62021CC0588
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
LAILA MEDINA
prednesené 22. júna 2023 (
1
)
Vec C‑588/21 P
Public.Resource.Org, Inc.,
Right to Know CLG
proti
Európskej komisii
„Odvolanie – Prístup k dokumentom inštitúcií – Nariadenie (ES) č. 1049/2001 – Harmonizované normy – Dokumenty týkajúce sa štyroch harmonizovaných noriem schválených Európskym výborom pre normalizáciu – Zamietnutie prístupu – Výnimka vzťahujúca sa na ochranu obchodných záujmov tretej osoby – Ochrana vyplývajúca z autorského práva – Právny štát“
1.
Svojím odvolaním sa Public.Resource.Org, Inc. a Right to Know CLG (ďalej spoločne len „odvolateľky“), neziskové organizácie, ktorých hlavným cieľom je dosiahnuť voľný prístup k právu pre všetkých občanov, domáhajú zrušenia rozsudku Všeobecného súdu zo 14. júla 2021, Public.Resource.Org a Right to Know/Komisia (T‑185/19, EU:T:2021:445) (ďalej len „napadnutý rozsudok“). Týmto rozsudkom bola zamietnutá ako nedôvodná ich žaloba, ktorou sa domáhali zrušenia rozhodnutia Komisie C(2019) 639 final z 22. januára 2019, ktorým im bol zamietnutý prístup k štyrom harmonizovaným technickým normám (ďalej len „HTN“) prijatým Európskym výborom pre normalizáciu (ďalej len „CEN“) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Táto vec dáva veľkej komore Súdneho dvora možnosť po prvýkrát rozhodnúť o otázke, či HTN, ktoré Súdny dvor už uznal za súčasť práva Únie a majú právne účinky, môžu byť chránené autorským právom; a ďalej, či si zásady právneho štátu a zásada transparentnosti a právo na prístup k dokumentom, ako sú zakotvené v článku 15 ZFEÚ, vyžadujú, aby bol prístup k HTN voľný a bezplatný.
I. Okolnosti predchádzajúce sporu
2.
Odvolateľky podali Európskej komisii na základe nariadenia (ES) č. 1049/2001 (
2
) a nariadenia (ES) č. 1367/2006 (
3
) žiadosť o prístup k dokumentom, ktoré má Komisia k dispozícii (ďalej len „žiadosť o prístup“). Žiadosť o prístup sa týkala štyroch HTN, ktoré prijal CEN v súlade s nariadením (EÚ) č. 1025/2012 (
4
), konkrétne noriem: i) „Bezpečnosť hračiek – časť 5: Chemické hračky (súpravy) okrem súprav na pokusy“; ii) „Bezpečnosť hračiek – časť 4: Súpravy na chemické pokusy a podobné činnosti“; iii) „Bezpečnosť hračiek – časť 12: N‑nitrózoamíny a N‑nitrózovateľné látky“, a iv) „Metóda na simulovanie opotrebovania a korózie na dôkaz uvoľňovania niklu z povrstvených predmetov“ (ďalej len „požadované HTN“). HTN uvedené v bodoch i) až iii) obsahujú odkaz na smernicu 2009/48/ES (
5
) (ďalej len „smernica o bezpečnosti hračiek“) a HTN v písmene iv) obsahuje odkaz na nariadenie (ES) č. 1907/2006 (
6
).
3.
Listom z 15. novembra 2018 Komisia na základe článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 odmietla žiadosti o prístup vyhovieť. Komisia toto zamietnutie potvrdila napadnutým rozhodnutím.
4.
Nariadenie č. 1025/2012 pokračuje v uplatňovaní tzv. nového prístupu regulácie k technickej harmonizácii a normám, ktorý bol vyvinutý v roku 1985 a ktorý obmedzuje obsah právnych predpisov na „základné požiadavky“, pričom technické podrobnosti ponecháva na HTN. Formálne sa v ňom určujú na účely stanovenia HTN len tri európske normalizačné organizácie (ESO): CEN (zodpovedný za normalizáciu vo väčšine odvetví); Comité européen de normalisation électrotechnique (Európsky výbor pre normalizáciu v elektrotechnike, CENELEC), ktorý je zodpovedný za normalizáciu v elektrotechnike, a Európsky inštitút pre telekomunikačné normy (ETSI), ktorý je zodpovedný za normalizáciu v oblasti informácií a komunikácií.
II. Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
5.
Odvolateľky návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 28. marca 2019 podali žalobu o neplatnosť proti spornému rozhodnutiu. Prvý žalobný dôvod odvolateliek v podstate spočíva v tom, že Komisia nesprávne vyložila a/alebo uplatnila článok 4 ods. 2 prvú zarážku nariadenia č. 1049/2001, a ich druhý žalobný dôvod spočíva v tom, že Komisia porušila článok 4 ods. 2 poslednú vetu nariadenia č. 1049/2001. Všeobecný súd zamietol oba tieto žalobné dôvody a aj žalobu.
III. Posúdenie
A. Prvý odvolací dôvod – Nesprávne posúdenie v súvislosti s uplatnením výnimky v prvej zarážke článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001
1.
Prvá časť prvého odvolacieho dôvodu – Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď nesprávne posúdil autorskoprávnu ochranu požadovaných HTN
a)
Prvé tvrdenie: HTN nemôžu byť chránené autorským právom, pretože sú súčasťou práva Únie
6.
Odvolateľky v podstate tvrdia, že nesprávne právne posúdenie Všeobecného súdu spočíva v tom, že neuznal, že požadované HTN nemožno chrániť autorským právom, pretože sú súčasťou práva Únie a zásady právneho štátu si vyžaduje voľný prístup k právu. Komisia a vedľajší účastníci konania (CEN a ďalších 14 vedľajších účastníkov konania v prvom stupni) tvrdia, že odvolanie by malo byť zamietnuté ako nedôvodné, pričom v podstate argumentujú tým, že systém normalizácie EÚ je založený na uznaní autorských práv ESO k HTN.
1) Úvod
7.
Tieto návrhy treba začať prehľadom rozsudkov Súdneho dvora Fra.bo, James Elliott a Stichting (
7
), keďže tvoria pozadie pre prejednávaný prípad.
8.
Po prvé v rozsudku Fra.bo (body 27 až 32) Súdny dvor v podstate uznal, že napriek tomu, že vnútroštátne normalizačné a certifikačné orgány sú súkromnoprávnymi subjektmi, môžu vykonávať verejnoprávne právomoci a že aj keď sú vnútroštátne technické normy de iure dobrovoľné, de facto môžu mať záväzné účinky. Dôvodom je skutočnosť, že iné spôsoby dosiahnutia súladu so sekundárnymi právnymi predpismi EÚ by boli pre výrobcov nákladnejšie a museli by investovať do hľadania metód, ktoré by zaručili aspoň rovnakú úroveň ochrany ako normy, a zohľadniť skutočnosť, že na žiadny alternatívny spôsob dosiahnutia súladu by sa nevzťahovala domnienka súladu s požiadavkami sekundárnych právnych predpisov EÚ. Súdny dvor uznal potenciál de facto záväznej povahy technickej normy (bod 30) a rozhodol, že „[článok 34 ZFEÚ] sa má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na normalizačné a certifikačné činnosti súkromnoprávnej organizácie, ak vnútroštátna právna úprava považuje výrobky certifikované touto organizáciou v súlade s vnútroštátnym právom a táto prax má za následok obmedzenie predaja výrobkov, pre ktoré uvedená organizácia nevydala certifikát“ (bod 32).
9.
Po druhé Súdny dvor v kľúčovom rozsudku James Elliott (bod 40) rozhodol, že HTN sú vzhľadom na svoje právne účinky súčasťou práva Únie. Uviedol, že „[HTN], akou je dotknutá norma vo veci samej, ktorá bola prijatá na základe [smernice] a na ktorú boli uverejnené odkazy v Úradnom vestníku Európskej únie, je súčasťou práva Únie, keďže práve odkazmi na ustanovenia takejto normy je určené, či domnienka [súladu] uvedená v článku 4 ods. 2 [uvedenej smernice] platí alebo neplatí pre daný výrobok“. Navyše podľa bodu 42 toho istého rozsudku, „hoci je pravda, že zhoda stavebného výrobku so základnými požiadavkami obsiahnutými v [uvedenej smernici] môže byť prípadne potvrdená inými dôkazmi, než je dôkaz zhody s [HTN], nemôže to spochybniť existenciu právnych účinkov spojených s [HTN]“ (zvýraznenie doplnila generálna advokátka). Napokon podľa bodu 43 rozsudku James Elliott „okrem toho treba zdôrazniť, že hoci vypracovaním takejto [HTN] je poverený súkromnoprávny subjekt, táto norma predstavuje nevyhnutné vykonávacie opatrenie, striktne vložené do rámca základných požiadaviek definovaných touto smernicou, ktoré je realizované z podnetu Komisie a pod jej vedením a kontrolou a ktorého právne účinky podliehajú predchádzajúcemu uverejneniu odkazov na normu v sérii C [úradného vestníka]“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka). Treba však poznamenať, že od roku 2018 sa namiesto série „C“ (informácie a oznámenia) používa séria „L“ (pre právne predpisy), čo potvrdzuje uznanie, že HTN sú súčasťou práva Únie.
10.
Po tretie v rozsudku Stichting (body 33 až 49) veľká komora Súdneho dvora rozhodla, že normy [v tomto prípade normy Medzinárodnej organizácie pre normalizáciu (ISO)] môžu byť záväzné. Súdny dvor v podstate rozhodol, že nie je potrebné, aby boli v legislatívnom akte uvedené podrobnosti technického charakteru, a preto skutočnosť, že smernica obsahuje len
odkaz na normu ISO (ale nie jej úplné znenie), nemá vplyv na platnosť uvedenej smernice. V bode 48 však Súdny dvor rozhodol, že „v súlade s tou istou zásadou právnej istoty… možno technické normy vypracované normalizačným orgánom, akým je Medzinárodná organizácia pre normalizáciu (ISO), a vyhlásené za záväzné legislatívnym aktom [EÚ], uplatňovať voči jednotlivcom vo všeobecnosti len vtedy, ak tieto normy boli uverejnené v [úradnom vestníku]“.
11.
Ako vysvetlím v týchto návrhoch, uvedené rozsudky, ak sa čítajú spoločne, vzhľadom na skutočnosť, že v HTN sa ukladajú určité povinnosti a na ich právne účinky sa môže spoliehať široká verejnosť, poskytujú Súdnemu dvoru pevný základ pre rozhodnutie o vhodných podmienkach prístupu k HTN. Zároveň by sa malo poukázať na to, že táto analýza sa nemusí nevyhnutne vzťahovať na iné typy noriem, ktoré vypracúvajú ESO.
