62016TJ0233
T‑233/16 P62016TJ0233EU:T:2017:43500011177T
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (odvolacia komora)
z 27. júna 2017 (
*1
)
„Odvolanie — Verejná služba — Dočasní zamestnanci — Zmluva na dobu určitú obsahujúca ustanovenie o skončení zmluvy v prípade, ak zamestnanec nebude zapísaný do zoznamu úspešných uchádzačov výberového konania — Vypovedanie zmluvy na základe ustanovenia o skončení zmluvy — Rekvalifikácia zmluvy na dobu určitú na zmluvu na dobu neurčitú — Právna sila rozhodnutej veci — Doložka 5 ods. 1 Rámcovej dohody o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP — Povinnosť odôvodnenia“
Vo veci T‑233/16 P,
ktorej predmetom je odvolanie podané proti rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie (tretia komora) z 2. marca 2016, Ruiz Molina/ÚHVT (F‑60/15, EU:F:2016:28), ktorým sa navrhuje zrušenie uvedeného rozsudku,
José Luis Ruiz Molina, bydliskom v San Juan de Alicante (Španielsko), v zastúpení: N. Lhoëst a S. Michiels, advokáti,
odvolateľ,
ďalší účastník konania:
Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO), v zastúpení: A. Lukošiūtė, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci B. Wägenbaur, advokát,
žalovaný v prvostupňovom konaní,
VŠEOBECNÝ SÚD (odvolacia komora),
v zložení: predseda komory M. Jaeger, sudcovia M. Prek (spravodajca) a A. Dittrich,
tajomník: E. Coulon
vyhlásil tento
Rozsudok (
1
)
1
Svojím odvolaním podaným na základe článku 9 prílohy I Štatútu Súdneho dvora Európskej únie odvolateľ, José Luis Ruiz Molina, navrhuje zrušenie rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie (tretia komora) z 2. marca 2016, Ruiz Molina/ÚHVT (F‑60/15, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:F:2016:28), ktorým Súd pre verejnú službu zamietol jeho návrh na zrušenie rozhodnutia výkonného riaditeľa EUIPO zo 4. júna 2014 o skončení jeho zmluvy dočasného zamestnanca po uplynutí šesťmesačnej výpovednej doby.
Skutkové okolnosti
2
Skutkové okolnosti sú uvedené v bodoch 13 až 29 napadnutého rozsudku takto:
„13
Žalobca nastúpil do služby v rámci [EUIPO] 16. júla 2001 a od 16. júla 2002 s ním bola uzavretá zmluva dočasného zamestnanca na základe článku 2 písm. a) PZOZ účinných v tom čase, ktorá bola pôvodne stanovená na štyri roky, čiže do 15. júla 2006.
[omissis]
15
Po tom, čo sa zúčastnil interného výberového konania v oblasti ‚priemyselného vlastníctva‘ a vzhľadom na jeho umiestnenie, bol žalobcovi ponúknutý dodatok k jeho zmluve dočasného zamestnanca s účinnosťou k 1. júnu 2005, s ktorým súhlasil. Články 4 a 5 uvedenej zmluvy boli teda zmenené a doplnené, pričom jeho zmluva sa tak stala ‚zmluvou… uzavretou na dobu neurčitú obsahujúcou ustanovenie o skončení zmluvy‘ v súlade s novým článkom 4.
16
Takto zmenený článok 5 zmluvy dočasného zamestnanca stanovoval:
‚Táto zmluva bude ukončená za podmienok stanovených v článku 47 [PZOZ] v prípade, že [meno] zamestnanca nebude zapísané na zoznam úspešných uchádzačov nasledujúceho verejného výberového konania jeho funkčnej skupiny v odbore priemyselného vlastníctva organizovaného [Európskym úradom pre výber pracovníkov]. Táto zmluva bude tiež ukončená v prípade, ak by zamestnanec neprijal ponuku [EUIPO] na zamestnanie ako úradník svojej funkčnej skupiny po zverejnení zoznamu úspešných uchádzačov uvedeného výberového konania.
[EUIPO] si navyše ponecháva právo ukončiť zmluvu z akéhokoľvek iného dôvodu stanoveného v článkoch 47 až 50 [PZOZ] v súlade s podmienkami uvedenými v týchto článkoch.
