62023CJ0439
EUROOPA KOHTU OTSUS (kuues koda)
19. september 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 1999/70/EÜ – Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) raamkokkulepe tähtajalise töö kohta – Klausel 4 – Diskrimineerimiskeelu põhimõte – Tähtajalise töölepinguga töötaja töölevõtmine tähtajatu töölepinguga töötajana – Tööstaaži kindlaksmääramine – Enne direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumist sõlmitud tähtajaliste töölepingute alusel töötatud perioodide arvesse võtmata jätmine – Kohene kohaldamine varem kehtinud seaduse kehtivusajal tekkinud olukorra tulevastele tagajärgedele
Kohtuasjas C‑439/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Tribunale civile di Padova (Padova tsiviilkohus, Itaalia) 22. juuni 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 13. juulil 2023, menetluses
KV
versus
Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR),
EUROOPA KOHUS (kuues koda),
koosseisus: koja president T. von Danwitz, esimese koja president A. Arabadjiev (ettekandja) ja kohtunik P. G. Xuereb,
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
KV, esindaja: avvocato F. Americo,
–
Itaalia valitsus, esindaja: G. Palmieri, keda abistasid avvocati dello Stato L. Fiandaca ja M. T. Lubrano Lobianco,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: D. Recchia ja F. van Schaik,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada 18. märtsil 1999 sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta (edaspidi „raamkokkulepe“) klausli 4 punkti 1; raamkokkulepe on lisatud nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivile 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (EÜT 1999, L 175, lk 43; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368).
2
Taotlus on esitatud KV ja Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR) (riiklik teadusnõukogu, Itaalia) vahelises kohtuvaidluses selle üle, kuidas arvutada KV tööstaaži temaga tähtajatu töölepingu sõlmimise ajal.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
EÜ artikli 139 lõikel 2 põhineva direktiivi 1999/70 põhjendusest 14 nähtub, et raamkokkuleppele allakirjutanud on soovinud niisuguse raamkokkuleppe sõlmimisega parandada tähtajalise töö kvaliteeti, tagades mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise, ning luua raamistiku, et vältida kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamisest.
4
Direktiivi 1999/70 artikli 1 kohaselt on selle „eesmärk […] jõustada tööandjate ja töövõtjate vaheliste üldorganisatsioonide (ETUC, UNICE ja CEEP) vahel […] sõlmitud raamkokkulepe […], mis on direktiivile lisatud“.
5
Nimetatud direktiivi artikli 2 esimene ja kolmas lõik sätestavad:
„Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud normid 10. juuliks 2001 või tagavad, et hiljemalt sel kuupäeval on tööturu osapooled kehtestanud vajalikud meetmed kokkuleppe teel, kusjuures liikmesriigid peavad võtma vajalikud meetmed, et tööturu osapooled saaksid igal ajal tagada käesolevas direktiivis ettenähtud tulemuste saavutamise. Liikmesriigid teatavad sellest viivitamata [Euroopa Komisjonile].
[…]
Kui liikmesriigid võtavad esimeses lõigus nimetatud normid vastu, lisavad nad nendesse normidesse või nende normide ametliku avaldamise korral nende juurde viite käesolevale direktiivile. Sellise viitamise viisi näevad ette liikmesriigid.“
6
Vastavalt direktiivi 1999/70 artiklile 3 jõustus see direktiiv 10. juulil 1999 ehk Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamise päeval.
7
Raamkokkuleppe klausli 1 kohaselt on selle kokkuleppe eesmärk:
„a)
parandada tähtajalise töötamise kvaliteeti, tagades mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise;
b)
luua raamistik, et vältida kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamisest.“
8
Raamkokkuleppe klausli 2 punkt 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Kokkulepet kohaldatakse tähtajaliste töötajate suhtes, kellel on tööleping või töösuhe, nagu see on määratletud liikmesriigi seadustes, kollektiivlepingutes või praktikas.“
9
Raamkokkuleppe klausel 4 näeb ette:
„1. Töötingimuste osas ei kohelda tähtajalisi töötajaid vähem soodsalt kui võrreldavaid alatisi töötajaid seetõttu, et neil on tähtajaline tööleping või töösuhe, välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused.
