62022CC0566
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2023 m. spalio 12 d. (
1
)
Byla C-566/22
Inkreal s. r. o.
prieš
Dúha reality s. r. o.
(Nejvyšší soud (Aukščiausiasis Teismas, Čekijos Respublika) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimas ir vykdymas – Reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 – Taikymo sritis – 25 straipsnis – Sąlyga dėl jurisdikcijos – Sutarties šalys, kurių gyvenamoji (buveinės) vieta yra toje pačioje valstybėje narėje, sudariusios susitarimą dėl kitos valstybės narės teismų jurisdikcijos nagrinėti iš tos sutarties kylančius ginčus – Užsienio elementas“
I. Įvadas
1.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš esmės pateiktas dėl 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
2
) 25 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
2.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant dviejų bendrovių, kurių buveinės yra toje pačioje valstybėje narėje, ginčą siekiant nustatyti teismą, turintį teritorinę jurisdikciją nagrinėti ieškinį dėl skolinių reikalavimų, kilusių dėl dviejų šioje valstybėje narėje sudarytų pinigų skolinimo sutarčių, kuriose nustatyta kitoje valstybėje narėje esančio teismo jurisdikcija ginčo atveju, nevykdymo.
3.
Teisingumo Teismui pateiktas naujas klausimas: ar tai, kad numatyta sąlyga, kuria nustatoma jurisdikcija, savaime yra užsienio elementas, kurio pakanka, kad būtų taikoma Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalis.
4.
Išnagrinėjęs skirtingus doktrinoje ir įvairių Europos teismų jurisprudencijoje pateikiamus argumentus Teisingumo Teismui siūlyčiau priimti sprendimą, kuriame pirmenybė būtų teikiama neigiamam atsakymui į šį klausimą, ir patikslinti, kuriuo momentu turi būti vertinama tarptautiškumo sąlyga.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
5.
Reglamento Nr. 1215/2012 3 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„[Europos] Sąjunga yra nustačiusi sau tikslą prižiūrėti ir vystyti laisvės, saugumo ir teisingumo sritį, be kita ko, palengvinant galimybes kreiptis į teismą, visų pirma taikant teismo ir neteisminių sprendimų civilinėse bylose abipusio pripažinimo principą. Siekdama palaipsniui kurti tokią erdvę, Sąjunga turi patvirtinti priemones, susijusias su teisminiu bendradarbiavimu tarpvalstybinio pobūdžio civilinėse bylose, ypač kai jos yra būtinos tinkamam vidaus rinkos veikimui (
3
).“
6.
Šio reglamento 25 straipsnio 1 dalyje (
4
) nustatyta:
„Jeigu šalys, neatsižvelgiant į jų nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą, yra susitarusios, kad valstybės narės teismas arba teismai turi jurisdikciją spręsti bet kuriuos ginčus, kilusius arba galinčius kilti iš konkrečių teisinių santykių, tas teismas (tie teismai) turi jurisdikciją, išskyrus atvejus, kai pagal tos valstybės narės teisę susitarimas yra niekinis turinio galiojimo atžvilgiu. Tokia jurisdikcija yra išimtinė, jeigu šalys nesusitarė kitaip. <…>“
B.
Čekijos teisė
7.
Zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád (Civilinio proceso kodekso įstatymas Nr. 99/1963; toliau – Civilinio proceso kodeksas) 11 straipsnio 3 dalis suformuluota taip:
„Jeigu byla priklauso Čekijos teismų jurisdikcijai, bet netenkinamos teritorinės jurisdikcijos sąlygos arba negalima jų nustatyti, teismą, kuris išnagrinės bylą ir priims sprendimą, nustato Nejvyšší soud (Aukščiausiasis Teismas, Čekijos Respublika).“
III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas
8.
Slovakijoje gyvenantis FD, kaip paskolos davėjas, ir bendrovė Dúha reality s. r. o., kurios buveinės vieta (
5
) yra Slovakijoje, kaip paskolos gavėja, atitinkamai 2016 m. birželio 29 d. ir 2017 m. kovo 11 d. sudarė dvi pinigų skolinimo sutartis.
9.
2021 m. gruodžio 8 d. skolinių reikalavimų perleidimo sutartimi FD savo reikalavimus, kylančius iš šių pinigų skolinimo sutarčių, perleido Slovakijoje buveinę turinčiai bendrovei Inkreal.
10.
Kiekvienoje iš minėtų sutarčių šalys susitarė, kad „visi iš šios sutarties kylantys ir su ja susiję neaiškumai arba ginčai bus sprendžiami visų pirma derybomis, siekiant abiem šalims priimtino sprendimo. Jeigu susitariančiosios šalys negalės išspręsti tokio ginčo, jį spręs dalykinę ir teritorinę jurisdikciją pagal galiojančią [Civilinio proceso kodekso] redakciją turintis Čekijos teismas“.
11.
Kadangi Dúha reality paskolų negrąžino, 2021 m. gruodžio 30 d.Inkreal, remdamasi šia sąlyga, kurią laikė susitarimu dėl Čekijos teismų jurisdikcijos nagrinėti iš pinigų skolinimo sutarčių kylančius ginčus, kreipėsi į Nejvyšší soud (Aukščiausiasis Teismas). Inkreal savo prašymais siekia, pirma, kad būtų patenkinti šie skoliniai reikalavimai, ir, antra, paskirtas Čekijos teismas, turintis teritorinę jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės pagal Civilinio proceso kodekso 11 straipsnio 3 dalį.
12.
Grįsdama šį prašymą Inkreal teigia, kad veikia pagal galiojančią sąlygą dėl teismo pasirinkimo privatinės teisės reglamentuojamų santykių, turinčių užsienio elementą, srityje, kaip numatyta Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalyje, žinodama, kad kitas teismas pagal šį reglamentą neturi specialiosios ar išimtinės jurisdikcijos.
13.
Atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo jurisprudenciją (
6
) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, kad esant tokiai situacijai, kai vienintelis aspektas, galimas laikyti tarptautiniu, yra tai, kad susitariančiosios šalys, turinčios gyvenamąją (buveinės) vietą toje pačioje valstybėje narėje, susitaria dėl kitos valstybės narės teismų jurisdikcijos, yra taikytinas Reglamentas Nr. 1215/2012, taigi ir jo 25 straipsnio 1 dalis.
14.
Konkrečiai kalbant, pagrindiniai šio reglamento taikytinumą pagrindžiantys argumentai visų pirma yra šalių sutartinės autonomijos pabrėžimas, vienodas minėto reglamento 25 straipsnio aiškinimas, darnus jo taikymas ir nelogiškos ar neracionalios pasekmės tuo atveju, jei nebūtų įmanoma taikyti šios nuostatos.
15.
Vis dėlto pagrindinis motyvas, pateisinantis reglamento netaikymą, yra užsienio elemento nebuvimas, taigi bylos kvalifikavimas kaip visiškai nacionalinio pobūdžio. Ši išvada visų pirma būtų grindžiama požiūriu, kad vien dėl šalių valios nustatyti, kad jurisdikciją turi kitos valstybės narės teismas, atitinkama situacija negali būti „sutarptautinama“.
16.