Ak budú splnené podmienky na ukončenie zmluvy, táto zmluva bude automaticky ukončená po uplynutí výpovednej doby v zmysle článku 47 písm. c) bodu i) [PZOZ].‘
[omissis]
18
Dňa 19. decembra 2007 riaditeľ oddelenia ľudských zdrojov [EUIPO] informoval žalobcu, že verejné výberové konania OHIM/AD/02/07 a OHIM/AST/02/07 patria medzi výberové konania, na ktoré sa vzťahuje ustanovenie o skončení zmluvy stanovené v článku 5 jeho zmluvy dočasného zamestnanca, zmenenej a doplnenej 1. júna 2005.
19
Žalobca sa zúčastnil verejného výberového konania OHIM/AST/02/07, ale [jeho meno] nebolo zapísané do zoznamu úspešných uchádzačov. K ukončeniu jeho zmluvy došlo rozhodnutím z 12. marca 2009 s účinnosťou od 15. septembra 2009 večer (ďalej len ‚rozhodnutie z 12. marca 2009‘).
20
Žalobca podal proti rozhodnutiu z 12. marca 2009 sťažnosť. Keďže jeho sťažnosť bola zamietnutá, napadol uvedené rozhodnutie v rámci skupinovej žaloby, ktorú podal spolu s trinástimi dočasnými zamestnancami a bývalými dočasnými zamestnancami [EUIPO] a ktorá bola zaregistrovaná v kancelárii Všeobecného súdu pod číslom F‑102/09.
21
O skupinovej žalobe, ktorá bola zaregistrovaná pod číslom F‑102/09, bolo rozhodnuté rozsudkom z 15. septembra 2011, Bennett a i./ÚHVT (F‑102/09, EU:F:2011:138, ďalej len ‚rozsudok Bennett II‘). V tomto rozsudku Všeobecný súd konštatoval jednak, že zmluvu žalobcu, zmenenú a doplnenú s účinnosťou k 1. júnu 2005, bez ohľadu na znenie jej článku 4, nemožno kvalifikovať ako zmluvu na dobu neurčitú, ktorá je charakteristická stabilitou zamestnania (rozsudok Bennett II, bod 86), a jednak, že zmena, ktorá bola 1. júna 2005 vykonaná v jeho zmluve dočasného zamestnanca pridaním ustanovenia o skončení zmluvy, sa musí posudzovať ako prvé obnovenie jeho zmluvy na dobu určitú v zmysle článku 2 písm. a) PZOZ (rozsudok Bennett II, bod 120). Týmto istým rozsudkom Všeobecný súd zamietol žalobu v rozsahu, v akom sa týkala žalobcu, a rozhodnutie z 12. marca 2009 teda nezrušil.
22
Všeobecný súd predtým v rámci inej skupinovej žaloby zaregistrovanej v kancelárii Všeobecného súdu pod číslom F‑19/08, ku ktorej sa žalobca tiež pripojil a v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 2. júla 2009, Bennett a i./ÚHVT (F‑19/08, EU:F:2009:75, ďalej len ‚rozsudok Bennett I‘), po tom, čo konštatoval, že výberové konania OHIM/AD/02/07 a OHIM/AST/02/07 boli organizované s cieľom zamestnať jednak štyroch asistentov a jednak jedného administrátora, v bode 116 uvedeného rozsudku usúdil, že:
‚[EUIPO] sa tým, že 31 zamestnancom, ktorí na tieto účely úspešne absolvovali interné výberové konania, ponúkol zmluvu dočasného zamestnanca na dobu neurčitú obsahujúcu ustanovenie o skončení zmluvy, ktoré sa uplatní len v prípade, že dotknuté osoby nebudú zapísané do zoznamu úspešných uchádzačov zostaveného po ukončení verejného výberového konania v odbore priemyselné vlastníctvo, ktorého uskutočnenie bolo oznámené jeho výkonným riaditeľom na rok 2007 alebo 2008, jasne zaviazal natrvalo u seba zamestnať dotknuté osoby pod podmienkou, že sa nachádzajú na takomto zozname úspešných uchádzačov. Za týchto podmienok obmedzením počtu pracovných miest, ktoré sa mali obsadiť, celkovo na päť, hoci dotknutých osôb bolo [tridsať jeden], a obmedzením počtu úspešných uchádzačov zapísaných do zoznamov vhodných uchádzačov zostavených po ukončení [výberových konaní OHIM/AD/02/07 a OHIM/AST/02/07], ktoré boli navyše verejné, na presný počet pracovných miest, ktoré sa mali obsadiť, [EUIPO] radikálne a objektívne znížil šance všetkých žalobcov vyhnúť sa uplatneniu ustanovenia o skončení zmluvy, a preto sčasti zbavil svojej podstaty rozsah svojich zmluvných záväzkov prijatých voči svojim dočasným zamestnancom.‘
[omissis]
25
V nadväznosti na rozsudky Bennett I a Bennett II [EUIPO] a žalobca 1. decembra 2011 podpísali ‚protokol o opätovnom zaradení‘, ktorý stanovoval ‚opätovné zaradenie‘ žalobcu v rámci jeho zmluvy dočasného zamestnanca, zmenenej a doplnenej 1. júna 2005, pričom článok 5 zmluvy zostal nezmenený a článok 4 bol zrušený (ďalej len ‚protokol o opätovnom zaradení‘); na základe tohto istého protokolu [EUIPO] skutočne opätovne od 1. decembra 2011 zaradil žalobcu na jeho pracovné miesto.