[…]
4. Eriliste töötingimustega seotud teenistusaega käsitlevad nõuded on tähtajaliste töötajate ja alatiste töötajate jaoks ühesugused, välja arvatud juhul, kui eri pikkusega teenistusaega käsitlevatel nõuetel on objektiivsed põhjused.“
Itaalia õigus
10
6. septembri 2001. aasta seadusandliku dekreedi nr 368 – [direktiivi 1999/70] rakendamise kohta (decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES) (GURI nr 235, 9.10.2001, lk 4), millega võeti direktiiv 1999/70 Itaalia õiguskorda üle, artikli 6 lõikes 1 on sätestatud:
„Tähtajalise töölepinguga töötajal on õigus proportsionaalselt töötatud ajaga saada tasustatud puhkust ja jõuluhüvitist või 13. kuupalgaga võrduvat hüvitist, samuti lepingu lõppemise hüvitist ja kõiki muid soodustusi, mida ettevõtja annab sarnase tähtajatu töölepinguga töötajatele, see tähendab töötajatele, kes on määratud kollektiivlepingus sätestatud liigitamiskriteeriumide alusel samale tasemele, tingimusel et see ei ole objektiivselt vastuolus tähtajalise töölepingu laadiga.“
11
20. märtsi 1975. aasta seaduse nr 70 – sätted avalik-õiguslike asutuste ümberkorraldamise ja töötajate töösuhete kohta (legge n. 70 – Disposizioni sul riordinamento degli enti pubblici e del rapporto di lavoro del personale dipendente) (GURI nr 87, 2.4.1975) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis on artiklis 36 sätestatud:
„Teadusuuringute spetsiifiliste vajaduste katmiseks on [CNRil] õigus võtta tööle kõrge kvalifikatsiooniga teadustöötajaid, sealhulgas välisriikide kodanikke, tähtajalise lepingu alusel, mille kestus ei ületa viit aastat. Individuaalsete uurimisprogrammide raames ja kogu programmi kestuse ajaks on samuti lubatud töölepingu alusel tööle võtta teadustöötajaid ja kõrge spetsialiseerumisastmega tehnilisi töötajaid.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
12
CNR, kes on avalik-õiguslik juriidiline isik, võttis põhikohtuasja hageja KV tehnoloogi ja teaduri ülesannete täitmiseks tööle kolme tähtajalise töölepingu alusel ajavahemikeks vastavalt 2. novembrist 1993 kuni 31. märtsini 1995, 1. augustist 1995 kuni 1. augustini 2000 ja 4. septembrist 2000 kuni 30. septembrini 2001.
13
Kuna hageja läbis edukalt avaliku konkursi, võttis CNR ta alates 1. oktoobrist 2001 tähtajatu töölepingu alusel tööle samade ülesannete täitmiseks. Nimetatud töölevõtmisel ei tunnustanud CNR põhikohtuasja hageja tööstaaži ja töötasu kindlaksmääramisel üldse tööstaaži, mis tal oli kogunenud tähtajaliste töölepingute alusel, mis sõlmiti enne liikmesriikidele direktiivi 1999/70 ülevõtmiseks ette nähtud tähtaja möödumist, s.o – vastavalt selle direktiivi artikli 2 esimesele lõigule – enne 10. juulit 2001.
14
Põhikohtuasja hageja esitas 8. veebruaril 2022 hagi Tribunale civile di Padovale (Padova tsiviilkohus, Itaalia), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, milles palus eelkõige tuvastada raamkokkuleppe klausli 4 alusel, et tal on õigus sellele, et tunnustataks seda tööd tehes kogunenud tööstaaži ja sellest tulenevalt saadud palgatõuse.
15
CNR palus selles kohtus jätta hagi rahuldamata, tuginedes eelkõige direktiivi 1999/70 tagasiulatuva jõu puudumisele.
