Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 30 d.(1)
Byla C‑190/25 (Zelabrich)(i)
LS
prieš
GT
(Oberlandesgericht Stuttgart (Štutgarto aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka, pripažinimas ir vykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 – 19 straipsnis – Lis pendens – 63 straipsnis – Italijos ir Šventojo Sosto sudarytas Laterano konkordatas – Pagal kanonų teisę sudaryta santuoka – Valstybės narės civiliniame teisme, į kurį kreiptasi pirmiausia, nagrinėjama byla dėl santuokos nutraukimo – Italijos bažnytinio teismo paskelbtas šios santuokos negaliojimas – Italijos valstybės teisme, į kurį kreiptasi vėliau, nagrinėjama byla dėl sprendimo dėl negaliojimo civilinių teisinių pasekmių pripažinimo “
I.      Įvadas
1.        Į vienos valstybės narės teismą buvo kreiptasi pirmiausia dėl santuokos nutraukimo. Į kitos valstybės narės, šiuo atveju Italijos, teismą vėliau buvo kreiptasi su prašymu pripažinti sprendimo dėl Italijoje pagal kanonų teisės nuostatas sudarytos santuokos(2) negaliojimo civilines teisines pasekmes, atsižvelgiant į tai, kad šis vykdytinas teismo sprendimas buvo priimtas bažnytinio teismo, kurio jurisdikcija pripažįstama šioje valstybėje narėje. Ar ši situacija laikytina lis pendens situacija?
2.        Byloje, pateiktoje Teisingumo Teismui, Vokietijos teismas siekia išsiaiškinti, ar teigiamas atsakymas į šį klausimą gali kilti iš Reglamento (EB) Nr. 2201/2003(3) 19 straipsnio 1 dalies aiškinimo, remiantis tuo, kad šio reglamento 63 straipsnio 2 dalyje ir 3 dalies a punkte numatyta, kad bet koks sprendimas dėl santuokos negaliojimo, priimtas pagal Italijos ir Šventojo Sosto susitarimą, t. y. 1929 m. vasario 11 d.
Laterano konkordatą, iš dalies pakeistą susitarimu ir jo papildomu protokolu(4), remiantis nuoroda į minėto reglamento III skyriaus 1 skirsnį, automatiškai pripažįstamas, kaip ir bet kuris kitas sprendimas, priimtas santuokos klausimais vienos iš valstybių narių teismo.
3.        Klausimas dėl reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnyje numatytų lis pendens taisyklių taikymo turėtų būti nagrinėjamas plačiau nei pagrindinėje byloje, kurioje nagrinėjamas tik Laterano konkordatas. Iš tiesų, šio reglamento 63 straipsnyje nurodomi konkordatai, sudaryti tarp Šventojo Sosto ir atitinkamai Portugalijos, Ispanijos ir Maltos. Pastaruosiuose dviejuose susitarimuose nustatyta procedūra, panaši į Italijos procedūrą, taikomą bažnytinių teismų priimtų sprendimų pripažinimui. Be to, ieškiniams, pareikštiems nuo 2022 m. rugpjūčio 1 d., pagal Reglamento (ES) 2019/1111(5) 99 straipsnį, kuriuo pakeičiamas minėtasis 63 straipsnis, taikomas paskutinis konkordatas, sudarytas tarp Šventojo Sosto ir Portugalijos, kuriame numatyta tokia procedūra.
4.        Šioje išvadoje, kuri Teisingumo Teismo prašymu bus skirta pirmajam prejudiciniam klausimui, išdėstysiu priežastis, dėl kurių, mano nuomone, šios procedūros negalima laikyti lygiaverte santuokos pripažinimo negaliojančia procedūrai, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio 1 dalį, ir todėl negalima laikyti, kad yra susiklosčiusi lis pendens padėtis.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
5.        Reglamento „Briuselis IIa“ 1 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta:
„Šis reglamentas taikomas bet kokio pobūdžio teismo civilinėms byloms, susijusioms su:
a)      santuokos nutraukimu, gyvenimu skyrium (separacija) ar santuokos pripažinimu negaliojančia“.
6.        Šio reglamento 19 straipsnyje „Lis pendens ir su jomis susiję ieškiniai“ numatyta:
„1.      Jeigu tarp tų pačių šalių skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos dėl santuokos nutraukimo, gyvenimo skyrium (separacija) ar santuokos pripažinimo negaliojančia, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, savo iniciatyva sustabdo nagrinėjimo procesą, kol nustatoma pirmojo teismo jurisdikcija.
<...>
3.      Jeigu nustatoma pirmojo teismo jurisdikcija, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, atsisako jurisdikcijos pirmojo teismo naudai.
Tokiu atveju šalis, kuri kreipėsi į teismą, kuriame buvo vėliau iškelta byla, gali tą ieškinį pateikti pirmajam teismui.“
7.        To reglamento 63 straipsnis „Sutartys su Šventuoju Sostu“ suformuluotas taip:
„1.      Šis reglamentas taikomas nepažeidžiant Tarptautinės sutarties (konkordato) tarp Šventojo Sosto ir Portugalijos, pasirašytos Vatikano mieste 1940 m. gegužės 7 d.
2.      Bet kuris sprendimas dėl santuokos negaliojimo, priimtas pagal šio straipsnio 1 dalyje nurodytą tarptautinę sutartį, valstybėse narėse pripažįstamas pagal III skyriaus 1 skirsnyje nustatytas sąlygas ((6)).
3.      Šio straipsnio 1 ir 2 dalyse išvardytos nuostatos taip pat taikomos šioms su Šventuoju Sostu sudarytoms tarptautinėms sutartims (konkordatams):
a)      [Laterano konkordatui];
b)      1979 m. sausio 3 d. Šventojo Sosto ir Ispanijos susitarimui dėl teisinių reikalų;
c)      1993 m. vasario 3 d. Maltos ir Šventojo Sosto susitarimui dėl bažnytinių santuokų civilinės galios ir bažnytinės vadovybės bei specializuotų teismų sprendimų dėl šių santuokų pripažinimo, įskaitant tos pačios dienos protokolą dėl taikymo, ir 1995 m. sausio 6 d. antrajam Papildomam protokolui.
4.      Pripažįstant 2 dalyje numatytus sprendimus, Ispanijoje, Italijoje arba Maltoje gali būti taikomos tokios pačios procedūros ir tokie pat patikrinimai, kokie taikomi bažnytinių teismų sprendimams, priimtiems pagal 3 dalyje minėtas tarptautines sutartis, sudarytas su Šventuoju Sostu.
<...>“
B.      Laterano konkordatas
8.        Laterano konkordato 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      Santuokos, sudarytos pagal kanonų teisės nuostatas, pripažįstamos kaip sukeliančios civilines teisines pasekmes, su sąlyga, kad santuoka, po paskelbimo savivaldybėje, įregistruojama civilinės metrikacijos registre. Iš karto po ceremonijos kunigas arba jo įgaliotasis asmuo pateikia sutuoktiniams paaiškinimus dėl santuokos civilinių teisinių pasekmių, supažindindamas juos su Codice civile [Civilinis kodeksas] straipsniais, susijusiais su sutuoktinių teisėmis ir pareigomis. Tada jis parengia santuokos liudijimą dviem egzemplioriais, kuriuose gali būti įrašyti sutuoktinių pareiškimai pagal civilinę teisę.
<...>
2.      Bažnytinių teismų sprendimai dėl santuokos pripažinimo negaliojančia, turintys aukštesnės bažnytinės kontrolės institucijos pripažintą vykdomąjį pobūdį, šalių arba vienos iš jų prašymu sukelia pasekmes Italijoje jurisdikciją turinčio Corte d’appello (Apeliacinis teismas, Italija) sprendimu, kai šis nustato, kad:
a)      bažnytinis teismas turėjo jurisdikciją nagrinėti bylą, nes santuoka buvo sudaryta laikantis šiame straipsnyje nustatytų sąlygų;
b)      bažnytinio teismo proceso metu buvo paisoma šalių teisių dalyvauti teismo posėdyje ir gintis, laikantis pagrindinių Italijos teisinės sistemos principų, ir
c)      yra įvykdytos kitos Italijos teisės aktuose nustatytos sąlygos užsienio sprendimams įgyvendinti.
Apeliacinis teismas sprendime, kuriuo siekiama pagal kanonų teisę priimtą sprendimą pripažinti vykdytinu, gali nustatyti laikinąsias finansines priemones vieno iš sutuoktinių, kurio santuoka buvo pripažinta negaliojančia, naudai, ir nukreipti šalis į teismą, turintį jurisdikciją spręsti šį klausimą.“
9.        Papildomo protokolo 4 punkto, susijusio su Laterano konkordato 8 straipsniu, b papunktyje nustatyta:
„Dėl 2 dalies, siekiant taikyti Codice italiano di procedura civile (Italijos civilinio proceso kodeksas)(7) 796 ir 797 straipsnius, turi būti atsižvelgiama į kanonų teisės, kuria reglamentuojami santuokos ryšiai ir pagal kurią jie atsirado, specifiką. Visų pirma:
1)      reikia atsižvelgti į tai, kad Italijos teisės nuorodos į vietos, kurioje buvo priimtas sprendimas, teisę turi būti suprantamos kaip nuorodos į kanonų teisę;
2)      pagal kanonų teisę vykdytinu tapęs sprendimas pripažįstamas įgijusiu res judicata galią;
3)      suprantama, kad bet kuriuo atveju byla nebus iš esmės nagrinėjama iš naujo.“
III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
10.      Vokietijos ir Italijos pilietis GT ir Rusijos pilietė LS, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra Vokietijoje, 2017 m. birželio 16 d. Neapolio (Italija) bažnyčioje Santa Maria Apparente sudarė bažnytinę santuoką; ji tą pačią dieną buvo įregistruota šio miesto civilinės metrikacijos įstaigoje.
