Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NICHOLAS EMILIOU
föredraget den 26 mars 2026(1)
Mål C‑579/24
Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,
AKM eingetragene Genossenschaft mit beschränkter Haftung
mot
Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften
(begäran om förhandsavgörande från Bundesverwaltungsgericht (Federala förvaltningsdomstolen, Österrike))
” Begäran om förhandsavgörande – Upphovsrätt och närstående rättigheter – Direktiv (EU) 2019/790 – Artikel 17 – Ansvar som tillkommer onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll för skyddat innehåll som laddats upp av användarna – Ansvarets omfattning – Skyldighet för dessa leverantörer att erhålla tillstånd från rättsinnehavarna för överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten av sådant innehåll – Direktiv 2001/29/EG – Artikel 2 – Rätten till mångfaldigande – Framställning av digitala kopior av skyddat innehåll på tjänsteleverantörernas datorservrar – Kopior som är tekniskt nödvändiga för att innehållet ska kunna göras tillgängligt för allmänheten – Skyldighet att inhämta ett separat tillstånd från rättsinnehavarna saknas”
I.      Inledning
1.        Förevarande mål ger EU-domstolen ett andra tillfälle att tolka(2) artikel 17 i direktiv (EU) 2019/790 om upphovsrätt och närstående rättigheter på den digitala inre marknaden.(3) I denna bestämmelse preciseras villkoren för när onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, såsom YouTube, SoundCloud och Pinterest, kan ådra sig ansvar för att ha gett allmänheten tillgång till verk eller andra alster (nedan kallat skyddat innehåll) som användarna har laddat upp på deras plattformar i strid med upphovsrätten.
2.        I artikel 17.1 i direktiv 2019/790 föreskrivs mer specifikt att dessa tjänsteleverantörer vidtar en åtgärd som innebär ”en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten”, såsom dessa åtgärder definieras i artikel 3 i direktiv 2001/29/EG om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället,(4) när de ger allmänheten tillgång till skyddat innehåll.
3.        Enligt sistnämnda bestämmelse har rättsinnehavare i princip ensamrätt att överföra eller tillgängliggöra sina verk eller andra alster. Följaktligen kan onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll inte själva vidta åtgärder som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten utan att först erhålla tillstånd från rättsinnehavarna, vanligtvis genom att ingå ett licensavtal. Skyldigheten att inhämta ett sådant tillstånd är klart angiven i artikel 17.1 i direktiv 2019/790.
4.        De frågor som hänskjutits av Bundesverwaltungsgericht (Federala förvaltningsdomstolen, Österrike) har sin grund i den omständigheten att när användare av onlinebaserade delningstjänster för innehåll laddar upp skyddat innehåll på onlineplattformar skapas och lagras digitala kopior av detta innehåll automatiskt på tjänsteleverantörernas datorservrar. Sådana kopior är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till det ifrågavarande innehållet.
5.        Såsom jag kommer att förklara kan detta emellertid innebära ett intrång i en annan rättighet, nämligen rätten till mångfaldigande, som åtnjuter skydd enligt artikel 2 i direktiv 2001/29, där det i allt väsentligt föreskrivs att det i princip är förbehållet rättsinnehavarna även att framställa kopior av skyddat innehåll.
6.        Mot denna bakgrund önskar den hänskjutande domstolen bland annat få klarhet i huruvida framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll utgör ett mångfaldigande, i den mening som avses i artikel 2 i direktiv 2001/29, och omfattas av denna rätt. Om så är fallet önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida de tillstånd som dessa tjänsteleverantörer ska erhålla av rättsinnehavarna enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 för överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten av skyddat innehåll med nödvändighet även ger dessa leverantörer rätt att framställa sådana kopior.
7.        Det nationella målet rör en tvist mellan, å ena sidan, Austro-Mechana och AKM (moderorganisation till Austro-Mechana), två kollektiva förvaltningsorganisationer som är registrerade i det österrikiska handelsregistret (nedan kallade klagandena) och som innehar förvaltningstillstånd enligt direktiv 2014/26/EU(5) att i rättighetshavarnas intresse utöva och förvalta upphovsrätt och närstående rättigheter till musikaliska verk, och till sådana verk knutna litterära verk, och, å andra sidan, Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften (den österrikiska tillsynsmyndigheten för kollektiva förvaltningsorganisationer) (nedan kallad tillsynsmyndigheten).
8.        Tillsynsmyndigheten anser i huvudsak att det tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ska erhålla från rättsinnehavarna enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 med nödvändighet omfattar framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll på tjänsteleverantörernas servrar. Klagandena har däremot gjort gällande att tillstånd till framställning av sådana kopior ska ges separat och därmed göras föremål för ett särskilt licensavtal och att det följaktligen är möjligt för en annan kollektiv förvaltningsorganisation (i förevarande fall Austro-Mechana) än den som förvaltar de berörda rättsinnehavarnas rätt till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten (i förevarande fall AKM) att förhandla fram ett sådant avtal med dessa tjänsteleverantörer. Jag kommer att föreslå att EU-domstolen ska inta den förstnämnda ståndpunkten.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Folkrätt
9.        I artikel 9 i Bernkonventionen för skydd av litterära och konstnärliga verk, undertecknad i Bern den 9 september 1886 (Parisakten av den 24 juli 1971), i dess lydelse enligt ändringen av den 28 september 1979 (nedan kallad Bernkonventionen), vilken har undertecknats av samtliga medlemsstater, föreskrivs följande:
”1.       Upphovsmän till litterära och konstnärliga verk, som skyddas av denna konvention, äger uteslutande rätt att låta mångfaldiga dessa verk på vad sätt eller i vilken form det vara må.
2.       Det är förbehållet unionsländernas lagstiftning att tillåta mångfaldigande av verk som sägs under 1. i vissa särskilda fall, förutsatt att sådant mångfaldigande icke gör intrång i det normala utnyttjandet av verket och ej heller oskäligt inkräktar på upphovsmannens legitima intressen.
3.       Varje ljud- eller bildupptagning anses som mångfaldigande i denna konvention.”
B.      Unionsrätt
1.      Direktiv 2001/29
10.      Artikel 2 i direktiv 2001/29, med rubriken ”Rätten till mångfaldigande”, har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall föreskriva en ensamrätt att tillåta eller förbjuda direkt eller indirekt, tillfälligt eller permanent, mångfaldigande, oavsett metod och form, helt eller delvis
a)      för upphovsmän: av deras verk,
b)      för utövande konstnärer: av upptagningar av deras framföranden,
c)      för fonogramframställare: av deras fonogram,
d)      för framställarna av de första upptagningarna av filmer: av original och kopior av deras filmer,
e)      för radio- och televisionsföretag: av upptagningar av deras utsändningar, trådöverförda såväl som luftburna, inklusive kabel- och satellitsändningar.”
11.      Artikel 3 i direktiv 2001/29 har rubriken ”Rätten till överföring av verk till allmänheten och rätten att göra andra alster tillgängliga för allmänheten”. Där föreskrivs följande i punkt 1: ”Medlemsstaterna skall ge upphovsmän en ensamrätt att tillåta eller förbjuda varje överföring till allmänheten av deras verk, på trådbunden eller trådlös väg, inbegripet att verken görs tillgängliga för allmänheten på ett sådant sätt att enskilda kan få tillgång till dessa verk från en plats och vid en tidpunkt som de själva väljer.” I punkt 2 förtecknas de övriga specifika fall som omfattas av denna rätt, vilka är desamma som de som räknas upp i artikel 2 b–e i nämnda direktiv.
2.      Direktiv 2014/26
12.      I artikel 4 i direktiv 2014/26 föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna ska se till att kollektiva förvaltningsorganisationer agerar i bästa intresse för de rättighetshavare vars rättigheter de representerar och att de inte ålägger dem skyldigheter som inte objektivt sett är nödvändiga för skyddet av rättighetshavarnas rättigheter och intressen eller för en effektiv förvaltning av deras rättigheter.”
13.      I artikel 5 i nämnda direktiv anges rättighetshavarnas rättigheter när det specifikt gäller kollektiva förvaltningsorganisationer.
14.      I artikel 16.1 och 16.2 i direktiv 2014/26 behandlas licensieringsprocessen och de kriterier som licensieringsvillkoren ska baseras på.
3.      Direktiv 2019/790
15.      I artikel 2 led 6 i direktiv 2019/790 definieras en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll som ”en leverantör av en av informationssamhällets tjänster som har som huvudsyfte eller ett av sina huvudsyften att lagra och ge allmänheten tillgång till en stor mängd upphovsrättsskyddade verk eller andra skyddade alster som laddats upp av dess användare, som leverantören ordnar och marknadsför i vinstsyfte”.
16.      Artikel 17 i detta direktiv har följande lydelse:
”1.      Medlemsstaterna ska föreskriva att en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll vid tillämpningen av detta direktiv vidtar en åtgärd som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten när den ger allmänheten tillgång till upphovsrättsskyddade verk eller andra skyddade alster som har laddats upp av användarna.
En onlineleverantör av delningstjänster för innehåll ska därför erhålla ett tillstånd av de rättsinnehavare som avses i artikel 3.1 och 3.2 i direktiv [2001/29], till exempel genom ingåendet av ett licensavtal, för att överföra verk eller andra alster till allmänheten eller göra dem tillgängliga för allmänheten.
2.      När en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll har erhållit ett tillstånd, inbegripet genom ett licensavtal, ska medlemsstaterna föreskriva att tillståndet även omfattar åtgärder som faller under tillämpningsområdet för artikel 3 i direktiv 2001/29/EG som vidtas av användarna av tjänsterna när de inte agerar i kommersiellt syfte eller när deras verksamhet inte genererar betydande intäkter.
3.      När en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll vidtar en åtgärd som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten, enligt de villkor som fastställs i detta direktiv, ska den ansvarsbegränsning som fastställs i artikel 14.1 i direktiv 2000/31/EG(6) inte gälla för de omständigheter som omfattas av denna artikel.
Första stycket ska inte påverka den eventuella tillämpningen av artikel 14.1 i direktiv 2000/31/EG på dessa tjänsteleverantörer för syften som ligger utanför det här direktivets tillämpningsområde.
4.      När det inte finns något tillstånd ska onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ansvara för otillåten överföring av upphovsrättsskyddade verk och andra alster till allmänheten, inklusive tillgängliggörande för allmänheten, såvida inte tjänsteleverantörerna kan visa att de
a)      har gjort vad de har kunnat för att erhålla ett tillstånd, och
b)      i enlighet med höga branschstandarder för god yrkessed har gjort vad de har kunnat för att säkerställa att specifika verk och andra alster för vilka rättsinnehavarna har försett tjänsteleverantörerna med relevant och nödvändig information inte är tillgängliga, och under alla omständigheter
c)      efter att mottagit en tillräckligt välgrundad underrättelse från rättsinnehavarna har agerat snabbt för att omöjliggöra åtkomst till de underrättade verken och alstren eller avlägsna dem från sina webbplatser, och har gjort vad de har kunnat för att motverka framtida uppladdningar i enlighet med led b.
