62023CO0025
EUROOPA KOHTU MÄÄRUS (üheksas koda)
5. oktoober 2023 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Euroopa Kohtu kodukorra artikli 53 lõige 2, artikli 94 punktid b ja c ning artikkel 99 – Tarbijakaitse – Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes – Vekslid – Nõue esitada põhikohtuasja õiguslik raamistik – Nõue esitada põhjendused, miks Euroopa Kohtu vastus on vajalik – Ilmselge osaline vastuvõetamatus – Täitemenetlust läbi viiva kohtu, kellele on esitatud vastuväide, pädevuse puudumine hinnata omal algatusel või asjaomase tarbija taotlusel, kas ebaõiglased on sellise lepingu tingimused, mille see tarbija on sõlminud ettevõtjaga ja mis on alus sellise veksli väljaandmisele, mille täitedokumendiks olemise üle vaieldakse
Kohtuasjas C‑25/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Qorti tal-Maġistrati (Malta) fil-qasam ċivili (magistraadikohus tsiviilasjades, Malta) 14. detsembri 2022. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 16. jaanuaril 2023, menetluses
AL
versus
Princess Holdings Ltd,
EUROOPA KOHUS (üheksas koda),
koosseisus: koja president L. S. Rossi, kohtunikud S. Rodin (ettekandja) ja O. Spineanu-Matei,
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 53 lõikele 2 ja artiklile 99 pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi põhistatud määrusega,
on teinud järgmise
määruse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) artikli 6 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66), artikleid 5 ja 10 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/771 kaupade müügilepingute teatavate aspektide kohta, millega muudetakse määrust (EL) 2017/2394 ja direktiivi 2009/22/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 1999/44/EÜ (ELT 2019, L 136, lk 28), artikleid 6–8.
2
Taotlus on esitatud ALi ja Princess Holdings Ltd vahelises kohtuvaidluses, milles AL esitas hagi, et takistada vekslite, mille maksetähtpäev on saabunud, täidetavaks muutumist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 93/13
3
Direktiivi 93/13 artikli 6 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta].“ [täpsustatud sõnastus]
4
Direktiivi artikli 7 lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et tarbijate ja konkurentide huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad.“
Direktiiv 2008/48
5
Direktiivi 2008/48 artikli 5 ese on „[l]epingueelne teave“.
6
Direktiivi artikli 10 ese on „[k]rediidilepingus sisalduv kohustuslik teave“.
Direktiiv 2019/771
7
Direktiivi 2019/771 artikli 6 ese on müügilepingute esemeks oleva kauba „[s]ubjektiivsed vastavuskriteeriumid“.
8
Direktiivi artikli 7 ese on nende kaupade „[o]bjektiivsed vastavusnõuded“.
9
Direktiivi artikli 8 ese on „[k]auba ebaõige paigaldamine“.
10
Sama direktiivi artikli 24 lõikes 2 on ette nähtud, et direktiivi sätteid ei kohaldata nende lepingute suhtes, mis on sõlmitud enne 1. jaanuari 2022.
Euroopa Kohtu kodukord
11
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 94 punktides b ja c on sätestatud:
„Lisaks Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimustele märgitakse eelotsusetaotluses:
[…]
b)
ülevaade kohaldamisele kuuluvatest siseriiklikest õigusnormidest ja vajaduse korral asjakohasest siseriiklikust kohtupraktikast;
c)
selgitus, millistel põhjustel siseriiklik kohus tõstatas liidu õigusnormide tõlgendamise või kehtivuse küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide vahel näeb.“
Malta õigus
Tsiviilkohtute korralduse ja tsiviilkohtumenetluse seadustik
12
Tsiviilkohtute korralduse ja tsiviilkohtumenetluse seadustiku (Kodiċi ta’Organizzazzjoni u Proċedura Ċivili) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „tsiviilkohtute korralduse ja tsiviilkohtumenetluse seadustik“)on artikli 253 punktis e sisuliselt ette nähtud, et äriseadustiku (Kodiċi tal-Kummerċ) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „äriseadustik“) alusel välja antud veksel, mille maksetähtpäev on saabunud, muutub täitedokumendiks, kui asjaomane võlausaldaja esitab kohtuliku nõudekirja, mille järgi veksel muutub täidetavaks, ja võlgnik ei esita 20 päeva jooksul alates selle kirja kättesaamisest vastuväidet. Vastuväitena võib tuua asjaolu, et vekslile ei ole alla kirjutanud võlgnik või muud „tõsised ja mõjuvad põhjused“. Kui pädev kohus vastuväite rahuldab, peab veksli omanik esitama eraldi taotluse äriseadustiku alusel.
