Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
TAMARA ĆAPETA
esitatud 30. oktoobril 2025(1)
Kohtuasi C‑293/24
João Filipe Ferreira da Silva e Brito jt
versus
Estado português
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supremo Tribunal de Justiça (Portugali kõrgeim kohus))
Eelotsusetaotlus – Liikmesriigi vastutus liikmesriigi viimase astme kohtule omistatava liidu õiguse rikkumisega isikutele tekitatud kahju eest – Liidu õiguse piisavalt selge rikkumine – Hindamine – Ettevõtete üleminek – Töötajate õiguste kaitse – Direktiivid 77/187/EMÜ ja 2001/23/EÜ – Artikli 1 lõige 1 – Mõiste „ettevõtte üleminek“ – ELTL artikli 267 kolmas lõik – Eelotsusetaotluse esitamise kohustus
I.      Sissejuhatus
1.        Kohtuotsuses Köbler(2) selgitas Euroopa Kohus, et liikmesriiki võib pidada vastutavaks õigusemõistmisel liikmesriigi viimase astme kohtu tehtud vigade tõttu tekkinud kahju eest. Selline vastutus esineb vaid juhul, kui need vead kujutavad endast liidu õiguse piisavalt selget rikkumist. Lõplikku selgust ei ole veel küsimuses, kuidas aitab selgele rikkumisele kaasa see, kui kõnealused kohtud on jätnud ELTL artikli 267 kolmanda lõigu alusel eelotsusetaotluse esitamata.
2.        See küsimus tõstatati käesolevas eelotsusetaotluses, mille esitas Supremo Tribunal de Justiça (Portugali kõrgeim kohus) enam kui kolmkümmend aastat tagasi alguse saanud riigisisese kohtuvaidluse raames.
3.        Käesolev kohtuasi annab seega Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada, kuidas suhestuvad omavahel kohtuotsustest Köbler ja CILFIT(3) tulenev praktika, ning tugineda kohtuasjas Consorzio tehtud otsusele(4).
II.    Kohtuasja taust, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
4.        Käesoleva asja taust ulatub aastasse 1993, mil likvideeriti mitteregulaarse lennutranspordi (tellimuslennud) sektoris tegutsenud Portugali lennuettevõtja Air Atlantis, SA (edaspidi „AIA“). See tõi omakorda kaasa kaks kohtumenetlust Portugali kohtutes. Kuna mõlemad menetlused on käesolevas kohtuasjas tõstatatud küsimuste mõistmiseks olulised, kirjeldan neid allpool põgusalt.
A.      Esimene menetlus (väidetav ettevõtte üleminek)
5.        AIA likvideerimise käigus öeldi selle ettevõtja töötajate töölepingud kollektiivselt üles. Veidi aega hiljem said nad aga teada, et osa AIA lennukitest oli läinud üle Portugali lennuettevõtjale TAP Air Portugal (edaspidi „TAP“), kes oli AIA enamusaktsionär. TAP hakkas samuti teostama tellimuslende liinidel, mida seni oli teenindanud AIA. Töötajaid leidsid seega, et AIA ettevõtte on läinud üle TAPile.
6.        Sellest tulenevalt esitasid endised AIA töötajad 1993. ja 1994. aastal töölepingute kollektiivse ülesütlemise vaidlustamiseks hagid Tribunal de Trabalho de Lisboale (Lissaboni töökohus, Portugal; edaspidi „Lissaboni töökohus“). Nad nõudsid muu hulgas TAPi tööle ennistamist ja töötasu maksmist, kuna oli toimunud ettevõtte üleminek.
7.        Otsus nende nõuete kohta sõltus muu hulgas sellest, kas kohaldatakse ettevõtjate üleminekul töötajate õiguste kaitset käsitlevat direktiivi 77/187/EMÜ(5), mis menetluse käigus asendati direktiiviga 2001/23/EÜ(6).
8.        Direktiivide 77/187 ja 2001/23 kohaselt on töötajatel tööandja vahetumise korral teatavad õigused. Eelkõige läheb nende töösuhe vanalt tööandjalt automaatselt üle uuele tööandjale ja neid kaitstakse vallandamise eest, mille ainus põhjus on üleminek(7).
9.        Vastavalt direktiivide 77/178 ja 2001/23 artikli 1 lõikele 1 peab nende direktiivide kohaldamiseks esinema „ettevõtja, ettevõtte või selle osa üleminek […] teisele tööandjale lepingu alusel toimuva ülemineku või ühinemise tulemusena“. See mõiste – mida ma nimetan „ettevõtte üleminekuks“ – on seega oluline ligipääsuks nende direktiividega töötajatele antud õigustele. Algselt ei olnud direktiivis 77/187 mõistet „ettevõtte üleminek“ määratletud, mistõttu tuli seda tõlgendada Euroopa Kohtul. Seda direktiivi muudeti hiljem direktiiviga 98/50, et võtta arvesse Euroopa Kohtu praktikat. Direktiiviga 2001/23 kodifitseeriti direktiiv 77/187 ilma seda muutmata(8).
10.      Pärast AIA endiste töötajate hagide esitamist kulus Lissaboni töökohtul peaaegu 15 aastat nende nõuete üle otsustamiseks(9). Töökohus otsustas 6. veebruari 2007. aasta otsusega(10), et oli toimunud ettevõtte üleminek ning kohustas TAPi töötajad tööle ennistama ja maksma neile kahjuhüvitist ja saamata jäänud tulu.
11.      Selle kohtuotsuse peale esitati apellatsioonkaebused Tribunal da Relação de Lisboale (Lissaboni apellatsioonikohus, Portugal; edaspidi „Lissaboni apellatsioonikohus“). See kohus tühistas 16. jaanuari 2008. aasta otsusega(11) esimese astme kohtu otsuse ja jättis hagi rahuldamata, leides, et ettevõtte üleminekut AIA‑lt TAPile ei toimunud.
12.      Töötajad esitasid selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebused Supremo Tribunal de Justiçale (Portugali kõrgeim kohus; edaspidi „Portugali kõrgeim kohus“). Nad tuginesid muu hulgas direktiive 77/187 ja 2001/23 käsitlevale Euroopa Kohtu praktikale ning palusid, et Euroopa Kohtule esitataks eelotsusetaotlus.
13.      Portugali kõrgeim kohus jättis 25. veebruari 2009. aasta otsusega(12) (edaspidi „2009. aasta kohtuotsus“) kassatsioonkaebused rahuldamata. Eelkõige leidis kohus, et kohtuasja asjaolude põhjal ei ole võimalik järeldada, et oleks toimunud ettevõtte üleminekut AIA‑lt TAPile(13). Samuti leidis kohus, et ta ei ole kohustatud esitama Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust, ning jättis töötajate sellekohased nõuded rahuldamata(14).
B.      Teine menetlus (Portugali riigi vastu esitatud kahju hüvitamise nõue)
14.      Pärast kohtuasjas menetluse lõpetamist esitasid J. F. Ferreira da Silva e Brito ja 96 teist AIA endist töötajat Varas Cíveis de Lisboale (Lissaboni esimese astme kohus, Portugal; edaspidi „Lissaboni esimese astme kohus“) Portugali riigi vastu kahju hüvitamise hagi. Kaebajad tuginesid oma hagis väitele, et Portugali kõrgeim kohus rikkus 2009. aasta kohtuotsuses liidu õigust.
15.      Nad väitsid, et see kohtuotsus on ilmselgelt õigusvastane, kuna Portugali kõrgeim kohus tõlgendas ebaõigesti mõistet „ettevõtte üleminek“ direktiivi 2001/23 tähenduses ja kuna see kohus ei täitnud kohustust esitada selle mõiste tõlgendamise kohta eelotsusetaotlus.
16.      Selles menetluses esitas Lissaboni esimese astme kohus Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse. Eelotsusetaotlus päädis 9. septembri 2015. aasta kohtuotsusega Ferreira da Silva e Brito jt (edaspidi „kohtuotsus Ferreira I“)(15).
17.      Euroopa Kohus leidis selles otsuses eelkõige, et mõiste „ettevõtte üleminek“ „hõlmab olukorda, kus tellimuslendude turul tegutsev ettevõtja lõpetatakse tema sellise enamusaktsionäri otsusega, kes omakorda tegutseb lennutranspordi sektoris, ning kus likvideerimise raames emaettevõtja asub lõpetatud äriühingu asemele lennukite liisingulepingutes ja kehtivates tellimuslendude lepingutes; viib ellu tegevust, millega seni tegeles likvideeritud äriühing; võtab tööle tagasi mõned töötajad, kes olid seni lähetatud likvideeritud äriühingusse; ja annab neile varem täidetud tööülesannetega identsed tööülesanded; ning võtab üle selle äriühingu väikevahendid“(16).
18.      Euroopa Kohus leidis, et lennutranspordi sektoris tuleb põhitegurina võtta arvesse materiaalse vara üleminekut ning on teisi aspekte, mis selgelt üleminekut kinnitavad(17). Euroopa Kohus tugines ka kohtuotsusele Klarenberg(18), mis oli tehtud mõni päev enne 2009. aasta kohtuotsust, leides, et oluline on funktsionaalse sideme säilitamine erinevate üleantud elementide vahel, isegi kui need elemendid on pärast üleminekut liidetud uue ja teistsuguse organisatsioonilise struktuuriga(19).
19.      Lisaks leidis Euroopa Kohus kohtuotsuses Ferreira I, et niisugustel asjaoludel nagu kõnealuses asjas, mida iseloomustavad madalama astme kohtute vastuolulised otsused ja tõlgendamisraskused erinevates liikmesriikides, on liikmesriigi viimase astme kohus kohustatud vastavalt ELTL artikli 267 kolmandale lõigule esitama mõiste „ettevõtte üleminek“ tõlgendamiseks eelotsusetaotluse(20). Euroopa Kohus rõhutas, et asjaomases valdkonnas tekkis paljudel liikmesriigi kohtutel selle mõiste tõlgendamisel küsimusi ning nad pidasid vajalikuks esitada eelotsusetaotluse; need küsimused „annavad tunnistust mitte üksnes tõlgendamisraskuste olemasolust, vaid ka kohtupraktika lahknevuste ohust liidus“ ning seega peab viimase astme kohus täitma oma kohustust esitada eelotsusetaotlus, „et välistada liidu õiguse väära tõlgendamise oht“(21).