11.      2022 m. sausio 25 d. GT pateikė prašymą dėl santuokos nutraukimo Amtsgericht Stuttgart (Štutgarto apylinkės teismas, Vokietija). Šis teismas taip pat turi ex officio priimti sprendimą dėl kompensacinio teisių į pensiją perskirstymo ir, LS prašymu, dėl išlaikymo po santuokos nutraukimo.
12.      2022 m. liepos 22 d. GT kreipėsi į Tribunale Ecclesiastico Interdiocesano di Napoli (Neapolio tarpdiecezinis bažnytinis teismas, Italija) su prašymu pripažinti šią bažnytinę santuoką negaliojančia. Galutiniu 2024 m. vasario 28 d. sprendimu santuoka buvo pripažinta negaliojančia, 2024 m. gegužės 27 d.
Supremo Tribunale della Segnatura Apostilica (Apaštališkosios Signatūros Aukščiausiasis Tribunolas, Italija) sprendimą paskelbė vykdytinu.
13.      Corte di appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas, Italija)(8), kuriam nuo 2024 m. liepos 31 d. buvo perduota byla dėl pagal kanonų teisę priimto sprendimo civilinių teisinių pasekmių pripažinimo, sprendimo dar nepriėmė.
14.      2024 m. lapkričio 20 d. nutartimi Amtsgericht Stuttgart (Štutgarto apylinkės teismas) sustabdė bylos dėl prašymo nutraukti santuoką, įskaitant su tuo susijusias ekonomines pasekmes, nagrinėjimą, motyvuodamas tuo, kad jei Italijos teismas priimtų sprendimą pripažinti pagal kanonų teisę priimtą sprendimą, nebeliktų pagrindo priimti sprendimą byloje dėl santuokos nutraukimo.
15.      LS pateikė apeliacinį skundą dėl šios nutarties Oberlandesgericht Stuttgart (Štutgarto aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas; ji teigė, kad pagal reglamentą „Briuselis IIa“ pareiga sustabdyti bylos nagrinėjimą tenka ne Amtsgericht Stuttgart (Štutgarto apylinkės teismas), o Italijos teismui.
16.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pirmuoju prejudiciniu klausimu siekia, kad būtų patvirtintas jo vertinimas, jog, atsižvelgiant į reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsnio 2 dalies ir 3 dalies a punkto formuluotę, pagal kanonų teisę priimto sprendimo pripažinimo procedūra, šiuo metu vykstanti Italijos teisme, „yra bylos dėl santuokos pripažinimo negaliojančia dalis“, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 19 straipsnio 1 dalį.
17.      Kalbant apie antrąjį prejudicinį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, kokios būtų pasekmės, jei būtų konstatuota lis pendens situacija, ir Italijos teismas, į kurį buvo kreiptasi vėliau, turėtų sustabdyti bylos nagrinėjimą pagal minėto reglamento 19 straipsnio 1 dalį.
18.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, viena vertus, santuokos pripažinimas negaliojančia, jeigu pagal kanonų teisę priimtas sprendimas būtų pripažintas Italijos teismo, neturi tokių pačių pasekmių kaip santuokos nutraukimas, kiek tai susiję su jos pasekmių sureguliavimu Vokietijos teisme. Jis pažymi, kad, remiantis Vokietijos jurisprudencija, iš negaliojančia pripažintos santuokos negali kilti jokių ekonominių pasekmių. Taigi, nesilaikant lis pendens taisyklių, kiltų nesuderinamų sprendimų pavojus, o tai galėtų būti pagrindas nepripažinti sprendimo, kuriuo konstatuojamas santuokos negaliojimas, pagal reglamento „Briuselis IIa“ 22 straipsnio c punktą.
19.      Kita vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad dėl lis pendens mechanizmo jam galėtų tekti nagrinėti Italijos valstybės pripažintą bažnytinio teismo paskelbtą santuokos negaliojimą, nors šiuo klausimu tarp Vokietijos Federacinės Respublikos ir Šventojo Sosto nėra jokių susitarimų.
20.      Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Vokietijos teismai turi galimybę sustabdyti bylos nagrinėjimą, nors turi viršesnę tarptautinę jurisdikciją.
21.      Šiomis aplinkybėmis Oberlandesgericht Stuttgart (Štutgarto aukštesnysis apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.      Ar Italijoje vykstanti [pagal kanonų teisę priimto sprendimo] civilinių teisinių pasekmių pripažinimo procedūra Corte di appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas), turinčiame jurisdikciją pagal [Laterano konkordato] 8 straipsnio 2 dalį, yra byla dėl santuokos pripažinimo negaliojančia, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio 1 dalį?
2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar Vokietijos teismas, į kurį buvo pirmiausia kreiptasi dėl santuokos nutraukimo, priešingai, nei nustatyta reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio 1 dalyje, gali sustabdyti bylos nagrinėjimą pagal nacionalinės teisės nuostatas teismo, į kurį buvo kreiptasi vėliau ir kuris turi priimti sprendimą byloje dėl [pagal kanonų teisę priimto sprendimo] pripažinimo, naudai?“
22.      GT, Italijos vyriausybė ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas. Šie subjektai ir Ispanijos vyriausybė dalyvavo 2026 m. vasario 5 d. vykusiame teismo posėdyje, kuriame jie atsakė į Teisingumo Teismo pateiktus žodinius klausimus.
IV.    Analizė
23.      Savo prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Italijos valstybės teisme vykstanti bažnytinio teismo priimto vykdytino sprendimo dėl pagal kanonų teisę sudarytos santuokos negaliojimo(9) pripažinimo procedūra yra byla dėl santuokos pripažinimo negaliojančia, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio 1 dalį, jeigu prašymas dėl tų pačių šalių santuokos nutraukimo buvo pirmiausia pateiktas Vokietijos teismui. Taigi, Teisingumo Teismo prašoma pateikti nuomonę dėl šios nuostatos aiškinimo(10).
24.      Kadangi religinės institucijos priimti sprendimai į šio reglamento taikymo sritį nepatenka(11), reikia apibūdinti konkretų kontekstą, su kuriuo susijęs šis prašymas pateikti išaiškinimą, t. y.
Laterano konkordatą, kuris yra vienas iš susitarimų, sudarytų tam tikrų valstybių narių, nurodytų minėto reglamento 63 straipsnyje(12).
A.      Ypatingos pagrindinės bylos aplinkybės: Laterano konkordatas
25.      Italijos ir Šventojo Sosto sudarytas 1929 m. vasario 11 d.
Laterano konkordatas iš dalies pakeistas 1984 m. vasario 18 d. susitarimu(13). Šio susitarimo 1 straipsnyje patvirtintas pagrindinis šio konkordato principas – visiška Katalikų Bažnyčios ir Italijos Respublikos nepriklausomybė bei suverenumas, kiekvienai savo srityje. Pagal konkordato 2 straipsnio 1 dalį(14), Italijos Respublika garantuoja Katalikų Bažnyčiai galimybę laisvai vykdyti autonominę jurisdikciją kanonų teisės srityje. To paties konkordato 8 straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos, kuriomis bažnytinių teismų priimti sprendimai dėl santuokos negaliojimo sukelia pasekmes Italijos teisės sistemoje, yra jo 1 straipsnyje išdėstyto principo taikymas(15).
26.      Šio konkordato 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse reglamentuojama pagal kanonų teisę sudarytų santuokų ir bažnytinių teismų priimtų vykdytinų sprendimų dėl tokių santuokų negaliojimo civilinės teisinės pasekmės.
27.      Pagal Laterano konkordato 8 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, tokios santuokos sukelia civilinių teisinių pasekmių, kai jos įregistruojamos civilinės metrikacijos registre. Vis dėlto, kaip numatyta šios nuostatos antroje pastraipoje, įrašyti į registrą gali būti atsisakyta, jei nesilaikoma pagrindinių civilinės teisės normų (dėl sutuoktinių amžiaus, Papildomo protokolo 4 punkto a papunktyje išvardytų privalomų kliūčių).
28.      Pagal kanonų teisę bažnytiniai teismai bent vieno iš sutuoktinių prašymu gali pripažinti negaliojančia tik pagal kanonų teisę sudarytą santuoką, remdamiesi religiniais motyvais, kurių yra daugiau(16) nei numatyta bendrojoje civilinėje teisėje.
29.      Laterano konkordato 8 straipsnio 2 dalyje numatyti du etapai, kada pagal kanonų teisę sudarytos santuokos negaliojimas sukeltų civilinių teisinių pasekmių. Pirma, bažnytinių teismų priimti sprendimai dėl tokios santuokos negaliojimo(17) turi būti pripažinti vykdytinais aukštesnės bažnytinės kontrolės institucijos.
