62012CC0516
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PEDRO CRUZ VILLALÓN
esitatud 6. veebruaril 2014 (
1
)
Kohtuasjad C‑516/12–C‑518/12
CTP – Compagnia Trasporti Pubblici SpA
versus
Regione Campania
versus
Provincia di Napoli
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia)
„Transport — Määrus nr 1191/69 — Eraettevõtjate õigus avaliku teenindamise kohustusest tulenevate kulude hüvitamisele — Veoettevõtjate kohustus taotleda neile majanduslikku halvemust tekitava avaliku teenindamise kohustuse lõpetamist”
1.
Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada mõnda konkreetset aspekti raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis avaliku teenindamise kohustuse täitmise eest hüvituse tasumise korras, mis on ette nähtud määruses nr 1191/69, (
2
) mille muutmine määrusega nr 1893/91 (
3
) tekitab probleeme nende mõlema määruse sätete ühendamisel.
2.
Konkreetsemalt on küsimus kindlaksmääramises, millistel juhtudel tuleb enne avaliku teenindamise kohustusest tingitud majandusliku halvemuse eest hüvituse taotlemist taotleda kõnealuse kohustuse osalist või täielikku lõpetamist. Euroopa Kohtul ei ole kuni käesoleva juhuni olnud võimalust selle üle otsustada.
I. Õiguslik raamistik
A. Euroopa Liidu õigus
3.
Määruse nr 1191/69 artiklis 1 on selle määrusega nr 1893/91 muudetud versioonis sätestatud:
„1.   Käesolevat määrust kohaldatakse raudtee-, maantee- ja siseveetranspordiga tegelevate veoettevõtjate suhtes.
Liikmesriigid võivad jätta käesoleva määruse reguleerimisalast välja ettevõtjad, kelle tegevus piirdub ainult linna- ja linnalähiliinide või piirkondlike liinide teenindamisega.
2.   Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
—
linna- ja linnalähiliinid – veoteenused, mis vastavad linnakeskuse või linnastu, samuti kõnealuse keskuse või linnastu ja seda ümbritsevate piirkondade vahelise transpordi vajadustele,
—
piirkondlikud liinid – veoteenused, mis vastavad piirkonna transpordivajadustele.
3.   Liikmesriikide pädevad asutused lõpetavad kõik kohustused, mis on seotud raudtee-, maantee- ja siseveetranspordiga ning tulenevad käesolevas määruses määratletud avalike teenuste kontseptsioonist.
4.   Tagamaks piisavat veoteenuste pakkumist, mille puhul võetakse eeskätt arvesse sotsiaalseid ja keskkonnategureid ning asulaplaneerimist, või pidades silmas eri veohindade kehtestamist reisijate teatavatele kategooriatele, võivad liikmesriigid sõlmida vedajatega avaliku teenindamise lepinguid. Kõnealuste lepingute tingimused ja üksikasjad on sätestatud V jaos.
5.   Liikmesriikide pädevad asutused võivad siiski säilitada või kehtestada artiklis 2 nimetatud avaliku teenindamise kohustused linna- ja linnalähiliinide ning piirkondlike liinide suhtes; teenuste osutamise tingimused ja üksikasjad, kaasa arvatud hüvitamise viisid, on sätestatud II, III ja IV jaos.
[…]”.
4.
Määruse artikli 2 lõikes 1 määratletakse „avaliku teenindamise kohustused” kui „kohustused, mida […] vedaja kaubandushuvidest lähtudes endale ei võtaks või ei võtaks samas ulatuses või samadel tingimustel”.
5.
Kõnealuse määruse artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Vedajate ülesandeks on taotleda liikmesriikide pädevatelt asutustelt avaliku teenindamise kohustuse täielikku või osalist lõpetamist, kui kõnealune kohustus tekitab nendele majanduslikku halvemust.
2.   Taotlustes võivad vedajad teha ettepaneku kasutuseloleva veoliigi asendamiseks muu veoliigiga. Ettevõtjad arvutavad artikli 5 kohaselt välja, kuidas oma finantsseisundit kokkuhoiu abil parandada.”
6.
Määruse artikliga 5 on ette nähtud:
„1.   Igasugune toimimis- või veokohustus loetakse majandusliku halvemuse tekitajaks, kui finantskohustuse vähendamine, mis võiks tuleneda kõnealust kohustust mõjutava teenuse või teenuste rühma osutamise kohustuse täielikust või osalisest lõpetamisest, ületab kõnealusest lõpetamisest tuleneva tulude vähenemise.