Šiomis aplinkybėmis Nejvyšší soud (Aukščiausiasis Teismas), atsižvelgdamas į doktrinos, taip pat jurisprudencijos skirtumus, kuriuos išsiaiškino pasikonsultavęs su tam tikrais kitų valstybių narių aukščiausiaisiais teismais, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar užsienio elemento, kuris yra privaloma Reglamento [Nr. 1215/2012] taikymo sąlyga, buvimo požiūriu šio reglamento taikymas [gali būti] pagrįstas vien tuo, kad dvi šalys, kurių buveinės yra toje pačioje valstybėje narėje, susitaria dėl kitos Europos Sąjungos valstybės narės teismų jurisdikcijos?“
17.
Rašytines pastabas pateikė Dúha reality, Čekijos bei Šveicarijos vyriausybės ir Europos Komisija.
IV. Analizė
A.
Pirminės pastabos
18.
Visų pirma pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio nuostatos, reglamentuojančios susitarimą dėl jurisdikcijos, yra iš dalies tokios pačios, kokios buvo numatytos ankstesnėse teisinėse priemonėse (
7
). Todėl pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją dėl vienos iš tų nuostatų pateiktas aiškinimas tinka ir kitoms (
8
).
19.
Antra, kadangi ginčas pagrindinėje byloje yra susijęs su skolinių reikalavimų perleidimu, svarbu pažymėti, kad, pirma, Teisingumo Teismas yra priminęs, jog Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalyje nenurodyta, ar sąlyga dėl jurisdikcijos gali būti perleista ne sutarties šalims – trečiajam asmeniui, paskesnės sutarties šaliai, perėmusiai visas ar dalį vienos iš pradinės sutarties šalių teisių ir pareigų (
9
). Be to, jis nusprendė, kad tik tuo atveju, jei pagal bylos esmei taikytiną nacionalinę teisę trečiasis asmuo perimtų visas pradinio susitariančiojo asmens teises ir pareigas, sąlyga dėl jurisdikcijos, kuriai šis trečiasis asmuo nepritarė, galėtų jį saistyti (
10
). Nagrinėjamoje byloje iš proceso prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme matyti, kad sutarties, kurioje nustatyta sąlyga dėl jurisdikcijos, atžvilgiu trečiasis asmuo Inkreal mano, jog yra saistoma tos sąlygos.
B.
Dėl esmės
20.
Savo prašymu priimti prejudicinį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad, susiklosčius išimtinai vidaus situacijai, jis yra taikytinas vien dėl to, kad toje pačioje valstybėje narėje gyvenamąsias (buveinės) vietas turinčios šalys pasirinko kitos valstybės narės teismo arba teismų jurisdikciją nagrinėti tarp jų kilusius arba galinčius kilti ginčus.
21.
Šis teismas teisingai išdėstė du doktrinoje pateikiamus priešingus teiginius, kuriais rėmėsi valstybių narių teismai, atsižvelgdamas į tai, kad Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalyje nenumatyta užsienio elemento sąlygos, ir tai nepasikeitė, palyginti su ankstesniais straipsniais, taikytinais sąlygai dėl jurisdikcijos nuo Briuselio konvencijos (
11
), kurią pakeitė Reglamentas Nr. 44/2001 (
12
), įsigaliojimo.
22.
Iš tiesų šių nuostatų formuluotėmis negalima pagrįsti jokio argumento. Galima tik pažymėti, kad Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalyje nenumatyta sąlyga, jog bent vienos iš šalių gyvenamoji (buveinės) vieta turi būti valstybės narės teritorijoje, kad jos galėtų nustatyti vieno ar kelių valstybės narės teismų jurisdikciją. Be to, sąlyga dėl jurisdikcijos gali būti taikoma tik ginčams, kylantiems iš teisinio santykio, dėl kurio buvo sudarytas susitarimas (
13
).
23.
Todėl tam, kad šalys galėtų valstybės narės teismą paskirti jurisdikciją turinčiu teismu, šalių pasirinkimui netaikomas joks kitas reikalavimas, kaip antai, visų pirma, reikalavimas dėl ryšio tarp jurisdikcijos ir ginčo buvimo (
14
). Pakanka, kad sąlygoje būtų nurodyti objektyvūs veiksniai, dėl kurių šalys susitarė pasirinkdamos teismą arba teismus, kuriuose norėtų spręsti tarp jų kilusius arba galinčius kilti ginčus. Šie veiksniai turi būti pakankamai tikslūs, kad teismas, į kurį kreiptasi, galėtų nustatyti, ar turi jurisdikciją (
15
).
24.
Nuo Briuselio konvencijos priėmimo šis lankstumas grindžiamas pasiryžimu visapusiškai įgyvendinti šalių valios autonomiją (
16
) susitarimo dėl jurisdikcijos srityje, tačiau, mano nuomone, tai nėra Reglamento Nr. 1215/2012 taikymo sąlygų, be kita ko, reikalavimo dėl užsienio elemento, išimtis (
17
).
25.
Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad, priešingai nei kai kuriuose kituose reglamentuose (
18
), bet kaip ir daugelyje reglamentų, susijusių su bendradarbiavimu civilinėse šeimos, išlaikymo ar nemokumo bylose, Reglamente Nr. 1215/2012 nėra jokios nuostatos dėl nagrinėjamos situacijos tarptautinio pobūdžio, nors tai yra šio reglamento taikytinumo sąlyga (
19
).
26.
Be to, šiame kontekste Teisingumo Teismas patikslino, kad „Briuselio konvencijos jurisdikcijos taisyklių taikymas <…> reikalauja užsienio elemento buvimo“ (
20
). Šis principas dar kartą patvirtintas keliuose kituose sprendimuose, susijusiuose su Reglamentais Nr. 44/2001 (
21
) ir Nr. 1215/2012 (
22
).
27.
Galiausiai taip turi būti aiškinama atsižvelgiant į šio reglamento teisinius pagrindus (
23
), net jeigu jame išdėstyta nauja Reglamento Nr. 44/2001 redakcija siekiama sudaryti palankesnes sąlygas sprendimų judėjimui ir pripažinimui Europos teisminėje erdvėje, netaikant jokių apribojimų dėl tarptautinio ginčo pobūdžio (
24
), ir, kiek tai susiję su susitarimais dėl jurisdikcijos, universalų jų taikymą – o tai yra nauja (
25
).
28.
Iš tiesų SESV 81 straipsnio, kuris yra Reglamento Nr. 1215/2012 teisinis pagrindas, 1 dalies pirmame sakinyje numatyta, kad „Sąjunga [civilinėse]
tarpvalstybinio pobūdžio bylose plėtoja teisminį bendradarbiavimą, kuris grindžiamas teisminių ir neteisminių sprendimų tarpusavio pripažinimo principu“ (
26
).
29.
Kadangi šiuo reglamentu siekiama ne pakeisti valstybių narių vidaus taisykles, reglamentuojančias vidaus ginčus, o suvienodinti jurisdikciją reglamentuojančias kolizines normas, jo, taigi ir 25 straipsnio, taikytinumas suponuoja, kad nagrinėjama situacija yra tarptautinio pobūdžio, laikantis Sąjungos teisės ribų (
27
).
30.
Taigi, atsižvelgiant į šias aplinkybėmis, kokie kriterijai turi būti taikomi?
31.
