62024CJ0137
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
z 27. novembra 2025 (
*1
)
„Odvolanie – Verejná služba – Služobný poriadok úradníkov Európskej únie – Konanie pred podaním žaloby – Článok 90 – Pojem ‚akt spôsobujúci ujmu‘ – Daň v prospech Európskej únie – Nariadenie (ES, Euratom, ESUO) č. 260/68 – Článok 3 – Zníženie základu dane za nezaopatrené dieťa – Podmienky priznania – Pojem ‚nezaopatrené dieža‘ – Príloha VII k služobnému poriadku – Článok 2 – Príspevok na nezaopatrené dieťa“
Vo veci C‑137/24 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 20. februára 2024,
Michael Heßler, bydliskom v Mannebachu (Nemecko), v zastúpení: I. Steuer‑Lutz, Rechtsanwältin,
odvolateľ,
ďalšia účastníčka konania:
Európska komisia, v zastúpení: T. S. Bohr a M. Brauhoff, splnomocnení zástupcovia,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory F. Biltgen, podpredseda Súdneho dvora T. von Danwitz, vykonávajúci funkciu sudcu prvej komory, sudcovia I. Ziemele, A. Kumin (spravodajca) a S. Gervasoni,
generálna advokátka: T. Ćapeta,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní z 12. júna 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Svojím odvolaním sa pán Michael Heβler domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 20. decembra 2023, Heßler/Komisia (T‑369/22, ďalej len napadnutý rozsudok, EU:T:2023:855), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho žalobu po prvé o zrušenie rozhodnutí Európskej komisie, ktorými boli zamietnuté jeho žiadosti o zníženie základu dane za nezaopatrené dieťa (ďalej len „zníženie základu dane“), po druhé, aby bola Komisia nútená priznať mu so spätnou účinnosťou od 1. augusta 2021 a dovtedy, kým sú splnené podmienky, toto zníženie základu dane, a po tretie, aby bola Komisii uložená povinnosť zaplatiť úroky z nezaplatených súm.
Právny rámec
Služobný poriadok
2
Podľa článku 72 ods. 1 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie v znení uplatňujúcom sa na tento spor (ďalej len „služobný poriadok“):
„Úradník, jeho manžel/manželka, ak tento manžel/manželka nemá nárok na dávky rovnakého druhu a v rovnakej výške podľa iného právneho ustanovenia alebo právnych predpisov, jeho deti a ostatné závislé osoby v zmysle článku 2 prílohy VII sú zdravotne poistení do výšky 80 % výdavkov, ktoré im vzniknú v súlade s predpismi vypracovanými na základe dohody medzi menovacími orgánmi každej inštitúcie Únie, po porade s Výborom pre služobný poriadok. …“
3
Článok 80 tohto služobného poriadku v prvom odseku stanovuje:
„Ak úradník alebo osoba, ktorá má nárok na starobný dôchodok alebo podporu v invalidite, zomrie a nezanechá po sebe manžela/manželku, ktorý/ktorá by mal/mala nárok na pozostalostný dôchodok, deti závislé na zosnulom/zosnulej v čase jeho smrti v zmysle článku 2 prílohy VII majú nárok na sirotský dôchodok…“
4
Článok 90 uvedeného služobného poriadku stanovuje:
„1.   Každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, môže predložiť menovaciemu orgánu [ďalej len ‚MO‘] žiadosť, aby prijal rozhodnutie, ktoré sa jej týka. Orgán oznámi dotknutej osobe svoje odôvodnené rozhodnutie do štyroch mesiacov odo dňa predloženia žiadosti. Ak po uplynutí tejto lehoty nedostala dotknutá osoba žiadnu odpoveď, žiadosť sa pokladá za zamietnutú; proti takémuto zamietnutiu môže podať sťažnosť v súlade s nasledujúcim odsekom.
2.   Každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, môže predložiť menovaciemu orgánu sťažnosť na akt, ktorý má na ňu negatívny účinok, ak uvedený orgán prijal rozhodnutie alebo ak neprijal opatrenie predpísané služobným poriadkom. Sťažnosť sa musí podať do troch mesiacov. …
…
Orgán oznámi dotknutej osobe svoje odôvodnené rozhodnutie do štyroch mesiacov odo dňa podania sťažnosti. Ak po uplynutí tejto lehoty dotknutá osoba nedostala odpoveď na svoju sťažnosť, považuje sa to za nepriamo prijaté rozhodnutie, ktorým sa jej sťažnosť zamieta, a môže sa proti nemu odvolať podľa článku 91.“
5
Podľa článku 91 ods. 1 toho istého služobného poriadku:
„Súdny dvor Európskej únie má právomoc v každom spore medzi Úniou a ktoroukoľvek osobou, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, pokiaľ ide o zákonnosť aktu negatívne ovplyvňujúceho túto osobu v zmysle článku 90 ods. 2 …“
6
Služobný poriadok obsahuje prílohu VII s názvom „Odmena a náhrada výdavkov“, ktorej článok 2 stanovuje:
„1.   Úradník, ktorý má jedno alebo viac nezaopatrených detí, v súlade s odsekmi 2 a 3 nižšie poberá príspevok vo výške… za mesiac na každé nezaopatrené dieťa[.]
2.   ‚Nezaopatrené dieťa‘ je manželské, nemanželské alebo osvojené dieťa úradníka alebo jeho manžela/manželky, ktoré je skutočne vyživované úradníkom.
To isté sa uplatní na dieťa, v prípade ktorého bola podaná žiadosť o osvojenie a začalo sa osvojovacie konanie.
Každé dieťa, ktoré je úradník povinný vyživovať na základe súdneho rozhodnutia a ktoré vychádza z právnych predpisov členských štátov o ochrane maloletých detí, sa pokladá za nezaopatrené dieťa.
3.   Príspevok sa poskytuje:
a)
automaticky na deti mladšie ako 18 rokov;
b)
na základe žiadosti s podpornými dôkazmi, predloženej úradníkom, na deti vo veku od 18 do 26 rokov, ktoré sa zúčastňujú na vzdelávaní alebo odbornej príprave.
4.   Každá osoba, ktorú je úradník zo zákona povinný vyživovať a ktorej vyživovanie je spojené s vysokými nákladmi, môže sa v mimoriadnych prípadoch uznať za nezaopatrené dieťa na základe osobitného zdôvodneného rozhodnutia [MO], vychádzajúceho z podporných dokumentov.
5.   Platby príspevku v prípade dieťaťa, ktorému vážna choroba alebo invalidita bráni zarábať si na živobytie, pokračujú počas celého obdobia trvania tejto choroby alebo invalidity bez ohľadu na vek.
6.   Na každé nezaopatrené dieťa v zmysle tohto článku sa vypláca len jeden príspevok na nezaopatrené dieťa, aj keď sú rodičia zamestnaní v dvoch rôznych orgánoch Európskej únie.
7.   Ak bolo nezaopatrené dieťa v zmysle odsekov 2 a 3 zákonom alebo nariadením súdu alebo príslušného správneho orgánu zverené do opatery inej osobe, príspevok na nezaopatrené dieťa sa bude vyplácať tejto osobe v mene a na účet úradníka.“
Nariadenie (EHS, Euratom) č. 260/68
7
Podľa článku 3 nariadenia Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 260/68 z 29. februára 1968, ktorým sa určujú podmienky a postup uplatňovania dane v prospech Európsk[ej únie] (Ú. v. ES L 56, 1968, s. 8; Mim. vyd. 01/001, s. 33):
„1.   Daň je splatná každý mesiac z platu, zo mzdy a z požitkov vyplatených [Úniou] každej osobe podliehajúcej dani.
…
3.   Rodinné prídavky a sociálne dávky uvedené nižšie sa odpočítajú zo základu dane:
a)
rodinné prídavky:
…
–
príspevok na nezaopatrené dieťa,
…
…
4.   Pokiaľ článok 5 neustanovuje inak, z čiastky získanej na základe uplatnenia predchádzajúcich ustanovení sa zníži o 10 % za pracovné a osobné výdavky.
Okrem toho sa na každé nezaopatrené dieťa daňovníka, ako aj na každú osobu, ktorá sa považuje za nezaopatrené dieťa na základe článku 2 ods. 4 prílohy VII Služobného poriadku odpočíta dvojnásobok čiastky príspevku na nezaopatrené dieťa.