16
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on käesoleva eelotsusetaotluse puhul oluline vaid küsimus selle direktiivi ajalisest kohaldatavusest.
17
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib sellega seoses esimesena, et põhikohtuasja hageja töösuhe, mis kestis 2. novembrist 1993 kuni 31. märtsini 1995, toimus täielikult enne nimetatud direktiivi jõustumist; teisena, et hageja töösuhe, mis kestis 1. augustist 1995 kuni 1. augustini 2000, tekkis enne selle direktiivi jõustumist ja lõppes pärast direktiivi jõustumist, kuid enne selle ülevõtmiseks kehtestatud tähtaja möödumist, ning kolmandana, et põhikohtuasja hageja töösuhe, mis algas 4. septembril 2000 ja lõppes enne tähtaega 30. septembril 2001 seetõttu, et ta läbis edukalt avaliku konkursi, sai alguse ja kestis peaaegu kogu ajavahemiku alates direktiivi 1999/70 jõustumisest kuni nimetatud tähtaja möödumiseni. Itaalia Vabariik võttis selle direktiivi riigisisesesse õiguskorda üle mõni kuu pärast nimetatud tähtaja möödumist, st 24. oktoobril 2001, mil jõustus 6. septembri 2001. aasta seadusandlik dekreet nr 368.
18
Põhikohtuasjas kõne all olevad tähtajalised töölepingud ei kujuta endast esialgse tähtajalise töösuhte pikendamist, vaid on aktid, millega luuakse ex novo järjestikused ja sõltumatud tähtajalised töösuhted.
19
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et kui kõnealused tööperioodid oleksid täitunud tähtajatute töölepingute alusel, oleks neid põhikohtuasja hagejal kogunenud kogu tööstaaži arvutamisel arvesse võetud.
20
See kohus viitab Itaalia õiguskorras kahele erinevale kohtupraktika suunale, mis puudutavad raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 ratione temporis kohaldamisala ulatust. Esimese suuna kohaselt välistab liidu õiguse tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte, mille kohaselt materiaalõigusnormid kuuluvad kohaldamisele ainult pärast nende jõustumist tekkinud olukordade suhtes, selle klausli kohaldamise töösuhetele, mis on täielikult toimunud enne direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumist. Teise kohtupraktika suuna kohaselt võimaldaks põhimõte, mille kohaselt uus norm kuulub juhul, kui ei ole ette nähtud erandeid, varem kehtinud seaduse kehtivuse ajal tekkinud olukordade tulevaste tagajärgede suhtes kohaldamisele kohe, võtta tähtajatu töötaja kogu tööstaaži arvutamiseks arvesse ka neid tähtajalise lepingu alusel töötamise ajavahemikke, mis on enne selle direktiivi jõustumist täielikult lõppenud.
21
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et viimati nimetatud põhimõtet tuleb tõlgendada nii, nagu seda on tehtud kohtupraktika esimesena käsitletud suunal. Nimelt puudutab see põhimõte olukordi, mis tekkisid enne uue õigusnormi jõustumist ja mis jätkuvad sisuliselt järjepidevalt hilisemal perioodil, mitte aga olukordi, mis on täielikult tekkinud ja lõppenud enne selle uue õigusnormi jõustumist.
22
See tõlgendus on kooskõlas õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetega, mis välistavad liidu materiaalõigusnormide tagasiulatuva kohaldatavuse enne nende jõustumist tekkinud õigussuhetele, välja arvatud juhul, kui nende sõnastusest, eesmärgist või ülesehitusest tuleneb selgelt, et neile tuleb selline toime omistada.
23
Leides, et seda tõlgendust kinnitab ka Euroopa Kohtu praktika, on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1, tõlgendatuna sellest kohtupraktikast lähtudes, tuleb mõista nii, et see ei hõlma niisuguseid tähtajalisi töösuhteid nagu põhikohtuasja poolte vahel 2. novembrist 1993 kuni 31. märtsini 1995 ja 1. augustist 1995 kuni 1. augustini 2000 eksisteerinud tähtajalised töösuhted, kuna mõlema nimetatud töösuhte toime on enne direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumist täielikult ammendunud.