[omissis]
27
Dňa 28. novembra 2013 výkonný riaditeľ [EUIPO] informoval žalobcu, že po zverejnení oznámenia o dotknutom výberovom konaní ‚ustanovenie [o skončení zmluvy stanovené v článku 5 jeho zmluvy dočasného zamestnanca] sa považuje [za uplatnené] v prípade, že sa [jeho] meno [nebude nachádzať] na [zoznamoch] úspešných uchádzačov… [verejných] výberových konaní [OHIM/AD/01/13 a OHIM/AST/02/13]‘.
28
Žalobca sa zúčastnil verejného výberového konania OHIM/AST/02/13 (ďalej len ‚dotknuté výberové konanie‘), ale [jeho meno] nebolo zapísané do zoznamu úspešných uchádzačov. Jeho zmluva dočasného zamestnanca bola ukončená rozhodnutím zo 4. júna 2014 s účinnosťou po uplynutí šesťmesačnej výpovednej doby od toho istého dňa, teda od 3. decembra 2014 (ďalej len ‚napadnuté rozhodnutie‘).
29
Žalobca podal 4. septembra 2014 sťažnosť proti napadnutému rozhodnutiu, ktorá bola zamietnutá 12. januára 2015.“
Konanie na prvom stupni a napadnutý rozsudok
3
Návrhom podaným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 22. apríla 2015 žalobca podal žalobu zaregistrovanú pod číslom F‑60/15, ktorou sa domáhal zrušenia rozhodnutia výkonného riaditeľa EUIPO zo 4. júna 2014 o ukončení jeho zmluvy dočasného zamestnanca po uplynutí šesťmesačnej výpovednej doby.
4
Napadnutým rozsudkom Súd pre verejnú službu zamietol žalobu a zaviazal žalobcu na náhradu svojich vlastných trov konania a uložil mu povinnosť nahradiť polovicu trov konania, ktoré vznikli EUIPO.
5
Súd pre verejnú službu v prvom rade pripomenul, že „protokol o opätovnom zaradení [, ktorý EUIPO a žalobca podpísali 1. decembra 2011,] stanovoval opätovné zaradenie žalobcu v rámci jeho zmluvy dočasného zamestnanca, zmenenej a doplnenej 1. júna 2005, do platovej triedy a platového stupňa, do ktorých bol zaradený ku dňu, keď mu skončila zmluva, teda k 15. septembru 2009 večer“, a že týmto istým protokolom sa EUIPO „zaviazal od tohto istého dňa obnoviť služobný postup žalobcu a vyplatiť mu rozdiel medzi mzdou, ktorú by dostával medzi 16. septembrom 2009 a 30. novembrom 2011, ak by jeho zmluva nebola ukončená, a mzdou, ktorú skutočne dostával počas toho istého obdobia“. Usúdil, že „za týchto podmienok, ako výslovne vyplýva z článku 1 [uvedeného protokolu], možno konštatovať, že uvedený protokol zrušil rozhodnutie z 12. marca 2009 a žalobca bol so spätným účinkom opätovne zaradený v rámci plnenia jeho zmluvy dočasného zamestnanca, zmenenej a doplnenej 1. júna 2005, odo dňa, keď nadobudlo účinnosť rozhodnutie o ukončení zmluvy, teda od 15. septembra 2009 večer“. Konštatoval teda, že „vzhľadom na to, že zmluva dočasného zamestnanca žalobcu, zmenená a doplnená 1. júna 2005, sa má posudzovať… ako prvé obnovenie jeho zmluvy dočasného zamestnanca na dobu určitú v zmysle článku 2 písm. a) PZOZ, žalobca nemôže tvrdiť, že napadnuté rozhodnutie je rozpore s ustanoveniami článku 8 prvého odseku PZOZ z dôvodu, že [tento protokol] údajne predstavuje druhé obnovenie jeho zmluvy, ktorá ho zaväzuje s [EUIPO]“ (napadnutý rozsudok, bod 39).