Pritariu tam tikrų autorių vokiečių (
28
), anglų (
29
) ir prancūzų (
30
) kalbomis išplėtotam ir kai kurių valstybių narių aukščiausiųjų teismų (
31
) perimtam teiginiui, kad vien dėl šalių valios byloje nagrinėjama situacija nėra tarptautinio pobūdžio, ir taip yra dėl penkių pagrindinių priežasčių.
32.
Pirma, jei laikytume, kad siekiant taikyti Reglamento Nr. 1215/2012 nuostatą būtina tarptautiškumo sąlyga, būtų nelogiška pripažinti, kad, esant išimtinai vidaus situacijai, ta sąlyga a priori tenkinama vien dėl šalių valios. Kitaip tariant, toks aiškinimas reikštų, kad atsisakoma bet kokios tarptautiškumo sąlygos, kuri turi būti tenkinama remiantis objektyviais kriterijais (
32
).
33.
Antra, tarpvalstybinės situacijos, kuriai iš principo taikomos specialiosios Reglamente Nr. 1215/2012 nustatytos jurisdikcijos taisyklės, atveju to reglamento 25 straipsnyje numatytas susitarimas dėl jurisdikcijos buvo įtvirtintas kaip būdas šalims bendru sutarimu pasirinkti nukrypti nuo šių imperatyvių taisyklių (
33
). Esant vidaus situacijai, tokiu susitarimu dėl jurisdikcijos būtų siekiama nukrypti nuo nacionalinių jurisdikcijos ir teismo pasirinkimo taisyklių, arba jis turėtų tokį poveikį (
34
). Nors šiuo reglamentu siekiama padidinti tarpusavio pasitikėjimą ir suvienodinti teisės kolizijos taisykles (
35
), juo negali būti panaikinti visi nacionalinės ir Sąjungos teise reglamentuojamų tarptautinės jurisdikcijos taisyklų skirtumai (
36
).
34.
Taigi manau, kad reikia atmesti keturis priešingus tekstinio ar teleologinio pobūdžio argumentus, grindžiamus Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsniu. Visų pirma, atsižvelgiant į šio reglamento taikytinumo sąlygas (
37
), remiantis aplinkybe, kad susitarimas dėl jurisdikcijos gali būti sudaromas, nors vienos iš šalių gyvenamoji (buveinės) vieta nesukuria ryšio su valstybe nare (
38
), negalima daryti išvados, kad vienintelis užsienio elementas, kurio reikalauja Sąjungos teisės aktų leidėjas, yra valstybės narės teismo pasirinkimas.
35.
Šalių valios autonomija, kuri tradiciškai pateisina susitarimo dėl jurisdikcijos taisyklę, kai pasirenkamas teismas, taip pat negalima remtis taip plačiai, kad šalims būtų palikta galimybė ginčyti minėto reglamento taikymo sritį, į kurią patenka tik tarptautinės, o ne išimtinai vidaus situacijos.
36.
Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnyje pateiktas patikslinimas dėl teisės, taikytinos susitarimo dėl jurisdikcijos materialiniam teisiniam galiojimui, kuris, žinoma, yra labai svarbus, vis dėlto negali pateisinti jo taikytinumo (
39
), nes tokiu atveju būtų pateiktas aiškinimas, pagrįstas jo taikymo rezultatais.
37.
Nors neabejotina, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, Reglamentu Nr. 1215/2012 iš dalies pakeisdamas Reglamento Nr. 44/2001 23 straipsnį, siekė užtikrinti, kad būtų labiau naudojamasi sąlygomis dėl teismo pasirinkimo (
40
), taip pat sustiprinti jų veiksmingumą, kad būtų garantuotas šalių teisinis saugumas (
41
), tuo negali būti pateisinamas leidimas šalims nukrypti nuo nacionalinių jurisdikcijos taisyklių, netaikant jokių apribojimų ar siejamųjų kriterijų (
42
). Šiuo klausimu pabrėžiu, kad šiuo atveju, nors nagrinėjama situacija pagrindinėje byloje galėtų būti palyginta su ginčais bankininkystės srityje (
43
), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai nurodė, kad, be pasirinkto kitos valstybės narės teismo, nėra jokio kito užsienio elemento (
44
).
38.
Taip pat, kalbant apie Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią užsienio elementą gali lemti ginčo dalykas, jeigu dėl nagrinėjamos situacijos pobūdžio gali kilti klausimų, susijusių su teismų tarptautinės jurisdikcijos nustatymu (
45
), nepritariu nei Čekijos vyriausybės, nei Komisijos nuomonei dėl iš to kylančių pasekmių. Iš tiesų ši jurisprudencija grindžiama objektyviais kriterijais (pavyzdžiui, ginčijamų faktinių aplinkybių vieta yra trečiojoje valstybėje (
46
) arba atsakovo, kurio gyvenamoji vieta nežinoma, užsienio valstybės pilietybė (
47
)), prie kurių taip pat galima priskirti prievolės vykdymo vietą (
48
).
39.
Taigi iš to negalima daryti išvados, kad ši jurisprudencija taikoma procesui pagrindinėje byloje, vien dėl to, kad per jį siekiama nustatyti, kuris teismas turi jurisdikciją, atsižvelgiant į tai, kad pasirinktas kitos nei ta, kurioje yra šalių gyvenamoji (buveinės) vieta, valstybės narės teismas. Manau, kad gavęs ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taikytinas Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnis. Kitaip tariant, siekdamas nuspręsti dėl savo tarptautinės jurisdikcijos, jis turi ne išnagrinėti nagrinėjamos sąlygos teisėtumą, o įvertinti nagrinėjamos situacijos tarptautiškumą, atsižvelgdamas, be kita ko, į Reglamente Nr. 1215/2012 numatytas apsaugines jurisdikcijos taisykles (
49
).
40.
Taip pat dėl palyginimo su kitomis teisinėmis priemonėmis, pirma, pritariu kai kurių autorių pareikštai nuomonei, kad aiškinant Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnį neturi būti remiamasi reglamento „Roma I“ (
50
) 3 straipsnio 3 dalimi, kurioje reglamentuojamas vidaus situacijai taikytinos teisės pasirinkimas (
51
).
41.
Iš tiesų, viena vertus, šio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje nurodytas kriterijus – tai „teisės kolizijos“ atvejis (
52
), kuris nebūtinai yra tarptautinis, o tai irgi išplaukia iš minėto reglamento 3 straipsnio 3 dalies dalyko (
53
). Kita vertus, ši nuostata nekeičia išimtinai vidaus situacijų, kai pasirinkta užsienio teisė, pobūdžio, nes joms tebetaikomos imperatyvios nacionalinės nuostatos. Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsniu neužtikrinamas konkretus teismas. Trumpai tariant, vidaus situacijose reikia skirti reglamentą „Roma I“, kuriame reglamentuojama dėl šalių valios kilusi teisės kolizija, nuo Reglamento Nr. 1215/2012, kuriame, atsižvelgiant į jo taikytinumo sąlygas, nereglamentuojama dėl šalių pasirinkimo susidariusi jurisdikcijos kolizija.
42.