…”
C.      Nationell rätt
17.      I 15 § Bundesgesetz über das Urheberrecht an Werken der Literatur und der Kunst und über verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz) (den österrikiska förbundslagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk och närstående rättigheter) (nedan kallad UrhG), som har rubriken ”Rätten till mångfaldigande”, föreskrivs följande i punkterna 1 och 2:
”1.       Upphovsmannen har ensamrätt att mångfaldiga verket, tillfälligt eller permanent och oavsett metod och kvantitet.
2.       Med mångfaldigande avses särskilt även upptagning av ett framförande av ett verk på en anordning som möjliggör upprepad visuell eller ljudmässig återgivning (bild- eller ljudmedium), såsom exempelvis på film eller fonogram.”
18.      I 17 § UrhG, med rubriken ”Utsändningsrätten”, anges följande i punkt 1:
”1.       Upphovsmannen har ensamrätt att sända verket i radio eller på liknande sätt.”
19.      I 18a § UrhG, som har rubriken ”Rätten till tillgängliggörande”, föreskrivs följande:
”Upphovsmannen har ensamrätt att göra verket tillgängligt för allmänheten, på trådbunden eller trådlös väg, på ett sådant sätt att enskilda kan få tillgång till verket från en plats och vid en tidpunkt som de själva väljer.”
20.      I 18c § UrhG, med rubriken ”Utsändning och tillgängliggörande genom leverantörer av stora onlineplattformar”, föreskrivs följande:
”På de villkor som anges i 17 §
punkterna 1 och 2 och 18a § vidtas en utsändning eller ett tillgängliggörande för allmänheten av ett verk även av den som i egenskap av leverantör av en stor onlineplattform ger allmänheten tillgång till upphovsrättsligt skyddade verk som laddats upp av dess användare. Leverantören ska därför erhålla tillstånd av upphovsmännen. …”
21.      Enligt 24a § UrhG, som har rubriken ”Tillstånd eller rätt att nyttja ett verk för utsändning eller tillgängliggörande för allmänheten enligt18c §”, ska det tillstånd eller den rätt till utsändning eller tillgängliggörande för allmänheten som beviljats en leverantör av en stor onlineplattform enligt 18c § UrhG på samma sätt även omfatta användarnas nyttjande av plattformen för samma ändamål i den utsträckning som det beviljade tillståndet medger, förutsatt att dessa användare inte agerar i kommersiellt syfte och att deras verksamhet inte genererar betydande vinster. På motsvarande sätt föreskrivs det i 24a § UrhG att tillstånd som beviljats användaren även berättigar tjänsteleverantören till ett lagligt nyttjande.
III. Bakgrund, det nationella målet och tolkningsfrågorna
22.      Austro-Mechana, den första klaganden, är en kollektiv förvaltningsorganisation i den mening som avses i 2 § 1 ledet i Bundesgesetz über Verwertungsgesellschaften (den österrikiska förbundslagen om kollektiva förvaltningsorganisationer). I denna egenskap företräder denna organisation olika rättsinnehavares rättigheter och intressen med avseende på verk och andra skyddade alster i den mening som avses i UrhG. Austro-Mechana är en helägd dotterorganisation till den andra klaganden, AKM, som också är en kollektiv förvaltningsorganisation. För sin verksamhet ingår Austro-Mechana och AKM förvaltningsavtal med rättsinnehavare. Dessa förvaltningsavtal ger dem rätt att förvalta vissa av rättsinnehavarnas ensamrätter och att bland annat på deras vägnar förhandla fram tillstånd eller licensavtal med onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll.
23.      Det förvaltningstillstånd som beviljats av tillsynsmyndigheten ger Austro-Mechana rätt att ”förvalta musikaliska och därtill relaterade litterära verk … i syfte att utöva eller göra gällande rätten till mångfaldigande … samt motsvarande anspråk på en andel av intäkterna och/eller ersättning”.(7) Det gäller bland annat ”mångfaldigande och/eller spridning på bild- och/eller ljudmedier (lagringsmedier) enligt 15 och 16 §§ UrhG” och ”mångfaldigande … på bild- och ljudmedier (lagringsmedier) i samband med filmverk avsedda för utsändning som ett programföretag eller webbprogramföretag själv producerar eller låter producera”.
24.      AKM:s förvaltningstillstånd innefattar förvaltning av ”musikaliska och därtill relaterade litterära verk … i syfte att utöva eller göra gällande rättigheter till framföranden, avtal, utsändningar och tillgängliggöranden för allmänheten i samband med recitationer, konsertframträdanden och utsändningar samt motsvarande anspråk på en andel av intäkterna och/eller ersättning.(8)
25.      Den 7 juni 2022 ansökte Austro-Mechana hos tillsynsmyndigheten om att tillsynsmyndigheten skulle fastställa att det förvaltningstillstånd som beviljats denna organisation omfattade mångfaldiganden som gjordes i syfte att sända och göra skyddat innehåll tillgängligt för allmänheten på stora onlineplattformar. I huvudsak hävdade Austro-Mechana att dess tillstånd omfattade framställning av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar tillhörande onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll som var en bieffekt av och tekniskt nödvändiga för att detta innehåll skulle kunna överföras till eller tillgängliggöras för allmänheten på dessa plattformar. Austro-Mechana framställde denna begäran trots att sådana åtgärder för överföring till och tillgängliggörande för allmänheten föll inom ramen för AKM:s förvaltningstillstånd.
26.      Genom beslut av den 30 januari 2023 avslog tillsynsmyndigheten Austro-Mechanas ansökan (i punkt 1) och fann att det förvaltningstillstånd som AKM innehade redan omfattade ett sådant mångfaldigande (i punkt 2).
27.      Tillsynsmyndigheten påpekade för det första att det var tveksamt om rätten till mångfaldigande, som åtnjuter skydd enligt 15 § UrhG, genom vilken artikel 2 i direktiv 2001/29 införlivats med österrikisk rätt, över huvud taget berördes av de åtgärder och processer som avses i 18c § UrhG, genom vilken artikel 17 i direktiv 2019/790 införlivats med österrikisk rätt. I detta avseende hänvisade denna myndighet till några av de uttalanden som Europeiska kommissionen gjort i sin vägledning om denna bestämmelse(9) och betonade att artikel 17 i direktiv 2019/790, och därmed 18c § UrhG, uteslutande avsåg rätten till överföring till och tillgängliggörande för allmänheten, såsom denna rätt definieras i artikel 3 i direktiv 2001/29.
28.      Tillsynsmyndigheten tillade att även om man antog att rätten till mångfaldigande berördes av de åtgärder eller processer som avses i artikel 17 i direktiv 2019/790, och således i 18c § UrhG, så gick det av syftet med artikel 17 att sluta sig till att det tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll skulle erhålla för överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten av skyddat innehåll som laddats upp av användare på deras plattformar med nödvändighet omfattade alla mångfaldigandeåtgärder som var tekniskt nödvändiga för detta ändamål. Sådana åtgärder gick inte att skilja från åtgärderna för överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten, vilket innebar att det inte var möjligt att bevilja ett separat tillstånd avseende rätten till mångfaldigande.
29.      Både Austro-Mechana och AKM har överklagat detta beslut till Bundesverwaltungsgericht (Federala förvaltningsdomstolen), som är den domstol som hänskjutit frågor till EU-domstolen. De har yrkat att punkt 2 i det omtvistade beslutet ska upphävas utan att något nytt beslut ska träda i dess ställe och att punkt 1 i beslutet ska ändras på så sätt att Austro-Mechanas ansökan av den 7 juni 2022 beviljas.
30.      Bundesverwaltungsgericht (Federala förvaltningsdomstolen) hyser emellertid tvivel om den korrekta tolkningen av ovannämnda unionsrättsliga bestämmelser, och har därför beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”[1.]      Ska unionsrätten, särskilt artikel 2 i direktiv [2001/29] och artikel 17.1 i direktiv [2019/790] samt artikel 9 i [Bernkonventionen] tolkas så, att en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll i den mening som avses i artikel 2 [led 6] i direktiv [2019/790] som lagrar verk och andra alster som laddats upp av användarna – förutom att vidta en åtgärd som innebär en överföring till (eller ett tillgängliggörande för allmänheten) i den mening som avses i artikel 3 i direktiv [2001/29] – även vidtar eller ska anses vidta en åtgärd som innebär ett mångfaldigande i den mening som avses i artikel 2 i direktiv [2001/29], och måste leverantören för detta ändamål inhämta ett separat tillstånd från de rättsinnehavare som avses i artikel 2 i direktiv [2001/29]?
[2.]      Om den första frågan ska besvaras jakande:
Ska unionsrätten, särskilt artikel 17.1 och 17.2 samt artikel 1.2 och artikel 2 [led 6] i direktiv [2019/790], tolkas så, att ett tillstånd till mångfaldigande som inhämtats av onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll i den mening som avses i artikel 2 [led 6] i direktiv [2019/790], även omfattar åtgärder för mångfaldigande som vidtas av, eller ska anses vidtas av, användarna av sådana plattformar, förutsatt att dessa användare inte agerar i kommersiellt syfte och att deras verksamhet inte genererar betydande intäkter?
[3.]      Om den första frågan ska besvaras nekande:
Ska unionsrätten, särskilt artikel 2 i direktiv [2001/29] och artikel 17.2 i direktiv [2019/790], tolkas så, att användare av tjänster som tillhandahålls av onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll i den mening som avses i artikel [2 led 6] i direktiv [2019/790], genom att ladda upp upphovsrättsskyddade verk och andra skyddade alster i syfte att lagra och dela dem, vidtar åtgärder som innebär ett mångfaldigande i den mening som avses i artikel 2 i direktiv [2001/29] som kräver tillstånd från de rättsinnehavare som avses i samma bestämmelse?
[4.]      Om den första frågan ska besvaras jakande:
Ska unionsrätten, särskilt artiklarna 4 och 5 samt artikel 16.1 och 16.2 i direktiv [2014/26], tolkas så, att rättsinnehavare, i syfte att ingå licensavtal enligt artikel 17.1 och 17.2 i direktiv [2019/790], kan bevilja kollektiva förvaltningsorganisationer (respektive oberoende förvaltningsenheter) … individuella och separata tillstånd att förvalta, å ena sidan, rätten till mångfaldigande enligt artikel 2 i direktiv 2001/29/EG och, å andra sidan, rätten till överföring till allmänheten enligt artikel 3 i samma direktiv, antingen för att rättsinnehavarna vill att deras rättigheter ska förvaltas av olika kollektiva förvaltningsorganisationer (respektive oberoende förvaltningsenheter) eller för att de önskar förvalta dessa delvis själva?”