Äriseadustik
13
Äriseadustiku artiklis 198 on sisuliselt sätestatud, et veksli omaniku vastu esitatud vastuväited ei saa edasi lükata veksli alusel maksmist, välja arvatud juhul, kui neid saab „lihtsasti ja kiiresti“ kontrollida. Kui need vastuväited nõuavad „rohkem kontrollimist“, toimub see eraldi hagimenetluses ning selle tulemuste selgumiseni ei ole maksekohustuse, millega võib olla ette nähtud tagatise andmine, täitmine peatatud.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
14
AL sõlmis 2019. aasta oktoobris äriühinguga No Deposit Cars Malta Ltd lepingu kasutatud sõiduki järelmaksuga ostmiseks, leppides hinnaks kokku 12000 eurot, mis tuli tasuda viie aasta jooksul 200 euro suuruse 60 igakuise osamaksena. Selleks allkirjastas AL 60 vekslit, igaüks väärtusega 200 eurot.
15
Äriühing Princess Holdings, mis kuulub samale aktsionärile, kes omab kõiki äriühingu No Deposit Cars Malta aktsiaid, ja millele olid üle antud asjaomased vekslid, esitas 1. juunil 2021 Qorti tal-Maġistrati (Malta) fil-qasam ċivilile (magistraadikohus tsiviilasjades, Malta), nõudekirja täitekorralduse tegemiseks, eesmärgiga pöörata täitmisele kaheksa vekslit.
16
AL esitas 28. juunil 2021 hagi, milles vaidlustas nende kaheksa veksli täidetavaks tunnistamise, väites eelkõige, et kuigi ta oli asjaomase sõiduki äriühingule No Deposit Cars Malta tagastanud, on viimane vekslid alles hoidnud.
17
Neil asjaoludel otsustas Qorti tal-Maġistrati (Malta) fil-qasam ċivili (magistraadikohus tsiviilasjades) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas asjaolu, et [liikmesriigi] kohus ei saa veksli täitmisele pööramiseks […] algatatud menetluse raames analüüsida veksli koostamisele eelnenud lepingut, on vastuolus […] direktiivi [93/13] sätetega, eelkõige selle artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1?
2.
Kas asjaolu, et [liikmesriigi] kohus ei saa veksli täitmisele pööramiseks […] algatatud menetluse raames analüüsida veksli koostamisele eelnenud lepingut, on vastuolus […] direktiivi [2008/48] sätetega, eelkõige selle artiklitega 5 ja 10?
3.
Kas asjaolu, et [liikmesriigi] kohus ei saa veksli täitmisele pööramiseks […] algatatud menetluse raames analüüsida veksli aluseks olevaid kohustusi, mis tekkisid enne veksli koostamist, on vastuolus […] direktiiviga [2019/771], eelkõige tarbija õigusega saada müüjalt kaup, mis vastab selle direktiivi artiklites 6–8 sätestatud nõuetele, ning tema õigusega kasutada õiguskaitsevahendeid, kui need nõuded ei ole täidetud?“
Vastuvõetavus
18
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 53 lõikes 2 on märgitud, et kui eelotsusetaotlus on ilmselgelt vastuvõetamatu, võib Euroopa Kohus, olles kohtujuristi ära kuulanud, igal ajal ja ilma menetlust jätkamata lõpetada kohtuasja põhistatud määrusega.
19
Käesolevas kohtuasjas tuleb seda sätet kohaldada teise ja kolmanda küsimuse suhtes.
20
Teise ja kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/48 artikleid 5 ja 10 ning direktiivi 2019/771 artikleid 6–8 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene õigusnorm ja selle tõlgendamine liikmesriigi kohtutes, mis näeb veksli suhtes ette täitemenetluse, mille raames ei ole liikmesriigi kohus pädev kontrollima, kas sellise veksli väljaandmise aluseks olnud lepingu tingimused, mille täidetavaks tunnistamise üle vaieldakse, on ebaõiglased.