[…]
Majandusliku halvemuse kindlaksmääramisel võetakse arvesse kohustuse mõju ettevõtja kogu tegevusele.
2.   Tariifikohustust käsitletakse majanduslikku halvemust tekitavana, kui vahe, mis tekib kohustusega seotud veoteenustest tulenevate tulude ning […] finantskohustuse vahel, on väiksem kui kõnealuste teenuste osutamisel saadavate tulude ning […] finantskohustuse vahe juhul, kui tegevus toimuks kaubanduslikel alustel, kusjuures arvesse võetakse nii kohustusega seotud teenuste kulusid kui ka turuolukorda.”
7.
Määruse artiklis 6 on sätestatud järgmine.
„1.   Vedajad esitavad aasta jooksul alates käesoleva määruse jõustumise kuupäevast liikmesriikide pädevatele asutustele artiklis 4 nimetatud taotlused.
Vedajad võivad taotlused esitada pärast eespool nimetatud tähtpäeva, kui nad leiavad, et artikli 4 lõikes 1 esitatud tingimused on täidetud.
2.   Otsustes, mille kohaselt säilitatakse avaliku teenindamise kohustus täielikult või osaliselt või lõpetatakse kohustus kindlaksmääratud ajavahemiku lõpuks, nähakse ette sellest tulenevate finantskohustustega seotud hüvitus; hüvituse suurus määratakse kindlaks artiklites 10–13 ette nähtud korras.
3.   Liikmesriikide pädevad asutused teevad otsused aasta jooksul alates toimimis- või veokohustuse taotluse laekumise kuupäevast ning kuue kuu jooksul tariifikohustuste laekumise kuupäevast.
Õigus hüvitusele tekib pädevate asutuste otsuse tegemise kuupäeval, kuid mitte ühelgi juhul enne 1. jaanuari 1971.
4.   Liikmesriikide pädevad asutused võivad siiski lõike 3 esimeses lõigus ette nähtud aega pikendada kõige rohkem 1. jaanuarini 1972, kui nad peavad seda ettevõtjatelt saadud taotluste arvu ja tähtsuse tõttu vajalikuks. Sellisel juhul tekib õigus hüvitusele kõnealusel kuupäeval.
Liikmesriikide pädevad asutused, olles otsustanud seda võimalust kasutada, teavitavad sellest asjaomaseid ettevõtjaid kuue kuu jooksul pärast taotluse esitamist.
Kui mõnel liikmesriigil peaks tekkima erilisi raskusi, võib nõukogu komisjoni ettepanekul ja vastavalt selle liikmesriigi taotlusele lubada asjaomasel liikmesriigil pikendada käesoleva lõike esimeses lõigus nimetatud tähtaega 1. jaanuarini 1973.
5.   Kui pädevad asutused ei ole otsust teinud ette nähtud tähtaja jooksul, siis loetakse kohustus, mille lõpetamise kohta esitati taotlus artikli 4 lõike 1 alusel, lõpetatuks.
6.   Nõukogu tutvub komisjoni poolt enne 31. detsembrit 1972 esitatava ettekande põhjal käesoleva määruse rakendamise olukorraga igas liikmesriigis”.
8.
Kooskõlas määruse artikli 9 lõigetega 1 ja 2:
„1.   Hüvituse suurus seoses finantskohustustega, mis tekivad ettevõtjatele ühe või mitme teatava kategooria isikute huvides kehtestatud reisijateveohindade ja -tingimuste tõttu, määratakse kindlaks artiklites 11–13 ette nähtud ühise korra alusel.
2.   Hüvitust hakatakse maksma alates 1. jaanuarist 1971.
Kui mõnel liikmesriigil peaks esinema erilisi raskusi, võib nõukogu kõnealuse liikmesriigi taotluse korral ja komisjoni ettepanekul anda asjaomasele liikmesriigile loa määrata kõnealuseks kuupäevaks 1. jaanuar 1972”.
9.
Määruse artikkel 14 sätestab selle praegu kehtivas redaktsioonis järgmist:
„1.   Avaliku teenindamise leping – leping, mis sõlmitakse liikmesriigi pädevate asutuste ja vedajate vahel selleks, et osutada üldsusele piisavaid veoteenuseid.