12.
Okrem toho je potrebné zdôrazniť skutočnosť, že jedna zo štyroch požadovaných HTN – t. j. norma v bode iv) v bode 2 vyššie – je v skutočnosti jednoznačne záväzná, ako to Komisia uznala na pojednávaní. Je to preto, že v položke 27 prílohy XVII k nariadeniu č. 1907/2006 sa v súvislosti s niklom stanovuje, že „normy prijaté… CEN… sa
použijú ako testovacie metódy na preukázanie zhody výrobkov s odsekmi 1 a 2“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka). Preto je táto požadovaná norma porovnateľná s normou, o ktorú ide v rozsudku Stichting (bod 30), ktorá bola tiež záväzná, pretože v právnych predpisoch EÚ sa používa rovnaký výraz („sa použije“).
13.
Pokiaľ ide o ďalšie tri požadované HTN, ktoré sú predmetom prejednávanej veci, v smernici o bezpečnosti hračiek sa v odôvodnení 2 stanovuje, že „[v smernici] 88/378/EHS[ (
8
)]… sa… stanovujú základné bezpečnostné požiadavky týkajúce sa hračiek… Technické podrobnosti… prijímajú… CEN… a… Cenelec… v súlade so smernicou…98/34/ES[ (
9
)]… Vzhľadom na zhodu s [HTN] takto stanovenými, ktorých referenčné číslo je uverejnené na [úradnom vestníku], možno predpokladať zhodu s požiadavkami smernice 88/378/EHS. Zo skúseností vyplýva, že tieto základné zásady v odvetví hračiek dobre fungujú a mali by sa zachovať“.
14.
Je ťažké zaradiť HTN do niektorej z už existujúcich kategórií práva Únie, a preto je potrebná hlbšia analýza, aby sa zistilo, či by mal byť prístup k HTN voľný bez poplatkov a/alebo či je možné chrániť ich autorským právom. Hoci Súdny dvor už uznal, že HTN majú právne účinky, sú súčasťou práva Únie a môžu byť záväzné, zatiaľ sa nezaoberal ich presnou povahou. Primárna námietka odvolateliek spočíva v tom, že HTN nemôžu byť chránené autorským právom, pretože sú súčasťou práva Únie a zásady právneho štátu si vyžadujú voľný prístup k právu. Preto je na posúdenie toho, či možno tejto námietke vyhovieť, potrebné analyzovať prvky, ktoré HTN tvoria, napríklad to, ktorá inštitúcia alebo subjekt prijíma HTN ako akty, ktoré sú súčasťou práva Únie, na akom právnom základe a akým postupom sa HTN prijímajú, aké sú presne právne účinky HTN a aká je povaha týchto aktov.
15.
V skutočnosti je potrebné preskúmať, či sa HTN v priebehu času vyvíjali takým spôsobom, že predstavujú právne akty EÚ sui generis (normalizačné akty EÚ), keďže sú prísne regulovanými vykonávacími opatreniami sekundárnych právnych predpisov EÚ. Súdny dvor napríklad v rozsudku Short Selling (
10
) uznal, že články 290 a 291 ZFEÚ nezakladajú uzavretý systém vykonávania a že je možné prijať iné regulačné nástroje s cieľom rozpracovať podrobnosti legislatívneho aktu. Vyzývam preto Súdny dvor, aby túto príležitosť využil a poskytol tak potrebné objasnenie skutočnej právnej povahy HTN a ich miesta v právnom poriadku EÚ.
2) Povaha HTN ako právneho aktu EÚ
Inštitúcia alebo subjekt, ktorý HTN prijíma
16.
V týchto návrhoch predovšetkým tvrdím, že HTN by sa mali považovať za akty inštitúcií, orgánov, úradov alebo agentúr Európskej únie. Komisia skutočne zohráva ústrednú úlohu v systéme normalizácie EÚ, ktorý stanovil zákonodarný orgán EÚ. Domnievam sa (ako už v minulosti usúdil generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci James Elliott (
11
)), že „[HTN] by sa mali považovať za ‚akty inštitúcií, orgánov, úradov alebo agentúr Únie‘ na účely článku 267 ZFEÚ“ a, ako vysvetlím ďalej, aj na účely práva Únie vo všeobecnosti a najmä na účely prístupu k právu Únie.
17.
Ako sa uvádza v návrhoch vo veci James Elliott, existuje niekoľko argumentov na podporu tohto záveru: a) použitie smerníc alebo nariadení založených na novom prístupe nemôže narúšať právomoc Súdneho dvora; b) Komisia v značnej miere vykonáva dohľad nad postupom vypracovávania HTN zo strany ESO a c) fungovanie troch ESO (ako jediných normalizačných organizácií EÚ) závisí od postupu EÚ. Preto ukážem, že Komisia by sa mala považovať za inštitúciu, ktorá HTN prijíma (keďže ESO v skutočnosti predstavujú len prípravné orgány s obmedzenou mierou voľnej úvahy), alebo v každom prípade za inštitúciu zodpovednú za prijatie HTN v spojení s ESO.
18.
Je pravda, že v nadväznosti na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona, tretia komora Súdneho dvora vo veci James Elliott pripomenula, že „podľa judikatúry má Súdny dvor právomoc uskutočniť výklad aktov, ktoré síce boli prijaté orgánmi, ktoré nemožno považovať za ‚inštitúcie, orgány alebo úrady, či agentúry Únie‘, avšak majú povahu opatrení vykonávajúcich právny akt Únie“ (bod 34).
19.
Ako sa však správne uvádza v právnickej literatúre, rozsudok Súdneho dvora v tejto veci nebráni výkladu uvedenému v uvedených návrhoch, keďže Súdny dvor „ponechal nezodpovedanú… otázku, či sa má [HTN] považovať za akt pochádzajúci od Komisie, [zatiaľ čo] ESO [pôsobia] len ako prípravný orgán“. Dôležité je, že v tomto prípade Súdny dvor nepotreboval rozhodnúť o otázke, či je kontrola vykonávaná Komisiou dostatočná na to, aby sa konečná zodpovednosť za HTN preniesla z ESO na Komisiu, a či v súvislosti s HTS došlo v skutočnosti k preneseniu určitých právomocí Komisie na ESO. (
12
)
20.
Moje predbežné úvahy ma vedú k názoru, že HTN nie sú prosté vykonávacie opatrenia pochádzajúce od súkromnoprávneho subjektu (ESO), ale v rámci systému normalizácie EÚ stanoveného normotvorcom EÚ sa majú považovať za prijaté Komisiou, alebo, v každom prípade, táto inštitúcia je zodpovedná za prijatie HTN v spojení s ESO.
21.
Z nedávneho oznámenia Komisie vyplýva, že táto inštitúcia uznáva verejný charakter práce, ktorú vykonávajú ESO, keďže stratégia normalizácie EÚ sa musí „zaoberať… aj základnými demokratickými hodnotami a záujmami EÚ, ako aj ekologickými a sociálnymi zásadami“, pričom technické normy majú pre EÚ výrazný strategický význam. Pripúšťa sa v ňom tiež, že je potrebné presunúť ešte väčšiu kontrolu nad HTN z ESO na Komisiu, keďže sa tam uvádza, že s cieľom zabezpečiť zohľadnenie verejného záujmu by Komisia mala byť splnomocnená priamo vypracovať – prostredníctvom vykonávacích aktov – spoločné špecifikácie (technické dokumenty alternatívne k HTN, ktoré vypracúvajú ESO). (
13
)
22.
Okrem toho sa uvedené úvahy potvrdzujú aj analýzou postupu prijímania HTN.
Postup prijímania HTN
23.
Po prvé HTN vzniká na základe žiadosti o normalizáciu („poverenie“ ESO zo strany Komisie). Iba Komisia – a nie ESO alebo iný subjekt – je oprávnená požadovať vypracovanie HTN na účely implementácie danej smernice alebo nariadenia. Komisia preto osloví príslušnú ESO, ktorá potom pôsobí ako prípravný orgán s týmto poverením. Komisia vyberá, ktorú ESO poverí prípravou návrhu HTN, podľa prísnych kritérií týkajúcich sa jeho obsahu, ktoré vyberá Komisia, a v lehote, ktorú stanoví Komisia. Poverenie je podrobné a zahŕňa konkrétny časový harmonogram vypracovania HTN na podporu vykonávania konkrétnych sekundárnych právnych predpisov EÚ. Poznamenávam, že poverenie obsahuje kritériá, ktorými sa riadi vypracovanie HTS, a že tieto kritériá sú spravidla veľmi podrobné. (
14
) ESO je povinná informovať Komisiu o vývoji procesu prípravy návrhu.
24.
V tejto súvislosti by som chcela zdôrazniť, že toto poverenie má ďalekosiahle účinky, pretože nielen poskytuje potrebné usmernenie pre ESO v procese tvorby HTN, ale v súlade s rozsudkom Súdneho dvora Anstar sa HTN musia aj vykladať vo svetle poverenia, z ktorého vychádzajú. (
15
) Pokiaľ ide o obsah poverenia, Komisia môže ESO poveriť len technickými úlohami a musí sa zdržať akéhokoľvek delegovania politického rozhodovania na ESO. (
16
)
25.
Po druhé, keď je návrh HTN hotový, ESO ho musí predložiť Komisii a opäť len táto inštitúcia je oprávnená vykonať posúdenie súladu s cieľom overiť, či je návrh HTN v súlade s pôvodným mandátom. Toto posúdenie môže mať podľa dokumentu Vademecum tri formy. Dôležité je, že je výlučne v právomoci Komisie, či hodnotenie návrhu HTN je alebo nie je uspokojivé. V dokumente Vademecum (na s. 9) sa uvádza, že „špecifikácie, ktoré ESO poskytujú na podporu právnych predpisov Únie, nemožno nikdy automaticky považovať za špecifikácie v súlade s pôvodným poverením, pretože ide o politickú zodpovednosť. Komisia ako žiadajúci orgán bude musieť vždy posúdiť súlad so svojou pôvodnou žiadosťou v spolupráci s ESO… predtým, než rozhodne o uverejnení odkazov na dodanú normu v úradnom vestníku“ [neoficiálny preklad].
26.