…“
Okolnosti predchádzajúce sporu
8
Okolnosti predchádzajúce sporu sú opísané v bodoch 2 až 11 napadnutého rozsudku takto:
„2
Odvolateľ je úradník Komisie. Je otcom dvoch dcér narodených v roku 1993 a 1994.
3
Žalobca poberal príspevok na nezaopatrené dieťa na každú zo svojich dcér až do času, keď dosiahli vek 26 rokov, teda v prípade staršej dcéry do roku 2019 a v prípade mladšej dcéry do roku 2020.
4
Okrem vyplácania príspevku na nezaopatrené dieťa si odvolateľ do 31. júla 2021 uplatňoval aj zníženie základu dane stanovené v článku 3 ods. 4 druhom pododseku nariadenia [č. 260/68], a to na obe svoje dcéry, ktoré boli vtedy ešte stále študentkami.
5
Dňa 28. júna 2021 žalobca zaslal Úradu pre správu a úhradu individuálnych nárokov (PMO) potvrdenie o štúdiu týkajúce sa jeho prvej dcéry, aby mohol využiť predĺženie priznania zníženia základu dane pre túto dcéru.
6.
Prvým e‑mailom z 29. júna 2021 poverený úradník oddelenia pre práva a povinnosti PMO odpovedal žalobcovi, že ‚na základe rozsudku… z 12. marca 2020 [XB/ECB (T‑484/18… EU:T:2020:90) (ďalej len ‚rozsudok XB/ECB‘)] sa prerušuje konanie o každej žiadosti o priznanie alebo predĺženie uplatňovania zníženia základu dane v prípade, že sa neposkytuje príspevok na nezaopatrené dieťa podľa článku 2 prílohy VII k služobnému poriadku‘. V odpovedi na otázku žalobcu, ktorá nasledovala po tomto e‑maile, poverený úradník následne v druhom e‑maile z toho istého dňa dodal, že ‚priznanie zníženia základu dane už nemožno priznať, pretože na základe rozsudku [XB/ECB] bolo zrušené‘ (ďalej spoločne len ‚e‑maily z 29. júna 2021‘). Na konci každého z týchto e‑mailov sa pod podpisom povereného úradníka spisu okrem toho nachádzalo oznámenie, podľa ktorého bol predmetný e‑mail zaslaný pre informáciu a nepredstavoval rozhodnutie ‚MO/OOUPZ‘, ktoré by mohlo byť predmetom sťažnosti podľa článku 90 [služobného poriadku].
7
Dňa 15. júla 2021 žalobca zaslal vedúcej oddelenia pre práva a povinnosti PMO správu, v ktorej spochybnil informácie uvedené v e‑mailoch z 29. júna 2021 a požiadal PMO, aby mu priznal zníženie základu dane za jeho dcéru. Na túto správu nedostal žiadnu výslovnú odpoveď.
8
Dňa 18. augusta 2021 žalobca požiadal PMO o predĺženie uplatňovania zníženia základu dane za svoju druhú dcéru.
9
Poverený úradník oddelenia pre práva a povinnosti PMO e‑mailom z 27. augusta 2021 žalobcovi odpovedal, že ‚s ľútosťou informuje, že na základe bodu 103 rozsudku [XB/ECB] už nemožno vyhovieť žiadnej žiadosti o priznanie alebo predĺženie uplatňovania zníženia základu dane v prípade neexistencie nároku na príspevok na nezaopatrené dieťa podľa článku 2 prílohy VII k služobnému poriadku, keďže to bolo zrušené‘ (ďalej len ‚e‑mail z 27. augusta 2021‘). Rovnako ako v e‑mailoch z 29. júna 2021 tento e‑mail obsahoval pod podpisom povereného úradníka spisu oznámenie, podľa ktorého bol predmetný e‑mail zaslaný pre informáciu a nepredstavoval rozhodnutie ‚MO/OOUPZ‘, ktoré by mohlo byť predmetom sťažnosti podľa článku 90 služobného poriadku.
10
[Odvolateľ] podal 24. novembra 2021 sťažnosť proti zamietnutiu zo strany PMO, ktorá vyplývala z toho, že mu PMO ‚neodpovedal‘, pričom požiadal o predĺženie uplatňovania požadovaného zníženia základu dane za obe svoje dcéry (ďalej len ‚sťažnosť‘).
11
Riaditeľ riaditeľstva pre finančné, právne a partnerské otázky Generálneho riaditeľstva (GR) Komisie pre ľudské zdroje a bezpečnosť, konajúci ako [MO] 25. marca 2022 zamietol sťažnosť [odvolateľa] (ďalej len ‚rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti‘).“
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
9
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 24. júna 2022 žalobca podal žalobu, ktorou sa domáhal po prvé zrušenia rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti, po druhé toho, aby bola Komisia povinná „so spätnou účinnosťou k 1. augustu 2021 a dovtedy, kým budú splnené podmienky“, priznať zníženie základu dane a po tretie uložiť Komisii povinnosť zaplatiť úroky z nezaplatených súm.
10
Pokiaľ ide o návrh na zrušenie, Všeobecný súd v bode 24 napadnutého rozsudku uviedol, že v prejednávanej veci bolo predmetom sťažnosti žalobcu „neposkytnutie odpovede“ Komisie na jeho žiadosti o priznanie alebo predĺženie uplatňovania zníženia základu dane. Okrem toho podľa Všeobecného súdu rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti presne nevymedzovalo dátum, ku ktorému boli prijaté rozhodnutia o zamietnutí tohto zníženia základu dane, a neuvádzalo sa v ňom, či tieto rozhodnutia boli prijaté výslovne, v e‑mailoch z 29. júna 2021 a e‑maile z 27. augusta 2021, alebo implicitne. Za týchto podmienok Všeobecný súd na účely vymedzenia predmetu tohto návrhu v prvom rade v bodoch 25 až 39 tohto rozsudku pristúpil k identifikácii pôvodného aktu spôsobujúceho ujmu, proti ktorému treba uvedený návrh v rozsahu, v akom sa týka rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti, považovať za podaný.
11
V tejto súvislosti Všeobecný súd najprv v bode 35 uvedeného rozsudku konštatoval, že za okolností prejednávanej veci e‑maily z 29. júna 2021 a e‑mail z 27. augusta 2021 nemožno považovať za konečné rozhodnutia MO, ktorými tento orgán odmietol priznať žalobcovi zníženie základu dane. Podľa Všeobecného súdu teda nepredstavovali pôvodné akty spôsobujúce ujmu odvolateľovi.
12
Všeobecný súd ďalej v bode 37 toho istého rozsudku uviedol, že vzhľadom na to, že MO neodpovedal v lehote štyroch mesiacov od žiadostí odvolateľa uvedených v jeho e‑mailoch z 28. júna a 18. augusta 2021, bolo treba konštatovať, že implicitné rozhodnutia o zamietnutí týchto žiadostí boli v uvedenom poradí prijaté 28. októbra a 18. decembra 2021 (ďalej len „implicitné zamietavé rozhodnutia“). Všeobecný súd tak v bode 39 napadnutého rozsudku konštatoval, že implicitné zamietavé rozhodnutia predstavujú pôvodné akty spôsobujúce odvolateľovi ujmu.
13
Všeobecný súd napokon v bode 40 uvedeného rozsudku konštatoval, že rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti iba potvrdzuje implicitné zamietavé rozhodnutia a neobsahuje žiadne opätovné preskúmanie situácie žalobcu na základe nových právnych alebo skutkových okolností.
14
Všeobecný súd z toho v bode 41 uvedeného rozsudku vyvodil záver, že za týchto podmienok mal návrh na zrušenie, hoci bol formálne podaný len proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti, za následok, že mu boli predložené implicitné zamietavé rozhodnutia, ktorých zákonnosť sa mala preskúmať s prihliadnutím na odôvodnenie uvedené v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti.
15
Po druhé Všeobecný súd v bodoch 42 až 45 toho istého rozsudku rozhodol o dodržaní lehôt konania pred podaním žaloby v prejednávanej veci.
16
V tejto súvislosti uviedol, že trojmesačná lehota na podanie sťažnosti proti prvému implicitnému zamietavému rozhodnutiu, ku ktorému došlo 28. októbra 2021, uplynula 28. januára 2022 v súlade s článkom 90 ods. 2 služobného poriadku. Keďže odvolateľ podal svoju sťažnosť proti „rozhodnutiam o zamietnutí“, ktoré prijala Komisia, 24. novembra 2021, lehota na podanie sťažnosti stanovená v tomto ustanovení bola, pokiaľ ide o toto prvé rozhodnutie, dodržaná.