Avaliku teenindamise leping võib hõlmata eelkõige:
—
veoteenuseid, mis vastavad kinnitatud jätkuvus-, regulaarsus-, veomahu- ja kvaliteedinormidele,
—
lisaveoteenuseid,
—
veoteenuseid, mida osutatakse kindlaksmääratud hinnaga ja kindlaksmääratud tingimustel, eriti reisijate teatavatele kategooriatele või teatavatel marsruutidel,
—
teenuste kohandamist tegelike nõuetega.
2.   Avaliku teenindamise lepingus on muu hulgas järgmised punktid:
a)
osutatavate teenuste iseloom, eelkõige jätkuvus-, regulaarsus-, veomahu- ja kvaliteedinormid;
b)
lepinguga hõlmatavate teenuste hind, mis lisatakse tariifituludele või sisaldub tariifituludes, ning kahe lepingupoole finantssuhete üksikasjad;
c)
lepingu muutmise ja parandamise eeskirjad, arvestades ettenägematuid muudatusi;
d)
lepingu kehtivusaeg;
e)
sanktsioonid lepingu rikkumise korral.
3.   Vara, mida kasutatakse veoteenuste osutamisel avaliku teenindamise lepingu alusel, võib kuuluda veoettevõtjale või olla ettevõtja käsutusse antud.
4.   Ettevõtja, kes kavatseb lõpetada avalikkusele püsivalt ja regulaarselt osutatava veoteenuse, mis ei ole lepingusüsteemi ega avaliku teenindamise kohustusega hõlmatud, või teha teenuses olulisi muudatusi, teatab sellest liikmesriigi pädevatele asutustele vähemalt kolm kuud ette.
Pädevad asutused võivad otsustada sellise etteteatamise nõudmisest loobuda.
See säte ei mõjuta teisi siseriiklikke sätteid, mida kohaldatakse veoteenuste lõpetamise ja muutmise õiguse suhtes.
5.   Pärast lõikes 4 nimetatud teabe laekumist võivad pädevad asutused nõuda asjaomase teenuse säilitamist kuni aasta teatamise kuupäevast alates, ning teatavad sellest ettevõtjale vähemalt üks kuu enne etteteatamisaja lõppemist.
Nad võivad samuti algatada läbirääkimisi kõnealuse veoteenuse kasutuselevõtmise või muutmise üle.
6.   Veoettevõtjate lõikes 5 nimetatud kohustustest tulenevad kulutused hüvitatakse II, III ja IV jaos ette nähtud ühise korra kohaselt”.
10.
Esialgses redaktsioonis oli artiklis 14 sätestatud järgmist:
„1.   Välja arvatud artikli 1 lõikega 3 hõlmatavad juhud, võivad liikmesriigid pärast käesoleva määruse jõustumise kuupäeva kehtestada vedajatele avaliku teenindamise kohustusi ainult niivõrd, kui sellised kohustused on oluliselt vajalikud selleks, et tagada nõuetekohaste veoteenuste pakkumine.
1.   Kui niiviisi kehtestatud kohustused tekitavad vedajatele majanduslikku halvemust artikli 5 lõigete 1 ja 2 tähenduses või finantskohustusi artikli 9 tähenduses, näevad liikmesriikide pädevad asutused kõnealuste kohustuste kehtestamist otsustades ette nendest tulenevate finantskohustuste hüvitamise. Kohaldatakse artikleid 10–13”.
B. Siseriiklik õigus
11.
19. novembri 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 422 (mis käsitleb kohaliku ühistranspordi funktsioonide ja ülesannete ülekandmist maakondadele ja kohaliku omavalitsuse üksustele kooskõlas 15. märtsi seaduse nr 59 (
4
) artikli 4 lõikega 4) artiklis 17 on sätestatud:
„Maakonnad, provintsid ja kommuunid määravad vastavalt määruse (EMÜ) nr 1191/69 (määrusega (EMÜ) nr 1893/91 muudetud redaktsioonis) artiklile 2 kindlaks avaliku teenindamise kohustused ning näevad artiklis 19 osutatud spetsiaalsetes teenuslepingutes ette vastavad majanduslikud hüvitused neid teenuseid osutavatele ettevõtjatele, võttes eespool viidatud ühenduse õigusnormi kohaselt arvesse nii tariifidest saadud tulu kui ka transpordi abiteenuste osutamisest saadud tulu”.
II. Asjaolud
12.