30.      Antra, kai ta institucija juos paskelbia vykdytinais, tokie sprendimai turi būti peržiūrėti Italijos valstybės teisme.
31.      Pagrindinėje byloje šiuo metu toks nagrinėjimas vyksta Italijos valstybės teisme, į kurį kreipėsi GT, ir anksčiau jo inicijuota byla dėl santuokos nutraukimo Vokietijos teisme. Pastarojo sprendimas sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus priimtas sprendimas byloje, nagrinėjamoje Italijos teisme, į kurį kreiptasi vėliau, yra užginčytas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme. Šis kelia klausimą dėl lis pendens sąlygų, numatytų reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnyje(18), šio konkretaus proceso kontekste.
B.      Su lis pendens susijusių taisyklių taikymo sritis
32.      Reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio pavadinimas – „Lis pendens ir su jomis susiję ieškiniai“. Sąvoka „susiję ieškiniai“ apima „klaidingo lis pendens“ atvejus(19). Šis skirtumas paaiškintas reglamento „Briuselis II“ 11 straipsnio 2 dalyje(20). Juo atsižvelgiama į valstybių narių teisinių sistemų skirtumus, susijusius su tuo, kad ne visose jose pripažįstamas gyvenimas skyrium (separacija), santuokos nutraukimas ir santuokos pripažinimas negaliojančia(21).
33.      Aiškindamas reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio 1 ir 3 dalis, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, norint nustatyti, ar susiklostė lis pendens situacija, ieškiniai turi būti susiję su tomis pačiomis šalimis. Tai, kad jų dalykas yra skirtingas, neturi jokios reikšmės, jeigu jie susiję su gyvenimu skyrium (separacija), santuokos nutraukimu ar santuokos pripažinimu negaliojančia. Darytina išvada, kad lis pendens situacija, kaip ji suprantama pagal nurodytą 19 straipsnį, gali susiklostyti, kai į du skirtingų valstybių narių teismus kreiptasi vienu atveju dėl separacijos, o kitu – dėl santuokos nutraukimo, arba abiem atvejais kreiptasi dėl santuokos nutraukimo(22).
34.      Taigi, pakanka, kad būtų nagrinėjami du ieškiniai, susiję su santuokos ryšiais. Sąjungos teisės aktų leidėjas neskyrė ypatingo dėmesio ieškiniui dėl santuokos pripažinimo negaliojančia, kuris grindžiamas santuokos sudarymo metu buvusiais santuokos negaliojimo pagrindais, nors negaliojantys santuokos ryšiai negali būti nutraukti nutraukiant santuoką(23).
C.      Taikymas nagrinėjamu atveju
35.      Byla dėl santuokos nutraukimo, pradėta pirmiausia kreipusis į Vokietijos teismą, konkuruoja su byla Italijos teisme, į kurį kreiptasi vėliau, siekiant, kad bažnytinio teismo priimtas vykdytinas sprendimas dėl santuokos negaliojimo sukeltų pasekmių Italijoje.
36.      Žinoma, šių dviejų bylų dalykas yra nagrinėjamieji santuokos ryšiai. Vis dėlto ieškiniai yra skirtingo pobūdžio. Vieno iš jų tikslas – priimti sprendimą nutraukti santuokos ryšius, o kito – Italijos teisinėje sistemoje pripažinti bažnytinio teismo jau priimto galutinio ir vykdytino sprendimo dėl santuokos negaliojimo civilines teisines pasekmes. Šios trys sąlygos yra nustatytos Laterano konkordato 8 straipsnio 2 dalyje.
37.      Taigi, pirma, vien iš reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad lis pendens sąlygos nėra tenkinamos. Šia nuostata reglamentuojama situacija, kai „tarp tų pačių šalių skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos dėl santuokos nutraukimo <...> ar santuokos pripažinimo negaliojančia“(24). Tiek 19 straipsnio formuluotė, tiek jo tikslas yra aiškūs. Juo reglamentuojamas atvejų, kai dėl kelių jurisdikcijos pagrindų, nustatytų reglamento „Briuselis IIa“ 3 straipsnyje, nesant hierarchijos(25), buvo kreiptasi į du skirtingų valstybių narių teismus, nagrinėjimas(26). Taip siekiama išvengti sprendimų dėl santuokos nutraukimo prieštaringumo ir užtikrinti teisinį saugumą laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje(27), nurodytoje šio reglamento 1 konstatuojamojoje dalyje.
38.      Vis dėlto šiuo atveju vienintelė byla, nagrinėjama kitos valstybės narės (Italijos) teisme lygiagrečiai su byla dėl santuokos nutraukimo Vokietijoje, nėra byla dėl pagal kanonų teisę sudarytos santuokos „pripažinimo negaliojančia“, nes ši santuoka jau paskelbta negaliojančia.  Prašymas (arba procesas) dėl minėtos santuokos paskelbimo negaliojančia pateiktas (ar pradėtas) bažnytiniame teisme, kuris priėmė galutinį sprendimą, pripažintą vykdytinu aukštesnės bažnytinės kontrolės institucijos priimtu antruoju sprendimu. Be to, nesant jurisdikciją turinčio Italijos valstybės teismo pripažinimo, tai nėra sprendimas, kuriam taikomas reglamentas „Briuselis IIa“(28).
39.      Antra, Italijos valstybės teisme pradėta procedūra, kuria siekiama Italijos teisinėje sistemoje pripažinti bažnytinio teismo jau paskelbto santuokos negaliojimo pasekmes(29), turi egzekvatūros procedūros požymių(30). Pažymėtina, kad apibūdinant šią procedūrą vartojami įvairūs kiti terminai ar frazės, kaip antai „patvirtinimas“ (pranc.
homologation)(31), „teisėtumo patikrinimas“ / „civilinės galios patvirtinimas“(32) arba „nagrinėjimo sąlyga“(33) ar „patvirtinimas“ (pranc.
confirmation)(34), tačiau, mano nuomone, tai reikšmės neturi.
40.      Pirmiausia, minėta procedūra yra numatyta Laterano konkordate, kuris yra tarptautinė sutartis, siekiant, kad sprendimai, kuriuos priima bažnytiniai teismai, turintys jurisdikciją savo teisinėje sistemoje(35) paskelbti santuokas negaliojančiomis su konkrečiais atvejais susijusiais pagrindais(36), sukeltų civilinių teisinių pasekmių Italijoje arba, kitaip tariant, būtų įtraukti į šios valstybės narės teisinę sistemą(37).
41.      Analogiška civilinė procedūra egzistuoja Ispanijoje. Taip pat ji yra Maltoje, o sudarius 2004 m. gegužės 18 d. konkordatą – ir Portugalijoje(38).
42.      Be to, Laterano konkordato 8 straipsnio 2 dalyje išvardyti pagal kanonų teisę priimto sprendimo aspektai, kuriuos turi patikrinti jurisdikciją turintis Italijos valstybės teismas. Jie įprasti egzekvatūros srityje(39), nes yra susiję su bažnytinio teismo, į kurį kreiptasi, jurisdikcija ir Italijos procesinės viešosios tvarkos laikymusi, nesant reikalo siekti tikslios atitikties Italijos civilinėje teisėje numatytiems negaliojimo pagrindams(40). Taip pat reikia pabrėžti, kad jurisdikciją turintis Italijos valstybės teismas turi „nustaty[ti]“, kad „yra įvykdytos kitos Italijos teisės aktuose nustatytos sąlygos užsienio sprendimams įgyvendinti“(41).
43.      Galiausiai, kaip ir kituose dvišaliuose susitarimuose, sudarytuose visų pirma tarp valstybių narių ir trečiųjų valstybių, kuriais numatoma patikrinimo procedūra sprendimų, priimtų kiekvienoje iš šių valstybių, pripažinimo ir ypač vykdymo tikslais, vienoje valstybėje priimtas sprendimas įsigalioja, o kitoje valstybėje jo galiojimas bus lygiavertis tik užbaigus tokią procedūrą.
44.      Taigi, kalbant apie Šventojo Sosto ir Italijos santykius, bažnytiniam teismui santuoką paskelbus negaliojančia galima sudaryti kitą bažnytinę santuoką, o nauja civilinė santuoka Italijoje negali būti sudaryta, kol nebus baigta procedūra jurisdikciją turinčiame Italijos valstybės teisme. Šią situaciją visais aspektais galima palyginti su situacija už laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės ribų, kai santuoka buvo nutraukta A valstybėje, o naujos santuokos B valstybėje sudaryti neįmanoma neatlikus išankstinio A valstybėje priimto sprendimo patikrinimo. Tai, kad nagrinėjamą sprendimą priėmė bažnytinis teismas, pagal šią logiką nieko nekeičia.
45.      Taigi, pritariu Komisijos nuomonei, kad „reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnyje numatytos lis pendens taisyklės netaikomos, kai valstybės narės teismui pateikiamas prašymas pripažinti bažnytinio teismo priimtam sprendimui civilines teisines pasekmes, taip pat kaip jos netaikomos, kai vienos valstybės narės teismui pateikiamas prašymas pripažinti trečiojoje valstybėje priimto teismo sprendimo teisines pasekmes“.
