62007CC0198
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
YVES BOT
prednesené 16. októbra 2008 (
1
)
Vec C-198/07 P
Donal Gordon
proti
Komisii Európskych spoločenstiev
„Odvolanie — Správa o služobnom postupe — Žaloba o neplatnosť — Záujem na konaní — Úradník postihnutý úplnou trvalou invaliditou“
1.
Otázka, ktorá sa nachádza v centre prejednávaného odvolania, sa týka toho, či si úradník zachováva záujem na napadnutí hodnotenia, keď je po podaní žaloby proti tomuto hodnoteniu uznaný za úplne trvale invalidného.
2.
Vo svojom rozsudku zo 7. februára 2007, Gordon/Komisia, (
2
) sa Súd prvého stupňa Európskych spoločenstiev, pridržiavajúc sa v tomto argumentácie Komisie Európskych spoločenstiev, domnieval, že takýto úradník už nemá záujem na konaní a že jeho žaloba musí byť vyhlásená za neprípustnú.
3.
Súd prvého stupňa oprel toto stanovisko o judikatúru, podľa ktorej má úradník záujem na konaní proti hodnoteniu iba vtedy, ak má pred sebou ešte služobný postup, teda do definitívneho ukončenia výkonu služby. Súd uviedol, že úradník uznaný za úplne trvale invalidného odchádza podľa príslušnej úpravy do dôchodku a že sa na neho hľadí, ako keby definitívne ukončil výkon svojej služby, hoci môže byť prípadne opätovne dosadený, ak to umožní jeho zdravotný stav. Podľa Súdu prvého stupňa tento jediný možný prípad nestačí na preukázanie toho, že úradníkovi v takejto situácii vznikol a trvá záujem na konaní proti jeho hodnoteniu.
4.
V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa rovnako zamietol ako neprípustný návrh odvolateľa na náhradu škody.
5.
V týchto návrhoch uvediem najprv dôvody, pre ktoré je podľa môjho názoru nesprávna judikatúra, podľa ktorej úradník po definitívnom ukončení výkonu svojej služby už nemá záujem na konaní proti hodnoteniu.
6.
Ďalej budem tvrdiť, že aj keby bola táto judikatúra dôvodná, neuplatnila by sa v prípade úradníka, ktorý bol uznaný za úplne trvale invalidného, pretože takýto úradník môže byť opätovne dosadený do služby. Navrhnem Súdnemu dvoru, aby rozhodol, že tomuto úradníkovi naozaj vznikol a trvá záujem na napadnutí jeho hodnotenia.
7.
Z toho vyvodím, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia a že napadnutý rozsudok treba zrušiť v rozsahu, v akom vyslovuje, že konanie o žalobe o neplatnosť sa zastavuje.
8.
Potom uvediem, že napadnutý rozsudok treba potvrdiť v rozsahu, v akom zamieta ako neprípustnú žalobu o náhradu škody.
9.
Napokon navrhnem Súdnemu dvoru, aby rozhodol o návrhu na zrušenie podanom odvolateľom, a uvediem dôvody, pre ktoré treba podľa mňa vysloviť dôvodnosť tohto návrhu.
I — Právny rámec
10.
Relevantný právny rámec zahŕňa ustanovenia týkajúce sa posúdenia úradníkov a ustanovenia, ktoré sa týkajú situácie úradníkov uznaných za invalidných.
A — Ustanovenia týkajúce sa posúdenia úradníkov
11.
Ustanovenia, ktoré upravujú posúdenie úradníkov, sú v napadnutom rozsudku opísané takto.
12.
Podľa článku 43 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev v znení, ktoré sa uplatní v tejto veci, (
3
) sú spôsobilosť, výkonnosť a správanie v službe každého úradníka, s výnimkou úradníkov v platových triedach A 1 a A 2, predmetom pravidelnej správy, vypracovanej aspoň raz za dva roky, za podmienok stanovených každou inštitúciou v súlade s článkom 110 služobného poriadku.
13.
Dňa 26. apríla 2002 prijala Komisia rozhodnutie o všeobecných vykonávacích ustanoveniach článku 43 služobného poriadku. (
4
) Takto bol zavedený nový systém hodnotenia.
14.
Podľa prechodného ustanovenia v článku 4 ods. 1 VVU 43 zahŕňa správa o služobnom postupe upravená v článku 6 VVU 43 (
5
) počas prvého hodnoteného obdobia vykonaného podľa nového systému obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002.
15.
Obdobia hodnotenia a obdobia povýšenia spolu súvisia tak, že podľa článku 5 ods. 3 všeobecných vykonávacích ustanovení článku 45 služobného poriadku, ktoré prijala Komisia 26. apríla 2002, je úradník v zásade povýšený vtedy, keď súčet zásluhových bodov zodpovedajúcich vyčíslenému hodnoteniu vyplývajúcemu zo SSP a z prednostných bodov pridelených v rámci postupu povýšenia a zhromaždených počas jedného alebo viacerých období prekročí „hranicu povýšenia“.
16.
V tejto súvislosti článok 6 ods. 1 všeobecných vykonávacích ustanovení článku 45 služobného poriadku stanovuje, že v prípade generálnych riaditeľstiev, ktorých priemerný počet zásluhových bodov pre vymedzenú platovú triedu prevýši o viac ako jeden bod priemer uvádzaný Komisiou, sa pridelený počet prednostných bodov zníži presne o počet bodov prevyšujúci priemer, ak generálne riaditeľstvá rozdiel prijateľne nezdôvodnia.
17.
Oznámenie Komisie zverejnené v Administratívnych informáciách č. 99-2002 z 3. decembra 2002 pod názvom „Sprievodca na obdobie hodnotenia zamestnancov 2001/2002 (prechodné obdobie)“ (
6
) vyzýva generálne riaditeľstvá, aby hodnotili svojich zamestnancov tak, aby dodržali priemer 14 z 20, a pripomína, že generálne riaditeľstvo, ktoré v určitej platovej triede dosiahne priemer vyšší ako 15, je penalizované znížením prideleného počtu prednostných bodov, ak toto prekročenie nezdôvodní.
B — Ustanovenia týkajúce sa situácie úradníkov uznaných za invalidných
18.
Článok 53 služobného poriadku uvádza:
„Ak posudková komisia zistí, že na úradníka sa uplatňujú ustanovenia článku 78, tento úradník automaticky odíde do dôchodku v posledný deň mesiaca, v ktorom menovací orgán (
7
) uzná jeho trvalú neschopnosť plniť si svoje povinnosti.“
19.
Článok 78 služobného poriadku stanovuje:
„Úradník má spôsobom uvedeným v článkoch 13 až 16 prílohy VIII [služobného poriadku] nárok na invalidný dôchodok v prípade úplnej trvalej invalidity, ktorá mu bráni v plnení povinností zodpovedajúcich pracovnému miestu v jeho profesijnej kategórii.
…“
20.
Články 13 až 16 prílohy VIII služobného poriadku znejú takto:
„Článok 13
Pokiaľ článok 1 ods. 1 neustanovuje inak, úradník, ktorý nedovŕšil 65 rokov veku, ktorý kedykoľvek počas obdobia, v ktorom získaval práva na dôchodok, je uznaný posudkovou komisiou za osobu trpiacu úplnou trvalou invaliditou, ktorá mu bráni v plnení povinností zodpovedajúcich pracovnému miestu v jeho profesijnej kategórii, a ktorý musí z týchto dôvodov prerušiť svoju službu v Spoločenstvách, má počas trvania tejto práceneschopnosti nárok na invalidný dôchodok, uvedený v článku 78 služobného poriadku.
…
Článok 14
Nárok na platbu invalidného dôchodku vznikne od prvého dňa kalendárneho mesiaca nasledujúceho po odchode úradníka do dôchodku podľa článku 53 služobného poriadku.