Be to, pritariu teiginiui, kad Teisingumo Teismo aiškinime turėtų būti atsižvelgta į 2005 m. birželio 30 d. sudarytoje Hagos konvencijoje dėl susitarimų dėl teismingumo įtvirtintas pasirinkimo galimybes (
54
). Atsižvelgiant į šios konvencijos poveikį Reglamentui Nr. 1215/2012, kaip nurodyta Sprendimo 2014/887 4 ir 5 konstatuojamosiose dalyse, pirmenybę reikia teikti sprendimui, atitinkančiam minėtos konvencijos 1 straipsnio 2 dalyje numatytą taisyklę, kad „byla laikoma tarptautine, išskyrus atvejus, kai šalys gyvena toje pačioje Susitariančiojoje Valstybėje, o šalių santykiai ir visi kiti su ginču susiję elementai, nepaisant pasirinkto teismo vietos, yra susiję tik su ta valstybe“ (
55
).
43.
Penkta, pridursiu, jog šiomis aplinkybėmis atsižvelgiant į tai, kad tarptautiškumą gali lemti įvairūs elementai (
56
), kiekvienu konkrečiu atveju bylą nagrinėjantis teismas juos turi vertinti lanksčiai arba plačiai (
57
).
44.
Atsižvelgdamas į visus šiuos argumentus Teisingumo Teismui siūlau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio taikymas siejamas su užsienio elemento buvimo sąlyga, kuri nėra tenkinama vien dėl to, kad pasirinktas valstybės narės teismas.
45.
Dėl tokio aiškinimo poveikio praktikoje manau, kad tokį sprendimą Teisingumo Teismo motyvuose reikėtų papildomai patikslinti nurodant, kuriuo momentu turi būti vertinamas tarptautinis situacijos (
58
) pobūdis, kad būtų visiškai pasiektas tikslas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą (
59
).
46.
Iš tiesų situacijos tarptautiškumas laikui bėgant gali kisti. Turiu omeny hipotetinį atvejį, kai situacija tarptautine tampa ginčo etape (
60
). Kadangi Reglamente Nr. 1215/2012 trūksta tikslumo (
61
), atkreiptinas dėmesys į tai, kad doktrinoje pateikiamos analizės ir valstybių narių teismų sprendimai skiriasi ir šiuo klausimu (
62
).
47.
Pastebėjau, kad didžioji dauguma autorių pritaria teismo vertinimui atsižvelgiant į padėtį, esančią susitarimo dėl jurisdikcijos sudarymo momentu (
63
), o ne šalių kreipimosi į pasirinktą teismą momentu (
64
). Argumentai, grindžiami sutartiniu jurisdikcijos nustatymo pobūdžiu (
65
) ir teisiniu saugumu (
66
) man atrodo įtikinami, priešingai nei su numatomumu siejamas argumentas (
67
). Taip pat nustačiau, kad skiriasi valstybių narių jurisprudencija (
68
).
48.
Atmetu tarptautiškumo vertinimo kreipimosi į teismą etape kriterijų, kuris, mano nuomone, neatitinka teisinio saugumo reikalavimų ir sustiprina forum shopping riziką, nors iš pradžių nagrinėjama situacija buvo išimtinai vidaus situacija (
69
).
49.
Vis dėlto atsižvelgiant į sąlygos procesinį dalyką, t. y. teismo pasirinkimą pagal Europos reglamentą ir jo tikslus, man atrodo galimas alternatyvus sprendimas (
70
). Taigi, būtų galima pripažinti, kad, esant vidaus situacijai su sutarptautinimo perspektyva (
71
), šalys, sudarydamos susitarimą ir pakankamai aiškiomis sąlygomis išreikšdamos savo ketinimą (
72
), susitaria nustatyti valstybės narės teismo jurisdikciją, numatydamos tik vieną vidaus teismų jurisdikciją tuo atveju, jei kiltų abejonių dėl tarptautiškumo kriterijaus buvimo. Manau, kad tik šiomis sąlygomis išsaugomas teisinis saugumas (
73
). Taigi teismas, kuriam suteikta jurisdikcija, kreipimosi į jį etape turėtų vertinti, ar įvyko tai, ką šalys numatė.
V. Išvada
50.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlau taip atsakyti į Nejvyšší soud (Aukščiausiasis Teismas, Čekijos Respublika) pateiktą prejudicinį klausimą:
2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 25 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
esant išimtinai vidaus situacijai, jis netaikomas vien dėl to, kad toje pačioje valstybėje narėje gyvenamąją (buveinės) vietą turinčios šalys nustatė kitos valstybės narės teismo ar teismų jurisdikciją nagrinėti tarp jų kilusius ar galinčius kilti ginčus.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 351, 2012, p. 1.
(
3
)	Išskirta mano.
(
4
)	Dėl nuostatų, galiojusių iki šio straipsnio priėmimo, žr. šios išvados 7, 11 ir 12 išnašas.
(
5
)	Preziumuoju, kad, pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą Nejvyšší soud (Aukščiausiasis Teismas), bendrovių Dúha reality ir Inkreal s. r. o. (žr. šios išvados 9 punktą) atveju „buveinės vieta“ yra vieta, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1215/2012 63 straipsnio 1 dalį.
(
6
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 2005 m. kovo 1 d. Sprendimu Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 25 ir 26 punktai) ir 2020 m. gegužės 7 d. Sprendimu Parking ir Interplastics (C‑267/19 ir C‑323/19, EU:C:2020:351, 30–35 punktai).
(
7
)	Žr. 1968 m, rugsėjo 27 d. Briuselyje pasirašytos Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), su pakeitimais, padarytais vėlesnėmis konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie šios konvencijos (OL C 27, 1998, p. 1) (toliau – Briuselio konvencija), 17 straipsnį ir 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 23 straipsnį.
(
8
)	Žr. 2022 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Tilman [C‑358/21, EU:C:2022:923, 34 punktas, be kita ko, susijęs su aiškinimo atitiktimi identiškoms 2007 m. spalio 30 d. pasirašytos Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo, kurios sudarymas Europos Bendrijos vardu buvo patvirtintas 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos sprendimu 2009/430/EB (OL L 147, 2009, p. 1) (toliau – Konvencija „Luganas II“), nuostatoms].
(
9
)	Visų pirma žr. 2020 m. lapkričio 18 d. Sprendimą DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, 40 punktas).
(
10
)	Žr. 2020 m. lapkričio 18 d. Sprendimą DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
11
)	Žr. Briuselio konvencijos, iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencijos dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo prie šios konvencijos (OL L 304, 1978, p. 1) 11 straipsniu ir 1989 m. gegužės 26 d. Konvencijos dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo prie šios konvencijos (OL L 285, 1989, p. 1) 7 straipsniu, 17 straipsnio pirmosios pastraipos pirmą sakinį, pagal kurį „[j]eigu bylos šalys, iš kurių viena ar daugiau turi nuolatinę gyvenamąją vietą ar buveinę Susitariančioje Valstybėje, susitarė, kad kurios nors Susitariančiosios Valstybės teismas ar teismai turi jurisdikciją spręsti bet kokius, ypač dėl teisinių santykių kylančius ar galinčius kilti, ginčus, tam teismui ar teismams priklauso išimtinė jurisdikcija“.
(
12
)	Žr. šio reglamento 23 straipsnio 1 dalį, kurioje nustatyta: „[j]eigu šalys, kurių vienos arba daugiau nuolatinė gyvenamoji vieta yra valstybėje narėje, yra susitarusios, kad valstybės narės teismas arba teismai turi jurisdikciją spręsti bet kuriuos ginčus, kilusius arba galinčius kilti dėl konkrečių teisinių santykių, minėtas teismas arba minėti teismai turi jurisdikciją. Tokia jurisdikcija yra išimtinė, jeigu šalys nesusitarė kitaip <…>“.