17
Podľa Všeobecného súdu naopak odvolateľ podal sťažnosť proti druhému implicitnému zamietavému rozhodnutiu pred dátumom, ku ktorému bolo prijaté, a to 18. decembra 2021. Okrem toho konštatoval, že po tomto dátume žalobca nepodal sťažnosť proti tomuto implicitnému rozhodnutiu, na ktorú by MO odpovedal v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti. Všeobecný súd sa preto domnieval, že konanie pred podaním žaloby týkajúce sa uvedeného implicitného zamietavého rozhodnutia neprebehlo zákonným spôsobom.
18
Všeobecný súd z toho v bode 45 napadnutého rozsudku vyvodil záver, že návrh na zrušenie treba vyhlásiť za neprípustný v rozsahu, v akom sa v podstate týkal implicitného zamietavého rozhodnutia z 18. decembra 2021.
19
Po tretie Všeobecný súd v bodoch 46 až 96 tohto rozsudku preskúmal dôvodnosť dvoch žalobných dôvodov uvedených odvolateľom, z ktorých prvý bol založený na absencii výslovného rozhodnutia, ktoré by ho informovalo o jeho práve podať sťažnosť, ako aj na porušení povinnosti odôvodnenia, a druhý na porušení jeho práva dostávať odmenu, stanoveného v článku 62 služobného poriadku. Zamietol tieto dva odvolacie dôvody ako sčasti neprípustné a sčasti nedôvodné.
20
Napokon Všeobecný súd v bodoch 97 až 105 uvedeného rozsudku zamietol druhý a tretí žalobný návrh, ktoré mu boli podané a ktorých cieľom bolo v podstate prinútiť Komisiu priznať žalobcovi zníženie základu dane a uložiť jej povinnosť zaplatiť úroky z nezaplatených súm.
21
Všeobecný súd napadnutým rozsudkom zamietol žalobu v celom rozsahu.
Návrhy účastníkov konania
22
Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zrušil rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti,
–
uložil Komisii povinnosť priznať so spätnou účinnosťou, a to od 1. augusta 2021 a dovtedy, kým budú splnené podmienky, zníženie základu dane stanovené v článku 3 ods. 4 druhom pododseku nariadenia č. 260/68, ako je upravené v záveroch vedúcich správnych orgánov č. 222/04 [SEC(2004) 411] zo 7. apríla 2004 (ďalej len „závery vedúcich správnych orgánov č. 222/04“),
–
uložil povinnosť zaplatiť úroky z dlžných súm v súlade s finančným nariadením, v znení účinnom v deň podania žiadostí žalobcu o zníženie základu dane, a
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
23
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
zaviazal odvolateľa na náhradu všetkých trov konania.
O odvolaní
24
Na podporu svojho odvolania odvolateľ uvádza tri odvolacie dôvody, z ktorých prvý je založený na porušení pojmu „akt spôsobujúci ujmu“ v zmysle článku 90 služobného poriadku, druhý na porušení povinnosti odôvodnenia a jeho práva byť vypočutý, ktoré sú zaručené v článku 41 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), a tretí na porušení článku 3 nariadenia č. 260/68 v spojení s článkom 2 prílohy VII k služobnému poriadku, ako aj na nezohľadnení záväznej povahy interných aktov Komisie.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
25
Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 44 a 45 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že jeho návrh na zrušenie je neprípustný v rozsahu, v akom sa týkal jeho druhej dcéry. Domnieva sa, že výslovné odmietnutie PMO v e‑maile z 27. augusta 2021 vyhovieť akejkoľvek žiadosti o priznanie zníženia základu dane v situáciách porovnateľných s tou jeho predstavuje rozhodnutie, ktoré mu spôsobuje ujmu. Po tomto e‑maile, ktorým mu bolo toto zníženie základu dane, ktoré sa dovtedy uplatňovalo na výživu jeho dvoch detí, de facto zamietnuté, teda žalobca údajne nemal nijaký dôvod očakávať konkludentné zamietnutie zo strany MO. Okrem toho sa domnieva, že uvedený e‑mail mal byť chápaný v tom zmysle, že už nedostane ani kladné rozhodnutie MO o jeho žiadosti o priznanie uvedeného zníženia základu dane.
26
Žalobca preto tvrdí, že nebol povinný čakať na uplynutie štvormesačnej lehoty stanovenej v článku 90 ods. 1 služobného poriadku, na ktorej konci sa absencia odpovede administratívy považuje za implicitné zamietavé rozhodnutie. Prijatím e‑mailu z 27. augusta 2021 totiž podľa neho začala plynúť trojmesačná lehota na podanie sťažnosti, uvedená v článku 90 ods. 2 služobného poriadku. V dôsledku toho tým, že podal sťažnosť 24. novembra 2021, mal dodržať lehoty konania pred podaním žaloby.
27
Podľa Komisie odvolateľ nespochybňuje body 33, 37 a 39 napadnutého rozsudku týkajúce sa určenia aktu spôsobujúceho ujmu v prejednávanej veci. Keďže však toto určenie predstavuje zásadnú predbežnú otázku, či konanie pred podaním žaloby prebehlo zákonným spôsobom, prvý odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako neúčinný. V každom prípade sa Komisia domnieva, že argumentácia odvolateľa nie je dôvodná.
Posúdenie Súdnym dvorom
28
Na úvod treba uviesť, že hoci odvolateľ svojím prvým odvolacím dôvodom spochybňuje body 44 a 45 napadnutého rozsudku, ktorými sa vyhlasuje za neprípustný jeho návrh na zrušenie rozhodnutia o nepredĺžení uplatňovania zníženie základu dane za jeho druhú dcéru, toto vyhlásenie bolo založené na posúdeniach Všeobecného súdu uvedených v bodoch 33 až 39 tohto rozsudku, podľa ktorých e‑mail z 27. augusta 2021 nepredstavoval rozhodnutie MO zamietajúce odvolateľovi uplatnenie zníženia základu dane, v dôsledku čoho pôvodný akt, ktorý mu spôsobuje ujmu, spočíval v implicitnom zamietavom rozhodnutí z 18. decembra 2021. Z tvrdení, ktoré uviedol na podporu svojho prvého odvolacieho dôvodu, ako sú zhrnuté v bodoch 25 a 26 tohto rozsudku, pritom jednoznačne vyplýva, že odvolateľ spochybňuje výlučne posúdenia Všeobecného súdu týkajúce sa určenia pôvodného aktu spôsobujúceho ujmu, na ktorých Všeobecný súd založil svoje konštatovanie neprípustnosti.
29
Za týchto podmienok prvý odvolací dôvod nemožno zamietnuť ako neúčinný. Je teda potrebné analyzovať jeho dôvodnosť.
30
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v súlade s článkom 90 ods. 2 služobného poriadku každá osoba, na ktorú sa vzťahuje pôsobnosť služobného poriadku, môže predložiť MO sťažnosť proti aktu, ktorý jej spôsobuje ujmu. Článok 91 ods. 1 služobného poriadku spresňuje, že Súdny dvor má právomoc rozhodovať v každom spore medzi Úniou a jednou z týchto osôb, pokiaľ ide o zákonnosť aktu, ktorý tejto osobe spôsobuje ujmu v zmysle tohto článku 90 ods. 2 Tieto ustanovenia sa na základe článku 117 podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie analogicky uplatňujú na opravné prostriedky ostatných zamestnancov (rozsudok z 12. decembra 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, bod 71 a citovaná judikatúra).
31
Ako uviedol Všeobecný súd v bode 29 napadnutého rozsudku, podľa judikatúry Súdneho dvora v zmysle uvedeného článku 90 ods. 2 ujmu spôsobujú len akty alebo opatrenia, ktoré vyvolávajú záväzné právne účinky spôsobilé ovplyvniť priamo a bezprostredne záujmy žalobcu jednoznačnou zmenou jeho právneho postavenia (rozsudok z 12. decembra 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, bod 72 a citovaná judikatúra).
32
Okrem toho Súdny dvor už rozhodol, že pojem „akt spôsobujúci ujmu“ v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku sa musí vykladať extenzívne a má sa chápať ako akýkoľvek akt, ktorý môže priamo ovplyvniť konkrétne právne postavenie (rozsudok z 12. decembra 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, bod 72 a citovaná judikatúra).
