62011CC0267_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Nagrinėjamam apeliaciniam skundui taikytinoje Direktyvos 2003/87, nustatančios šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų sistemą(2), redakcijoje valstybėms narės nustatyta pareiga parengti nacionalinius apyvartinių taršos leidimų paskirstymo planus ir juos pateikti Komisijai. Komisija tokį planą per tris mėnesius gali visiškai arba iš dalies atmesti. Bendrasis Teismas nusistovėjusioje teismo praktikoje daro išvadą, kad jei Komisija per nustatytą terminą nepriima sprendimo(3), toks planas tampa galutinis ir jam taikoma teisėtumo prezumpcija, leidžianti valstybei narei jį įgyvendinti.
2. Nagrinėjamu atveju Komisija per nustatytą terminą iš pradžių atmetė Latvijos planą dėl 2008–2012 m. laikotarpio. Vėliau Latvija pateikė naują planą, kuriame skirtų apyvartinių taršos leidimų skaičius, bet kita ko, labai viršijo Komisijos pirmajame sprendime nurodytą leistiną skaičių.
3. Komisija šį planą atmetė ne per tris mėnesius, o daug vėliau. Bendrasis Teismas, išnagrinėjęs Latvijos pareikštą ieškinį, pripažino, kad pasibaigus trijų mėnesių laikotarpiui naujas Latvijos planas tapo galutinis ir panaikino antrą Komisijos sprendimą(4), kuriuo šis planas buvo atmestas.
4. Komisija skundžia šį Bendrojo Teismo sprendimą. Reikia nustatyti, ar toks antrojo plano projektas tampa galutinis, kai Komisija per tris mėnesius nuo jo pateikimo nepareiškia prieštaravimų.
II – Teisinis pagrindas
5. Direktyva 2003/87 įgyvendinami tarptautiniai susitarimai dėl klimato apsaugos. Tai 1992 m. gegužės 9 d. Niujorke priimta Jungtinių Tautų bendroji klimato kaitos konvencija (toliau – JTBKKK), kuri Europos bendrijos vardu buvo patvirtinta Tarybos sprendimu 94/69/EB(5), ir 1997 m. gruodžio 11 d. priimtas JTBKKK Kioto protokolas (Sprendimas 1/CP.3 „[JTBKKK] Kioto protokolo priėmimas < ... > “), kuris patvirtintas Sprendimu 2002/358/EB(6) .
6. Direktyvos 2003/87/EB 1 straipsnyje nustatyta:
„Ši direktyva nustato šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijų leidimų sistemą Bendrijoje < ... >, siekiant, kad būtų skatinamas taupus ir ekonomiškai efektyvus išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos mažinimas.“
7. Direktyvos 2003/87 9 straipsnis suformuluotas taip:
„1. Kiekvienam 11 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytam laikotarpiui visos valstybės narės parengia nacionalinį planą ir nurodo bendrą leidimų skaičių, kurį jos ketina skirti tam laikotarpiui, ir kaip tą skaičių jos ketina skirti. Planas grindžiamas objektyviais ir skaidriais kriterijais, įskaitant išvardytuosius III priede, ir deramai atsižvelgiant į visuomenės pastabas. Komisija, nepažeisdama sutarties nuostatų, ne vėliau nei 2003 m. gruodžio 31 d. parengia III priede išvardytų kriterijų įgyvendinimo rekomendacijas.
11 straipsnio 1 dalyje nurodyto laikotarpio planas paskelbiamas ir pateikiamas Komisijai bei kitoms valstybėms narėms ne vėliau nei 2004 m. kovo 31 d. Vėlesnių laikotarpių planas paskelbiamas ir pateikiamas Komisijai bei kitoms valstybėms bent 18 mėnesių iki atitinkamo laikotarpio pradžios.