Äriühing Compagnia Trasporti Pubblici SpA (edaspidi „CTP”) osutab kohaliku ühistranspordi teenuseid Napoli provintsis ning on piirkondlikelt ja kohalikelt ametiasutustelt korduvalt, kuid edutult taotlenud kõnealuste teenuste osutamisest tingitud majandusliku halvemuse hüvitamist.
13.
CTP on esitanud taotluse rahuldamata jätmise otsuste peale kaebused Tribunale Amministrativo Regionale per la Campaniale (Campania maakonna halduskohus), kes on need rahuldamata jätnud argumendiga, et määruse nr 1191/69 artikli 4 kohaselt saab hüvitust taotleda ainult siis, kui eelnevalt on soovitud avaliku teenindamise kohustust lõpetada ja pädev asutus on selle taotluse tagasi lükanud; seda ei ole aga tehtud.
14.
Consiglio di Statole esitati apellatsioonkaebus; see kohus esitab kõnealused liidetud eelotsusetaotlused.
III. Esitatud eelotsuse küsimus
15.
Consiglio di Stato esitatud kolm eelotsuse küsimust on sõnastatud ühtemoodi:
„Kas määruse (EÜ) nr 1191/69 artikli 4 kohaselt tekib õigus hüvitusele alles siis, kui pädevad asutused ei ole teenuse osutamise kohustust, mis tekitab vedajale majanduslikku halvemust, vedaja vastava taotluse peale lõpetada otsustanud, või on see säte kohaldatav ainult nende teenindamiskohustuste suhtes, mille lõpetamise määrus näeb ette, lubamata nende säilitamist?”
16.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et määruse nr 1191/69 artikleid 1, 4 ja 6 saab hüvitusõiguse tekkimise osas tõlgendada kahte eri moodi.
17.
Ühe tõlgenduse kohaselt, mille ta kvalifitseerib „teleoloogiliseks” ja millest lähtub tema arvates Tribunale Amministrativo, saab hüvitusõigus tekkida ainult siis, kui teenindamiskohustuse lõpetamise taotlus on eelnevalt tagasi lükatud.
18.
Tõlgenduse kohaselt, mida ta nimetab süstemaatiliseks, tekib hüvitusõigus, ilma et oleks vaja eelnevat teenuse lõpetamise taotlust, kuivõrd tegemist on kohustusega, mille säilitamine võib olla kohustuslik määruse nr 1191/69 artikli 1 alusel.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
19.
Euroopa Kohtu presidendi 29. novembri 2012. aasta määrusega Consiglio di Stato esitatud kolm eelotsusetaotlust liideti.
20.
Menetluses osalesid peale CTP ka Regione Campania, Provincia di Napoli, Itaalia valitsus ja komisjon.
21.
Avalikul kohtuistungil, mis toimus 20. novembril 2013, osalesid CTP, Regione Campania, Itaalia valitsus ja komisjon.
V. Poolte argumendid
22.
CTP ei ole nõus, et leping on olemuselt sünallagmaatiline; tema peab seda „sildlepinguks”, milles on sätestatud samad kontsessioonitingimused mis sellele lepingule eelnenud lepingus. Need tingimused kehtestab tema sõnul maakond kõikidele veoettevõtjatele, ilma et kõnealuste teenuste kohta viidaks läbi riigihanget.
23.
Regione Campania omakorda väidab, et CTP kohustused tulenevad sünallagmaatilisest lepingust, mis on jõus alates 2003. aasta veebruarist.
24.
CTP ühineb eespool kirjeldatud nn süstemaatilise tõlgendusega. Ta märgib ühtlasi, et Itaalia riik ei ole käivitanud menetlust, mis võimaldaks avaliku teenindamise kohustuste lõpetamise taotluste käsitlemist ja on seega rikkunud määruse nr 1191/69 artiklit 18.
25.
Lõpuks väidab CTP, et määruse nr 1191/69 artiklites 4 ja 6 ette nähtud menetlus oli ajutine, kuna seal oli avaliku teenindamise kohustuse lõpetamise taotluse esitamiseks ette nähtud tähtaeg üks aasta alates 1. jaanuarist 1973. Tema arvates oleks absurdne seada kõnealuse taotluse esitamist hüvitamise tingimuseks, sest see tähendaks, et hüvituse saamise õigusest jäetakse ilma kõik ettevõtjad, kellele pandi avaliku teenindamise kohustus pärast 1. jaanuarit 1973.
