62018TJ0061_RES
Kohtuasi T‑61/18
Amador Rodriguez Prieto
versus
Euroopa Komisjon
Üldkohtu (kaheksas koda) 4. aprilli 2019. aasta otsus
Avalik teenistus – Ametnikud – Kohtuasi „Eurostat“ – Liikmesriigi kriminaalmenetlus – Äralangemine – Abitaotlus – Rikkumisest teataja – Süütuse presumptsioon – Kahju hüvitamise nõue ja tühistamishagi
Ametnikud – Administratsiooni abistamiskohustus – Ulatus – Piirid – Institutsiooni toimingud – Ametniku suhtes läbiviidav kriminaalmenetlus
(Personalieeskirjad, artikkel 24)
(vt punktid 47, 48, 51 ja 52)
Ametnikud – Õigused ja kohustused – Väljendusvabadus – Selliste asjaolude avalikustamine, mille alusel võib eeldada ebaseaduslikku tegevust või rasket rikkumist – Kohustuse ulatus – Niisugused asjaolud edastanud ametniku kaitse – Ulatus
(Personalieeskirjad, artikli 22a lõige 3)
(vt punktid 71–73)
Ametnikud – Institutsioonide lepinguväline vastutus – Ametialane eksimus – Mõiste – Kohtule ametniku vastu hagi esitamine – Hõlmamine – Tingimus – Erakorralised asjaolud
(ELTL artikkel 340; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47)
(vt punkt 75)
Ametnikud – Põhimõtted – Õigus süütuse presumptsioonile – Ulatus – Ametniku, kelle suhtes läbi viidud kriminaalmenetlus on lõpetatud, esitatud abitaotluse rahuldamata jätmine temaga endiselt vastandlike huvide tõttu – Rikkumine
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 48 lõige 1)
(vt punktid 91–93)
Kokkuvõte
Üldkohus tühistas 4. aprilli 2019. aasta kohtuotsuses Rodriguez Prieto vs. komisjon (T‑61/18) Euroopa Komisjoni otsuse jätta rahuldamata Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artikli 24 alusel esitatud abitaotlus, tuvastades, et rikutud on hageja õigust süütuse presumptsioonile.
Alates 1996. aastast kasutas Eurostat kogutud statistiliste andmete üldsusele kättesaadavaks tegemiseks Euroopa Ühenduste Ametlike Väljaannete Talituse abi ja müügipunktide võrgustikku. Hageja taotles Eurostatis osakonnajuhatajana töötades 1998. aastal siseauditi läbiviimist. Pärast rikkumiste tuvastamist, millele järgnes Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) läbi viidud uurimine, pöördus komisjon 2003. aastal Prantsuse ametiasutuste poole, et viimased alustaksid kriminaalmenetlust, milles hageja kutsuti alguses välja tunnistajana ja hiljem alustati tema suhtes eeluurimist. Hageja esitas personalieeskirjade artikli 24 alusel esimese abitaotluse, tuginedes rikkumisest teataja staatusele ning palus komisjonil võtta enda kanda tema makstud advokaaditasu. See taotlus jäeti rahuldamata.
Pärast seda, kui Prantsuse kohus oli teinud kõigi kõnealuses kriminaalasjas uurimise all olnud isikute, sealhulgas hageja suhtes menetluse lõpetamise määruse, esitas komisjon kõigepealt apellatsioon- ja seejärel kassatsioonkaebuse, mis mõlemad jäeti rahuldamata. Hageja esitas seejärel teise abitaotluse, paludes, et komisjon võtaks enda kanda hageja poolt seoses Prantsuse kohtumenetlustega makstud advokaaditasud. Teise võimalusena heitis ta komisjonile ette, et viimane keeldus tunnustamast tema staatust rikkumisest teatajana ja andmast talle sellega seoses kaitset, mistõttu on rikutud personalieeskirjade artiklit 22a, ning palus hüvitada kahju. Hageja vaidlustas Üldkohtus komisjoni otsused jätta need taotlused rahuldamata.