24
Seevastu võib see klausel hõlmata tähtajalist töösuhet, mis kestis 4. septembrist 2000 kuni 30. septembrini 2001, kuna direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumisel see töösuhe veel kestis.
25
Neil asjaoludel otsustas Tribunale civile di Padova (Padova tsiviilkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [raamkokkuleppe] klausli 4 punkti 1
–
tuleb ratione temporis kohaldada tähtajalistele töösuhetele, mis sõlmiti ning mis lõppesid lepingu kestuse lõppemisel – enne direktiivi [1999/70] jõustumise kuupäeva (10. juuli 1999);
–
tuleb ratione temporis kohaldada tähtajalistele töösuhetele, mis loodi individuaalse töölepinguga, mis sõlmiti enne direktiivi 1999/70 jõustumise kuupäeva (10. juuli 1999), ja mis lõppesid kokkulepitud kestuse lõppemisel – kuupäeval, mis jääb direktiivi [1999/70] jõustumise päeva ja selle päeva vahele, mil möödus selle direktiivi ülevõtmiseks liikmesriikidele antud tähtaeg (10. juuli 2001);
–
tuleb ratione temporis kohaldada tähtajalistele töösuhetele, mis loodi individuaalse töölepinguga, mis sõlmiti direktiivi 1999/70 jõustumise kuupäeva (10. juuli 1999) ja selle direktiivi ülevõtmiseks liikmesriikidele antud tähtaja möödumise päeva (10. juuli 2001) vahele jääval ajavahemikul, ning mis lõppesid lepingu kestuse lõppemisel pärast viimati nimetatud kuupäeva?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Vastuvõetavus
26
Itaalia valitsus väidab, et eelotsuse küsimus on vastuvõetamatu, kuna raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tõlgendamisest ei ole sellele küsimusele vastamisel mingit kasu. Nimelt ei puuduta see küsimus mitte põhikohtuasja hageja kohtlemist tähtajaliste töösuhete ajal, vaid tema poolt nende töösuhete raames tehtud töö tunnustamist, et määrata kindlaks tema töötasu ajavahemiku eest, mis järgnes tema töösuhte tähtajatuks töösuhteks muutmisele. Seda problemaatikat reguleerib aga raamkokkuleppe klausli 4 punkt 4, mitte klausli 4 punkt 1.
27
Kuna see argument puudutab põhikohtuasjas kohaldatava liidu õiguse sätte kindlaksmääramist, siis puudutab see esitatud eelotsuse küsimuse sisu, mitte selle vastuvõetavust, mistõttu tuleb seda analüüsida selle küsimuse sisulise analüüsi raames (vt analoogia alusel 18. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Lietuvos notarų rūmai jt, C‑128/21, EU:C:2024:49, punkt 43 ning seal viidatud kohtupraktika).
28
Seega tuleb eelotsuse küsimus tunnistada vastuvõetavaks.
Sisulised küsimused
29
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui tööstaaži, mis töötajal on kogunenud tähtajaliste töölepingute alusel, mis on täielikult või osaliselt täidetud enne direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumist, ei võeta arvesse töötaja töötasu kindlaksmääramisel siis, kui ta võetakse pärast seda kuupäeva tähtajatult tööle.
30
ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses on Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel poolelioleva kohtuasja lahendada. Nimelt on Euroopa Kohtu ülesanne tõlgendada kõiki liidu õiguse sätteid, mida liikmesriigi kohtud vajavad oma menetluses olevate kohtuasjade lahendamiseks, isegi kui liikmesriigi kohtud ei ole selliseid sätteid Euroopa Kohtule esitatud küsimustes otsesõnu maininud (21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Skarb Państwa (liikluskindlustuskaitse), C‑428/20, EU:C:2021:1043, punkt 24).