31.      Begäran om förhandsavgörande, daterad den 30 augusti 2024, inkom till EU-domstolens kansli den 3 september 2024. Klagandena i det nationella målet, den österrikiska och den franska regeringen samt Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Dessa berörda parter samt tillsynsmyndigheten yttrade sig även muntligen vid förhandlingen den 8 oktober 2025.
IV.    Bedömning
32.      Rätten till mångfaldigande definieras i artikel 2 i direktiv 2001/29 som en ensamrätt för upphovsmän, utövande konstnärer, framställare och radio- och televisionsföretag att tillåta eller förbjuda direkt eller indirekt, tillfälligt eller permanent, mångfaldigande, oavsett metod och form, helt eller delvis av deras verk, upptagningar av deras framföranden, fonogram, filmer respektive upptagningar av deras utsändningar.
33.      I förevarande mål har EU-domstolen ombetts att ta ställning till huruvida denna rätt är tillämplig, inom ramen för onlinebaserade delningstjänster för innehåll, när digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll skapas på tjänsteleverantörernas datorservrar. Detta kräver ett klargörande av huruvida sådan kopiering innebär ett mångfaldigande i den mening som avses i artikel 2 i direktiv 2001/29.
34.      Förutsatt att rätten till mångfaldigande faktiskt är tillämplig i detta sammanhang vill den hänskjutande domstolen dessutom få klarhet i huruvida det tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ska erhålla från rättsinnehavarna enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 för att få överföra skyddat innehåll till eller göra det tillgängligt för allmänheten på sina plattformar med nödvändighet omfattar framställning av digitala kopior av detta innehåll som är tekniskt nödvändiga för detta ändamål på dessa tjänsteleverantörers servrar.
35.      För att förklara varför EU-lagstiftaren införde en särskild ansvarsordning för onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll i artikel 17 i direktiv 2019/790 kan det vara av värde att erinra om ett av huvudsyftena med direktiv 2001/29 och de överväganden som ledde till att denna bestämmelse antogs.
36.      Såsom framgår av ingressen till direktiv 2001/29 syftar detta direktiv till att skapa en hög skyddsnivå för rättsinnehavarnas upphovsrätt och närstående rättigheter och säkerställa att de får en skälig ersättning för utnyttjandet av sina verk och andra alster, särskilt i informationssamhället.(10) I detta syfte ger dem direktivet, såsom jag förklarade inledningsvis, en ensamrätt till mångfaldigande av deras skyddade innehåll (artikel 2) och en ensamrätt till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten av detta innehåll (artikel 3). Åtgärder som faller inom ramen för dessa rättigheter kan således i regel(11) inte vidtas av en tredje part utan förhandstillstånd, vilket i allmänhet tar sig formen av en licens som beviljas mot ersättning.
37.      Framväxten av interaktiva ”webb 2.0”-tjänster, och i synnerhet stora plattformar såsom YouTube, kort efter det att direktiv 2001/29 hade antagits ledde dock till ovisshet om rättsläget när det gällde uppladdning av skyddat innehåll på dessa plattformar.
38.      Vid den tidpunkten handlade debatten främst om rätten till överföring till och tillgängliggörande för allmänheten enligt artikel 3 i direktiv 2001/29. Medan det stod klart att användare som laddar upp ett verk eller annat alster på en onlineplattform för delning av innehåll vidtar en åtgärd som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten, vilket i regel kräver förhandstillstånd av den eller de berörda rättsinnehavarna, uppstod det en kontrovers i fråga om huruvida leverantörerna av dessa tjänster själva vidtog en sådan åtgärd när de gav allmänheten tillgång till detta innehåll och följaktligen huruvida de var skyldiga att ingå licensavtal eller ersätta rättsinnehavarna. Rättsinnehavarna å sin sida uttryckte oro(12) över att onlineleverantörerna av delningstjänster för innehåll gav användarna incitament att ladda upp skyddat innehåll på sina onlineplattformar och gjorde sig betydande vinster på detta innehåll genom reklam eller prenumerationer utan att söka tillstånd från eller betala ersättning till rättsinnehavarna. Detta är känt som bråket om ”värdeklyftan” (value gap).(13)
39.      Ovisshet rådde även kring räckvidden av den säkerhetssfär (safe harbour) som föreskrivs i artikel 14.1 i direktiv 2000/31. Genom denna bestämmelse undantas leverantörer av värdtjänster på vissa villkor från ansvar som kan hänföras till det skyddade innehåll som de lagrar för sina användares räkning. Även här var det oklart huruvida denna bestämmelse skyddade onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, såsom YouTube, SoundCloud och Pinterest, från upphovsrättsligt ansvar för överföring till allmänheten av skyddat innehåll som laddats upp av deras användare.(14)
40.      För att skingra denna ovisshet om rättsläget beslutade unionslagstiftaren att ta itu med denna fråga i direktiv 2019/790,(15) mer specifikt i artikel 17 i direktivet.
41.      Såsom jag förklarade inledningsvis föreskrivs det för det första i punkt 1 i den artikeln att onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll själva vidtar åtgärder som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten, i den mening som avses i artikel 3 i direktiv 2001/29, när de ger allmänheten tillgång till skyddat innehåll som har laddats upp av deras användare.(16) Detta medför en skyldighet för dessa leverantörer att inhämta tillstånd från berörda rättsinnehavare, vanligtvis genom att ingå ett licensavtal. Enligt artikel 17.3 i direktiv 2019/790 gäller dessutom inte den säkerhetssfär (safe harbour) som fastställs i artikel 14.1 i direktiv 2000/31 i ett sådant scenario.
42.      För det andra framgår det av artikel 17.2 i direktiv 2019/790 att användare av onlinebaserade delningstjänster för innehåll också vidtar åtgärder som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten när de laddar upp skyddat innehåll på dessa tjänsteleverantörers onlineplattformar. När dessa leverantörer har erhållit ett tillstånd, inbegripet genom ett licensavtal i enlighet med artikel 17.1 i nämnda direktiv, omfattar detta tillstånd emellertid även sådana åtgärder, förutsatt att de berörda användarna inte agerar i kommersiellt syfte och att deras verksamhet inte genererar betydande intäkter.
43.      Den särskilda ansvarsordning(17) som fastställs i artikel 17 i direktiv 2019/790 syftar till att befästa den höga skyddsnivå som rättsinnehavarna ska åtnjuta för sitt skyddade innehåll(18) och, i synnerhet, till att säkerställa att de får bättre ersättning för nyttjandet av detta innehåll på onlineplattformar för delning av innehåll. Samtidigt försöker detta direktiv uppnå en skälig avvägning mellan dessa rättsinnehavares rättigheter och intressen å ena sidan och de rättigheter och intressen som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll och deras användare företräder å andra sidan, särskilt genom att erbjuda större visshet om rättsläget för dessa tjänsteleverantörer.(19)
44.      Vare sig artikel 17.1 i direktiv 2019/790 eller övriga punkter i denna artikel hänvisar dock uttryckligen till den rätt till mångfaldigande som rättsinnehavarna tillerkänns enligt artikel 2 i direktiv 2001/29 eller, för den delen, till framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll.
45.      Den ovisshet som tidigare rådde kring rätten till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten återuppstår således nu i fråga om rätten till mångfaldigande.
46.      Mot denna bakgrund kommer jag att börja med att förklara varför framställning av sådana digitala kopior utgör ett mångfaldigande i den mening som avses i artikel 2 i direktiv 2001/29 och således faller inom ramen för rättsinnehavarnas ensamrätt till mångfaldigande (första delen av fråga 1) (avsnitt A). Jag kommer därefter att redogöra för skälen till varför jag anser att det tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ska erhålla från rättsinnehavarna enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 för att få överföra skyddat innehåll till allmänheten eller göra det tillgängligt för allmänheten, med nödvändighet inbegriper framställning av digitala kopior av detta innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll på deras servrar (andra delen av fråga 1) (avsnitt B). Vidare kommer jag att förklara varför detta tillstånd enligt artikel 17.2 i direktiv 2019/790 även omfattar mångfaldigandeåtgärder som vidtas av användare av onlinebaserade tjänster för delning av innehåll, så att dessa användare inte behöver inhämta ett separat tillstånd för dessa handlingar, förutsatt att de inte agerar i kommersiellt syfte och att deras verksamhet inte genererar betydande intäkter (fråga 2 och 3) (avsnitt C). Slutligen kommer jag kortfattat att behandla frågan huruvida rättsinnehavarna kan anförtro förvaltningen av sina rättigheter åt olika kollektiva förvaltningsorganisationer (fråga 4) (avsnitt D).
47.      Innan jag gör det måste jag emellertid förklara varför detta förslag till avgörande till sin omfattning är begränsat på två viktiga punkter. För det första inskränker sig den hänskjutande domstolens frågor specifikt till uppladdning av skyddat innehåll på plattformar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll som omfattas av artikel 17 i direktiv 2019/790. I artikel 2 led 6 första stycket i direktiv 2019/790 definieras en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll som ”en leverantör av en av informationssamhällets tjänster som har som huvudsyfte eller ett av sina huvudsyften att lagra och ge allmänheten tillgång till en stor mängd upphovsrättsskyddade verk eller andra skyddade alster som laddats upp av dess användare, som leverantören ordnar och marknadsför i vinstsyfte”. Det framgår särskilt av bruket av ordet stor att artikel 17 i direktiv 2019/790 avser de största operatörerna av plattformar för delning av innehåll, såsom YouTube, SoundCloud eller Pinterest, med uteslutande av övriga operatörer.(20) Följaktligen kommer min analys inte att avse digitala kopior som skapas i samband med att skyddat innehåll görs tillgängligt online vare sig av enskilda personer på deras egna webbplatser eller via förmedlingstjänster som inte omfattas av den bestämmelsen.(21)
48.      För det andra rör de rättsfrågor som uppkommit i förevarande mål den specifika situationen att digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll skapas på datorservrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll. Förevarande förslag till avgörande avser inte mångfaldigande som vidtas på servrar som tillhör användare av onlinetjänster för delning av innehåll, deras övriga it-enheter eller deras konton för lagring online, i synnerhet i molnet.(22)
A.      Huruvida framställning av tekniskt nödvändiga digitala kopior på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll utgör ett mångfaldigande som omfattas av tillämpningsområdet för rätten till mångfaldigande som åtnjuter skydd enligt artikel 2 i direktiv 2001/29 (första delen av fråga 1)
49.      När en användare trycker på knappen ”ladda upp” på en onlineplattform för delning av innehåll delas den berörda filen, såsom kommissionen förklarade vid förhandlingen, upp i ”paket”.
Dessa paket överförs via routrar på internet, och när de når datacentralerna hos den berörda onlineleverantören av delningstjänster för innehåll sätts de ihop igen på dennes servrar, där filen rekonstrueras innan den delas online. Under denna process skapas automatiskt digitala kopior av filen,(23) som en integrerad del av processen att överföra det skyddade innehållet till eller göra det tillgängligt för allmänheten på den berörda plattformen. Det enda syftet med dessa kopior är, som jag förstår det, att göra det möjligt att dela detta innehåll online med allmänheten.