Ak bývalý úradník prestane spĺňať požiadavky pre platbu dôchodku, musí byť opätovne dosadený na prvé pracovné miesto zodpovedajúce jeho profesijnej kategórii, ktoré sa uvoľní v jeho kategórii alebo službe, ak spĺňa požiadavky na toto miesto. Ak odmietne ponúknuté miesto, zachová si právo na opätovné dosadenie, keď sa uvoľní ďalšie pracovné miesto zodpovedajúce jeho profesijnej kategórii, v jeho kategórii alebo službe za rovnakých podmienok; ak odmietne druhý raz, môžu ho požiadať, aby odstúpil z funkcie…
Článok 15
Kým bývalý úradník poberajúci invalidný dôchodok nedovŕši vek 60 rokov, inštitúcia ho môže pravidelne podrobovať lekárskym vyšetreniam, aby zistila, či ešte spĺňa požiadavky pre platbu dôchodku.
Článok 16
Ak bývalý úradník, ktorý čerpal invalidný dôchodok, bude opätovne dosadený na pracovné miesto vo svojej inštitúcii alebo v inej inštitúciu Spoločenstiev, obdobie, počas ktorého dostával invalidný dôchodok, sa vezme do úvahy na účely výpočtu jeho starobného dôchodku, bez platby nedoplatkov na príspevkoch zo strany úradníka.“
II — Skutkový stav
21.
Relevantný skutkový stav je v napadnutom rozsudku opísaný takto.
22.
Odvolateľ bol v čase podania žaloby úradníkom platovej triedy LA 5 prideleným ku generálnemu riaditeľstvu Komisie „Preklad“.
23.
Večer 11. marca 2003 dostal odvolateľ svoju SSP za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002. Ráno 12. marca 2003 odvolateľ oznámil overovateľovi, že s ním chce viesť rozhovor v súlade s článkom 7 ods. 5 VVU 43. Následne si od popoludnia zobral dovolenku v trvaní dva a pol dňa. V ten istý deň overovateľ potvrdil uvedenú SSP po tom, čo v nej poznamenal, že „[nebolo] možné zorganizovať [stretnutie požadované odvolateľom], keďže dotknutá osoba si vzala od popoludnia 12. [marca] 2003 dovolenku“.
24.
Dňa 25. marca 2003 sa konal rozhovor odvolateľa s overovateľom. V ten istý deň a na žiadosť odvolateľa bola správa predložená spoločnému hodnotiacemu výboru. (
8
) Dňa 11. apríla 2003 SHV vydal svoje stanovisko. Toto stanovisko uvádza, že „[SHV] konštatuje, že formálny rozhovor sa neuskutočnil, [a] preto odporúča revíznemu hodnotiteľovi, aby overovateľa požiadal o jeho uskutočnenie“. Odvolateľ sa s overovateľom stretol ešte 14. apríla 2003.
25.
Dňa 25. apríla 2003 sa uskutočnil rozhovor medzi odvolateľom a revíznym hodnotiteľom. Dňa 28. apríla 2003 vydal revízny hodnotiteľ svoje rozhodnutie. Potvrdil dotknutú SSP a uviedol jednak, že „bolo spresnené, že [odvolateľ] požiadal o formálny rozhovor 12. marca [2003], ale tento rozhovor sa neuskutočnil z dôvodu dovolenky, o ktorú dotknutá osoba požiadala… a vzhľadom na pôvodný termín uzavretia hodnoteného obdobia (15. marca 2003)“, a jednak, že „následne sa uskutočnili dve stretnutia s overovateľom, a to 25. marca 2003 a 14. apríla 2003“. V zázname z toho istého dňa revízny hodnotiteľ oznámil svoje rozhodnutie predsedovi SHV. V uvedenom zázname poukázal na dôvody, pre ktoré sa formálny rozhovor, o ktorý odvolateľ žiadal, nemohol uskutočniť, a dodal, že „poznámky overovateľa boli formulované… pri zohľadnení týchto skutočností, dôvodov uvedených dotknutou osobou a po vypočutí priameho nadriadeného“. Okrem toho uviedol, že „boli zorganizované dve formálne stretnutia s overovateľom, a to 25. marca 2003… a 14. apríla 2003“.
26.
Dňa 25. júla 2003 odvolateľ podal sťažnosť v súlade s článkom 90 služobného poriadku proti rozhodnutiu z 28. apríla 2003 potvrdzujúcemu jeho SSP. MO túto sťažnosť zamietol rozhodnutím z 11. decembra 2003, oznámeným odvolateľovi 2. februára 2004. (
9
)
27.
Po záveroch posudkovej komisie z 1. februára 2005, konštatujúcej, že odvolateľ „je postihnutý úplnou trvalou invaliditou, ktorá mu bráni v plnení povinností zodpovedajúcich pracovnému miestu v jeho platovej triede“, MO rozhodnutím z 15. februára 2005 rozhodol, že odvolateľ „odíde do dôchodku a získa nárok na invalidný dôchodok stanovený v súlade s ustanoveniami článku 78 [tretieho] odseku… služobného poriadku“. Toto rozhodnutie nadobudlo účinnosť 28. februára 2005.
III — Konanie pre Súdom prvého stupňa a návrhy účastníkov konania
28.
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 7. mája 2004 podal odvolateľ žalobu o neplatnosť proti spornému rozhodnutiu a žalobu o náhradu škody.
29.
Dňa 1. marca 2005 Komisia navrhla Súdu prvého stupňa, aby rozhodol o zastavení konania o žalobe o neplatnosť z dôvodu odchodu odvolateľa do dôchodku pre úplnú trvalú invaliditu. Rovnako napadla prípustnosť žaloby o náhradu škody. Dňa 6. apríla 2005 odvolateľ predložil svoje pripomienky k tomuto návrhu.
30.
Uznesením Súdu prvého stupňa z 10. júna 2005 bolo konanie o návrhu na zastavenie konania spojené s konaním vo veci samej, pričom o trovách konania sa rozhodne v konaní vo veci samej.
31.
Vyjadrením podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 6. októbra 2005 odvolateľ požiadal Súd prvého stupňa o opätovné otvorenie písomnej časti konania alebo o prijatie nových dôkazov. Komisia k tejto žiadosti nepredložila pripomienky. Pripomienky a dôkazy predložené odvolateľom na podporu jeho žaloby boli predbežne založené do spisu s tým, že o prípustnosti sa rozhodne v konaní vo veci samej.
32.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky Súdu prvého stupňa boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa konalo 31. mája 2006. Komisia rovnako predložila dokumenty, ktoré boli od nej požadované.
33.
Pri tejto príležitosti bolo pred ukončením ústnej časti konania rozhodnuté umožniť odvolateľovi, aby predložil pripomienky týkajúce sa počtu strán, ktoré preložil počas obdobia, na ktoré sa vzťahovala sporná SSP. Odvolateľ predložil svoje pripomienky v stanovenej lehote a Komisia predložila svoje pripomienky k tejto odpovedi 14. júna 2006.
34.
Rozhodnutím predsedu tretej komory Súdu prvého stupňa z 20. júna 2006 bola ústna časť konania ukončená.
IV — Napadnutý rozsudok
35.
Súd prvého stupňa rozhodoval o návrhoch na zrušenie, ako aj o návrhoch na náhradu škody a napokon o návrhoch na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, ktoré požadoval odvolateľ.
A — O návrhoch na zrušenie
36.