20.      Seejärel jättis Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (Lissaboni piirkondlik kohus, Portugal; edaspidi „Lissaboni piirkondlik kohus“), kes oli vahepeal asendanud Lissaboni esimese astme kohtu, oma 20. jaanuari 2020. aasta otsusega(22) hagi rahuldamata põhjendusega, et liidu õiguse piisavalt selge rikkumist ei tuvastatud(23).
21.      Osa kaebajatest esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse Lissaboni apellatsioonikohtule. Viimane jättis 16. märtsi 2023. aasta otsusega(24) apellatsioonkaebuse rahuldamata. Apellatsioonikohus leidis, et Portugali kõrgeim kohus oleks pidanud pöörduma Euroopa Kohtusse, kuid ta ei tõlgendanud mõistet „ettevõtte üleminek“ ebaõigesti. Seetõttu ta järeldas, et liidu õiguse rikkumine ei ole piisavalt selge(25).
22.      J. F. Ferreira da Silva e Brito ja mitu teist kaebajat (edaspidi „kaebajad“) esitasid selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Portugali kõrgeimale kohtule, kes on käesolevas kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohus.
23.      Nimetatud kohus märgib, et kohtuotsuses Ferreira I võttis Euroopa Kohus seisukoha küsimuses, kas käesoleva kohtuasja faktiline olukord võib olla hõlmatud mõistega „ettevõtte üleminek“ direktiivi 2001/23 tähenduses, pööramata aga tähelepanu ajahetkele, mil 2009. aasta kohtuotsus tehti, s.o 25. veebruaril 2009. See tähendab, et arvesse tuli võtta Euroopa Kohtu praktikat nimetatud kuupäeva seisuga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab lisaks, et kohtuotsuses Ferreira I leidis Euroopa Kohus, et Portugali kõrgeim kohus rikkus ELTL artiklit 267, kui ta keeldus 2009. aasta kohtuotsuses eelotsusetaotluse esitamisest. Euroopa Kohus ei võtnud selles kohtuotsuses siiski seisukohta küsimuses, kas rikkumine oli piisavalt selge, kuna tal ei palutud selles küsimuses seisukohta võtta.
24.      Seega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus käesoleva eelotsusetaotlusega teada, kas kohtuotsuses Ferreira I antud vastus on kohaldatav ka ajal, mil tehti 2009. aasta kohtuotsus, milles väidetavalt rikuti liidu õigust.
25.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud ka küsimus, kas 2009. aasta kohtuotsuses esines liidu õiguse piisavalt selge rikkumine, sest mõistet „ettevõtte üleminek“ tõlgendati liidu õiguse seisukohast vääralt või kuna ei täidetud eelotsusetaotluse esitamise kohustust(26).
26.      Lisaks, juhul kui Euroopa Kohus peaks leidma, et tegemist on liidu õiguse piisavalt selge rikkumisega, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas põhjusliku seose tingimuse hindamisega seoses on kohaldatavad riigisisesed õigusnormid(27), mille kohaselt hüvitise vastuvõtmine töötaja poolt tähendas töölepingu ülesütlemisega nõustumist ja välistas seega töölepingu ülesütlemise vaidlustamise töötaja poolt, vastuolus direktiivi 77/187 sätetega, st sel ajal kehtinud liidu õigusega.
27.      Neil asjaoludel otsustas Portugali kõrgeim kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas eespool osutatud tõendatud asjaolusid ja Euroopa Kohtu praktikat 25. veebruari 2009. aasta seisuga arvestades oleks pidanud nimetatud kuupäeval tõlgendama [direktiivi 77/187] ja [direktiivi 2001/23], eelkõige [direktiivi 2001/23] artikli 1 lõiget 1, milles selgitati mõistet „üleminek“ nii, et nimetatud mõistega „ettevõtte üleminek“ on hõlmatud olukord, kus tellimuslendude turul tegutsev ettevõtja likvideeriti tema enamusaktsionäri otsusega, kes tegutses omakorda lennundussektoris ja tegi likvideerimise raames tegevusi, mida kirjeldatakse üksikasjalikumalt eespool tõendatud asjaolude all?
2.      Juhul, kui vastus on jaatav, siis kas võttes samuti arvesse eespool osutatud tõendatud asjaolusid ja Euroopa Kohtu praktikat 25. veebruari 2009. aasta seisuga, on liidu õiguse piisavalt selge rikkumine Supremo Tribunal de Justiça (kõrgeim kohus) 25. veebruari 2009. aasta otsuses sisalduv otsus, milles leiti vaidluse lahendamisel viimase astme kohtus ja kohtu käsutuses olevaid asjaolusid arvestades, et eespool osutatud direktiive, eelkõige [direktiivi 2001/23] artikli 1 lõiget 1, tuleb tõlgendada nii, et mõistega „ettevõtte üleminek“ ei ole hõlmatud eelmises küsimuses kirjeldatud olukord?
3.      Kas eespool osutatud tõendatud asjaolusid ja Euroopa Kohtu praktikat 25. veebruari 2009. aasta seisuga arvestades on liidu õiguse piisavalt selge rikkumine Supremo Tribunal de Justiça (kõrgeim kohus) 25. veebruari 2009. aasta otsuses sisalduv otsus, milles leiti vaidluse lahendamisel viimase astme kohtus ja kohtu käsutuses olevaid asjaolusid arvestades, et EÜ artiklit 234 (nüüd ELTL artikkel 267) tuleb tõlgendada nii, et võttes arvesse esimeses küsimuses toodud asjaolusid ning seda, et liikmesriigi madalama astme kohtud, kes kohtuasja lahendasid, olid teinud vastupidised otsused, ei olnud Supremo Tribunal de Justiça (kõrgeim kohus) kohustatud esitama Euroopa Kohtule eelotsuse küsimust selle kohta, kuidas tõlgendada õigesti mõistet „ettevõtte üleminek“ [direktiivi 2001/23] artikli 1 lõike 1 tähenduses?
4.      Juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav ja juhul, kui vastus ühele kahest eelnevast küsimusest või mõlemale neist on jaatav, jõudes järeldusele, et liidu õigust on piisavalt selgelt rikutud – sellises kohtuasjas nagu praegune kohtuasi, kus on tõendatud, et töötajad nõustusid kollektiivse koondamise eest hüvitise saamisega, olles veendunud, et nende tööandja Air Atlantise tegevuse lõpetamine oli vältimatu, ning teadmata, et pärast nende töölepingute lõpetamist võttis TAP üle vähemalt ühe osa tellimuslende, mida seni oli teostanud Air Atlantis, ning et TAPile anti üle osa Air Atlantise seadmetest, sealhulgas lennukid – siis kas [direktiivi 77/187] artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm nagu 27. veebruari [1989. aasta] dekreetseaduse nr 64‑A/89 artikli 23 lõige 3, mis on nüüdseks kehtetuks tunnistatud, aga mis oli asjaolude asetleidmise ajal põhikohtuasjas kohaldatav ning mille kohaselt „käsitatakse käesolevas artiklis osutatud hüvitise vastuvõtmist töötaja poolt koondamisega nõustumisena“?“
28.      Kaebajad, Portugali valitsus ja Euroopa Komisjon esitasid Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad.
29.      16. juunil 2025 toimus kohtuistung, kus kõik nimetatud huvitatud isikud ning Saksamaa ja Hispaania valitsus esitasid oma suulised seisukohad.
III. Analüüs
30.      Käesolevas asjas on esitatud neli küsimust. Sisuliselt küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus järgmist. Esiteks, kas 2009. aasta kohtuotsuses tehtud järeldus, et ettevõtte üleminekut ei toimunud, kujutab endast kohaldatava liidu õiguse rikkumist? Teiseks, kui see järeldus ei ole õige, siis kas see on piisavalt selge rikkumine, mis võib kaasa tuua riigivastutuse kahju hüvitamise eest? Kolmandaks, kas Portugali kõrgeima kohtu järeldus, et ta ei olnud kohustatud eelotsusetaotlust esitama, on piisavalt selge rikkumine? Neljandaks, kas direktiivi 77/187 sätetega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis jätsid töötajad ilma õigusest vaidlustada oma kollektiivne koondamine pärast seda, kui nad olid võtnud vastu hüvitise, millele neil oli õigus?
31.      Euroopa Kohtu palvel keskendun oma analüüsis kolmandale küsimusele.
32.      Kuna küsimus, kas liidu õiguse rikkumine on piisavalt selge, eeldab, et rikkumine üldse esines, lähtun eeldusest, et vastuses esimesele küsimusele tuvastab Euroopa Kohus sellise rikkumise.
33.      Järgnevalt selgitan, miks eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine ei saa iseenesest tuua kaasa riigivastutust kahju hüvitamise eest. Sellest lähtudes ei ole asjakohane eraldi küsida, kas eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine on piisavalt selge. Seega saan kolmandast küsimusest aru nii, et sellega soovitakse teada, kuidas aitab eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine kaasa selle tuvastamisele, et isikutele õigusi andva liidu õiguse rikkumine on piisavalt selge.
34.      Alustan oma analüüsi mõistest „piisavalt selge rikkumine“ ja kohtuotsuse Köbler seisukohtadest. Analüüsi lõpus jõuan järeldusele, et eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine, mida kõnesolevas kohtupraktikas nimetatakse ühe asjakohase tegurina tuvastamaks, kas liidu õiguse rikkumine on piisavalt selge, võib aidata kaasa niisugusele tuvastamisele olukorras, kus viimase astme kohus on tahtmatult teinud õigusmõistmisel vea. Sellega seoses tuleneb piisavalt selge rikkumine isikutele õigusi andva liidu õiguse ebaõigest tõlgendamisest või kohaldamisest, millele lisandub eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine (A).
35.      Selleks, et eelotsusetaotluse esitamise kohustus aitaks kaasa piisavalt selgele rikkumisele, peab see kohustus konkreetsel juhul esinema. Selleks, et teha kindlaks, millal esineb eelotsusetaotluse esitamise kohustus, analüüsin kohtuotsuse CILFIT seisukohti, mida on hiljuti kohtuotsuses Consorzio edasi arendatud. Analüüsin kohtuotsuses Consorzio lahtiseks jäetud küsimust, kas viimase astme kohus on kohustatud eelotsusetaotluse esitama ainult siis, kui esineb põhjendatud kahtlus liidu õiguse õiges tõlgendamises, mitte selle õiges kohaldamises, nagu see näib olevat käesolevas asjas. Leian, et tõlgendamisel ja kohaldamisel on tarbetu vahet teha, et jätta teatavad kohtuotsused eelotsusetaotluse esitamise kohustuse alt välja. See tähendab, et eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine, mis on seotud liidu õiguse kohaldamisega, võib samuti aidata kaasa piisavalt selge rikkumise tuvastamisele (B).