26.
Regione Campania, Provincia di Napoli ja Itaalia valitsus toetavad nn teleoloogilist tõlgendust, leides et kui ettevõtja ei esita taotlust teenuse lõpetamiseks, tähendab see, et ta kavatseb seda kohustust täita, mis eeldab tema arvates, et majanduslik halvemus puudub ja seega ei ole ka õigust hüvitamisele.
27.
Itaalia valitsus konkreetselt juhib tähelepanu sellele, et kuigi alguses nõuti määrusega nr 1191/69 teenindamiskohustuse lõpetamise taotlust ainult enne määruse jõustumist pandud kohustuste puhul, siis on olukord tema arvates oluliselt muutunud pärast muudatusi, mis tehti määrusega nr 1893/91, milles sõnastati artikkel 1 ümber, lisades sellesse lõike 5, millega liikmesriikidel on lubatud säilitada või kehtestada avaliku teenindamise kohustused määruse nr 1191/69 II, III ja IV jaos sätestatud tingimustel ja korras (kaasa arvatud hüvitamise viisid), mille hulgas ongi artikkel 4, see tähendab säte, mis nõuab eelnevat avaliku teenindamise kohustuse lõpetamise taotlust.
28.
Lõpuks väidab komisjon, et määruses nr 1191/69 kehtestatakse avaliku teenuse kohustuste (artikli 1 lõige 5 ja IV jagu) ja avaliku teenindamise lepingute (artikli 1 lõige 4 ja V jagu) osas erinevad ülesanded. Kui CTP võetud kohustused tuleneksid avaliku teenindamise lepingust, siis oleks kõnealuses lepingus sätestatud teenuste hind ja määruse artiklis 4 ette nähtud lõpetamise taotluse esitamise kohustus ei oleks kohaldatav.
29.
Komisjoni arvates aga ei nähtu eelotsusetaotlusest, kas veoteenused, mida CTP osutab, tulenevad avaliku võimuorgani poolt ühepoolselt pandud avaliku teenindamise kohustusest või on nende aluseks teenusleping.
30.
Samas väidab komisjon, et kohustus esitada teenuse lõpetamise taotlus kehtib ainult nende avaliku teenindamise kohustuste suhtes, mis olid olemas juba määruse nr 1191/69 jõustumise ajal, see tähendab 1. juulil 1969. Ta tuletab sellega seoses meelde, et liikmesriikidel oli vastavalt määruse artiklile 14 (enne selle muutmist määrusega nr 1893/91) lubatud panna ühepoolselt avaliku teenindamise kohustusi pärast määruse nr 1191/69 jõustumist, ilma et hüvituse saamise õiguse sõltuks teenuse lõpetamise taotlusest. Pärast määrust nr 1893/91 näeb määruse nr 1191/69 artikkel 14 ette avaliku teenindamise lepingute sõlmimise, seejuures pärast määruse jõustumist ühepoolselt pandud avaliku teenindamise kohustuste suhtes kehtivat korda muutmata.
31.
Komisjon lisab lõpuks, et määruse nr 1191/69 põhjenduses 5 kasutatud mõisted avaliku teenindamise kohustuse „säilitamine” ja “lõpetamine” viitavad olukorrale, mis oli määruse jõustumise ajal.
VI. Õiguslik hinnang
32.
Kui minna eelotsusetaotluse kitsast sõnastusest kaugemale, on küsimuse ese, nagu kinnitas ka pooltevaheline arutelu, kindlaks määrata, millistel juhtudel on avaliku teenindamise kohustusest tingitud majandusliku halvemuse hüvitamise tingimuseks, et enne tuleb esitada taotlus kõnealune kohustus täielikult või osaliselt lõpetada.
A. Vaidlusaluse suhte õiguslik olemus
33.
Esimene küsimus a quo menetluses tõstatatud vaidluse lahendamiseks on kindlaks teha CTP ja kohaliku haldusasutuse vahelise õigusliku suhte olemus.
34.