Súd prvého stupňa rozhodol o zastavení konania o návrhoch na zrušenie z týchto dôvodov:
„27
V prvom rade treba pripomenúť, že hoci záujem na konaní, od ktorého závisí prípustnosť žaloby, sa posudzuje v čase jej podania, (
10
) nemôže to brániť Súdu prvého stupňa, aby zastavil konanie o žalobe v prípade, keď žalobca, ktorý pôvodne mal záujem na konaní, stratil akýkoľvek osobný záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia v dôsledku udalosti, ktorá nastala po podaní žaloby. Aby totiž žalobca mohol pokračovať v konaní o žalobe smerujúcej k zrušeniu rozhodnutia, treba, aby si zachovával osobný záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia. (
11
) Navyše podľa ustálenej judikatúry musí žalobca odôvodniť vzniknutý a trvajúci záujem na zrušení napadnutého aktu, takže ak sa záujem, na ktorý sa odvoláva, týka budúcej právnej situácie, musí preukázať, že narušenie tejto situácie sa už javí isté. (
12
)
28
V druhom rade, pokiaľ ide o žalobu smerujúcu k zrušeniu SSP, treba pripomenúť, že SSP je interným dokumentom, ktorého prvoradou úlohou je zabezpečiť správnemu orgánu pravidelnú informáciu o tom, ako jeho úradníci vykonávajú svoju službu, (
13
) a ktorý teda z hľadiska úradníka zohráva dôležitú úlohu v jeho služobnom postupe, najmä pokiaľ ide o preloženie a povýšenie. Z toho vyplýva, že SSP sa v zásade dotýka záujmu hodnotenej osoby iba vtedy, pokiaľ má táto osoba pred sebou ešte služobný postup, čiže do definitívneho ukončenia výkonu služby. V dôsledku toho po tomto ukončení úradník nemá záujem na podaní alebo na pokračovaní v konaní o žalobe proti svojej SSP, okrem prípadu, ak preukáže existenciu osobitnej okolnosti odôvodňujúcej osobný a trvajúci záujem na požadovanom zrušení. (
14
)
29
V tomto prípade Komisia tvrdí, že keďže žalobca odišiel do dôchodku podľa článku 78 služobného poriadku z dôvodu úplnej trvalej invalidity, definitívne ukončil výkon svojej služby a v súlade s vyššie uvedenou judikatúrou stratil záujem na konaní o svojej žalobe. Žalobca sa však domnieva, že uvedená judikatúra sa v tomto prípade neuplatní z dvoch dôvodov. Po prvé v tomto prípade nejde o definitívne ukončenie výkonu služby, keďže v súlade s článkom 14 prílohy VIII služobného poriadku žalobca môže byť opätovne dosadený do služby, len čo mu to umožní jeho zdravotný stav. Po druhé jeho odchod do dôchodku bol povinný a došlo k nemu po podaní prejednávanej žaloby. Žalobca sa domnieva, že za týchto okolností musí jeho právo na súdnu ochranu prevážiť nad inými hľadiskami a musí mu umožniť získať rozsudok o zákonnosti napadnutej SSP. V dôsledku toho si myslí, že ešte stále má osobný a trvajúci záujem na zrušení uvedenej SSP.
30
Pokiaľ ide po prvé o otázku definitívnej povahy ukončenia výkonu služby v prípade odchodu do dôchodku z dôvodu úplnej trvalej invalidity, treba uviesť, že hoci článok 14 prílohy VIII služobného poriadku ráta s možnosťou opätovného dosadenia úradníka, ktorému bol priznaný invalidný dôchodok, úplná trvalá invalidita bola koncipovaná zákonodarcom ako ukončenie služobného postupu dotknutého úradníka. Článok 53 služobného poriadku stanovuje, že ‚ak posudková komisia zistí, že na úradníka sa uplatňujú ustanovenia článku 78, tento úradník automaticky odíde do dôchodku v posledný deň mesiaca, v ktorom [MO] uzná jeho trvalú neschopnosť plniť si svoje povinnosti‘. Článok 47 služobného poriadku zase zaraďuje každý odchod do dôchodku, vrátane toho, ktorý vyplýva z úplnej trvalej invalidity, medzi dôvody definitívneho ukončenia výkonu služby. Zákonodarca tak vníma uvedenú invaliditu, pokiaľ ide o definitívnu alebo nedefinitívnu povahu ukončenia výkonu služby, ktoré so sebou prináša, rovnako ako ostatné spôsoby ukončenia výkonu služby, ktorých definitívna povaha nevyvoláva pochybnosť, ako je napríklad odstúpenie z funkcie, prepustenie pre nespôsobilosť alebo odvolanie z funkcie.
31
Z toho vyplýva, že v systéme služobného poriadku sa odchod do dôchodku z dôvodu úplnej trvalej invalidity v zmysle článkov 53 a 78 v zásade považuje za ukončenie služobného postupu úradníka. Líši sa tak od nemocenskej dovolenky upravenej v článku 59 služobného poriadku, ktorá neovplyvňuje priebeh služobného postupu úradníka, ktorý si dočasne nemôže plniť svoje povinnosti.
32
Súd prvého stupňa sa teda domnieva, že v súlade s vyššie uvedenou judikatúrou odchod žalobcu do dôchodku podľa článku 78 služobného poriadku ovplyvňuje jeho záujem na zrušení napadnutej SSP, keďže jeho služobný postup v rámci jeho inštitúcie bol v zásade definitívne prerušený.
33
Tento záver nevyvracia tvrdenie žalobcu založené na prípadnom opätovnom dosadení do služby podľa článku 14 prílohy VIII služobného poriadku. Treba totiž pripomenúť, že žalobca musí odôvodniť vzniknutý a trvajúci záujem na zrušení napadnutého aktu, a že ak sa záujem, na ktorý sa odvoláva, týka budúcej právnej situácie, musí preukázať, že narušenie tejto situácie sa už javí isté. Treba však uviesť, že opätovné dosadenie žalobcu do služby Komisie je len možnou udalosťou, ktorej uskutočnenie je v súčasnosti iba neisté. Ide tak len o hypotetický záujem, ktorý nepostačuje na konštatovanie, že právna situácia žalobcu je ovplyvnená tým, že nedôjde k zrušeniu napadnutej SSP. (
15
)
34
Pokiaľ ide po druhé o skutočnosť, že odchod žalobcu do dôchodku bol povinný a že k nemu došlo po podaní prejednávanej žaloby, treba v prvom rade uviesť, že Súd prvého stupňa už mal príležitosť rozhodnúť, že úradník, ktorý ukončil výkon svojej služby z dôvodu prepustenia pre nespôsobilosť alebo odvolania z funkcie, ktoré sa stali po podaní súdnej žaloby definitívnymi, nemá záujem na zrušení svojho hodnotenia. (
16
) Z judikatúry tak vyplýva, že dobrovoľná alebo nedobrovoľná povaha ukončenia výkonu služby je pri posúdení existencie záujmu na konaní irelevantná. V druhom rade, pokiaľ ide o čas odchodu do dôchodku vo vzťahu k dátumu podania žaloby, je namieste pripomenúť, že z judikatúry uvedenej v bode 27 vyššie vyplýva, že skutočnosť, že k zániku záujmu na konaní došlo po podaní žaloby, nemôže zabrániť Súdu prvého stupňa, aby zastavil konanie o žalobe. (
17
)
35
S prihliadnutím na uvedené je namieste konštatovať, že zmena napadnutej SSP, ktorú požaduje žalobca, nemá v zásade žiadny dosah na jeho služobný postup, ktorý sa 28. februára 2005 skončil. Je teda povinnosťou žalobcu preukázať existenciu osobitnej okolnosti odôvodňujúcej zachovanie osobného a trvajúceho záujmu na podaní žaloby o neplatnosť. (
18
)
36
Treba uviesť, že žalobca pri spochybňovaní definitívnej povahy ukončenia výkonu služby neuvádza žiadnu osobitnú okolnosť v zmysle už citovaného uznesenia N/Komisia. Naopak, tvrdí, že jeho záujem požadovať zrušenie napadnutej SSP treba uznať preto, aby bolo garantované dodržanie jeho práva na účinnú súdnu ochranu.
37
V tejto súvislosti stačí uviesť, že právo na účinnú súdnu ochranu zahŕňa právo predložiť súdu iba tie akty inštitúcií Spoločenstva, ktoré tým, že sa dotýkajú záujmov žalobcu, spôsobujú mu ujmu. (
19
) V tomto prípade však treba konštatovať, že z dôvodu žalobcovho odchodu do dôchodku mu ani napadnuté rozhodnutie, ani napadnutá SSP v súčasnosti nespôsobujú ujmu, a to až dovtedy, kým nie je opätovne dosadený do služby. Z toho vyplýva, že bez toho, aby bolo potrebné v tomto štádiu rozhodnúť o relevancii tvrdenia žalobcu, ak by bolo uplatnené na podporu eventuálnej žaloby v prípade opätovného dosadenia žalobcu do služby, sa treba domnievať, že právo na účinnú súdnu ochranu mu nemôže priznávať právo, aby Súd prvého stupňa rozhodol o prejednávanom návrhu na zrušenie.