46.      Vis dėlto, pritardama prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomonei, Komisija mano, kad reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsnio 3 dalies a punktas galėtų būti aiškinamas kaip išimties tvarka sukuriantis lis pendens situaciją, nes pagal šią nuostatą kitos valstybės narės įpareigojamos pripažinti sprendimus dėl santuokos negaliojimo, priimtus remiantis su Šventuoju Sostu sudarytomis sutartimis, o jurisdikciją turinčio Italijos valstybės teismo sprendimas, kuriuo bažnytinio teismo sprendimui dėl santuokos negaliojimo pripažįstamos civilinės teisinės pasekmės, sukelia tas pačias teisines pasekmes, kaip ir Italijos civilinio teismo sprendimas dėl santuokos negaliojimo.
47.      Manau, kad toks siūlomas aiškinimas dėl reglamento „Briuselis IIa“ 19 ir 63 straipsnių turėtų būti atmestas, nes jis prieštarauja pastarojo straipsnio taikymo sričiai ir yra nesuderinamas su jame nurodytų susitarimų pagrindiniais principais. Tai taip pat rodo to reglamento 19 straipsnio taikymo pasekmės, tą straipsnį aiškinant kartu su to reglamento 63 straipsniu.
D.      Siūlomas bendras reglamento „Briuselis IIa“ 19 ir 63 straipsnių aiškinimas
1.      Reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsnis
48.      Reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsnis yra V skyriuje „Sąsajos su kitais dokumentais“. Sąjungos teisės aktų leidėjas šio reglamento 59 straipsnio 1 dalyje išdėstė Bendrijos teisės viršenybės principą, pagal kurį šis reglamentas pakeičia jo įsigaliojimo metu galiojančias konvencijas, sudarytas tarp dviejų ar daugiau valstybių narių ir susijusias su bylomis, kurias reglamentuoja šis reglamentas, tačiau „nepažeidžiant“, be kita ko, jo 63 straipsnio.
49.      Reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsnis valstybių narių tarpusavio santykiuose išsaugo dvišalių susitarimų, sudarytų atitinkamai tarp Portugalijos, Italijos, Ispanijos bei Maltos ir Šventojo Sosto, kurie numatyti darant nuorodą į šio reglamento III skyrių, susijusį su vienoje iš valstybių narių priimtų sprendimų, kaip apibrėžta minėto reglamento 2 straipsnio 4 punkte, pripažinimu ir vykdymu. Taigi, taikytina reglamento „Briuselis IIa“ 21 straipsnio 1 dalis, kurioje išdėstytas automatinio pripažinimo principas, ir jo 22 straipsnis, kuriame išsamiai išvardyti vienoje iš valstybių narių priimtų sprendimų nepripažinimo pagrindai.
50.      Taigi, atsižvelgiant į jame nurodytus konkordatus, reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsniu sukuriamas naujas supaprastinto laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje priimtų sprendimų pripažinimo atvejis. Sprendimų dėl santuokos pripažinimo negaliojančia, priimtų valstybėse narėse, automatinio pripažinimo taisyklių taikymo sritis buvo išplėsta, siekiant užtikrinti visapusišką tam tikrų valstybių narių ir Šventojo Sosto sudarytų konkordatų galiojimą(42).
51.      Vadinasi, šis 63 straipsnis taikomas tik sprendimams dėl santuokos negaliojimo, priimtiems valstybėse narėse (Portugalijoje, Italijoje, Ispanijoje ir Maltoje) pagal konkordatus, kuriuos šios valstybės sudarė su Šventuoju Sostu. Reikia pabrėžti, kad kalbama tik apie valstybės teismų sprendimus, kuriais pripažįstamos bažnytinių teismų sprendimų dėl santuokos negaliojimo civilinės teisinės pasekmės(43).
52.      Reikia pažymėti, kad nėra nustatyta jokio ryšio tarp minėto 63 straipsnio ir reglamento „Briuselis IIa“ II skyriaus, skirto jurisdikcijos taisyklėms(44) ir, visų pirma, lis pendens. Šią išvadą patvirtina tai, kad pagal paskesnių reglamentų nuostatas, atitinkančias šio reglamento 63 straipsnį(45), į bažnytinių teismų konkuruojančią jurisdikciją(46) Sąjungos teisės aktų leidėjas atsižvelgia tik išimties tvarka(47), griežtai laikydamasis konkordatų, sudarytų tarp Šventojo Sosto ir atitinkamų valstybių narių, kuriais bažnytinių teismų sprendimams pripažįstamos tokios pačios civilinės teisinės pasekmės, kaip ir bet kokiems kitiems civilinių teismų sprendimams.
53.      Siekiama palengvinti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje priimtų sprendimų judėjimą, o ne spręsti jurisdikcijos kolizijų klausimą, juo labiau kad pagal šiuos konkordatus santuokos pripažinimo negaliojančia klausimais religinių institucijų jurisdikcijos taisyklės pasaulietinėje valstybėje į reglamento „Briuselis IIa“ taikymo sritį nepatenka(48). Tas pats pasakytina ir apie pagal kanonų teisę priimto sprendimo dėl santuokos negaliojimo civilinių teisinių pasekmių pripažinimo tvarką. Pavyzdžiui, Italijoje jurisdikciją turintis valstybės teismas nurodytas Laterano konkordate. Jei šią procedūrą reikėtų prilyginti procedūrai dėl santuokos pripažinimo negaliojančia, jai turėtų būti taikomos šiame reglamente nustatytos jurisdikcijos taisyklės.
54.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad jeigu reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnis būtų aiškinamas kartu su šio reglamento 63 straipsniu, į su Šventuoju Sostu sudarytų konkordatų objektą ir tikslą nebūtų atsižvelgiama. Pagal Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės(49) 31 straipsnio 1 dalį, „[t]arptautinė sutartis turi būti aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastinę reikšmę sutarties kontekste ir sutarties objektą bei tikslą“.
55.      Vertinant tokio santuokos pripažinimo negaliojančia procedūrų laikymo lygiavertėmis lis pendens mechanizmo kontekste pasekmes, reikia atkreipti dėmesį ir į kitus pagal Vienos konvenciją atsirandančius apribojimus.
2.      Reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnyje numatytų su „lis pendens“ susijusių taisyklių taikymas
56.      Remdamasi savo nuomone dėl pripažinimo procedūros jurisdikciją turinčiame Italijos valstybės teisme lygiavertiškumo santuokos pripažinimo negaliojančia procedūrai, Komisija mano, kad šis teismas turėtų sustabdyti bylos nagrinėjimą.
57.      Iš tiesų, kaip numatyta reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje, „[j]eigu nustatoma pirmojo teismo jurisdikcija, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, atsisako jurisdikcijos pirmojo teismo naudai“. Jokių šios taisyklės išimčių nenumatyta.
58.      Vis dėlto šio reglamento 19 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje nustatyta, kad „šalis, kuri kreipėsi į teismą, kuriame buvo vėliau iškelta byla, gali tą ieškinį pateikti pirmajam teismui“(50).
59.      Jeigu pagrindinėje byloje GT pasinaudos šia teise, jis Vokietijos teisme, į kurį kreiptasi dėl santuokos nutraukimo, turės pareikšti ieškinį, kurį jis vėliau pareiškė Italijos valstybės teisme, siekdamas pagal kanonų teisę priimto sprendimo pripažinimo.
60.      Vis dėlto šios pripažinimo procedūros, grindžiamos Laterano konkordato 8 straipsnio 2 dalimi, kuri yra privaloma tik Italijai ir Šventajam Sostui, tikslas – tam tikromis aplinkybėmis į Italijos teisinę sistemą įtraukti pagal kitą teisinę sistemą priimtus sprendimus(51).
61.      Taigi, pirma, Komisijos minėtą sutarčių santykinio poveikio principą reikia priešinti teiginiui, kad taikytinas reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnis, aiškinamas kartu su to paties reglamento 63 straipsniu.
62.      Šis bendrasis tarptautinės teisės principas, pagal kurį sutartys negali įpareigoti trečiųjų šalių ir suteikti joms teisių (pacta tertiis nec nocent nec prosunt) ir į kurį turi būti atsižvelgiama aiškinant sutartis(52), konkrečiai išreikštas Vienos konvencijos 34 straipsnyje, pagal kurį sutartis be trečiosios valstybės sutikimo nesukuria jai nei įsipareigojimų, nei teisių(53).
63.      Taigi, pagal minėtą principą reikalaujama, kad antrinės teisės nuostatos nebūtų aiškinamos atsižvelgiant į tarptautine sutartimi, saistančia ne visas valstybes nares, nustatytą pareigą. Priešingu atveju toks aiškinimas reikštų, kad šios pareigos taikymo sritis būtų išplėsta į ją įtraukiant tas valstybes nares, kurios turėtų būti laikomos „trečiosiomis šalimis“, jei jos nėra tokios sutarties susitariančiosios šalys(54).
64.      Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad šis teismas turi paisyti sutarčių santykinio poveikio principo, nes jis yra tarptautinės paprotinės teisės norma, kuri, kaip tokia, privaloma Sąjungos institucijoms ir yra Sąjungos teisinės sistemos dalis(55).