6
Súd pre verejnú službu ďalej zdôraznil, že „rámcová dohoda [ETUC, UNICE a CEEP o práci na dobu určitú, uzavretá 18. marca 1999 a vykonaná smernicou Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999,] sa netýka podmienok ukončenia zmlúv na dobu určitú alebo dobu neurčitú, ale podmienok uplatňovania uvedených zmlúv v súlade s doložkou 1 písm. b) tejto dohody“ a že „doložku 5 ods. 1 písm. a) [uvedenej dohody] nemožno priamo uplatniť proti napadnutému aktu, pretože ide o rozhodnutie, ktorého cieľom ani účinkom nebolo obnovenie zamestnania žalobcu v rámci [EUIPO] a nemôže teda byť samo osebe v rozpore s ustanoveniami [tejto] rámcovej dohody“ (napadnutý rozsudok, bod 45).
7
Okrem toho, pokiaľ ide o údajnú nezákonnosť protokolu o opätovnom zaradení, ktorý EUIPO a žalobca podpísali 1. decembra 2011 (ďalej len „protokol o opätovnom zaradení z 1. decembra 2011“), v rozsahu, v akom je údajne v rozpore s ustanoveniami rámcovej dohody ETUC, UNICE a CEEP o práci na dobu určitú, uzavretej 18. marca 1999 a vykonanej smernicou Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 (Ú. v. ES L 175, 1999, s. 43; Mim. vyd. 05/003, s. 368, ďalej len „rámcová dohoda“), Súd pre verejnú službu pripomenul, že na základe predmetného protokolu bola žalobcovi obnovená jeho zmluva dočasného zamestnanca, zmenená a doplnená 1. júna 2005, a že „táto zmluva… sa posudzuje ako prvé obnovenie jeho zmluvy dočasného zamestnanca na dobu určitú v zmysle článku 2 písm. a) PZOZ, prijaté na základe ustanovení článku 8 uvedeného nariadenia, ktorých cieľom je obmedziť opakované uzatváranie zmlúv dočasných zamestnancov a patria medzi opatrenia uvedené v doložke 5 ods. 1 rámcovej dohody, na základe ktorých možno predchádzať zneužívaniu v súvislosti s využívaním pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú“ (napadnutý rozsudok, bod 46).
8
Napokon Súd pre verejnú službu zdôraznil, že „vzhľadom na to, že Súd pre verejnú službu neruší rozhodnutie o skončení predchádzajúcej zmluvy žalobcu s [EUIPO], k opätovnému zaradeniu žalobcu na základe protokolu o opätovnom zaradení [z 1. decembra 2011] [došlo] len z iniciatívy administratívy“ a že „takéto opätovné zaradenie žalobcu v rámci jednotlivých služieb [EUIPO] nemožno kvalifikovať ako protiprávne konanie v zmysle doložky 1 písm. b) rámcovej dohody, hoci došlo k prerušeniu pracovnoprávneho vzťahu po dobu viac ako dvoch rokov“ (napadnutý rozsudok, bod 46).
Konanie pred Všeobecným súdom a návrhy účastníkov konania
9
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 12. mája 2016 odvolateľ podal toto odvolanie.