50.      Enligt min mening är det uppenbart att sådan framställning av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll utgör ett mångfaldigande som omfattas av den ensamrätt som föreskrivs i artikel 2 i direktiv 2001/29.
51.      För det första har EU-domstolen redan i andra sammanhang bekräftat att denna rätt omfattar framställning och lagring av digitala kopior av skyddat innehåll på datorservrar, eftersom den är tillämplig på mångfaldigande av skyddat innehåll ”oavsett metod och form”.(24)
52.      Denna tolkning är förenlig med den första bestämmelse i vilken rätten till mångfaldigande erkändes i folkrätten, nämligen artikel 9 i Bernkonventionen. I detta hänseende anges det i det eniga uttalandet om artikel 1.4 i WIPO:s (Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten) fördrag om upphovsrätt(25) att ”[l]agring av ett skyddat verk i digital form i ett elektroniskt medium utgör mångfaldigande enligt artikel 9 i Bernkonventionen”. Jag noterar att Europeiska unionen inte i sig är fördragsslutande part i Bernkonventionen, som enligt artikel 29.1 i konventionen endast är öppen för länder och inte för internationella organisationer. Europeiska unionen har emellertid åtagit sig att följa de materiella bestämmelserna (artiklarna 1–21) i nämnda konventionen i enlighet med artikel 9.1 i avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (Trips-avtalet)(26) och artikel 1.4 i WIPO:s fördrag om upphovsrätt.(27)
53.      För det andra är rätten till mångfaldigande, med hänsyn till det avsiktligt vida tillämpningsområde/innehåll/tolkning/förståelse som unionslagstiftaren har gett detta begrepp i artikel 2 i direktiv 2001/29, inte bara tillämplig på mångfaldigande ”oavsett metod och form”, utan även oberoende av om detta mångfaldigande är ”direkt eller indirekt, tillfälligt eller permanent”. Den omständigheten att framställningen av de omtvistade digitala kopiorna, såväl ur teknisk som ekonomisk synvinkel, endast är en bieffekt av överföringen till eller tillgängliggörandet för allmänheten av innehållet i den mening som avses i artikel 3 i direktivet saknar således i princip relevans.
54.      I detta avseende noterar jag dock att det i artikel 5.1 i direktiv 2001/29, på strikta villkor, föreskrivs ett undantag för ”[t]illfälliga former av mångfaldigande …, som är flyktiga eller utgör ett inkluderande av underordnad betydelse och som utgör en integrerad och väsentlig del av en teknisk process”.(28) Detta undantag är endast tillämpligt om fem kumulativa villkor är uppfyllda, nämligen att den ifrågavarande formen av mångfaldigande
–        är tillfällig,
–        är flyktig eller utgör ett inkluderande av underordnad betydelse,
–        utgör en integrerad och väsentlig del i en teknisk process,
–        har som enda syfte att möjliggöra överföring i ett nät mellan tredje parter via en mellanhand eller en laglig användning av skyddat innehåll, och
–        inte har någon självständig ekonomisk betydelse.(29)
55.      Det framgår av rättspraxis att dessa fem villkor ska tolkas restriktivt.(30) EU-domstolen har emellertid slagit fast att tillfälliga former av mångfaldiganden som sker i en satellitdekoders minne och på en tv-skärm(31) samt skärmkopior och cachekopior som genereras av en slutanvändare vid besök på en webbplats(32) kan anses uppfylla samtliga dessa villkor.
56.      I likhet med klagandena, den österrikiska och den franska regeringen samt tillsynsmyndigheten anser jag att detsamma inte kan sägas om digitala kopior såsom de som är omtvistade i det nationella målet. Såsom tillsynsmyndigheten förklarade vid förhandlingen är sådana kopior inte tillfälliga, eftersom de mycket väl kan förbli lagrade på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll i åratal.
57.      Mot bakgrund av dessa överväganden anser jag att det undantag från rätten till mångfaldigande som föreskrivs i artikel 5.1 i direktiv 2001/29 inte är tillämpligt på framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll.
58.      För det tredje vill jag tillägga att det inte finns något i direktiv 2001/29 som tyder på att rätten till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten enligt artikel 3 i direktivet i en sådan situation skulle ”ha företräde framför” rätten till mångfaldigande som åtnjuter skydd enligt artikel 2 i direktivet i den meningen att denna rätt inte längre skulle vara relevant.
59.      Till att börja med håller jag med klagandena om att varje form av sammanslagning av olika ensamrätter – i förevarande fall rätten till mångfaldigande och rätten till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten – skulle strida mot artikel 2 i direktiv 2001/29 och, bland annat, artikel 9 i Bernkonventionen, vilka båda identifierar rätten till mångfaldigande som en ensamrätt som är skild från rätten till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten.
60.      Såsom den franska regeringen har påpekat omfattar rätten till överföring av ett verk till allmänheten vidare, såsom anges i skäl 23 i direktiv 2001/29, inga andra åtgärder. Jag tolkar detta som att den omständigheten att rätten till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten konstateras vara tillämplig i en viss situation inte hindrar att andra ensamrätter, inbegripet rätten till mångfaldigande, är tillämpliga parallellt.
61.      I motsats till vad kommissionen har hävdat föranleder EU-domstolens tidigare domar inte någon annan bedömning, särskilt inte domarna i målet Renckhoff,(33) i de förenade målen YouTube och Cyando och i målet Polen/parlamentet och rådet.
62.      Såsom klagandena och den österrikiska och den franska regeringen med rätta har framhållit, var anledningen till att EU-domstolen inte tog upp rätten till mångfaldigande eller artikel 2 i direktiv 2001/29 i dessa mål helt enkelt att tolkningsfrågorna inte avsåg vare sig denna rätt eller denna bestämmelse. I målet Renckhoff begärde den hänskjutande domstolen endast att EU-domstolen skulle tolka rätten till överföring till och tillgängliggörande för allmänheten. De förenade målen YouTube och Cyando gällde ansvaret för uppladdning och delning av innehåll på de berörda tjänsteleverantörernas webbplatser enligt den ordning som gällde före antagandet av artikel 17 i direktiv 2019/790. I målet Polen/parlamentet och rådet slutligen uppmanades EU-domstolen att bedöma huruvida vissa aspekter av denna ansvarsordning var förenlig med den grundläggande rätten till yttrandefrihet enligt artikel 11 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan). Inga slutsatser kan därför dras av dessa domar vad gäller räckvidden av rätten till mångfaldigande.
63.      Slutligen har EU-domstolen i sin praxis konsekvent gjort en tydlig åtskillnad mellan rätten till mångfaldigande och rätten till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten, och har redan bekräftat att dessa båda rättigheter kan vara tillämpliga parallellt. Exempelvis har nämnda domstol funnit att varje överföring som följer av att användaren av en molntjänst delar ett verk under alla omständigheter ska betraktas som ett utnyttjande som skiljer sig från det mångfaldigande som avses i artikel 2 a i direktiv 2001/29, men som kan omfattas av artikel 3.1 i direktivet, om villkoren för att tillämpa denna bestämmelse är uppfyllda.(34)
64.      Mot bakgrund av vad som anförts ovan anser jag det vara klarlagt att en uppladdning av skyddat innehåll på en plattform som tillhör en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll inte bara utgör en åtgärd som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten i den mening som avses i artikel 3 i direktiv 2001/29, utan även utgör en åtgärd för mångfaldigande som faller inom tillämpningsområdet för artikel 2 i direktivet. Om sådana mångfaldigandeåtgärder vidtas utan tillstånd från de berörda rättsinnehavarna kan de därför utgöra ett intrång i en annan ensamrätt, nämligen rätten till mångfaldigande, som är skild från rätten till överföring till och tillgängliggörande för allmänheten.
B.      Huruvida onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll måste inhämta ett särskilt tillstånd för de omtvistade digitala mångfaldigandena som är skilt från det som de behöver för att ge allmänheten tillgång till det ifrågavarande skyddade innehållet (andra delen av fråga 1)
65.      Jag kommer nu att övergå till frågan huruvida det tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ska erhålla från rättsinnehavarna enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 för överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten av skyddat innehåll i den mening som avses i artikel 3 i direktiv 2001/29 även omfattar det mångfaldigande enligt artikel 2 i direktivet som sker när digitala kopior av detta innehåll som är tekniskt nödvändiga för att detta innehåll ska kunna delas med allmänheten skapas på leverantörernas servrar.
66.      I detta hänseende har tre olika sätt att resonera lagts fram för EU-domstolen.
67.      Tillsynsmyndigheten och kommissionen anser för det första att rätten till mångfaldigande inte kan utövas oberoende av rätten till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten inom ramen för tillämpningen av artikel 17 i direktiv 2019/790. Följaktligen omfattar det tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ska erhålla enligt punkt 1 i den artikeln med nödvändighet även framställning av sådana kopior.
68.      För det andra har klagandena gjort gällande att även om den särskilda ansvarsordning som föreskrivs i artikel 17 i direktiv 2019/790 faktiskt är tillämplig på framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, måste dessa leverantörer ändå inhämta ett separat tillstånd för detta mångfaldigande som är skilt från det tillstånd som uttryckligen avses i punkt 1 i den artikeln. Enligt deras uppfattning skulle den lösning som förespråkas av tillsynsmyndigheten och kommissionen, om den godtogs, medföra att rätten till mångfaldigande faktiskt avskaffades, vilket skulle strida mot artikel 17.2 i stadgan, där det föreskrivs att ”[i]mmateriell egendom ska vara skyddad”.
69.      För det tredje har den österrikiska och den franska regeringen anfört att artikel 17 i direktiv 2019/790 inte alls är tillämplig på framställning av sådana kopior, eftersom denna bestämmelse endast avser åtgärder som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten. Det ansvar som tillkommer onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll för digitala kopior av skyddat innehåll som skapas på deras servrar och som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll ska följaktligen uteslutande bedömas enligt den allmänna ansvarsordningen, det vill säga de regler som föreskrivs i direktiv 2001/29. I detta hänseende har den franska regeringen erinrat om att det följer av EU-domstolens fasta praxis att artikel 2 i direktiv 2001/29 ska tolkas så, att tredje mans mångfaldigande av ett verk, med förbehåll för de undantag och begränsningar som följer av artikel 5 i nämnda direktiv, fordrar att den berörda rättsinnehavaren i förväg lämnar sitt tillstånd.(35) Om sådana leverantörer tilläts göra digitala kopior av skyddat innehåll utan ett särskilt tillstånd från den berörda rättsinnehavaren som var skilt från det tillstånd som krävs enligt artikel 17 i direktiv 2019/790, så skulle det enligt den franska regeringen vara liktydigt med att införa ett nytt, oskrivet undantag eller en ny, oskriven begränsning av rätten till mångfaldigande som åtnjuter skydd enligt artikel 2 i direktiv 2001/29.