65.      Antra, galėtų kilti klausimas dėl reglamento „Briuselis IIa“ 19 ir 63 straipsnių aiškinimo kartu apimties, atsižvelgiant į tai, kad pastarajame nurodyti tarptautiniai dokumentai nėra vieninteliai, galintys sukelti pasekmių laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje. Tai gali būti šio reglamento 59 straipsnio 2 dalies a ir d punktuose nurodyta konvencija, taip pat valstybės narės susitarimai su viena ar keliomis trečiosiomis valstybėmis, kuriuos valstybė narė sudarė iki jos įstojimo į Sąjungą dienos, kuriems taikomas SESV 351 straipsnis ir kurie, skirtingai nei konkordatai, nėra aiškiai nurodyti reglamente „Briuselis IIa“(56). Mano nuomone, pasekmės yra sunkiai įvertinamos, o tai sukuria kliūčių, neproporcingų toms, kuriomis remiamasi siekiant pagrįsti šio reglamento 19 straipsnio taikytinumą.
E.      Dėl reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio netaikytinumo pasekmių
66.      Teismo posėdyje Komisija, remdamasi savo rašytinėmis pastabomis dėl sprendimų dėl santuokos nutraukimo ir dėl santuokos pripažinimo negaliojančia teisinių pasekmių tarpusavio nesuderinamumo, teigė, kad jos siūlomas aiškinimas grindžiamas siekiu pašalinti du pagrindinius ieškinio dėl santuokos pripažinimo negaliojančia trūkumus: būtent jo „niokojantį poveikį“ ir turtines pasekmes, kurios skiriasi nuo santuokos nutraukimo pasekmių. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat jas paminėjo, jei būtų konstatuota, kad sprendimas dėl santuokos nutraukimo nesuderinamas su sprendimu dėl santuokos pripažinimo negaliojančia.
67.      Manau, kad pirmasis trūkumas yra būdingas ieškiniui dėl santuokos pripažinimo negaliojančia ir jo pašalinti neįmanoma, nes nėra bylų hierarchijos, kuri būtų numatyta reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnyje(57). Kita vertus, kalbant apie antrąjį trūkumą, atsižvelgiant į Italijos ir Ispanijos vyriausybių pateiktus ir jurisprudencija grindžiamus paaiškinimus dėl nacionalinės jurisprudencijos raidos šiose valstybėse narėse, mano nuomone, tikslinga priminti, kokios yra Europos Sąjungos taisyklės dėl santuokos nutraukimo finansinių pasekmių, taip pat kokie sprendimai priimti Ispanijoje ir Italijoje tuo atveju, kai vyko lygiagretūs procesai dėl santuokos nutraukimo ir dėl bažnytinio teismo sprendimo dėl santuokos pripažinimo negaliojančia civilinių teisinių pasekmių pripažinimo.
1.      Taikytini Sąjungos reglamentai, susiję su santuokos nutraukimo finansinėmis pasekmėmis
68.      Pirma, reglamento „Briuselis IIa“ 1 straipsnio 3 dalies e punkte aiškiai numatyta, kad šis reglamentas netaikomas išlaikymo pareigoms. Antra, iš šio reglamento 1 straipsnio 1 dalies a punkto pateiktos sąvokos „santuoka“ apibrėžties matyti, kad jis nėra taikomas su santuokos ryšiais susijusių sprendimų pasekmėms(58). Šios dvi sritys reglamentuojamos atitinkamai Reglamentu (EB) Nr. 4/2009(59) ir Reglamentu (ES) 2016/1103(60). Šie reglamentai taikytini santuoką pripažįstant negaliojančia, be kita ko, siekiant paskirti jurisdikciją turintį teismą(61). Atsižvelgiant į reglamento „Roma III“ taikymo sritį, aprėpiančią tik teisės aktų dėl santuokos nutraukimo ir dėl gyvenimo skyrium (separacija) kolizijas, pasekmių, kurių gali kilti dėl santuokos pripažinimo negaliojančia, pripažinimas priklauso nuo taikytino teisės akto, nustatyto pagal kiekvienos valstybės narės tarptautinę teisę(62).
69.      Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad Laterano konkordato 8 straipsnio 2 dalies paskutinėje pastraipoje numatyta, kad jurisdikciją turintis Italijos valstybės teismas „sprendime, kuriuo siekiama pagal kanonų teisę priimtą sprendimą pripažinti vykdytinu, gali nustatyti laikinąsias finansines priemones vieno iš sutuoktinių, kurio santuoka buvo pripažinta negaliojančia, naudai ir nukreipti šalis į teismą, turintį jurisdikciją spręsti šį klausimą“.
2.      Italijos ir Ispanijos jurisprudencija
70.      Italijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose pažymėjo, kad Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) pasisakė dėl ryšio tarp pagal kanonų teisę priimto sprendimo, kuriuo bažnytinė santuoka paskelbiama negaliojančia, patvirtinimo ir bylos dėl santuokos nutraukimo siekiant nustatyti išlaikymą tolesnio nagrinėjimo(63). Jis nusprendė, kad:
–        pagal kanonų teisę priimto teismo sprendimo, kuriuo bažnytinė santuoka paskelbta negaliojančia, pasekmių pripažinimas, įvykęs po teismo sprendimo dėl civilinių teisinių pasekmių išnykimo įsiteisėjimo, bet prieš įsiteisėjant sprendimui dėl ekonominių pasekmių, nereiškia, kad civilinė byla dėl santuokos ryšio nutraukimo netenka dalyko. Taigi ši byla gali būti toliau nagrinėjama siekiant nustatyti teisę į išlaikymą ir jo mokėjimą(64), ir
–        su santuokos nutraukimu susijusios papildomos ekonominės priemonės lieka galioti net ir tuo atveju, kai santuoka pripažįstama negaliojančia(65).
71.      Ispanijos vyriausybė teismo posėdyje patikslino, kad Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) taip pat yra nusprendęs, kad teismo sprendimas dėl santuokos nutraukimo nėra nesuderinamas su vėlesniu pagal kanonų teisę priimto sprendimo dėl santuokos negaliojimo civilinių teisinių pasekmių pripažinimu, nes šis sprendimas, kai jis pripažįstamas, nepakeičia santuokos nutraukimo civilinių teisinių pasekmių(66).
72.      Pagrindinėje byloje, kalbant apie santuokos ekonomines pasekmes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad jam žinoma apie 2021 m. kovo 31 d.
Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) sprendimą Nr. 9004 ir galimybę pasinaudoti suderinimo mechanizmu(67).
73.      Galiausiai, kalbant apie sprendimo dėl santuokos nutraukimo nesuderinamumą su sprendimu, kuriuo pripažįstamos santuokos paskelbimo negaliojančia civilinės teisinės pasekmės, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas(68), pažymėtina, kad tai hipotetinė situacija, todėl pagrindo teikti dėl jos prejudicinį klausimą nėra. Bet kuriuo atveju norėčiau pabrėžti, kad dėl priežasčių, išdėstytų šios išvados 57 ir 61 punktuose, reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio neįmanoma aiškinti kartu su šio reglamento 63 straipsnio 3 dalies a punktu, pakeičiant pirmajame straipsnyje numatytą bylos nagrinėjimo sustabdymo ir jurisdikcijos atsisakymo eiliškumą, siekiant sumažinti riziką, kad nebus pripažintas(69) Italijos valstybės teismo pagal Laterano konkordatą priimtas sprendimas dėl pagal kanonų teisę priimto sprendimo paskelbti bažnytinę santuoką negaliojančia civilinių teisinių pasekmių pripažinimo.
74.      Baigdamas savo analizę, siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį prejudicinį klausimą atsakyti taip: reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnyje numatytos lis pendens sąlygos nėra tenkinamos, taigi į antrąjį klausimą, kurį reikėtų nagrinėti, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, atsakyti nereikia.
V.      Išvada
75.      Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Oberlandesgericht Stuttgart (Štutgarto aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, su pakeitimais, padarytais 2004 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2116/2004, 19 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip:
Italijos procedūra dėl bažnytinio teismo sprendimo paskelbti santuoką negaliojančia pripažinimo, vykstanti Corte d’appello (Apeliacinis teismas, Italija), turinčiame jurisdikciją pagal 1929 m. vasario 11 d.
Laterano konkordato, sudaryto tarp Italijos ir Šventojo Sosto, iš dalies pakeisto 1984 m. vasario 18 d. Romoje pasirašytu susitarimu ir jo papildomu protokolu, 8 straipsnio 2 dalį, nėra byla dėl santuokos pripažinimo negaliojančia, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 dalį.
1      Originalo kalba: prancūzų.
i      Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      Toliau – pagal kanonų teisę sudaryta santuoka.
3      2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinantis Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000 (OL L 338, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243), iš dalies pakeistas 2004 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2116/2004 (OL L 367, 2004, p. 1), (toliau – reglamentas „Briuselis IIa“).
4      Pasirašytas Romoje 1984 m. vasario 18 d.; toliau – Laterano konkordatas. Šis susitarimas buvo ratifikuotas 1985 m. kovo 25 d.
legge n. 121 – Ratifica ed esecuzione dell’accordo, con protocollo addizionale, che apporta modificazioni al Concordato lateranense dell’11 febbraio 1929, tra la Repubblica italiana e la Santa Sede (Įstatymas Nr. 121 dėl susitarimo, su papildomu protokolu, kuriuo iš dalies keičiami 1929 m. vasario 11 d.
Laterano susitarimai tarp Italijos ir Šventojo Sosto, ratifikavimo ir vykdymo (GURI, Nr. 85, 1985 m. balandžio 10 d., p. 3 – įprastas priedas prie GURI, Nr. 28).