2. < … >
3. Komisija per tris mėnesius nuo valstybės narės nacionalinio paskirstymo plano pateikimo pagal šio straipsnio 1 dalį gali atmesti planą arba bet kokį jo aspektą remdamasi tuo, kad jis neatitinka III priede išvardytų kriterijų arba 10 straipsnio nuostatų. Valstybė narė pagal 11 straipsnio 1 arba 2 dalį sprendimą priima tik tada, jeigu pasiūlytiems pakeitimams pritaria Komisija. Komisija nurodo kiekvieno sprendimo atmesti planą priežastis.“
8. Direktyvos 2003/87 11 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Penkerių metų laikotarpiui, prasidedančiam 2008 m. sausio 1 d., ir kiekvienam vėlesniam penkerių metų laikotarpiui kiekviena valstybė narė nusprendžia dėl bendro leidimų skaičiaus, kurį ji skirs tam laikotarpiui, ir pradeda tų leidimų skyrimo kiekvieno įrenginio operatoriui procesą. Šis sprendimas priimamas bent prieš dvylika mėnesių iki atitinkamo laikotarpio pradžios ir grindžiamas pagal 9 bei 10 straipsnius parengtu valstybės narės nacionaliniu paskirstymo planu ir deramai atsižvelgiant į visuomenės pastabas.“
9. Direktyvos 2003/87 III priede išvardyti dvylika nacionaliniams paskirstymo planams taikomų kriterijų. III priedo kriterijuose Nr. 1–3 numatyta:
„1. Atitinkamam laikotarpiui paskirtinų leidimų bendras skaičius atitinka valstybės narės įsipareigojimą pagal Sprendimą 2002/358/EB ir Kioto protokolą apriboti emisijas atsižvelgiant, pirma, į bendrą emisijų dalį, kurią sudaro tie leidimai, palyginti su šaltinių, kuriems netaikoma ši direktyva, emisijomis, ir, antra, nacionalinę energetikos politiką bei turėtų atitikti nacionalinę klimato kaitos programą. Bendras paskirtinų leidimų skaičius neturi būti didesnis nei reikalinga, kad būtų griežtai taikomi šio priedo kriterijai. Iki 2008 m. tas kiekis turi atitikti siekį, kad kiekviena valstybės narė pasiektų Sprendimu 2002/358/EB ir Kioto protokolu nustatytą tikslą ir dar daugiau nei juo [jais] buvo nustatyta.
2. Bendras paskirtinų leidimų skaičius turi atitikti tikrosios ir numatomos eigos, siekiant, kad valstybė narė prisidėtų prie Bendrijos pagal Sprendimą 93/389/EEB prisiimtų įsipareigojimų vykdymo [valstybė narė, įgyvendindama Sprendimą 93/389/EEB, prisidėtų prie Bendrijos prisiimtų įsipareigojimų vykdymo], įvertinimą.
3. Paskirtinų leidimų skaičius derinamas su veiklų, kurioms taikoma ši emisijų sumažinimo sistema, potencialu, įskaitant technologinį potencialą. Valstybės narės, skirstydamos leidimus, gali atsižvelgti į vykdant kiekvieną veiklą ir gaminant tam tikrą produktą vidutinę šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisiją ir vykdant visas veiklas užtikrinamą pažangą.“
III – Ginčo aplinkybės
10. 2006 m. rugpjūčio 16 d. laišku Latvijos Respublika pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 1 dalį pateikė Europos Bendrijų Komisijai savo nacionalinį paskirstymo planą dėl 2008–2012 m. laikotarpio (toliau – NPP). Pagal NPP Latvijos Respublika ketino skirti savo šalies pramonei, kuriai taikomas Direktyvos 2003/87 I priedas, vidutinį metinį viso 7,763883 milijonų anglies dioksido ekvivalento tonų (MteCO 2 ) kiekį.
11. 2006 m. lapkričio 29 d. Komisija šį planą atmetė. Ji pareikalavo pagal Bendrijos sistemą paskirtinų leidimų bendrą skaičių sumažinti 4,480580 MteCO 2
iki 3,283303 MteCO 2 .
12. 2006 m. gruodžio 29 d. laišku Latvijos Respublika pateikė Komisijai peržiūrėtą NPP, kuriame numatyta vidutiniškai per metus iš viso paskirti 6,253146 MteCO 2 .