36.      Nagu ma analüüsin punktis C, võib eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine olla vabandatav, kui viimase astme kohus on esitanud eelotsusetaotluse esitamata jätmiseks vastuvõetavad põhjused, sealhulgas selgituse selle kohta, miks ta leidis, et liidu õigust, sealhulgas Euroopa Kohtu asjakohast praktikat kohaldati konkreetse juhtumi asjaoludel õigesti.
37.      Viimasena kohaldan punktis D oma analüüsi käesoleva kohtuasjas suhtes küsimuses, kas Portugali kõrgeim kohus võib vabandada oma otsust mitte esitada 2009. aasta kohtuotsuses eelotsusetaotlust.
A.      Liidu õiguse piisavalt selge rikkumine
1.      Köbleri standard(28)
38.      Kohtuotsuses Köbler(29) laiendas Euroopa Kohus põhimõtet, mille kohaselt riik vastutab isikutele liidu õiguse rikkumisega tekitatud kahju eest (mida ma nimetan „riigivastutuseks“) – mida varem arendati edasi ja kohaldati riigi täitesaatvate ja seadusandlike asutuste suhtes(30) –, olukordadele, kus liidu õiguse rikkumine on omistatav liikmesriigi viimase astme kohtutele.
39.      Nagu Euroopa Kohus otsustas, jäävad sellise vastutuse tekkimise tingimused samaks: rikutud õigusnorm peab andma isikutele õigusi, rikkumine peab olema piisavalt selge ning liikmesriigile pandud kohustuse rikkumise ja kahjustatud isikutele tekkinud kahju vahel peab olema otsene põhjuslik seos(31).
40.      Seega ei teki riigivastutus, olenemata sellest, millisele liikmesriigi institutsioonile rikkumine süüks pannakse, liidu õiguse mis tahes rikkumise eest, vaid üksnes rikkumiste eest, mida võib pidada piisavalt selgeks. See tähendab, et isikule tekitatud kahju ei hüvitata iga kord, kui talle liidu õigusest tulenevaid õigusi on rikutud. Vastupidi, riigivastutuse mõistega, nagu see on välja töötatud liidu õiguses, luuakse tasakaal vajaduse vahel ühelt poolt tagada isikute õiguste tõhus kaitse ja teiselt poolt võimaldada riigi institutsioonidel oma avalikke ülesandeid takistamatult täita(32).
41.      Kohaldades kohtuotsuses Köbler sellist kaalumist viimase astme kohtutele omistatava riigivastutuse suhtes, leidis Euroopa Kohus, et piisavalt selge rikkumise kriteeriumide kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta õigusemõistmise funktsiooni eripära. Seetõttu leidis Euroopa Kohus, et vastutus õigusemõistmisel tehtud vigade eest „saab tekkida üksnes erandlikul juhul, kui kohus on kohaldatavat õigust ilmselgelt rikkunud“(33). Köbleri kriteerium kujutab endast seega liidu õiguse ilmselget rikkumist.
42.      Seega võib teha järelduse, et kui liidu õiguse tõlgendamisel või kohaldamisel on kohtu funktsiooni täitmisel tehtud viga heas usus, ei teki riigivastutust.
2.      Rikkumise selguse hindamise tegurid
43.      Siiski ei ole olemas ühtset valemit selleks, et teha kindlaks, kas rikkumine on selge. Vastupidi, Euroopa Kohus on välja toonud rea tegureid, mis võivad olla kindlakstegemisel asjakohased(34). Enamikku neist asjaoludest – rikutud õigusnormi selgus ja täpsus, rikkumise tahtlikkus, õigusnormi rikkumise vabandatavus või mittevabandatavus või ka liidu institutsiooni seisukoht – oli varem mainitud kohtupraktikas, mis ei puudutanud viimase astme kohtutele, vaid teistele riigisisestele asutustele omistatavaid rikkumisi(35). Euroopa Kohus lisas sellesse loetelusse ELTL artikli 267 kolmanda lõigus sätestatud eelotsusetaotluse esitamise kohustuse täitmata jätmise.
44.      Eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine on seega üks teguritest, mis võib mõjutada seda, kas liidu õiguse ebaõige tõlgendamine liikmesriigi kohtu poolt on piisavalt selge. Erinevalt teistest loetletud teguritest on see asjakohane üksnes selle riigivastutuse puhul, mis omistatakse viimase astme kohtutele.
45.      Eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine, mille saavad toime panna ainult viimase astme kohtud, võib mõjutada seda, kuidas kaalutakse teisi tegureid selle hindamisel, kas rikkumine on piisavalt selge. Näiteks tuleb rikutud õigusnormi selgust hinnata teistmoodi, kui rikkumise on toime pannud haldus‑ või seadusandlik organ, võrreldes olukorraga, kus õigusnormi ebapiisav selgus viib õigusnormi väära mõistmise ja kohaldamiseni liikmesriigi viimase astme kohtu poolt. Kui õigusnorm ei ole selge, peab liikmesriigi viimase astme kohus esitama Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse. Mõni teine riigiasutus, näiteks ministeerium, ei saa seevastu küsida Euroopa Kohtult selgitusi. See, et õigusnorm pole piisavalt selge, võib seega vabandada õigusnormi rikkumist liikmesriigi haldusasutuse poolt(36), kuid ei saa vabandada liikmesriigi viimase astme kohut, kes jättis eelotsusetaotluse esitamata.
46.      Mulle tundub, et peamine küsimus, millele tuleb vastata, hindamaks, kas rikkumine on piisavalt selge, taandub sisuliselt sellele, kas riigiasutuse, sealhulgas viimase astme kohtu tehtud viga on vabandatav või mitte(37).
47.      Rikkumine ei oleks mõistagi vabandatav, kui viimase astme kohus kohaldab tahtlikult liidu õigusnormi vastuolus selle selge tähendusega. See hõlmab ka Euroopa Kohtu praktika ilmselget eiramist(38). Lisaksin siia olukorrad, kus viimase astme kohus eirab liidu õigust, sealhulgas Euroopa Kohtu praktikat, ja lahendab vaidluse üksnes riigisisest õigust kohaldades, eriti olukordades, kus menetlusosalised on tuginenud selles kohtus liidu õigusele. Selliseid olukordi võib mõista tahtliku liidu õigusest kõrvalehoidmisena ja seega ilmse rikkumisena.
3.      Eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine, mis aitab kaasa piisavalt selge rikkumise tuvastamisele
48.      Kui rikkumine, mis seisneb nagu käesolevas asjas liidu õiguse ebaõiges tõlgendamises, ei ole tahtlik, näib kohtuotsusest Köbler tulenev praktika viitavat aga sellele, et rikkumist võib siiski pidada piisavalt selgeks, kui viimase astme kohus ei esitanud eelotsusetaotlust, rikkudes sellega ELTL artikli 267 kolmandast lõigust tulenevat kohustust.
49.      Seega võib viimase astme kohut olenevalt asjaoludest üldjuhul vabandada liidu õiguse valesti mõistmine, mis viib ebaõige otsuseni, kuid see kohus ei saa sellist viga vabandada, kui ta ei ole eelotsusemenetluse kaudu palunud Euroopa Kohtult tõlgendust, kuigi ta oli kohustatud seda tegema.
50.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmas küsimus on sõnastatud selliselt, et sellega soovitakse teada, kas Portugali kõrgeima kohtu poolt eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine on piisavalt selge. See tekitas käesoleva menetluse poolte vahel vaidluse selle üle, kas eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine võib iseenesest kaasa tuua riigivastutuse.
51.      Minu arvates ei saa eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine iseenesest tuua kaasa riigivastutust.
52.      Riigivastutusel põhineva nõude eesmärk on heastada liidu õigusest isikule tulenevate õiguste rikkumise kahjulikud tagajärjed. Kui rikkumine tuleneb õigusmõistmisel liikmesriigi viimase astme kohtu tehtud veast, peab rikutud liidu õigusnormi eesmärk olema anda isikutele õigusi.
53.      Liikmesriigi viimase astme kohtul ei ole eelotsusetaotluse esitamise kohustust poole suhtes. Teisisõnu, nagu kaebajad ning Saksamaa ja Hispaania valitsus käesolevas asjas väitsid, ei ole ELTL artikli 267 kolmas lõik õigusnorm, mille eesmärk on anda õigusi isikutele(39). Kuna õigust ennast ei ole, ei saa ka olla selle õiguse rikkumist ja seega tekkida riigivastutust selle rikkumise eest. Kokkuvõttes ei kujuta riigivastutusel põhinev kahju hüvitamise hagi endast eelotsusetaotluse esitamise kohustuse täitmise viisi(40).
54.      Selle hagi puhul muutub eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine asjakohaseks üksnes kui tegur, mis aitab tuvastada, et isikutele õigusi andva liidu õiguse ebaõige tõlgendamine või kohaldamine on piisavalt selge, et tuua kaasa riigivastutus(41). Kui viimase astme kohus ei esitanud eelotsusetaotlust, milleks ta oli aga kohustatud, kuid sellegipoolest tõlgendas ja kohaldas liidu õigust õigesti, ei teki hüvitamisele kuuluvat kahju ega riigivastutust.
55.      Kui aga viimase astme kohus on liidu õigust ebaõigesti tõlgendanud või kohaldanud, jättes seega isiku ilma talle liidu õigusest tulenevatest õigustest, tuleb sellist rikkumist pidada piisavalt selgeks, kui kohus jättis vääralt Euroopa Kohtu poole pöördumata. Seda seetõttu, et subjektiivseid õigusi ei oleks rikutud, kui kohus oleks täitnud eelotsusetaotluse esitamise kohustuse, võimaldades seega Euroopa Kohtul anda liidu õigusele õige tõlgendus.
56.      Niisiis valem, mille alusel hinnata, kas viimase astme kohtu mittetahtlik liidu õiguse rikkumine on piisavalt selge, tundub olevat järgmine: isikutele õigusi andva liidu õiguse rikkumine + eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine = piisavalt selge rikkumine.