(
13
)	Žr. 2015 m. gegužės 21 d. Sprendimą CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 68 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2018 m. kovo 8 d. Sprendimą Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, 30 punktas).
(
14
)	Žr. 1980 m. sausio 17 d. Sprendimą Zelger (56/79, EU:C:1980:15, 4 punktas) ir 1999 m. kovo 16 d. Sprendimą Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Vis dėlto žr. tą pačią bendrąją taisyklę, įtvirtintą atitinkamai reglamentų Nr. 44/2001 ir Nr. 1215/2012 8 ir 13 konstatuojamosiose dalyse. Norėdami palyginti, žr. 2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo (OL L 201, 2012, p. 107) 5 straipsnį. Taip pat žr. 2016 m. birželio 24 d. Tarybos reglamento (ES) 2016/1103, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas jurisdikcijos, taikytinos teisės ir teismo sprendimų sutuoktinių turto teisinių režimų klausimais pripažinimo ir vykdymo srityje (OL L 183, 2016, p. 1), 7 straipsnį.
(
15
)	Žr. 2000 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Coreck (C‑387/98, EU:C:2000:606, 15 punktas) ir 2016 m. liepos 7 d. Sprendimą Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, 43 punktas).
(
16
)	Žr. Reglamento Nr. 1215/2012 14 ir 15 konstatuojamąsias dalis, taip pat 2016 m. liepos 7 d. Sprendimą Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, 44 punktas) ir 2020 m. lapkričio 18 d. Sprendimą DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, 38 punktas).
(
17
)	Apie tai, kad ginčas turi patekti į civilinių ir komercinių bylų sritį, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1215/2012, žr., be kita ko, Nourissat, C., „L’avenir des clauses attributives de juridiction d’après le règlement „Bruxelles I bis“, Mélanges en l’honneur du professeur Bernard Audit: les relations privées internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Issy-les-Moulineaux, 2014, p. 567–579, visų pirma p. 570.
(
18
)	Žr. 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1896/2006, nustatančio Europos mokėjimo įsakymo procedūrą (OL L 399, 2006, p. 1) 3 straipsnio 1 dalį ir 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 861/2007, nustatančio Europos ieškinių dėl nedidelių sumų nagrinėjimo procedūrą, (OL L 199, 2007, p. 1) 3 straipsnio 1 dalį. Dėl Reglamento Nr. 1896/2006 žr. 2020 m. gegužės 7 d. Sprendimą Parking ir Interplastics (C‑267/19 ir C‑323/19, EU:C:2020:351, 33 punktas). Norėdami palyginti žr. 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma I“) (OL L 177, 2008, p. 6; toliau – Reglamentas „Roma I“), 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma II“) (OL L 199, 2007, p. 40; toliau – reglamentas „Roma II“) ir 2010 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (ES) Nr. 1259/2010, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas santuokos nutraukimui ir gyvenimui skyrium taikytinos teisės srityje (OL L 343, 2010, p. 10; toliau – Reglamentas „Roma III“). Pagal jų 1 straipsnių 1 dalyse numatytą taikytinumo kriterijų [tie reglamentai taikomi] „teisės kolizijos atvejais [arba – Reglamento „Roma III“ atveju – su teisės kolizija susijusiais atvejais]“. Šių straipsnių redakcijoje vokiečių kalba vartojama sąvoka „Verbindung zum Recht verschiedener Staaten“, t. y. sąvoka „ryšys su kelių valstybių teise“.
(
19
)	Žr. 2020 m. gegužės 7 d. Sprendimą Parking ir Interplastics (C‑267/19 ir C‑323/19, EU:C:2020:351, 35 punktas).
(
20
)	Žr. 2005 m. kovo 1 d. Sprendimą Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 25 punktas).
(
21
)	2011 m. lapkričio 17 d. Sprendimas Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 29 punktas).
(
22
)	Žr. 2021 m. vasario 25 d. Sprendimą Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, 32 punktas) ir 2022 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, 27 punktas).
(
23
)	Dėl minėto reglamento tikslų žr. ESS 3 straipsnio 2 dalį ir SESV 67 straipsnį.
(
24
)	Pagal Reglamento Nr. 1215/2012 26 konstatuojamąją dalį „vienos valstybės narės teismo sprendimas turėtų būti traktuojamas taip, tarsi jis būtų priimtas valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi“.
(
25
)	Žr. šios išvados 22 punktą.
(
26
)	Išskirta mano. Taip pat žr. Reglamento Nr. 1215/2012 3 ir 5 konstatuojamąsias dalis.
(
27
)	Žr. Audit, B. ir d’Avout, L. Droit international privé, 9-asis leid., Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paris, 2022, 625 punktą (p. 539 ir 540) ir 628 punktą (p. 544). Taip pat žr. H. Gaudemet-Tallon ir M.-E. Ancel, Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 ir 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et Lugano (1998 et 2007), 6-asis leid., Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection „Droit des affaires“, Paris, 2018, 82 punktą (p. 117) ir 141 punktą (p. 189). Dėl poreikio paaiškinti šią sąlygą žr. Milieu SRL Komisijai parengtą tyrimą „Study to support the preparation of a report on the application of Regulation (ES) no 1215/2012 on jurisdiction and the recognition and enforcement of civil and commercial matters (Brussels Ia Regulation)“, toliau – Komisijai parengtas tyrimas, 2023 m. sausio mėn., p. 14, p. 54–59 ir p. 263 bei 264. Taip pat žiūrėti analizę „Regulation Brussels Ia: a standard for free circulation of judgments and mutual trust in the European Union“ – tai yra 2022 m. liepos 31 d. parengta išsami visų dabartinių valstybių narių ir Jungtinės Karalystės nacionalinės praktikos, susijusios su Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio taikymu, analizė; šioje analizėje remiamasi tais pačiais klausimais kaip ir tyrime, kurį pagal Komisijos finansuojamą projektą JUDGTRUST jai parengė Internationaal Juridisch Instituut (klausimai Nr. 41–49, p. 34–38 ir p. 163–176).
(
28
)	Žr. Mankowski, P., „Article 25 Brüssel Ia-VO“ leidinyje Rauscher, T., ir Leible, S., Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht: EuZPR/EuIPR: Kommentar. Band I, Brüssel Ia-Verordnung, 5-asis leid., Otto Schmidt, Köln, 2021, visų pirma 32 ir 35 punktus; Hausmann, R., „Gerichtsstands-und Schiedsvereinbarungen“ leidinyje Reithmann, C. ir Martiny, D., Internationales Vertragsrecht, 9asis leid., Otto Schmidt, Köln, 2022, 7.19 ir paskesnius punktus; Dörner, H., „Artikel 25 [Zulässigkeit und Form von Gerichtsstandsvereinbarungen]“ leidinyje Saenger, I., Zivilprozessordnung: Familienverfahren, Gerichtsverfassung, Europäisches Verfahrensrecht: Handkommentar, 9-asis leid., Nomos, Baden-Baden, 2021, visų pirma 6 punktą. Dėl priešingo požiūrio žr. Staudinger, H., „Gerichtsstands-und Schiedsvereinbarungen“, Internationale Zuständigkeit für Vertragsklagen; Gerichtsstands- und Schiedsvereinbarungen, De Gruyter, Berlin, 2011, 241 punktą; Geimer, R., „Artikel 25 EuGVVO“, Zöller, R., Zivilprozessordnung, 33-iasis leid., Otto Schmidt, Köln, 2020, 3 punktą.