21
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud menetlus Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille abil Euroopa Kohus annab liikmesriikide kohtutele liidu õiguse tõlgenduse, mida need kohtud vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks (26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny, C‑558/18 ja C‑563/18, EU:C:2020:234, punkt 44 ning seal viidatud kohtupraktika).
22
Kuna selline menetlus algatatakse eelotsusetaotluse alusel, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitama selles taotluses põhikohtuasja vaidluse faktilist ja õiguslikku raamistikku ja põhjusi, mille alusel ta on valinud välja liidu õiguse sätted, mida ta palub tõlgendada, samuti seost, mille ta on tuvastanud nende sätete ja tema menetluses olevas kohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel (vt selle kohta eelkõige 4. juuni 2020. aasta kohtuotsus C.F. (maksujärelevalve), C‑430/19, EU:C:2020:429, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
23
Sellega seoses tuleb samuti rõhutada, et eelotsusetaotluses sisalduv teave peab võimaldama esiteks Euroopa Kohtul anda liikmesriigi kohtu esitatud küsimustele tarvilikud vastused ning teiseks liikmesriikide valitsustel ja teistel huvitatud isikutel kasutada neile Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikliga 23 antud õigust esitada oma seisukohad. Euroopa Kohus peab tagama selle õiguse kaitse, arvestades asjaolu, et nimetatud sätte alusel teavitatakse huvitatud isikuid üksnes eelotsusetaotlustest (vt selle kohta 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, punkt 134 ja seal viidatud kohtupraktika).
24
Need eelotsusetaotluse sisu puudutavad kumulatiivsed nõuded on sõnaselgelt esitatud kodukorra artiklis 94, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab ELTL artikli 267 alusel tehtava koostöö raames teadma ja millest ta peab rangelt kinni pidama (3. juuli 2014. aasta kohtumäärus Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, punkt 21, ning 9. septembri 2021. aasta kohtuotsus Toplofikatsia Sofia jt, C‑208/20 ja C‑256/20, EU:C:2021:719, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika). Samuti on neid nõudeid korratud Euroopa Liidu Kohtu soovitustes liikmesriikide kohtutele eelotsuse taotlemiseks (ELT 2019, C 380, lk 1) punktides 13, 15 ja 16.
25
Käesoleval juhul ei vasta eelotsusetaotlus teise ja kolmanda küsimuse osas ilmselgelt kodukorra artikli 94 punktides b ja c esitatud nõuetele.
26
Esiteks ei ole eelotsusetaotluses piisavalt täpselt kirjeldatud liikmesriigi kohtus arutlusel oleva vaidluse suhtes kehtivat liikmesriigi õiguslikku raamistikku. Kuigi tsiviilkohtute korralduse ja tsiviilkohtumenetluse seadustiku artiklid 166 A ja 166 B on nähtavasti põhikohtuasja mõistmiseks võtmetähtsusega, ei esita eelotsusetaotluse esitanud kohus neid eelotsusetaotluses ega selgita, milline on seos nende artiklite ning direktiivide 2008/48 ja 2019/771 vahel. Järelikult ei võimalda see Euroopa Kohtul anda eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele tarvilikku vastust.
27
Teiseks ei ole eelotsusetaotluses selgitatud seost nende liidu õigusnormide, mille tõlgendamist küsimustes palutakse, ja põhikohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel. Nimelt ei nähtu eelotsusetaotlusest kuidagi, miks on direktiivi 2008/48 artiklite 5 ja 10 ning direktiivi 2019/771 artiklite 6–8 tõlgendamine põhikohtuasja lahendamiseks vajalik. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei selgita ka seost, mille ta väidab olevat nendel liidu õigusnormidel põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste sätetega. Järelikult ei saa Euroopa Kohus hinnata, mil määral on nendele küsimustele vastamine vajalik selleks, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks oma otsuse teha.