13. 2007 m. kovo 30 d. anglų kalba surašytame laiške Komisija konstatavo, kad peržiūrėtame NPP esanti informacija yra neišsami, ir paprašė Latvijos Respublikos atsakyti į kai kuriuos klausimus bei pateikti papildomos informacijos. Gavusi Latvijos atsakymą, 2007 m. liepos 13 d. Komisija priėmė Sprendimą C(2007) 3409 dėl nacionalinio šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų paskirstymo plano, kurį Latvijos Respublika pateikė pagal Direktyvą 2003/87/EB, pakeitimo (toliau – ginčijamas sprendimas). Ji konstatavo, kad plane numatytas leidimų skaičius bendrą leistiną kiekį viršija 2,825030 MteCO 2 .
IV – Procesas Bendrajame Teisme ir šalių reikalavimai
14. Latvija pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo. Lietuva ir Slovakija palaikė Latviją, o Jungtinė Karalystė – Komisiją.
15. Bendrasis Teismas nagrinėjo tik vieną iš keturių ieškinio pagrindų, būtent susijusį su tuo, kad Komisija per nustatytą terminą nepriėmė sprendimo. Jis pripažino, kad praėjus trims mėnesiams nuo pateikimo naujas Latvijos NPP tapo galutinis, nes Komisija laiku nepareiškė prieštaravimų. Todėl ginčijamą sprendimą jis panaikino 2011 m. kovo 22 d. Sprendimu Latvija prieš Komisiją
(T‑369/07, toliau – skundžiamas sprendimas).
16. Komisija skundžia šį sprendimą ir Teisingumo Teismo prašo:
1) panaikinti skundžiamą sprendimą ir
2) priteisti iš Latvijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
17. Latvijos Respublika prašo atmesti apeliacinį skundą.
18. Latvijos reikalavimus palaiko Čekijos Respublika, kuriai Teisingumo Teismo pirmininkas 2011 m. rugsėjo 29 d. nutartimi leido įstoti į bylą Latvijos Respublikos pusėje.
19. Proceso šalys pateikė rašytines pastabas, o per 2013 m. sausio 16 d. teismo posėdį, išskyrus Čekijos Respubliką, ir žodines pastabas.
V – Teisinis vertinimas
A – Dėl apeliacinio skundo
20. Pagal pagrindinei bylai taikytiną Direktyvos 2003/87 redakciją valstybės narės tam tikrais laikotarpiais, šiuo atveju dėl 2008–2012 m. laikotarpio, parengia apyvartinių taršos leidimų paskirstymo planus, vadinamuosius NP. Šiuos planus jos pateikia Komisijai, kuri pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį gali juos atmesti per tris mėnesius, jeigu jie neatitinka tam tikrų kriterijų. Jei Komisija planų neatmeta, jų pagrindu apyvartinės taršos leidimai paskirstomi įmonėms, kurioms taikoma direktyva.
21. Šis apeliacinis skundas susijęs su antrojo NPP projekto vertinimu, kurį Latvija pateikė po to, kai Komisija atmetė pirmąjį projektą. Komisija pirmiausia ginčija tai, kad Bendrasis Teismas ginčijamą sprendimą dėl antrojo NPP projekto vertino pagal tuos pačius kriterijus kaip ir sprendimą dėl pirmojo plano. Todėl iš pradžių pateiksiu Bendrojo Teismo praktiką, susijusią su sprendimu dėl pirmojo plano projekto pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį, paskui patikrinsiu, ar ji taip pat gali būti taikoma sprendimui dėl antrojo plano projekto.
1. Dėl sprendimo, priimto dėl pirmojo
plano projekto
22. Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmame sakinyje nėra aiškiai nustatyta, kokios pasekmės atsiranda tada, kai Komisija per tris mėnesius nepriima sprendimo dėl pateikto plano.
23. Vis dėlto dėl pateikto pirmojo
plano Bendrasis Teismas, remdamasis savo nusistovėjusia praktika, skundžiamo sprendimo 47 punkte pripažino, kad jei Komisija per šį terminą nepriima sprendimo atmesti planą, jis tampa galutinis ir jam taikoma teisėtumo prezumpcija, leidžianti valstybei narei jį įgyvendinti.