Po tretie norma, ktorú ESO vypracovala pod úzkym dohľadom Komisie, sa stáva HTN len vtedy, keď Komisia uverejní odkaz na túto normu v úradnom vestníku. Ak sa Komisia domnieva, že návrh HTN nie je dostatočne v súlade s poverením, požiada príslušnú ESO o jeho úpravu alebo stiahne uverejnenie odkazu na návrh HTN alebo jeho časť z úradného vestníka. Okrem toho je možnosť uváženia ESO ešte viac obmedzená právomocou Európskeho parlamentu a členských štátov vzniesť proti návrhu HTN námietku.
27.
Napokon Komisia nielen úzko dohliada na vypracovanie HTN, ale poskytuje aj značné finančné prostriedky (až 35 % rozpočtu CEN). Spolupráca s Komisiou sa riadi dohodou vo forme určitých všeobecných usmernení, ktoré sa pravidelne obnovujú a ktoré zdôrazňujú význam normalizácie pre európsku politiku a voľný pohyb tovaru a služieb. (
17
)
28.
Životný cyklus tvorby a prijatia HTN sa začína a končí v Komisii. Hoci návrh normy pripravuje ESO, faktom zostáva, že nie je súčasťou práva Únie, kým Komisia neuverejní odkaz na ňu v úradnom vestníku. Preto práve Komisia mení tento prípravný dokument na akt, ktorý je súčasťou práva Únie.
29.
Ako sa v právnickej literatúre všeobecne uznáva (
18
), „tzv. ‚nový prístup‘ podľa práva Únie zahŕňa zložitejšiu techniku. Podľa mnohých komentátorov sa v jeho súčasnej verzii, zakotvenej v nariadení č. 1025/2012, stanovuje silnejšia ‚juridifikácia‘, aby sa inštitúcie EÚ nemohli vzdať kontroly nad obsahom [HTN]“ (
19
).
30.
Ako už pripomenul generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona, „tak možnosť členských štátov a Európskeho parlamentu podať formálne pripomienky, ako aj postup Komisie pred uverejnením [odkazov na HTN] svedčia o tom, že ide o prípad ‚kontrolovaného‘ delegovania normotvornej právomoci na súkromnú organizáciu pre normalizáciu“ (bod 55). Navyše „súkromný charakter je úplne zrejmý, keď CEN vypracováva neharmonizované… normy, ale CEN postupuje odlišne, keď jeho činnosť spočíva vo vykonaní mandátov, ktoré mu udelila Komisia na vypracovanie [HTN]“ (bod 56 návrhov). (
20
)
31.
Okrem toho, podobne ako delegované a vykonávacie akty, aj normalizačné poverenia Komisie sa riadia nariadením o komitológii (
21
), s cieľom zabezpečiť podobnú úroveň kontroly členských štátov a Európskeho parlamentu.
32.
Ďalej je potrebné preskúmať právne účinky HTN.
Účinky HTN
33.
Najprv je dôležité rozlišovať medzi bežnými alebo neharmonizovanými normami, ktoré sú dobrovoľné a samy osebe nemajú právne účinky, a HTN. Tieto normy sú špecifickou formou technických noriem, pretože: a) tvoria súčasť práva Únie; b) odkazuje sa na ne v záväzných právnych predpisoch EÚ alebo v každom prípade predstavujú nevyhnutné vykonávacie opatrenia takýchto právnych predpisov, ako je uvedené vyššie; a c) majú významné právne účinky, ktoré s nimi spája právo EÚ, ako bude uvedené ďalej. Podľa dokumentu Vademecum (s. 8) HTN „podporujú implementáciu právnych predpisov EÚ“, ale v skutočnosti predstavujú oveľa viac než prostú „pomôcku“. V skutočnosti sú nevyhnutné na správne vykonávanie príslušných sekundárnych právnych predpisov EÚ.
34.
Ide o tieto účinky. HTN sa prijímajú na základe postupu stanoveného normotvorcom EÚ v nariadení č. 1025/2012 a k HTN sa viaže veľmi dôležitá domnienka zhody, t. j. zo zhody s danou HTN vyplýva súlad so základnými požiadavkami príslušných sekundárnych právnych predpisov EÚ a norma tak zaručuje slobodu pohybu predmetného tovaru alebo služieb v rámci EÚ.
35.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti a vzhľadom na odkaz obsiahnutý v každej HTN na príslušné sekundárne právne predpisy, na ktorý sa poukazuje v právnickej literatúre (
22
), možno dospieť k záveru, že hoci HTN boli pôvodne koncipované ako dobrovoľný mechanizmus súladu so základnými požiadavkami stanovenými v sekundárnych právnych predpisoch EÚ, Súdny dvor im v skutočnosti priznal potenciálne záväzné právne účinky. (
23
)
36.
Stricto sensu, v nariadení č. 1025/2012 sa stanovuje, že HTN sú dobrovoľné, keďže hospodárske subjekty majú (aspoň teoreticky) alternatívne prostriedky na preukázanie súladu so základnými požiadavkami príslušných sekundárnych právnych predpisov. Ako však už bolo vysvetlené, jednou z najdôležitejších charakteristík HTN je právny účinok domnienky zhody. HTN sa tak stáva pre hospodárske subjekty najmä základným nástrojom na to, aby mohli využívať právo na voľný pohyb, pretože po splnení požiadaviek HTN môžu využívať tento právny účinok a príslušný tovar a služby sa môžu voľne pohybovať na trhu EÚ.
37.
Inými slovami súlad s HTN poskytuje výrobcovi alebo poskytovateľovi služieb výhodu domnienky zhody a z hľadiska zodpovednosti – v prípade súvisiacich problémov, nehôd alebo súdnych sporov – sa výrobca alebo poskytovateľ služieb môže na túto domnienku spoliehať: v takomto prípade je totiž dôkazným bremenom výrobcu alebo poskytovateľa služieb preukázať samotný súlad s príslušnou HTN a je na protistrane (spotrebiteľovi alebo konkurentovi), aby túto domnienku vyvrátila.
38.
Takéto významné právne účinky vedú k praktickým ťažkostiam a nerovnováhe medzi stranami. Hoci súlad s HTN poskytuje kľúčovú domnienku zhody, neexistuje k nim voľný prístup. Táto skutočnosť spôsobuje, že pre širokú verejnosť je náročné do HTN nahliadať a pre hospodárske subjekty aj širokú verejnosť je náročné posúdiť a skutočne využiť potenciálne alternatívy k HTN s cieľom splniť základné požiadavky sekundárnych právnych predpisov.
39.
Prejednávaný prípad je podobný prípadu, ktorý viedol k rozsudku Stichting. V uvedenom prípade vnútroštátny súd požiadal Súdny dvor, aby rozhodol o platnosti smernice z hľadiska zásady transparentnosti, keď táto smernica zahŕňala – prostredníctvom odkazu – normu ISO, ktorá nebola voľne dostupná. V uvedenom prípade Súdny dvor rozhodol, že zásada právnej istoty si vyžaduje uverejnenie práva Únie predtým, ako toto právo môže byť voči fyzickým a právnickým osobám účinné. Uvedené rozhodnutie však vychádza z predpokladu, že v uvedenej smernici sa nestanovuje žiadne obmedzenie v súvislosti s prístupom k dokumentom podľa nariadenia č. 1049/2001. Súdny dvor uviedol, že začlenením noriem ISO do smernice sa ukladajú povinnosti právnickým osobám, pretože k týmto normám majú prístup prostredníctvom vnútroštátnych normalizačných organizácií. Pokiaľ však ide o fyzické osoby, v bode 48 uvedeného rozsudku rozhodol, že zásada právnej istoty vyžaduje, aby technické normy stanovené normalizačným orgánom, akým je ISO, a vyhlásené za záväzné legislatívnym aktom EÚ boli pre verejnosť všeobecne záväzné len vtedy, ak boli samotné normy uverejnené v úradnom vestníku (na rozdiel od prostého odkazu). V takomto prípade široká verejnosť skutočne nemôže poznať potrebné metódy merania emisií tabakových výrobkov, ak nemá prístup k týmto normám.
40.
Napríklad v prejednávanom prípade sa v základných požiadavkách na bezpečnosť hračiek v prílohe II k smernici o bezpečnosti hračiek („Osobitné bezpečnostné požiadavky“) časti II („Horľavosť“) bode 3 uvádza len to, že „hračky s výnimkou výbušných (perkusných) kapslí nesmú byť výbušné ani nesmú obsahovať prvky alebo látky, ktoré môžu vybuchnúť, ak sa použijú tak, ako je uvedené v článku 10 ods. 2 prvom pododseku“. Ako však zdôraznili odvolateľky, zoznam látok a maximálne povolené množstvo v chemických súpravách, ktoré zakladajú domnienku zhody so základnými požiadavkami, možno zistiť len nahliadnutím do príslušnej HTN.
41.
Inými slovami smernica a základné požiadavky stanovujú len výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, ale nie prostriedky na jeho dosiahnutie. Z toho vyplýva, že v praxi nie je možné, aby fyzická alebo právnická osoba preskúmala zhodu výrobku so základnými požiadavkami bez toho, aby mala prístup k príslušnej HTN.
42.
Ak výrobca (alebo poskytovateľ služby) podstúpi riziko a uvedie na trh výrobok (alebo službu), ktorý alebo ktorá nie je v súlade s HTN, dôsledkom je, že výrobok a výrobca (alebo služba a poskytovateľ) nemôžu využiť domnienku zhody so základnými požiadavkami sekundárnych právnych predpisov EÚ. Z toho vyplýva, že v prípade súdneho sporu práve výrobca alebo poskytovateľ služieb nesie dôkazné bremeno, že výrobok bol skutočne v súlade s uplatniteľnými sekundárnymi právnymi predpismi EÚ. Podľa môjho názoru to jednoznačne znamená, že de facto všetci výrobcovia alebo poskytovatelia služieb sa budú usilovať vždy dodržiavať HTN, pretože žiadny racionálny výrobca alebo poskytovateľ služieb by sa nechcel vystaviť obrovskému obchodnému riziku a znášať takéto bremeno.
43.
Inými slovami dodržiavanie HTN zakladá domnienku zhody so základnými požiadavkami sekundárnych právnych predpisov EÚ, čo zasa znamená, že HTN má rovnaký účinok ako záväzné pravidlo pre každú fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá sa snaží túto domnienku vyvrátiť vo vzťahu k danému výrobku alebo službe. To znamená, že spoliehanie sa na HTN má priamy vplyv na dôkazné bremeno.
44.
Preto existujú právne účinky pre výrobcov a poskytovateľov služieb a pre osobu, ktorá domnienku spochybňuje, ktoré sú spojené so súladom s HTN – aj keď HTN (v prípade troch HTN k smernici o bezpečnosti hračiek, o ktoré tu ide) formálne a teoreticky záväzné nie sú.