28
Lõpuks, mis puudutab kolmandat küsimust, siis tuleb tõdeda, et direktiivi 2019/771 artikli 24 lõikest 2 nähtub, et seda direktiivi kohaldatakse üksnes lepingute suhtes, mis on sõlmitud alates 1. jaanuarist 2022. Kuna põhikohtuasja esemeks olev leping sõlmiti enne seda kuupäeva, ei ole nimetatud direktiiv käesoleval juhul kohaldatav.
29
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades on eelotsusetaotlus teise ja kolmanda küsimuse osas kodukorra artikli 53 lõike 2 järgi ilmselgelt vastuvõetamatu.
Esimene küsimus
30
Euroopa Kohus võib oma kodukorra artikli 99 alusel juhul, kui eelotsuse küsimusele võib vastuse selgelt tuletada kohtupraktikast, igal ajal ettekandja-kohtuniku ettepanekul ja pärast kohtujuristi ärakuulamist lahendada kohtuasja põhistatud määrusega.
31
Käesolevas kohtuasjas tuleb seda sätet kohaldada esimese küsimuse suhtes.
32
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 on vastuolus riigisisene õigusnorm niisugusena, nagu seda on tõlgendanud liikmesriigi kohtud ja milles on ette nähtud, et vekslite täitemenetluses ei ole kohus, kellele on esitatud vastuväide, pädev omal algatusel või asjaomase tarbija taotlusel hindama, kas sellise lepingu tingimused, mille see tarbija on sõlminud ettevõtjaga ja mis on alus sellise veksli väljaandmisele, mille täitedokumendiks olemise üle vaieldakse, on potentsiaalselt ebaõiglased, kuigi sellist kontrolli ei ole tehtud ja täitemenetluse kohus ei saa täitmist kuni asja sisulise arutamise tulemuste selgumiseni peatada.
33
Kuigi Euroopa Kohus on juba korduvalt ning direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 ja artikli 7 lõike 1 nõudeid arvesse võttes selgitanud, kuidas liikmesriigi kohus peab tagama sellest direktiivist tarbijatele tulenevate õiguste kaitse, siis sellegipoolest ei ole väidetavalt ebaõiglase lepingutingimuse hindamisele kohaldatavad menetlusnormid liidu õiguses põhimõtteliselt ühtlustatud ning järelikult kuuluvad need liikmesriikide riigisisese õiguskorra reguleerimisalasse; seejuures on siiski nõutav, et need ei oleks vähem soodsad kui menetlused, mida kohaldatakse riigisisese õiguse kohaldamisalasse kuuluvate samalaadsete olukordade suhtes (võrdväärsuse põhimõte), ja need ei muudaks tegelikult võimatuks või ülemäära raskeks liidu õigusega antud õiguste kasutamist (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta 4. mai 2023. aasta kohtuotsus BRD Groupe Societé Générale ja Next Capital Solutions, C‑200/21, EU:C:2023:380, punkt 28, ning 26. juuni 2019. aasta kohtuotsus Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, punktid 45 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika).
34
Euroopa Kohus on veel täpsustanud, et liikmesriikide kohustus tagada õigussubjektidele liidu õigusest tulenevate õiguste tõhusus tähendab eelkõige direktiivist 93/13 tulenevate õiguste puhul tõhusa kohtuliku kaitse nõuet – mida on kinnitatud selle direktiivi artikli 7 lõikes 1 ja mis on sätestatud ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 –, mis kehtib muu hulgas sellistele õigustele tuginevate hagide menetluskorra kehtestamisel (vt selle kohta 4. mai 2023. aasta kohtuotsus BRD Groupe Societé Générale ja Next Capital Solutions, C‑200/21, EU:C:2023:380, punkt 29, ning 10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
35
Sellega seoses olgu öeldud, et direktiivist 93/13 tulenevate õiguste tõhusat kaitset saab tagada üksnes tingimusel, et riigisisene menetluskord võimaldab maksekäsumenetluse raames või maksekäsu täitmise menetluses kohtul omal algatusel kontrollida asjaomases lepingus sisalduvate tingimuste potentsiaalselt ebaõiglast laadi (20. septembri 2018. aasta kohtuotsus EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:C:2018:745, punkt 45).