57.      See valem tõstatab kolmandale küsimusele vastamiseks kas asjakohast probleemi, mida ma käsitlen järgemööda. Esiteks, kas viimase astme kohus on kohustatud esitama eelotsusetaotluse, kui tal on kahtlusi liidu õiguse õige kohaldamise, mitte selle õige tõlgendamise suhtes? Kui kahtlused kohaldamise suhtes ei too kaasa eelotsusetaotluse esitamise kohustust, ei saa eelotsusetaotluse esitamata jätmine olla tegur, mis viib piisavalt selge rikkumiseni. Teiseks, kui viimase astme kohus rikub eelotsusetaotluse esitamise kohustust, võib tekkida küsimus, kas see rikkumine võib siiski olla vabandatav, mistõttu ei ole tegemist piisavalt selge rikkumisega.
58.      Viimasel juhul tuleks valemit veidi muuta: isikutele õigusi andva liidu õiguse rikkumine + eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine, mis ei ole vabandatav = piisavalt selge rikkumine.
59.      Kokkuvõttes võib öelda, et selleks, et teha kindlaks, kas õigusemõistmisel viimase astme kohtu tehtud viga kujutab endast piisavalt selget rikkumist, mis toob kaasa riigivastutuse, on eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine vaid üks tegur, mida tuleb arvesse võtta. Eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine ei saa iseenesest tuua kaasa riigivastutust. Kui kohus jätab ekslikult eelotsusetaotluse esitamata, kuid kohaldab liidu õigust õigesti, ei saa sellist vastutust tekkida. Kui kohus kohaldab liidu õigust tahtlikult vääralt, on rikkumine iseenesest piisavalt selge. Olukorras, kus rikutakse tahtmatult liidu õigust, mille eesmärk on anda isikutele õigusi, on see rikkumine aga piisavalt selge, kui kohus on rikkunud ELTL artikli 267 kolmandast lõigust tulenevat eelotsusetaotluse esitamise kohustust.
B.      Millal on kohustus esitada eelotsusetaotlus?
1.      Kohtuotsus CILFIT
60.      ELTL artikli 267 kolmas lõik paneb liikmesriigi viimase astme kohtutele kohustuse esitada Euroopa Kohtule küsimused liidu õiguse tõlgendamise (või kehtivuse) kohta, mida nad vajavad nende menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks.
61.      Kohtuotsuses CILFIT määratles Euroopa Kohus kolm olukorda – asjakohatus, acte éclairé ja acte clair –, kus liikmesriigi viimase astme kohtul ei ole eelotsusetaotluse esitamise kohustust(42).
62.      Jättes kõrvale esimesena nimetatud olukorra, mis ei puutu käesoleval juhul asjasse, on acte éclairé olukorraga tegemist siis, kui Euroopa Kohus on juba identses või sarnases olukorras tõlgendanud kohaldatavat liidu õigusnormi, isegi kui kõnealused küsimused ei ole täielikult identsed(43). Acte clair’i olukorraga on tegemist siis, kui liidu õiguse õige tõlgendus on niivõrd ilmselge, et „puudub igasugune põhjendatud kahtlus, kuidas esitatud küsimus tuleb lahendada“(44).
63.      Käesoleval juhul ole mulle lõpuni selge, kas Portugali kõrgeima kohtu otsust jätta eelotsusetaotlus esitamata saaks käsitada nii, et see võib olla acte éclairé’d või acte clair’i arvestades põhjendatud. Ajal, mil Portugali kõrgeim kohus tegi 2009. aasta kohtuotsuse, oli juba tehtud mitu otsust, milles Euroopa Kohus tõlgendas direktiivide 77/187 ja 2001/23 mõistet „ettevõtte üleminek“. Olukorrad, milles need tõlgendused anti, ei olnud siiski identsed käesoleva juhtumi asjaoludega.
64.      Kui olukorrad, milles Euroopa Kohus on mõistet „ettevõtte üleminek“ varem tõlgendanud, on piisavalt sarnased, võib küsimust, kas on rikutud eelotsusetaotluse esitamise kohustust, hinnata acte éclairé olukorrast lähtudes. Kui see nii ei ole, siis võib asuda seisukohale, et olemasolev kohtupraktika aitas kaasa selle mõiste selgusele, nii et kui Portugali kõrgeim kohus tegi 2009. aastal oma otsuse, ei olnud tal enam mingit põhjendatud kahtlust selles, kuidas seda mõistet tuleb uutel asjaoludel käsitletavas kohtuasjas kohaldada. Sellisel juhul tuleks küsimust, kas on rikutud eelotsusetaotluse esitamise kohustust, hinnata acte clair’i olukorrast lähtudes  (45).
65.      Minu arvates ei ole vaja käesolevat kohtuasja liigitada neist kahest kummagi olukorra alla. Kuna eelotsusetaotluse esitamise kohustuse esmane eesmärk on tagada liidu õiguse ühetaolisus, on küsimus, millele tuleb vastata, et otsustada, kas on rikutud eelotsusetaotluse esitamise kohustust, sama: kas Portugali kõrgeim kohus võis järeldada, et ei ole mingit põhjendatud kahtlust, et Euroopa Kohus või teiste liikmesriikide viimase astme kohtud jõuavad mõiste „ettevõtte üleminek“ samasuguse tõlgenduseni, mida kohaldatakse selles kohtus poolelioleva vaidluse konkreetsete asjaolude suhtes.
66.      Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis ei ole eelotsusetaotluse esitamise kohustust rikutud ja järelikult ei saa liidu õiguse rikkumist, kui see ei ole tahtlik, pidada piisavalt selgeks.
2.      Kohtuotsus Consorzio: tõlgendamine versus kohaldamine
67.      Kohtuotsusest CILFIT tulenevat praktikat täpsustati kohtuotsuses Consorzio. Selles kohtuasjas kinnitas Euroopa Kohus kolme kohtuotsuse CILFIT kohast olukorda, kuid kahe potentsiaalselt olulise erinevusega.
68.      Esiteks, nagu õigusteadlased on märkinud, muutis Euroopa Kohus kohtuotsuses Consorzio sõnastust, mille kohaselt ei ole eelotsusetaotlust vaja esitada, kui liidu õiguse õige tõlgendamine (mitte liidu õiguse õige kohaldamine) on niivõrd ilmselge, et ei jää mingit põhjendatud kahtlust(46). Lahtiseks jääb küsimus, kas Euroopa Kohus soovis välistada eelotsusetaotluse esitamise kohustuse olukordades, kus viimase astme kohtul on kahtlusi, kas liidu õigust on õigesti kohaldatud.
69.      Teiseks leidis Euroopa Kohus, et viimase astme kohus, kes otsustab eelotsusetaotluse esitamata jätta, peab seda otsust põhjendama kolmest kohtuotsuse CILFIT kohasest olukorrast lähtudes(47). Niisugune piisav põhjendus võib minu arvates vabandada eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumist, mis viib järelduseni, et piisavalt selget rikkumist ei ole toime pandud.
70.      Kohtuotsuses Consorzio kohaldamise muutmine tõlgendamiseks tekitas elava akadeemilise arutelu selle üle, kas Euroopa Kohus nõustus selles kohtuasjas kohtujurist Bobeki ettepanekuga, mis põhines vahetegemisel liidu õiguse tõlgendamise ja kohaldamise vahel(48). Tema ettepanek oli, et viimase astme kohtutel peaks olema eelotsusetaotluse esitamise kohustus ainult siis, kui see on vajalik liidu õiguse ühetaoliseks tõlgendamiseks, mitte aga siis, kui neil on kahtlusi, kas liidu õigust on õigesti kohaldatud(49).
71.      Kohtujurist Bobek selgitas, et eelotsusemenetluse eesmärki abistada liikmesriigi kohtuid liidu õiguse kohaldamisel teenib kohtute õigus esitada eelotsusetaotlus; see on põhjus, miks iga liikmesriigi kohus alati võib esitada eelotsusetaotluse. Eelotsusemenetluse üldine eesmärk on aga ka tagada liidu õiguse ühetaoline tõlgendamine; see on põhjus, miks viimase astme kohtud peavad esitama eelotsusetaotluse. Kohtujurist Bobek leiab, et ELTL artikli 267 kolmanda lõiguga kehtestatud kohustus teenib viimati nimetatud eesmärki ning ei tohiks panna viimase astme kohtutele eelotsusetaotluse esitamise kohustust iga kord, kui liidu õiguse kohaldamine võib tekitada probleeme. Teisisõnu, kui viimase astme kohus kohaldab liidu õigust, mida on juba tõlgendatud või mis on iseenesest selge, ei ole eelotsusetaotluse esitamise kohustust.
72.      Õigusteadlased ei ole ühel meelel selles, milline tähtsus on sõnastuse muutmisel kohtuotsuses Consorzio. Mõned on arvamusel, et see näitab, et Euroopa Kohus nõustus kohtujurist Bobeki ettepanekuga teha vahet tõlgendamisel ja kohaldamisel(50), teised on aga ettevaatlikumad ja selgitavad, et väljend „liidu õiguse õige tõlgendamine“ hõlmab ka liidu õiguse õiget kohaldamist(51).
73.      Miks on see küsimus käesoleva kohtuasja kontekstis asjakohane?
74.      Põhimõtteliselt on liikmesriikide kohtutel vaja Euroopa Kohtult liidu õiguse tõlgendamist, et kohaldada nende menetluses oleva vaidluse lahendamiseks liidu õigust. Liidu õiguse tõlgendamise küsimus on alati seotud kohtuasja faktiliste asjaoludega. Kohtujurist Bobek leidis, et võimalikud erinevused selles, kuidas liikmesriikide kohtud liidu õigust kohaldavad, ei tohiks tekitada probleeme seoses eesmärgiga tagada liidu õiguse ühetaoline tõlgendamine. Seetõttu ei ole tema arvates kohtul, kes vajab liidu õiguse kohaldamisel Euroopa Kohtu abi, kohustust esitada eelotsusetaotlus. Sellest järeldub, et kui eelotsusetaotluse esitamise kohustus puudub, ei saa olla ka selle kohustuse rikkumist, mida võiks arvesse võtta, kui hinnatakse, kas isikutele õigusi andva liidu õiguse rikkumine on piisavalt selge, et tekiks riigivastutus.