33
Ako pripomenul Všeobecný súd v bode 30 napadnutého rozsudku, na účely stanovenia, či akt vyvoláva takéto účinky, treba vychádzať z podstaty tohto aktu a posúdiť tieto účinky vzhľadom na objektívne kritériá, akými je obsah tohto aktu, a prípadne zohľadniť kontext, v akom bol tento akt prijatý, ako aj právomoci inštitúcie, ktorá je jeho autorom (rozsudok z 12. decembra 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, bod 72 a citovaná judikatúra).
34
Spôsobilosť aktu vyvolať priamo účinky na právne postavenie fyzickej alebo právnickej osoby teda nemožno posudzovať len na základe skutočnosti, že má tento akt formu e‑mailu, pretože by to znamenalo dať prednosť forme napadnutého aktu pred samotnou podstatou uvedeného aktu (rozsudok z 15. decembra 2022, Picard/Komisia, C‑366/21 P, EU:C:2022:984 P, bod 97 a citovaná judikatúra).
35
V súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 33 tohto rozsudku treba preto preskúmať, či vzhľadom na obsah e‑mailu z 27. augusta 2021, kontext, do ktorého patril, ako aj právomoci inštitúcie, od ktorej pochádzal, mohol Všeobecný súd v bodoch 33 a 35 napadnutého rozsudku správne rozhodnúť, že tento e‑mail nemožno kvalifikovať ako „akt spôsobujúci ujmu“ v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
36
V tejto súvislosti treba pripomenúť, ako je uvedené v bode 8 napadnutého rozsudku, že odvolateľ 18. augusta 2021 požiadal príslušný útvar PMO o predĺženie uplatňovania zníženia základu dane za svoju druhú dcéru. V bode 9 tohto rozsudku sa uvádza, že poverený úradník oddelenia pre práva a povinnosti PMO e‑mailom z 27. augusta 2021 odvolateľovi odpovedal, že „s ľútosťou [ho] informuje, že na základe bodu 103 rozsudku [XB/ECB] už nemožno vyhovieť žiadnej žiadosti o priznanie alebo predĺženie uplatňovania zníženia základu dane v prípade neexistencie nároku na príspevok na nezaopatrené dieťa podľa článku 2 prílohy VII k služobnému poriadku, keďže to bolo zrušené“. Rovnako ako e‑maily z 29. júna 2021 aj tento e‑mail obsahoval pod podpisom povereného úradníka spisu oznámenie, podľa ktorého bol predmetný e‑mail zaslaný pre informáciu a nepredstavoval rozhodnutie ‚MO/OOUPZ‘, ktoré by mohlo byť predmetom sťažnosti podľa článku 90 služobného poriadku.
37
Hoci e‑mail z 27. augusta 2021 obsahuje nepriame dôkazy týkajúce sa vôle príslušného oddelenia PMO priznať mu čisto informatívnu povahu, obsahuje tiež údaje, na základe ktorých bolo pre odvolateľa možné domnievať sa, že mu nebude priznané zníženie základu dane. Ako totiž vyplýva z predchádzajúceho bodu, poverený úradník oddelenia pre práva a povinnosti PMO v ňom v podstate uviedol, že v prípade neexistencie nároku na príspevok na nezaopatrené dieťa v súlade s rozsudkom XB/ECB už nemožno vyhovieť žiadnej žiadosti o priznanie alebo predĺženie uplatňovania zníženia základu dane. Okrem toho, pokiaľ ide o kontext, v ktorom bol tento e‑mail zaslaný odvolateľovi, treba zdôrazniť, že uvedený e-mail zopakoval stanovisko, ktoré administratíva v tom istom zmysle vyjadrila v e‑mailoch z 29. júna 2021 v odpovedi na žiadosť odvolateľa týkajúcu sa jeho nároku na zníženie základu dane za nezaopatrené dieťa v prípade jeho prvej dcéry.
38
Tým, že sa v e‑maile z 27. augusta 2021 najmä uviedlo, že už nemožno vyhovieť „žiadnej žiadosti“ o predĺženie uplatňovania zníženia základu dane, zamietnutie takýchto žiadostí PMO nevyhnutne zahŕňalo zamietnutie žiadosti odvolateľa. V dôsledku toho tento e‑mail neposkytol žalobcovi iba informáciu, ale uvádzal, že na základe bodu 103 rozsudku XB/ECB sa mu neprizná predĺženie uplatňovania zníženia základu dane.
39
Okrem toho, ako uviedol Všeobecný súd v bode 32 napadnutého rozsudku, z bodov 100 až 105 rozsudku z 15. decembra 2022, Picard/Komisia (C‑366/21 P, EU:C:2022:984), vyplýva, že informácia v e‑maile PMO, akým je e‑mail z 27. augusta 2021, podľa ktorého odpoveď poskytnutá PMO predstavuje len informáciu, a nie rozhodnutie „MO/OOUPZ“, ktoré môže byť predmetom sťažnosti podľa článku 90 služobného poriadku, nebráni tomu, aby boli tieto e‑maily kvalifikované ako „akty spôsobujúce ujmu“.
40
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že odpoveď uvedená v e‑maile z 27. augusta 2021 mohla priamo a bezprostredne ovplyvniť záujmy odvolateľa tým, že podstatným spôsobom zmení jeho právne postavenie, pokiaľ ide o určenie výšky splatnej dane z jeho mesačnej odmeny, pričom Všeobecný súd mal túto odpoveď kvalifikovať ako „akt spôsobujúci ujmu“ v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
41
Z uvedeného tiež vyplýva, že trojmesačná lehota, ktorú mal odvolateľ na podanie sťažnosti v súlade s článkom 90 ods. 2 služobného poriadku, začala plynúť odo dňa oznámenia rozhodnutia uvedeného v e‑maile z 27. augusta 2021, ktorým PMO odmietol predĺženie uplatňovania zníženia základu dane, o ktoré odvolateľ požiadal v súvislosti so svojou druhou dcérou. Odvolateľ teda tým, že podal sťažnosť 24. novembra 2021, dodržal lehotu troch mesiacov uvedenú v tomto článku 90 ods. 2.
42
Z uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 33, 35, 37 a 39 napadnutého rozsudku v podstate uviedol, že e‑mail z 27. augusta 2021 nepredstavuje akt spôsobujúci ujmu a že implicitné zamietavé rozhodnutie z 18. decembra 2021 predstavuje pôvodný akt spôsobujúci odvolateľovi ujmu, z čoho v bode 45 uvedeného rozsudku nesprávne vyvodil, že návrh na zrušenie je neprípustný v rozsahu, v akom sa týka tohto implicitného rozhodnutia.
43
Prvému odvolaciemu dôvodu sa teda musí vyhovieť.
44
Nesprávne právne posúdenie, z ktorého vychádzal Všeobecný súd, uvedené v bode 42 tohto rozsudku, sa týka predmetu, ako aj prípustnosti návrhu na zrušenie, ktoré podľa Všeobecného súdu odvolateľ formuloval proti implicitnému zamietavému rozhodnutiu z 18. decembra 2021.
45
Druhý a tretí odvolací dôvod sa však týkajú zamietnutia žaloby podanej týmto odvolateľom na Všeobecný súd vo veci samej v rozsahu, v akom sa táto žaloba považovala za podanú proti implicitnému zamietavému rozhodnutiu z 28. októbra 2021. Je teda potrebné preskúmať tieto odvolacie dôvody.
O druhom odvolacom dôvode
46
Druhý odvolací dôvod sa skladá z dvoch častí.
O prvej časti druhého odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
47
V prvej časti druhého odvolacieho dôvodu týkajúcej sa bodu 50 napadnutého rozsudku odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd neuznal povinnosť prislúchajúcu administratíve odôvodniť svoje rozhodnutia v súlade s článkom 41 ods. 2 písm. c) Charty.
48
Podľa odvolateľa z ustanovení článku 90 služobného poriadku v spojení s článkom 41 Charty vyplýva, že Komisia bola povinná prijať voči nemu rozhodnutie. Podľa neho nečinnosť administratívy predstavuje porušenie zásady riadnej správy vecí verejných, na ktoré sa môže odvolávať.
49
Podľa Komisie treba túto prvú časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako nedôvodnú.
– Posúdenie Súdnym dvorom
50
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v rámci odvolania výhrady smerujúce proti doplňujúcemu odôvodneniu rozsudku Všeobecného súdu nemôžu viesť k zrušeniu tohto rozsudku, a preto sa musia zamietnuť ako neúčinné (rozsudok z 22. júna 2023, DI/ECB, C‑513/21 P, EU:C:2023:500, bod 72 a citovaná judikatúra).