36
Seega, eeldusel, et maksekäsu täitmise menetluse staadiumis ei ole ette nähtud, et kohus saaks omal algatusel kontrollida asjaomases lepingus sisalduvate tingimuste potentsiaalselt ebaõiglast laadi, tuleb riigisiseseid õigusnorme pidada direktiiviga 93/13 tagada soovitud kaitse tõhusust kahjustavaks, kui neis normides ei ole nähtud niisugust kontrolli ette maksekäsu tegemise staadiumis või kui niisugune kontroll on nähtud ette ainult juba tehtud maksekäsule vastulause esitamise staadiumis, kui esineb arvestatav risk, et asjasse puutuv tarbija ei esita nõutud vastulauset kas selleks ette nähtud iseäranis lühikese tähtaja tõttu või kulude suuruse tõttu, mida kohtusse pöördumine vaidlustatud võlasumma suurust arvestades kaasa tooks, või seetõttu, et riigisisestes õigusnormides ei ole nähtud ette kohustust, et tarbijale tuleb teha teatavaks kogu teave, mis on vajalik, et ta saaks teha kindlaks oma õiguste ulatuse (20. septembri 2018. aasta kohtuotsus EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:C:2018:745, punkt 46).
37
Vekslite kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et direktiivi 93/13 artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm, mis võimaldab anda maksekäsu välja nõuetekohase veksli alusel, mis tagab tarbijakrediidilepingust tuleneva kohustuse täitmise, kui maksekäsu avaldust lahendaval kohtul ei ole pädevust kontrollida selle lepingu tingimuste võimalikku ebaõiglast olemust, kuivõrd niisugusele maksekäsule vastuväite esitamise kord ei võimalda tagada tarbijale sellest direktiivist tulenevate õiguste järgimist (13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 71).
38
Hiljuti otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 93/13 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt tarbijal, kes on sõlminud krediidiasutusega laenulepingu ja kelle suhtes on see ettevõtja algatanud sundtäitmise menetluse, olev õigus tugineda sellele menetlusele vastuväite esitamiseks ebaõiglaste lepingutingimuste olemasolule, lõpeb pärast 15 päeva möödumist täitemenetluse esimeste toimingute teatavakstegemisest, ja seda isegi siis, kui tarbijal on riigisisese õiguse järgi õigus esitada kohtule hagi ebaõiglaste tingimuste olemasolu tuvastamiseks – õigus, mille kasutamisele ei kehti mingit tähtaega, kuid mille alusel tehtaval lahendil puudub mõju täitemenetluse tulemile, mis võib osutuda tarbijale kohustuslikuks enne ebaõiglaste lepingutingimuste tuvastamiseks esitatud hagi lahendamist (4. mai 2023. aasta kohtuotsus BRD Groupe Societé Générale ja Next Capital Solutions, C‑200/21, EU:C:2023:380, punkt 31).
39
Samuti on Euroopa Kohus sedastanud, et seda direktiivi tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, mis ei võimalda täitmisega seotud küsimusi lahendaval kohtul hüpoteegi realiseerimise menetluse raames hinnata ei omal algatusel ega ka asjaomase tarbija taotlusel, kas sissenõutava võla ja täitedokumendi aluseks oleva lepingu tingimus on ebaõiglane, ega kohaldada esialgse õiguskaitse meetmeid, sealhulgas täitmise peatamist juhul, kui selliste meetmete kohaldamine on vajalik vastavat asja sisulises menetluses arutava kohtu – kelle pädevuses on selle lepingutingimuse ebaõigluse kontrollimine – lõpliku otsuse täieliku toime tagamiseks (17. mai 2022. aasta kohtuotsus Impuls Leasing România, C‑725/19, EU:C:2022:396, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
40
Käesoleval juhul on asjaomasel võlgnikul küll õigus esitada veksli alusel õigustatud isikule vastuväiteid, kuid tsiviilkohtute korralduse ja tsiviilkohtumenetluse seadustiku järgi võib ta vastuväitena tuua esile üksnes asjaolu, et vekslile ei ole alla kirjutanud võlgnik või esinevad muud „tõsised ja mõjuvad põhjused“ asjaomaste riigisiseste õigusnormide tähenduses. Muudel juhtudel on võlgnik kohustatud selle veksli äriseadustiku järgi sisuliselt vaidlustama eraldi menetluses. Kuna aga selline vaidlustamine ei saa kaasa tuua veksli täitmise peatamist, ei saa võlgnik seda põhimõtteliselt vaidlustada enne, kui liikmesriigi kohus on veksli täitmise pööratavaks tunnistanud. Näib aga, et põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid ei näe sel konkreetsel juhul ette võimalust, et täitemenetlust läbi viiv kohus võib hagi tagamise korras peatada täitemenetluse kuni sisulise menetluse lõpuni.