[omissis]
17
Odvolateľ navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnutý rozsudok,
—
v dôsledku toho vyhovel jeho návrhom, ktoré uplatnil v prvostupňovom konaní, ktorými sa domáha zrušenia rozhodnutia výkonného riaditeľa EUIPO zo 4. júna 2014 o ukončení jeho zmluvy dočasného zamestnanca po uplynutí šesťmesačnej výpovednej doby,
—
uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania na oboch stupňoch.
18
EUIPO navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol odvolanie,
—
subsidiárne vyhovel jeho návrhom, ktoré uplatnil v prvostupňovom konaní,
—
uložil odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
[omissis]
O prvom a druhom odvolacom dôvode založených jednak na porušení článku 8 PZOZ a jednak na porušení právnej sily rozhodnutej veci rozsudku z 15. septembra 2011, Bennett a i./ÚHVT (F‑102/09, EU:F:2011:138)
21
Prvé dva odvolacie dôvody uvedené odvolateľom sa zakladajú jednak na porušení článku 8 PZOZ a jednak na porušení právnej sily rozhodnutej veci rozsudku z 15. septembra 2011, Bennett a i./ÚHVT (F‑102/09, EU:F:2011:138).
[omissis]
24
Prvé dva odvolacie dôvody majú za cieľ, aby sa po prvé preskúmalo, či sa Súd pre verejnú službu dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že rozhodnutie o skončení zmluvy z 12. marca 2009 bolo zrušené, a po druhé, či správne posúdil právne dôsledky uvedeného zrušenia.
25
V prvom rade treba preskúmať otázku, či zrušenie rozhodnutia o skončení zmluvy z 12. marca 2009 bolo z právneho hľadiska možné.
26
Po prvé z judikatúry vyplýva, že retroaktívne zrušenie správneho právneho aktu, ktorý priznával subjektívne práva alebo podobné výhody, je v rozpore zo všeobecnými zásadami práva (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. septembra 1983, Verli‑Wallace/Komisia, 159/82, EU:C:1983:242, bod 8, a z 5. decembra 2000, Gooch/Komisia, T‑197/99, EU:T:2000:282, bod 52).
10
Po druhé, pokiaľ ide o nezákonné správne akty, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry zo všeobecných zásad práva Únie vyplýva, že správny orgán má právomoc so spätným účinkom zrušiť zvýhodňujúci správny akt, ktorý bol prijatý nezákonne (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. novembra 2002, Lagardère a Canal+/Komisia, T‑251/00, EU:T:2002:278, body 138 až 140, a z 15. apríla 2011, IPK International/Komisia, T‑297/05, EU:T:2011:185, bod 118), ale zrušenie určitého aktu so spätným účinkom, ktorý jeho adresátovi priznával práva, vo všeobecnosti podlieha striktným podmienkam (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. marca 1978, Herpels/Komisia, 54/77, EU:C:1978:45, bod 38). Každej inštitúcii Únie, ktorá konštatuje, že akt, ktorý prijala, je nezákonný, treba totiž priznať právo zrušiť tento akt so spätným účinkom v primeranej lehote, pričom toto právo môže byť obmedzené nevyhnutnosťou rešpektovať legitímnu dôveru adresáta aktu, ktorý môže spochybniť jeho zákonnosť (rozsudok z 26. februára 1987, Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Komisia, 15/85, EU:C:1987:111, body 12 až 17; z 20. júna 1991, Cargill/Komisia, C‑248/89, EU:C:1991:264, bod 20, a zo 17. apríla 1997, de Compte/Parlament, C‑90/95 P, EU:C:1997:198, bod 35). Takéto rozhodnutie tiež podlieha podmienke, že nemôže byť v rozpore so zásadou právnej istoty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. marca 2003, Ineichen/Komisia, T‑293/01, EU:T:2003:55, bod 91).
11
Po tretie z rozsudku zo 16. decembra 2010, Athinaïki Techniki/Komisia (C‑362/09 P, EU:C:2010:783, bod 59), v podstate vyplýva, že striktné podmienky stanovené rozsudkami z 9. marca 1978, Herpels/Komisia (54/77, EU:C:1978:45); z 26. februára 1987, Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Komisia (15/85, EU:C:1987:111), a zo 17. apríla 1997, de Compte/Parlament (C‑90/95 P, EU:C:1997:198), na základe ktorých možno zrušiť so spätným účinkom správny akt priznávajúci subjektívne práva, nie sú relevantné za predpokladu, že dotknutý akt vo vzťahu k svojmu adresátovi nepredstavuje akt priznávajúci práva, ale akt, ktorý mu spôsobuje ujmu.