45.
Skutočnosť, že HTN sú de facto záväzné, keďže sú vo všeobecnosti jedinou akceptovanou metódou na trhu na zabezpečenie súladu s príslušnými sekundárnymi právnymi predpismi EÚ, potvrdzuje štúdia, ktorú si objednala Komisia: „z praktického hľadiska sú [HTN] pre väčšinu hospodárskych subjektov takmer povinné“. V tej istej štúdii sa navyše poukazuje na to, že cena HTN je jednou z hlavných prekážok ich efektívneho využívania. (
24
)
46.
Základné požiadavky sekundárnych právnych predpisov EÚ totiž priznávajú jednotlivcom práva, ktoré možno uplatňovať a vymáhať podľa práva Únie. (
25
) Základné požiadavky v sekundárnych právnych predpisoch EÚ však nemožno chápať izolovane, keďže v praxi nie je možné potvrdiť zhodu výrobku alebo služby bez odkazu na príslušnú HTN. Verejnosť tak nemôže uplatniť svoje práva voči výrobcovi alebo poskytovateľovi služieb podľa tohto sekundárneho právneho predpisu, ak sa nemôže oprieť o príslušnú HTN.
47.
Z toho vyplýva, že HTN sú nevyhnutné na účely presadzovania príslušných sekundárnych právnych predpisov EÚ. Skutočnosť, že HTN sú de facto povinné, uznal aj Všeobecný súd vo veci Global Garden (rozsudok z 26. januára 2017, GGP Italy/Komisia, T‑474/15, EU:T:2017:36, bod 67) a Súdny dvor v rozsudku Fra.bo. V druhom uvedenom rozsudku sa konštatuje, že „v praxi takmer všetci nemeckí odberatelia kupujú medené tvarovky s certifikátom, ktorý [vydal nemecký certifikačným orgán]“ (bod 30). Ako Súdny dvor v tomto rozsudku ďalej vysvetlil, pre hospodárske subjekty je vo všeobecnosti ťažké, ak nie priamo nemožné, zvoliť si inú cestu ako technickú normu vzhľadom na čas a náklady, ktoré sú v tejto súvislosti potrebné. Potvrdzuje to aj skutočnosť, že spoločnosti za HTN platia. Nechápem, prečo by spoločnosti pôsobiace v konkurenčnom prostredí platili za HTN, ak by neboli de facto záväzné. Predpokladom celej štruktúry normalizačného systému EÚ totiž je, že v zásade všetci aktéri HTN používajú.
48.
Podľa môjho názoru de facto záväzný charakter HTN nevyplýva len z existencie samotných HTN, ale aj z nedostatku uskutočniteľných alternatív. Existuje silná podpora a motivácia pre neustály vývoj HTN. V dôsledku tohto procesu majú vnútroštátne normalizačné orgány obmedzenú schopnosť poskytovať alternatívy k HTN (keďže sú v prvom rade povinné transponovať HTN bez akýchkoľvek zmien) a zdá sa, že pre iné súkromné subjekty neexistuje finančná motivácia konkurovať na tomto trhu. Aj podľa vnútroštátnej judikatúry a právnickej literatúry je nereálne tvrdiť, že používanie HTN je dobrovoľné. (
26
)
49.
Z uvedených úvah vyplýva, že HTN sú de facto záväzné, keďže sú prinajmenšom nevyhnutné vzhľadom na dôkaznú hodnotu, ktorá je s nimi spojená.
50.
Aj keby však Súdny dvor dospel k záveru, že HTN nie sú de facto záväzné (quod non), domnievam sa, že by to na mojej analýze nič nezmenilo, keďže by zrejme stačilo konštatovať, že HTN – či už sú stricto sensu záväzné alebo nie – majú jasné právne účinky, ktoré im prisudzujú právne predpisy EÚ.
51.
Po dokončení HTN a uverejnení odkazu na ne v úradnom vestníku musí každý členský štát prijať každú HTN v nezmenenej podobe ako vnútroštátnu normu a do šiestich mesiacov stiahnuť normy, ktoré sú s ňou v rozpore. Podľa článku 17 ZEÚ Komisia ako strážkyňa zmlúv EÚ „zabezpečuje uplatňovanie zmlúv, ako aj opatrení prijatých inštitúciami na ich základe [a] dohliada na uplatňovanie práva [EÚ]“. Komisia teda zabezpečuje plnohodnotnú účinnosť HTN a v prípade potreby podáva žalobu za nesplnenie povinností podľa článku 258 ZFEÚ. Súdny dvor totiž jasne uviedol, že ukladanie dodatočných požiadaviek na výrobky, na ktoré sa vzťahuje HTN, predstavuje porušenie povinnosti príslušného členského štátu správne vykonávať právo EÚ. (
27
) Súdny dvor vydal toto rozhodnutie vo vzťahu k samotným HTN, a nie vo vzťahu k základným požiadavkám, ktoré obsahujú sekundárne právne predpisy. Z toho vyplýva, že Komisia je povinná zabezpečiť, aby HTN boli plne účinné, čo znamená, že HTN by mali byť vynútiteľné. (
28
)
3) Vplyv požiadaviek právneho štátu na HTN
Všeobecné úvahy
52.
Po prvé z článku 2 ZEÚ vyplýva, že zásady právneho štátu si vyžadujú voľný prístup k právu Únie pre všetky fyzické a právnické osoby v EÚ. Vychádza zo základnej zásady, že každý by mal mať možnosť poznať právo a každý je povinný ho rešpektovať. (
29
) Práve preto sa v článku 297 ZFEÚ stanovuje, že právne predpisy EÚ sa musia uverejňovať v úradnom vestníku.
53.
Po druhé Súdny dvor v tejto súvislosti odkazuje na zásadu zákonnosti (
30
) a zásadu právnej istoty (
31
), pričom druhá uvedená vyžaduje aj znalosť práva fyzickými a právnickými osobami. V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že pravidlá nemajú právne účinky pre osoby, ak tieto pravidlá neboli oznámené tretím osobám prostredníctvom uverejnenia. (
32
)
54.
Po tretie pojem voľný prístup k právu sa uznáva aj prostredníctvom zásady transparentnosti (
33
). Je samozrejmé, že právo EÚ môže byť účinné len vtedy, ak sa dá presadzovať. Ako bolo uvedené vyššie, práve zverejnenie práva zabezpečuje možnosť presadzovať ho. Z toho vyplýva, že ak HTN nie sú zverejnené, nemožno ich v plnej miere presadzovať. Ako sa uvádza v bodoch 33 až 51 vyššie, HTN sú súčasťou práva Únie a majú jasne vymedzené právne účinky. Preto súčasná úprava, podľa ktorej sa zverejňuje len odkaz na HTN, ale nie ich znenie, upiera širokej verejnosti základný prvok účinného práva Únie, ktoré možno presadzovať.
55.
Preto nemožno potvrdiť tvrdenie v bode 107 napadnutého rozsudku, podľa ktorého odvolateľky nezdôvodnili „presný zdroj ‚zásady ústavnej povahy‘, ktorá podľa nich vyžaduje voľný a bezplatný prístup k [HTN]“.
56.
Okrem toho Súdny dvor vo veci Skoma‑Lux rozhodol, že právo EÚ musí byť občanom EÚ prístupné: „imperatív právnej istoty vyžaduje, aby právna úprava [EU] umožnila dotknutým osobám poznať s istotou rozsah povinností, ktoré im ukladá, čo možno zabezpečiť iba riadnym uverejnením uvedenej právnej úpravy v úradnom jazyku adresáta“. Na základe toho Súdny dvor dospel k záveru, že nariadenia alebo smernice EÚ nemajú právne účinky voči jednotlivcom, ak nie sú riadne uverejnené v úradnom vestníku v jazyku členského štátu, „aj keby sa tieto osoby mohli oboznámiť s touto právnou úpravou inými spôsobmi“ (
34
). Preto, ako vysvetlím ďalej, platený prístup k HTN alebo prístup prostredníctvom určitých vybraných knižníc alebo niekoľkých „informačných miest“ (
35
) sú – v rozpore s názorom Všeobecného súdu (body 103 a 107 napadnutého rozsudku) – spôsoby zjavne nevhodné a nepostačujúce na zabezpečenie dodržiavania zásad právneho štátu.
57.
Ako napríklad zdôraznila Rada Európy, „zásada právnej istoty je nevyhnutná pre dôveru v súdny systém a právny štát… Je tiež nevyhnutná pre produktívne obchodné dohody, aby sa generoval rozvoj a hospodársky pokrok… Na dosiahnutie tejto dôvery musí štát dosiahnuť to, aby bol text práva ľahko prístupný“ (
36
).
58.
Preto je potrebné posúdiť, či si zásada právnej istoty vyžaduje, aby boli HTN voľne dostupné bez poplatkov, alebo či je možné stanoviť určité podmienky tohto prístupu.
Rozsah prístupu k HTN vhodný v prejednávanom prípade
59.
Na úvod by som chcela zdôrazniť, že hoci sa Komisia v tomto prípade snaží zachovať súčasný stav, zároveň táto inštitúcia nedávno vo svojej stratégii normalizácie EÚ na rok 2022 jasne presadzovala, že „[ESO] by mali zvážiť… voľný prístup k normám a iným výstupom. Komisia je pripravená zapojiť sa s [ESO] do konštruktívneho dialógu s využitím existujúcich fór, aby im pomohla pri dosahovaní tohto cieľa“ (pozri bod 21 vyššie).
60.
Z právnych tradícií členských štátov vyplýva, že „zásada právneho štátu si vo všeobecnosti vyžaduje promulgáciu formálne prijatých právnych noriem. Cieľom je sprístupniť ich verejnosti takým spôsobom, aby dotknuté osoby mohli získať spoľahlivé informácie o ich obsahu. Táto možnosť takisto nesmie byť neprimerane sťažená“ (
37
).
61.
Súhlasím s argumentom odvolateliek, že občania by mali mať možnosť využívať akt, ktorý má právne účinky, je súčasťou práva Únie – ako HTN –, a preto by sa mal dať presadzovať. Stačí vlastne poukázať na skutočnosti, z ktorých vychádza rozsudok James Elliott, kde sa otázka výkladu HTN objavila v kontexte súkromnej žaloby týkajúcej sa chybných stavebných výrobkov. Vzhľadom na to, že HTN majú skutočné právne účinky na fyzické a právnické osoby, zásady právneho štátu si vyžadujú, aby tieto osoby mali k HTN prístup. Vzhľadom na to, že HTN predstavujú verejný záujem a zohrávajú úlohu, ktorá je funkčne rovnocenná s úlohou právnych pravidiel, musí sa tomu prispôsobiť aj ich žalovateľnosť (a teda aj prístupnosť). (
38
)
62.