5      2019 m. birželio 25 d. Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis bei tarptautiniu vaikų grobimu, pripažinimo ir vykdymo (OL L 178, 2019, p. 1 ir klaidų ištaisymas OL L 347, 2020, p. 52; toliau – reglamentas „Briuselis IIb“). Dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų žr. šio reglamento 100 straipsnį.
6      Reglamento „Briuselis IIa“ III skyriaus „Pripažinimas ir vykdymas“ 1 skirsnyje, susijusiame su „[p]ripažinimu“, yra, be kita ko, 21 ir 22 straipsniai. Žr. šios išvados 49 punktą ir 69 išnašą.
7      Savo rašytinėse pastabose Italijos vyriausybė patikslino, kad pagal Corte suprema di cassazione (Aukščiausias Kasacinis Teismas, Italija) jurisprudenciją Civilinio proceso kodekso 796 ir 797 straipsniai, esantys šio kodekso IV knygos VII antraštinėje dalyje, skirtoje, be kita ko, užsienio sprendimų galiai, nors buvo panaikinti 1995 m. gegužės 31 d.
legge n. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (Įstatymas Nr. 218 dėl Italijos tarptautinės privatinės teisės sistemos reformos; įprastas priedas prie GURI, Nr. 28, 1995 m. birželio 3 d.) 73 straipsniu, toliau galioja, kiek tai susiję su pagal kanonų teisę priimtų sprendimų dėl santuokos negaliojimo pripažinimu pagal sutartinį principą, įtvirtintą Costituzione (Konstitucija) 7 straipsnyje (žr. Corte suprema di cassazione (Aukščiausias Kasacinis Teismas) 2005 m. gegužės 25 d. Sprendimą Nr. 11020 ir 2010 m. spalio 14 d. Sprendimą Nr. 24990).
8      Toliau – Italijos teismas.
9      Žr. reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsnio 2 dalį.
10      Byla dėl santuokos nutraukimo buvo iškelta 2022 m. sausio 25 d. Taigi jai taikomas reglamentas „Briuselis IIa“. Žr. šios išvados 5 išnašą ir 2023 m. vasario 16 d. Sprendimą Rzecznik Praw Dziecka ir kt. (Sprendimo dėl grąžinimo vykdymo sustabdymas) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, 55 punktas).
11      Žr. reglamento „Briuselis IIa“ 2 straipsnio 4 punkte pateiktą apibrėžtį, apimančią bet kokį sprendimą, visų pirma sprendimą dėl santuokos nutraukimo ar santuokos pripažinimo negaliojančia, kurį priėmė teismines funkcijas vykdanti valstybės narės institucija, kaip nurodė Teisingumo Teismas. Iš tiesų, dėl 2010 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 1259/2010, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas santuokos nutraukimui ir gyvenimui skyrium taikytinos teisės srityje (OL L 343, 2010, p. 10), paprastai vadinamo reglamentu „Roma III“, taikymo srities Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas turėjo omenyje tik tuos atvejus, kai santuoką nutraukia valstybės teismas ar valdžios institucija arba tai daroma jiems kontroliuojant, ir kad jis neketino taikyti šio reglamento santuokos nutraukimui, kai santuoka nutraukiama „vienašališku valios pareiškimu“ bažnytiniame teisme. Žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimą Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988, 45 punktas).
12      Žr. Konvencijos, sudarytos pagal Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsnį, dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų santuokos bylose pripažinimo ir vykdymo aiškinamosios ataskaitos (OL C 221, 1998, p. 27; toliau – Borrás ataskaita) 1 straipsnio 20 punkto B papunktį. Europos Sąjungos Taryba ją patvirtino 1998 m. gegužės 28 d. Reikia priminti, kad Taryba šią konvenciją priėmė 1998 m. gegužės 28 d. aktu (OL C 221, 1998, p. 1; toliau – Konvencija „Briuselis II“). Ji neįsigaliojo. Jos nuostatos didžiąja dalimi perkeltos į 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1347/2000 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis abiejų sutuoktinių vaikams, pripažinimo bei vykdymo (OL L 160, 2000, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 209; toliau – reglamentas „Briuselis II“). Šis reglamentas buvo panaikintas reglamentu „Briuselis IIa“, taikomu, be kita ko, ieškiniams, pareikštiems nuo 2001 m. kovo 1 d. Kadangi Konvencija „Briuselis II“ tapo vėliau priimtų reglamentų pagrindu, Borrás ataskaita ir toliau padeda aiškinti atitinkamas reglamento „Briuselis IIa“ nuostatas.
13      Žr. šios išvados 2 punktą.
14      Žr. J. Gaudemet, „L’Accord du 18 février 1984 entre l’Italie et le Saint-Siège“, Annuaire français de droit international, CNRS, Paris, 1984, p. 209–220, visų pirma p. 211, 212 ir 216.
15      Šiuo klausimu dėl Laterano konkordato 8 straipsnio žr. Papildomo protokolo 4 punkto b papunktį. Dviejų teisinių sistemų – pasaulietinės ir religinės – atskyrimo principo imperatyvus pobūdis taip pat matyti iš reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsnio 4 dalies, kurioje numatyta, kad Ispanijos, Italijos ir Maltos civilinių teismų atliekama Portugalijos sprendimų dėl santuokos negaliojimo kontrolė vykdoma visoje laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje viršijant šių valstybių narių ir Šventojo Sosto sudarytų konkordatų ribas (žr. šios išvados 53 išnašą).
16      Savo rašytinėse pastabose Italijos vyriausybė primena, kad kanonų teisės principai, susiję su santuokos negaliojimu, skiriasi nuo Italijos civilinės teisės principų tuo, kad jais pripažįstama numanoma sąlyga, susijusi, pavyzdžiui, su bonum sacramenti (santuokos ryšio neišardomumu) ir bonum prolis (santuokos reprodukciniu tikslu), taip pat su pagarbia baime.
17      Sąvoka „pagal kanonų teisę priimtas sprendimas“ vartojama Laterano konkordato 8 straipsnio 2 dalies paskutinėje pastraipoje.
18      Kadangi reglamento „Briuselis IIb“ 20 straipsnio 1 ir 3 dalys iš esmės suformuluotos taip pat, kaip reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio 1 ir 3 dalys, reikia manyti, kad pastarojo straipsnio aiškinimas bus taikomas ir pirmajam.
19      Ši frazė vartojama Borrás ataskaitoje (54 punktas).
20      „Klaidingo lis pendens“ atvejis nėra numatytas reglamento „Briuselis IIa“ 19 straipsnio 1 dalyje, kurioje nurodytos „bylos dėl santuokos nutraukimo, gyvenimo skyrium (separacija) ar santuokos pripažinimo negaliojančia“. Šio straipsnio 2 dalis buvo palikta siekiant konkrečiai reglamentuoti „bylas dėl tėvų pareigų to paties vaiko atžvilgiu ir tuo pačiu ieškinio pagrindu“, kurios priskiriamos prie ieškinių, nurodytų reglamento „Briuselis II“ 11 straipsnio 1 dalyje. Žr. Borrás ataskaitą (54 punktas).
21      Žr. Borrás ataskaitą (52 punktas).
22      Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą A (C‑489/14, EU:C:2015:654, 33 punktas) ir 2019 m. sausio 16 d. Sprendimą Liberato (C‑386/17, EU:C:2019:24, 35 punktas).
23      Šiuo klausimu žr. Borrás ataskaitą (54 punktas). Joje nustatyta, kad nebuvo pasirinktas sprendimas, kuriuo „siekiama išlaikyti teismo patrauklumą sprendžiant svarbius klausimus <...> dėl teisinio saugumo sumetimų ir siekiant išvengti problemų, kurių galėjo kilti šalyse, kuriose nepripažįstamas nei gyvenimas skyrium (separacija), nei santuokos pripažinimas negaliojančia“.
24      Kursyvu išskirta mano. Pažymėtina, kad reglamento „Briuselis IIb“ 20 straipsnio 1 dalyje terminas „bylos“ kai kuriose kalbinėse versijose buvo pakeistas terminu „procesai“, tačiau tai neturi jokios reikšmės. Šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, 64 punktas).
25      Žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimą Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, 48 ir 49 punktai).
26      Žr. 2021 m. lapkričio 25 d. Sprendimą IB (Sutuoktinio nuolatinė gyvenamoji vieta – Santuokos nutraukimas) (C‑289/20, EU:C:2021:955, 45 punktas).
27      Žr. 2016 m. spalio 13 d. Sprendimą Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Borrás ataskaitoje (5 punkto c papunktis) netgi nurodyta, kad sprendimas numatyti lis pendens taisykles Europos konvencijoje yra „svarbi naujovė, kuri savaime pateisintų Konvencijos [„Briuselis II“] egzistavimą ir leistų išvengti prieštaringų sprendimų“. Vis dėlto nei šioje konvencijoje, nei paskesniuose reglamentuose nėra nuostatos, lygiavertės tai, kuri civilinėse ir komercinėse bylose įtraukta į 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1), paprastai vadinamo reglamentu „Briuselis Ia“, 29 straipsnio 2 dalį. Joje nustatyta, kad teismo, į kurį kreiptasi dėl ginčo, prašymu bet kuris kitas teismas, į kurį buvo kreiptasi, nedelsdamas informuoja pirmąjį teismą apie datą, kai į jį buvo kreiptasi pagal šio reglamento 32 straipsnį.