(
29
)	Žr. Brosch, M. ir Kahl, L.-M., „Article 25“ leidinyje Requejo Isidro, M., Brussels I bis: A Commentary on Regulation (ES) no 1215/2012, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022, p. 344–374, ypač 25.03 punktą, o dėl priešingo požiūrio – Magnus, U., „Article 25“ leidinyje Magnus, U. ir Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2-asis leid., Otto Schmidt, Köln, 2023, p. 579–642, visų pirma 25 punktą (p. 599).
(
30
)	Žr. P. Schlosser ataskaitos dėl 1978 m. spalio 9 d. Konvencijos dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo prie Briuselio konvencijos bei dėl protokolo dėl Teisingumo Teismo įgaliojimų aiškinti šią konvenciją (OL C 59, 1979, p. 71) 174 punktą; Gothot, P. ir Holleaux, D., La Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968: compétence judiciaire et effets des jugements dans la CEE, Jupiter, Paris, 1985, 167 punktą (p. 99); Gaudemet-Tallon, H. ir Ancel, M.-E., op. cit., 141 punktą (p. 189); plačiąja prasme žr. Sindres, D., „Compétence judiciaire, Reconnaissance et Exécution des décisions en matière civile et Commerciale. – Compétence. – Règles ordinaires de compétence. – Dispositions générales. – Article 4 du règlement (UE) no 1215/2012“, JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Paris, 2021 m. lapkričio 2 d., Nr. 584-125, 27 punktą; Audit, B. ir d’Avout, L., op. cit., 675 punktą (p. 587 ir 588). Dėl priešingo požiūrio žr. M. P. Jenard ataskaitą dėl Briuselio konvencijos (OL C 59, 1979, p. 1), p. 38; Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun (Étude de la Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968), Dalloz, Paris, 1972, 207 punktą (p. 129 ir 130); Beraudo, J.-P. ir Beraudo, M.-J., „Convention de Bruxelles / Conventions de Lugano. Règlement (CE) no 44/2001 / Règlement (UE) no1215/2012. – Généralités et champs d’application“, JurisClasseur procédure civile, LexisNexis, Paris, 2023 m. kovo 24 d., Nr. 2100-15, 46 punktą.
(
31
)	Mano žiniomis, būtent šiuose sprendimuose, siekiant nustatyti tarptautinį situacijos pobūdį, atsižvelgta į įvairius elementus: Vokietijoje – pagal 1988 m. rugsėjo 16 d. Lugane priimtą Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 319, 1988, p. 9) 1998 m. liepos 23 d.Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federacinis Teismas, Vokietija) sprendime (II ZR 286/97), Prancūzijoje – Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija) pirmosios civilinių bylų kolegijos 2005 m. spalio 4 d. sprendime (Nr. 02‑12.959) ir 2020 m. rugsėjo 30 d. sprendime (Nr. 19-15.626), Italijoje – Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas, Italija) jungtinės kolegijos 1998 m. gruodžio 30 d. sprendime (Nr. 12907), 2011 m. vasario 14 d. sprendime (Nr. 3568, 5.2 punktas) ir 2019 m. gegužės 10 d. sprendime (Nr. 12585, 5 punktas), taip pat Portugalijoje – Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas, Portugalija) 2016 m. sausio 26 d. sprendime (540/14.4TVLSB.S1) ir 2016 m. vasario 4 d. sprendime (536/14.6TVLSB.L1.S1). Laikantis priešingo požiūrio buvo priimti šie sprendimai: Austrijoje – Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) 2007 m. birželio 5 d. nutartis (10 Ob 40/07s) ir 2020 m. birželio 29 d. nutartis (2 Ob 104/19m, 2 punktas), taip pat Nyderlanduose – 2015 m. spalio 27 d.Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Arnhemo ir Leuvardeno apeliacinis teismas, Nyderlandai) sprendimas (200.157.017/01, 3.10 ir 3.12 punktai) ir 2016 m. balandžio 1 d.rechtbank Rotterdam (Roterdamo apylinkės teismas, Nyderlandai) sprendimas (4080627 CV EXPL 15-3441, 3.4 punktas). Vis dėlto žr. kitokį 2019 m. balandžio 11 d.rechtbank Amsterdam (Amsterdamo apylinkės teismas, Nyderlandai) sprendimą (7342297 CV EXPL 18-25262, 9–11 punktai). Hoge Raad der Nederlanden (Aukščiausiasis Teismas, Nyderlandai) nėra priėmęs jokio sprendimo.
(
32
)	Šiuo klausimu žr. Stark, L., L’internationalité en droit international privé, daktaro disertacija, apginta 2020 m. lapkričio 28 d., p. 27 ir 28.
(
33
)	Žr. 1986 m. birželio 24 d. Sprendimą Anterist (22/85, EU:C:1986:255, 13 punktas) ir 2018 m. kovo 8 d. Sprendimą Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, 24 punktas).
(
34
)	Šiuo klausimu žr. Stark, L., op. cit., p. 261; taip pat Sindres, D., op. cit., 27 punktą.
(
35
)	Žr. reglamentus „Roma I“, „Roma II“ ir „Roma III“.
(
36
)	Šiuo klausimu žr. Mailhé, F., „Convention attributive de juridiction“, Espace judiciaire civil européen, Arrêts de la CJUE et commentaires, Bruylant, Bruxelles, 2020, p. 476–480, ypač 571 punktą (p. 478), kuriame teigiama, kad „valstybių narių teismų „pakeičiamumas“ taikomas tik tiems teisiniams santykiams, kurie dėl užsienio elementų buvimo jau savaime nepriklauso tik vienos valstybės narės teismų jurisdikcijai“.
(
37
)	Žr. šios išvados 29 punktą.
(
38
)	Žr. Magnus, U., op. cit., 25 punktą (p. 599).
(
39
)	Dėl intereso vadovautis Komisijos nurodytu plačiu Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio aiškinimu, siekiant vienodai taikyti šią normą, žr. U. Magnus, op. cit., 25 ir 26 punktus (p. 599 ir 600). Dėl nacionalinės teisės ir tarptautinių konvencijų taikymo tik susitarimams dėl teismo pasirinkimo, kuriais nustatoma trečiųjų valstybių jurisdikcija, žr. Mailhé, F., op. cit., 571 punktą (p. 477); šiame komentare daroma prielaida, kad tenkinama susitarimo dėl teismingumo tarptautiškumo sąlyga (žr. 571 punktą, p. 478). Taip pat žr. Gaudemet-Tallon, H. ir Ancel, M-E., op. cit., 139 punktą (p. 185 ir 186). Dėl argumento, grindžiamo šiuo interesu, taip pat žr. Komisijai parengtą tyrimą, p. 263 ir 264.
(
40
)	Žr. šios išvados 27 punktą.
(
41
)	Žr. šios išvados 36 punktą.