70.      I detta skede vill jag påpeka, såsom tillsynsmyndigheten tidigare anmärkte inför den hänskjutande domstolen,(36) att kommissionen i sin vägledning om artikel 17 i direktiv 2019/790 – utan, kan man konstatera, att ge någon egentlig förklaring – angav att ”[ö]verföring till allmänheten och tillgängliggörande av innehåll enligt artikel 17.1 bör förstås som att här ingår även de mångfaldiganden som krävs för att genomföra åtgärderna”(37) och att ”[m]edlemsstaterna … inte [bör] föreskriva någon skyldighet för onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll att erhålla ett tillstånd för mångfaldigande i enlighet med artikel 17”.(38) Jag vill dock påminna om att kommissionens riktlinjer om artikel 17 i direktiv 2019/790 endast återspeglar kommissionens åsikter och inte är bindande.(39)
71.      I de följande avsnitten kommer jag att förklara att en textuell och historisk analys av artikel 17 i direktiv 2019/790 inte gör det möjligt att dra någon definitiv slutsats om huruvida det tillstånd som krävs enligt denna bestämmelse med nödvändighet omfattar framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten av detta innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll (1.). En kontextuell och teleologisk tolkning av artikel 17.1 i direktiv 2019/790 föranleder mig dock att godta den ståndpunkt som kommissionen intagit i sina riktlinjer (2.).
1.      Textuell och historisk analys
72.      Inledningsvis delar jag den österrikiska och den franska regeringens uppfattning att artikel 17.1 i direktiv 2019/790 uteslutande avser ”en åtgärd som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten”. Vare sig denna punkt eller någon annan bestämmelse i artikel 17 innehåller någon hänvisning till åtgärder för mångfaldigande eller till rätten till mångfaldigande, såsom dessa begrepp definieras i artikel 2 i direktiv 2001/29.
73.      Vad gäller denna bestämmelses tillkomsthistoria vill jag påpeka att det i artikel 13.1 tredje stycket i det konsoliderade kompromissförslaget från rådets ordförandeskap av den 23 mars 2018,(40) som senare blev artikel 17.2 i direktiv 2019/790, föreskrevs att de licensavtal som ingåtts mellan rättsinnehavare och onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll även skulle ”omfatta åtgärder som faller under tillämpningsområdet för artiklarna 2 och 3 i [direktiv 2001/29] som vidtas av [leverantörernas] användare när de inte agerar i kommersiellt syfte”.(41) Hänvisningen till artikel 2 i direktiv 2001/29 ströks därefter, såvitt jag vet utan någon uttrycklig förklaring,(42) under de senare skedena av lagstiftningsprocessen. Förarbetena till artikel 17 i direktiv 2019/790 innehåller inga ytterligare indikationer på om denna artikel skulle vara tillämplig på åtgärder för mångfaldigande i den mening som avses i artikel 2 i direktiv 2001/29.
74.      Ordalydelsen i artikel 17.1 i direktiv 2019/790 och dess förarbeten ger således inget besked om svaret på den aktuella frågan, men denna tystnad är tvetydig. Såsom kommissionen med rätta har påpekat visar den omständigheten att det i ett skede av lagstiftningsprocessen fanns en hänvisning till artikel 2 i direktiv 2001/29 att unionslagstiftaren var medveten om det fanns ett mellanliggande steg bestående i framställning av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar tillhörande onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll.
75.      I brist på en förklaring till varför denna hänvisning senare togs bort skulle två motsatta slutsatser kunna dras. Man skulle, i likhet med kommissionen, kunna hävda att unionslagstiftaren ansåg att en sådan hänvisning var överflödig, eftersom dessa mångfaldiganden är underordnade i förhållande till överföringen till eller tillgängliggörandet för allmänheten av detta innehåll och således implicit omfattas av den särskilda ansvarsordning som fastställs i artikel 17 i direktiv 2019/790. Alternativt skulle man, såsom Austro-Mechana, AKM och den franska regeringen, kunna hävda att rätten till mångfaldigande avsiktligt lämnades utanför tillämpningsområdet för den bestämmelsen och att den därför fortsatt enbart omfattas av den allmänna ordningen, nämligen de regler som fastställs i direktiv 2001/29, (och möjligen av den säkerhetssfär (safe harbour) som fastställs i artikel 14 i direktiv 2014/26).
76.      Som jag kommer att förklara i de följande avsnitten anser jag att den första av dessa tolkningar är att föredra.
2.      Kontextuell och teleologisk analys
77.      Två andra bestämmelser än artikel 17.1 i direktiv 2019/790 stöder slutsatsen att denna bestämmelse faktiskt är tillämplig på framställning av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, när sådana kopior är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll.
78.      Såsom jag har förklarat i punkt 41 ovan, gäller för det första den särskilda ansvarsordning som fastställs i artikel 17 i direktiv 2019/790 för onlineleverantör[er] av delningstjänster för innehåll, som i artikel 2 led 6 i direktiv 2019/790 definieras som ”leverantör[er] av en av informationssamhällets tjänster som har som huvudsyfte eller ett av sina huvudsyften att lagra och ge allmänheten tillgång till en stor mängd upphovsrättsskyddade verk eller andra skyddade alster som laddats upp av [deras] användare, som leverantöre[rna] ordnar och marknadsför i vinstsyfte”.(43) Det är svårt att se varför unionslagstiftaren uttryckligen skulle ha hänvisat till aktiviteten att lagra i den definitionen, om framställning och lagring av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar tillhörande onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll inte skulle vara av relevans för den bestämmelsen.(44)
79.      För det andra anges det i skäl 61 i direktiv 2019/790 att den särskilda ansvarsordning som fastställs i artikel 17 i det direktivet syftade till att, efter flera års debatt och oklarhet, klargöra att onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ”ägnar sig åt upphovsrättligt relevanta handlingar och behöver inhämta tillstånd från rättsinnehavarna för det innehåll som laddats upp av användarna”.(45) Detta skäl antyder att artikel 17.1 i nämnda direktiv utformades för att skydda dessa tjänsteleverantörer från ansvar för intrång i rättsinnehavarnas ensamrätter, i vid bemärkelse, förutsatt att de inhämtat ett tillstånd.
80.      Vad gäller de mål som eftersträvas med den särskilda ansvarsordning som inrättats genom artikel 17 i direktiv 2019/790, vill jag erinra om att den, såsom noterats i punkt 43 ovan, syftar till att befästa den höga skyddsnivå som rättsinnehavarna ska åtnjuta för sitt skyddade innehåll. Den gör detta genom att främja utvecklingen av ”licensmarknaden mellan rättsinnehavare och onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll”.(46) Syftet med detta är att göra det möjligt för rättsinnehavarna att få bättre ersättning för användningen av skyddat innehåll på sådana tjänsteleverantörers plattformar och att bidra till ”en välfungerande och rättvis marknad för upphovsrätt”.(47) Samtidigt syftar denna särskilda ansvarsordning även till att säkerställa en ”skälig avvägning” mellan rättigheter och intressen hos rättsinnehavare å ena sidan och hos onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll och deras användare å andra sidan.
81.      Mer specifikt betonas det i skäl 61 i direktiv 2019/790 att licensavtal bör säkerställa rättvisa villkor och rimlig jämvikt mellan parterna (rättsinnehavare och onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll),(48) medan vikten av att, specifikt i samband med onlinebaserade delningstjänster för innehåll, garantera användarnas yttrandefrihet och ”göra en avvägning mellan å ena sidan de grundläggande rättigheterna i [stadgan], särskilt yttrandefriheten och den konstnärliga friheten, och å andra sidan äganderätten, inbegripet immateriella rättigheter” framhålls i skäl 70 däri.(49)
82.      Mot bakgrund av dessa mål anser jag att för det fall att det tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ska erhålla enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 inte skulle omfatta framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll på servrar tillhörande onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, så skulle artikel 17 i nämnda direktiv förlora sin ändamålsenliga verkan.
83.      Såsom onlineleverantörerna av delningstjänster för innehåll ser på saken hänvisar artikel 17.1 [andra stycket] i direktiv 2019/790, för det första, endast till ”ett tillstånd … för att överföra verk eller andra alster till allmänheten eller göra dem tillgängliga för allmänheten”. Om EU-domstolen skulle finna att framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll på dessa tjänsteleverantörers servrar kan göras beroende av ett separat tillstånd, som inte nämns någonstans i artikel 17 i direktiv 2019/790, så skulle detta medföra en betydande grad av ovisshet om rättsläget för onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll. Det ska i detta sammanhang erinras om att unionslagstiftaren, såsom har påpekats i punkt 40 ovan, vid antagandet av denna bestämmelse bland annat hade för avsikt att minska den rättsliga ovissheten kring dessa tjänsteleverantörers ansvar för skyddat innehåll som laddats upp av användarna. Jag förstår att det inte var unionslagstiftarens avsikt att endast reglera en del av detta ansvar (det vill säga endast det ansvar som tillkommer onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll för åtgärder som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten, och bortse från mångfaldigandeåtgärder som är tekniskt nödvändiga för detta ändamål).
84.      Om det tillstånd som krävs enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 inte skulle omfatta framställning av sådana digitala kopior, så skulle detta tillstånd dessutom i praktiken bli värdelöst. Dessa tjänsteleverantörer skulle fortfarande kunna ställas inför rätta av rättsinnehavare för intrång i deras ensamrätt till mångfaldigande, som åtnjuter skydd enligt artikel 2 i direktiv 2001/29, enbart på den grunden att digitala kopior av skyddat innehåll automatiskt skapas på deras servrar varje gång en användare laddar upp skyddat innehåll.
85.      Av detta följer att den enda konsekventa lösningen ur rättssäkerhetssynpunkt är att det tillstånd som krävs enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 med nödvändighet inbegriper sådana kopior.
86.      Ur rättsinnehavarnas perspektiv skulle, för det andra, målet att säkerställa bättre ersättning för användning av skyddat innehåll på onlineplattformar för delning av innehåll allvarligt äventyras om det tillstånd som krävs enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 inte skulle omfatta framställning av sådana kopior. Onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll skulle knappast ha något incitament att söka sådana tillstånd, eftersom de i alla händelser skulle kunna hållas ansvariga för mångfaldigandeåtgärder som inte omfattades av tillståndet.
87.      Dessutom skulle frågan om tjänsteleverantörernas ansvar för sådana mångfaldigandeåtgärder i allt väsentligt återuppliva samma ovisshet som den som EU-domstolen undanröjde i domen i de förenade målen YouTube och Cyando när det gällde rätten till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten, vid en tidpunkt då den särskilda ordning som inrättades genom artikel 17 i direktiv 2019/790 ännu inte hade trätt i kraft. Skulle leverantören i synnerhet primärt ansvara enligt artikel 2 i direktiv 2001/29? Skulle vederbörande kunna åberopa den säkerhetssfär (safe harbour) som fastställs i artikel 14.1 i direktiv 2000/31?(50) Beroende på svaret skulle onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll kunna hållas fullt ansvariga eller inte kunna åläggas något ansvar alls.