51
Kritizovaný dôvod napadnutého rozsudku uvedený v bode 50 uvedeného rozsudku je pritom doplňujúci. Tvrdenia odvolateľa založené na tom, že Komisia neprijala výslovné zamietavé rozhodnutie, ktorým by bol informovaný o svojom práve podať sťažnosť, boli totiž v bode 49 napadnutého rozsudku zamietnuté ako neúčinné predtým, ako Všeobecný súd zamietol tieto tvrdenia len nadbytočne, najmä v tomto bode 50, ako „v každom prípade“ nedôvodné.
52
Prvú časť druhého odvolacieho dôvodu preto treba zamietnuť ako neúčinnú.
O druhej časti druhého odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
53
V druhej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľ tvrdí, že Komisia porušila jeho právo byť vypočutý zakotvené v článku 41 ods. 2 písm. a) Charty, keďže táto inštitúcia aj v štádiu konania o sťažnosti vôbec nezohľadnila oznámenie uvedené v bode 7 napadnutého rozsudku, ktoré zaslal 15. júla 2021 vedúcej oddelenia pre práva a povinnosti PMO a na ktoré nedostal žiadnu odpoveď.
54
Podľa Komisie treba túto druhú časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako neprípustnú a v každom prípade ako nedôvodnú.
– Posúdenie Súdnym dvorom
55
Treba pripomenúť, že tvrdenia uvedené v odvolaní, ktoré nekritizujú rozsudok vydaný Všeobecným súdom v nadväznosti na návrh na zrušenie rozhodnutia, ale rozhodnutie, ktorého zrušenie sa navrhuje pred Všeobecným súdom, nie sú prípustné (rozsudok z 27. apríla 2023, PL/Komisia, C‑537/21 P, EU:C:2023:363 P, bod 108 a citovaná judikatúra).
56
Svojou argumentáciou uvedenou na podporu druhej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľ namiesto toho, aby kritizoval odôvodnenie napadnutého rozsudku, vytýka Komisii, že porušila jeho právo byť vypočutý, zakotvené v článku 41 ods. 2 písm. a) Charty, pričom sa opiera o oznámenie uvedené v bode 7 tohto rozsudku.
57
V súlade s judikatúrou uvedenou v bode 55 tohto rozsudku sa preto táto druhá časť druhého odvolacieho dôvodu musí zamietnuť ako neprípustná.
58
V dôsledku toho treba druhý odvolací dôvod zamietnuť ako sčasti neúčinný a sčasti neprípustný.
O treťom odvolacom dôvode
59
Tretí odvolací dôvod sa skladá zo štyroch častí.
O prvej až tretej časti tretieho odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
60
V prvej až tretej časti tretieho odvolacieho dôvodu, ktoré treba preskúmať spoločne, odvolateľ v prvom rade tvrdí, že Všeobecný súd tým, že v bode 93 napadnutého rozsudku konštatoval, že zníženie základu dane stanovené v článku 3 ods. 4 nariadenia č. 260/68 dopĺňalo príspevok na nezaopatrené dieťa a že iba skutočné vyplatenie tohto príspevku inštitúciami Únie mohlo zakladať nárok na toto zníženie základu dane, nesprávne vyložil tento článok 3 a nezohľadnil skutočnú právnu povahu uvedeného zníženia základu dane. Podľa odvolateľa neexistuje súvislosť medzi priznaním zníženia základu dane a nárokom na príspevok na nezaopatrené dieťa.
61
Odvolateľ tvrdí, že zo znenia článku 3 nariadenia č. 260/68 a z historického kontextu, do ktorého tento článok patrí, vyplýva, že zníženie základu dane sa nesmie priznať popri príspevku na nezaopatrené dieťa, ale ako doplnok k zníženiu základu dane na služobné výdavky podľa článku 3 ods. 4 prvého pododseku tohto nariadenia, v dôsledku čoho priznanie tohto zníženia základu dane nie je podmienené priznaním príspevku na nezaopatrené dieťa.
62
Podľa odvolateľa nesprávne posúdenia Všeobecného súdu týkajúce sa výkladu článku 3 ods. 4 nariadenia č. 260/68 vyplývajú najmä z uplatnenia jeho judikatúry, najmä rozsudku XB/ECB uvedeného v bodoch 81 a 82 napadnutého rozsudku, ktorý je sám osebe z právneho hľadiska nesprávny.
63
V druhom rade odvolateľ považuje za nesprávne posúdenia Všeobecného súdu uvedené v bodoch 74 a 93 napadnutého rozsudku, podľa ktorých musia byť splnené všetky kritériá stanovené v článku 2 prílohy VII k služobnému poriadku vrátane kritéria týkajúceho sa vekovej hranice dotknutého dieťaťa stanovenej v odseku 3 tohto článku 2 na to, aby mohlo byť dieťa uznané za nezaopatrené a aby vznikol nárok na zníženie základu dane.
64
V tejto súvislosti odvolateľ uvádza, že z rozsudku zo 14. decembra 1990, Brems/Rada (T‑75/89, EU:T:1990:88), uvedeného v tomto bode 74, vyplýva, že definícia pojmu „nezaopatrené dieťa“ sa musí posudzovať výlučne z hľadiska článku 2 ods. 2 prílohy VII k služobnému poriadku. Takýto výklad údajne potvrdzujú závery vedúcich správnych orgánov č. 222/04, ktoré odkazujú len na tento odsek 2, a nie na ostatné ustanovenia článku 2 prílohy VII k služobnému poriadku.
65
Z uvedeného tiež podľa neho vyplýva, že posúdenie Všeobecného súdu formulované v bode 77 napadnutého rozsudku, podľa ktorého mal odvolateľ tvrdiť, že jeho dcéry mali byť podľa článku 2 ods. 4 prílohy VII k služobnému poriadku osobitným rozhodnutím MO považované za nezaopatrené deti, je z právneho hľadiska nesprávne. Takéto posúdenie bolo podľa neho v rozpore s administratívnym zjednodušením, ktoré sa sledovalo prijatím záverov vedúcich správnych orgánov č. 222/04.
66
Okrem toho podľa neho po prvé z predchádzajúcej praxe Komisie počas približne 60 rokov vyplýva, že postup odvolateľa na základe tohto článku 2 ods. 4 prílohy VII k služobnému poriadku nebol potrebný vzhľadom na podmienky stanovené v týchto záveroch vedúcich správnych orgánov. Po druhé mala samotná Komisia informovať odvolateľa, že už nemá nárok na príspevok na nezaopatrené dieťa za svoje dve deti, ale že má nárok na zníženie základu dane, ak o to požiada. Všeobecný súd mu tak mal podľa neho v každom prípade priznať nárok na toto zníženie základu dane na základe pravidiel používania a zásady ochrany legitímnej dôvery.
67
V treťom a poslednom rade sa odvolateľ domnieva, že Všeobecný súd v bode 100 napadnutého rozsudku nezohľadnil skutočnú právnu povahu zníženia základu dane. Odvolateľ teda nepožiadal ani o to, aby „sa mu naďalej priznávalo zníženie základu dane“, a na rozdiel od toho, čo je uvedené v tomto bode 100, ani o „vrátenie súm, ktoré podľa neho mali byť odpočítané od základu dane z jeho odmeny“.
68
V tejto súvislosti odvolateľ uvádza, že zníženie základu dane nie je predmetom platby, ale vedie k zníženiu zdaniteľného príjmu. Až neskôr má dôjsť k zníženiu sumy dane z príjmu v závislosti od príslušnej sadzby dane. Odvolateľ mal teda požiadať o vrátenie preplatku dane z príjmu na základe nového výpočtu splatnej dane, vykonaného po odpočítaní príslušných znížení základu dane.
69
Okrem toho odvolateľ tvrdí, že vzhľadom na to, že by napríklad po svojej smrti už nedostával odmenu, neplatil by ani daň z príjmu, a preto by ani nemal nárok na zníženie základu dane. Na rozdiel od toho, čo je uvedené v bodoch 72 a 73 napadnutého rozsudku, teda podľa neho neexistuje žiadne riziko, že deti odvolateľa budú predstavovať záťaž pre rozpočet Únie po jeho smrti. Úvahy Všeobecného súdu uvedené v týchto bodoch 72 a 73 sú teda úplne irelevantné.