75.      Kui selle ettepanekuga nõustutakse, peaks riigivastutusest tuleneva hagi üle otsustav kohus kindlaks tegema, kas viimase astme kohus on teinud liidu õiguse tõlgendamisel või kohaldamisel vea. Viimati nimetatud juhul võib see välistada eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumise kui teguri, mis võib viia järelduseni, et isikutele õigusi andva liidu õiguse rikkumine on piisavalt selge.
76.      Kui kohtuotsuses Consorzio Euroopa Kohtu muudetud sõnastus ei välistanud eelotsusetaotluse esitamise kohustusest liidu õiguse kohaldamise küsimusi, ei ole siiski vaja kindlaks teha, kas viimase astme kohus tõlgendas või kohaldas liidu õigust.
77.      Portugali kõrgeima kohtu tehtud viga 2009. aasta kohtuotsuses võib mõista kui liidu õiguse kohaldamisel tehtud viga, kuivõrd see kohus võttis arvesse liidu õigusaktides kasutatud mõistet „ettevõtte üleminek“, nagu seda tõlgendatakse Euroopa Kohtu asjakohases praktikas, kuid kohaldas seda seejärel kõnealuse olukorra suhtes ebaõigesti(52). Kui liidu õiguse kohaldamine ei too kaasa eelotsusetaotluse esitamise kohustust, ei puutu selle kohustuse rikkumine kui rikkumise hindamise tegur asjasse(53).
78.      Sellist järeldust Euroopa Kohus kohtuotsuses Ferreira I siiski ei teinud. Vastupidi, Euroopa Kohus leidis, et Portugali kõrgeim kohus oleks pidanud esitama eelotsusetaotluse(54). See viib mind järeldusele, et Euroopa Kohus kas ei tee eelotsusetaotluse esitamise kohustusega seoses vahet tõlgendamisel ja kohaldamisel või ta leidis, et Portugali kõrgeima kohtu tehtud viga on tõlgendamisel tehtud viga, mitte kohaldamisel tehtud viga.
79.      Seega mõjutaks Euroopa Kohtu selgitus sõnastuse muutmise kohta kohtuotsuses Consorzio eelotsusetaotluse esitanud kohtule antavat vastust.
80.      Samas ei ole ma veendunud, et Euroopa Kohus peaks eelotsusetaotluse esitamise kohustuse olemasolu kinnitamise või välistamise kriteeriumina kasutama tõlgendamise ja kohaldamise vahel vahetegemist. Seda peamiselt kahel põhjusel.
81.      Esimene põhjus on see, et neid kahte ei ole võimalik eristada objektiivse normi alusel. Tõlgendamist võiks kirjeldada kui protsessi, mis viib normi tähendusest arusaamiseni. Kohaldamist võib mõista kui süllogismi, milles premissa maior on üldine õigusnorm ja premissa minor kohtuasja faktilised asjaolud. Probleem on aga selles, nagu märkis kohtujurist Capotorti kohtuasjas CILFIT, et kohaldamine ilma tõlgendamiseta ei ole võimalik; selleks et kohaldada õigusnormi kohtuasja asjaoludele, peab kohus seda kõigepealt tõlgendama, kas või ainult selleks, et teha kindlaks, et selle tähendus on täiesti selge(55). Seega peab kohus selleks, et otsustada, kas premissa maior on acte clair’i olukorra mõttes selge, kõigepealt seda eeldust tõlgendama.
82.      Järelikult ei ole teataval eelnevalt kindlaks määratud üldistuse tasemel võimalik tõlgendamise ja kohaldamise vahele piiri tõmmata. Erinevad inimesed võivad erinevalt hinnata, kus lõpeb tõlgendamine ja algab kohaldamine(56).
83.      Teine põhjus, miks ma leian, et Euroopa Kohus ei peaks tõlgendamise ja kohaldamise vahel vahet tegema, on see, et erinevused kohaldamisel võivad olla asjakohased ka liidu õiguse ühetaolisuse seisukohast.
84.      Võtame kohtujurist Bobeki näite liidu õiguse kohaldamisest, mille puhul ei peaks liikmesriigi viimase astme kohtul olema eelotsusetaotluse esitamise kohustust: küsimus, kas lennuki kokkupõrge linnuga on erakorraline asjaolu, mis kohaldatava liidu õiguse(57) kohaselt vabastab lennuettevõtja hüvitise maksmisest reisijale, kelle lend tühistati või hilines(58). Ta rõhutas, et Euroopa Kohus on juba tõlgendanud mõistet „erakorralised asjaolud“ kui „sündmust, mis ei ole omane asjaomase lennuettevõtja tavapärasele tegevusele ja […] väljub tema tegeliku kontrolli alt“(59). Ta leiab, et kui kohus otsustab selle üle, kas lennuki kokkupõrge linnuga kujutab endast erakorralist asjaolu, kohaldab ta liidu õigust.
85.      Isegi kui ma nõustuksin, et see on üks kohaldamise näide (kui aktsepteeritakse tõlgendamise ja kohaldamise vahel vahetegemist), võib selline olukord liidu õiguse ühetaolisuse tagamiseks siiski nõuda eelotsusetaotluse esitamist. Üks kohus võib leida, et lennuki kokkupõrge linnuga on omane lennuettevõtja tavapärasele tegevusele (kõik lennukid ju lendavad), isegi kui see väljub tema kontrolli alt, ja seega ei ole erakorraline asjaolu. Mõni teine kohus võib otsustada teisiti ja leida, et selline kokkupõrge on erakorraline asjaolu, kuna seda ei juhtu sageli ja lennuettevõtja ei saa seda igal juhul ette näha. Tagajärjeks oleks see, et esimene kohus, kes eksis – nagu me nüüd teame(60) –, kohustaks lennuettevõtjat hüvitist maksma, teine kohus aga mitte. Seetõttu koheldaks samas olukorras olevaid reisijaid ja lennuettevõtjaid erinevalt.
86.      Üldine eesmärk tagada liidu õiguse ühtsus ei ole eesmärk omaette; ühetaolisus on vajalik liidu õiguse subjektide võrdseks kohtlemiseks võrdsetes olukordades. See tähendab, et liidu õiguse ühetaolisuse tagamise eesmärki silmas pidades võivad näites toodud kohtud olla kohustatud esitama eelotsusetaotluse, ehkki nad üksnes kohaldavad liidu õigust.
87.      Kokkuvõttes ei tohiks Euroopa Kohus minu arvates tugineda vahetegemisele tõlgendamise ja kohaldamise vahel, et välistada kohaldamine ELTL artikli 267 kolmandast lõigust tulenevast eelotsusetaotluse esitamise kohustusest(61). Seega, kui viimase astme kohus on ebaõigesti kohaldanud liidu õigust, mille eesmärk on anda isikutele õigusi, võib eelotsusetaotluse esitamata jätmine viia piisavalt selge rikkumiseni seoses riigivastutusega. Teisisõnu võib ebaõige kohaldamine olla käesoleva ettepaneku punktis 56 esitatud võrrandi teine element.
88.      Isegi kui käesolevas asjas asuda seisukohale, et Portugali kõrgeim kohus kohaldas, mitte ei tõlgendanud mõistet „ettevõtte üleminek“, ei tohiks ta ainuüksi sel alusel olla vabastatud eelotsusetaotluse esitamise kohustusest. Tema otsus jätta eelotsusetaotlus esitamata võib olla põhjendatud üksnes juhul, kui see kohus leiab, et Euroopa Kohus ja teised viimase astme kohtud kohaldaksid seda mõistet käesoleva kohtuasja asjaoludel ühtemoodi.
89.      Nagu ma eespool selgitasin, leidis Euroopa Kohus kohtuotsuses Ferreira I, et Portugali kõrgeim kohus oli konkreetse juhtumi asjaoludel kohustatud esitama eelotsusetaotluse. Selle põhjal näib, et ta rikkus ELTL artikli 267 kolmandast lõigust tulenevat eelotsusetaotluse esitamise kohustust, mis viib järeldusele, et tema poolt liidu mõiste „ettevõtte üleminek“ ebaõige kohaldamine oli piisavalt selge.
90.      Siiski saab veel küsida, kas eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine võib olla vabandatav.
91.      Minu arvates võib viimase astme kohus tõepoolest vabandada eelotsusetaotluse esitamata jätmist, isegi kui Euroopa Kohus leiab tagantjärele, et see kohus oleks pidanud eelotsusetaotluse esitama. See tähendab, et Euroopa Kohtu tagantjärele tehtud järeldus ei too iseenesest kaasa eelotsusetaotluse esitamise kohustuse mittevabandatavat rikkumist.
92.      Kui kohus on esitanud mõistliku selgituse selle kohta, miks ta leidis otsuse tegemise ajal, et tema menetluses oleva kohtuasja asjaoludel sellist kohustust ei ole, ei too eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine kaasa liidu õiguse piisavalt selget rikkumist. See viib mind kohtuotsusest
Consorzio tuleneva teise uuenduseni, mille kohaselt peavad viimase astme kohtud põhjendama oma otsust jätta eelotsusetaotluse esitamata.
C.      Põhjenduste olulisus
93.      Kuigi olen arvamusel, et tõlgendamise ja kohaldamise vahel vahetegemist ei saa kasutada selleks, et vabastada viimase astme kohtud eelotsusetaotluse esitamise kohustusest, leian, et nendel kohtutel peab olema piisav vabadus liidu õiguse tõlgendamisel ja kohaldamisel.
94.      Nagu juba kohtuotsuses van Gend & Loos(62) tunnistati, on liikmesriikide kohtud osa liidu kohtusüsteemist. Nende staatust liidu kohtutena on hilisemas kohtupraktikas veelgi rõhutatud ja tugevdatud(63).
95.      Sellises süsteemis peab Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahelised suhted põhinema vastastikusel usaldusel. Üldjuhul ei ole mingit põhjust kahelda, et viimase astme kohtud esitavad eelotsusetaotluse, kui nad peavad seda liidu õiguse ühetaolisuse huvides oluliseks. Seetõttu leian, et hirm ühetaolisuse puudumise ees, mis võib eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumisest tuleneda, on liialdatud(64).
96.      Minu arvates on põhjendamiskohustus, mis on liikmesriikide kohtutele Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 alusel siduv ja mida tugevdati seoses eelotsusetaotluse esitamata jätmise põhjendamisega kohtuotsuses Consorzio, piisav selleks, et kohustada kohtuid võtma arvesse liidu õiguse ühetaolisuse huvi, kui nad otsustavad, kas neil tuleb konkreetses asjas eelotsusetaotlus esitada.