38
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že žalobca nepredložil dôkaz vzniknutého a trvajúceho záujmu na konaní. Je teda namieste zastaviť konanie o návrhoch na zrušenie spornej SSP.
39
Pokiaľ ide o návrhy smerujúce k tomu, aby Súd prvého stupňa vyslovil nezákonnosť VVU 43 a sprievodcu na prechodné obdobie, alebo v súčasnosti účinných ustanovení, treba poznamenať, ako to uvádza samotný žalobca, že tieto návrhy sú námietkami nezákonnosti vznesenými v rámci návrhu na zrušenie. Z tohto dôvodu netreba v tejto súvislosti rozhodnúť.“
B — O návrhoch na náhradu škody
37.
Súd prvého stupňa zamietol žalobu o náhradu škodu ako neprípustnú z týchto dôvodov:
„42
Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 21 Štatútu Súdneho dvora, ktorý sa na základe článku 53 prvého odseku tohto štatútu uplatní na konanie pred Súdom prvého stupňa, a článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa musí každá žaloba obsahovať predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je založená. Na splnenie týchto požiadaviek musí žaloba o náhradu škody údajne spôsobenej inštitúciou Spoločenstva obsahovať skutočnosti, ktoré umožňujú identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, pre ktoré sa domnieva, že existuje príčinná súvislosť medzi konaním a ujmou, ktorú, ako tvrdí, utrpel, ako aj povahu a rozsah tejto ujmy. Naopak, návrh smerujúci k získaniu ľubovoľného odškodnenia nie je dostatočne presný, a treba ho preto považovať za neprípustný. (
20
)
43
V tomto prípade sa žalobca obmedzil na to, že požaduje odškodnenie ako náhradu ujmy spôsobenej jeho služobnému postupu, jeho zdraviu a jeho spokojnosti bez toho, aby vyčíslil jej sumu, a bez toho, aby s dostatočnou presnosťou uviedol skutočnosti umožňujúce určiť jej rozsah. Jeho žaloba totiž v tejto súvislosti neobsahuje iné spresnenia okrem toho, že ‚zjavne nesprávne posúdenie a zneužitie právomoci, ktorých sa dopustil overovateľ, vážne poškodili perspektívy služobného postupu žalobcu‘ a že ‚táto situácia poškodila jeho duševný stav a zdravie, čo je ujma, ktorú treba pridať k ujme spôsobenej jeho perspektívam služobného postupu‘.
44
Aj keď Súd prvého stupňa už uznal, že za osobitných okolností nie je nevyhnutné spresniť v žalobe presný rozsah ujmy a vyčísliť sumu požadovanej náhrady, (
21
) v tomto prípade treba uviesť, že žalobca ani nepreukázal, ani netvrdil existenciu takýchto okolností. (
22
)
45
Pokiaľ ide o nemajetkovú ujmu, treba navyše zdôrazniť, že okrem toho, že vôbec neexistuje odhad tejto ujmy, žalobca Súdu prvého stupňa ani neumožnil posúdiť jej rozsah a povahu. Bez ohľadu na to, či sa odškodnenie nemajetkovej ujmy požaduje v symbolickej výške, alebo na účely získania skutočného odškodnenia, je povinnosťou žalobcu, aby spresnil povahu údajnej nemajetkovej ujmy so zreteľom na konanie vytýkané Komisii a ďalej aby spresnil, hoci iba približne, odhad celej tejto ujmy. (
23
)“
C — O návrhoch na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania požadovaných odvolateľom
38.
Súd prvého stupňa vyvodil zo skôr uvedených dôvodov, že návrhy odvolateľa, aby Komisia predložila dokument obsahujúci zápisnicu zo zasadnutí SHV, dve najpriaznivejšie SSP a dve najmenej priaznivé SSP týkajúce sa úradníkov jeho oddelenia za obdobie 2001 — 2002, ako aj dokument obsahujúci oficiálne kvantitatívne normy prekladateľských oddelení na uvedené obdobie, sú pre rozhodnutie v spore irelevantné.
V — Odvolanie
39.
Podaním zo 6. apríla 2007 prijatým kanceláriou v ten istý deň podal odvolateľ proti napadnutému rozsudku odvolanie. Komisia predložila svoje vyjadrenie k odvolaniu 12. júna 2007. Odvolateľ nepožadoval možnosť predložiť repliku a účastníci konania nežiadali, aby sa konalo pojednávanie.
40.
Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
„i)
zrušil [napadnutý rozsudok] a rozhodol vo veci samej…;
ii)
potvrdil vlastný záujem odvolateľa, pokiaľ ide o jeho správu o služobnom postupe, nezávisle od záujmu správneho orgánu v tejto súvislosti;
iii)
uznal, že invalidita je stav, ktorý je vo svojej podstate napraviteľný, a že lekárska služba… Komisie ju má za takú považovať a takto s ňou zaobchádzať;
iv)
priznal odvolateľovi právo na súdnu ochranu, pokiaľ ide o jeho [SSP];
v)
vyhovel jeho návrhu na náhradu škody a priznal odvolateľovi náhradu vo výške 1,5 milióna eur;
vi)
zaviazal odporkyňu na náhradu trov konania.“
41.
Komisia navrhuje zamietnuť odvolanie a zaviazať odvolateľa na náhradu všetkých trov konania.
A — O záujme na konaní proti SSP
42.
Odvolateľ tvrdí, že napadnutý rozsudok je postihnutý nesprávnym právnym posúdením v tom, že Súd prvého stupňa sa domnieval po prvé, že SSP má pre hodnoteného úradníka význam iba v prípade, keď má tento úradník ešte pred sebou služobný postup, po druhé, že úplná trvalá invalidita sa rovná definitívnemu ukončeniu výkonu služby, a po tretie, že právo na účinnú súdnu ochranu nepriznáva právo podať žalobu proti spornému rozhodnutiu.
43.
Komisia tvrdí, že výhrady odvolateľa proti napadnutému rozsudku nie sú dôvodné. Tvrdí, že Súd prvého stupňa sa oprávnene domnieval, že judikatúra, podľa ktorej už úradník po ukončení svojho služobného postupu nemá záujem na napadnutí hodnotenia, sa uplatňuje aj na SSP, že z článkov 53 a 78 služobného poriadku vyplýva, že úplná trvalá invalidita vedie k povinnému obchodu dotknutej osoby do dôchodku, a napokon, že právo na účinnú súdnu ochranu umožňuje napadnúť iba akt spôsobujúci ujmu. K tomuto poslednému bodu Komisia dodáva, že Súd prvého stupňa nevylúčil, že odvolateľ môže mať neskôr záujem napadnúť sporné rozhodnutie, ak by bol opätovne dosadený, a že právo na účinnú súdnu ochranu bolo dodržané, pretože napadnutý rozsudok bol vyhlásený po tom, čo odvolateľ mohol vyjadriť svoj názor počas úplného konania.
44.
Tvrdenia uvádzané účastníkmi konania v odvolacom konaní nastoľujú teda dve otázky. Prvá otázka sa týka dôvodnosti judikatúry, podľa ktorej už úradník nemá záujem napadnúť hodnotenie, ako je SSP, keď ukončil výkon svojej služby v inštitúcii, ktorá vypracovala túto správu. Druhá otázka sa týka toho, či túto judikatúru, za predpokladu, že je dôvodná, možno uplatniť na úradníka, ktorý sa nachádza v situácii úplnej trvalej práceneschopnosti.
45.
Pokiaľ ide o prvú otázku, napadnutý rozsudok sa zakladá na judikatúre Súdu prvého stupňa, podľa ktorej po definitívnom ukončení výkonu služby už úradník nemá záujem napadnúť hodnotenie, s výnimkou prípadu, ak preukáže existenciu osobitnej okolnosti odôvodňujúcej osobný a trvajúci záujem na zrušení. (
24
) Podľa tejto judikatúry samotné želanie úradníka mať správu zodpovedajúcu skutočnosti tak z osobného hľadiska, ako aj pre prípad jej použitia pri hľadaní nového zamestnania, nepreukazuje existenciu záujmu na konaní. (
25
)
46.