31
Selle kohta tuleb märkida, et raamkokkuleppe klausli 4 punkt 1 keelab kohelda tähtajalisi töötajaid töötingimuste osas vähem soodsalt kui võrreldavaid alalisi töötajaid üksnes seetõttu, et neil on tähtajaline tööleping või töösuhe, välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused. Selle klausli punktis 4 on sätestatud sama keeld eriliste töötingimustega seotud teenistusaega käsitlevate nõuete osas (18. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Valenza jt, C‑302/11–C‑305/11, EU:C:2012:646, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika; 20. septembri 2018. aasta kohtuotsus Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, punkt 26, ning 30. novembri 2023. aasta kohtuotsus Ministero dell’Istruzione ja INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, punktid 52 ja 53).
32
On selge, et põhikohtuasi, mis puudutab põhikohtuasja hageja tööstaaži arvutamist tema tähtajatu töölepingu sõlmimise ajal, puudutab neid nõudeid.
33
Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks tõlgendada ka raamkokkuleppe klausli 4 punkti 4.
34
Sellega seoses tuleb tõdeda, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et raamkokkuleppe klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed normid, mis välistavad täielikult, et ajavahemikke, mille isik on tähtajalise lepingu alusel ametiasutuses töötanud, võidaks arvestada siis, kui määratakse kindlaks selle töötaja tööstaaž tema tähtajatul töölevõtmisel selles ametiasutuses, välja arvatud juhul, kui välistamist õigustavad „objektiivsed põhjused“ selle klausli punkti 1 ja/või punkti 4 tähenduses. Üksnes asjaolu, et tähtajalisel töötajal täitus see teenistusaeg tähtajalise töölepingu või töösuhte alusel, ei kujuta endast niisugust objektiivset põhjust (vt selle kohta 18. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Valenza jt, C‑302/11–C‑305/11, EU:C:2012:646, punkt 71).
35
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et kui põhikohtuasja hageja täitis oma ülesandeid CNRi juures tähtajaliste töölepingute alusel, oli ta sarnases olukorras töötajatega, kelle see asutus oli tähtajatult tööle võtnud, kuna ta täitis ülesandeid, mida võisid täita tähtajatu töölepinguga töötajad.
36
Mis puudutab põhikohtuasjas kõne all olevate tähtajaliste töötajate ebasoodsamat kohtlemist, siis täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui põhikohtuasja hageja tähtajalise töölepingu alusel tehtud tööd oleks tehtud tähtajatu töölepingu alusel, oleks seda tema kogutööstaaži arvutamisel arvesse võetud.
37
Euroopa Kohus on aga juba otsustanud, et sellised töötasukategooriasse liigitamiseks töötatud aega käsitlevad eeskirjad, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kuuluvad mõiste „töötingimused“ alla raamkokkuleppe klausli 4 tähenduses (30. novembri 2023. aasta kohtuotsus Ministero dell’Istruzione ja INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, punkt 55 ning seal viidatud kohtupraktika).
38
Ainuüksi asjaolu, et töötaja on saanud alalise töötaja staatuse, ei välista tema võimalust tugineda teatavail asjaoludel selles klauslis 4 sätestatud diskrimineerimiskeelu põhimõttele (18. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Valenza jt, C‑302/11–C‑305/11, EU:C:2012:646, punkt 34 ning seal viidatud kohtupraktika).
39
Mis puudutab viidatud klausli 4 ajalist kohaldatavust, siis tuleb märkida, et üldjuhul on uus õigusnorm kohaldatav alates selle õigusakti jõustumisest, milles norm sisaldub. Kuigi õigusnormi ei kohaldata õiguslike olukordade suhtes, mis tekkisid ja kujunesid lõplikult välja varasema seaduse kehtivusajal, kohaldatakse seda siiski varasema õigusnormi tulevikus tekkivate tagajärgede suhtes, samuti uute õiguslike olukordade suhtes. Teisiti on üksnes siis, kui uue õigusnormiga kaasnevad erisätted, mis määravad konkreetselt kindlaks selle ajalise kohaldamise tingimused, kui õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttest ei tulene teisiti (22. juuni 2022. aasta kohtuotsus Volvo ja DAF Trucks, C‑267/20, EU:C:2022:494, punkt 32 ning seal viidatud kohtupraktika).