70
Napokon odvolateľ uvádza, že nepožaduje žiadny príspevok na nezaopatrené dieťa, keďže je nesporné, že si ho nemôže nárokovať. Okrem toho sú jeho deti podľa neho vyživované úplne jeho osobou, a nie z rozpočtu Únie. Je však nemysliteľné, aby namiesto orgánov verejnej moci a prostredníctvom svojich už zdanených príjmov prevzal také dávky, akými sú napríklad príspevok na bývanie, pomoc pri vykurovaní, sociálna pomoc alebo pomoc na vzdelávanie, ktoré by sa za normálnych okolností mali financovať z daňových príjmov bez toho, aby mal nárok na zníženie základu dane.
71
Komisia sa domnieva, že prvú až tretiu časť tretieho odvolacieho dôvodu treba zamietnuť ako nedôvodné.
– Posúdenie Súdnym dvorom
72
Treba pripomenúť, že v súlade s článkom 3 ods. 1 nariadenia č. 260/68 je daň v prospech Únie splatná každý mesiac z platov, miezd a požitkov akéhokoľvek druhu, ktoré Únia vypláca každej zdaniteľnej osobe.
73
Článok 3 ods. 3 tohto nariadenia vymenúva rodinné alebo sociálne dávky a príspevky, ktoré sa majú odpočítať od základu dane. Medzi tieto dávky a príspevky patrí aj príspevok na nezaopatrené dieťa. V dôsledku toho, ako uviedol Všeobecný súd v bode 67 napadnutého rozsudku, zo znenia tohto článku 3 ods. 3 vyplýva, že na výpočet výšky splatnej dane z príjmu úradníka, akým je odvolateľ, je potrebné odpočítať zo základu dane z príjmu z jeho mesačnej odmeny najmä tento príspevok.
74
Okrem toho podľa článku 3 ods. 4 prvého pododseku uvedeného nariadenia sa na sumu získanú na základe uplatnenia predchádzajúcich ustanovení článku 3 toho istého nariadenia uplatní zníženie základu dane o 10 % za služobné a osobné výdavky.
75
Napokon podľa článku 3 ods. 4 druhého pododseku nariadenia č. 260/68 „na každé nezaopatrené dieťa daňovníka, ako aj na každú osobu, ktorá sa považuje za nezaopatrené dieťa na základe článku 2 ods. 4 prílohy VII Služobného poriadku odpočíta dvojnásobok čiastky príspevku na nezaopatrené dieťa“.
76
Zo znenia tohto článku 3 ods. 4 druhého pododseku vyplýva, ako uviedol Všeobecný súd v bode 69 napadnutého rozsudku, že na to, aby si zdaniteľná osoba mohla uplatniť dodatočné zníženie základu dane stanovené v tomto ustanovení, musí mať jedno alebo viac nezaopatrených detí, alebo jednu alebo viac osôb považovaných za nezaopatrené dieťa v zmysle článku 2 ods. 4 prílohy VII k služobnému poriadku.
77
Naproti tomu, ako v podstate uviedla generálna advokátka v bode 26 svojich návrhov, článok 3 ods. 4 druhý pododsek nariadenia č. 260/68 nepodmieňuje nárok na uplatnenie zníženia základu dane tým, aby sa dotknutej osobe skutočne vyplácal príspevok na nezaopatrené dieťa na základe článku 2 ods. 3 tejto prílohy, na rozdiel od toho, ako rozhodol Všeobecný súd v bodoch 81 a 93 napadnutého rozsudku.
78
Hoci však priznanie zníženia základu dane nezávisí od skutočného vyplatenia príspevku na nezaopatrené dieťa, nemožno súhlasiť s tvrdením navrhovateľa, že medzi týmto znížením základu dane a týmto príspevkom neexistuje žiadna súvislosť.
79
Na jednej strane totiž z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že tak zníženie základu dane, ako aj príspevok na nezaopatrené dieťa zodpovedajú cieľu sociálnej povahy a že ich vyplácanie je odôvodnené výdavkami vyplývajúcimi zo súčasnej a určitej potreby spojenej s existenciou dieťaťa a jeho skutočnou výživou (pozri rozsudky z 28. novembra 1991, Schwedler/Parlament, C‑132/90 P, EU:C:1991:452, body 18 a 26; zo 7. mája 1992, Rada/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, bod 9 a citovanú judikatúru, ako aj z 30. novembra 2023, MG/EIB, C‑173/22 P, EU:C:2023:932, bod 47).
80
Na druhej strane, ako bolo uvedené v bode 76 tohto rozsudku, priznanie zníženia základu dane a priznanie príspevku na nezaopatrené dieťa závisia od existencie „nezaopatreného dieťaťa“ alebo osoby považovanej za takéto dieťa, ako sú definované v článku 2 prílohy VII k služobnému poriadku.
81
Pokiaľ ide o pojem „nezaopatrené dieťa“, článok 2 ods. 2 tejto prílohy stanovuje, že „‚nezaopatrené dieťa‘ je manželské, nemanželské alebo osvojené dieťa úradníka alebo jeho manžela/manželky, ktoré je skutočne vyživované úradníkom“.
82
Ako v podstate uviedol Všeobecný súd v bode 71 napadnutého rozsudku, hoci toto ustanovenie neuvádza žiadnu vekovú hranicu na definovanie pojmu „nezaopatrené dieťa“, zo spoločného výkladu ustanovení článku 2 uvedenej prílohy vyplýva, že tento pojem sa nemá chápať len v zmysle odseku 2 tohto článku 2, ale v širšom zmysle.
83
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 2 ods. 1 prílohy VII k služobnému poriadku „úradník, ktorý má jedno alebo viac nezaopatrených detí, v súlade s odsekmi 2 a 3 nižšie poberá príspevok… za mesiac na každé nezaopatrené dieťa“. Z tohto znenia vyplýva, že za „nezaopatrené deti“ možno na účely uplatnenia tohto článku 2 považovať len osoby, ktoré spĺňajú podmienky stanovené v týchto dvoch odsekoch.
84
Tento výklad potvrdzuje článok 2 ods. 6 tejto prílohy, ktorý výslovne odkazuje na „nezaopatrené dieťa v zmysle tohto článku“, a odsek 7 uvedeného článku 2 odkazujúci na „nezaopatrené dieťa v zmysle odsekov 2 a 3“.
85
Okrem toho článok 2 ods. 4 prílohy VII stanovuje, že „každá osoba, ktorú je úradník zo zákona povinný vyživovať a ktorej vyživovanie je spojené s vysokými nákladmi“, sa môže sa v mimoriadnych prípadoch uznať za nezaopatrené dieťa. Súdny dvor už rozhodol, že cieľom tohto ustanovenia je práve zabezpečiť, aby osoba, ktorá nespĺňa podmienky stanovené v odseku 3 tohto článku, keďže nie je ani maloletým dieťaťom úradníka, ani jej plnoletým dieťaťom zúčastňujúcim sa na vzdelávaní alebo odbornej príprave, sa mohla považovať za nezaopatrené dieťa v prípade, že úradník musí zabezpečovať skutočnú starostlivosť o túto osobu. Konkrétne spresnil, že výnimočná povaha tohto rovnakého zaobchádzania neznamená, že dieťa úradníka je nevyhnutne vylúčené z pôsobnosti článku 2 ods. 4 tejto prílohy (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. mája 1992, Rada/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, body 7 a 10). Judikatúra vyplývajúca z tohto rozsudku však bráni tomu, aby každé dieťa, ktoré úradník vyživuje, mohlo byť považované za jeho nezaopatrené dieťa, bez ohľadu na podmienky stanovené v článku 2 ods. 3 uvedenej prílohy.
86
Okrem toho treba uviesť, že iné ustanovenia služobného poriadku, a to najmä jeho článok 72 týkajúci sa poistenia pre prípad choroby alebo jeho článok 80 týkajúci sa sirotského dôchodku, odkazujú, pokiaľ ide o definíciu pojmu „nezaopatrené dieťa“, na celý článok 2 prílohy VII k uvedenému služobnému poriadku, a nielen na jeho odsek 2 Najmä z dôvodov koherentnosti právnej úpravy služobného poriadku teda treba na účely definovania tohto pojmu odkázať na všetky ustanovenia uvedeného článku 2.
87
Súdny dvor už v podstate rozhodol, že pojem „nezaopatrené dieťa“ sa má vykladať s prihliadnutím na článok 2 prílohy VII k služobnému poriadku ako celok (rozsudok z 20. novembra 1980, Gerin/Komisia, 806/79, EU:C:1980:264, bod 15).