Nesúhlasím s uvedenou judikatúrou, a teda ani s napadnutým rozsudkom v tejto časti, pretože táto judikatúra určuje práva úradníka v súvislosti s obsahom jeho hodnotenia iba na základe užitočnosti tejto správy pre inštitúciu, ktorá ju vypracovala.
47.
Je však nepochybné, že hodnotenie, ako je SSP, predstavuje hodnotenie spôsobilosti, výkonnosti a správania úradníka, ako to uvádza článok 43 služobného poriadku. Ide teda o pravidelne vyhotovované hodnotenie spôsobu, akým sa hodnotený úradník vyrovnáva so zverenými úlohami.
48.
Iste, takýto dokument má za cieľ umožniť nadriadenému orgánu, aby porovnal zásluhy kandidátov na prípadné povýšenie alebo preloženie a prijal rozhodnutia týkajúce sa služobného postupu hodnoteného úradníka. Nemyslím si však, že z tejto úlohy hodnotenia možno vyvodiť, že hodnotenie môže spôsobiť úradníkovi ujmu iba vtedy, ak tento úradník ešte stále pokračuje v služobnom postupe v inštitúcii, ktorá hodnotenie vypracovala.
49.
Keďže totiž tento dokument predstavuje hodnotenie spôsobu, akým sa hodnotený úradník vyrovnáva so svojimi povinnosťami, dotýka sa aj osobného práva každého úradníka na správne a spravodlivé posúdenie.
50.
Domnievam sa, že takéto právo treba uznať, pretože fyzická osoba je bez ohľadu na jej postavenie v spoločnosti ako ľudskej bytosti určovaná aj tým, čo robí alebo dosahuje. V tomto ohľade zaujíma práca rozhodujúce miesto v živote každého. Úradník má právo domáhať sa správneho a spravodlivého posúdenia svojej práce, pretože toto posúdenie predstavuje prepis a záznam toho, čo dosiahol. Táto analýza platí podľa môjho názoru tým skôr, že hodnotenie spôsobu, akým sa osoba vyrovnáva so svojimi povinnosťami, nie je iba opisom úloh vykonávaných počas dotknutého obdobia, ale obsahuje aj posúdenie ľudských kvalít, ktoré hodnotená osoba preukázala pri výkone svojho zamestnania.
51.
V tomto rozsahu nemožno hodnotenie považovať výlučne z pohľadu inštitúcie za dokument určený iba na uloženie do archívu, pretože sa stáva irelevantný odo dňa, keď hodnotený úradník ukončil svoju činnosť v službe inštitúcie. Úradník má podľa môjho názoru osobné právo na to, aby spôsob, akým sa vyrovnával so svojimi povinnosťami, bol opísaný správne, lebo tieto povinnosti tvoria významnú časť jeho existencie a hodnotenie predstavuje ich záznam.
52.
Navyše úradník môže oprávnene chcieť použiť toto hodnotenie pri hľadaní budúceho zamestnania. Skutočnosť, že ide o interný dokument, nemôže brániť takémuto použitiu. Takýto dokument, keďže opisuje povinnosti vykonávané hodnoteným úradníkom a spôsob, akým sa s nimi vyrovnával, môže predstavovať veľmi dôležitú časť životopisu na preukázanie nadobudnutej skúsenosti a odborných kvalít. Navyše skutočnosť, že úradníci Spoločenstiev sú pravidelne hodnotení, je známa, takže úradník hľadajúci nové zamestnanie môže byť potenciálnym zamestnávateľom požiadaný, aby predložil svoje hodnotenia.
53.
Z týchto dvoch dôvodov si myslím, že judikatúra, podľa ktorej sa hodnotenie, ako je SSP, v zásade dotýka záujmu hodnotenej osoby iba vtedy, pokiaľ má táto osoba pred sebou ešte služobný postup, čiže do definitívneho ukončenia výkonu služby, je nesprávna. Toto nesprávne právne posúdenie musí podľa môjho názoru stačiť na odôvodnenie zrušenia napadnutého rozsudku v rozsahu, v akom sa ním rozhoduje o zastavení konania.
54.
Pokiaľ ide o druhú otázku, myslím si, že aj za predpokladu, že by táto judikatúra bola dôvodná, nemala viesť Súd prvého stupňa k rozhodnutiu, že úradník, ktorý sa nachádza v stave úplnej trvalej práceneschopnosti, nemá z tohto jediného dôvodu záujem na konaní proti svojmu hodnoteniu.
55.
Aj keď totiž úradník, ktorý sa nachádza v takejto situácii, povinne odchádza do dôchodku, ako to stanovujú články 53 a 78 služobného poriadku, ide o napraviteľnú situáciu, ako to preukazujú články 13 až 16 jeho prílohy VIII. Tieto články výslovne uvádzajú, že činnosť úradníka v službe jeho inštitúcie je iba prerušená a že toto prerušenie závisí od trvania stavu invalidity, ktoré možno pravidelne zisťovať.
56.
Situácia úradníka v stave úplnej trvalej invalidity sa teda líši od situácie úradníka, ktorý dosiahol dôchodkový vek alebo ktorý odstúpil z funkcie alebo bol prepustený, pretože trvale invalidný úradník môže jedného dňa opätovne začať vykonávať svoje povinnosti v inštitúcii.
57.
Uplatnenie judikatúry týkajúcej sa neexistencie záujmu na napadnutí hodnotenia v prípade definitívneho ukončenia výkonu služby v inštitúcii na takéhoto úradníka sa teda môže zdať šokujúce, lebo tento postoj spočíva v tvrdení, že možnosť opätovného začatia výkonu práce, a teda uzdravenia, si nezaslúži byť zohľadnená. Inými slovami, takýto postoj sa rovná odkazu tomuto úradníkovi, že už je vyškrtnutý zo zoznamu zamestnancov a že správny orgán vychádza z toho, že nemá žiadnu šancu uzdraviť sa.
58.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že súd v napadnutom rozsudku vyvodil neexistenciu záujmu odvolateľa na konaní iba zo zistenia jeho úplnej trvalej invalidity, bez toho, aby posunul svoju analýzu ďalej a preskúmal, či so zreteľom na konkrétnu situáciu dotknutej osoby bolo možné predpokladať opätovné začatie činnosti. Napadnutý rozsudok predstavuje ďalší krok k reštriktívnemu prístupu k pojmu záujem na konaní v porovnaní s prístupom zaujatým v porovnateľnom kontexte, napríklad v už citovanom uznesení Ross/Komisia.
59.
V tomto uznesení Súd prvého stupňa v reakcii na tvrdenie pána Rossa, ktorý spochybňoval definitívnu povahu svojho ukončenia výkonu služby z dôvodu stavu úplnej trvalej invalidity, prihliadol k tomu, že pán Ross neuviedol nijaké tvrdenie umožňujúce predpokladať opätovné dosadenie. Vychádzal tiež z okolnosti, že posudková komisia sa so zreteľom na trvalú povahu ochorenia dotknutého domnievala, že nie je potrebná žiadna revízna lekárska prehliadka. (
26
)
60.
Ak by Súd prvého stupňa v prejednávanej veci preskúmal konkrétnu situáciu odvolateľa ako v už citovanom uznesení Ross/Komisia, žaloba by mohla byť vyhlásená za prípustnú, pretože odvolateľ sa narodil 4. februára 1955 a zo spisu vyplýva, že posudková komisia sa vo svojom rozhodnutí zo 7. februára 2005 domnievala, že jeho situáciu treba opätovne preskúmať o dva roky neskôr. Tá istá komisia počas roka 2007 rozhodla, že invalidita odvolateľa sa predlžuje iba o jeden rok.
61.
Navyše hypotetická povaha opätovného zaradenia do práce nepredstavuje sama osebe neprekonateľnú právnu prekážku uznania vzniknutého a trvajúceho záujmu na konaní.
62.
Ako dôkaz uvádzam judikatúru týkajúcu sa žalôb proti rozhodnutiam o stanovení budúcich práv úradníkov inštitúcií na dôchodok. Podľa tejto judikatúry má úradník právo napadnúť takéto rozhodnutie, hoci jeho odchod do dôchodku, a teda poberanie dôchodku, predstavuje v čase podania žaloby neistú a hypotetickú udalosť. (
27
)
63.