28      Žr. šios išvados 24 punktą. Taip pat žr. F. Leborgne, „Article 63. Traités conclus avec le Saint-Siège“, leidinyje S. Corneloup, Droit européen du divorce, LexisNexis, Paris, 2013, p. 471–476, pirmiausia 2 punktą (p. 474).
29      Italų kalba šis terminas yra „delibazione“. Jis reiškia specialų teismo procesą, kuriuo tam tikroje valstybėje vienos šalies prašymu pripažįstama kitos valstybės teisminės institucijos sprendimo teisinė galia. Žr. T. De Gregorio, „La delibazione delle sentenze di nullità matrimoniale:
orientamenti giurisprudenziali e nuove questioni“, Ius in Itinere, Rivista Giuridica (internete), 2025.
30      Šis terminas vartojamas 2001 m. liepos 20 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendime Pellegrini prieš Italiją (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), pirmiausia 31 punkte, kuriame cituojama Laterano konkordato 8 straipsnio 2 dalis. Taip pat žr. A. Cesarini, „Libertà e responsabilità nella convivenza coniugale:
la stabilità dell’assegno divorzile a seguito di „delibazione“
della nullità canonica“, Stato, Chiese e Pluralismo Confessionale (internete), Nr. 11, 2021 m. birželio 7 d. Teismo posėdyje Ispanijos vyriausybė paaiškino, kad Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas, Ispanija) buvo nusprendęs, jog pagal kanonų teisę priimti sprendimai pripažinimo tikslais laikomi lygiaverčiais užsienio teismų sprendimams, todėl juos pripažįstantis teismas, spręsdamas dėl šių sprendimų civilinių teisinių pasekmių, privalo laikytis Ispanijos teismo visiškos jurisdikcijos principų. Tuo pačiu klausimu žr. R. M. M. Ramos, Estudos de Direito Internacional Privado e de Direito Processual Civil Internacional, II, Coimbra Editora, Coimbra, 2007, ypač dalį „A Concordata de 2004 e o direito internacional privado português“, p. 335–388, pirmiausia p. 361. Viena vertus, reikėtų priminti, kad egzekvatūros procedūros tikslas – pripažinti vykdytino kitos valstybės narės teismo sprendimo vykdytinumą prašomoje valstybėje narėje. Kita vertus, tokia procedūra buvo palaipsniui supaprastinta arba panaikinta laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje, remiantis principu, kad sprendimas, priimtas vienoje valstybėje narėje, turi būti traktuojamas taip, tarsi jis būtų priimtas prašomoje valstybėje narėje. Žr., be kita ko, 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimą Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 100–103, 116 bei 118 punktai).
31      Žr. N. Joubert, „Article 1er – Champ d’application“, leidinyje S. Corneloup, E. Gallant, V. Égéa ir F. Jault-Seseke, Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international:
commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bruxelles, 2023, p. 37–56, pirmiausia p. 43, ir tame pačiame leidinyje – S. Corneloup, „Article 30 – Reconnaissance d’une décision“, p. 399–413, pirmiausia p. 404. Ispanijos vyriausybė taip pat vartojo šį terminą teismo posėdyje, kai kalbėjo apie procesą, nustatytą Ispanijos sudarytu konkordatu, kuris yra analogiškas Laterano konkordate numatytam procesui (žr. reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsnio 3 dalies b punktą). Taip pat žr. M. Guzmán Altuna, „La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento“, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 2001 m. gegužės 7 d., Nr. 1382, p. 1 ir tos pačios autorės straipsnį „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas“, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 2005 m. spalio 5 d., Nr. 2181, p. 5.
32      Žr. M. Guzmán Altuna, op. cit. (p. 1) pirmą straipsnį ir op. cit. (p. 5) jos antrą straipsnį, nurodytus šios išvados 31 išnašoje (laisvas vertimas).
33      Dėl reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsnio 4 dalies žr. T. Rauscher, „Artikel 63: Verträge mit dem Heiligen Stuhl“, Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa-VO, EG-UntVO, HUntVerfÜbk 2007, EU-EheGüterVO-E, EU-LP-GüterVO-E, EU-SchutzMVO, Otto Schmidt, Cologne, 2015, p. 390–393, visų pirma 8 punktą (p. 392).
34      Žr. U. Spellenberg, „Art. 63“, J. von Staudingers, Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche/IPR- Internationales Verfahrensrecht in Ehesachen 1 (Europäisches Recht, Brüssel IIa-VO), Sellier, Berlin, 2015, p. 345–348, visų pirma p. 346 ir 347.
35      Italijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose pažymi, kad bažnytiniai teismai „priklauso užsienio teisinei sistemai“.
36      Žr. šios išvados 28 punktą.
37      Žr. šios išvados 9 ir 25 punktus. Taip pat žr. J. Gaudemet, op. cit., p. 216. Šis autorius pabrėžia, kad, kaip ir „kitos valstybės teismų priimtų sprendimų vykdymo atveju“, „[g]erbdama bažnytinių teismų jurisdikciją „savo teisinėje sistemoje“, Italijos Respublika pripažįsta šių sprendimų galią tik tuo atveju, jei jie atitinka Italijos teisinės sistemos reikalavimus“.
38      Žr. šios išvados 3 punktą. Dėl naujosios tvarkos, nustatytos 2004 m. gegužės 18 d. Šventojo Sosto ir Portugalijos sudarytu konkordatu, nurodytu reglamento „Briuselis IIb“ 99 straipsnio 1 dalyje, kuriuo buvo atsisakyta ankstesnės procedūros, pagal kurią egzekvatūra pagal kanonų teisę priimtiems sprendimams taikyta automatiškai ir nevykdant jokio patikrinimo, ir ji buvo pakeista patikrinimu, panašiu į kitų valstybių (Ispanijos ir Italijos) taikomą procedūrą, taip pat dėl to, kad šis pokytis tapo būtinas atsižvelgiant į 2001 m. liepos 20 d. EŽTT sprendimą Pellegrini prieš Italiją (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), žr. R. M. M. Ramos, op. cit., pirmiausia p. 365. Dėl šios naujosios procedūros taip pat žr. F. Leborgne, op. cit., 2 punktą (p. 473), o dėl šio EŽTT sprendimo – 3 punktą (p. 476).
39      Žr. H. Gaudemet-Tallon, „La désunion du couple en droit international privé“, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1991, 226 t., p. 185–198, pirmiausia 26
ir 27 punktus (p. 196).
40      Dėl Ispanijos teismų taikomų analogiškų kriterijų žr. M. Guzmán Altuna, „La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento“,
op. cit., p. 1, ir „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas“,
op. cit., p. 1.
41      Žr. Laterano konkordato 8 straipsnio 2 dalies c punktą. Kursyvu išskirta mano. Šiuo klausimu žr. šios išvados 9 punktą. Dėl šių nuostatų, kylančių iš 1984 m. vasario 18 d. susitarimo, kuriuo iš dalies keičiamas 1929 m. vasario 11 d.
Laterano konkordatas, raidos priėmus 1982 m. vasario 2 d.
Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija) sprendimą Nr. 18 žr. H. Gaudemet-Tallon, op. cit., 20 punktą (p. 192), ir T. De Gregorio, op. cit. Taip pat žr. F. Leborgne, op. cit., 3 punktą (p. 475 ir 476). Dėl teisės į gynybą laikymosi Ispanijoje, Italijoje ir Maltoje žr. Y. Garcia Ruiz, „Articulo 99. Tratados con la Santa Sede“, leidinyje G. Palao Moreno, El nuevo marco europeo en materia matrimonial, responsabilidad parental y sustracción de menores:
comentarios al Reglamento (UE) n
o 2019/1111, Tirant lo Blanch, Valence, 2022, p. 777–782, pirmiausia p. 781 ir 782.
42      Žr. Borrás ataskaitos 120–123 punktus, pirmiausia 120 punktą, dėl to, kad Portugalija būtų pažeidusi savo tarptautinius įsipareigojimus, jeigu būtų priėmusi teisės aktą, suteikiantį jurisdikciją civiliniams teismams.
43      Žr. Borrás ataskaitą (120 punktas, penkta pastraipa) ir F. Leborgne, op. cit., 2 punktą (p. 474). Nuo 2004 m. gegužės 18 d. tarp Šventojo Sosto ir Portugalijos sudaryto konkordato, nurodyto reglamento „Briuselis IIb“ 99 straipsnyje, procedūros yra analogiškos. Žr. šios išvados 38 išnašą.
44      Dėl tame pačiame 63 straipsnyje aiškiai numatytos nuorodos į kitas nuostatas žr. šios išvados 49 punktą. Palyginimui žr. reglamento „Briuselis IIa“ 59 straipsnio 2 dalies d punktą, susijusį su 1931 m. vasario 6 d. Stokholme pasirašyta Danijos, Suomijos, Islandijos, Norvegijos ir Švedijos konvencija, apimančia tam tikras tarptautinės privatinės teisės nuostatas dėl santuokos, įvaikinimo ir globos (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 126 t., p. 141, Nr. 2877 (1931–1932)), nurodyta minėto 59 straipsnio 2 dalies a punkte.