40
Seega peavad direktiivi ülevõtmiseks vastu võetud aktid olema kohaldatavad varasema seaduse kehtivusajal tekkinud olukordade tulevikus tekkivate tagajärgede suhtes alates ülevõtmise tähtaja lõppemise kuupäevast, välja arvatud juhul, kui asjaomases direktiivis on sätestatud teisiti (21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Skarb Państwa (liikluskindlustuskaitse), C‑428/20, EU:C:2021:1043, punkt 32).
41
Tuleb tõdeda, et ei direktiiv 1999/70 ega raamkokkulepe ei sisalda erisätteid, mis määraksid konkreetselt kindlaks nende ajalise kohaldamise tingimused.
42
Seega tuleb kindlaks teha, kas põhikohtuasjas kõne all olev õiguslik olukord kujutab endast olukorda, mis tekkis enne direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumist.
43
Sellega seoses tuleb rõhutada, et see olukord puudutab põhikohtuasja hagejal tähtajaliste töölepingute alusel kuni 1. oktoobrini 2001 kogunenud tööstaaži tunnustamist, et määrata kindlaks tema töötasu alates sellest kuupäevast.
44
Kuigi see tööstaaž kogunes peamiselt enne direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumist, puudutab käesolev olukord selle kindlakstegemist, millist mõju see staaž avaldab töötasule, mida hageja saab pärast seda kuupäeva sõlmitud tähtajatu töölepingu alusel, ning seega raamkokkuleppe klausli 4 kohaldamist pärast seda kuupäeva.
45
Nagu komisjon sisuliselt märkis, on põhikohtuasjas kõne all olev õiguslik olukord analoogne vanaduspensioniõiguse saamiseks nõutava staaži arvutamise olukorraga, mida käsitleti kohtuasjades, milles tehti 10. juuni 2010. aasta kohtuotsus Bruno jt (C‑395/08 ja C‑396/08, EU:C:2010:329) ning 7. novembri 2018. aasta kohtuotsus O’Brien (C‑432/17, EU:C:2018:879), milles tõstatati küsimus nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/81/EÜ, Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta (EÜT 1998, L 14, lk 9; ELT eriväljaanne 05/03, lk 267) ülevõtmise tähtaja möödumisele eelnenud perioodide arvessevõtmisest.
46
Nimelt märkis Euroopa Kohus viimati nimetatud kohtuotsuse punktis 35, et asjaolu, et pensioniõigus on vastava tööstaažiperioodi lõppedes lõplikult omandatud, ei võimalda järeldada, et puudutatud töötaja õiguslikku olukorda tuleb käsitada lõplikult välja kujunenuna, kuna see töötaja saab alles hiljem ja asjaomaseid tööstaažiperioode arvesse võttes tegelikult sellele õigusele vanaduspensioni maksmiseks tugineda. Euroopa Kohus järeldas selle kohtuotsuse punktis 36, et kui pensioniõiguste omandamise perioodid hõlmavad ajavahemikke, mis nii eelnevad kui ka järgnevad direktiivi 97/81 ülevõtmise tähtaja möödumise kuupäevale, tuleb asuda seisukohale, et nende õiguste kindlaksmääramist – sealhulgas direktiivi jõustumise kuupäevale eelnevate tööstaažiperioodidega seoses – reguleerivad selle direktiivi sätted.
47
Need kaalutlused kehtivad mutatis mutandis ka direktiivi 1999/70 suhtes ja õiguse suhtes töötasule, mida põhikohtuasja hageja nõuab tähtajaliste töölepingute alusel kogunenud tööstaaži alusel, kuna hageja saab tegelikult sellele õigusele tugineda alles hiljem ning asjakohaseid tööstaažiperioode arvesse võttes.
