62021CC0083
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 7. júla 2022 (
1
)
Vec C‑83/21
Airbnb Ireland UC,
Airbnb Payments UK Ltd
proti
Agenzia delle Entrate,
za účasti:
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi,
Renting Services Group Srl,
Codacons – Coordinamento delle Associazioni e dei Comitati di tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e dei consumatori
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Služby informačnej spoločnosti – Elektronický obchod – Telematický sprostredkovateľský portál s nehnuteľnosťami – Smernica 2000/31/ES – Článok 1 ods. 5 písm. a) – Smernica 2006/123/ES – Služby na vnútornom trhu – Článok 2 ods. 3 – Vylúčenie ‚daňovej oblasti‘ a ‚oblasti daní‘ z týchto smerníc – Smernica (EÚ) 2015/1535 – Postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických predpisov a pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti – Článok 1 bod 1 písm. e) a f) – Pojmy ‚pravidlo vzťahujúce sa na služby‘ a ‚technický predpis‘ – Prenájom nehnuteľností na účely bývania na najviac 30 dní – Povinnosť poskytovateľov sprostredkovateľských služieb v oblasti nehnuteľností, vrátane sprostredkovania prostredníctvom telematického portálu, oznámiť daňovým orgánom údaje o nájomných zmluvách a uplatniť zrážkovú daň z uskutočnených platieb – Povinnosť určiť daňového zástupcu vzťahujúca sa na poskytovateľov služieb, ktorí nemajú v Taliansku stálu prevádzkareň – Článok 56 ZFEÚ – Slobodné poskytovanie služieb – Reštriktívna povaha – Odôvodnenie – Účinnosť daňových kontrol a boj proti daňovým únikom – Proporcionalita – Článok 267 tretí odsek ZFEÚ“
Úvod
1.
Online platformy poskytujú služby nazývané služby „informačnej spoločnosti“, teda jednoducho povedané služby prostredníctvom internetu, ktoré umožňujú nielen podnikateľom, ale aj fyzickým osobám nevykonávajúcim podnikateľskú činnosť, aby spotrebiteľom ponúkali rôznorodé služby, pričom spotrebiteľov s uvedenými podnikateľmi a fyzickými osobami prepájajú.
2.
Vytvorenie týchto platforiem umožnilo mnohým fyzickým osobám, aby na jednej strane poskytovali služby mimo rámca plnohodnotnej podnikateľskej činnosti, a na druhej strane, aby mali k takýmto službám prístup za cenu, ktorá je často výhodnejšia ako cena ponúkaná podnikateľmi. Uvedené platformy tak prispeli k tomu, že vzhľadom na zvýšenie ponuky, ako aj dopytu prinajmenšom spôsobili exponenciálny nárast niektorých trhov so službami, možno by sa dokonca dalo povedať, že prispeli k vytvoreniu trhov, ktoré dovtedy neexistovali. Rovnako však prispeli k zhoršeniu niektorých problémov, najmä sociálnej, politickej, administratívnej a právnej povahy, a súvisia s masívnym rozvojom týchto služieb.
3.
Ponúka sa teda otázka, do akej miery majú aj samotné online platformy prispieť k riešeniu problémov spojených s ich fungovaním. Hľadanie týchto riešení musí, samozrejme, rešpektovať právo, a najmä právo Únie. Služby poskytované cez internet sú totiž charakteristické tým, že sú cezhraničné, lebo na internete nie je geografické ukotvenie ich poskytovateľa a prijímateľa dôležité. Osobitná povaha online platforiem spočíva v tom, že ich služby, ktoré sú poskytované cez internet, a preto ich v zásade možno ponúkať cezhranične, sú pevne prepojené so službami následne poskytovanými používateľmi uvedených platforiem, pričom tieto služby sú často „reálne“ a viažu sa na konkrétne fyzicky vymedzené miesto. Uvedené platformy teda zásadne zmenili povahu cezhraničných služieb, a to nielen tým, že umožnili ich poskytovanie a využívanie v obrovskom rozsahu, ale aj tým, že im dali zmiešaný charakter v tom zmysle, že tieto služby sú pevne spojené s následnými plneniami, ktoré nemajú spomínanú vlastnosť.
4.
Táto zmena paradigmy si vyžaduje znovu sa zamyslieť nad niektorými zásadami práva Únie, najmä nad zásadou slobodného poskytovania služieb, aby bolo možné reagovať na nové výzvy stanovené fungovaním online platforiem. Prejednávaná vec teda ponúka Súdnemu dvoru príležitosť rozhodnúť o opatreniach, ktoré členské štáty môžu prijať s cieľom odpovedať na jednu z uvedených výziev, spočívajúcu konkrétne v daňovom zaobchádzaní s plneniami poskytnutými prostredníctvom online platforiem.
Právny rámec
Právo Únie
5.
Článok 1 ods. 1 a článok 1 ods. 5 písm. a) smernice 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (smernica o elektronickom obchode) (
2
) stanovuje:
„1.   Táto smernica sa snaží prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu zabezpečením voľného pohybu služieb informačnej spoločnosti medzi členskými štátmi.
…
5.   Dohovor [Táto smernica – neoficiálny preklad] sa nevzťahuje na:
a)
daňovú oblasť;
…“
6.
Článok 1 ods. 1 a článok 2 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu (
3
) uvádza:
„Článok 1
1.   Táto smernica stanovuje všeobecné ustanovenia, ktoré uľahčujú výkon slobody poskytovateľov usadiť sa a voľný pohyb služieb, pričom sa zachová vysoká úroveň kvality služieb.
…
Článok 2
…
3.   Táto smernica sa nevzťahuje na oblasť daní.“
7.
Článok 1 ods. 1 písm. b) a e) až g) smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/1535 z 9. septembra 2015, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických predpisov a pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti (
4
), stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
…
b)
‚služba‘ je každá služba poskytovaná informačnou spoločnosťou, to jest každá služba, ktorá sa bežne poskytuje za odmenu, na diaľku, elektronickým spôsobom a na základe individuálnej žiadosti príjemcu služieb.
…
e)
‚pravidlá vzťahujúce sa na služby‘ sú požiadavky všeobecnej povahy, ktoré sa vzťahujú na zriaďovanie a vykonávanie služieb v zmysle písmena b), najmä ustanovenia týkajúce sa poskytovateľa služby, služieb ako takých a ich príjemcu a vylučujúce všetky pravidlá netýkajúce sa špecificky služieb tak, ako sú vymedzené v uvedenom písmene.
Na účely tohto pojmu:
i)
sa pravidlo považuje za pravidlo osobitne určené pre služby informačnej spoločnosti vtedy, ak so zreteľom na jeho dôvodovú správu a jeho vykonávaciu časť je špecifickým cieľom a zámerom všetkých alebo niektorých z jeho ustanovení regulovanie takýchto služieb, vykonávané explicitným a cieleným spôsobom;
ii)
sa pravidlo nepovažuje za pravidlo osobitne určené pre služby informačnej spoločnosti vtedy, ak takéto služby ovplyvňuje iba nepriamym alebo náhodným spôsobom;
f)
‚technický predpis‘ sú technické špecifikácie a ďalšie požiadavky alebo pravidlá o službách vrátane príslušných správnych opatrení, dodržiavanie ktorých je v prípade predaja, poskytovania služieb, zriadenia poskytovateľa služby alebo používania služby v členskom štáte alebo na väčšej časti jeho územia de jure alebo de facto povinné, ako aj zákony, predpisy alebo administratívne opatrenia členských štátov, okrem tých, ktoré sú uvedené v článku 7, ktoré zakazujú výrobu, dovoz, predaj alebo používanie výrobku alebo ktoré zakazujú poskytovanie alebo používanie služby alebo usadenie sa subjektu ako poskytovateľa služby.
Medzi de facto technické predpisy patria:
…
iii)
technické špecifikácie alebo iné požiadavky alebo pravidlá o službách, súvisiace s fiškálnymi alebo finančnými opatreniami, ktoré ovplyvňujú spotrebu výrobkov alebo služieb podporovaním súladu s takýmito technickými špecifikáciami alebo inými požiadavkami alebo pravidlami o službách; nepatria sem technické špecifikácie ani iné požiadavky alebo pravidlá o službách, ktoré súvisia s vnútroštátnymi systémami sociálneho zabezpečenia.
…
g)
‚návrh technického predpisu‘ je znenie technickej špecifikácie, alebo inej požiadavky alebo pravidla o službách, vrátane administratívnych opatrení formulovaných s cieľom vydania alebo dosiahnutia vydania návrhu technického predpisu ako technického predpisu, pričom znenie je v štádiu prípravy a je v ňom ešte možné vykonať podstatné zmeny.“
8.