97.      Nagu ma juba märkisin, nõudis Euroopa Kohus kohtuotsuses Consorzio, et viimase astme kohtud esitaksid kolmest kohtuotsuse CILFIT kohasest olukorrast lähtudes põhjused, miks nad otsustasid jätta eelotsusetaotluse esitamata. Leian, et selline põhjendamine on sobiv viis, kuidas kaitsta liidu õiguse ühetaolisust, ja samal ajal tagada isikute õiguste tõhus kaitse.
98.      Nagu ma märkisin oma ettepanekus kohtuasjas Remling(65), võivad nõuetekohased põhjendused, mis selgitavad, miks viimase astme kohus ei esitanud eelotsusetaotlust, vabastada selle kohtu kohtuotsusel Köbleri põhinevast vastutusest.
99.      Millised põhjendused võivad vabandada eelotsusetaotluse esitamata jätmist? Nõuetekohane põhjendus eeldab sisuliselt seda, et viimase astme kohus selgitab, miks ta leiab, et liidu õigusnorm ei jäta seda tõlgendavat kohtupraktikat arvestades põhjendatud kahtlust, et seda normi kohaldatakse teatud asjaolude suhtes konkreetsel viisil.
100. Kui kohus selgitab, miks ta leiab, et selline kohaldamine on õige, näitab see ühtlasi, et see kohus ei arvanud, et Euroopa Kohus või teiste liikmesriikide viimase astme kohtud oleksid otsustanud teisiti.
101. Kohtutele ei ole võimalik esitada asjakohaste selgituste kontroll‑loetelu, sest see sõltub iga juhtumi asjaoludest. Siiski on võimalik öelda, mis ei ole nõuetekohane põhjendus, näiteks sisutühi väide, et kohus ei kahtle liidu õiguse õiges kohaldamises, selgitamata miks, või Euroopa Kohtu asjakohaste otsuste mehaaniline loetlemine, selgitamata, miks need viivad kohtu konkreetse lahenduseni.
102. Käesolev juhtum leidis aset enne seda, kui kehtestati viimase astme kohtute kohustus põhjendada eelotsusetaotluse esitamata jätmise otsust, arvestades kohtuotsuse CILFIT kriteeriumeid, ja mida enne kohtuotsust Consorzio sõnaselgelt ei mainitud.
103. Põhjendamiskohustus ei põhine siiski mitte ELTL artiklil 267, vaid harta artiklil 47 kui osa õigusest õiglasele kohtulikule arutamisele, ning selle olemasolu võimaldab kohtuasja pooltel mõista tehtud kohtuotsuse põhjendusi(66). Nõuetekohane selgitus, miks õigusnormi teatud viisil kohaldati, sisaldab reeglina –
kas või kaudselt –
selgitusi selle kohta, miks kohus eelotsusetaotlust ei esitanud.
104. Seega, isegi kui Euroopa Kohus võib tagantjärele, nagu käesolevas asjas, asuda seisukohale, et viimase astme kohus oleks pidanud eelotsusetaotluse esitama, ei tähenda see, et eelotsusetaotluse esitamise kohustuse (nüüdseks ilmselge) rikkumine tähendab automaatselt seda, et isikutele õigusi andva liidu õiguse rikkumine on piisavalt selge.
105. Nõuetekohane selgitus eelotsusetaotluse esitamata jätmise kohta võib vabandada eelotsusetaotluse kohustuse rikkumist ega saa viia piisavalt selge rikkumiseni.
106. Selline õigusi andva liidu õigusnormi rikkumise ja eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumise vahelise seose tõlgendus on kooskõlas kohtuotsuse Köbler tulemusega. Selles kohtuasjas leidis Euroopa Kohus, et Austria viimase astme kohus kohaldas liidu õigust ebaõigesti ja oleks pidanud jääma oma eelotsusetaotluse juurde. Euroopa Kohus leidis siiski, et eelotsusetaotluse esitamata jätmise otsus on vabandatav, kuna kohus tõlgendas asjaomast Euroopa Kohtu otsust ebaõigesti. Seetõttu järeldas Euroopa Kohus, et piisavalt selget rikkumist ei esine(67).
107. Selle osa kokkuvõtteks võib öelda, et kui viimase astme kohus esitab mõistliku selgituse, miks ta kohaldas liidu õigust, sealhulgas asjakohast kohtupraktikat teataval viisil, isegi kui tagantjärele peetakse sellist kohaldamist ebaõigeks, võib kohtu otsus jätta eelotsusetaotlus esitamata olla vabandatav ega saa viia piisavalt selge rikkumise tuvastamiseni seoses riigivastutusega.
D.      Kohaldamine käesoleva asja suhtes
108. Käesoleva kohtuasja kohta märgin, et kui kohtuasja lahendus sõltub selliste suuresti faktilistest asjaoludest sõltuvatest mõistetest nagu mõiste „ettevõtte üleminek“ kohaldamisest, on võimalik, et kaks kohtunikku jõuavad samadel asjaoludel erinevale järeldusele selle kohta, kas on toimunud ettevõtte üleminek.(68)
109. On tõsi, et 2009. aasta kohtuotsuses jõudis Portugali kõrgeim kohus ja kohtuotsuses Ferreira I Euroopa Kohus erinevatele järeldustele.
110. Kui Euroopa Kohus kinnitab vastuses esimesele küsimusele, et Portugali kõrgeim kohus kohaldas liidu mõistet „ettevõtte üleminek“ ebaõigesti, võib selle kohtu otsus jätta 2009. aasta kohtuotsuses eelotsusetaotlus esitamata aidata kaasa tuvastamisele, et see ebaõige kohaldamine on piisavalt selge rikkumine. See oleks nii siiski vaid juhul, kui see kohus ei oleks 2009. aasta kohtuotsuses piisavalt selgitanud, miks ta leidis, et Euroopa Kohtu praktika viis ta järeldusele, et käesoleva juhtumi asjaoludel ettevõtte üleminekut ei toimunud.
111. Kuigi Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses Ferreira I, et Portugali kõrgeim kohus oleks pidanud eelotsusetaotluse esitama, ei tähenda see, et selline rikkumine ei ole vabandatav. Kohtuotsuses Ferreira I ei küsitud Euroopa Kohtult, kuidas aitab eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine kaasa piisavalt selge rikkumise tuvastamisele seoses riigivastutusega.
112. Mulle näib, et Portugali kõrgeim kohus võttis arvesse Euroopa Kohtu asjakohast praktikat ja selgitas, kuidas see kohtupraktika viis ta järelduseni, et käesoleva juhtumi konkreetsetel asjaoludel ettevõtte üleminekut ei toimunud (vt käesoleva ettepaneku punkt 13)(69). Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seda 2009. aasta kohtuotsuses esitatud selgituse alusel siiski kontrollima.
113. Samuti näib mulle, et just selle Euroopa Kohtu praktika tõttu leidis Portugali kõrgeim kohus, et eelotsusetaotlus ei ole vajalik. Ta oli seisukohal, et mõistet „ettevõtte üleminek“ on kohtuasja lahendamiseks Euroopa Kohtu tõlgendustes piisavalt selgitatud.
114. Kohtuotsuses Ferreira I leidis aga Euroopa Kohus, et üks põhjustest, miks Portugali kõrgeim kohus oli kohustatud eelotsusetaotluse esitama, oli just see, et teised liikmesriigi kohtud pidasid mõistet „ettevõtte üleminek“ keeruliseks ja esitasid sageli eelotsusetaotlusi (vt käesoleva ettepaneku punkt 19). Seetõttu leidis Euroopa Kohus mõnevõrra paradoksaalsel kombel, et palju tema tõlgendusi erinevates kohtuasjades oli põhjuseks, miks Portugali kõrgeim kohus uuesti eelotsusetaotluse esitas. See kohus leidis seevastu, et need tõlgendused on põhjus, miks tal ei olnud vaja eelotsusetaotlust esitada, kuivõrd ta oli seisukohal, et olemasolev kohtupraktika annab talle piisavalt teavet, et kohaldada seda mõistet käesoleva juhtumi uutele asjaoludele.
115. Portugali kõrgeima kohtu seisukoht tundub mulle vastuvõetav selgitus, miks ta leidis, et eelotsusetaotlust ei ole vaja esitada. See on nii aga tingimusel, et ta on tegelikult selgitanud, miks on olemasolevas kohtupraktikas mõiste „ettevõtte üleminek“ selgitus väljaspool igasugust põhjendatud kahtlust selle kohaldamisel käesoleva juhtumi asjaoludele.
IV.    Ettepanek
116. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Supremo Tribunal de Justiça (Portugali kõrgeim kohus) esitatud kolmandale küsimusele järgmiselt:
Selleks, et teha kindlaks, kas õigusemõistmisel viimase astme kohtu tehtud viga kujutab endast piisavalt selget rikkumist, mis toob kaasa riigivastutuse, on eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine vaid üks tegur, mida tuleb arvesse võtta. Eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumine võib aidata kaasa selle tuvastamisele, et õigusi andva liidu õiguse rikkumine on piisavalt selge, kuid ei saa iseenesest tuua kaasa riigivastutust.
Kui viimase astme kohus on isikutele õigusi andvat liidu õigust ebaõigesti tõlgendanud või ebaõigesti kohaldanud, võib eelotsusetaotluse esitamata jätmine viia piisavalt selge rikkumiseni seoses riigivastutusega.
Kui viimase astme kohus esitab piisavad põhjendused selle kohta, miks ta kohaldas liidu õigust, sealhulgas asjakohast kohtupraktikat teataval viisil, võib kohtu otsus jätta eelotsusetaotlus esitamata olla vabandatav ega saa viia piisavalt selge rikkumise tuvastamiseni seoses riigivastutusega.
1      Algkeel: inglise.
2      30. septembri 2003. aasta kohtuotsus Köbler (C‑224/01, edaspidi „kohtuotsus Köbler“, EU:C:2003:513).
3      6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Cilfit jt (283/81, edaspidi „kohtuotsus CILFIT“, EU:C:1982:335).
4      6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, edaspidi „kohtuotsus Consorzio“, EU:C:2021:799).