48
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja Itaalia valitsuse poolt esile toodud asjaolu, et hageja tööstaaž omandati muu hulgas tähtajaliste töölepingute alusel, mis lõppesid enne direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumist, ei saa viia teistsuguse järelduseni.
49
Nimelt kogub töötaja tööstaaži pidevalt kasvavas joones, ka siis, kui see toimub töölepingute alusel, mis on vahepeal lõppenud, ja see iseloomustab töötaja olukorda ka pärast sellist lõppemist. Seega ei oma iga töösuhte kestus ega kuupäev, mil töösuhe lõppes, tähtsust töötaja tööstaaži arvutamisel, mis eeldab põhimõtteliselt tema töötamisperioodide kogukestuse kindlaksmääramist.
50
Lisaks puudutab põhikohtuasi raamkokkuleppe klausli 4 kohaldatavust pärast direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumist kõnealustest tähtajalistest töölepingutest tuleneva tööstaaži arvessevõtmise raames, mitte aga selle klausli kohaldatavust nendele töölepingutele endile enne seda kuupäeva. Nagu komisjon sisuliselt rõhutas, siis kuna põhikohtuasja hageja hagi eesmärk ei ole seada kahtluse alla samade töölepingute täitmise tingimusi, ei ole selle ese viidatud klausli tagasiulatuv kohaldamine.
51
Neil asjaoludel ei saa põhikohtuasjas kõne all olevat õiguslikku olukorda pidada direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumisel lõplikult tekkinuks.
52
Seda järeldust ei sea kahtluse alla 22. juuni 2022. aasta kohtuotsuse Volvo ja DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494) punktid 99–104, millele tuginevad eelotsusetaotluse esitanud kohus ja Itaalia valitsus ning milles Euroopa Kohus on sisuliselt otsustanud, et tuleb asuda seisukohale, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. novembri 2014. aasta direktiiv 2014/104/EL, teatavate eeskirjade kohta, millega reguleeritakse liikmesriikide õiguse kohaseid kahju hüvitamise hagisid liikmesriikide ja Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rikkumise korral (ELT 2014, L 349, lk 1) artikli 17 lõikes 2 kehtestatud ümberlükatav eeldus, et keelatud kokkuleppe raames toime pandud rikkumised tekitavad kahju, ei saa olla ratione temporis kohaldatav kahju hüvitamise hagi suhtes, mis on küll esitatud pärast selle direktiivi liikmesriigi õigusesse hilinenult üle võtnud riigisiseste õigusnormide jõustumist, kuid puudutab konkurentsiõiguse rikkumist, mis lõppes enne direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist.
53
Nimelt, nagu nähtub selle kohtuotsuse punktidest 100–102, oli see lahendus põhjendatud direktiivi 2014/104 selle sätte erilise laadi ja toimimismehhanismiga, mille ajaline kohaldamine eeldab kestva kartellikokkuleppe olemasolu.
54
Sellele olukorrale ei ole aga vastet raamkokkuleppe klausli 4 puhul.
55
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klausli 4 punkte 1 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui tööstaaži, mis töötajal on kogunenud tähtajaliste töölepingute alusel, mis on täielikult või osaliselt täidetud enne direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja möödumist, ei võeta arvesse töötaja töötasu kindlaksmääramisel siis, kui ta võetakse pärast seda kuupäeva tähtajatult tööle, välja arvatud juhul, kui selline arvesse võtmata jätmine on õigustatud objektiivsete põhjustega.
Kohtukulud
56
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:
18. märtsil 1999 sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta, mis on esitatud nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, lisas, klausli 4 punkte 1 ja 4
tuleb tõlgendada nii, et
nendega on vastuolus, kui tööstaaži, mis töötajal on kogunenud tähtajaliste töölepingute alusel, mis on täielikult või osaliselt täidetud enne direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist, ei võeta arvesse töötaja töötasu kindlaksmääramisel siis, kui ta võetakse pärast seda kuupäeva tähtajatult tööle, välja arvatud juhul, kui selline arvesse võtmata jätmine on õigustatud objektiivsete põhjustega.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.