Podľa článku 5 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice:
„Členské štáty okamžite oznámia [Európskej] Komisii, s výhradou článku 7, všetky návrhy technických predpisov okrem tých prípadov, keď ide len o prevzatie úplného textu medzinárodnej alebo európskej normy, pričom v takomto prípade postačí informácia o príslušnej norme; členské štáty oznámia Komisii aj dôvody, pre ktoré je prijatie takéhoto technického predpisu potrebné, keď tieto dôvody nebudú zjavné už z návrhu technického predpisu.“
Talianske právo
9.
Článok 4 decreto‑legge n. 50 convertito con modificazioni dalla L. 21 giugno 2017, n. 96 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (zákonný dekrét č. 50, ktorý bol zmenený a doplnený zákonom č. 96 z 21. júna 2017, ustanovujúci naliehavé finančné ustanovenia, iniciatívy v prospech samosprávnych subjektov, dodatočné intervencie v prospech oblastí ovplyvnených zemetrasením a opatrenia zamerané na rozvoj) z 24. apríla 2017 (
5
) v znení zmien a doplnení (ďalej len „zákonný dekrét č. 50“), upravuje daňový režim krátkodobého prenájmu nehnuteľností mimo rámca podnikateľskej činnosti (ďalej len „sporný daňový režim“).
10.
Sporný daňový režim sa uplatňuje na zmluvy o prenájme nehnuteľností určených na bývanie na najviac 30 dní, ktoré uzavreli fyzické osoby mimo výkonu podnikateľskej činnosti priamo s nájomcami alebo prostredníctvom osôb vykonávajúcich sprostredkovateľskú činnosť v oblasti nehnuteľností alebo „subjektov, ktoré spravujú telematické portály“ (článok 4 ods. 1 zákonného dekrétu č. 50).
11.
Od 1. júna 2017 je možné zvoliť si v prípade príjmov z takýchto nájomných zmlúv možnosť paušálnej dane z príjmov z prenájmu nehnuteľností, ktorej sadzba je 21 %, namiesto riadnej dane z príjmov (článok 4 ods. 2 zákonného dekrétu č. 50).
12.
Osoby vykonávajúce sprostredkovateľskú činnosť v oblasti nehnuteľností vzťahujúcu sa na vyššie uvedené prenájmy a tiež „subjekty, ktoré spravujú telematické portály“, sú povinné odoslať údaje o nájomných zmluvách uzavretých ich prostredníctvom najneskôr 30. júna v roku nasledujúcom po roku, ktorého sa tieto údaje týkajú. Neoznámenie týchto údajov, rovnako ako ich neúplné alebo nepresné oznámenie, sa potrestá peňažnou sankciou (článok 4 ods. 4 zákonného dekrétu č. 50).
13.
Rezidenti na talianskom území vykonávajúci sprostredkovateľskú činnosť v oblasti nehnuteľností, ako aj „subjekty, ktoré spravujú telematické portály“, za predpokladu, že prijímajú nájomné alebo protihodnotu vyplývajúcu z nájomných zmlúv uvedených vyššie, alebo sú zapojení do platby tohto nájomného alebo protihodnoty, sú povinní ako výbercovia dane uskutočniť pri platbe príjemcovi zrážku vo výške 21 % z nájomného alebo protihodnoty a odviesť ju daňovému úradu. V prípade, že sa nevyužije možnosť uplatniť tento režim paušálnej dane z príjmov z prenájmu nehnuteľností, zrážka sa uplatní ako preddavok (článok 4 ods. 5 zákonného dekrétu č. 50).
14.
Nerezidenti, ktorí vykonávajú rovnakú činnosť a majú stálu prevádzkareň v Taliansku, plnia povinnosti vyplývajúce zo sporného daňového režimu prostredníctvom stálej prevádzkarne. Nerezidenti, na ktorých sa hľadí tak, že nemajú stálu prevádzkareň v Taliansku, sú povinní určiť ako subjekty zodpovedné za zaplatenie dane daňového zástupcu. Ak daňový zástupca nie je určený, rezidenti na talianskom území patriaci do rovnakej skupiny ako vyššie uvedené osoby, sú s týmito osobami spoločne a nerozdielne zodpovední za uplatnenie a zaplatenie zrážky z nájomného alebo protihodnoty, ktoré vyplývajú z nájomnej zmluvy (článok 4 ods. 5a zákonného dekrétu č. 50).
15.
Ustanovenia, ktorými sa článok 4 ods. 4, 5 a 5a zákonného dekrétu č. 50 vykonávajú, mali byť prijaté rozhodnutím riaditeľa daňovej správy.
Skutkové okolnosti, konanie a prejudiciálne otázky
16.
Žalobcovia vo veci samej, Airbnb Ireland UC a Airbnb Payments UK Ltd (ďalej len spoločne „skupina Airbnb“) patria do celosvetovej skupiny Airbnb, ktorá spravuje internetový portál s rovnakým menom zameraný na sprostredkovanie ubytovania. Uvedený portál umožňuje kontakt medzi prenajímateľmi, ktorí majú k dispozícii miesto na ubytovanie, a osobami, ktoré takýto typ ubytovania hľadajú, pričom pred začiatkom prenájmu prijme od zákazníka platbu za ubytovanie a prevedie ju po začatí prenájmu na účet prenajímateľa v prípade, že nájomca nevyjadrí námietky. (
6
)
17.
Airbnb podala na Tribunale amministrativo del Lazio (Regionálny správny súd Lazio, Taliansko) žalobu s cieľom zrušiť jednak rozhodnutie riaditeľa daňovej správy č. 132395 z 12. júla 2017, ktorým sa zavádza sporný daňový režim, a jednak výkladový obežník daňovej správy č. 24 z 12. októbra 2017 o spornom daňovom režime.
18.
Na podporu svojej žaloby Airbnb tvrdila, že sporný daňový režim zaviedol do talianskeho práva „technický predpis“ alebo „pravidlo vzťahujúce sa na služby“, a preto mal byť najprv oznámený Komisii v zmysle článku 5 ods. 1 prvého pododseku smernice 2015/1535. Okrem toho podľa skupiny Airbnb povinnosti vyplývajúce z tohto režimu v súvislosti so zasielaním informácií a daňami porušujú zásadu slobodného poskytovania služieb. Airbnb ďalej uviedla, že povinnosť určiť daňového zástupcu vzťahujúca sa na každého, kto využíva telematický portál na účely sprostredkovania v oblasti nehnuteľností a nie je rezidentom v Taliansku alebo tam nie je usadený, je neprimeraným porušením základných slobôd, medzi ktoré patrí aj slobodné poskytovanie služieb.
19.
Rozsudkom z 18. februára 2019 súd prvého stupňa žalobu zamietol. Airbnb podala proti tomuto rozsudku na vnútroštátny súd odvolanie.
20.
Rozhodnutím z 11. júla 2019, ktoré bolo Súdnemu dvoru doručené 30. septembra 2019, vnútroštátny súd podal na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa viacerých ustanovení práva Únie. Uznesením z 30. júna 2020, Airbnb Ireland a Airbnb Payments UK (C‑723/19, neuverejnené, EU:C:2020:509), Súdny dvor vyhlásil tento návrh za zjavne neprípustný, keďže nič nenaznačovalo, že by mohol na položené otázky poskytnúť užitočnú odpoveď, pričom zároveň spresnil, že vnútroštátny súd mu môže predložiť nový návrh na začatie prejudiciálneho konania.
21.
Práve za týchto okolností Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Akým spôsobom sa majú vykladať pojmy ‚technický predpis‘ služieb informačnej spoločnosti a ‚pravidlo vzťahujúce sa na služby‘ informačnej spoločnosti, ktoré sú uvedené v smernici [2015/1535], a najmä, majú sa tieto pojmy vykladať tak, že zahŕňajú aj opatrenia daňovej povahy, ktoré priamo nesmerujú k regulácii špecifickej služby informačnej spoločnosti, ale môžu upraviť jej konkrétny výkon na území členského štátu, predovšetkým tým, že pre všetkých poskytovateľov sprostredkovateľskej služby v oblasti nehnuteľností – teda aj prevádzkovateľov, ktorí nie sú v tomto štáte usadení a poskytujú svoje služby na internete – zavedú povinnosti podporujúce efektívny výber daní od prenajímateľov, ako sú:
a)
zber a následné oznámenie údajov daňovým orgánom členského štátu týkajúcich sa zmlúv o krátkodobom prenájme uzatvorených v dôsledku činnosti sprostredkovateľa;
b)
zrážka dane, ktorá sa má zaplatiť daňovému úradu zo sumy uhradenej nájomcami prenajímateľom a jej následné odvedenie do štátnej pokladnice[?]