24. Iš pirmo žvilgsnio tokia išvada atrodo netikėta. Sąjungos teisės aktuose panašios taisyklės numatytos tik išimties tvarka, būtent valstybės pagalbos ir susijungimų kontrolės srityse. Ten aiškiai nustatyta, kad jeigu per nustatytą laikotarpį Komisija nepriima sprendimo, tokia priemonė, apie kurią buvo pranešta, t. y. valstybės pagalba arba įmonių susijungimas, laikoma patvirtinta(7) . Tačiau Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje nėra analogiškos aiškios taisyklės. Vis dėlto tokia Komisijos pritarimo prezumpcija, kai atliekama išankstinė kontrolė valstybės pagalbos srityje, iš pradžių taip pat buvo grindžiama ne aiškiai nustatyta taisykle, o Teisingumo Teismo praktika, kuris rėmėsi tokio tikrinimo skuba(8) .
25. Bendrojo Teismo praktika, susijusi su Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmu sakiniu, grindžiama tuo, kad Komisija turi ribotą teisę tikrinti NPP(9), ir tuo, kad Komisija tokią kontrolę turi atlikti kuo skubiau(10) .
26. Kad pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį Komisijai suteikti kontrolės įgaliojimai yra griežtai apriboti, pirmiausia matyti iš to, kad pagal šios nuostatos formuluotę ji planą gali atmesti tik per trijų mėnesių laikotarpį ir priimdama tokį sprendimą gali remtis tik konkrečiais kriterijais. Be to, pagal 9 straipsnio 3 dalies trečią sakinį ji turi nurodyti sprendimo atmesti planą priežastis. Tačiau pritarimas tokiam planui nėra būtinas.
27. Kad terminas yra būtinas, aiškėja iš Direktyvoje 2003/87 nustatyto grafiko, kurį nurodo Latvija ir Čekijos Respublika. Planai Komisijai pateikiami bent prieš aštuoniolika mėnesių iki atitinkamo laikotarpio pradžios(11) ir įgyvendinami bent prieš dvylika mėnesių iki atitinkamo laikotarpio pradžios, pagal juos paskiriant apyvartinius taršos leidimus(12) .
28. Todėl kai Komisija pažeidžia nustatytą sprendimo priėmimo terminą, atsiranda pavojus, kad atitinkama valstybė narė nesugebės per nustatytą terminą įgyvendinti plano. Jei labai vėluoja pats plano rengimo procesas, kaip antai nagrinėjamu atveju, netgi kyla grėsmė, kad paskirstymo laikotarpis prasidės dar nesant galutinio plano. Direktyvoje 2003/87 tokia situacija aiškiai reglamentuota. Tam tikromis aplinkybėmis šią direktyvą galima suprasti taip, kad atitinkamoms valstybės narės pramonės šakoms šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisija iš viso draudžiama tol, kol nėra priimtas ir įgyvendintas planas.
29. Todėl Bendrojo Teismo praktikoje įtvirtinta prielaida, kad pirmajam pateiktam planui neprieštaraujama, jei terminas pasibaigė, yra tinkama. Vis dėlto nagrinėjamu atveju nereikia nuspręsti, ar ja galima remtis, nes Komisija dėl jos nekelia klausimo.
2. Dėl sprendimo, priimto dėl antrojo
plano projekto, teisinio pagrindo
30. Atvirkščiai, Komisija nesutinka su skundžiamo sprendimo 52–57 punktuose esančiomis Bendrojo Teismo išvadomis, kad Latvijos pateiktą naują planą, kaip ir pirmąjį pateiktą planą, Komisija turi vertinti pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį.
31. Bendrasis Teismas, kurio nuomonei pritaria Latvija ir Čekijos Respublika, daro išvadą, kad antrojo pakeisto plano pateikimo situacija iš esmės nesiskiria nuo pirmojo plano pateikimo. Todėl Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmame sakinyje nustatytas terminas vienodai taikomas abiejų planų pateikimo situacijoms.
32. Tačiau Komisija tvirtina, kad jos sprendimas priimtas pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies antrą sakinį ir jam netaikomas joks terminas.
33. Šios nuostatos turinys nėra visiškai aiškus. Joje numatyta, kad valstybė narė pagal 11 straipsnio 1 arba 2 dalį sprendimą priima tik tada, jeigu pasiūlytiems pakeitimams pritaria Komisija. Čia minimi valstybės narės sprendimai yra susiję su plano įgyvendinimu.