Nimelt, kui tegemist oleks „avaliku teenindamise lepinguga”, siis oleks kohaldatav määruse nr 1191/69 artikli 14 lõige 2, mille alusel peab seda liiki leping sisaldama inter alia„c) lepingu muutmise ja parandamise [eeskirju], arvestades ettenägematuid muudatusi”. Võimalikud muudatused lepingusse tehakse vastavalt sama artikli 14 lõigetele 4–6 järgmises korras: 1) ettevõtja, kes kavatseb lepingu lõpetada või seda muuta, teatab sellest haldusasutusele (kolm kuud) ette; 2) haldusasutusel on võimalus ühe kuu jooksul kehtestada ettevõtjale kohustus säilitada teenus kuni üheks aastaks, ilma et see piiraks ametiasutuste õigust algatada läbirääkimisi; 3) teenuse üheks aastaks säilitamise kohustusest tingitud kulude hüvitatakse.
35.
Kui on aga tegemist „avaliku teenindamise kohustusega”, siis tuleks menetluse poolte käsituse kohaselt selles asjas mängu määruse nr 1191/69 artikkel 4, milles seatakse hüvituse saamise võimaluse tingimuseks asjaolu, et eelnevalt on taotletud avaliku teenindamise kohustuse täielikku või osalist lõpetamist.
36.
Kohtutoimikust tervikuna ei nähtu selgelt, milline on selle küsimuse vastus. Ühelt poolt on viiteid sellele, et tegemist on lepinguga, aga samas on ka lisatud, et tegemist on avaliku teenindamise kohustuse elemente sisaldava halduskontsessiooniga.
37.
Ka avalikul kohtuistungil ei saanud selles küsimuses selgust.
38.
Minu arvates on kaalukaid põhjuseid arvata, et CTP tegevus vastab mõistele „avaliku teenindamise kohustus” määruse nr 1191/69 artikli 2 lõike 1 tähenduses, nimelt „kohustused, mida […] vedaja kaubandushuvidest lähtudes endale ei võtaks või ei võtaks samas ulatuses või samadel tingimustel”. Igal juhul leian, et kõnesoleva suhte õiguslik olemus tuleb lõpuks kvalifitseerida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
39.
Kui Consiglio di Stato järeldab, et analüüsitud suhe vastab lepingule, siis ei ole määruse nr 1191/69 artikkel 4 punktis 34 nimetatud põhjustel mingil juhul kohaldatav – mis ongi käesolevas menetluses esitatud küsimuse ese.
40.
Ainult juhuks, kui analüüsitud seos vastab Consiglio di Stato hinnangul avaliku teenindamise kohustusele, oleks vajalik Euroopa Kohtu vastus küsimusele, kas eelnev avaliku teenindamise kohustuse lõpetamise taotlus on hüvituse taotlemiseks vajalik eeltingimus. Sel juhul tuleb arvestada järgnevalt esitatud põhjendusi.
B. Hüvitus avaliku teenindamise kohustuse täitmise eest määruse nr 1191/69 raames
41.
Nagu nägime, pooldasid käesolevas protsessis menetlusse astunud pooled avaliku teenindamise kohustuse täitmise eest hüvituse tasumist reguleeriva korra vastandlikke tõlgendusi.
42.
Ühelt poolt toetavad Regione Campania, Provincia di Napoli ja Itaalia valitsus „teleoloogiliseks” kvalifitseeritud tõlgendust, järeldades, et õigus hüvitusele tekib ainult siis, kui eelnev teenindamiskohustuse lõpetamise taotlus on tagasi lükatud.
43.
CTP omakorda pooldab nn süstemaatilist tõlgendamist, mille kohaselt, kuna tegemist on ühepoolselt pandud kohustusega, tekib õigus hüvitusele, ilma et oleks vaja eelnevat kohustuse lõpetamise taotlust.
44.
Lõpetuseks kaitseb komisjon kolmandat tõlgendusviisi, mille kohaselt eelnev lõpetamise taotlus kehtib ainult nende teenindamiskohustuste kohta, mis olid olemas määruse nr 1191/69 jõustumise ajal, s.o 1. juulil 1969.
45.
See kolmas viis ongi minu arvates määrusega nr 1191/69 kehtestatud normatiivse korra puhul kõige õigem.
46.
Määruse nr 1991/69 artikli 1 lõike 1 kohaselt selle esialgses redaktsioonis pidid liikmesriigid raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis kehtestatud avaliku teenindamise kohustused lõpetama. Nimetatud artikli lõike 2 kohaselt aga võis sellised kohustused siiski säilitada, kui need oleksid oluliselt vajalikud selleks, et tagada nõuetekohaste veoteenuste pakkumine.
47.