2.
a)
Bráni zásada slobodného poskytovania služieb uvedená v článku 56 ZFEÚ, ako aj podobné zásady vyplývajúce zo [smerníc 2000/31 a 2006/123] v prípade, že sa považujú za uplatniteľné na dotknutú oblasť, vnútroštátnemu opatreniu, ktoré ukladá sprostredkovateľom v oblasti nehnuteľností aktívnym v Taliansku – teda aj neusadeným prevádzkovateľom poskytujúcim svoje služby online – povinnosť zberu údajov týkajúcich sa zmlúv o krátkodobom prenájme uzatvorených s ich pomocou a povinnosť ich následného oznámenia daňovej správe na účely výberu priamych daní od užívateľov služby?
b)
Bráni zásada slobodného poskytovania služieb uvedená v článku 56 ZFEÚ, ako aj podobné zásady vyplývajúce zo [smerníc 2000/31 a 2006/123] v prípade, že sa považujú za uplatniteľné na dotknutú oblasť, vnútroštátnemu opatreniu, ktoré ukladá sprostredkovateľom v oblasti nehnuteľností aktívnym v Taliansku – teda aj neusadeným prevádzkovateľom poskytujúcim svoje služby online, – ktorí sa zapoja do štádia platby týkajúcej sa zmlúv o krátkodobom prenájme uzatvorených s ich pomocou, povinnosť uplatniť na účely výberu priamych daní od užívateľov služby zrážku z týchto platieb a následne ju odviesť do štátnej pokladnice?
c)
V prípade kladnej odpovede na predchádzajúce otázky môžu uplatnenie zásady slobodného poskytovania služieb uvedenú v článku 56 ZFEÚ, ako aj podobné zásady vyplývajúce zo [smerníc 2000/31 a 2006/123] v prípade, že sa považujú za uplatniteľné na dotknutú oblasť, obmedziť v súlade s právom Únie vnútroštátne opatrenia, akými sú opatrenia opísané vyššie v písmenách a) a b) vzhľadom na to, že inak by bolo odvedenie priamych daní, ktoré majú zaplatiť užívatelia služby, neefektívne?
d)
Môže uplatnenie zásady slobodného poskytovania služieb uvedenej v článku 56 ZFEÚ, ako aj podobné zásady vyplývajúce zo [smerníc 2000/31 a 2006/123] v prípade, že sa považujú za uplatniteľné na dotknutú oblasť, obmedziť v súlade s právom Únie vnútroštátne opatrenie, ktoré ukladá sprostredkovateľom v oblasti nehnuteľností neusadeným v Taliansku povinnosť určiť daňového zástupcu povinného v mene a na účet neusadeného sprostredkovateľa uskutočniť vnútroštátne opatrenia uvedené v písmene b) vzhľadom na to, že inak by bolo odvedenie priamych daní, ktoré majú zaplatiť užívatelia služby, neefektívne?
3.
Má sa článok 267 tretí odsek ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že v prípade otázky výkladu práva Únie (primárneho alebo sekundárneho) vznesenej jedným z účastníkov konania a sprevádzanej presným uvedením znenia otázky, má súd stále právomoc samostatne rozhodnúť o formulácii tejto otázky tak, že podľa vlastného uváženia a najlepšieho vedomia a svedomia určí relevantné ustanovenia práva Únie, vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú s nimi prípadne v rozpore, a presné znenie otázky, pokiaľ je to v medziach predmetu sporu, alebo je povinný prijať otázku, ako ju formuloval účastník konania požadujúcim podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania?“
22.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol Súdnemu dvoru doručený 9. februára 2021. Písomné pripomienky predložili Airbnb, Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi (Federácia talianskych združení zameraných na ubytovanie a turizmus, ďalej len „Federalberghi“), talianska, belgická, česká, španielska, francúzska, holandská, rakúska a poľská vláda, ako aj Komisia. Airbnb, Federalberghi, talianska, španielska a francúzska vláda, ako aj Komisia, boli zastúpené na pojednávaní, ktoré sa konalo 28. apríla 2022.
Analýza
O prvej prejudiciálnej otázke
23.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 1 ods. 1 písm. f) smernice 2015/1535 vykladať v tom zmysle, že „technickým predpisom“ v zmysle tohto ustanovenia je vnútroštátna právna úprava, ktorá sprostredkovateľom krátkodobého prenájmu nehnuteľností, vrátane osôb, ktoré svoju činnosť vykonávajú online, ukladá jednak povinnosť zbierať a oznamovať daňovým orgánom údaje týkajúce sa nájomných zmlúv uzavretých v dôsledku činnosti sprostredkovateľa, a jednak – v prípade, že sprostredkovatelia sú zapojení aj do etapy platby nájomného – povinnosť zrážky dane, ktorá má byť zaplatená zo sumy uhradenej nájomcami prenajímateľom, a jej odvedenia do štátnej pokladnice.
O uplatniteľnosti smernice 2015/1535 na daňové ustanovenia
24.
Súdny dvor sa pýtal účastníkov konania a oprávnených subjektov prítomných na pojednávaní na uplatniteľnosť smernice 2015/1535 na opatrenia, aké vyplývajú zo sporného daňového režimu, pretože článok 114 ZFEÚ, ktorého odsek 1 je právnym základom tejto smernice, vylučuje vo svojom odseku 2 uplatnenie uvedeného odseku 1 na „fiškálne ustanovenia“.
25.
Hneď na začiatku musím poukázať na to, že sa prikláňam k stanovisku, ktoré predniesla najmä francúzska vláda, a podľa ktorého článok 114 ods. 2 ZFEÚ v zásade nebráni uplatneniu smernice 2015/1535 na daňové opatrenia. Toto ustanovenie je totiž potrebné vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na harmonizáciu tých ustanovení, ktoré by sme mohli označiť za ustanovenia „pozitívnej harmonizácie“. Opatrenia tejto povahy sa v súvislosti s poplatkami a nepriamymi daňami prijímajú na základe článku 113 ZFEÚ.
26.
Smernica 2015/1535 však nie je zameraná na takúto pozitívnu harmonizáciu. Obmedzuje sa len na stanovenie pravidiel s cieľom zabrániť prijímaniu opatrení členskými štátmi, ktoré by boli v rozpore s fungovaním vnútorného trhu. Tieto pravidlá spočívajú v procesnej povinnosti oznámiť ešte v etape návrhu určité ustanovenia, aby bolo možné ich preventívne overiť z hľadiska ich súladu s pravidlami vnútorného trhu. Takéto overenie pritom v nijakom prípade nie je harmonizáciou týchto ustanovení prostredníctvom právnej úpravy Únie, ako je napríklad tá, ktorá vyplýva z článku 114 ods. 1 ZFEÚ. Ak smernica 2015/1535 harmonizuje, ide o harmonizáciu týkajúcu sa procesných pravidiel prijímania zákonov, predpisov alebo administratívnych opatrení členských štátov.
27.
Z toho vyplýva, že článok 114 ods. 2 podľa mňa nevylučuje uplatniteľnosť smernice 2015/1535 na daňové ustanovenia, akými sú ustanovenia v prejednávanej veci.
O označení ustanovení sporného daňového režimu za „pravidlá vzťahujúce sa na služby“
28.
„Technickým predpisom“ v zmysle článku 1 ods. 1 písm. f) smernice 2015/1535 je najmä „pravidlo vzťahujúce sa na služby“, ako je definované v článku 1 ods. 1 písm. e) tejto smernice.
29.
Pripomínam, že v zmysle tejto definície je „pravidlom vzťahujúcim sa na služby“ požiadavka všeobecnej povahy, ktorá sa vzťahuje na prístup k službám informačnej spoločnosti a na ich vykonávanie, najmä ustanovenia týkajúce sa poskytovateľa služby, služieb ako takých a ich príjemcu a vylučujúce všetky pravidlá netýkajúce sa špecificky týchto služieb.
30.
Je nepochybné, že služby, aké poskytuje Airbnb, sú službami informačnej spoločnosti v zmysle smernice 2015/1535 (
7
). Je potrebné ešte zistiť, či rôzne povinnosti, ktoré sporný daňový režim ukladá sprostredkovateľom krátkodobého prenájmu nehnuteľností, spĺňajú ostatné kritériá uvedené v definícii „pravidla vzťahujúceho sa na služby“.
31.
Účastníci konania sa nezhodujú v tom, či sa tieto povinnosti týkajú služieb informačnej spoločnosti „explicitným a cieleným spôsobom“ alebo len „nepriamym alebo náhodným spôsobom“, ako to vyplýva z druhej vety definície nachádzajúcej sa v článku 1 ods. 1 písm. e) smernice 2015/1535.
32.