45      Žr. reglamento „Briuselis II“ 40 konstatuojamąją dalį ir reglamento „Briuselis IIb“ 99 straipsnį.
46      Portugalijoje – nuo 2004 m. gegužės 18 d. tarp šios valstybės ir Šventojo Sosto sudaryto konkordato. Anksčiau jurisdikcija ten buvo išimtinė. Žr. Borrás ataskaitą (120 ir 121 punktai) ir H. Gaudemet-Tallon, „Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs“, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Paris, 2001, Nr. 2, p. 381–445, pirmiausia 111 punktą (p. 425).
47      Žr. šios išvados 24 punktą.
48      Žr. šios išvados 24 punktą.
49      Pasirašyta 1969 m. gegužės 23 d. (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1155 t., p. 331, Nr. 18232 (1980)), įsigaliojo 1980 m. sausio 27 d.; toliau – Vienos konvencija. Tarptautinė sutarčių teisė iš esmės buvo kodifikuota šioje konvencijoje. Pagal minėtos konvencijos 1 straipsnį ji yra taikoma sutartims tarp valstybių. Žr. 2010 m. vasario 25 d. Sprendimą Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, 40 punktas).
50      Kursyvu išskirta mano.
51      Žr. šios išvados 25 punktą.
52      Šiuo klausimu žr. Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies c punktą.
53      Žr. 2010 m. vasario 25 d. Sprendimą Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, 43 ir 44 punktai). Reglamento „Briuselis IIa“ 63 straipsnio 4 dalis yra įdomus sutarčių santykinio poveikio principo pavyzdys. Iš tiesų, Portugalijos ir Šventojo Sosto sudarytas konkordatas tiesioginio poveikio Ispanijoje, Italijoje ir Maltoje nedaro. Šiuo klausimu žr. H. Gaudemet-Tallon „Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: „Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs““, op. cit., pirmiausia 112 punktą (p. 426). Ši autorė konstatavo, kad reglamentu „Briuselis II“, kurio 40 straipsnio 4 dalyje išdėstyta ta pati taisyklė, nurodyta 63 straipsnio 4 dalyje, „griežtai laikomasi tiek tarptautinės viešosios teisės, tiek bažnytinės tvarkos reikalavimų, išsaugant konkordatu nustatytus mechanizmus bei vidaus teisės nuostatas, priimtas [jiems] taikyti“. Šis principas buvo išlaikytas net ir reglamento „Briuselis IIb“ 99 straipsnio 4 dalyje, nors 2004 m. gegužės 18 d. tarp Portugalijos ir Šventojo Sosto sudaryto konkordato 16 straipsnyje, kaip ir Ispanijoje, Italijoje ar Maltoje, numatyta identiška pagal kanonų teisę priimtų sprendimų galios pripažinimo procedūra.
54      Žr. 2014 m. sausio 23 d. Sprendimą Manzi ir Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, 47 punktas).
55      Žr. 2014 m. sausio 23 d. Sprendimą Manzi ir Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
56      Žr. 2025 m. kovo 6 d. Sprendimą Anikovi (C‑395/23, EU:C:2025:142, 42, 44–47 ir 49 punktai).
57      Žr. šios išvados 34 punktą.
58      Taip pat žr. reglamento „Briuselis IIa“ 8 konstatuojamąją dalį, kurioje nustatyta, kad šis reglamentas neturėtų būti taikomas santuokos turtinėms pasekmėms.
59      2008 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo bei bendradarbiavimo išlaikymo prievolių srityje (OL L 7, 2009, p. 1), remiantis jo 76 straipsnio trečia pastraipa, taikomas nuo 2011 m. birželio 18 d.
60      2016 m. birželio 24 d. Tarybos reglamentas, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas jurisdikcijos, taikytinos teisės ir teismo sprendimų sutuoktinių turto teisinių režimų klausimais pripažinimo ir vykdymo srityje (OL L 183, 2016, p. 1), remiantis jo 69 straipsniu taikomas 2019 m. sausio 29 d. arba vėliau pradėtam teismo procesui.
61      Žr. A. Borrás, „Introduction générale“, leidinyje S. Corneloup, Droit européen du divorce, op. cit., p. 1–25, pirmiausią 9 punktą (p. 11 ir 12). Žr. A. Bonomi, „Remarques liminaires et détermination du champ d’application des règles et compétence en matière matrimoniale“, leidinyje S. Corneloup, E. Gallant, V. Égéa ir F. Jault-Seseke, Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international:
commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), op. cit., p. 82–106, pirmiausia p. 92. Šis komentaras, susijęs su reglamentu „Briuselis IIb“, taip pat taikomas ir reglamento „Briuselis IIa“, kuris buvo juo panaikintas, taikymo sričiai.
62      Žr. H. Gaudemet-Tallon, „La désunion du couple en droit international privé“, op. cit., p. 121, 96
ir paskesnius punktus. Šios autorės teigimu, „tarptautinėje privatinėje teisėje pastebima tendencija taikyti teisę, kuri pripažįsta santuokos galiojimą atgaline data, o tai tam tikra prasme leidžia „išgelbėti“ santuoką praeityje“. Remdamasi Prancūzijos jurisprudencija, ji išdėsto įvairias objektyvaus santuokos teisinio pagrindo nustatymo galimybes, palankesnes tariamoms negaliojančia pripažintos santuokos pasekmėms, kai bent vienas iš sutuoktinių sąžiningai tikėjo, kad santuoka yra galiojanti. Taip pat žr. A. Bonomi, op. cit., 23 punktą (p. 92).
63      Žr., be kita ko, straipsnį „Nullità del matrimonio e assegno di divorzio – Ufficio nazionale per i problemi giuridici“, paskelbta internete adresu https://giuridico.chiesacattolica.it/nullita-del-matrimonio-e-determinazione-dellassegno-di-divorzio/, ir V. Siciliano, „Le Sezioni Unite sugli effetti della delibazione della sentenza ecclesiastica di nullità del matrimonio concordatario nel giudizio di divorzio“, Cammino Diritto, Diritto Ecclesiastico e Canonica, (internete), Nr. 5, 2021, taip pat A. Cesarini, op. cit.
64      Žr., be kita ko, 2021 m. kovo 31 d.
Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) jungtinės kolegijos sprendimą Nr. 9004. Remiantis A. Cesarini, op. cit., šis sprendimas atitinka Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) jungtinės kolegijos 2014 m. liepos 17 d. sprendimą Nr. 16379 ir 2018 m. liepos 11 d. sprendimą Nr. 18287, kuriais siekiama padidinti bendro gyvenimo santuokoje veiksmingumą ir su juo susijusias abipuses pareigas.
65      Žr., be kita ko, 2013 m. rugsėjo 18 d.
Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) sprendimą Nr. 21331.
66      Žr. M. Guzmán Altuna, „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas“, op. cit., p. 4
ir 5. Ši autorė pateikia komentarą, be kita ko, dėl 2001 m. kovo 5 d.
Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) sprendimo Nr. 227/2001, kuriame teigiama, kad „santuokos nutraukimo civilinės teisinės pasekmės nėra pakeičiamos vėlesniu pagal kanonų teisę priimtu sprendimu dėl santuokos negaliojimo“, nes „bažnytinė ir civilinė sritys <...> veikia lygiagrečiai, be jokio galimo kišimosi, galinčio lemti kitoje su santuoka susijusioje byloje civilinių bylų teismo priimto sprendimo veiksmingumo praradimą, kai pagal kanonų teisę priimtas sprendimas buvo pripažintas atitinkančiu valstybės teisę“ (laisvas vertimas).
67      Kalbant apie teisę į išlaikymą gyvenant skyrium, bet dar susituokus, pagal Bürgerliches Gesetzbuch (Civilinis kodeksas) 1361 straipsnį, net jei Italijoje dėl bažnytinės santuokos pripažinimo negaliojančia sprendimą turėtų priimti civilinis teismas, nes pagal Vokietijos teisę bažnyčios paskelbtas santuokos negaliojimas neturi jokios įtakos teisei į išlaikymą gyvenant skyrium, žr. J. O. Flindt, „Kein Vorrang des italienischen Delibationsverfahrens vor deutschem Trennungsunterhaltsverfahren“, Neue Zeitschrift für Familienrecht, C. H. Beck, Munich, Nr. 5, 2026, p. 266. Šis autorius laiko įtikinamu 2025 m. liepos 30 d.
Oberlandesgericht Stuttgart (Štutgarto aukštesnysis apygardos teismas) sprendimą 17 WF 14/25, susijusį su pagrindinės bylos šalimis, tam teismui leidus pateikti kasacinį skundą.
68      Žr. šios išvados 18 punktą.
69      Žr. reglamento „Briuselis IIa“ 22 straipsnį dėl „[t]eismo sprendimų dėl santuokos nutraukimo, gyvenimo skyrium (separacija) ar santuokos pripažinimo negaliojančia nepripažinimo pagrindų“. Jo c punkte numatyta, kad sprendimas dėl santuokos nutraukimo, gyvenimo skyrium (separacija) ar santuokos pripažinimo negaliojančia nepripažįstamas, jei jis yra nesuderinamas su teismo sprendimu, priimtu byloje tarp tų pačių šalių toje valstybėje narėje, kurioje prašoma pripažinti teismo sprendimą.