34. Remiantis Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies antro sakinio formuluote ir vertinant ją atskirai, atrodytų, kad planas gali būti įgyvendintas tik tada, kai, pirma, pateikiami pakeitimai, ir, antra, Komisija jiems pritaria. Tačiau toks aiškinimas neturi prasmės. Kodėl reikia neišvengiamai ir Komisijai pritarus keisti kiekvieną planą tam, kad būtų galima jį įgyvendinti? Juk planas, kurio nereikia keisti, gali būti įgyvendinamas iš karto.
35. Šios nuostatos prasmė veikiau aiškėja iš jos konteksto, ypač iš Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmo sakinio. Tai gali būti tik planų pakeitimas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Todėl galimi du taikymo atvejai: būtent planų, kuriems nepritarė Komisija, pakeitimas ir planų, kuriems ji neprieštaravo, pakeitimas.
36. Pastarasis atvejis yra paprastas. Akivaizdu, kad valstybės narės be Komisijos pritarimo negali keisti planų, kuriems ji neprieštaravo. Kitaip jos galėtų apeiti Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį. Todėl pakeitimai gali būti įgyvendinami tik po to, kai jiems pritaria Komisija.
37. Šiuo atveju tai, kad Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies antrame sakinyje nenustatytas terminas, daug problemų nesukelia, nes Komisija ir valstybė narė iš principo jau yra susitarusios dėl plano. Prireikus valstybė narė gali iš pradžių jį įgyvendinti, o į galimus pakeitimus papildomai atsižvelgti vėliau, kai bus gautas Komisijos pritarimas. Todėl pakanka, kad Komisija nepagrįstai neuždelsia procedūros vykdymo.
38. Plano, kurį Komisija atmetė, pakeitimas yra visai kitokio pobūdžio. Jis būtinas tam, kad būtų pašalinti Komisijos nurodyti trūkumai. Tačiau šiuo atveju, palyginti su sprendimu dėl pirminio plano projekto, būdinga ypatinga skuba, nes Komisija jau yra pareiškusi prieštaravimus dėl pirminio plano projekto. Todėl kol kas jo negalima įgyvendinti. O iki plano taikymo pradžios laiko liko kur kas mažiau negu tada, kai buvo teikiamas pirmasis planas.
39. Todėl Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 52–57 punktuose sprendimui, kuris priimamas pagal antrą sakinį, taiko Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmame sakinyje nustatytą terminą ir jo praleidimo teisines pasekmes. Terminas taikytinas bet kuriam pateikimui, nesvarbu, ar plano projekto, ar pakeitimų. Jei Komisija nepriima sprendimo per nustatytą terminą, pakeitimai taip pat tampa galutiniai.
40. Tačiau Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 52 ir 53 punktuose neatsižvelgia į tai, kad, remiantis Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmų dviejų sakinių formuluotėmis, skiriasi planų pateikimo ir pakeitimų pateikimo teisinės pasekmės. Dėl plano Komisija gali tik paprieštarauti, tačiau pakeitimas gali būti įgyvendinamas tik tada, kai jam pritaria Komisija.
41. Šie reglamentavimo skirtumai grindžiami esminiu pirmą kartą pateikiamo plano ir pateikiamų pakeitimų skirtumu. Jis yra susijęs su Komisijos sprendimu dėl pirmojo plano projekto.
42. Šio sprendimo motyvuose Komisija jau pareiškė savo poziciją. Nagrinėjamu atveju ji pirmiausia pareikalavo pirmajame plano projekte nurodytą pagal Bendrijos sistemą paskirtinų leidimų bendrą skaičių 7,763883 MteCO 2 per metus sumažinti 4,480580 MteCO 2
ir vidutinį bendrą per metus skiriamų leidimų kiekį apribojo iki 3,283303 MteCO 2 .
43. Komisija savo pirmojo sprendimo 2 straipsnyje ir 3 straipsnio 2 dalyje nurodė, kad minėtiems pakeitimams nebus prieštaraujama. Tačiau 3 straipsnio 3 dalyje dėl kitų pakeitimų pasiūlymų Komisija primena, kad jiems būtinas jos pritarimas.
44. Persvarstytame plane numatytas skiriamų leidimų skaičius, būtent vidutiniškai per metus 6,253146 MteCO 2, beveik dvigubai viršijo Komisijos nurodytą leistiną kiekį. Todėl mažai tikėtina, kad Komisija automatiškai šiam planui pritars.