88.      Jag erinrar om att EU-domstolen i den domen,(51) såvitt avser den första frågan, slog fast att det potentiellt olagliga innehållet i princip inte laddades upp på den berörda plattformen av operatören, utan av användarna, vilka agerade självständigt, och att operatörens eget ansvar berodde på betydelsen av den roll som dennes agerande spelade för kommunikationen och huruvida detta agerande var avsiktligt. EU-domstolen tillade att enbart den omständigheten att operatören rent allmänt är medveten om att skyddat innehåll olagligen görs tillgängligt på dennes plattform inte räcker för att anse att operatören agerat i syfte att ge internetanvändarna tillgång till detta innehåll.
89.      Vad gäller den andra frågan uteslöt EU-domstolen i domen i de förenade målen YouTube och Cyando inte att artikel 14.1 i direktiv 2000/31 kan vara tillämplig på onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll.(52) I denna bestämmelse, jämförd med artikel 15 i samma direktiv,(53) föreskrivs att leverantörer av värdtjänster inte omfattas av någon allmän övervakningsskyldighet, utan i allmänhet är skyldiga att vidta åtgärder först efter anmälan från rättsinnehavare genom att avlägsna det olagliga innehållet eller omöjliggöra åtkomst till det (”anmälan och avlägsnande” (notice and take down)).(54)
90.      Vid antagandet av direktiv 2019/790 ansåg unionslagstiftaren att denna lösning inte gav rättsinnehavarna tillräckligt skydd.(55) Detta är skälet till att det i artikel 17.4 b och c i direktiv 2019/790 krävs att onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll i huvudsak i första hand ska förhindra att intrångsgörande innehåll alls laddas upp eller laddas upp på nytt genom att använda sig av automatiserade filtreringsverktyg som är utformade för att på förhand kontrollera det innehåll som laddats upp av användarna innan det sprids till allmänheten,(56) i stället för att bara avlägsna det i efterhand.
91.      Den franska regeringen, som har uppmanat EU-domstolen att anta ett synsätt som skyddar rättsinnehavarna, förefaller mot bakgrund av vad som anförts ovan vara av den ståndpunkten att det var unionslagstiftarens avsikt att de mångfaldigandeåtgärder som är omtvistade i det nationella målet fortsatt skulle omfattas av den allmänna ansvarsordningen (det vill säga de bestämmelser som är tillämpliga frånsett artikel 17 i direktiv 2019/790), men inte av artiklarna 14 och 15 i direktiv 2000/31, vilket skulle innebära att onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll skulle kunna ådra sig ansvar för framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som var tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll på deras servrar, såvida de inte erhållit ett särskilt tillstånd från rättsinnehavaren eller något av de undantag eller inskränkningar som föreskrivs i artikel 5 i direktiv 2001/29 var tillämpligt.
92.      Jag finner dock inget textuellt stöd för ett sådant synsätt i något av de relevanta instrumenten (direktiv 2000/31, direktiv 2001/29 och direktiv 2017/790). Den franska regeringens ståndpunkt går dessutom i huvudsak ut på att, å ena sidan,
göra gällande att det inte var unionslagstiftarens avsikt att den särskilda ansvarsordning som inrättats genom artikel 17 i direktiv 2019/790 skulle vara tillämplig på de omtvistade mångfaldigandeåtgärderna, samtidigt som denna regering, å andra sidan, utan någon rättslig grund, förutsätter att det var lagstiftarens avsikt att punkt 3 i den artikeln, i vilken det föreskrivs att ”[n]är en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll vidtar en åtgärd som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten …, ska den ansvarsbegränsning som fastställs i artikel 14.1 i [direktiv 2000/31] inte gälla …”, skulle vara analogt tillämplig på dessa åtgärder.
93.      Enligt min mening är det uppenbart att artikel 17.3 i direktiv 2019/790 kan tillämpas på framställning av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar som tillhör onlineleverantör av delningstjänster för innehåll endast om unionslagstiftaren förstod artikel 17.1 i detta direktiv i sig så, att det tillstånd som dessa leverantörer enligt den bestämmelsen ska erhålla för att kunna överföra skyddat innehåll till eller göra det tillgängligt för allmänheten med nödvändighet omfattar framställning av sådana digitala kopior.
94.      Detta är dessutom den enda tolkning som gör det möjligt att i samband med onlinetjänster för delning av innehåll helt bortse från det system för anmälan och avlägsnande (notice and take down) som berörs i punkt 89 ovan och upprätthålla den ändamålsenliga verkan av dessa tjänsteleverantörers skyldighet enligt artikel 17.4 b och c i direktiv 2019/790 att införa förebyggande åtgärder i form av automatiserade filtreringsverktyg. Det är nämligen svårt att föreställa sig att unionslagstiftaren skulle ha haft för avsikt att, å ena sidan, kräva att dessa leverantörer ska avlägsna och motverka framtida uppladdning av intrångsgörande innehåll som upptäcks med hjälp av automatiserade filtreringsverktyg, och samtidigt, å andra sidan, kräva att digitala kopior av detta innehåll ska avlägsnas först efter anmälan från den berörda rättsinnehavaren.
95.      Vad slutligen gäller rättsinnehavarnas intresse av att skydda det ekonomiska värdet av sin ensamrätt till mångfaldigande, anser jag att detta värde under alla omständigheter är förhandlingsbart och kan återspeglas i det tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ska erhålla från rättsinnehavarna enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790. Det krävs således inte något separat tillstånd för denna rättighet.
96.      Vad, för det tredje, gäller användarna av onlinetjänster för delning av innehåll och deras perspektiv, vill jag erinra om att den särskilda ansvarsordning som fastställs i artikel 17 i direktiv 2019/790 även syftar till att skydda dessa användares intressen och rättigheter när de laddar upp skyddat innehåll på dessa plattformar.
97.      Ur teknisk synvinkel är det ostridigt att det är användarna av tjänsterna som initierar framställningen av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll när de trycker på uppladdningsknappen. Dessa användare måste därför också anses vidta mångfaldigandeåtgärder i den mening som avses i artikel 2 i direktiv 2001/29. Såsom jag har förklarat i punkt 42 ovan klargörs det i artikel 17.2 i direktiv 2019/790 att användarna själva vidtar åtgärder som innebär överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten i den mening som avses i artikel 3 i direktiv 2001/29 när de laddar upp skyddat innehåll på dessa leverantörers onlineplattformar.
98.      I artikel 17.2 i direktiv 2019/790 anges emellertid även att när en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll har erhållit ett tillstånd av en rättsinnehavare enligt artikel 17.1 i samma direktiv, ska tillståndet ”även [omfatta] åtgärder som faller under tillämpningsområdet för artikel 3 i direktiv [2001/29] som vidtas av användarna av tjänsterna när de inte agerar i kommersiellt syfte eller när deras verksamhet inte genererar betydande intäkter”. I en sådan situation behöver användarna således inte själva inhämta ett tillstånd och kan fritt ladda upp det berörda skyddade innehållet.
99.      Vad gäller åtgärder för mångfaldigande som faller inom tillämpningsområdet för artikel 2 i direktiv 2001/29 noterar jag att sådana åtgärder inte uttryckligen nämns i artikel 17.2 i direktiv 2019/790. Skäl 69 i direktiv 2019/790 är emellertid formulerat i vidare ordalag än den bestämmelsen. Där anges att de tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll har fått även ska omfatta ”upphovsrättsligt relevanta handlingar i samband med användaruppladdning inom ramen för räckvidden för det tillstånd som tjänsteleverantören fått”.(57) Denna allmänna hänvisning till ”upphovsrättsligt relevanta handlingar”, och inte bara till åtgärder som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten, stöder uppfattningen att tillämpningsområdet för artikel 17.2 i direktiv 2019/790 inte nödvändigtvis är begränsat till ”åtgärder som faller under tillämpningsområdet för artikel 3 i direktiv [2001/29] som vidtas av användarna av tjänsterna”, utan även skulle kunna omfatta mångfaldigandeåtgärder som vidtas av dessa användare.
100. Hursomhelst håller jag med klagandena om att ett krav på att användarna systematiskt ska inhämta ett separat tillstånd för framställning av digitala kopior på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll inte bara skulle föranleda betydande praktiska svårigheter, utan även ge upphov till en situation där användare skulle kunna ladda upp skyddat innehåll i tron att de omfattades av det tillstånd som leverantören erhållit, bara för att sedan ställas till upphovsrättsligt ansvar för de tekniskt nödvändiga kopior som skapats under denna process. Ett sådant utfall skulle äventyra skyddet för användarnas yttrandefrihet på onlineplattformar, som garanteras i artikel 10 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen) och artikel 11 i stadgan, samt den frihet för konsten som stadfästs i artikel 13 i stadgan.
101. Jag erinrar i detta hänseende om att såväl direktiv 2001/29 som direktiv 2019/790 har som mål att säkerställa en hög skyddsnivå för rättsinnehavarna.(58) Samtidigt klargörs det också i dessa instrument att rättsinnehavarna inte har något absolut monopol på användningen av sina verk och andra alster. Såsom jag har förklarat i punkterna 54 och 69 ovan föreskrivs det nämligen i artikel 5.1, 5.2 och 5.3 i direktiv 2001/29 en rad undantag från och inskränkningar i bland annat ensamrätten till mångfaldigande. Dessa undantag och inskränkningar syftar till att säkerställa en skälig avvägning mellan, å ena sidan, rättsinnehavarnas rätt och intresse av att skydda sin immateriella egendom och, å andra sidan, skyddet av de intressen och grundläggande rättigheter som tillkommer användarna av [det skyddade innehållet] samt av allmänintresset(59) – inbegripet allmänhetens tillgång till kultur.
102. Med hänsyn till vikten av de tjänster som avses i artikel 17 i direktiv 2019/790 för friheten att ta emot och sprida uppgifter och tankar, har EU-domstolen särskilt bekräftat att uppladdning av skyddat innehåll på onlineplattformar för delning av innehåll faller inom tillämpningsområdet för yttrandefriheten.(60) Detta gäller oavsett om innehållet i fråga utgör ett intrång i upphovsrätten eller inte. Enbart den omständigheten att information skyddas av upphovsrätten har nämligen inte till omedelbar verkan att den inte omfattas av yttrandefriheten.(61)
103. Rätten till yttrandefrihet stadfästs i artikel 11 i stadgan och ”innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser”. Den motsvarar den rättighet som garanteras i artikel 10 i Europakonventionen.(62)
104. Enligt fast praxis från Europadomstolen avseende artikel 10 i Europakonventionen har internet blivit ett av de viktigaste sätten för enskilda att utöva sin yttrandefrihet och informationsfrihet. Med tanke på sin tillgänglighet och sin kapacitet att lagra och sprida stora mängder information spelar webbplatser, och i synnerhet onlineplattformar för delning av innehåll, en central roll när det gäller att underlätta allmänhetens tillgång till nyheter och att underlätta kommunikation av information mer generellt. Möjligheten för enskilda att yttra sig på nätet utgör således ett hittills oöverträffat verktyg för utövandet av yttrandefriheten.(63) Detta gäller särskilt stora sociala nätverk och plattformar, såsom YouTube, som otvivelaktigt utgör ett viktigt medel för utövandet av friheten att ta emot och sprida uppgifter och tankar.(64)
105. Mot bakgrund av dessa överväganden anser jag – i motsats till klagandena – att rätten till mångfaldigande, i likhet med de andra immateriella rättigheter som åtnjuter skydd enligt artikel 17.2 i stadgan, inte är absolut och ska vägas mot bland annat den rätt till yttrandefrihet som användare av onlineplattformar åtnjuter enligt artikel 10 i Europakonventionen och artikel 11 i stadgan.