Na jednej strane Federalberghi tvrdí, že sporný daňový režim len rozširuje existujúci daňový režim platný pre dlhodobý prenájom, a uplatňuje ho na krátkodobý prenájom nehnuteľností. Poukazuje na to, že cieľom tohto režimu nie je regulácia sprostredkovateľských služieb ako takých, ale efektívne zdanenie prenájmu nehnuteľností v snahe zabrániť daňovým únikom v tejto oblasti. Okrem toho Federalberghi uvádza, že jednotlivé povinnosti vyplývajúce sprostredkovateľom z uvedeného režimu sú formulované technologicky neutrálne, to znamená, že sa vzťahujú tak na sprostredkovateľov, ktorí svoju činnosť vykonávajú online, ako aj na sprostredkovateľov využívajúcich iné prostriedky. Podľa uvedeného účastníka konania nemá prítomnosť prevádzkovateľov, ktorí na trhu krátkodobých prenájmov pôsobia mimo internetu, len teoretickú povahu.
33.
Na druhej strane Airbnb tvrdí, že sporný daňový režim bol v skutočnosti vytvorený práve s cieľom zamerať sa na prenájom nehnuteľností prostredníctvom online platforiem, akou je aj platforma spravovaná skupinou Airbnb. Mám pre toto tvrdenie pochopenie. Z informácií nachádzajúcich sa v spise predloženom Súdnemu dvoru totiž jasne vyplýva, že sporný daňový režim bol prijatý s cieľom čeliť rozsiahlym daňovým únikom v odvetví krátkodobých prenájmov nehnuteľností dohodnutých medzi jednotlivcami. Je pritom všeobecne známe, že toto odvetvie zaznamenalo taký významný rozmach práve vďaka uvedeným online platformám, akou je aj platforma spravovaná skupinou Airbnb, a teda vďaka službám informačnej spoločnosti. Ak v tomto odvetví pôsobia aj sprostredkovatelia, ktorí vykonávajú svoju činnosť inými prostriedkami, domnievam sa, že ich podiel na trhu je minimálny.
34.
V situácii vo veci samej teda nejde o jednoduché uplatnenie už existujúcich pravidiel platných pre prevádzkovateľov pôsobiacich mimo internetu, na služby informačnej spoločnosti, (
8
) ale o vytvorenie pravidiel, ktorých cieľom je vyriešiť problémy vzniknuté konkrétne v priestore internetu, pričom tieto pravidlá sa z toho dôvodu vzťahujú osobitne na poskytovateľov internetových služieb. (
9
)
35.
Preto sa podľa mňa možno domnievať, že povinnosti uložené sprostredkovateľom v zmysle sporného daňového režimu sa vzťahujú konkrétne na služby informačnej spoločnosti a samotná skutočnosť, že predmetné vnútroštátne ustanovenia sú formulované technologicky neutrálne, nemôže tento záver zmeniť. (
10
)
36.
Táto analýza však zohľadňuje iba jeden aspekt tohto problému, a to špecifické zameranie poskytovateľov služieb informačnej spoločnosti. Takýto prístup nepochybne môže byť dostatočný v situácii týkajúcej sa pravidiel určených na úpravu samotných podmienok prístupu k internetovej činnosti a jej vykonávania (
11
) alebo na zákaz takejto činnosti. (
12
) Naopak v situácii, ako je tá vo veci samej, ktorá sa týka ustanovení s odlišným cieľom, si podľa mňa veľmi komplexná definícia „pravidla vzťahujúceho sa na služby“ vyžaduje podrobnejší výklad, aby bolo možné správne určiť, či tieto ustanovenia spadajú do rámca oznamovacej povinnosti a sankcie, ktorá túto povinnosť sprevádza v prípade jej prípadného nedodržania a spočíva v nemožnosti uplatňovať voči jednotlivcom ustanovenia, ktoré mali byť oznámené. (
13
)
37.
Takýto podrobnejší výklad si vyžaduje zistenie, či osobitným cieľom ustanovenia, o ktorom sa tvrdí, že predstavuje technický predpis, je regulácia prístupu k službe informačnej spoločnosti alebo jej výkonu. Výklad článku 1 ods. 1 písm. e) prvej vety smernice 2015/1535 v spojení s jej článkom 1 ods. 1 písm. e) druhou vetou bodom i) ma vedie k záveru, že formulácia druhého z uvedených ustanovení, podľa ktorého sa „pravidlo považuje za pravidlo osobitne určené pre služby informačnej spoločnosti vtedy, ak… je špecifickým cieľom a zámerom… regulovanie takýchto služieb, vykonávané explicitným a cieleným spôsobom“, sa má chápať v tom zmysle, že vyžaduje, aby špecifickým cieľom a zámerom pravidla týkajúceho sa takýchto služieb bolo explicitné a cielené regulovanie prístupu k týmto službám a ich výkonu, čo sú oblasti uvedené v prvom uvedenom ustanovení.
38.
Pokiaľ ide o rôzne povinnosti sprostredkovateľov v zmysle sporného daňového režimu, súhlasím so stanoviskami niektorých oprávnených subjektov, ktoré predniesli v prejednávanej veci svoje pripomienky, najmä so stanoviskom poľskej vlády, podľa ktorej špecifickým cieľom a zámerom týchto povinností nie je regulovanie prístupu k službám sprostredkovania v oblasti nehnuteľností cez internet a ich výkonu.
39.
Po prvé, pokiaľ ide povinnosť zberu a oznamovania informácií, je podľa mňa potrebné konštatovať, že cieľom tejto povinnosti nie je vôbec regulovanie prístupu k službe sprostredkovania krátkodobého prenájmu nehnuteľností alebo jej vykonávania. Poskytnutie informácií daňovému orgánu totiž nie je zamerané na reguláciu a ani na kontrolu sprostredkovateľskej činnosti, ale len na reguláciu činnosti zákazníkov sprostredkovateľa, teda prenajímateľov. Uvedená povinnosť sa preto týka sprostredkovateľa len „náhodným spôsobom“, ako to vyplýva z článku 1 ods. 1 písm. e) prvej vety a článku 1 ods. 1 písm. e) druhej vety bodu ii) smernice 2015/1535. Táto povinnosť síce je priamym dôsledkom výkonu sprostredkovateľskej služby týkajúcej sa nehnuteľností v Taliansku, ktoré prenajímajú fyzické osoby, nie je však, na rozdiel od tvrdenia skupiny Airbnb, predpokladom výkonu tejto činnosti (
14
) a nepredurčuje ani spôsob, ani podmienky tohto výkonu. Ide o povinnosť, ktorá sa uplatňuje až následne z dôvodu výkonu činnosti a netýka sa vzťahu sprostredkovateľa a jeho zákazníkov, ale len vzťahov s daňovým orgánom. (
15
)
40.
Po druhé, pokiaľ ide o povinnosť zrážky dane, je zjavné, že je bezprostrednejšie prepojená s poskytovaním sprostredkovateľskej služby za predpokladu, že táto služba zahŕňa aj sprostredkovanie platby nájomného. Ak totiž sprostredkovateľ túto povinnosť splní, neprevedie na prenajímateľa celú sumu nájomného, ktorú prevzal, (
16
) ale len sumu, ktorá zostane po zrazení dane.
41.
Povinnosť zrážky dane však rovnako ako povinnosť informovať nemá za cieľ regulovať sprostredkovateľské služby, ale zdaniť súvisiaci prenájom nehnuteľnosti. Zrážka dane, ktorú uskutoční sprostredkovateľ v rámci platby, je len prostriedkom na uskutočnenie tohto cieľa. Uvedená povinnosť, ako aj povinnosť zberu a oznámenia informácií, sa teda týka služby sprostredkovania len náhodným spôsobom. V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že ako správne uviedla francúzska vláda, technika zrážky dane pri zdroji sa bežne používa v rôznych oblastiach, ktoré nesúvisia so službami informačnej spoločnosti, ako sú napríklad pracovnoprávne vzťahy alebo zdanenie kapitálových výnosov. Tento nástroj preto nie je v nijakom zmysle výlučne spojený so službami informačnej spoločnosti.
42.
Tvrdenia skupiny Airbnb, podľa ktorých je dotknutý sprostredkovateľ povinný zaviesť technické a organizačné postupy s cieľom dosiahnuť súlad s povinnosťami vyplývajúcimi zo sporného daňového režimu, nemôžu zmeniť moje posúdenie v súvislosti s dotknutými povinnosťami z hľadiska smernice 2015/1535. Prijatie takýchto postupov je totiž interným opatrením poskytovateľa služieb týkajúcim sa jeho vzťahov so správnymi orgánmi členského štátu, v ktorom je miesto plnení spojených so službou sprostredkovania. Takéto opatrenia však neovplyvňujú výkon samotnej služby poskytovateľa. Bolo by to inak len v prípade, že by súvisiace povinnosti uložené poskytovateľovi služieb vyžadovali, aby zmenil spôsob výkonu tejto služby, napríklad, že by musel zákazníkov požiadať o dodatočné informácie.
43.