12
S prihliadnutím na túto judikatúru Všeobecný súd konštatuje, že nič nebráni tomu, aby mohol byť nezákonný alebo zákonný správny akt, ktorý vo vzťahu k svojmu adresátovi predstavuje akt, ktorý mu najmä spôsobuje ujmu a ktorý mu subsidiárne priznáva práva, zrušený, ak nedochádza k narušeniu legitímnej dôvery uvedeného adresáta a nie je porušená zásada právnej istoty.
13
V prejednávanej veci treba pritom konštatovať, že rozhodnutie o skončení zmluvy z 12. marca 2009 predovšetkým predstavuje správny akt, ktorý spôsobuje odvolateľovi ujmu a subsidiárne mu priznáva práva.
14
Možno tiež uviesť, že odvolateľ tým, že podpísal protokol o opätovnom zaradení z 1. decembra 2011, súhlasil so zrušením rozhodnutia o skončení zmluvy z 12. marca 2009, a že v dôsledku toho k predmetnému zrušeniu došlo pri dodržaní zásady legitímnej dôvery uvedeného odvolateľa a v súlade so zásadou právnej istoty pripomenutých v judikatúre v bode 27 vyššie. V tejto súvislosti článok 1 uvedeného protokolu jednoznačne uvádza, že uvedené rozhodnutie sa zrušuje.
15
Súd pre verejnú službu teda v bode 39 napadnutého rozsudku z právneho hľadiska správne konštatoval, že rozhodnutie o skončení zmluvy z 12. marca 2009 bolo zrušené protokolom o opätovnom zaradení z 1. decembra 2011.
16
V druhom rade vzhľadom na skutočnosť, že zrušenie rozhodnutia o skončení zmluvy z 12. marca 2009 bolo z právneho hľadiska možné, treba preskúmať, či sa Súd pre verejnú službu nedopustil nesprávneho právneho posúdenia právnych dôsledkov uvedeného zrušenia.
17
Po prvé treba uviesť, že vzhľadom na to, že rozhodnutie o skončení zmluvy z 12. marca 2009 bolo zrušené, prihliada sa naň, ako keby nikdy neexistovalo. Súd pre verejnú službu teda v bode 39 napadnutého rozsudku z právneho hľadiska správne konštatoval, že odvolateľ bol so spätným účinkom od 15. septembra 2009 opätovne zaradený v rámci plnenia jeho zmluvy dočasného zamestnanca, zmenenej a doplnenej 1. júna 2005. Ustanovenia protokolu o opätovnom zaradení z 1. decembra 2011 len v tejto súvislosti konkretizovali opätovné zaradenie odvolateľa na jeho pracovné miesto, na ktoré bol zaradený pred 15. septembrom 2009.
18
Po druhé Súd pre verejnú službu v bode 39 napadnutého rozsudku konštatoval, že zmluva dočasného zamestnanca odvolateľa, zmenená a doplnená dodatkom z 1. júna 2005, sa musí posudzovať ako prvé obnovenie jeho zmluvy dočasného zamestnanca na dobu určitú v zmysle článku 2 písm. a) PZOZ, a zamietol tvrdenie, podľa ktorého protokol o opätovnom zaradení z 1. decembra 2011 predstavoval druhé obnovenie uvedenej zmluvy.
19
V prípade tohto odôvodnenia Súdu pre verejnú službu nejde o nesprávne právne posúdenie. Ako bolo uvedené v bode 33 vyššie, účinkom zrušenia rozhodnutia o skončení zmluvy z 12. marca 2009, konkretizovaného protokolom o opätovnom zaradení z 1. decembra 2011, bolo totiž, aby sa odvolateľ opäť nachádzal v situácii, v akej sa nachádzal pred 15. septembrom 2009, a nie v akej sa nenachádzal pred týmto dátumom, a preto nemohlo ísť o druhé obnovenie jeho zmluvy na dobu určitú.
[omissis]
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (odvolacia komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
José Luis Ruiz Molina znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vynaložil Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) v rámci tohto konania.
Jaeger
Prek
Dittrich
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 27. júna 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.
(
1
)	Uvádzajú sa len tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.