106. Jag vill tillägga att EU-domstolen vid upprepade tillfällen har slagit fast att ”det inte framgår av artikel 17.2 i stadgan[, där det anges att ’[i]mmateriell egendom ska vara skyddad’,] att rätten till immateriell egendom är absolut och således ska garanteras ett undantagslöst skydd”.(65)
107. Mer tydligt uttryckt skulle rättsinnehavarna, om det inom ramen för den särskilda ansvarsordning som fastställs i artikel 17 i direktiv 2019/790 skulle krävas ett ytterligare tillstånd, utöver det som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll redan måste inhämta enligt punkt 1 i den bestämmelsen, för framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll, i praktiken kunna förhindra överföring eller tillgängliggörande av detta innehåll online. Därvidlag skulle de kunna åberopa avsaknaden av tillstånd för dessa mångfaldigandeåtgärder, även om alla villkor som uttryckligen anges i den bestämmelsen var uppfyllda. Ett sådant utfall skulle enligt min mening klart undergräva den skäliga avvägning som unionslagstiftaren, såsom jag har förklarat i punkt 43 ovan, avsåg att säkerställa vid antagandet av artikel 17 i direktiv 2019/790.
108. Mot bakgrund av samtliga dessa omständigheter anser jag, i likhet med vad kommissionen anförde vid förhandlingen, att skälet till att unionslagstiftaren i artikel 17 i direktiv 2019/790 fokuserade på åtgärder som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten, såsom dessa åtgärder definieras i artikel 3 i direktiv 2001/29, och underlät att uttryckligen nämna framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för detta ändamål på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, inte var att unionslagstiftaren ville utesluta framställning av sådana kopior från tillämpningsområdet för artikel 17 i direktiv 2019/790. Snarare var det ur lagstiftarens perspektiv självklart att de skulle inkluderas.
109. Denna tolkning är dessutom förenlig med den omständigheten att de digitala kopior av skyddat innehåll som är omtvistade i det nationella målet är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll. Åtgärder som innebär att skyddat innehåll mångfaldigas och överförs till eller tillgängliggörs för allmänheten och som vidtas under uppladdningen av skyddat innehåll på en onlineplattform utgör en del av en enda process som inleds så snart en användare trycker på uppladdningsknappen. Eftersom syftet med denna process i slutändan är att dela det skyddade innehållet online med allmänheten, anser jag, såsom jag redan har förklarat i föregående avsnitt, att förstnämnda åtgärd (mångfaldigandet) är en bieffekt av de sistnämnda (överföringen till eller tillgängliggörandet för allmänheten).(66)
110. Av detta följer att inom ramen för den särskilda ansvarsordning som fastställs i artikel 17 i direktiv 2019/790 kan framställningen av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, enligt min mening, inte göras beroende av något annat tillstånd än det som leverantörer av tjänster för delning av innehåll online redan ska erhålla enligt punkt 1 i den artikeln.
C.      Huruvida användare av onlinebaserade delningstjänster för innehåll behöver inhämta ett separat tillstånd för framställning av digitala kopior på tjänsteleverantörernas servrar (frågorna 2 och 3)
111. Den hänskjutande domstolen har ställt den andra och den tredje frågan för att få klarhet i huruvida användarna av onlineplattformar för delning av innehåll själva måste inhämta ett tillstånd för framställning av digitala kopior av skyddat innehåll på tjänsteleverantörernas servrar när sådana kopior är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll. Mer specifikt vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 17.2 i direktiv 2019/790 är tillämplig i en sådan situation. I den bestämmelsen anges följande: ”När en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll har erhållit ett tillstånd, inbegripet genom ett licensavtal, ska medlemsstaterna föreskriva att tillståndet även omfattar åtgärder som faller under tillämpningsområdet för artikel 3 i direktiv [2001/29] som vidtas av användarna av tjänsterna när de inte agerar i kommersiellt syfte eller när deras verksamhet inte genererar betydande intäkter.”(67)
112. Såsom jag redan har angett i punkt 97 ovan initieras framställningen av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll av användarna av dessa tjänster när de trycker på uppladdningsknappen för det ifrågavarande innehållet. Dessa användare ska följaktligen anses vidta inte bara en åtgärd som innebär en överföring till allmänheten i den mening som avses i artikel 3 i direktiv 2001/29, utan även en åtgärd som innebär ett mångfaldigande i den mening som avses i artikel 2 i nämnda direktiv.
113. Om artikel 17.1 i direktiv 2019/790 inte omfattade framställning av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, så skulle EU-domstolens resonemang i domen i de förenade målen YouTube och Cyando, som redovisats i punkt 88 ovan, enligt min mening vara analogt tillämpligt. Av detta skulle då följa att det skyddade innehållet måste anses ha laddats upp på den berörda plattformen, inte av operatören, utan av användarna, som således skulle vara skyldiga att själva inhämta tillstånd för att skapa sådana digitala kopior.
114. Av de skäl som angetts i föregående avsnitt anser jag emellertid att precis som det tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ska erhålla enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 för att överföra skyddat innehåll till allmänheten eller göra det tillgängligt för allmänheten med nödvändighet inbegriper framställning av digitala kopior av detta innehåll på deras servrar när sådana kopior är tekniskt nödvändiga för detta ändamål, så gäller detsamma för artikel 17.2 i samma direktiv. Med andra ord reglerar denna bestämmelse frågan om det ansvar som tillkommer användare av onlinebaserade delningstjänster för innehåll, inte bara för åtgärder som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 3 i direktiv 2001/29 (det vill säga åtgärder som innebär en överföring till eller ett tillgängliggörande för allmänheten av skyddat innehåll), utan också för mångfaldigandeåtgärder som består i framställning av digitala kopior av skyddat innehåll som är tekniskt nödvändiga för att förstnämnda åtgärder ska kunna vidtas på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll.
D.      Huruvida rättsinnehavare kan anförtro förvaltningen av sina ensamrätter enligt artiklarna 2 och 3 i direktiv 2001/29 till flera olika kollektiva förvaltningsorganisationer (fråga 4)
115. Den hänskjutande domstolen har ställt den fjärde frågan för att få klarhet i huruvida rättsinnehavare enligt artiklarna 4 och 5 samt artikel 16.1 och 16.2 i direktiv 2014/26, i syfte att ingå licensavtal enligt artikel 17.1 och 17.2 i direktiv 2019/790, individuellt och separat kan bevilja, å ena sidan, en rätt till mångfaldigande enligt artikel 2 i direktiv 2001/29 och, å andra sidan, en rätt till överföring till allmänheten enligt artikel 3 i samma direktiv, vilket kan leda till att dessa rättigheter förvaltas av olika kollektiva förvaltningsorganisationer.
116. Denna fråga återspeglar situationen i det nationella målet, där Austro-Mechana å ena sidan ansvarar för förvaltningen av bland annat rättsinnehavarnas rätt till mångfaldigande enligt artikel 2 i direktiv 2001/29, medan AKM å andra sidan har till uppgift att förvalta deras rätt till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten enligt artikel 3 i samma direktiv. Den hänskjutande domstolen vill således i huvudsak få klarhet i huruvida en sådan arbetsfördelning är förenlig med direktiv 2014/26, som reglerar kollektiv förvaltning av upphovsrätt och närstående rättigheter.
117. Av de skäl som angetts i de föregående avsnitten anser jag att det saknas anledning att besvara den frågan. För det fall emellertid att EU-domstolen skulle vara av en annan uppfattning och i huvudsak finna att onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll är skyldiga att dels erhålla ett tillstånd för överföring till allmänheten av skyddat innehåll som laddats upp av användare i enlighet med artikel 17.1 i direktiv 2019/790, jämförd med artikel 3 i direktiv 2001/29, dels inhämta ett tillstånd för de mångfaldiganden (digitala kopior) som gjorts på deras servrar för att detta innehåll ska kunna göras tillgängligt för allmänheten i enlighet med artikel 2 i direktiv 2001/29, kommer jag för fullständighetens skull att kort behandla denna fråga.
118. Direktiv 2014/26 bygger, såsom klagandena har påpekat, på principen om valfrihet. I skäl 19 i det direktivet anges att det med avseende på ”kollektiv förvaltning av upphovsrätt och närstående rättigheter … bör … krävas att en rättighetshavare fritt kan välja en kollektiv förvaltningsorganisation för förvaltning av sina rättigheter, oavsett om det rör sig om rättigheter för överföring till allmänheten eller mångfaldiganderättigheter …”.
Likaså föreskrivs det i artikel 5.2 i direktiv 2014/26 att ”[r]ättighetshavarna ska få ge valfri kollektiv förvaltningsorganisation tillstånd att förvalta [deras] rättigheter”.(68)
119. I artikel 5.7 i direktiv 2014/26 föreskrivs vidare att ”[i] situationer där en rättighetshavare ger en kollektiv förvaltningsorganisation tillstånd att förvalta dennes rättigheter ska rättighetshavaren ge sitt uttryckliga medgivande specifikt för varje rättighet … som rättighetshavaren beviljar organisationen tillstånd att förvalta”. Mot bakgrund av denna bestämmelse får en kollektiv förvaltningsorganisation i princip inte för en rättighetsinnehavares räkning förhandla fram ett licensavtal som inte endast omfattar rätten till överföring till allmänheten utan även rätten till mångfaldigande, såvida inte rättighetsinnehavaren har gett sitt uttryckliga och särskilda medgivande till sistnämnda rättighet.
120. Av detta följer enligt min mening att rättsinnehavare kan anförtro förvaltningen av sin rätt till mångfaldigande enligt artikel 2 i direktiv 2001/29 åt en kollektiv förvaltningsorganisation och förvaltningen av sin rätt till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten enligt artikel 3 i samma direktiv åt en annan organisation.