45. Priešingai Bendrojo Teismo nuomonei, išdėstytai skundžiamo sprendimo 54 ir 55 punktuose, remiantis teisinio saugumo idėja taip pat negalima daryti kitos išvados. Atvirkščiai, pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad Latvija atsižvelgtų į pirmojo Komisijos sprendimo, kurio ji neskundė, išvadas.
46. Ankstesniam sprendimui prieštaraujančio pritarimo prezumpcijos negalima pagrįsti ir sprendimo dėl antrojo plano skuba. Vis dėlto Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 54 ir 55 punktuose teisingai pabrėžia valstybės narės interesą, kad Komisijos sprendimas būtų priimtas greitai. Tačiau kai valstybė narė neskundžia pirmojo sprendimo atmesti planą ir galiausiai pateikia naują plano projektą, kuris taip pat yra akivaizdžiai nesuderinamas su šiuo sprendimu, ji negali sąžiningai tikėtis, kad Komisija neprieštaraudama pritars šiam projektui.
47. Be to, nelygu situacija, trijų mėnesių terminas gali būti netgi netinkamas. Kai valstybė narė ir Komisija nesusitaria jau ilgą laiką, gali atsirasti būtinybė sureaguoti per gerokai trumpesnį terminą.
48. Todėl tikrai galima suabejoti, ar nagrinėjamu atveju Komisija veikė laikydamasi skubos reikalavimo. Tačiau tai neleidžia daryti prielaidos dėl Komisijos pritarimo, prieštaraujančio jos ankstesniam sprendimui. Atvirkščiai, Latvija galėjo pareikšti ieškinį dėl neveikimo pagal SESV 265 straipsnį ir tam tikromis aplinkybėmis prašyti taikyti laikinąsias apsaugos priemones.
49. Vadinasi, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai 60 punkte pripažino, kad, pasibaigus trijų mėnesių terminui, antrasis Latvijos pateiktas planas tapo galutinis.
50. Todėl Bendrasis Teismas negalėjo tenkinti šio Latvijos ieškinio pagrindo ir skundžiamą sprendimą reikia panaikinti.
B – Dėl ieškinio Bendrajam Teismui
51. Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmos pastraipos antrą sakinį šis Teismas Bendrojo Teismo sprendimo panaikinimo atveju gali pats priimti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima padaryti.
52. Toks atvejis neabejotinai būtų tada, jei Latvija kaip savo ieškinio pagrindą būtų nurodžiusi Komisijos įgaliojimų pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį viršijimą. Teisingumo Teismas būtent dėl Estijos ir Lenkijos jau yra nusprendęs, kad Komisija neturi teisės, kaip antai nagrinėjamu atveju, remdamasi savo skaičiavimais, atliktais taikant modeliavimą, nustatyti didžiausią leistiną išmetamų dujų kiekį(13) . Tačiau kadangi Latvija tokio prieštaravimo nepareiškė, jos situacija yra tokia pati kaip ir kitų 24 valstybių narių, kurios nesuabejojo Komisijos sprendimais dėl jų NPP 2008–2012 m. laikotarpiu, nors galima manyti, kad šiems sprendimams būdingi tie patys teisiniai trūkumai.
53. Atvirkščiai, Latvija, grįsdama savo ieškinį Bendrajam Teismui, nurodė keturis pagrindus, susijusius su, pirma, EB sutartimi nustatytų įgaliojimų energetikos politikos srityje nesilaikymu, antra, nediskriminavimo principo pažeidimu, trečia, įsipareigojimų pagal Kioto protokolą nesilaikymu ir, ketvirta, Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino nesilaikymu.
54. Atsižvelgiant į išdėstytus samprotavimus, ketvirtąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti. Kiti ieškinio pagrindai nebuvo nagrinėti nei Bendrajame Teisme, nei Teisingumo Teisme. Mano nuomone, trečiąjį ieškinio pagrindą galima atmesti, tačiau dėl pirmųjų dviejų ieškinio pagrindų sprendimas dar negali būti priimtas. Toliau jie aptariami detaliau.
1. Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
55. Pateikdama pirmąjį ieškinio pagrindą Latvija teigia, kad Komisijos sprendimu buvo pažeista valstybių narių turima kompetencija energetikos politikos srityje, numatyta EB sutarties 175 straipsnio 2 dalies c punkte (dabar – SESV 192 straipsnio 2 dalies c punktas). Pagal šią nuostatą dėl aplinkosaugos priemonių, turinčių nemažai įtakos valstybėms narėms, kai šios renkasi skirtingus energijos šaltinius ir savo energijos tiekimo bendrą struktūrą, turi vieningai nuspręsti Taryba, pasikonsultavusi su Europos Parlamentu. Tačiau EB sutarties 175 straipsnio 1 dalyje (dabar – SESV 192 straipsnio 1 dalis), kuri yra Direktyvos 2003/87 teisinis pagrindas, numatyta bendro sprendimo procedūra, atitinkanti dabartinę įprastą teisėkūros procedūrą.
56. Atsakydama į šį argumentą Komisija teisingai nurodo, kad jos sprendimas yra grindžiamas vien Direktyva 2003/87. Tačiau Latvijos argumentą reikia suprasti taip, jog Komisija direktyvą aiškino ir taikė taip, kad ji turėjo būti grindžiama kitu teisiniu pagrindu, t. y. SESV 192 straipsnio 2 dalies c punktu.
57. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisinio pagrindo Sąjungos teisės aktui parinkimas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė ir priskirtinas teisės akto tikslas ir turinys. Jei priemone siekiama dvigubo tikslo arba ji turi dvi sudedamąsias dalis ir jei vieną iš šių tikslų arba vieną iš šių dalių galima išskirti kaip pagrindinį (pagrindinę), o kitą tik kaip papildomą, teisės aktas turi būti grindžiamas tik vienu teisiniu pagrindu – tuo, kurio reikalauja pagrindinis ar dominuojantis tikslas arba pagrindinė ar dominuojanti sudedamoji dalis(14) .
58. Vadinasi, priimdama ginčijamą sprendimą Komisija Direktyvos 2003/87 negalėjo aiškinti ir taikyti taip, kad ji yra labiausiai susijusi
su dideliu poveikiu valstybėms narėms, kai šios renkasi skirtingus energijos šaltinius ir savo energijos tiekimo bendrą struktūrą. Tačiau dėl jos teisinio pagrindo abejonių dar nekiltų tada, jei toks poveikis, net jei ir didelis, būtų tik papildomas elementas arba tikslas, taigi tam tikra prasme šalutinis direktyvos poveikis.
59. Ar Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą, rėmėsi tokiu Direktyvos 2003/87 aiškinimu, kuris yra nesuderinamas su teisiniu pagrindu, galima nuspręsti tik kartu nagrinėjant jos antrąjį prieštaravimą. Ji būtent tvirtina, kad ginčijamas sprendimas neturi didelio poveikio Latvijai, kai ji renkasi skirtingus energijos šaltinius ir savo energijos tiekimo bendrą struktūrą.
60. Kad Teisingumo Teismas galėtų vertinti šį argumentą, jis turėtų išnagrinėti bylos šalių argumentuose nurodytus faktus. Kadangi tai yra Bendrojo Teismo užduotis, negalima priimti galutinio sprendimo dėl šio ieškinio pagrindo(15) .
2. Dėl antrojo ieškinio pagrindo
61. Grįsdama antrąjį ieškinio pagrindą Latvija tvirtina, kad dėl Komisijos apskaičiavimo metodo valstybės narės, kurių bendra emisija yra maža, patenka į blogesnę padėtį. Komisija ginčija šį argumentą.
62. Kadangi nagrinėjant ir šį ieškinio pagrindą reikia vertinti bylos šalių nurodytas faktines aplinkybes, dėl jo taip pat negalima priimti galutinio sprendimo.
3. Dėl trečiojo ieškinio pagrindo
63. Galiausiai Latvija tvirtina, kad ji įvykdė įsipareigojimus pagal Kioto protokolą, bet Komisija reikalauja dar didesnio šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos sumažinimo. Tai prieštarauja Direktyvos 2003/87/EB III priedo 1 punktui, pagal kurį NPP turi atitikti įsipareigojimus pagal protokolą.