(
42
)	Žr. šios išvados 33 punktą. Dėl galimo piktnaudžiavimo teise kontrolės taip pat žr. Mankowski, P., op. cit., 35 punktą; Stein, F. ir Jonas, M., „Artikel 25“, Kommentar zur Zivilprozessordnung, 12 t., EuGVVO, 23-iasis leid., 2022, Mohr Siebeck, Tübingen, 23 punktą.
(
43
)	Dėl sąlygų bankų srityje ypatumų žr. Gaudemet-Tallon, H., „Conflit de juridiction. – Contrat de prêt. – Clause attributive de juridiction. – Validité. – Conditions“, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Paris, Nr. 3, p. 734–743, ypač p. 739 ir 740. Taip pat žr. Kleiner, C., „L’élection du for en matière bancaire et financière: entre clauses asymétriques, clauses modèles et quasi-réglementaires“, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, actes du colloque du 21 novembre 2019 au Centre de recherche en droit international privé et du commerce international (CRDI), sous la direction de Laazouzi, M., éditions Panthéon-Assas, Paris, 2021, p. 47–73, ypač p. 48–55.
(
44
)	Žr. šios išvados 13 punktą.
(
45
)	Žr. 2005 m. kovo 1 d. Sprendimą Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 26 punktas), 2011 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 30 punktas) ir 2022 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, 28 punktas).
(
46
)	Žr. 2005 m. kovo 1 d. Sprendimą Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 26 punktas) ir 2022 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, 26 ir 31 punktai).
(
47
)	Žr. 2011 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 34 punktas). Palyginti su 2020 m. gegužės 7 d. Sprendimu Parking ir Interplastics (C‑267/19 ir C‑323/19, EU:C:2020:351, 33 punktas) ir 2021 m. birželio 3 d. Sprendimu Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria (C‑280/20, EU:C:2021:443, 30–37 punktai), kuriuose atsižvelgta į aplinkybę, kad bent vienos iš šalių nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta yra kitoje nei teismo, į kurį kreiptasi, valstybėje narėje.
(
48
)	Žr. Droz, G., „Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991“, Civil jurisdiction and judgements in Europe, Proceedings of the Colloquium on the Interpretation of the Brussels Convention by the Court of Justice Considered in the Context of the European Judicial Area, Luxembourg, 11 and 12 March 1991, Butterworths, London, 1992, p. 253–271, visų pirma p. 263. Taip pat žr. Gaudemet-Tallon, H. ir Ancel, M.-E., op cit., 142 punktą (p. 190).
(
49
)	Šiuo klausimu žr. 2011 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745) 31 punktą.
(
50
)	Dėl doktrinoje vykstančių diskusijų, susijusių su šiuo straipsniu, žr. Stark, L., op. cit., p. 137.
(
51
)	Žr. Magnus, U., op. cit., 26 punktą (p. 599) ir 40 punktą (p. 606) bei A.-L. Calvo Caravaca, A.‑L. ir Carrascosa Gonzįlez, J., Tratado de derecho internacional privado, II t., Tirant lo Blanch, Valencia, 2020, p. 2538. Dėl priešingo požiūrio žr. Francq, S., „La refonte du Règlement Bruxelles I: champ d’application et compétence“, Revue de droit commercial belge, 2013, p. 307–333, ypač p. 319, ir 70 išnašą.
(
52
)	Šiuo klausimu žr. L. Stark analizę, op. cit., ypač p. 47–49.
(
53
)	Taip pat žr. reglamento „Roma II“ 14 straipsnio 2 dalį.
(
54
)	Konvencija, pateikta 2009 m. vasario 26 d. Tarybos sprendimo 2009/397/EB dėl Konvencijos dėl susitarimų dėl teismingumo pasirašymo Europos bendrijos vardu (OL L 133, 2009, p. 1) I priede, patvirtinta 2014 m. gruodžio 4 d. Tarybos sprendimu 2014/887/ES dėl 2005 m. birželio 30 d. Hagos konvencijos dėl susitarimų dėl teismingumo patvirtinimo Europos Sąjungos vardu (OL L 353, 2014, p. 5) ir 2015 m. spalio 1 d. įsigaliojo valstybėse narėse, išskyrus Danijos karalystę (ten įsigaliojo 2018 m. rugsėjo 1 d.) (toliau – 2005 m. Hagos konvencija); su šia konvencija galima susipažinti šiuo interneto adresu: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/full-text/?cid=98. 2005 m. Hagos konvencijos 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad ši konvencija taikoma tarptautinėse bylose susitarimams dėl išimtinio teismingumo, sudarytiems civilinių arba komercinių santykių srityje. Dėl Reglamento Nr. 1215/2012 ir minėtos konvencijos santykio žr. Magnus, U., op. cit., 10 punktą (p. 590–592).
(
55
)	Dėl šio derinimo žr. 2023 m. balandžio 27 d. Sprendimą A1 ir A2 (Pramoginio laivo draudimas) (C‑352/21, EU:C:2023:344, 46 punktas).
(
56
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 38 punktą. Apie įvairius galimus kriterijus žr. Stark, L., op. cit., p. 33 ir 34. Kaip pavyzdžius žr. užsienio elementus, dėl kurių Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas) Teisingumo Teismui pateikė savo trečiąjį prejudicinį klausimą byloje, kurioje 2017 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo pirmininkas priėmė nutartį Sociedade Metropolitana de Desenvolvimento (C‑136/16, nepaskelbta Rink., EU:C:2017:237) ir kuri buvo išbraukta iš Teisingumo Teismo registro; taip pat C. Kleiner analizę, op. cit., p. 59–61. Dėl Reglamento Nr. 1896/2006 ir Reglamento Nr. 1215/2012 aiškinimo derinimo žr. 2020 m. gegužės 7 d. Sprendimą Parking ir Interplastics (C‑267/19 ir C‑323/19, EU:C:2020:351, 34 ir 35 punktai).
(
57
)	Šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 14 d. Sprendimą Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735, 25–29 punktai). Taip pat žr. L. Stark pateiktą šio sprendimo analizę, op. cit., visų pirma p. 32 ir 33. Be to, žr. Audit, B. ir d’Avout, L., op. cit., p. 586–596, visų pirma 675 punktą (p. 588) ir 258 išnašą. Taip pat žr. kai kurių teismų taikytų kriterijų santrauką, pateiktą Komisijai atliktame tyrime, p. 58 ir 59.
(
58
)	Anot L. Stark, op. cit., p. 385, „itin svarbu“ nustatyti, kada turi būti vertinamas tarptautiškumas. Šiuo klausimu žr. reglamentų Nr. 1896/2006 ir Nr. 861/2007 3 straipsnio 3 dalyje pateiktus patikslinimus.
(
59
)	Patikslinu, kad iš šios išvados 56 išnašoje nurodytos bylos C‑136/16 (išbraukta iš Teisingumo Teismo registro) matyti, kad šioje srityje gali kilti kitas klausimas. Kalba eina apie tai, ar galima netaikyti sąlygos dėl jurisdikcijos. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą teismas nurodė galimą atvejį, kai kitos valstybės narės nei ta, kurios pilietybę turi bylos šalys, teismų pasirinkimas sukelia didelių nepatogumų vienai iš jų ir joks kitos šalies interesas nepateisina tokio pasirinkimo.
(
60
)	Pavyzdžiui, žr. 2021 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, 39 ir 59 punktai).