Määruse artikkel 4 – mida 1991. aastal ei muudetud – sätestas ja sätestab, et veoettevõtjad peavad juhul, kui teenindamiskohustus põhjustab majanduslikku halvemust, esitama selle kohustuse lõpetamise taotlused. Kõnealused taotlused tuleb artikli 6 lõike 1 kohaselt – mida samuti ei muudetud – esitada „aasta jooksul alates käesoleva määruse jõustumise kuupäevast”, see tähendab 1. juulist 1969. Seega on ilmne, et artiklis 4 oli silmas peetud – ja peetakse silmas – ainult enne 1969. aastat kehtestatud kohustusi, mis säilitatakse pärast seda kuupäeva.
48.
Artikli 6 lõike 1 teises lõigus on küll sätestatud, et „[vedajad] võivad taotlused esitada pärast eespool nimetatud tähtpäeva, kui nad leiavad, et artikli 4 lõikes 1 esitatud tingimused on täidetud”, see tähendab, kui kohustus tekitab neile majanduslikku halvemust. See ei tähenda aga, et neid taotlusi võiksid esitada ettevõtjad, kellele pandi kohustused pärast 1. juulit 1969, vaid lihtsalt, et need ettevõtjad, kes ei olnud taotlenud määruse nr 1191/69 jõustumise ajal juba olemasoleva kohustuse lõpetamist ühe aasta jooksul, võisid seda teha pärast, juhul, kui artikli 4 lõikes 1 sätestatud asjaolud täitusid alles hiljem. Teisisõnu on määruse nr 1191/69 artiklis 1 selle esialgses redaktsioonis ja sama määruse artiklites 4 ja 6 silmas peetud ainult neid avaliku teenindamise kohustusi, mis olid juba 1. juulil 1969 olemas.
49.
Vaatamata sellele, et määruse nr 1191/69 eesmärk oli 1. juuli 1969. aasta seisuga raudtee-, maantee- ja siseveetranspordi sektoris kehtinud avaliku teenindamise kohustused lõpetada, on kindel, nagu juba öeldud, et määruse ise lubas need kohustused teatud asjaoludel säilitada ja, mis käesoleval juhul kõige olulisem, sellega oli samuti lubatud kehtestada tulevikus uusi kohustusi.
50.
Seega artikli 14 lõike 1 kohaselt selle esialgses redaktsioonis võisid liikmesriigid kehtestada teenindamiskohustusi pärast määruse nr 1191/69 jõustumist, kuid nähes kohastel juhtudel alati ette „nendest tulenevate finantskohustuste hüvitamise”. Selle hüvitamise tingimuseks ei seatud vajadust eelneva teenuse lõpetamise taotluse järele, kuna artikli 14 lõikes 2 oli sätestatud ainult, et liikmesriigid näevad „[avaliku teenindamise] kohustuste kehtestamist otsustades ette nendest tulenevate finantskohustuste hüvitamise”; see tähendab, et artiklites 4 ja 6 sätestatud kord ei olnud kohaldatav. Ning see oli täiesti loogiline, sest, nagu nägime, käsitleti nendes artiklites just enne määrust nr 1191/69 pandud kohustuste lõpetamist, mitte aga kõnealuse määruse alusel kehtestatud kohustusi.
51.
Kuna see on nii, siis oli avaliku teenindamise kohustuse lõpetamise taotlus ainult üks vajalik tingimus juhuks, kui oleks nõutud enne 1. juulit 1969 võetud kohustustest tulenevate kulude hüvitamist. Hüvitus hilisemast kohustusest tingitud halvemuse eest pidi omakorda olema määratud otsuses, millega kohustus kehtestati, ja seega pidid ka hüvituse andmise ja võimalikult selle sisu muutmise tingimused olema määratud selles otsuses.
52.
Eelmist järeldust ei kummuta Itaalia valitsuse argument, mille kohaselt on artikli 14 ulatus pärast 1991. aasta muudatust muutunud. Tema argumendi loogika on, et kui enne oli see artikkel 14, millega oli liikmesriikidel lubatud kehtestada uusi avaliku teenindamise kohustusi, siis nüüd sisaldub see volitus määruse nr 1191/69 uues artiklis 1, mis on määrusega nr 1893/91 tehtud muutmise tulemus ja mille uues lõikes 5 on ette nähtud, et pädevad asutused „võivad [...] säilitada või kehtestada [teatavad] avaliku teenindamise kohustused”, mille „tingimused ja üksikasjad, kaasa arvatud hüvitamise viisid, on sätestatud II, III ja IV jaos”. Ja just II jakku kuulubki artikkel 4, st säte, mis seab hüvitamise tingimuseks eelneva taotluse avaliku teenindamise kohustus lõpetada. Artikli 1 süstemaatilise tõlgendamisega saab kõnealuse argumendi ümber lükata.