64. Tačiau Komisija tam prieštarauja ir teisingai nurodo, kad Direktyvos 2003/87 III priede numatyti NPP reikalavimai yra didesni už protokolo reikalavimus. Pirmiausia pagal III priedo 2 ir 3 punktus reikalaujama, kad skirstant leidimus būtų atsižvelgta į pažangą, pasiektą emisijos mažinimo srityje. Taigi toks mažinimas nėra ribojamas įsipareigojimais pagal Kioto protokolą.
65. Todėl šis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas ir jį reikia atmesti.
4. Išvada
66. Vadinasi, bylą reikia grąžinti Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl pirmųjų dviejų Latvijos ieškinio pagrindų.
VI – Dėl bylinėjimosi išlaidų
67. Kadangi byla grąžinama Bendrajam Teismui, reikia atidėti apeliacinio proceso išlaidų klausimo nagrinėjimą(16) .
VII – Išvada
68. Todėl siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip:
1. Panaikinti 2011 m. kovo 22 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Latvija prieš Komisiją
(T‑369/07).
2. Grąžinti bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl pirmųjų dviejų Latvijos ieškinio pagrindų.
3. Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.
(1) .
(2)  –	2003 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/87/EB, nustatanti šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 96/61/EB (OL L 275, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 631), iš dalies pakeista 2004 m. spalio 27 d. Tarybos ir Europos Parlamento direktyva 2004/101/EB (OL L 338, p. 18). 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/29/EB, iš dalies keičiančia Direktyvą 2003/87/EB, siekiant patobulinti ir išplėsti Bendrijos šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą (OL L 140, p. 63), šioje byloje nagrinėjama procedūra buvo panaikinta ir Komisijai suteikti didesni įgaliojimai.
(3)  –	2005 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
(T‑178/05, Rink. p. II‑4807) 55 punktas; 2011 m. kovo 22 d. Sprendimo Latvija prieš Komisiją
(T‑369/07, Rink. p. II‑1039) 47 punktas ir 2007 m. balandžio 30 d. Nutarties EnBW Energie Baden‑Württemberg prieš Komisiją
(T‑387/04, Rink. p. II‑1195) 115 punktas.
(4)  –	3 išnašoje minėtas Sprendimas Latvija prieš Komisiją .
(5)  –	1993 m. gruodžio 15 d. Tarybos sprendimas 94/69/EB dėl Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos sudarymo (OL L 33, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 19 t., p. 167).
(6)  –	2002 m. balandžio 25 d. Tarybos sprendimas 2002/358/EB dėl Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos Kioto protokolo patvirtinimo Europos bendrijos vardu ir bendro jame numatytų įsipareigojimų vykdymo (OL L 130, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 42 t., p. 24).
(7)  –	Žr. 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles, 4 straipsnio 6 dalį (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339) ir 2004 m. sausio 20 d. Reglamento (EB) Nr. 139/2004 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės 10 straipsnio 6 dalį (OL L 24, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 40).
(8)  –	1973 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Lorenz
(120/73, Rink. p. 1471) 4 punktas.
(9)  –	Bendrojo Teismo nustatytos Komisijos turimų kontrolės įgaliojimų ribos iš principo buvo patvirtintos 2012 m. kovo 29 d. sprendimuose Komisija prieš Lenkiją
(C‑504/09 P) ir Komisija prieš Estiją
(C‑505/09 P).
(10)  –	Skundžiamo sprendimo 54 punktas.
(11)  –	Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 1 dalis.
(12)  –	Direktyvos 2003/87 11 straipsnio 2 dalis.
(13)  –	Žr. 9 išnašoje minėtų sprendimų Komisija prieš Lenkiją
76 ir paskesnius punktus ir Komisija prieš Estiją
78 ir paskesnius punktus.
(14)  –	2001 m. sausio 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą
(C‑36/98, Rink. p. I‑779) 58 ir 59 punktai ir 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą
(C‑130/10) 42 ir 43 punktai.
(15)  –	Žr. 2012 m. gegužės 24 d. Sprendimo Formula One Licensing prieš VRDT (C‑196/11 P) 57 punktą.
(16)  –	2011 m. spalio 13 d. Sprendimo Deutsche Post prieš Komisiją
(C‑463/10 P ir C‑475/10 P, Rink. p. I‑9639) 83 punktas.