41
Eelotsusetaotlusest nähtub, et tsiviilkohtute korralduse ja tsiviilkohtumenetluse seadustik ei võimalda täitemenetluse kohtul, kellele on esitatud vastuväide, kontrollida omal algatusel või asjaomase tarbija taotlusel, kas täitedokumendi aluseks oleva lepingu tingimused on ebaõiglased, samas kui asja sisuliselt arutav kohus võib seda hinnata tavahagi läbivaatamisel, kuid sellel kohtul ei ole jällegi õigust seejuures peatada täitemenetluse läbiviimist.
42
Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et asjaolu, et riigisisese menetlusõiguse kohaselt ei saa ettevõtja ja tarbija sõlmitud hüpoteeklaenulepingu tingimuste võimalikku ebaõiglast laadi kontrollida mitte kohus, kes menetleb sellise lepingu sundtäitmise avaldust, vaid – üksnes hiljem ja sõltuvalt olukorrast – asja sisuliselt läbivaatav kohus, kellele tarbija on esitanud niisuguse ebaõiglaste tingimuste tühisuse tunnustamise hagi, on ilmselgelt ebapiisav direktiiviga 93/13 ette nähtud tarbijakaitse täieliku tõhususe tagamiseks (26. juuni 2019. aasta kohtuotsus Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, punkt 61).
43
Nimelt leidis Euroopa Kohus, et juhul, kui sundtäitmise menetlus lõpetati enne asjas sellise sisulise otsuse tegemist, millega tuvastatakse sundtäitmise aluseks oleva lepingutingimuse ebaõiglane laad ja tunnistatakse seega täitemenetlus tühiseks, ei saa selline otsus anda asjaomasele tarbijale muud kui a posteriori kaitset, mis seisneb kahju hüvitamises, mis ei ole aga täielik ega piisav ega kujuta endast vastuolus direktiivi 93/13 artikli 7 lõikega 1 piisavat ega tõhusat vahendit, et lõpetada kõnealuse tingimuse kasutamine lepingutes (6. novembri 2019. aasta kohtumäärus BNP Paribas Personal Finance SA Paris Sucursala București ja Secapital, C‑75/19, EU:C:2019:950, punkt 32 ning seal viidatud kohtupraktika).
44
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene õigusnorm niisugusena, nagu seda on tõlgendanud liikmesriigi kohtud ja milles on ette nähtud, et vekslite täitemenetluses ei ole kohus, kellele on esitatud vastuväide, pädev omal algatusel või asjaomase tarbija taotlusel hindama, kas sellise lepingu tingimused, mille see tarbija on sõlminud ettevõtjaga ja mis on alus sellise veksli väljaandmisele, mille täitedokumendiks olemise üle vaieldakse, on potentsiaalselt ebaõiglased.
Kohtukulud
45
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:
1.
Qorti tal-Maġistrati (Malta) fil-qasam ċivili (magistraadikohus tsiviilasjades, Malta) 14. detsembri 2022. aasta eelotsusetaotlus on teise ja kolmanda küsimuse osas ilmselgelt vastuvõetamatu.
2.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
nendega on vastuolus riigisisene õigusnorm niisugusena, nagu seda on tõlgendanud liikmesriigi kohtud ja milles on ette nähtud, et vekslite täitemenetluses ei ole kohus, kellele on esitatud vastuväide, pädev omal algatusel või asjaomase tarbija taotlusel hindama, kas sellise lepingu tingimused, mille see tarbija on sõlminud ettevõtjaga ja mis on alus sellise veksli väljaandmisele, mille täitedokumendiks olemise üle vaieldakse, on potentsiaalselt ebaõiglased.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: malta.