Zdá sa, že väčšina členských štátov (okrem Írska a bývalého členského štátu Spojeného kráľovstva) má tendenciu vylúčiť úradné texty z možnosti autorskoprávnej ochrany. Situácia je odlišná, pokiaľ ide o autorskoprávnu ochranu vnútroštátnych noriem. Ako som však vysvetlila v bode 33 vyššie, vzhľadom na ich osobitnú úlohu v rámci práva Únie sú HTN úplne odlišné od vnútroštátnych noriem.
63.
Rozsudky James Elliott a Stichting výrazne naznačujú, že je potrebné oficiálne zverejnenie HTN (na to sa poukazuje aj v právnickej literatúre); v opačnom prípade by došlo k vážnemu obmedzeniu účinnosti legislatívnych odkazov na takéto pravidlá, keďže ich nemožno presadzovať voči jednotlivcom vo všeobecnosti a ani voči podnikom, ktoré nemajú účinný prístup k HTN. Sprístupnenie HTN za tzv. platobnou stenou totiž nikdy nemôže nahradiť povinnosť oficiálne ich uverejniť v úradnom vestníku. Platí to dokonca aj pre veľké podniky, pretože tieto pravidlá sa v konečnom dôsledku stále týkajú ich zákazníkov, ktorí sú v skutočnosti skutočnými adresátmi: ako by mohol občan presvedčivo vedieť, či podnik vyrobil svoj výrobok alebo poskytol službu v súlade s HTN, ak tento občan nemôže obsah týchto HTN poznať? Občan nesmie byť zbavený možnosti „oficiálne“ sa oboznámiť s obsahom HTN, ktorý sa ho môže priamo alebo nepriamo týkať. (
39
)
64.
Prepojenie medzi HTN a sekundárnymi právnymi predpismi nevyhnutne prináša HTN do oblasti verejných povinností, keďže sú nevyhnutným (alebo „potrebným“) doplnkom účinného vykonávania sekundárnych právnych predpisov EÚ (a teda podpory účinného vytvárania vnútorného trhu EÚ). Vzhľadom na to, že ESO vykonávajú verejné úlohy (t. j. vypracovanie HTN, ktoré dopĺňajú právne predpisy EÚ), tieto normalizačné organizácie by mohli byť v prípade potreby za vykonávanie týchto verejných úloh odmeňované z verejných zdrojov (ako sa to už čiastočne deje vzhľadom na financovanie všetkých troch EON Komisiou). (
40
)
65.
Z uvedeného vyplýva, že zásady právneho štátu si vyžadujú voľne dostupný a bezplatný prístup k HTN. HTN ako normalizačné akty, ktoré sú súčasťou práva Únie, vykonávajú sa nimi sekundárne právne predpisy EÚ a majú právne účinky, by sa mali uverejňovať v úradnom vestníku, aby sa zabezpečila možnosť ich presadzovania a ich dostupnosť.
4) HTN ako súčasť práva Únie nemôžu byť chránené autorským právom
66.
Vzhľadom na vyššie uvedený bod zostáva otázka, ako zosúladiť tento záver so skutočnosťou, že podľa zmluvných dojednaní Komisie a ESO sú HTN chránené autorským právom.
67.
Tvrdenie CEN a Komisie, že prístup k požadovaným HTN nie je možný z dôvodu tejto ochrany, závisí od toho, či sa pripustí, že HTN môžu byť podľa práva Únie chránené autorským právom.
68.
Moje úvahy týkajúce sa hlavného argumentu uvedeného v bode 20 (že HTN sa v skutočnosti majú považovať za prijaté Komisiou) možno uplatniť mutatis mutandis, aj keby Súdny dvor dospel k záveru, že HTN sa nemajú považovať za „akty inštitúcií, orgánov, úradov alebo agentúr Únie“. Dôvodom je skutočnosť, že na účely práva Únie vo všeobecnosti a konkrétne na účely prístupu k právu Únie tvoria HTN súčasť práva Únie a vzhľadom na ich nezastupiteľnú úlohu pri vykonávaní záväzných sekundárnych právnych predpisov EÚ a na ich právne účinky by sa v zásade nemala vzťahovať autorskoprávna ochrana.
69.
Všeobecný súd sa preto dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa touto záležitosťou nezaoberal a neposúdil, či sa na právo (a HTS ako akt, ktorý je súčasťou práva Únie) vôbec môže autorskoprávna ochrana vzťahovať. Odkázal len na rozsudok James Elliott a tvrdil, že Súdny dvor nevyhlásil súčasný systém uverejňovania HTN za neplatný (hoci v uvedenom prípade o to nešlo). To však nedalo odpoveď na rozhodujúcu otázku, či akt, ktorý je súčasťou práva Únie, môže byť chránený autorským právom.
70.
Treba zdôrazniť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia a vedľajší účastníci konania, nariadenie č. 1025/2012 nemožno považovať za základ autorskoprávnej ochrany HTN. Toto nariadenie neobsahuje žiadne ustanovenie, v ktorom by stanovovalo, že HTN môžu byť chránené autorským právom. Ak by sa normotvorca EÚ domnieval, že na HTN sa môže takáto ochrana vzťahovať, zahrnul by do nariadenia ustanovenie v tomto zmysle alebo by to aspoň spomenul v odôvodnení.
71.
Z toho vyplýva, že výnimka uvedená v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001 – na ktorej Všeobecný súd založil napadnutý rozsudok a v dôsledku toho odmietol sprístupniť požadované HTN – je v kontexte prejednávanej veci neuplatniteľná. V dôsledku toho je rozsudok postihnutý nesprávnym právnym posúdením a musí byť zrušený.
b)
Druhá námietka prvej časti prvého odvolacieho dôvodu: aj keby HTN mohli byť chránené autorským právom, voľný prístup k právu má prednosť pred autorskoprávnou ochranou
72.
Sťažovateľky alternatívne v zásade tvrdia, že aj keby požadované HTN mohli byť chránené autorským právom, voľný prístup k právu musí mať prednosť pred autorskoprávnou ochranou.
73.
Na úvod poznamenávam, že v samotnom nariadení č. 1049/2001 sa uznáva koncepcia voľného prístupu k právu a v jeho odôvodnení 6 stanovuje, že „v prípadoch, keď orgány konajú v rámci svojich právom stanovených právomocí [legislatívnych právomocí – neoficiálny preklad] vrátane prenesených právomocí… dokumenty majú byť v čo najširšom rozsahu priamo prístupné“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
74.
Okrem toho je napadnutý rozsudok v rozpore so zásadou transparentnosti a ustálenou judikatúrou Súdneho dvora. Súdny dvor v pléne potvrdil význam tejto zásady napríklad v legislatívnom procese, kde by dokumenty, ktoré sú súčasťou takéhoto procesu, mali byť v zásade zverejnené. Súdny dvor pripomenul, že zverejnenie dokumentov použitých v uvedenom procese zvyšuje transparentnosť a otvorenosť legislatívneho procesu a posilňuje právo európskych občanov kontrolovať informácie, ktoré slúžili ako podklad pre legislatívny akt. Dokonca ani na stanoviská právnych služieb inštitúcií EÚ týkajúce sa legislatívneho procesu sa totiž nevzťahuje všeobecná potreba dôvernosti a Súdny dvor uviedol, že v nariadení č. 1049/2001 sa v zásade ukladá povinnosť zverejniť ich. (
41
) Dôležitosťou zásady transparentnosti by sa mal Súdny dvor riadiť aj v súvislosti s HTN.
75.
Okrem toho Súdny dvor v rozsudku Stichting (body 40 až 42 a 73) uznal, že právo musí byť zverejnené, a poznamenal, že normy nie sú pre verejnosť záväzné, ak neboli uverejnené v úradnom vestníku.
1) Žiadna autorskoprávna ochrana štyroch požadovaných HTN (z dôvodu absencie „pôvodnosti“)
76.
Hoci EÚ nie je signatárom Bernského dohovoru (
42
), súhlasila s tým, že bude viazaná jeho článkami 1 až 21. (
43
) Z článku 2 ods. 4 tohto dohovoru vyplýva, že „úradné texty z odboru zákonodarstva, verejnej správy a súdnictva“ nepodliehajú autorskoprávnej ochrane automaticky. Naopak „zákonodarstvám [štátov Bernskej únie] sa vyhradzuje, aby upravili ochranu priznávanú [takýmto] úradným textom… ako aj úradným prekladom takých textov“.
77.
V práve Únie sa výslovne nestanovuje, či právne alebo kváziprávne texty pochádzajúce z inštitúcií EÚ môžu byť chránené autorským právom. Možno však tvrdiť, že z článku 297 ZFEÚ vyplýva, že právo EÚ v zásade nemôže požívať takú ochranu ako dielo, ktoré majiteľovi poskytuje výlučné zákonné právo na rozmnožovanie, vydávanie, predaj alebo šírenie tohto diela.
78.
Ako som už vysvetlila, domnievam sa, že HTN by autorskoprávnu ochranu požívať nemali, ale aj keby Súdny dvor dospel k opačnému záveru (quod non), vysvetľujem, že napadnutý rozsudok nepreukazuje, že práve na štyri požadované HTN by sa autorskoprávna ochrana mala vzťahovať.
Právomoc na posúdenie autorských práv
79.
Odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho posúdenia, keďže konštatoval, že Komisia nebola oprávnená preskúmať, či štyri požadované HTN môžu byť chránené autorským právom. Treba zdôrazniť, že v skutočnosti rozhodol, že takéto preskúmanie by presahovalo rámec kontroly, ktorú je Komisia oprávnená vykonať v rámci postupu týkajúceho sa prístupu k dokumentom (bod 57 napadnutého rozsudku).
80.
Táto argumentácia je chybná. Po prvé, ako správne uvádzajú odvolateľky, tento záver je v priamom rozpore s bodmi 48 a 49 napadnutého rozsudku, v ktorých sa uvádza, že Komisia bola oprávnená konštatovať, že prah pôvodnosti bol splnený, a že správne rozhodla, že požadované HTN môžu byť chránené autorským právom. Nie je jasné, ako možno určiť existenciu autorských práv, ak Komisia nemá právo posúdiť to. Všeobecný súd sa teda dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že Komisia nebola oprávnená preskúmať, či požadované HTN môžu byť chránené autorským právom.