Súdny dvor sa domnieval, že v takomto prípade je prípustné, aby úradník podal žalobu proti rozhodnutiu, ktoré ovplyvňuje jeho budúcu finančnú situáciu, pretože má legitímny záujem, ktorý vznikol a pretrváva, aby Súdny dvor už teraz rozhodol o neistej skutočnosti v jeho administratívnej situácii. (
28
) Podľa Súdneho dvora by neprípustnosť takejto žaloby umožnila dotknutému úradníkovi poznať jeho dôchodkové práva až v čase odchodu do dôchodku a až dovtedy by ho ponechávala v stave neistoty, pokiaľ ide o jeho finančnú situáciu, takže by nemohol okamžite prijať vhodné osobné opatrenia na zabezpečenie svojej budúcnosti. (
29
)
64.
Túto judikatúru možno použiť v prejednávanej veci. Možno uznať, že úradníkovi v stave úplnej trvalej invalidity vznikol a trvá záujem na tom, aby súd Spoločenstva vykonal kontrolu hodnotenia, ktoré môže byť rozhodujúce pre priebeh jeho kariéry, aby sa prípadne rozhodol vybrať sa iným smerom.
65.
Toto použitie sa mi zdá odôvodnené aj so zreteľom na skutočnosť, že v opačnom prípade by úradníkovi, ktorý je ako odvolateľ v stave úplnej trvalej invalidity, bolo bránené napadnúť za uspokojivých podmienok jeho hodnotenie.
66.
Iste, ako to Komisia uviedla v odpovedi na písomnú otázku Súdu prvého stupňa, opätovné dosadenie odvolateľa by bolo možné považovať za „novú podstatnú skutočnosť“ v zmysle judikatúry, podľa ktorej objavenie sa takejto skutočnosti umožňuje úradníkovi požadovať od správneho orgánu, aby sa znova zaoberal aktom, ktorý sa stal konečným. (
30
) Keby bol odvolateľ opätovne dosadený do služby Komisie, mohol by tak podľa tejto judikatúry požadovať od správneho orgánu, aby sa znovu zaoberal sporným hodnotením, prípadne napadnúť zamietnutie takejto žiadosti na súde Spoločenstva.
67.
Vecná kontrola tohto hodnotenia, ku ktorej by bolo možné pristúpiť v rámci takéhoto postupu, odloženého prípadne o niekoľko rokov, by však iste neposkytovala rovnaké záruky, ako keby bolo prípustné, aby odvolateľ napadol uvedené hodnotenie, len čo mu bolo oznámené. Existuje totiž určité riziko, že ak by mal súd Spoločenstva rozhodovať o hodnotení niekoľko rokov po jeho vypracovaní, dôkazy, ktoré by sa mohli zdať potrebné na rozhodnutie v spore, by už neboli k dispozícii. (
31
)
68.
S prihliadnutím na všetky tieto úvahy si myslím, že Súd prvého stupňa sa tým, že vyvodil, že odvolateľ nemal záujem na konaní proti spornému rozhodnutiu, iba z toho, že sa nachádzal v stave úplnej trvalej invalidity, dopustil aj nesprávneho právneho posúdenia odôvodňujúceho zrušenie napadnutého rozsudku.
B — O návrhu na náhradu škody
69.
Odvolateľ vytýka Súdu prvého stupňa, že zamietol jeho návrh na náhradu škody z dôvodu, že nebola spresnená povaha a rozsah ujmy, aj keď tento návrh a vec sama predstavujú dve samostatné otázky.
70.
Táto samostatnosť je podľa odvolateľa nevyhnutná z dôvodu, že odkedy v júli 2003 podal sťažnosť proti SSP, jeho situácia sa neustále vyvíjala. V júli 2003 ešte na uvedený rok nezasadal výbor pre povýšenie, takže odvolateľ nevedel, či bude povýšený, alebo nie. Rovnako keď v júli 2004 podal svoju žalobu, ešte nebol uznaný za invalidného. Napokon v čase vypracovania svojho odvolania nevedel, či a kedy by mohol byť opätovne dosadený na svoje pracovné miesto.
71.
Z toho podľa odvolateľa vyplýva, že z dôvodu osobitných okolností veci má súd preskúmať návrh na náhradu škody až po rozhodnutí vo veci samej, takže do vyhlásenia takéhoto rozsudku treba napadnutý rozsudok zrušiť v rozsahu, v akom zamieta tento návrh.
72.
Odvolateľ tiež uvádza, že ak Súdny dvor vyhlási jeho odvolanie za prípustné a ak v rámci preskúmania veci samej konštatuje, že bol obeťou závažnej nespravodlivosti, tak pokiaľ ide o obsah jeho hodnotenia, ako aj v súvislosti s priebehom konania, a že jeho služobný postup utrpel nenapraviteľnú ujmu, bude oprávnený na priznanie sumy 1,5 milióna eur.
73.
Komisia tvrdí, že odvolateľ neuvádza, v čom sú nesprávne dôvody, z ktorých Súd prvého stupňa zamietol jeho návrh ako neprípustný. Z toho vyvodzuje, že odvolanie je v tejto časti neprípustné alebo zjavne nedôvodné.
74.
Mám rovnaký názor ako Komisia. Výhrady odvolateľa proti napadnutému rozsudku, pokiaľ ide o návrh na náhradu škody, nie sú spôsobilé preukázať, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia alebo nesprávne vyložil tento návrh.
75.
Súd prvého stupňa oprávnene pripomenul pravidlo, podľa ktorého návrh na náhradu škody, ktorej spôsobenie je pripisované inštitúcii Spoločenstva, musí opisovať škodovú udalosť, ujmu spôsobenú v dôsledku tejto udalosti navrhovateľovi, ako aj príčinnú súvislosť medzi touto udalosťou a uplatňovanou ujmou. Súd prvého stupňa správne konštatoval, že odvolateľ nedodržal túto požiadavku, pretože sa uspokojil s tým, že vo svojej žalobe uviedol, že „zjavne nesprávne posúdenie a zneužitie právomoci, ktorých sa dopustil overovateľ, vážne poškodili perspektívy služobného postupu žalobcu“ a že „táto situácia poškodila jeho duševný stav a zdravie, čo je ujma, ktorú treba pridať k ujme spôsobenej jeho perspektívam služobného postupu“.
76.
Súd prvého stupňa tiež uviedol, že odvolateľ nijako nevysvetlil dôvody, pre ktoré nemohol opísať presný rozsah svojej ujmy a urobiť jej odhad.
77.
Ako tvrdí Komisia, vysvetlenia, ktoré odvolateľ poskytol v tomto ohľade v rámci prejednávaného odvolania, predstavujú nové skutočnosti, ktoré nie sú spôsobilé preukázať, že napadnutý rozsudok je poznačený nesprávnym právnym posúdením. Odvolanie odvolateľa v rozsahu, v akom napáda zamietnutie jeho návrhu na náhradu škody v napadnutom rozsudku, je teda podľa môjho názoru zjavne nedôvodné.
78.
Návrh na priznanie sumy 1,5 milióna eur z dôvodu odškodnenia pre prípad, že Súdny dvor vecne preskúma spor, je navyše novým návrhom v zmysle článku 113 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktorý musí byť vyhlásený za neprípustný.
C — O dôsledkoch zrušenia napadnutého rozsudku
79.
Navrhujem Súdnemu dvoru, aby rozhodol o návrhu na zrušenie sporného rozhodnutia v súlade s článkom 61 Štatútu Súdneho dvora, podľa ktorého, ak je odvolanie dôvodné, môže Súdny dvor sám právoplatne rozhodnúť o veci samej, ak to stav konania dovoľuje.
80.
Odvolateľ navrhuje zrušiť sporné rozhodnutie, ktorým sa zamieta jeho sťažnosť podaná proti rozhodnutiu z 28. apríla 2003 potvrdzujúcemu jeho SSP za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002.
81.
Na podporu tejto žaloby odvolateľ uvádza tri dôvody, z ktorých prvý je založený na porušení podstatných formálnych náležitostí a práva na obranu.