Üldkohus märkis kõigepealt seoses personalieeskirjade artikli 24 kohaldatavusega käesolevas asjas, et selle artikli eesmärk on tagada ametnikele institutsiooni kaitse kolmandate isikute tegude eest, mitte aga institutsiooni enda toimingute eest. Esiteks kuuluvad Prantsuse õigusasutuste tehtud toimingud kriminaalmenetluse tavalise käigu juurde ja nende puhul ei ole tegemist a priori õigusvastaste rünnakutega, mis annaks alust taotleda abi. Teiseks ei ole personalieeskirjade artikkel 24 käesolevas asjas kohaldatav, sest tegelikult palus hageja komisjonilt abi seoses selle sama institutsiooni toimingutega ehk toimingutega, mille tõttu alustati tema suhtes eeluurimist ja mille tõttu kriminaalmenetlus pikenes.
Järgmiseks märkis Üldkohus seoses rikkumisest teataja staatuse väidetava tunnustamata jätmisega, et personalieeskirjade artikkel 22a, mis jõustus 1. mail 2004, kehtestas kõigile ametnikele kohustuse teatada asjaoludest, mille alusel võib eeldada liidu ametnike võimaliku ebaseadusliku tegevuse olemasolu või raskeid olukordi seoses ametikohustuste täitmisega. Üldkohus lisas, et juhul kui ametnik oleks juba enne 1. maid 2004 omal algatusel teatanud oma ülemusele talle teada olnud õigusvastasest tegevusest või rikkumisest personalieeskirjadest tulenevate kohustuste täitmisel, mis võisid kahjustada liidu finantshuve, oleks tal juba olnud õigus tema tööandjaks oleva institutsiooni kaitsele selle teavitamise tõttu talle osaks saada võiva kättemaksu eest ning samuti õigus sellele, et institutsioon ei kohtle teda ebasoodsalt, tingimusel et ta tegutses heauskselt. Üldkohus nentis siiski, et selle kaitse eesmärk ei saa olla kaitsta ametnikku uurimise eest, mis puudutab ametniku enda võimalikku osavõttu õigusvastasest tegevusest, millest ta on teatanud. Äärmisel juhul võib ametniku omaalgatuslik teatamine olla juhul, kui uurimine kinnitab ametniku osavõttu, kergendav asjaolu võimalikus karistuse määramise menetlustes. Seega ei saanud rikkumisest teataja staatus, mida hageja nõudis, anda talle kaitset nende menetluste eest.
Selles kontekstis oli küsimus selles, kas komisjon tegutses õigusvastaselt, kui ta tingis kriminaalmenetluse jätkumise pärast seda, kui menetluse lõpetamise määrus oli tehtud. Üldkohus rõhutas, et võimalus panna oma õigused maksma kohtulikult ehk seega kohtuliku kontrolli kaudu on üldise õiguspõhimõtte väljendus, ja asjaolu, et institutsioon esitab kohtule kaebuse, saab üksnes täiesti erandlike asjaolude korral endast kujutada ametialast eksimust, ning järeldas seepeale, et käesoleval juhul selline eksimus puudub, ning jättis seetõttu rahuldamata nõude hüvitada kahju, mis hagejale väidetavalt tekitati sellega, et tema suhtes viidi aastatel 2003–2016 läbi kriminaalmenetlus.
Viimaseks märkis Üldkohus, et isegi siis, kui kriminaalmenetlust ei toimu, on süütuse presumptsiooni põhimõte kohaldatav ametniku suhtes, keda süüdistatakse personalieeskirjadest tulenevate kohustuste rikkumises, mis on piisavalt rasked, et õigustada OLAFi uurimise algatamist, millest lähtudes võib administratsioon võtta vajaduse korral mis tahes – sealhulgas rangeid – ettenähtud meetmeid, ja sedastas seejärel, et komisjon, kes jättis rahuldamata hageja taotluse võtta enda kanda tema kaitsekulud liikmesriigi kriminaalmenetluses, põhjendades oma otsust sisuliselt sellega, et tal on hagejaga endiselt vastandlikud huvid, olgugi et hageja vabastati selles kriminaalmenetluses kahtlustustest, rikkus hageja õigust süütuse presumptsioonile.