81.
Po druhé, ako správne zdôrazňujú odvolateľky, prejednávaná vec sa týka žiadosti o prístup k dokumentom, ktoré sú súčasťou práva Únie (teda ku štyrom požadovaným HTN), a táto žiadosť sa zakladá na nariadení EÚ (teda na nariadení č. 1049/2001). Súdny dvor v tejto súvislosti uviedol, že článok 4 uvedeného nariadenia neobsahuje žiadny odkaz na vnútroštátne právo členského štátu. (
44
) Prístup k dokumentom podľa nariadenia č. 1049/2001, a najmä prístup k aktom, ktoré sú súčasťou práva Únie, musia preto posudzovať inštitúcie EÚ a musí byť predmetom právneho preskúmania podľa práva Únie pred súdmi EÚ. Všeobecný súd to zjavne neuznal. Okrem toho, ak by bol názor Všeobecného súdu správny, bolo by tým porušené základné právo odvolateliek na účinný prostriedok nápravy vrátane ich práva byť vypočuté. Na tento rozpor poukázali aj mnohí autori v právnickej literatúre. (
45
) Preto je vecou inštitúcií EÚ, aby prostredníctvom vlastných právnych predpisov EÚ rozhodli o úrovni autorskoprávnej ochrany, ktorá sa má poskytnúť aktom, ktoré sú vykonávacími opatreniami k sekundárnym právnym predpisom EÚ, a tak rozhodli, či je možné chrániť HTN autorským právom.
82.
Po tretie Všeobecný súd založil svoj záver o nedostatku právomoci Komisie posudzovať autorské práva na judikatúre týkajúcej sa patentov. Tá sa tu však neuplatňuje. Plénum Súdneho dvora vo svojom stanovisku 1/09 (
46
) uviedlo, že „Súdny dvor nemá právomoc rozhodovať o priamych žalobách jednotlivcov v oblasti patentov, keďže táto právomoc patrí súdom členských štátov“.
83.
Pokiaľ sa Všeobecný súd snaží oprieť o návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci Donner (C‑5/11, EU:C:2012:195) (bod 40 napadnutého rozsudku), podľa ktorého sa autorské právo napriek postupne sa zbližujúcej harmonizácii naďalej do značnej miery riadi vnútroštátnym právom, je napadnutý rozsudok v tomto ohľade príliš teoretický. Tento bod sa už v právnickej literatúre objavil. Od roku 2012 Súdny dvor skutočne ukazuje, ako ďaleko sa harmonizácia v oblasti autorského práva dostala. V každom prípade sa zdá, že odkaz je vytrhnutý z kontextu, keďže vo veci Donner sa pozornosť sústredila na prostriedky nápravy porušenia autorských práv. Nešlo o základ existencie autorskoprávnej ochrany ako v prejednávanej veci. (
47
)
84.
Poznamenávam však, že toto odvolanie sa netýka ani priamej žaloby medzi jednotlivcami v súvislosti s porušením patentu (alebo autorských práv), ani nespadá mimo právomoci súdov EÚ podľa Zmlúv o EÚ. V prvostupňovom konaní sa žaloba naopak domáhala zrušenia rozhodnutia Komisie určeného žalobkyniam, ktorým sa zamietla ich žiadosť o prístup k dokumentom EÚ. Ide o typ žaloby, v prípade ktorého je právomoc zverená súdom EÚ. Konkrétne v článku 263 ZFEÚ sa neobmedzujú dôvody, ktoré možno uviesť v žalobe o neplatnosť, ako to určil Všeobecný súd v bode 57 napadnutého rozsudku. Všeobecný súd sa preto dopustil chyby, keď sa snažil nájsť analógiu medzi súkromnoprávnymi spormi týkajúcimi sa porušenia patentu na jednej strane a odmietnutím prístupu k dokumentom EÚ týkajúcim sa sporného uplatnenia článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001 na strane druhej.
85.
Z toho vyplýva, že Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že Komisia nebola oprávnená preskúmať požiadavku pôvodnosti, keďže sa domnieval, že takéto preskúmanie by prekročilo rámec kontroly, ktorú je oprávnená vykonať v rámci postupu týkajúceho sa prístupu k dokumentom. V skutočnosti je práve vecou Komisie a súdov EÚ, aby určili, či požadované HTN môžu byť chránené autorským právom a či spĺňajú požiadavku pôvodnosti.
86.
Napadnutý rozsudok teda vychádza z nesprávneho právneho posúdenia.
V požadovaných HTN nie je preukázaná existencia autorských práv
87.
Všeobecný súd v podstate rozhodol, že Komisia sa nedopustila pochybenia, keď uviedla, že HTN ich autori vypracovali spôsobom, ktorý je dostatočne tvorivý na to, aby si zaslúžil autorskoprávnu ochranu, a že z dĺžky textu vyplýva, že autori museli urobiť niekoľko rozhodnutí (vrátane štruktúrovania dokumentu), čo vedie k tomu, že dokument je chránený autorským právom (body 47 až 49 napadnutého rozsudku).
88.
Prístup Všeobecného súdu je právne chybný.
89.
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že hoci autorské právo nie je v EÚ úplne harmonizované, „pojem ‚dielo‘… predstavuje… autonómny pojem práva Únie, ktorý sa má vykladať a uplatňovať jednotne a ktorý predpokladá splnenie dvoch kumulatívnych podmienok. Na jednej strane z tohto pojmu vyplýva, že existuje pôvodný predmet v tom zmysle, že tento predmet je vlastným duševným výtvorom autora. Na druhej strane kvalifikácia ako ‚dielo‘ je vyhradená prvkom, ktoré sú vyjadrením tohto výtvoru“ (
48
). Na to, aby existovala autorskoprávna ochrana, musí byť autor schopný vyjadriť svoje tvorivé schopnosti pri tvorbe diela prostredníctvom slobodných a tvorivých rozhodnutí. (
49
)
90.
Tento výsledok potvrdzuje aj judikatúra Súdneho dvora. Súdny dvor napríklad rozhodol, že skutočnosť, že vytvorenie databázy si vyžaduje značnú prácu a zručnosť jej autora, nemôže sama osebe odôvodniť autorskoprávnu ochranu, ak táto práca a zručnosť nevyjadruje žiadnu pôvodnosť. (
50
) Toto kritérium má v tejto súvislosti zásadný význam.
91.
Podľa môjho názoru sa toto kritérium v kontexte HTN musí uplatňovať. Keďže najmä v rozsudku James Elliott Súdny dvor uznal svoju právomoc vykladať HTN, z toho jasne vyplýva, že je úlohou súdov EÚ posúdiť, či HTN môžu byť chránené autorským právom a či by ESO mali túto autorskoprávnu ochranu požívať. Nemožno dovoliť situáciu, že by členské štáty rozhodovali o tom, či sa autorské právo vzťahuje na právny text, ktorý je súčasťou práva Únie a má podľa práva Únie kľúčové právne účinky. Takýto záver rozhodne nie je v rozpore s Bernským dohovorom o ochrane literárnych a umeleckých diel, keďže je vecou zmluvných strán tohto dohovoru, aby rozhodli o tom, či právne texty môžu byť v ich právnom systéme chránené autorským právom alebo nie.
92.
Súhlasím s odvolateľkami, že ani Komisia v napadnutom rozhodnutí, ani Všeobecný súd v napadnutom rozsudku riadne nepreskúmali pôvodnosť požadovaných HTN a to, či môžu skutočne „odrážať osobnosť autora“. To platí aj pre prítomnosť slobodných a tvorivých rozhodnutí. Vzhľadom na koncepciu a účel HTN, ktoré sú zvyčajne výsledkom vedeckého testovania a následnej dohody výboru, som dospela k záveru, že normu pôvodnosti nemožno akceptovať automaticky (
51
) – ako v tomto prípade urobil Všeobecný súd. Tento záver sa len posilní, keď sa vezme do úvahy špecifická povaha HTN (bod 16 a nasl. vyššie) a postup ich prijatia (bod 23 a nasl. vyššie).
93.
Hoci je úlohou Komisie a Všeobecného súdu preukázať, že výnimka uvedená v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 je uplatniteľná, opierali sa len o veľmi všeobecné tvrdenia a predpoklady: domnievali sa, že požadované HTN sú chránené autorským právom, pretože z dĺžky textov možno vyvodiť, že autori museli vykonať mnoho rozhodnutí. Tieto faktory však nerozhodujú o tom, či je konkrétny dokument pôvodný, a teda chránený autorským právom. Napadnutý rozsudok je preto nesprávny.
94.
Na rozdiel od toho, čo uviedol Všeobecný súd v bode 59 napadnutého rozsudku, odvolateľky v rozsahu, v akom to bolo možné bez toho, aby mali skutočný prístup k požadovaným HTN, odôvodnili, že možnosti, ktoré mal CEN k dispozícii, boli obmedzené viacerými spôsobmi. Preto pokiaľ ide o obsah HTN a ich usporiadanie, sú obmedzené príslušným ustanovením sekundárnych právnych predpisov, z ktorých sú HTN odvodené, a poverením od Komisie. Uvedené skutočnosti v zásade výrazne obmedzujú priestor pre tvorivosť a pôvodnosť. Preto nejasné odvolávanie sa na dĺžku dokumentu nestačí na preukázanie toho, že HTN sú výsledkom skutočných tvorivých rozhodnutí CEN. (
52
)
95.
Všeobecný súd preto nesprávne rozhodol, že Komisia bola oprávnená dospieť k záveru, že požadované HTS sú chránené autorským právom, a v dôsledku toho je potrebné napadnutý rozsudok zrušiť.
2.
Druhá časť prvého odvolacieho dôvodu – Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri posúdení účinkov na komerčné záujmy CEN
96.
Odvolateľky v podstate tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri posúdení vplyvu na obchodné záujmy CEN, ktoré vyplynulo z nesprávneho uplatnenia domnienky, že zverejnenie požadovaných HTN by ohrozilo záujem chránený článkom 4 ods. 2 prvou zarážkou nariadenia č. 1049/2001, a z toho, že neposúdil konkrétne účinky na tieto obchodné záujmy.
a)
Spoliehanie sa na všeobecnú domnienku bolo nezákonné
97.
Na rozdiel od toho, čo uviedol Všeobecný súd v bode 97 napadnutého rozsudku, sa nezdá, že by sa Komisia opierala o všeobecnú domnienku dôvernosti, podľa ktorej by poskytnutie prístupu k HTN automaticky ohrozovalo záujem chránený článkom 4 ods. 2 prvou zarážkou nariadenia č. 1049/2001.