Napokon po tretie, pokiaľ ide o povinnosť určiť daňového zástupcu, vnútroštátny súd ju vo svojej prvej prejudiciálnej otázke neuvádza. V záujme úplnosti však chcem poukázať na to, že podľa mojej analýzy článku 1 ods. 1 písm. e) smernice 2015/1535 je táto povinnosť mimo rámca definície „pravidla vzťahujúceho sa na služby“, pretože jej cieľom nie je regulácia prístupu k službe informačnej spoločnosti alebo jej výkonu, ale je len administratívnym dôsledkom výkonu takejto služby, ktorý je úzko spojený s povinnosťou zrážky dane.
O technických predpisoch, ktoré de facto súvisia s daňovými opatreniami
44.
Na pojednávaní bola predmetom diskusie aj otázka, či by povinnosti, ktoré sprostredkovateľom vyplývajú zo sporného daňového režimu, mali byť označené za „de facto technické predpisy“ v zmysle článku 1 ods. 1 písm. f) druhej vety bodu iii) smernice 2015/1535, ako pravidlá, ktoré sa vzťahujú na služby spojené s daňovými opatreniami.
45.
Ako však tvrdí francúzska vláda, takéto pravidlá sprevádzajú daňové opatrenia, ktorých cieľom je ovplyvniť spotrebu istých výrobkov alebo služieb, akými sú výrobky šetrnejšie k životnému prostrediu alebo menej náročné na energiu. To však nie je cieľom sporného daňového režimu. Ako presvedčivo uvádza talianska vláda, jeho cieľom je len zabezpečiť výber daní a bojovať s daňovými únikmi. Dotknuté povinnosti sú teda daňovými opatreniami v pravom zmysle a nemožno ich označiť za „de facto technické predpisy“ (
17
).
Návrh odpovede na prvú prejudiciálnu otázku
46.
Navrhujem preto odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku v tom zmysle, že článok 1 ods. 1 písm. f) smernice 2015/1535 v spojení s článkom 1 ods. 1 písm. e) tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že „technickým predpisom“ podľa prvého uvedeného ustanovenia nie je vnútroštátna právna úprava, ktorá sprostredkovateľom krátkodobého prenájmu nehnuteľností, vrátane tých, ktorí vykonávajú svoju činnosť online, ukladá povinnosť zbierať a oznamovať daňovým orgánom údaje týkajúce sa nájomných zmlúv uzavretých v dôsledku činnosti sprostredkovateľa, ako aj, v prípade že je sprostredkovateľ zapojený do platby nájomného, povinnosť zrážky dane zo sumy, ktorú nájomca zaplatí prenajímateľovi a jej odvedenia do štátnej pokladnice.
O druhej prejudiciálnej otázke
47.
Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa smernice 2000/31 a 2006/123, ako aj článok 56 ZFEÚ, majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá sprostredkovateľom krátkodobého prenájmu nehnuteľností, vrátane tých, ktorú svoju činnosť vykonávajú online, ukladá:
a)
povinnosť zbierať údaje týkajúce sa nájomných zmlúv uzavretých v dôsledku činnosti sprostredkovateľa a oznámiť ich daňovým orgánom;
b)
v prípade, že uvedení sprostredkovatelia sú zapojení do platby nájomného, povinnosť vykonať zrážku dane, ktorú je potrebné zaplatiť zo sumy uhradenej nájomcami prenajímateľom, a odviesť túto daň do štátnej pokladnice a
c)
povinnosť určiť daňového zástupcu, ak dotknutý sprostredkovateľ nemá v Taliansku stálu prevádzkareň.
O povinnosti informovať
48.
Pokiaľ ide o povinnosť zbierať a oznámiť informácie, Súdny dvor vo svojom rozsudku Airbnb Ireland (
18
) rozhodol, že belgická právna úprava, z ktorej vyplývali podobné povinnosti ako v prejednávanej veci, je vylúčená z pôsobnosti smernice 2000/31, keďže patrí do „daňovej oblasti“ v zmysle článku 1 ods. 5 písm. a) tejto smernice.
49.
Rovnaký záver podľa mňa platí, aj pokiaľ ide o pojem „oblasť daní“ v zmysle článku 2 ods. 3 smernice 2006/123, takže vnútroštátna právna úprava v prejednávanej veci by mala byť vylúčená aj z pôsobnosti tejto smernice.
50.
Okrem toho konštatovanie Súdneho dvora, že rozsudok Airbnb Ireland (
19
), podľa ktorého článok 56 ZFEÚ nebráni belgickej právnej úprave, možno priamo uplatniť aj na prejednávanú vec.
O povinnosti zrážky dane
51.
V rozsudku Airbnb Ireland (
20
) Súdny dvor konštatoval, že povinnosť informovať uložená poskytovateľom sprostredkovateľských služieb v oblasti krátkodobého prenájmu je vzhľadom na to, že spadá do daňovej oblasti, vylúčená z pôsobnosti smernice 2000/31, pretože dotknuté informácie sú určené daňovému orgánu, uvedená povinnosť je súčasťou daňovej právnej úpravy a informácie, ktorých oznámenie z tejto povinnosti vyplýva, sú svojou podstatou neoddeliteľné od tejto právnej úpravy, lebo slúžia na identifikáciu osoby skutočne povinnej zaplatiť daň, základu tejto dane, a teda aj jej výšky.
52.
To isté platí a fortiori o povinnosti zrážky dane, ktorá má výsostne daňovú povahu. Niet preto nijakých pochybností, že táto povinnosť spadá z rovnakého dôvodu ako povinnosť informovať do „daňovej oblasti“ v zmysle článku 1 ods. 5 písm. a) smernice 2000/31, ako aj do „oblasti daní“ v zmysle článku 2 ods. 3 smernice 2006/123.
53.
Preto je potrebné konštatovať, že povinnosť zrážky dane je vylúčená z pôsobnosti smerníc 2000/31 a 2006/123.
54.
Ďalej, pokiaľ ide o článok 56 ZFEÚ, Súdny dvor vo svojom rozsudku Airbnb Ireland určil, že toto ustanovenie nebráni povinnosti sprostredkovateľa v oblasti nehnuteľností zbierať a oznamovať informácie, a to najmä preto, že v zmysle judikatúry sa článok 56 ZFEÚ nevzťahuje na opatrenia, ktorých jediným účinkom je spôsobenie dodatočných nákladov na predmetnú službu a ktoré sa rovnakým spôsobom vzťahujú na poskytovanie služieb medzi členskými štátmi a poskytovanie služieb v rámci jedného členského štátu. (
21
)
55.
Airbnb však vo svojich pripomienkach nepriamo spochybňuje tento záver Súdneho dvora a tvrdí, že judikatúra, na ktorej je založený, sa týka daní a poplatkov vzťahujúcich sa na vlastnú činnosť cezhraničných poskytovateľov služieb, pričom dodatočné náklady uvedené v tejto judikatúre vznikli priamo na základe tohto zdanenia. Podľa skupiny Airbnb pritom povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo sporného daňového režimu nevyplývajú zo zdanenia jej vlastnej činnosti, ale zo zdanenia činnosti jej zákazníkov prenajímateľov. Airbnb preto tvrdí, že judikatúra, na ktorej je bod 46 rozsudku Airbnb Ireland založený, sa v prejednávanej veci neuplatňuje.
56.
Toto tvrdenie nie je neopodstatnené, a to v každom prípade minimálne v súvislosti s povinnosťou zrážky dane. Táto povinnosť je totiž oveľa väčšou záťažou ako len povinnosť informovať, prinajmenšom vzhľadom na finančnú zodpovednosť, ktorá z nej vyplýva tak voči štátu zdanenia, ako aj voči zákazníkom. Pokladám preto za nevyhnutné analyzovať jej súlad s článkom 56 ZFEÚ.
57.
Pripomínam, že článku 56 ZFEÚ podľa ustálenej judikatúry odporujú vnútroštátne opatrenia, ktoré zakazujú výkon slobodného poskytovania služieb, bránia mu alebo ho robia menej príťažlivým. (
22
)
58.
Airbnb v prvom rade tvrdí, že sporný daňový režim, a najmä povinnosť zrážky dane, je nepriamou diskrimináciou cezhraničných poskytovateľov služieb, pretože „takmer všetky“ platformy sprostredkovania v oblasti nehnuteľností nachádzajúce sa na talianskom trhu a „najmä tie platformy, ktoré spravujú aj platbu“, sú usadené v iných členských štátoch. Podľa mňa je toto tvrdenie potrebné chápať v tom zmysle, že podľa skupiny Airbnb sa taliansky normotvorca tým, že uložil povinnosť zrážky dane len sprostredkovateľom, ktorí sú zapojení do platby nájomného, dopustil diskriminácie platforiem, ktoré patria nerezidentom, a zvyčajne sú zapojené do platby, v porovnaní so sprostredkovateľmi rezidentmi, ktorí často do platby zapojení nie sú.