82.
V rámci tohto dôvodu odvolateľ tvrdí, že v rámci interného opravného konania proti jeho SSP upraveného vo VVU 43 vznikli viaceré nezrovnalosti. Tvrdí najmä, že nebola dodržaná druhá etapa tohto konania spočívajúca v tom, že SHV skontroluje formálne a materiálne podmienky SSP.
83.
Odvolateľ tak uvádza, že preskúmanie, ktoré vykonal SHV, sa obmedzilo na procesné hľadisko a netýkalo sa merita veci. Uvádza, že SHV konštatoval, že formálny rozhovor s overovateľom SSP sa nekonal, a teda odporučil, aby sa tento rozhovor uskutočnil. Zdôrazňuje, že jeho spis nebol následne zaslaný SHV, aby sa aj ten mohol vyjadriť k otázke, či SSP bola vypracovaná spravodlivo, objektívne a v súlade s normami riadneho hodnotenia.
84.
Odvolateľ tvrdí, že táto medzera predstavuje vážnu nezrovnalosť, ktorá poznamenáva interné opravné konanie. SHV je totiž vzhľadom na svoje zloženie jediným odvolacím orgánom, v rámci ktorého zamestnanci vykonávajúci rovnaké funkcie ako on mohli preskúmať jeho hodnotenie. Navyše stanovisko SHV má vysokú hodnotu, pretože v prípade, ak sa ním revízny hodnotiteľ odmietne riadiť, je povinný odôvodniť svoje rozhodnutie.
85.
Komisia tvrdí, že odvolateľ nemôže vyvodzovať nijaké tvrdenie z toho, že SHV sa obmedzil na to, že konštatoval, že formálny rozhovor s overovateľom SSP sa nekonal, pretože on sám neinformoval SHV, že tento rozhovor sa uskutočnil 25. marca 2003.
86.
Domnievam sa, že tvrdenie odvolateľa je dôvodné a že sporné rozhodnutie má skutočne svoj pôvod v porušení podstatného procesného pravidla. Túto analýzu opieram o ustanovenia VVU 43, ktoré upravujú interné opravné konanie proti SSP.
87.
Podľa týchto ustanovení vypracúva SSP úradníka, ako je odvolateľ, jeho vedúci odboru, označovaný ako hodnotiteľ, a jeho riaditeľ, ktorý pôsobí ako overovateľ. Táto správa je predložená hodnotenému úradníkovi, ktorý má päť pracovných dní na to, aby vyjadril súhlas s jej obsahom a podpísal ju, alebo aby ju napadol. Keď hodnotený úradník nie je spokojný so svojou SSP, informuje o tom hodnotiteľa a oznámi mu, že chce viesť rozhovor s overovateľom. Overovateľ musí zorganizovať tento rozhovor v lehote piatich pracovných dní.
88.
Podľa článku 7 ods. 5 VVU 43 po skončení tohto rozhovoru overovateľ buď zmení SSP, alebo ju potvrdí a potom ju predloží dotknutej osobe. Ak dotknutá osoba nie je spokojná s rozhodnutím overovateľa, môže ho požiadať, aby správu predložil SHV.
89.
SHV je zložený z predsedu na úrovni riaditeľa a zo štyroch ďalších členov vrátane dvoch zástupcov zamestnancov určených ústredným výborom zamestnancov. Článok 8 ods. 5 VVU 43 definuje úlohu SHV takto:
„Hoci výbor nemôže nahrádzať hodnotiteľov pri posúdení práce dotknutej osoby, ubezpečí sa, že správa bola vypracovaná spravodlivo, objektívne a v súlade s normami riadneho hodnotenia. Overí tiež, či boli dodržané postupy (pokiaľ ide o rozhovor/rozhovory, lehoty atď.)…“ [neoficiálny preklad].
90.
SHV tak musí poskytnúť svoje stanovisko k týmto skutočnostiam do desiatich pracovných dní odo dňa, keď mu bola predložená SSP. Účinky tohto stanoviska sú spresnené v článku 8 ods. 7 VVU 43 takto:
„Stanovisko hodnotiaceho výboru oznámené úradníkovi, ako aj hodnotiteľovi a overovateľovi sa zašle revíznemu hodnotiteľovi. V rámci lehoty 3 pracovných dní revízny hodnotiteľ správu pred jej zaslaním dotknutej osobe buď potvrdí, alebo zmení. Keď sa revízny hodnotiteľ odchýli od odporúčaní uvedených v stanovisku [SHV], je povinný svoje rozhodnutie odôvodniť…“ [neoficiálny preklad].
91.
Z týchto ustanovení, ktoré sú relevantné pre rozhodnutie prejednávaného sporu, možno teda vyvodiť dve informácie. Po prvé stanovisko SHV sa musí týkať nielen dodržania procesných pravidiel, ale aj objektívnej a spravodlivej povahy hodnotenia. Po druhé toto stanovisko má relatívne veľkú silu, pretože revízny hodnotiteľ musí odôvodniť svoj postoj, ktorý je v rozpore s uvedeným stanoviskom.
92.
V prejednávanej veci je však nepochybné, že SHV sa nevyjadril k obsahu sporného hodnotenia. Vo svojom stanovisku predloženom revíznemu hodnotiteľovi 11. apríla 2003 konštatoval, že formálny rozhovor s overovateľom predvídaný v článku 7 VVU 43 v prípade nesúhlasu hodnoteného úradníka s obsahom jeho SSP sa nekonal.
93.
Skutočnosť, že SHV po tomto konštatovaní nepreskúmal obsah hodnotenia, sa mi zdá logická, keďže jednak sa tento výbor mohol oprávnene domnievať, že tento rozhovor bude skutočne zorganizovaný a vada konania tak bude odstránená, a jednak po tomto rozhovore mal overovateľ možnosť zmeniť spornú SSP. Inými slovami, v prípade neuskutočnenia formálneho rozhovoru s overovateľom nepovažoval SHV obsah SSP za konečný.
94.
Revízny hodnotiteľ teda vo svojom rozhodnutí z 28. apríla 2003 nemohol podľa môjho názoru rozhodovať o internom opravnom prostriedku odvolateľa skôr, ako mu sám SHV dal svoje stanovisko k obsahu spornej SSP.
95.
Revízny hodnotiteľ v tomto rozhodnutí postupoval inak, keď uviedol, že formálny rozhovor s overovateľom sa uskutočnil 25. marca 2003 a potom 14. apríla 2003, teda „pred zasadnutím SHV 7. apríla 2003 a po ňom“. Toto konštatovanie mu však nemohlo umožniť, aby rozhodol. Revízny hodnotiteľ buď konštatoval, že na rozdiel od toho, čo uviedol SHV vo svojom stanovisku, sa formálny rozhovor konal 25. marca 2003, a potom mal vyzvať SHV, aby sa vyjadril k meritu veci, alebo sa domnieval, že formálny rozhovor sa konal 14. apríla 2003 na základe odporúčania SHV, a mal si rovnako vyžiadať stanovisko tohto výboru k obsahu hodnotenia potvrdeného overovateľom po tomto rozhovore.
96.
Tým, že sa revízny hodnotiteľ vo svojom rozhodnutí z 28. apríla 2003 vyjadril tak, ako to urobil, zaobchádzal s právom odvolateľa na opravný prostriedok pred SHV ako s čisto formálnou etapou. Ako to však zdôrazňuje odvolateľ, toto právo na opravný prostriedok je významné, pretože po prvé SHV je jediným orgánom zúčastňujúcim sa na hodnotení, ktorého členmi sú zástupcovia zamestnancov, a po druhé jeho stanovisko musí revízny hodnotiteľ zohľadniť.
97.
Tieto skutočnosti podľa mňa preukazujú, že toto procesné porušenie mohlo skutočne poškodiť práva odvolateľa.
98.
Komisia tvrdí, že odvolateľ sa nemôže odvolávať na túto nezrovnalosť, lebo ju sám spôsobil tým, že neinformoval SHV o uskutočnení formálneho rozhovoru s overovateľom 25. marca 2003.
99.