(
61
)	Tas pats pasakytina apie Reglamentą Nr. 650/2012 (5 straipsnis) ir Reglamentą 2016/1103 (7 straipsnis), taip pat 2005 m. Hagos konvenciją (1 straipsnis). Apie tai, kad derybose dėl šios konvencijos nepasiektas bendras sutarimas, žr. Ancel, M.-E., „L’internationalité à la lumière de la convention d’electio fori“, Le monde du droit: écrits rédigés en l’honneur de Jacques Foyer, Economica, Paris, 2008, p. 21–47, visų pirma p. 36, o dėl to, kad šiuo klausimu nepateikta pastabų, žr. Van Loon, H., „Quelques aspects de la mondialisation dans le domaine des conflits de juridictions“, Droit international privé: travaux du Comité français de droit international privé, 17e année, 2004–2006, éditions A. Pedone, Paris, 2008, p. 227–253. Tačiau dėl 2008 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 4/2009 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo bei bendradarbiavimo išlaikymo prievolių srityje (OL L 7, 2009, p. 1) žr. 4 straipsnio 1 dalies pirmą ir antrą pastraipas, kuriose numatyta, kad jurisdikciją turinčio teismo nustatymo sąlygos turi būti tenkinamos susitarimo dėl teismo pasirinkimo sudarymo momentu arba kreipimosi į teismą momentu.
(
62
)	Diskusijos yra tokios pačios kaip ir dėl nuolatinės gyvenamosios (buveinės) vietos sąlygos, numatytos straipsniuose, galiojusiuose prieš priimant Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnį. Šiuo klausimu žr. Droz, G., „Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991“, op. cit., visų pirma p. 262; taip pat Gaudemet-Tallon, H. ir Ancel, M.-E., op. cit., 136 punktą (p. 181 ir 182).
(
63
)	Žr. Gaudemet-Tallon, H. ir Ancel, M.-E., op. cit., 143 punktą (p. 191) ir Kleiner, C., op. cit., p. 61; taip pat Henriques, S., Os Pactos de Jurisdição, no Regulamento (CE) no 44 de 2001, Coimbra Editora, Coimbra, 2006, p. 60 ir 61; Ferreira Pinto, F., A., „Contractos de swap concluídos entre entidades com sede em território nacional – jurisdição e lei aplicável“ leidinyje Lobo Moutinho, J., Henrique, S., Vaz de Sequeira, E. ir Garcia Marques, P., Homenagem ao Professor Doutor Germano Marques da Silva, I t., Universidade Católica Editora, Lisboa, p. 799–824, ypač p. 805.
(
64
)	Dėl šio kriterijaus žr. Hausmann, R., op. cit., 7.23 punkto 7 papunktį; taip pat Calvo Caravaca, A.-L. ir Carrascosa González, J., Tratado de Derecho internacional privado, I t., op. cit., p. 122 ir paskesni (šių autorių nuomone, reikia atsižvelgti į tai, kad sudarius sutartį išnyksta „tarptautinis“ elementas).
(
65
)	Šiuo klausimu žr. 1986 m. birželio 24 d. Sprendimą Anterist (22/85, EU:C:1986:255, 14 punktas).
(
66
)	Žr. Reglamento Nr. 1215/2012 3 konstatuojamąją dalį ir 1992 m. kovo 10 d. Sprendimą Powell Duffryn (C‑214/89, EU:C:1992:115, 20 punktas). Todėl, jei vykstant ginčui tarptautinė situacija tapo vidaus situacija, ši sąlyga sukelia pasekmių.
(
67
)	Šiuo klausimu žr. Reglamento Nr. 1215/2012 15 konstatuojamąją dalį, kurioje numatyta, kad „šalių autonomija pateisina kitą siejamąjį kriterijų“ nei atsakovo gyvenamoji (buveinės) vieta; taip pat žr. Treppoz, E., „L’imprévisibilité du juge élu“, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, op. cit., p. 91–105, visų pirma 1 punktą ir 1 puslapyje pateiktą išnašą. Vis dėlto žr. 2018 m. spalio 24 d. Sprendimą Apple Sales International ir kt. (C‑595/17, EU:C:2018:854, 34 punktas).
(
68
)	Savo nuomonę grindžiu šiais sprendimais, kuriuos man pavyko rasti: 2005 m. spalio 4 d.Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija) sprendimas (Nr. 2-12.959) ir 2016 m. sausio 21 d.Sąd Apelacyjny w Katowicach (Katovicų apeliacinis teismas, Lenkija) nutartis (V ACz 52/16). Tačiau toliau nurodyti teismai priėmė sprendimą, kad vertinama turi būti kreipimosi į teismą etape: Vokietijoje – 1987 m. kovo 31 d.Oberlandesgericht München (Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas) nutartis (6 W 788/87), Austrijoje – 2007 m. birželio 5 d.Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas) nutartis (10 Ob 40/07s), kurią priėmus buvo įtvirtinta Rechtssatz teisės taisyklė, Italijoje – 2019 m. kovo 4 d.Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas) jungtinės kolegijos sprendimas (Nr. 6280) pagal perpetuatio jurisdictionis taisyklę vidaus teisėje.
(
69
)	Dėl priešingos nuomonės žr. Stark, L., op. cit., p. 394. Jeigu pirmenybė būtų teikiama šios sąlygos procedūriniam aspektui, reikėtų išnagrinėti galimą panašumą su 1979 m. lapkričio 13 d. Sprendimu Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, 6 ir 7 punktai, susiję su Briuselio konvencijos pereinamojo laikotarpio nuostatų aiškinimu), kuriuo grindžiamos šios išvados 64 ir 68 išnašose nurodytos analizės ir sprendimai, ir 2022 m. lapkričio 24 d. Sprendimu Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, 30 punktas dėl konvencijos „Luganas II“ taikymo laiko atžvilgiu Jungtinėje Karalystėje). Iš tiesų atsižvelgiant į šių sprendimų dalyką jie gali būti taikomi tik kiek tai susiję su nuostatų dėl Sąjungos teisės taikymo laiko atžvilgiu aiškinimu.
(
70
)	Dėl doktrinos svarstymų šiuo klausimu žr. Ancel, M.-E., op. cit., visų pirma 18 in fine (p. 36), taip pat Stark, L., op. cit., ypač p. 393–396.
(
71
)	Žr. Gaudemet-Tallon, H. ir Ancel, M.-E., op. cit., 143 punktą (p. 191) ir 67 išnašoje nurodytą Gothot, P. ir Holleaux, D., op. cit., 168 punktą (p. 100).
(
72
)	Dėl tikslumo reikalavimo žr. 1999 m. kovo 16 d. Sprendimą Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, 48 punktas) ir šios išvados 15 išnašoje nurodytą jurisprudenciją. Kaip pavyzdį taip pat žr. Kleiner, C., op. cit., p. 61, pagal kurią būsimas įvykis, kaip antai prievolės, kuri nebuvo įvykdyta, vykdymo vieta, gali būti svarbus kriterijus. Dėl šio sprendimo kritikos žr. Stark, L., op. cit., p. 393.
(
73
)	Toks sprendimas galėtų atitikti abejones, išdėstytas Geimer, R., „EuGVVO Art. 25“ leidinyje Geimer, R. ir Schütze, R., A., Europäisches Zivilverfahrensrecht, 4-asis leid., C. H. Beck, München, 2020, visų pirma 39 punkte.