88
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 74, 75 a 93 napadnutého rozsudku v podstate rozhodol, že pojem „nezaopatrené dieťa“ v zmysle článku 2 prílohy VII k služobnému poriadku sa má vykladať s prihliadnutím na vekové hranice stanovené v odseku 3 tohto článku 2.
89
Keďže, ako bolo uvedené v bode 80 tohto rozsudku, nárok na zníženie základu dane závisí od existencie „nezaopatreného dieťaťa“ v zmysle článku 2 prílohy VII k služobnému poriadku, treba konštatovať, že Všeobecný súd nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 80 napadnutého rozsudku rozhodol, že článok 3 ods. 4 nariadenia č. 260/68 sa uplatňuje len v situáciách, v ktorých dotknutá osoba spĺňa aj podmienky vzniku nároku na príspevok na nezaopatrené dieťa podľa tohto článku 2.
90
Vyššie uvedené posúdenie vyplýva zo samotného znenia článku 3 ods. 4 druhého pododseku nariadenia č. 260/68 a článku 2 prílohy VII k služobnému poriadku, ako ich vykladá Súdny dvor. Toto posúdenie nemožno vyvrátiť tvrdeniami odvolateľa založenými na judikatúre Všeobecného súdu a záveroch vedúcich správnych orgánov č. 222/04, ktoré sú zhrnuté v bodoch 64 a 65 tohto rozsudku, ani jeho tvrdeniami založenými na údajne právnej povahe zníženia základu dane, ktoré sú uvedené v bodoch 67 až 70 tohto rozsudku.
91
Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľa uvedené v bode 66 tohto rozsudku, podľa ktorého mu Všeobecný súd mal v každom prípade priznať zníženie základu dane na základe pravidiel užívania a zásady ochrany legitímnej dôvery, treba pripomenúť, že v súlade s článkom 58 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa odvolacie dôvody musia zakladať na tvrdeniach vychádzajúcich z konania pred Všeobecným súdom. Okrem toho podľa článku 170 ods. 1 rokovacieho poriadku odvolaním nemožno meniť predmet sporu pred Všeobecným súdom. Právomoc Súdneho dvora v odvolacom konaní je obmedzená na posúdenie zákonnosti rozhodnutia o žalobných dôvodoch a tvrdeniach prejednaných v prvostupňovom konaní (rozsudok z 19. septembra 2024, Copo Gavazzi a i./Parlament, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, bod 149, ako aj citovaná judikatúra).
92
Keďže však odvolateľ pred Všeobecným súdom neuviedol tvrdenie pripomenuté v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, treba ho zamietnuť ako neprípustné.
93
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba prvú až tretiu časť tretieho odvolacieho dôvodu zamietnuť ako sčasti neprípustné a sčasti nedôvodné.
O štvrtej časti tretieho odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
94
Vo štvrtej časti tretieho odvolacieho dôvodu sa odvolateľ domnieva, že Všeobecný súd v bode 94 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že v prejednávanej veci sa nemôžu uplatniť závery vedúcich správnych orgánov č. 222/04, na základe ktorých mu malo byť priznané zníženie základu dane.
95
Podľa odvolateľa interná smernica Komisie č. 36‑2004 z 24. mája 2004 (ďalej len „interná smernica“), ktorou sa preberajú závery vedúcich správnych orgánov č. 222/04, nie je interným rozhodnutím všeobecnej povahy prijatým na základe služobného poriadku, ale rozhodnutím prijatým na základe článku 10 nariadenia č. 260/68 s cieľom zabezpečiť jednotný výklad tohto nariadenia.
96
Okrem toho odvolateľ tvrdí, že tieto závery vedúcich správnych orgánov predstavujú lex specialis, v dôsledku čoho sa uplatnia podmienky, ktoré stanovujú, najmä podmienka týkajúca sa vekovej hranice nezaopatrených detí.
97
Podľa Komisie treba štvrtú časť tretieho odvolacieho dôvodu zamietnuť ako nedôvodnú.
– Posúdenie Súdnym dvorom
98
Treba uviesť, ako konštatoval Všeobecný súd v bode 90 napadnutého rozsudku, že interná smernica preberá závery vedúcich správnych orgánov č. 222/04. Tieto ustanovenia stanovujú, že v prípade nezaopatrených detí starších ako 26 rokov sa zníženie základu dane stanovené v článku 3 ods. 4 nariadenia č. 260/68 prizná len vtedy, ak dieťa začalo vzdelávanie v bežnom veku pre takéto vzdelávanie pred dosiahnutím veku 26 rokov a ak v tomto vzdelávaní riadne pokračuje. Je v ňom tiež stanovené, že zníženie základu dane na tomto základe sa nebude ďalej priznávať od dátumu, keď príjem dieťaťa presiahne 40 % platu úradníka platovej triedy 1 platového stupňa 1, alebo keď dieťa dosiahne vek 30 rokov.
99
Podľa judikatúry Súdneho dvora treba interné akty prijaté inštitúciou Únie, ako je interná smernica Komisie, považovať za orientačné pravidlo správania, ktoré si administratíva sama stanovila a od ktorého sa nemôže odchýliť bez toho, aby spresnila dôvody, ktoré ju k tomu viedli (pozri rozsudok z 1. decembra 1983, Blomefield/Komisia, 190/82, EU:C:1983:358, bod 20 a citovanú judikatúru).
100
Takéto interné akty sa však v žiadnom prípade nemôžu odchýliť od záväzných a hierarchicky nadradených aktov, akými sú v prejednávanej veci ustanovenia služobného poriadku alebo nariadenia č. 260/68 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. decembra 1983, Blomefield/Komisia, 190/82, EU:C:1983:358, bod 21).
101
Z uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd v bode 92 napadnutého rozsudku správne pripomenul, že interná smernica prijatá inštitúciou Únie je normou nižšej právnej sily ako služobný poriadok a vo všeobecnosti nižšej právnej sily ako nariadenie, predtým, ako rozhodol, že takáto interná smernica nemôže zákonne stanoviť pravidlá, ktoré sa odchyľujú od ustanovení služobného poriadku alebo nariadenia.
102
Z úvah týkajúcich sa prvej až tretej časti tretieho žalobného dôvodu pritom vyplýva, že bez toho, aby bolo dotknuté výnimočné zaobchádzanie s nezaopatrenými deťmi podľa článku 2 ods. 4 prílohy VII k služobnému poriadku, zníženie základu dane stanovené v článku 3 ods. 4 nariadenia č. 260/68 sa nemôže uplatniť na deti úradníka staršie ako 26 rokov, keďže tieto deti prekračujú vekovú hranicu stanovenú v článku 2 ods. 3 tejto prílohy, po ktorej prekročení sa už osoba nemôže považovať za „nezaopatrené dieťa“ v zmysle tohto článku 2.
103
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 94 napadnutého rozsudku konštatoval, že interná smernica sa v prejednávanej veci nemôže uplatniť, keďže takéto uplatnenie by bolo v rozpore s článkom 3 ods. 4 nariadenia č. 260/68 v spojení s článkom 2 prílohy VII k služobnému poriadku, pričom bolo spresnené, že výnimočné zaobchádzanie s nezaopatrenými deťmi podľa odseku 4 tohto článku 2 nie je v prejednávanej veci sporné.
104
Pokiaľ ide o tvrdenie uvedené v bode 95 tohto rozsudku, treba rovnako ako generálna advokátka v bode 55 svojich návrhov uviesť, že spis, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, neumožňuje identifikovať právny základ, na ktorom Komisia prijala internú smernicu. Bez ohľadu na základ, na ktorom bola táto interná smernica prijatá touto inštitúciou, sa však v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 100 tohto rozsudku takýto vnútorný akt v žiadnom prípade nemôže uplatniť, ak je v rozpore s aktom Únie, ktorý je záväzný a hierarchicky vyšší.
105
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba štvrtú časť tretieho odvolacieho dôvodu zamietnuť ako nedôvodnú.
106
Preto je potrebné zamietnuť tretí odvolací dôvod ako sčasti neprípustný a sčasti nedôvodný.
107
Ako vyplýva z bodu 42 tohto rozsudku, Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 45 napadnutého rozsudku uviedol, že návrh odvolateľa na zrušenie bol neprípustný v rozsahu, v akom sa týkal implicitného zamietavého rozhodnutia z 18. decembra 2021. Z toho vyplýva, že napadnutý rozsudok treba v tomto rozsahu zrušiť. Keďže druhý a tretí odvolací dôvod musia byť zamietnuté, odvolanie musí byť v zostávajúcej časti zamietnuté.