Nezdá sa mi, že toto tvrdenie možno použiť, a to z týchto dôvodov. V prvom rade podľa ustanovení článku 7 ods. 5 VVU 43 je po formálnom rozhovore dotknuté hodnotenie po tom, čo bolo potvrdené alebo zmenené, znovu predložené dotknutému úradníkovi. Konanie tohto formálneho rozhovoru teda musí byť preukázané novým predložením sporného hodnotenia. Navyše správa, ako to stanovuje článok 7 ods. 6 VVU 43, je predložená SHV na žiadosť hodnoteného úradníka predloženú overovateľovi.
100.
Je teda ťažké predstaviť si, že posúdenie SHV v prejednávanej veci, podľa ktorého sa nekonal formálny rozhovor s odvolateľom, by mohlo vyplývať iba z vyhlásení odvolateľa v jeho žiadosti, ktorou podal svoj opravný prostriedok pred SHV.
101.
V druhom rade okolnosť, že formálny rozhovor bol zorganizovaný 14. apríla 2003, teda po stanovisku SHV odporúčajúcom jeho konanie, odporuje postoju, ktorý obhajuje Komisia.
102.
S prihliadnutím na tieto úvahy si myslím, že sporné rozhodnutie je postihnuté porušením procesného pravidla, ktoré poškodilo záujmy odvolateľa, a preto je potrebné toto rozhodnutie zrušiť.
D — O trovách
103.
Keďže v prípade, ak sa Súdny dvor bude riadiť mojím návrhom, odvolateľ uspeje vo veci, pokiaľ ide o prípustnosť a dôvodnosť jeho návrhu na zrušenie sporného rozhodnutia, a keďže tieto dve otázky predstavujú hlavné otázky tohto konania, navrhujem rozhodnúť, že Komisia znáša všetky trovy konania v súlade s článkom 122 rokovacieho poriadku.
VI — Návrh
104.
S prihliadnutím na predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby rozhodol takto:
—
zrušil rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev zo 7. februára 2007, Gordon/Komisia (T-175/04), v rozsahu, v akom rozhoduje a vyhlasuje, že sa zastavuje konanie o návrhoch na zrušenie,
—
zamietol ako zjavne nedôvodné odvolanie podané proti tomuto rozsudku v rozsahu, v akom uvedený rozsudok zamieta ako neprípustnú žalobu o náhradu škody,
—
zrušil rozhodnutie Komisie z 11. decembra 2003, ktorým sa zamieta sťažnosť podaná proti rozhodnutiu z 28. apríla 2003 potvrdzujúcemu správu o služobnom postupe odvolateľa za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002, a
—
zaviazal Komisiu Európskych spoločenstiev na náhradu všetkých trov konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	T-175/04, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, ďalej len „napadnutý rozsudok“.
(
3
)	Ďalej len „služobný poriadok“.
(
4
)	Ďalej len „VVU 43“.
(
5
)	Ďalej len „SSP“.
(
6
)	Ďalej len „sprievodca na prechodné obdobie“.
(
7
)	Ďalej len „MO“.
(
8
)	Ďalej len „SHV“.
(
9
)	Ďalej len „sporné rozhodnutie“.
(
10
)	Rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 1963, Forges de Clabecq/Vysoký úrad, 14/63, Zb. s. 719, 748, ako aj uznesenie Súdu prvého stupňa z 30. novembra 1998, N/Komisia, T-97/94, Zb. VS s. I-A-621 a II-1879, bod 23.
(
11
)	Rozsudky Súdu prvého stupňa z 24. apríla 2001, Torre a i./Komisia, T-159/98, Zb. VS s. I-A-83 a II-395, bod 30; z 31. mája 2005, Dionyssopoulou/Rada, T-105/03, Zb. VS s. I-A-137 a II-621, bod 18, ako aj z 8. decembra 2005, Rounis/Komisia, T-274/04, Zb. VS s. I-A-407 a II-1849, body 21 a 22.
(
12
)	Rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. septembra 1992, NBV a NVB/Komisia, T-138/89, Zb. s. II-2181, bod 33; zo 14. apríla 2005, Sniace/Komisia, T-141/03, Zb. s. II-1197, bod 26, ako aj uznesenie Súdu prvého stupňa zo 17. októbra 2005, First Data a i./Komisia, T-28/02, Zb. s. II-4119, body 42 a 43.
(
13
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 3. júla 1980, Grassi/Rada, 6/79 a 97/79, Zb. s. 2141, bod 20, ako aj rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. mája 1997, Burban/Parlament, T-59/96, Zb. VS s. I-A-109 a II-331, bod 73.
(
14
)	Pozri v tomto zmysle uznesenie N/Komisia, už citované, bod 26, a rozsudok Dionyssopoulou/Rada, už citovaný, bod 20.
(
15
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 21. januára 1987, Stroghili/Dvor audítorov, 204/85, Zb. s. 389, bod 11.
(
16
)	Uznesenie N/Komisia, už citované, bod 27, ako aj rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. februára 2006, V/Komisia, T-200/03 a T-313/03, Zb. VS s. II-A-2-57, bod 184.
(
17
)	Rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra 1990, Moritz/Komisia, T-20/89, Zb. s. II-769, bod 16, ako aj rozsudky Dionyssopoulou/Rada, už citovaný, bod 18, a Rounis/Komisia, už citovaný, bod 21.
(
18
)	Uznesenie N/Komisia, už citované, body 26 a 27.
(
19
)	Pozri v tomto zmysle uznesenie Súdneho dvora z 1. októbra 2004, Pérez Escolar/Komisia, C-379/03 P, body 41 a 42, ako aj uznesenie Súdu prvého stupňa z 2. júna 2003, Forum 187/Komisia, T-276/02, Zb. s. II-2075, bod 50.
(
20
)	Rozsudok Súdneho dvora z 2. decembra 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt/Rada, 5/71, Zb. s. 975, bod 9, ako aj uznesenia Súdu prvého stupňa z 1. júla 1994, Osório/Komisia, T-505/93, Zb. VS s. I-A-179 a II-581, bod 33, a z 15. februára 1995, Moat/Komisia, T-112/94, Zb. VS s. I-A-37 a II-135, bod 32.
(
21
)	Rozsudky Súdu prvého stupňa z 10. júla 1990, Automec/Komisia, T-64/89, Zb. s. II-367, body 75 až 77, a z 20. septembra 1990, Hanning/Parlament, T-37/89, Zb. s. II-463, bod 82.
(
22
)	Pozri v tomto zmysle uznesenia Osório/Komisia, už citované, bod 35, a Moat/Komisia, už citované, bod 37.
(
23
)	Uznesenie Moat/Komisia, už citované, bod 38, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. januára 1998, Affatato/Komisia, T-157/96, Zb. VS s. I-A-41 a II-97, bod 38.
(
24
)	Uznesenia Súdu prvého stupňa N/Komisia, už citované, bod 26, a z 28. júna 2005, Ross/Komisia, T-147/04, Zb. VS s. I-A-171 a II-771, bod 27.
(
25
)	Uznesenia N/Komisia, už citované, bod 30, a Ross/Komisia, už citované, body 29 a 30.
(
26
)	Uznesenie Ross/Komisia, už citované, body 31 a 32.
(
27
)	Rozsudky z 1. februára 1979, Deshormes/Komisia, 17/78, Zb. s. 189, body 10 až 12, a z 31. mája 1988, Rousseau/Dvor audítorov, 167/86, Zb. s. 2705, bod 7.
(
28
)	Tamže.
(
29
)	Rozsudok Deshormes/Komisia, už citovaný, bod 11.
(
30
)	Rozsudok z 15. mája 1985, Esly/Komisia, 127/84, Zb. s. 1437, body 10 a 12, a uznesenie Súdu prvého stupňa z 25. marca 1998, Koopman/Komisia, T-202/97, Zb. VS s. I-A-163 a II-511, bod 23.
(
31
)	V prejednávanej veci Súd prvého stupňa žiadal Komisiu, aby predložila oficiálne dokumenty uvádzajúce počet úradníkov triedy platovej LA 5 v odbore EN.3 počas obdobia hodnotenia, ako aj výsledky hodnotenia úradníkov odboru odvolateľa zoradené v stĺpcoch.