53.
Nagu nägime, on artiklis 6 sätestatud üheaastane tähtaeg (alates määruse nr 1191/69 jõustumisest), mille jooksul saab esitada artiklis 4 osutatud lõpetamistaotlust. Seda sätet ei ole üldse muudetud ja seega on aluseks võetav kuupäev endiselt 1. juuli 1969. Järelikult ei tehtud selles punktis 1991. aasta muudatusega mingit muudatust selles mõttes, et praegu – nagu ennegi – kehtib lõpetamistaotluse nõue ainult nende kohustuste kohta, mis olid määruse nr 1191/69 jõustumise ajal juba olemas.
54.
Selle tähelduse põhjal tuleb tõdeda, et viite puhul määruse nr 1191/69 II, III ja IV jaos kehtestatud tingimustele tuleb võtta arvesse uue artikli 1 lõikes 5 osutatud erinevate teenindamiskohustuste vastavat ulatust.
55.
See uus säte lubab (sõna‑sõnalt) liikmesriikidel avaliku teenindamise kohustusi „säilitada” või „kehtestada”. „Säilitamisega” on jätkuvalt tegemist enne 1. juulit 1969 kehtestatud kohustuste puhul, mille suhtes kehtivad kogu nende kestuse ulatuses kõik II, III ja IV jao sätted, kaasa arvatud seega artiklid 4 ja 6, mis reguleerivad konkreetselt seda tüüpi kohustusi. Samas, uute kohustuste „kehtestamise” juhtudel võib II, III ja IV jaole viidates viidata ainult nendele nende jagude sätetele, mis on nendele juhtudele loomulikult kohaldatavad; st kõikidele neile sätetele, välja arvatud just artiklitele 4 ja 6, mille olemasolu mõte on seletatav üksnes seoses eelnevalt olemasolevate kohustustega.
56.
Lõpetuseks sõltub esitatud küsimuse lahendus minu arvates kõigepealt sellest, kas vaidlusalust õiguslikku suhet tuleb kvalifitseerida teenuslepinguks või avaliku teenindamise kohustuseks, mis on eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsustada. Kui see kohus järeldab, et tegemist on avaliku teenindamise lepinguga, siis tuleks jääda kõnealuse lepingu tingimuste juurde. Kui aga, vastupidi, on tegemist avaliku teenindamise kohustusega, siis oleks vaja kindlaks määrata, kas see kohustus on määruse nr 1191/69 jõustumise kuupäevast varasem või hilisem, nii et tekitatud majandusliku halvemuse eest hüvituse saamiseks oleks vaja eelnevalt taotleda kohustuse lõpetamist ainult esimesel juhul.
57.
Seega leian ma, et määruse nr 1191/69 artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et tingimust – mille kohaselt tekib õigus hüvitusele alles siis, kui pädevad asutused ei ole pärast vedaja vastavat taotlust lõpetanud vedajale majanduslikku halvemust tekitavat avaliku teenindamise kohustust – kohaldatakse ainult enne kõnealuse määruse jõustumist tekkinud avaliku teenindamise kohustuste suhtes.
VII. Ettepanek
58.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Nõukogu 26. juuni 1969. aasta määruse (EÜ) nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta (mida on muudetud nõukogu 20. juuni 1991. aasta määrusega (EMÜ) nr 1893/91) artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et tingimust – mille kohaselt tekib õigus hüvitusele alles siis, kui pädevad asutused ei ole pärast vedaja vastavat taotlust lõpetanud vedajale majanduslikku halvemust tekitavat avaliku teenindamise kohustust – kohaldatakse ainult enne kõnealuse määruse jõustumist tekkinud avaliku teenindamise kohustuste suhtes.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Nõukogu 26. juuni 1969. aasta määrus raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta (EÜT L 156, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 19).
(
3
)	Nõukogu 20. juuni 1991. aasta määrus (EMÜ) nr 1893/91 (EÜT L 169, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 314).
(
4
)	Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana, edaspidi „GURI” nr 287, 10. detsember 1997, lk 4.