5      Nõukogu 14. veebruari 1977. aasta direktiiv 77/187/EMÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1977, L 61, lk 26). Seda direktiivi muudeti nõukogu 29. juuni 1998. aasta direktiiviga 98/50/EÜ (EÜT 1998, L 201, lk 88).
6      Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiiv ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 2001, L 82, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 98).
7      Vt selle kohta direktiivi 77/187 artiklid 3 ja 4 ning teine põhjendus; direktiivi 2001/23 artiklid 3 ja 4 ning põhjendus 3.
8      Vt selle kohta direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punkt b ning põhjendused 1, 7 ja 8.
9      Kohtumenetluste kestus viis Euroopa Inimõiguste Kohtu (edaspidi „EIK“) otsuseni, milles tuvastati Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikli 6 lõike 1 rikkumine mõistliku aja ületamise tõttu ning EIÕK artikli 13 rikkumine, kuna menetluste liiga pika kestuse vaidlustamiseks puudus tõhus õiguskaitsevahend. Vt EIK 22. mai 2012. aasta otsus Ferreira da Silva e Brito jt vs. Portugal (CE:ECHR:2012:0522JUD004627309).
10      Vt eelkõige lk 74–79 (kasutatud masintõlget).
11      Vt eelkõige lk 49–57 (kasutatud masintõlget).
12      Vt eelkõige punktid 157–181 (kasutatud masintõlget). See kohtuotsus on kokkuvõtlikult esitatud käesoleva kohtuasja eelotsusetaotluses.
13      Portugali kõrgeim kohus leidis 2009. aasta kohtuotsuses sisuliselt järgmist. Esiteks esitas kohus ettevõtte üleminekut reguleeriva õigusliku raamistiku, võttes arvesse riigisiseste õigusnormide eesmärke ning direktiivide 77/187 ja 2001/23 sätteid, samuti Euroopa Kohtu praktikat selle kohta, kuidas hinnata, kas on toimunud ettevõtte üleminek. Teiseks viis kohus riigisiseses õiguses ja liidu õiguses ette nähtud kriteeriume arvestades läbi sellise hindamise käesolevas asjas. Ta leidis muu hulgas, et AIA ja TAPi vahel ei olnud ühtegi ametlikku üleminekutehingut ning tegelikult ei toimunud ka mitme eraldiseisva osa üleminekut, mis oleks korraldatud TAPis ümber iseseisva majandusüksusena, ning isegi kui oletada, et varade eraldi üleandmine võib teha võimalikuks omandaja sees ettevõtte majandusüksusena ümberkorraldamise, ei ole seda käesolevas asjas tuvastatud. Kohus võttis arvesse ka mitmesuguseid asjaolusid, leides, et ükski neist ei tõenda, et oleks toimunud ettevõtte üleminekut AIA‑lt TAPile, ning viitas sellega seoses Euroopa Kohtu praktikale.
14      Portugali kõrgeim kohus esitas 2009. aasta kohtuotsuses sisuliselt järgmised põhjendused. Esiteks, arvestades asjaomaste direktiivide sisu, nende tõlgendamist Euroopa Kohtu poolt ja kõne all oleva kohtuasja asjaolusid, ei ole mingit asjakohast kahtlust seoses tõlgendusega, mis nõuaks eelotsusetaotluse esitamist. Teiseks on Euroopa Kohus juba kujundanud mõiste „ettevõtte üleminek“ valdkonnas välja ulatusliku praktika, arvestades et direktiiv 2001/23 konsolideerib sellest kohtupraktikast tulenevaid mõisteid ning need mõisted on nüüd (liidu ja liikmesriigi) kohtupraktika tõlgendamise puhul selged, mis tähendab, et eelnev Euroopa Kohtusse pöördumine ei ole vajalik. Kolmandaks ei saa eelotsusetaotluse esemeks olla küsimus, kas teatavad riigisisesed õigusnormid on selle direktiiviga kooskõlas. Neljandaks ei ole Euroopa Kohtu pädevuses kindlaks teha, kas liidu õigusnorm on kohaldatav mingis konkreetses olukorras, mida liikmesriikide kohtutes menetletakse; seega ei saa Euroopa Kohtule esitada küsimust, kas direktiividele 77/187 ja 2001/23 antud Euroopa Kohtu tõlgendusega on kooskõlas see, kuidas Lissaboni apellatsioonikohus tõlgendas ja kohaldas ettevõtte üleminekut käsitlevaid riigisiseseid õigusnorme.
15      C‑164/14, EU:C:2015:565.
16      Kohtuotsus Ferreira I (punkt 35).
17      Vt kohtuotsus Ferreira I (punktid 29–31).
18      12. veebruari 2009. aasta kohtuotsus (C‑466/07, edaspidi „kohtuotsus Klarenberg“, EU:C:2009:85). Meeldetuletuseks, et 2009. aasta kohtuotsus tehti 25. veebruaril 2009.
19      Vt kohtuotsus Ferreira I (punktid 32–34).
20      Vt kohtuotsus Ferreira I (punkt 45). Sellega seoses täpsustas Euroopa Kohus punktides 41 ja 42, et madalama astme kohtute vastupidiste otsuste olemasolu ei ole iseenesest otsustav asjaolu, mis võib tekitada eelotsusetaotluse esitamise kohustuse. See oli kooskõlas ka 9. septembri 2015. aasta kohtuotsusega X ja van Dijk (C‑72/14 ja C‑197/14, EU:C:2015:564, punktid 52–63), mille Euroopa Kohus tegi samal päeval ja samas kojas nagu kohtuotsuse Ferreira I, ning milles Euroopa Kohus leidis, et viimase astme kohus ei pea esitama eelotsusetaotlust üksnes seepärast, et madalama astme kohus on esitanud sarnases asjas eelotsusetaotluse, samuti ei pea viimase astme kohus ära ootama vastust esitatud küsimusele.
21      Kohtuotsus Ferreira I (punktid 43 ja 44).
22      Vt eelkõige lk 203–215 (kasutatud masintõlget).
23      Lissaboni piirkondlik kohus leidis selles otsuses, et direktiivi 2001/23 tähenduses mõiste „ettevõtte üleminek“ tõlgendamisel ei ole viga tehtud. Ta rõhutas muu hulgas, et Portugali kõrgeim kohus esitas põhjaliku arutluskäigu, võttes arvesse liidu õigust, ning tunnistas, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on vaja juhtumi asjaolusid igakülgselt analüüsida. Samuti ei saa väita, et Portugali kõrgeim kohus eksis, kui ta ei viidanud kohtuotsusele Klarenberg, käsitledes seda küsimust üldiselt. Piirkondlik kohus leidis veel, et Portugali kõrgeim kohus põhjendas eelotsusetaotluse esitamata jätmise otsust loogiliselt ja sidusalt ning isegi kui see otsus oli hiljem teatavaks saanud teabe põhjal ebaõige, ei saa seda viga pidada liidu õiguse piisavalt selgeks rikkumiseks.
24      Vt eelkõige lk 318–382 (kasutatud masintõlget).
25      Lissaboni apellatsioonikohus leidis selles otsuses, et arvestades kõikide tegurite ja asjaolude terviklikku hindamist, nagu on ette nähtud Euroopa Kohtu praktikas, ei tõlgendanud Portugali kõrgeim kohus mõistet „ettevõtte üleminek“ ebaõigesti. Ta rõhutas muu hulgas, et kohtuotsus Klarenberg ei muuda seda hinnangut ning liikmesriigi kohus on pädev otsustama, kas konkreetsel juhul toimub ettevõtte üleminek. Samuti leidis ta, et Portugali kõrgeim kohus rikkus eelotsusetaotluse esitamise kohustust, sest ta ei hinnanud õigesti, kas sellest kohustusest vabanemiseks oli alust, samas ei olnud see juhtumi konkreetsetel asjaoludel ilmselge. Ta märkis eeskätt, et Portugali kõrgeim kohus võttis arvesse kõnealuste direktiivide asjasse puutuvaid sätteid ja Euroopa Kohtu praktikat, mis käsitleb mõistet „ettevõtte üleminek“.
26      Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kohtuotsuses Köbler ja 28. juuli 2016. aasta kohtuotsuses Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602) tuvastas Euroopa Kohus, et liidu õiguse piisavalt selgelt rikkumist ei ole toimunud.
27      27. veebruari 1989. aasta dekreetseaduse nr 64-A/89, millega kehtestatakse individuaalsete töölepingute ülesütlemise ning tähtajaliste töölepingute sõlmimise ja lõpetamise õiguslik kord, artikli 23 lõike 3 kohaselt on hüvitise vastuvõtmine nende töötajate poolt, kelle tööleping on kollektiivse koondamise tõttu üles öeldud, käsitatav koondamisega nõustumisena.
28      Laenates väljendit kohtujurist Bobeki ettepanekust kohtuasjas Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:340, punkt 131).
29      Vt kohtuotsus Köbler (eelkõige punktid 30–50).
30      Vt eelkõige 19. novembri 1991. aasta kohtuotsus Francovich jt (C‑6/90 ja C‑9/90, EU:C:1991:428), ja 5. märtsi 1996. aasta kohtuotsus Brasserie du pêcheur ja Factortame (C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79).
31      Vt eespool viidatud kohtuotsus Köbler (punktid 51 ja 52).
32      Vt analoogia alusel seoses liidu lepinguvälise vastutusega 10. septembri 2019. aasta kohtuotsus HTTS vs. nõukogu (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punkt 37), milles Euroopa Kohus möönis, et: „liidu õigusnormi piisavalt selge rikkumise nõue [tuleneb] vajadusest kaaluda, kumb on tähtsam, kas isikute kaitsmine institutsioonide õigusvastase käitumise eest või kaalutlusruum, mis peab nendel institutsioonidel olema, et nende tegevust ei halvataks“.
33      Kohtuotsus Köbler (punkt 53) (kohtujuristi kursiiv). Euroopa Kohus on seda korranud ka teistes kohtuasjades, mis puudutasid liikmesriigi viimase astme kohtutele omistatavat riigivastutust. Vt näiteks 13. juuni 2006. aasta kohtuotsus Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, punktid 32 ja 42); 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, punkt 24) ning 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, punkt 41).
34      Vt kohtuotsus Köbler (punkt 55). Sarnaseid asjaolusid on välja toodud ka hilisemates kohtuotsustes, mis käsitlevad liikmesriigi viimase astme kohtutele omistatavat riigivastutust. Vt näiteks 13.juuni 2006. aasta kohtuotsus Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, punkt 43) ja 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, punkt 25).