O žalobe na Všeobecnom súde
108
Článok 61 prvý odsek Štatútu Súdneho dvora Európskej únie stanovuje, že ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor zruší rozhodnutie Všeobecného súdu, Súdny dvor môže vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu.
109
V prejednávanej veci vzhľadom na čiastočné zrušenie napadnutého rozsudku žaloba podaná na Všeobecný súd pretrváva len v rozsahu, v akom sa týka zrušenia rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o priznanie zníženia základu dane, ktorú podal odvolateľ 18. augusta 2021.
110
Pred Všeobecným súdom odvolateľ uviedol dva žalobné dôvody.
111
Prvý žalobný dôvod je založený na tom, že chýba výslovné rozhodnutie, ktoré by ho informovalo o jeho práve podať sťažnosť, ako aj na nedostatku odôvodnenia. Podľa žalobcu tak „rozhodnutia“ obsiahnuté v e‑mailoch z 29. júna 2021 a v e‑maile z 27. augusta 2021 mali byť doplnené o informáciu o jeho práve podať sťažnosť a mali byť odôvodnené. Druhý žalobný dôvod je založený na tom, že Komisia porušila jeho právo na odmenu. Keďže tieto dva žalobné dôvody boli predmetom kontradiktórnej diskusie pred Všeobecným súdom, treba vychádzať z toho, že stav konania dovoľuje rozhodnúť vo veci.
O druhom žalobnom dôvode na Všeobecnom súde
112
Pokiaľ ide o druhý žalobný dôvod, ktorý treba preskúmať ako prvý v poradí, z posúdení týkajúcich sa tretieho odvolacieho dôvodu, uvedených v bodoch 72 až 93 a 98 až 107 tohto rozsudku, vyplýva, že Komisia správne odmietla priznať zníženie základu dane.
113
Z týchto posúdení totiž vyplýva, že bez toho, aby bolo dotknuté výnimočné zaobchádzanie s nezaopatrenými deťmi podľa článku 2 ods. 4 prílohy VII k služobnému poriadku, zníženie základu dane stanovené v článku 3 ods. 4 nariadenia č. 260/68 sa nemôže uplatniť na deti úradníka staršie ako 26 rokov, keďže tieto deti prekračujú vekovú hranicu stanovenú v článku 2 ods. 3 tejto prílohy, po ktorej prekročení sa už osoba nemôže považovať za „nezaopatrené dieťa“ v zmysle tohto článku 2.
114
Okrem toho v súlade s uvedenými posúdeniami sa interná smernica, ktorou sa preberajú závery vedúcich správnych orgánov č. 222/04, v rozsahu, v akom stanovuje možnosť priznať zníženie základu dane za deti, ktoré nespĺňajú kritériá služobného poriadku na to, aby sa považovali za nezaopatrené deti, a zakladá tak nárok na príspevok na nezaopatrené dieťa, nemôže uplatniť na odvolateľa, keďže takéto uplatnenie by bolo v rozpore s článkom 3 ods. 4 nariadenia č. 260/68 v spojení s článkom 2 prílohy VII k služobnému poriadku, pričom treba spresniť, že výnimočné zaobchádzanie s nezaopatrenými deťmi podľa odseku 4 tohto článku 2 nie je v prejednávanej veci sporné.
115
Z uvedeného vyplýva, že druhý žalobný dôvod nie je dôvodný.
O prvom žalobnom dôvode na Všeobecnom súde
116
Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod, ktorý treba preskúmať ako druhý v poradí, z bodov 30 až 42 tohto rozsudku vyplýva, že e‑mail z 27. augusta 2021 sa musí kvalifikovať ako „akt spôsobujúci ujmu“ v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku, a teda ako „rozhodnutie“, proti ktorému mohol odvolateľ v súlade s týmto ustanovením podať sťažnosť v lehote troch mesiacov od jeho oznámenia.
117
Hoci je pravda, ako tvrdí odvolateľ, že Komisia mala kvalifikovať e‑mail z 27. augusta 2021 ako „rozhodnutie“ a informovať ho o jeho práve podať sťažnosť, nič to nemení na tom, že odvolateľ mohol za okolností prejednávanej veci podať sťažnosť 24. novembra 2021 najmä proti tomuto rozhodnutiu spochybnením odmietnutia PMO priznať mu dodatočné zníženie základu dane pre jeho dve dcéry. Odvolateľovi teda v žiadnom prípade nebola odňatá záruka, ktorú predstavuje právo podať sťažnosť proti aktom administratívy, ktoré mu spôsobujú ujmu.
118
Pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého PMO dostatočne neodôvodnil rozhodnutie o odmietnutí priznať zníženie základu dane, treba pripomenúť, že odôvodnenie aktov inštitúcií Európskej únie vyžadované článkom 296 ZFEÚ a prebraté do článku 25 druhého odseku služobného poriadku musí byť prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, umožňujúce dotknutým osobám pochopiť dôvody prijatého opatrenia a príslušnému súdu preskúmať ho. Požiadavka odôvodnenia sa musí posudzovať vzhľadom na okolnosti daného prípadu, najmä na obsah aktu, povahu uvádzaných dôvodov a záujem, ktorý môžu mať na získaní takýchto objasnení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté takýmto aktom. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie vymedzovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, pretože odpoveď na otázku, či odôvodnenie aktu zodpovedá požiadavkám článku 296 ZFEÚ, musí byť posudzovaná nielen vzhľadom na text aktu, ale tiež na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych pravidiel upravujúcich dotknutú oblasť (rozsudok z 11. júna 2020, Komisia/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, bod 29 a citovaná judikatúra).
119
V prejednávanej veci e‑mail z 27. augusta 2021 jednoznačne uviedol dôvody, pre ktoré sa odvolateľ nemohol domáhať zníženia základu dane. PMO v tejto súvislosti vychádzal z rozsudku XB/ECB, pričom spresnil, že v súlade s týmto rozsudkom priznanie alebo predĺženie uplatňovania zníženia základu dane už nemôže byť prijaté v prípade neexistencie nároku na príspevok na nezaopatrené dieťa podľa článku 2 prílohy VII k služobnému poriadku. Okrem toho v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti Komisia podrobne vysvetlila dôvody opodstatňujúce odmietnutie priznať zníženie základu dane, o ktoré žiadal odvolateľ.
120
Odvolateľ sa preto mohol oboznámiť s odôvodnením zamietnutia priznať zníženie základu dane.
121
V dôsledku toho treba prvý žalobný dôvod zamietnuť.
122
Z uvedeného vyplýva, že žalobné návrhy proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o priznanie zníženia základu dane, podanej 18. augusta 2021, treba zamietnuť.
O trovách
123
Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné alebo ak je dôvodné a Súdny dvor sám vydá konečné rozhodnutie vo veci, rozhodne aj o trovách konania.
124
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, ktorý sa uplatňuje na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
125
Podľa článku 138 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku, ktorý sa na základe jeho článku 184 ods. 1 uplatňuje na konanie o odvolaní, ak je viac účastníkov konania, ktorí vo veci nemali úspech, Súdny dvor medzi nich rozdelí náhradu trov konania. Rovnako podľa článku 138 ods. 3 tohto rokovacieho poriadku, ktorý sa uplatní na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1, ak účastníci konania mali úspech len v časti predmetu konania, každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.
126
Keďže odvolateľ a Komisia navrhli uložiť tomu druhému povinnosť nahradiť trovy konania a každý z nich nemal úspech v jednom alebo vo viacerých svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť im povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 20. decembra 2023, Heßler/Komisia (T‑369/22, EU:T:2023:855), sa zrušuje v rozsahu, v akom bol zamietnutý ako neprípustný návrh na zrušenie, ktorý podal pán Michael Heßler proti implicitnému rozhodnutiu o zamietnutí jeho žiadosti o predĺženie uplatňovania zníženia základu dane za nezaopatrené dieťa, prijaté 18. decembra 2021.
2.
V zostávajúcej časti sa odvolanie zamieta.
3.
Žalobné návrhy podané na Všeobecný súd proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o priznanie zníženia základu dane za nezaopatrené dieťa, ktorú podal pán Michael Heßler 18. augusta 2021, sa zamietajú.
4.
Pán Heßler a Európska komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.