98.
Takáto všeobecná domnienka nie je stanovená ani v nariadení č. 1049/2001, ani v nariadení č. 1025/2012, a ani v judikatúre Súdneho dvora. Na uznanie takejto domnienky by sa muselo jasne preukázať, že zverejnenie predmetných dokumentov by konkrétne, účinne a nehypoteticky (
53
) vážne narušilo systém normalizácie EÚ.
99.
Po prvé HTN tvoria len menšinu noriem, ktoré ESO stanovujú, a významné financovanie ESO zabezpečuje Komisia. Podľa vyjadrenia CEN na pojednávaní pochádza z predaja HTN 4,6 % rozpočtu na normalizáciu, čo predstavuje približne 2 milióny EUR ročne, zatiaľ čo podľa vlastných slov CEN sa financovanie od Komisie rovná „približne 20 % celkového rozpočtu CEN“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka). (
54
) Po druhé na pojednávaní sa ukázalo, že systém normalizácie EÚ si v skutočnosti nevyžaduje na svoje fungovanie platený prístup k HTN (v rozpore so zisteniami uvedenými v bodoch 102 a 103 napadnutého rozsudku); požiadavka na platbu totiž vyplýva zo zmluvného vzťahu a finančných dohôd medzi ESO a Komisiou. Napríklad ETSI (ktorá tiež dostáva finančné prostriedky od Komisie na HTN) už umožňuje, aby sa do jej HTN nahliadlo, aby sa vytlačili a aby sa stiahli, a to zadarmo z jej webového sídla. (
55
) Okrem toho z právnickej literatúry vyplýva, že medzi v podstate rovnakými HTN v rôznych členských štátoch existujú veľké cenové rozdiely, čo je príznačné pre problémy vyplývajúce zo súčasného režimu prístupu k HTN. (
56
)
100.
Okrem toho, keďže všeobecná domnienka dôvernosti predstavuje výnimku z pravidla, že dotknutá inštitúcia EÚ je povinná vykonať osobitné a individuálne preskúmanie každého dokumentu, má sa vykladať a uplatňovať prísne. Súdny dvor uznal päť kategórií dokumentov, na ktoré sa vzťahuje všeobecná domnienka dôvernosti: i) dokumenty z administratívneho spisu o štátnej pomoci; ii) podania na súdy EÚ; iii) dokumenty vymenené v rámci kontroly fúzií; iv) dokumenty v konaní o porušení právnych predpisov a v) dokumenty týkajúce sa konania podľa článku 101 ZFEÚ. (
57
)
101.
Je zrejmé, že HTN nepatria do žiadnej z týchto kategórií. Všetky uvedené kategórie v skutočnosti súvisia s osobitnou procesnou povahou týchto dokumentov. To sa nevzťahuje na požadované HTN, ktoré sú navyše už k dispozícii na nahliadnutie v knižniciach, na informačných miestach alebo na zakúpenie. Požadované HTN teda nie sú dôverné a na rozdiel od uvedených kategórií sa netýkajú žiadneho prebiehajúceho správneho alebo súdneho konania.
102.
V dôsledku toho sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho posúdenia, keď uznal, že Komisia sa mohla odvolávať na takúto všeobecnú domnienku, aby odmietla prístup k požadovaným HTN.
b)
Neposúdenie konkrétnych účinkov na obchodné záujmy
103.
Napadnutý rozsudok (bod 64) len apodikticky prijal tvrdenia Komisie o ochrane autorských práv a dospel k záveru, že z toho vyplýva vplyv na obchodné záujmy v dôsledku „veľmi významného zníženia poplatkov vyberaných CEN“. To je nesprávne.
104.
Po prvé úvahy Všeobecného súdu znamenajú, že údajná autorskoprávna ochrana HTN bude mať vždy prednosť pred domnienkou práva na prístup podľa nariadenia č. 1049/2001. To je v rozpore s duchom a literou tohto nariadenia, podľa ktorého sa všetky výnimky musia vykladať striktne, aby sa poskytli čo najširšie prístupové práva. (
58
)
105.
Po druhé Všeobecný súd nezohľadnil konkrétne skutkové okolnosti prejednávaného prípadu. Údajný vplyv na obchodný záujem sa javí ako nepodložený (pozri bod 99 vyššie).
106.
V dôsledku toho sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, pretože odmietnutie prístupu k požadovaným HTN nemohol odôvodniť len údajným negatívnym vplyvom na takéto obchodné záujmy podľa článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001.
B. Druhý odvolací dôvod – Nesprávne právne posúdenie spočívajúce v neuznaní prevažujúceho verejného záujmu
107.
Odvolateľky v prvom rade v podstate tvrdia, že Všeobecný súd sa v bodoch 98 až 101 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia. Ako vyplýva z analýzy prvého odvolacieho dôvodu, súhlasím s odvolateľkami, že ich žiadosť o prístup k požadovaným HTN bola odôvodnená na základe zásad právneho štátu. Všeobecný súd tým, že rozhodol, že odvolateľky nepreukázali konkrétne dôvody na odôvodnenie svojej žiadosti, neuznal hodnotu argumentácie odvolateliek a napadnutý rozsudok založil na nesprávnych úvahách.
108.
Na prvom stupni odvolateľky uviedli, že prevažujúci verejný záujem vyplýva zo skutočnosti, že požadované HTN sú súčasťou práva Únie, ktoré by malo byť voľne dostupné. Ďalej uviedli, že požadované HTN sa zaoberajú oblasťami práva, v ktorých je nevyhnutná vysoká úroveň ochrany spotrebiteľa, chránená podľa článku 169 ZFEÚ, konkrétne bezpečnosťou hračiek a maximálnym množstvom niklu ako hlavného kontaktného alergénu a látky s podozrením na karcinogénnu povahu. Je rozumné tvrdiť, že spotrebitelia by mali poznať obsah týchto HTN, aby sa zaručila maximálna bezpečnosť hračiek a aby sa ďalej predchádzalo rakovine. Na tento účel zohráva dodržiavanie HTN dôležitú úlohu pri ochrane verejnosti v Európskej únii (pokiaľ ide o požadované HTN najmä detí) pred potenciálne nebezpečnými a škodlivými výrobkami. Podľa môjho názoru odvolateľky tiež dostatočne preukázali, že požadované HTN majú veľký význam aj pre výrobcov, poskytovateľov služieb a ďalších účastníkov dodávateľského reťazca.
109.
Uvedené úvahy preto postačovali na to, aby sa v danom prípade dalo hovoriť o prevažujúcom verejnom záujme. Všeobecný súd sa v tomto smere dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
110.
Po druhé odvolateľky v podstate kritizujú konštatovanie uvedené v bodoch 102 až 104 napadnutého rozsudku, podľa ktorého prevažujúci verejný záujem na zabezpečení fungovania systému normalizácie EÚ má prednosť pred voľným prístupom k HTN.
111.
Fungovanie normalizačného systému EÚ je faktor, ktorý nesúvisí s výnimkou podľa článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001, ktorá sa týka ochrany obchodných záujmov fyzických alebo právnických osôb, vrátane duševného vlastníctva. Všeobecný súd preto de facto vytvoril novú výnimku podľa článku 4 uvedeného nariadenia, čo nie je prípustné. (
59
) Z vyššie uvedených úvah naopak vyplýva, že udelenie voľného a bezpodmienečného prístupu k HTN fungovanie normalizačného systému EÚ neohrozí.
112.
Navyše v článku 12 nariadenia č. 1049/2001 sa vyžaduje, aby inštitúcie EÚ – pokiaľ je to možné – sprístupňovali dokumenty priamo verejnosti. Najmä legislatívne dokumenty – dokumenty vypracované alebo doručené v rámci konania na prijatie aktov, ktoré sú v členských štátoch alebo pre ne právne záväzné – by mali byť s výhradou článkov 4 a 9 uvedeného nariadenia prístupné priamo. Ako bolo vysvetlené v rámci prvého odvolacieho dôvodu, v tomto kontexte sú HTN dokumenty, ktoré sú súčasťou práva Únie, ktoré by mala mať možnosť presadzovať každá dotknutá osoba, a preto sa požiadavka prístupnosti musí vzťahovať aj na HTN.
113.
Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že napadnutý rozsudok a napadnuté rozhodnutia treba zrušiť a nariadiť Komisii, aby odvolateľkám umožnila prístup ku štyrom požadovaným HTN.
IV. Návrh
Vzhľadom na uvedené skutočnosti navrhujem, aby Súdny dvor i) zrušil rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie zo 14. júla 2021, Public.Resource.Org a Right to Know/Komisia (T‑185/19, EU:T:2021:445); ii) zrušil rozhodnutie Európskej komisie C(2019) 639 final z 22. januára 2019, ktorým sa odmieta prístup k požadovaným harmonizovaným technickým normám; iii) nariadil Komisii, aby odvolateľkám umožnila prístup k týmto normám; iv) uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy prvostupňového a odvolacieho konania a v) uložil vedľajším účastníkom konania povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, s. 43; Mim. vyd. 01/03, s. 331).
(
3
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 6. septembra 2006 o uplatňovaní ustanovení Aarhuského dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia na inštitúcie a orgány Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 264, 2006, s. 13).
(
4
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 25. októbra 2012 o európskej normalizácii, ktorým sa menia a dopĺňajú smernice Rady 89/686/EHS a 93/15/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/9/ES, 94/25/ES, 95/16/ES, 97/23/ES, 98/34/ES, 2004/22/ES, 2007/23/ES, 2009/23/ES a 2009/105/ES a ktorým sa zrušuje rozhodnutie Rady 87/95/EHS a rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady č. 1673/2006/ES (Ú. v. EÚ L 316, 2012, s. 12).
(
5
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/48/ES z 18. júna 2009 o bezpečnosti hračiek (Ú. v. EÚ L 170, 2009, s. 1).
(
6
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 18. decembra 2006 o registrácii, hodnotení, autorizácii a obmedzovaní chemikálií (REACH) a o zriadení Európskej chemickej agentúry, o zmene a doplnení smernice 1999/45/ES a o zrušení nariadenia Rady (EHS) č. 793/93 a nariadenia Komisie (ES) č. 1488/94, smernice Rady 76/769/EHS a smerníc Komisie 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Ú. v. EÚ L 396, 2006, s. 1).
(
7
)	Rozsudky z 12. júla 2012, Fra.bo (C‑171/11, EU:C:2012:453; ďalej len „rozsudok Fra.bo“); z 27. októbra 2016, James Elliott (C‑613/14, EU:C:2016:821; ďalej len „rozsudok James Elliott“); resp. z 22. februára 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd a i. (C‑160/20, EU:C:2022:101; ďalej len „rozsudok Stichting“).