59.
Správnosť skutkového predpokladu, na ktorom je založená uvedená téza, môže overiť iba vnútroštátny súd. Bez ohľadu na to však tézu skupiny Airbnb nepokladám z hľadiska slobodného poskytovania služieb za opodstatnenú.
60.
Po prvé, pokiaľ ide o uloženie povinnosti zrážky dane len sprostredkovateľom, ktorí sú zapojení do platby nájomného, zjavne by bolo len ťažko možné uložiť túto povinnosť sprostredkovateľom, ktorí takúto dodatočnú službu neponúkajú. Najdôležitejšou je však podľa mňa skutočnosť, že rozhodnutie sprostredkovateľa poskytovať takúto službu nie je náhodné, ale práve naopak, vyplýva z podobných záujmov, aké viedli talianskeho normotvorcu k prijatiu sporného daňového režimu.
61.
Je totiž potrebné konštatovať, že ako pripúšťa aj samotná Airbnb vo svojich pripomienkach, miera rizika je vyššia v prípadoch, v ktorých sa zmluvy uzatvárajú medzi fyzickými osobami, ako v prípadoch, v ktorých je prenajímateľ podnikateľ a nájomca spotrebiteľ. Pokiaľ totiž ide v prvej z uvedených situácií o nájomcu, nemusí byť schopný si dopredu zabezpečiť skutočnú kvalitu, a dokonca ani existenciu nehnuteľnosti, ktorá by nepatrila podnikateľovi pôsobiacemu v oblasti turizmu, a nemá nárok na ochranu patriacu spotrebiteľom; pokiaľ zas ide o prenajímateľa, ktorý nie je podnikateľom, často nedokáže tak ako podnikateľ zabezpečiť efektívnu platbu nájomného nájomcom. Sprostredkovateľ, ktorý zaručuje, že nájomca bude môcť vstúpiť do prenajímaných priestorov až po tom, čo zaplatí nájom, a že prenajímateľ dostane svoje peniaze až po tom, čo nájomca prevezme nehnuteľnosť a zistí, že zodpovedá podmienkam stanoveným v zmluve, tak zabezpečuje jednak platobný postup, a jednak vytvára podmienky bezpečnosti, ktoré sú nevyhnutné na to, aby sa odvetvie krátkodobého prenájmu nehnuteľností osobami, ktoré nie sú podnikatelia, mohlo rozvíjať ako masový trh.
62.
Verejný orgán, ktorý chce tento prenájom zdaniť, pritom čelí podobným ťažkostiam. Činnosť veľkého počtu fyzických osôb, ktoré nepodliehajú rôznym povinnostiam vzťahujúcim sa na podnikateľov, sa vzhľadom na jej povahu len ťažko daňovo kontroluje. Preto je úplne logické uložiť sprostredkovateľom zapojeným do platby nájmu povinnosť zrážky dane, a to z rovnakých dôvodov, z akých uvedení sprostredkovatelia túto službu ponúkajú.
63.
Po druhé skutočnosť, že väčšina sprostredkovateľov, ktorí sú zapojení do platby nájomného, je usadená v iných členských štátoch, ako je štát, v ktorom sa nachádza prenajímaná nehnuteľnosť, súvisí jednak s tým, že poskytovanie služieb online nevyžaduje usadenie sa na danom mieste, a jednak s tým, že táto činnosť sa koncentruje v rukách obmedzeného počtu ekonomických subjektov, čo je charakteristické pre ekonomiku online platforiem. (
23
) Povaha týchto služieb, najmä služby súvisiacej so zapojením sprostredkovateľa do platby, ich však nijako nepredurčuje na to, aby boli poskytované skôr poskytovateľmi nerezidentmi ako rezidentmi. Judikatúra, ktorú uvádza Airbnb (
24
) a týka sa učiteľov cudzích jazykov, teda skupiny pravdepodobne prirodzene pozostávajúcej prevažne z cudzincov, sa preto nemôže uplatniť v prejednávanej veci.
64.
Airbnb v druhom rade uvádza, že taliansky normotvorca sa uložením rovnakej povinnosti zrážky dane tak rezidentom, ako aj nerezidentom dopustil diskriminácie nerezidentov, ktorí sa vzhľadom na to, že nepodliehajú daňovej právomoci Talianska, nachádzajú v inej situácii ako rezidenti.
65.
Podľa mňa je aj toto tvrdenie nedôvodné. Sporný daňový režim sa netýka zdanenia služieb skupiny Airbnb, ale zdanenia prenájmov nehnuteľností nachádzajúcich sa na talianskom území, ktoré s uvedenými službami súvisia. Z toho vyplýva, že tento režim nepochybne spadá do daňovej právomoci talianskej vlády. Služby sprostredkovateľov, akým je aj Airbnb, sú pritom od činnosti prenájmu neoddeliteľné, pretože nemajú vlastnú ekonomickú hodnotu. Preto podľa mňa existuje viac ako dostatočná súvislosť, ktorá tomuto členskému štátu umožňuje uložiť sprostredkovateľom povinnosti v rámci zdanenia zmlúv o prenájme nehnuteľností nachádzajúcich sa na jeho území, a to bez toho, aby rozlišoval na základe sídla týchto sprostredkovateľov. (
25
) Nerezidenti sa preto z tohto hľadiska nenachádzajú v inej situácii ako rezidenti.
66.
Na základe uvedeného som dospel k záveru, že povinnosť zrážky dane uložená sprostredkovateľom v rámci sporného daňového režimu nepredstavuje diskrimináciu voči prevádzkovateľom nerezidentom. Domnievam sa však, že uvedená povinnosť by sa mohla považovať za prekážku slobodného poskytovania služieb ako opatrenie, ktoré môže urobiť výkon tejto slobody menej príťažlivým.
67.
Takáto povinnosť totiž ukladá dotknutým prevádzkovateľom povinnosť pôsobiť v novej úlohe, keďže už nebudú len sprostredkovateľmi medzi prenajímateľmi a nájomcami, ale aj medzi prenajímateľmi a daňovými orgánmi, z čoho vyplýva väčšia finančná zodpovednosť jednak voči daňovým orgánom v súvislosti s presnou platbou dlžnej dane, a jednak voči prenajímateľom, ktorí sa budú oprávnene považovať za oslobodených od svojich daňových povinností vzhľadom na zrážku dane, ktorú uplatnili sprostredkovatelia. Slobodné poskytovanie služieb, najmä tých, ktoré sa týkajú sprostredkovania pri platbe nájomného, je teda spojené s dodatočným rizikom, ktoré by neexistovalo v prípade absencie povinnosti zrážky dane. (
26
)
68.
Na rozdiel od skupiny Airbnb sa však domnievam, že táto prekážka je úplne opodstatnená. Talianska vláda v tejto súvislosti poukazuje na nevyhnutnosť zaručiť efektívny výber daní z príjmov pochádzajúcich z krátkodobého prenájmu nehnuteľností, a zároveň na potrebu bojovať proti daňovým únikom v tomto odvetví. Treba poukázať na to, že podľa ustálenej judikatúry predstavuje tento cieľ dôvod všeobecného záujmu, ktorý môže odôvodniť prekážku slobody vnútorného trhu. (
27
)
69.
Zrážka dane (alebo zrážková daň) je všeobecne využívaná daňová technika, ktorá nielen umožňuje zabezpečiť efektívny výber daní, ale je aj nástrojom zjednodušenia a zvýšenej právnej istoty pre daňovníkov. Okrem toho pre prevádzkovateľa, ktorý aj tak má k dispozícii prostriedky predstavujúce základ dane, ako je to v prípade sprostredkovateľa v oblasti nehnuteľností zapojeného do platby nájomného, nie je povinnosť previesť časť týchto finančných prostriedkov na daňové orgány neprimeranou záťažou.
70.
Ako pripomenuli viaceré oprávnené subjekty, ktoré predniesli v prejednávanej veci svoje pripomienky, Súdny dvor uznal techniku zrážky dane ako techniku, ktorá odôvodňuje prekážku jednej zo slobôd vnútorného trhu. (
28
) Aj keď je pravda, ako to zdôrazňuje Airbnb, že tento záver sa týkal situácií, v ktorých mali daňovníci nerezidenti príjem z domácich zdrojov, (
29
) nevidím dôvod, pre ktorý by sa nemohol uplatňovať v situáciách ako vo veci samej. Ťažkosti súvisiace s výberom daní sa netýkajú iba miesta sídla alebo pobytu daňovníka, ale aj viacerých iných faktorov, pričom jeden z najdôležitejších je početnosť daňovníkov, z ktorých každý má relatívne malý príjem. Podľa mňa je zjavné, že výber istej sumy daní od viacerých malých daňovníkov si vyžaduje viac úsilia a zdrojov ako výber rovnakej sumy od jedného veľkého daňovníka. Je preto úplne legitímne zvoliť si techniku zrážkovej dane v situácii, keď jediný sprostredkovateľ prijíma a ďalej odovzdáva príjmy podliehajúce dotknutej dani viacerým daňovníkom, a to aj v prípade, že mu to spôsobuje dodatočnú administratívnu záťaž. Rovnako je zjavné, že takéto opatrenie umožňuje účinný boj proti daňovým únikom, keďže prevádzkovateľovi, ktorý nemá osobný záujem na tom, aby sa vyhol dani, zveruje zodpovednosť za odvedenie tejto dane daňovému orgánu.