35      Vt selle kohta 5. märtsi 1996. aasta kohtuotsus Brasserie du pêcheur ja Factortame (C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79, punkt 56).
36      Silmapaistva näitena vt 24. septembri 1998. aasta kohtuotsus Brinkmann (C‑319/96, EU:C:1998:429, eelkõige punktid 30–33), milles Euroopa Kohus leidis, et liidu maksudirektiivi ebaõige kohaldamine liikmesriigi ametiasutuse poolt, kes klassifitseeris maksustatava toote valesti, ei olnud piisavalt selget rikkumine.
37      Seega, kuigi kõik tegurid on loetletud koos, näib, et rikkumise vabandatavus või mittevabandatavus on keskne tegur, millega on ka teised hõlmatud. Vt selle kohta kohtujurist Léger’ ettepanek kohtuasjas Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, punkt 139) ja ettepanek kohtuasjas Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, punkt 71).
38      Nii saan ma aru Euroopa Kohtu seisukohast kohtuotsuses Köbler (punkt 56), mille kohaselt „liidu õiguse rikkumine [on] piisavalt selge, kui ilmselgelt on eiratud Euroopa Kohtu praktikat antud valdkonnas“.
39      Vt selle kohta minu ettepanek kohtuasjas Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punktid 46 ja 47).
40      Kuna eelotsusetaotluse esitamise kohustus kehtestati üldistes huvides liidu õiguse ühetaolisuse tagamiseks, võib selle täitmiseks kasutada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ELTL artiklite 258–260 alusel. Vt näiteks 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (dividendimaks) (C‑416/17, EU:C:2018:811) ja 14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
41      Vt selle kohta hiljutine EFTA kohtu 5. juuni 2025. aasta otsus kohtuasjas Dartride AS vs. Norra riik (E-25/24, punkt 36), milles see kohus märkis: „ELTL artikli 267 kolmas lõik mängib seega rolli rikkumise selguse hindamisel, mitte ei ole üks vastutuse tekkimise aluseks olevatest tunnustest“.
42      Vt kohtuotsus CILFIT (punktid 10, 13, 14 ja 16).
43      Vt kohtuotsus CILFIT (punktid 13 ja 14).
44      Vt kohtuotsus CILFIT (punkt 16). Analüüsisin kolme kohtuotsuse CILFIT kohast olukorda üksikasjalikumalt oma ettepanekus kohtuasjas Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punktid 24–35).
45      Sellega seoses ei tähenda acte clair minu arvates seda, et selget liidu normi saaks konkreetse juhtumi asjaoludele mehaaniliselt kohaldada. Pigem tähendab see, et viimase astme kohus peab tõlgendama kohaldatavat liidu õigust kooskõlas Euroopa Kohtu tõlgendusreeglitega (kohtuotsuse CILFIT kriteeriumid) ja otsustama, kas jääb mingit põhjendatud kahtlust, et Euroopa Kohus võib samade tõlgendusreeglite alusel jõuda teistsugusele järeldusele. Vt selle kohta Petrić, D., „How to make a unicorn or „there never was an ‘acte clair’ in EU law“: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management“, Croatian Yearbook of European Law & Policy, Vol. 17, 2021, lk 307–328.
46      Vrd kohtuotsus CILFIT (punktid 16 ja 21) ja kohtuotsus Consorzio (punktid 33, 39 ja 66).
47      Vt kohtuotsus Consorzio (punkt 51). Vt lisaks minu ettepanek kohtuasjas Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, eelkõige punktid 43–61), milles ma analüüsisin sellise kohustuse põhjuseid ja õiguslikku alust.
48      Vt kohtujurist Bobeki ettepaneku kohtuasjas Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punktid 131–181).
49      Oma ettepanekus kohtuasjas Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punkt 134) tegi kohtujurist Bobek ettepaneku, et liikmesriigi viimase astme kohtul on eelotsusetaotluse esitamise kohustus üksnes juhul, kui kohtuasjas kerkib (i) üldine küsimus liidu õiguse tõlgendamise kohta (mitte kohaldamise kohta), (ii) mille puhul on objektiivselt võimalik rohkem kui üks tõlgendus, (iii) mille vastust ei saa järeldada Euroopa Kohtu senisest praktikast (või mille puhul soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sellest kohtupraktikast kõrvale kalduda).
50      Vt näiteks Broberg, M. ja Fenger, N., „If you love anybody set free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine“, Common Market Law Review, Vol. 59, nr 3, 2022, lk 711–738, eelkõige lk 735– 736, kus on märgitud, et sõnastuse muutmisega toetas Euroopa Kohus tõlgendust, mille kohaselt on ELTL artikli 267 eesmärk tagada ühetaoline tõlgendamine, mitte aga kaasata Euroopa Kohut iga kord, kui viimase astme kohtul tekib raskusi liidu õiguse kohaldamisel.
51      Vt näiteks Cecchetti, L. ja Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: „Cilfit Strategy“ 2.0 and its loopholes“, Review of European Administrative Law, Vol. 15, nr 3, 2022, lk 29–61, eelkõige lk 52–53.
52      Näiteks Broberg, M. ja Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3rd ed, Oxford University Press, Oxford, 2021, lk 216–218, milles leitakse, et kohtuotsus Ferreira I on üks näide liidu õiguse kohaldamisest.
53      Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas Ferreira I võib mõista ka liidu õiguse kohaldamisena, kuna Euroopa Kohus tõlgendas mõistet „ettevõtte üleminek“ selle kohtuasja konkreetsetel asjaoludel (vt käesoleva ettepaneku punkt 17). Kuna aga eelotsusemenetluses ülesannete jaotuse kirjelduse järgi Euroopa Kohus tõlgendab ja liikmesriigi kohus kohaldab liidu õigust, siis on tõenäoline, et Euroopa Kohtu vastus selles kohtuasjas kvalifitseeritakse liidu õiguse tõlgenduseks.
54      Vt käesoleva ettepaneku punkt 19.
55      Vt kohtujurist Capotorti ettepanek kohtuasjas Cilfit jt (283/81, EU:C:1982:267, punkt 4; 1982 ECR 3432, eelkõige lk 3435). Ta kasutas seda argumenti, et lükata tagasi acte clair’i teooria, mida mõistetakse selliselt, et kui õigusnorm on selge, pole vaja seda tõlgendada, vaid lihtsalt kohaldada.
56      Kohtujurist Bobek tõepoolest möönis oma ettepanekus kohtuasjas Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punkt 149) seda ebamugavust, märkides, et ta kindlasti ei paku välja „ühest ükssarvikust vabanemist, et asendada see kohe teisega“.
57      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (ELT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10).
58      Kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punkt 140).
59      Vt kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punkt 140, 115. joonealune märkus) (viidates eelkõige 22. detsembri 2008. aasta kohtuotsusele Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771, punkt 23)).
60      Nüüd me teame, et lennuki kokkupõrge linnuga on erakorraline asjaolu, nagu Euroopa Kohus leidis 4. mai 2017. aasta kohtuotsuses Pešková ja Peška (C‑315/15, EU:C:2017:342, punkt 26).
61      See ei tähenda, et Euroopa Kohus ei võiks oma õigusemõistmise poliitika huvides otsustada anda liidu õiguse tõlgendamiseks üldisem vastus. Vt selle kohta kohtujurist Jacobsi ettepanek kohtuasjas Wiener SI (C‑338/95, EU:C:1997:352, eelkõige punktid 8–21 ja 48), kus soovitatakse muu hulgas viimast lähenemist, otsustamaks, kuidas Euroopa Kohus peaks tõlgendama mõistet „ettevõtte üleminek“.
62      5. veebruari 1963. aasta kohtuotsus (26/62, EU:C:1963:1).
63      Vt näiteks 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117).
64      Nõustun siiski, et kohtuotsuse CILFIT tegemise ajal võis see olla teisiti. Vt näiteks Rasmussen, H., „The European Court’s acte clair strategy in CILFIT
Or: acte clair, of course! But what does it mean?“, European Law Review, Vol. 40, nr 4), 2015, lk 475–489 (see artikkel kordab varem avaldatud artiklit väljaandes European Law Review, Vol. 9, 1984, lk 242–259).
65      Vt minu ettepanek kohtuasjas Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punkt 50). Vt samuti Krommendijk, J., „„Open sesame!“: Improving access to the ECJ by requiring national courts to reason their refusals to refer“, European Law Journal, Vol. 42, nr 1, 2017, lk 46–62, eelkõige lk 59, 104. joonealune märkus, kus on märgitud, et: „Liikmesriigi kohtul, kelle menetluses on selline nõue nagu kohtuotsuses Köbler, on samuti lihtsam kontrollida, kas kohus on vastutuse kriteeriumid tõepoolest täitnud. Ei tundu ebamõistlik eeldada, et kui liikmesriikide kohtud esitavad eelotsusetaotluse esitamisest keeldumise põhjendused, on neil kergem vastutusest vabaneda, sest nad ei ole tegutsenud pahas usus“.
66      Vt minu ettepanek kohtuasjas Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punktid 52 ja 59).
67      Vt kohtuotsus Köbler (punktid 123 ja 124).
68      Vt nt Beltzer, R. M., „The Transfer of Undertakings and the Importance of Taking Over Personnel – A Vicious Circle?“, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, Vol. 23, nr 1, 2007, lk 139–155, eelkõige lk 141–142, kes leidis, et kuigi Euroopa Kohus on andnud mõningaid tõlgendusjuhiseid, „on võimalik, et näiteks kaks kohtunikku otsustavad samade faktiliste asjaolude põhjal erinevalt, kui nad vastavad küsimusele, kas on toimunud ettevõtte üleminek. Sellist subjektiivsust on praktiliselt võimatu Euroopa Kohtule esitada, kuna kohtuotsuse Spijkers tegurite kaalumine on pigem fakti tuvastamise kui õiguslik küsimus“.
69      Sellega seoses ei muuda ainult mõni päev enne 2009. aasta kohtuotsust tehtud Euroopa Kohtu otsuse Klarenberg kõrvalejätmine oluliselt hinnangut, kas Portugali kõrgeim kohus oleks saanud asuda seisukohale, et eelotsusetaotlus ei ole vajalik. See kohtuotsus oli vaid üks teiste kohtuotsuste hulgas, milles selgitatakse mõistet „ettevõtte üleminek“ teistsuguste asjaolude kontekstis.