(
8
)	Smernica Rady z 3. mája 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa bezpečnosti hračiek (Ú. v. ES L 187, 1988, s. 1; Mim. vyd. 13/009, s. 240).
(
9
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. júna 1998, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 204 1998, s. 37; Mim. vyd. 13/020, s. 337).
(
10
)	Rozsudok z 22. januára 2014, Spojené kráľovstvo/Parlament a Rada (C‑270/12, EU:C:2014:18, body 83 a 84).
(
11
)	Návrhy vo veci James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:63, bod 40).
(
12
)	LUNDQVIST, B.: European Harmonised Standards as „Part of EU Law“: The Implications of the James Elliott Case for Copyright Protection and, Possibly, for EU Competition Law. In: Legal Issues of Economic Integration, roč. 44, č. 4, 2017, s. 429 a 431.
(
13
)	Oznámenie Komisie z 2. februára 2022 [COM(2022) 31 final] „Stratégia EÚ v oblasti normalizácie“, s. 4, resp. 5 a nasl. Pozri aj tzv. Modrú príručku na vykonávanie právnych predpisov EÚ týkajúcich sa výrobkov 2022 (Ú. v. EÚ C 247, 2022, s. 1, poznámka pod čiarou č. 192).
(
14
)	Dobrým príkladom je poverenie M.445/EN z 9. júla 2009 o požadovanej HTN k smernici o bezpečnosti hračiek.
(
15
)	Rozsudok zo 14. decembra 2017, Anstar (C‑630/16, EU:C:2017:971, body 35 až 36).
(
16
)	Komisia, „Vademecum on European Standardisation – Part I“, SWD(2015) 205, s. 8 a 9 (ďalej len „dokument Vademecum“).
(
17
)	Pozri Všeobecné usmernenia pre spoluprácu medzi CEN, CENELEC a ETSI a Európskou komisiou a Európskym združením voľného obchodu z 28. marca 2003 (Ú. v. EÚ C 91, 2003, s. 7).
(
18
)	Pozri SCHEPEL, H.: The new approach to the new approach: The juridification of harmonised standards in EU law. In: Maastricht Journal of European and Comparative Law, roč. 20(4), 2013, s. 521.
(
19
)	DE BELLIS, M.: Op‑Ed: ‚Private standards, EU law and access – The General Court’s ruling in Public.Resource.Org“. In: EU Law Live, 10. septembra 2021.
(
20
)	Pozri v tejto súvislosti aj rozsudok James Elliott, bod 43 (citovaný v bode 9 vyššie).
(
21
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 182/2011 zo 16. februára 2011, ktorým sa ustanovujú pravidlá a všeobecné zásady mechanizmu, na základe ktorého členské štáty kontrolujú vykonávanie vykonávacích právomocí Komisie (Ú. v. EÚ L 55, 2011, s. 13).
(
22
)	SOROIU, A., CORREIA MAGALHAES DE CARVALHO, M. F.: Lawtify Premium: Public.Resource.Org (T‑185/19), a Judicial Take on Standardisation and Public Access to Law. In: Review of European Administrative Law, roč. 15(2), 2022, s. 57. Pozri aj SCHEPEL, H.: c. d., s. 521 a 523; VOLPATO, A.: The Harmonized Standards before the ECJ: James Elliott Construction. In: Common Market Law Review, roč. 54(2), 2017, s. 591; van GESTEL, R., van LOCHEM, P.: Private Standards as a Replacement for Public Lawmaking? In: MARTA CANTERO GAMITO, M., MICKLITZ, H. W., (eds.): The Role of the EU in Transnational Legal Ordering, Edward Elgar Publishing, 2020, s. 31.
(
23
)	Pozri rozsudky Fra.bo (body 27 až 32), James Elliott (body 40, 42 a 43) a z 22. februára 2018, SAKSA (C‑185/17, EU:C:2018:108, bod 39).
(
24
)	Pozri EIM Business & Policy Research, Access to Standardisation – Study for the European Commission, [DG] Enterprise and Industry, 2010, s. 17, resp. 9.
(
25
)	Pozri judikatúru pripomenutú v rozsudku z 22. decembra 2022, Ministre de la Transition écologique a Premier ministre (Zodpovednosť štátu za znečistenie ovzdušia) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, body 43 až 47).
(
26
)	Pozri rozsudok Rechtbank’s‑Gravenhage (Okresný súd Haag, Holandsko) z 31. decembra 2008, LJN: BG8465. Pozri VAN GESTEL, B., MICKLITZ, H. W.: European Integration Through Standardization: How Judicial Review is Breaking Down the Club House of Private Standardization Bodies. In: CMLR, roč. 50, 2013, s. 176.
(
27
)	Rozsudok zo 16. októbra 2014, Komisia/Nemecko (C‑100/13, neuverejnený, EU:C:2014:2293, bod 63).
(
28
)	Pozri bod 61 nižšie.
(
29
)	Rozsudok z 18. januára 2007, PKK a KNK/Rada (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, bod 109).
(
30
)	Rozsudok z 29. apríla 2004, Komisia/CAS Succhi di Frutta (C‑496/99 P, EU:C:2004:236, bod 63).
(
31
)	Rozsudok z 12. novembra 1981, Meridionale Industria Salumi a i. (212/80 až 217/80, EU:C:1981:270, bod 10).
(
32
)	Rozsudok z 20. mája 2003, Consorzio del Prosciutto di Parma and Salumificio S. Rita (C‑108/01, EU:C:2003:296, body 95 a 96).
(
33
)	Uznávajú ju aj ústavné zásady stanovené v rôznych ustanoveniach Zmluvy o EÚ – napríklad v článku 1 ods. 2, článku 10 ods. 3, článku 11 ods. 2 a 3 – ako aj v Charte základných práv Európskej únie (článok 42).
(
34
)	Rozsudok z 11. decembra 2007, Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:773, bod 38, resp. 51).
(
35
)	Miesta spravované vnútroštátnymi normalizačnými orgánmi, kde je zrejme za určitých podmienok prístup k HTN možný.
(
36
)	Správa o právnom štáte – prijatá Benátskou komisiou na jej 86. plenárnom zasadnutí (Benátky, 25. – 26. marca 2011), CDL‑AD(2011)003rev, bod 44.
(
37
)	Pozri napríklad Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavný súd, Nemecko): rozsudok z 29. júla 1998 – vec 1 BvR 1143/90, DE:BVerfG:1998:rk19980729.1bvr114390, bod 26.
(
38
)	Pozri VAN WAEYENBERGE, A.: La normalisation technique en Europe ‑L’empire (du droit) contre‑attaque. In: Revue internationale de droit économique: RIDE, č. 3, 2018, s. 314. Pozri aj AUBRY, H., BRUNET, A., PERALDI LENEUF, F.: Le contrôle des normes: un garde‑fou démocratique à perfectionner. In: AUBRY, H., et al. (eds.): La normalisation en France et dans l’Union européenne. Une activité privée au service de l'intérêt général? Aix‑en‑Provence: PUAM, 2012, s. 104.
(
39
)	ALVAREZ GARCIA, V.: La problemática de la publicidad oficial de las normas técnicas de origen privado que despliegan efectos jurídico‑públicos. In: Revista de Derecho Comunitario Europeo, č. 72, 2022, s. 467.
(
40
)	Pozri aj ALVAREZ GARCIA, V.: c. d., s. 478.
(
41
)	Rozsudok zo 16. februára 2022, Maďarsko/Parlament a Rada (C‑156/21, EU:C:2022:97, bod 58).
(
42
)	Bernský dohovor o ochrane literárnych a umeleckých diel, podpísaný 9. septembra 1886 v Berne (Parížsky akt z 24. júla 1971), v znení zmien a doplnení z 28. septembra 1979.
(
43
)	Prostredníctvom článku 1 ods. 4 Zmluvy Svetovej organizácie duševného vlastníctva (WIPO) o autorských právach, prijatej v Ženeve 20. decembra 1996.
(
44
)	Rozsudok z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, bod 69).
(
45
)	Kritiku napadnutého rozsudku pozri v KAMARA, I.: General Court EU: Commercial interests block the right to access European harmonised standards. In: Journal of Standardisation, roč. 1, 2022, dokument 4, a KRÄMER, L.: L’environnement devant la Cour de justice de l’Union européenne. In: Revue du droit de l’Union européenne, 1/2022, s. 15.
(
46
)	Stanovisko z 8. marca 2011(Vytvorenie jednotného systému na riešenie patentových sporov) (EU:C:2011:123, bod 80).
(
47
)	Pozri BLOCKX, F.: The General Court of the EU wanders into copyright law, and gets deoriented. Príspevok hosťa blogu IPKat, 15. júla 2021, ktorý obsahuje ďalšie odkazy.
(
48
)	Rozsudok z 12. septembra 2019, Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, bod 29).
(
49
)	Rozsudok z 1. decembra 2011, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, bod 89).
(
50
)	Rozsudok Súdneho dvora z 1. marca 2012, Football Dataco a i. (C‑604/10, EU:C:2012:115, bod 42).
(
51
)	BLOCKX, F.: c. d.
(
52
)	Aj telefónne zoznamy sú skutočne veľmi dlhé a dobre štruktúrované, ale to neznamená, že sú výsledkom kreatívneho výberu. Pozri napríklad Feist Publications, Inc., v. Rural Telephone Service Co., 499 U.S. 340 (1991). V tejto súvislosti pozri Blockx, F., op. cit.
(
53
)	Pozri napríklad rozsudok z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada (C‑39/05 P a C‑52/05 P, EU:C:2008:374, body 43 až 66). Pozri aj rozsudok z 25. januára 2023, De Capitani/Rada (T‑163/21, EU:T:2023:15, body 87 až 96 a citovaná judikatúra) (nebolo podané odvolanie na Súdny dvor).
(
54
)	Vo výročnej správe CEN za rok 2017, s. 22, sa však uvádza, že to môže byť až 35 % rozpočtu CEN.
(
55
)	Pozri https://www.etsi.org/intellectual‑property‑rights (ich reprodukcia však musí byť týmto subjektom autorizovaná).
(
56
)	VAN GESTEL, R., MICKLITZ, H. W.: c. d., s. 181.
(
57
)	Rozsudok zo 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisia (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, body 80 a 81).
(
58
)	Rozsudok z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, bod 66).
(
59
)	Pozri v tomto smere rozsudok z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, bod 65 a nasl.).