugoročni ugovori o pretplati s potrošačima, nego omogućuje preciznu procjenu vrijednosti emitiranog sadržaja.