71.
Uvedená povinnosť zrážky dane preto podľa mňa vzhľadom na legitímny cieľ efektívneho výberu daní a boja proti daňovým únikom nie je vôbec neprimeraná. Riešenie, ktoré podporuje Airbnb a spočíva v dobrovoľných dohodách o poskytovaní informácií medzi sprostredkovateľmi a daňovými orgánmi, sa mi zdá zjavne menej efektívne, a to práve z dôvodu jeho dobrovoľnej povahy. Daňové povinnosti predsa nemôžu mať dobrovoľnú povahu.
72.
Pokiaľ ide o tvrdenie skupiny Airbnb o nezrozumiteľnosti povinností uložených sprostredkovateľom v rámci sporného daňového režimu, najmä povinnosti zrážky dane, je potrebné poukázať na to, že voľba osôb a druhov nájomných zmlúv, ktorých sa týkajú tieto povinnosti, vyplýva z pôsobnosti sporného daňového režimu a spadá do výhradnej právomoci dotknutého členského štátu. (
30
) Okrem toho vôbec nepovažujem za nezrozumiteľné, že sa zavedú osobitné pravidlá v súvislosti s krátkodobým prenájmom, ktorého hospodárska funkcia sa líši od hospodárskej funkcie dlhodobého prenájmu, ako aj v súvislosti s fyzickými osobami, ktoré nekonajú ako podnikatelia a daňový režim, ktoré sa na ne vzťahuje, je prirodzene iný ako režim platný pre právnické osoby a podnikateľov.
73.
Napokon skutočnosť, že sprostredkovateľ, akým je Airbnb, by teoreticky mohol podliehať podobným povinnostiam, ako sú tie v prejednávanej veci, ktoré však zároveň vykazujú v istých detailoch odlišnosti v jednotlivých členských štátoch, v ktorých Airbnb poskytuje svoje služby, vyplýva z toho, že tieto služby síce sú službami poskytovanými online na diaľku, ale sú tiež späté so súvisiacimi službami prenájmu nehnuteľností, pričom podmienky poskytovania týchto služieb a najmä podmienky ich zdanenia nie sú predmetom harmonizácie na úrovni Únie. To však nemôže spochybniť moje konštatovanie o opodstatnenosti opatrení, ktoré môžu členské štáty v rámci svojich právomocí prijať s cieľom regulovať tieto služby prenájmu nehnuteľností.
74.
Preto som dospel k záveru, že článok 56 ZFEÚ nebráni povinnosti zrážky dane, aká vyplýva zo sporného daňového režimu.
O povinnosti určiť daňového zástupcu
75.
Pripomínam, že sprostredkovateľ podliehajúci povinnosti zrážky dane, ktorý nie je rezidentom v Taliansku, je v zmysle sporného daňového režimu povinný určiť daňového zástupcu na účely splnenia tejto povinnosti. Z vysvetlení talianskej vlády na pojednávaní vyplýva, že aj keď to nie je výslovne stanovené, tento zástupca musí byť logicky talianskym rezidentom, lebo inak by jeho určenie nemalo nijaký význam.
76.
Povinnosť určiť daňového zástupcu, rovnako ako dve ďalšie povinnosti sprostredkovateľov vyplývajúce zo sporného daňového režimu, zjavne spadá ako opatrenie, ktoré má výsostne daňovú povahu a je spojené s povinnosťou zrážky dane, do „daňovej oblasti“ v zmysle článku 1 ods. 5 písm. a) smernice 2000/31, ako aj do „oblasti daní“ v zmysle článku 2 ods. 3 smernice 2006/123, takže ide o povinnosť, ktorá je vylúčená z pôsobnosti oboch uvedených smerníc.
77.
Je však ešte potrebné overiť, či povinnosť označiť daňového zástupcu je v súlade s článkom 56 ZFEÚ.
78.
V tejto súvislosti Airbnb hneď na začiatku tvrdí, že táto povinnosť, ktorá sa uplatňuje iba na zahraničných rezidentov, priamo diskriminuje poskytovateľov služieb z iných členských štátov, a preto je v rozpore s článkom 56 ZFEÚ.
79.
Toto tvrdenie nepokladám za presvedčivé. Z daňového hľadiska nie sú nerezidenti vždy v rovnakej situácii ako rezidenti, čo môže odôvodňovať rozdielne zaobchádzanie bez toho, aby to viedlo k diskriminácii. (
31
)
80.
Naopak Súdny dvor už v rozsudku Komisia/Španielsko (
32
) rozhodol, že povinnosť určiť daňového zástupcu, ktorú španielska právna úprava ukladá poskytovateľom cezhraničných služieb práve s cieľom oznamovania informácií a zrážky dane, je neprimeraným obmedzením slobodného poskytovania služieb, a preto je v rozpore s článkom 56 ZFEÚ.
81.
Domnievam sa, že na rozdiel od toho, čo zrejme navrhuje talianska vláda, konštatovanie Súdneho dvora v tomto rozsudku nie je posúdením „vo výnimočnom prípade“, ale skôr výsledkom uplatnenia zásad, podľa ktorých sa vykladá článok 56 ZFEÚ, na povinnosť určiť daňového zástupcu uloženú poskytovateľom služieb usadeným v iných členských štátoch. Uvedený rozsudok už totiž bol založený na precedense. (
33
) Rozdiely medzi právnymi úpravami, ktorých sa týkali tieto dve veci, pritom Súdny dvor nepovažoval za rozhodujúce. (
34
) Okrem toho dôvody, ktoré sú podľa talianskej vlády opodstatnením povinnosti určiť daňového zástupcu, sú v podstate rovnaké, ako dôvody uvedené španielskou vládou vo veci, v ktorej bol vyhlásený spomenutý rozsudok, a spočívajú v potrebe účinnej daňovej kontroly, ako aj v boji proti daňovým podvodom. (
35
)
82.
Z toho vyplýva, že povinnosť určiť daňového zástupcu je v rozpore s článkom 56 ZFEÚ.
Odpoveď na druhú prejudiciálnu otázku
83.
Vzhľadom na uvedené úvahy navrhujem na druhú prejudiciálnu otázku odpovedať, že článok 1 ods. 5 písm. a) smernice 2000/31, ako aj článok 2 ods. 3 smernice 2006/123 sa majú vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, ktorá sprostredkovateľom krátkodobého prenájmu nehnuteľností, vrátane tých, ktorí svoju činnosť vykonávajú online, ukladá povinnosti zberu a oznámenia informácií, zrážky dane a určenia daňového zástupcu, ako vyplývajú zo sporného daňového režimu, je vylúčená z pôsobnosti týchto smerníc a že článok 56 ZFEÚ sa má vykladať tak, že nebráni prvým dvom uvedeným povinnostiam, ale bráni tretej z nich.
O tretej prejudiciálnej otázke
84.
Svojou treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 267 ZFEÚ má vykladať v tom zmysle, že v prípade otázky výkladu práva Únie vznesenej jedným z účastníkov konania má súd, proti ktorého rozhodnutiu nemožno podať opravný prostriedok, stále právomoc samostatne formulovať prejudiciálne otázky určené Súdnemu dvoru, alebo je povinný prebrať otázky tak, ako ich navrhovateľ formuloval.
85.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd poukazuje na to, že v prejednávanej veci účastníci konania navrhovali, aby boli Súdnemu dvoru predložené presné otázky týkajúce sa výkladu práva Únie a že podľa neho by nerešpektovanie tohto návrhu mohlo viesť ku vzniku zodpovednosti štátu, a teda v zmysle talianskeho právneho poriadku aj zodpovednosti sudcu ako fyzickej osoby.
86.
Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že aj keď vnútroštátny súd, proti ktorého rozhodnutiam nemožno podať vnútroštátny opravný prostriedok, je v zásade povinný podať návrh na začatie prejudiciálneho konania, ak konštatuje, že v konaní sa objavila otázka výkladu práva Únie, určenie otázok pre Súdny dvor a ich formulácia prináleží výhradne tomuto vnútroštátnemu súdu, pričom účastníci konania nemôžu určiť ich obsah. (
36
) Systém zavedený článkom 267 ZFEÚ teda nepredstavuje možnosť opravného prostriedku ponúknutú účastníkom konania v spore pred vnútroštátnym súdom. Ak niektorý z účastníkov konania tvrdí, že zo sporu vyplýva otázka týkajúca sa výkladu práva Únie, nestačí to na to, aby bol dotknutý súd povinný dospieť k záveru, že ide o otázku položenú v zmysle článku 267 ZFEÚ. (
37
) To isté platí o obsahu otázok.
87.
Okrem toho vnútroštátny súd je pri podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania povinný rešpektovať požiadavky týkajúce sa obsahu návrhu na začatie prejudiciálneho konania nachádzajúce sa v článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, (
38
) teda požiadavky, ktoré účastníci konania nemusia dodržiavať pri formulácii svojich návrhov prejudiciálnych otázok. Zodpovednosť za dodržanie týchto požiadaviek teda nesie výhradne vnútroštátny súd pod hrozbou odmietnutia návrhu alebo niektorých otázok ako neprípustných.
88.
Navrhujem preto na tretiu prejudiciálnu otázku odpovedať, že článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, proti ktorého rozhodnutiam nemožno podať vnútroštátny opravný prostriedok, si v prípade otázky zameranej na výklad práva Únie, ktorú predložil jeden z účastníkov konania, zachováva možnosť samostatnej formulácie prejudiciálnych otázok.
Návrh
89.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru odpovedať na prejudiciálne otázky, ktoré položila Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko), takto:
1.
Článok 1 ods. 1 písm. f) smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/1535 z 9. septembra 2015, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických predpisov a pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti, v spojení s článkom 1 ods. 1 písm. e) tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že „technickým predpisom“ v zmysle prvého uvedeného ustanovenia nie je vnútroštátna právna úprava, ktorá sprostredkovateľom krátkodobého prenájmu nehnuteľností, vrátane tých, ktorí vykonávajú svoju činnosť online, ukladá povinnosť zbierať a oznamovať daňovým orgánom údaje týkajúce sa nájomných zmlúv uzavretých v dôsledku činnosti sprostredkovateľa, ako aj, v prípade, že je sprostredkovateľ zapojený do platby nájomného, povinnosť zrážky dane zo sumy, ktorú nájomca zaplatí prenajímateľovi a jej odvedenia do štátnej pokladnice.
2.
Článok 1 ods. 5 písm. a) smernice 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (smernica o elektronickom obchode), ako aj článok 2 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu sa majú vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, ktorá sprostredkovateľom krátkodobého prenájmu nehnuteľností, vrátane tých, ktorí svoju činnosť vykonávajú online, ukladá
a)
povinnosť zbierať a oznámiť daňovým orgánom údaje týkajúce sa nájomných zmlúv uzavretých v dôsledku činnosti sprostredkovateľa;
b)
v prípade, že uvedení sprostredkovatelia sú zapojení do platby nájomného, povinnosť uplatniť zrážku dane, ktorú je potrebné zaplatiť zo sumy uhradenej nájomcami prenajímateľom, a odviesť túto daň do štátnej pokladnice a
c)
povinnosť určiť daňového zástupcu, ak dotknutý sprostredkovateľ nemá v Taliansku stálu prevádzkareň,
je vylúčená z pôsobnosti tejto smernice.
Článok 56 ZFEÚ sa má vykladať tak, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje povinnosti uvedené v písmenách a) a b), a naopak bráni vnútroštátne právnej úprave, ktorá stanovuje povinnosť uvedenú v písmene c).
3.
Článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, proti ktorého rozhodnutiam nemožno podať vnútroštátny opravný prostriedok, si v prípade otázky zameranej na výklad práva Únie, ktorú predložil jeden z účastníkov konania, zachováva možnosť samostatnej formulácie prejudiciálnych otázok.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. ES L 178, 2000, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399.
(
3
)	Ú. v. EÚ L 376, 2006, s. 36.
(
4
)	Ú. v. EÚ L 241, 2015, s. 1.
(
5
)	GURI č. 144, z 23. júna 2017.
(
6
)	Presnejšie tento internetový portál spravuje na území Únie spoločnosť Airbnb Ireland, kým spoločnosť Airbnb Payments UK v čase skutočností relevantných vo veci samej spravovala platby.
(
7
)	Rozsudok z 19. decembra 2019, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, bod 1 výroku).
(
8
)	Pozri rozsudok z 3. decembra 2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980, body 64 až 66).
(
9
)	Pozri rozsudok z 12. septembra 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, bod 36).
(
10
)	Pozri rozsudok z 12. septembra 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, bod 37).
(
11
)	Ako bola situácia vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 3. decembra 2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980).
(
12
)	Ako bola situácia vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 12. septembra 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716).
(
13
)	Táto sankcia má prétorskú povahu. Pozri najmä rozsudok z 30. apríla 1996, CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, bod 2 výroku).
(
14
)	Aj keď túto povinnosť sprevádzajú sankcie, tie sa neprejavujú zákazom činnosti sprostredkovania, ale len peňažnými pokutami.
(
15
)	Okrem prípadu, že by sa skutočnosť, že prenajímatelia prenajímajú nehnuteľnosť bez vedomia daňových orgánov, považovala za dôležitú súčasť dotknutej sprostredkovateľskej služby. To by však predpokladalo existenciu podvodu.
(
16
)	Po odpočítaní svojej provízie.
(
17
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2015, Berlington Hungary a i. (C‑98/14, EU:C:2015:386, body 96 a 97).
(
18
)	Rozsudok z 27. apríla 2022 (C‑674/20, ďalej len „rozsudok Airbnb Ireland, EU:C:2022:303, bod 1 výroku).
(
19
)	Bod 2 výroku tohto rozsudku.
(
20
)	Pozri body 32 až 34 tohto rozsudku.
(
21
)	Bod 46 tohto rozsudku a citovaná judikatúra.
(
22
)	Pozri nedávny rozsudok z 3. marca 2020, Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2020:141, bod 26).
(
23
)	Pozri v tejto súvislosti PERROT, A.: L’économie digitale et ses enjeux: le point de vue de l’économiste. In: AJ Contrats d’affaires Concurrence Distribution. Dalloz Revues, február 2016, č. 2, s. 74.
(
24
)	Rozsudok z 26. júna 2001, Komisia/Taliansko (C‑212/99, EU:C:2001:357).
(
25
)	Pozri v súvislosti s daňovou právomocou členských štátov návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2019:728, body 42 až 47).
(
26
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2019, N Luxembourg 1 a i. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 a C‑299/16, EU:C:2019:134, bod 159).
(
27
)	Pozri nedávny rozsudok z 26. februára 2019, N Luxembourg 1 a i. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 a C‑299/16, EU:C:2019:134, bod 160).
(
28
)	Rozsudok z 26. februára 2019, N Luxembourg 1 a i. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 a C‑299/16, EU:C:2019:134, bod 160 a citovaná judikatúra).
(
29
)	Pozri však rozsudok z 11. decembra 2014, Komisia/Španielsko (C‑678/11, EU:C:2014:2434, bod 47), v ktorom Súdny dvor pripustil takúto povinnosť poskytovateľov cezhraničných služieb, hoci vo forme obiter dictum.
(
30
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. marca 2021, Komisia/Poľsko (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, bod 38).
(
31
)	Pozri v súvislosti so situáciou daňovníkov rezidentov a daňovníkov nerezidentov rozsudok zo 14. decembra 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France (C‑170/05, EU:C:2006:783, body 23 až 25). Rovnaká logika sa môže podľa mňa uplatňovať v súvislosti s osobami, ktoré síce nie sú daňovníkmi, ale sú zodpovedné za odvedenie dane do štátnej pokladnice.
(
32
)	Rozsudok z 11. decembra 2014, Komisia/Španielsko (C‑678/11, EU:C:2014:2434, najmä body 57 až 59 a 61).
(
33
)	Teda na rozsudku z 5. júla 2007, Komisia/Belgicko (C‑522/04, EU:C:2007:405).
(
34
)	Pozri rozsudok z 11. decembra 2014, Komisia/Španielsko (C‑678/11, EU:C:2014:2434, najmä body 54 a 55).
(
35
)	Pozri rozsudok z 11. decembra 2014, Komisia/Španielsko (C‑678/11, EU:C:2014:2434, najmä bod 44).
(
36
)	Účastníci konania zas majú právo na prístup k súdu, ktorý je spôsobilý naformulovať návrh na začatie prejudiciálneho konania.
(
37
)	Túto judikatúru pripomína aj nedávny rozsudok zo 6. októbra 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, body 53 až 58).
(
38
)	Rozsudok zo 6. októbra 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, body 68 a 69).