121. Om EU-domstolen skulle godta den lösning som jag föreslår med avseende på de tre första frågorna, så följer det av detta att det endast är den kollektiva förvaltningsorganisation som ansvarar för förvaltningen av den berörda rättsinnehavarens rätt till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten som, när det specifikt gäller uppladdning av skyddat innehåll på onlineplattformar för delning av innehåll, kan förhandla fram en licens eller ett tillstånd avseende denna rättighet. En sådan licens eller ett sådant tillstånd skulle med nödvändighet även omfatta rätten till mångfaldigande, som åtnjuter skydd enligt artikel 2 i direktiv 2001/29, i den mån denna rätt utövas med avseende på digitala kopior av skyddat innehåll som skapas på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll och som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll.
E.      Efterord
122. Jag vill avrunda min bedömning med att erinra om att när det inte finns något tillstånd enligt artikel 17.1 i direktiv 2019/790 kan onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, enligt artikel 17.4 i direktivet, ändå undgå ansvar för otillåten överföring till allmänheten och otillåtet tillgängliggörande för allmänheten av skyddat innehåll, förutsatt att vissa kumulativa villkor är uppfyllda. Dessa villkor omfattar enligt artikel 17.4 b och c i direktiv 2019/790 bland annat en skyldighet för dessa tjänsteleverantörer att visa att de har gjort vad de har kunnat för att säkerställa att detta innehåll inte är tillgängligt och för att motverka framtida uppladdningar på deras plattformar, vilket i praktiken innebär att de ska ha använt automatiserade filtreringsverktyg.(69)
123. Av de skäl som i huvudsak anges i punkt 94 ovan anser jag att detta undantag även gäller för framställning av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, när sådana kopior är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till detta innehåll. Under dessa omständigheter anser jag emellertid att tjänsteleverantörernas skyldighet att göra vad de kan innebär att de ska avlägsna alla digitala kopior av den berörda filen från sina servrar så snart de automatiserade filtreringsverktygen har identifierat att denna fil gör intrång i upphovsrätten eller närstående rättigheter.
V.      Förslag till avgörande
124. Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att EU-domstolen ska besvara de frågor som ställts av Bundesverwaltungsgericht (Federala förvaltningsdomstolen, Österrike) på följande sätt:
1.      Artikel 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället
ska tolkas så,
att framställning av digitala kopior av verk eller andra alster på datorservrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till dessa verk eller andra alster på dessa tjänsteleverantörers onlineplattformar, utgör ett mångfaldigande som omfattas av den ensamrätt till mångfaldigande som åtnjuter skydd enligt denna bestämmelse. Undantaget i artikel 5.1 i nämnda direktiv för ”[t]illfälliga former av mångfaldigande … som är flyktiga eller utgör ett inkluderande av underordnad betydelse och som utgör en integrerad och väsentlig del i en teknisk process” är inte tillämpligt.
2.      Artikel 17.1 i Europaparlaments och rådets direktiv (EU) 2019/790 av den 17 april 2019 om upphovsrätt och närstående rättigheter på den digitala inre marknaden och om ändring av direktiven 96/9/EG och 2001/29/EG
ska tolkas så,
att den är tillämplig på framställning av digitala kopior av verk eller andra alster som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till dessa verk eller andra alster på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll. Det tillstånd som dessa tjänsteleverantörer enligt denna bestämmelse ska erhålla från rättsinnehavarna för att få överföra verk eller andra alster till allmänheten eller göra dem tillgängliga för allmänheten omfattar med nödvändighet framställning av sådana kopior, som inte kan göras beroende av ett separat tillstånd.
3.      Artikel 17.2 i direktiv 2019/790
ska tolkas så,
att det tillstånd som onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll ska erhålla enligt artikel 17.1 i nämnda direktiv även omfattar åtgärder som faller under tillämpningsområdet för artikel 2 i direktiv 2001/29 som vidtas av användarna av tjänsterna och som är tekniskt nödvändiga för att allmänheten ska kunna ges tillgång till verk eller andra alster, när dessa användare inte agerar i kommersiellt syfte och när deras verksamhet inte genererar betydande intäkter.
1      Originalspråk: engelska.
2      Se dom av den 26 april 2022, Polen/parlamentet och rådet (C‑401/19, EU:C:2022:297) (nedan kallad domen i målet Polen/parlamentet och rådet).
3      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 17 april 2019 om ändring av direktiven 96.9.EG och 2001/29/EG (EUT L 130, 2019, s. 92).
4      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 22 maj 2001 (EGT L 167, 2001, s. 10).
5      Se Europaparlamentets och rådets direktiv av den 26 februari 2014 om kollektiv förvaltning av upphovsrätt och närstående rättigheter och gränsöverskridande licensiering av rättigheter till musikaliska verk för användning på nätet på den inre marknaden (EUT L 84, 2014, s. 72).
6      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”) (EGT L 178, 2000, s. 1).
7      Min kursivering.
8      Ibidem.
9      Se meddelande från kommissionen till Europaparlamentet och rådet, ”Vägledning om artikel 17 i direktiv 2019/790 om upphovsrätt på den digitala inre marknaden”, COM(2021) 288 final.
10      Se skälen 4 och 10 i direktiv 2001/29. I skäl 9 i det direktivet anges dessutom att ”[u]tgångspunkten för en harmonisering av upphovsrätt och närstående rättigheter måste vara en hög skyddsnivå, eftersom dessa rättigheter har en avgörande betydelse för det intellektuella skapandet”, medan det i skälen 12 och 22 indikeras att ”[e]tt tillfredsställande skydd för upphovsrättsliga verk och alster som omfattas av närstående rättigheter är … av stor betydelse kulturellt sett” och att ”[s]yftet att på lämpligt sätt främja spridning av kultur [inte] får … nås genom att ett strikt skydd av rättigheter offras”.
11      Det vill säga såvida inte ett undantag från eller en inskränkning av upphovsrätten är tillämplig(t). Flertalet av dessa undantag och inskränkningar räknas upp i artikel 5 i direktiv 2001/29.
12      Se arbetsdokument från kommissionens avdelningar, Konsekvensbedömning av moderniseringen av EU:s bestämmelser om upphovsrätt (SWD(2016) 301 final), del 1/3, s. 137–142, och förslag till avgörande av generaladvokaten Saugmandsgaard Øe i de förenade målen YouTube m.fl. (C‑682/18 och C‑683/18, EU:C:2020:586, punkterna 67–70).
13      Se kommissionens förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om upphovsrätt på den digitala inre marknaden (COM(2016) 593 final), antaget den 14 september 2016, s. 3 (nedan kallat förslaget till direktiv). Se även Grisse, K., ”After the Storm – Examining the Final Version of Article 17 of the New Directive (EU) 2019/790”, Journal of Intellectual Property Law & Practice, vol. 14. nr 11, s. 887–899.
14      Se dom av den 22 juni 2021, YouTube och Cyando (C‑682/18 och C‑683/18, EU:C:2021:503, punkt 106 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen i de förenade målen YouTube och Cyando).
15      Se motiveringen till förslaget till direktiv, där kommissionen anger att syftet med förslaget är att anpassa reglerna i direktiv 2001/29 till utvecklingen av digital teknik (s. 2 och 3).
16      Före antagandet av direktiv 2019/790 ägnade sig operatören av en videodelningsplattform eller en plattform för fillagring och fildelning, på vilken användarna olagligen kunde göra skyddat innehåll tillgängligt för allmänheten, inte åt överföring till allmänheten av detta innehåll, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 2001/29, såvida denne inte, utöver att enbart göra plattformen tillgänglig för allmänheten, bidrog till att ge allmänheten tillgång till sådant innehåll på ett sätt som innebar intrång i upphovsrätten (se domen i de förenade målen YouTube och Cyando, punkt 102).
17      Se i övrigt artikel 1.2 i direktiv 2019/790, där det anges att direktivet, utom i vissa fall, inte på något sätt ska påverka befintliga bestämmelser i de andra direktiv som nu är i kraft på området för upphovsrätt eller närstående rättigheter.
18      Se skälen 2 och 3 i direktiv 2019/790.
19      Se skälen 6, 61 och 66 i nämnda direktiv. Se även Dusollier, S., ”The 2019 Directive on Copyright in the Digital Single Market: Some Progress, a Few Bad Choices, and an Overall Failed Ambition”, Common Market Law Review Vol. 57, 2020, s. 1008 och följande sidor, och Rosati, E., ”Article 17 – Use of Protected Content by Online Content-sharing Service Providers”, Copyright in the Digital Single market: Article-by-Article Commentary to the Provisions of Directive 2019/790, Oxford University Press, 2021, s. 334 och följande sidor.
20      Se artikel 2 led 6 andra stycket i direktiv 2019/790, som innehåller en icke-uttömmande förteckning över tjänsteleverantörer som inte omfattas av artikel 17 i detta direktiv.
21      I synnerhet omfattas sådana kopior inte av förevarande förslag till avgörande eftersom artikel 17 i direktiv 2019/790 inte avser framställning av digitala kopior i samband med annan onlineverksamhet, såsom tillgängliggörande av skyddat innehåll på sökmotorer och genom generativ AI. I detta hänseende noterar jag att det finns ett mål som är anhängigt vid EU-domstolen (C‑250/25, Like Company), som bland annat rör frågan huruvida inlärningsprocessen för en chatbot baserad på en stor språkmodell (LLM) utgör ett
mångfaldigande i den mening som avses i artikel 2 i direktiv 2001/29, när denna inlärningsprocess bygger på observation och matchning av mönster, som gör det möjligt för språkmodellen att lära sig att känna igen språkliga mönster.
22      Vad gäller mångfaldigandeåtgärder som vidtas av användare av internettjänster mer allmänt, se, exempelvis, förslag till avgörande av generaladvokaten Szpunar i målet Stichting de Thuiskopie (C‑496/24, EU:C:2025:749), som rör verk som överförs till personer som abonnerar på en internettjänst för strömning på begäran för offline-användning, och som sparas i minnet på dessa abonnenters enheter.
23      Såsom den österrikiska regeringen har förklarat framställer onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll vanligtvis ytterligare kopior av filen på servrar som är belägna på olika geografiska platser för att säkerställa tillräckligt snabb åtkomst för alla användare.
24      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2009, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, punkt 51), dom av den 24 mars 2022, Austro-Mechana (C‑433/20, EU:C:2022:217, punkterna 16–18 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen i målet Austro-Mechana), och dom av den 11 september 2014, Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196, punkterna 52 och 53).
25      Se https://eur-lex.europa.eu/eli/agree_internation/2000/278(1)/oj/swe.Den 20 december 1996 antogs WIPO:s fördrag om upphovsrätt och WIPO:s fördrag om framföranden och fonogram [(nedan kallat WPPT)].
Dessa fördrag godkändes på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2000/278/EG av den 16 mars 2000 om godkännande på Europeiska gemenskapens vägnar av WIPO:s fördrag om upphovsrätt och WIPO:s fördrag om framföranden och fonogram (EGT L 89, 2000, s. 6) och trädde för Europeiska unionens del i kraft den 14 mars 2010.
26      Detta avtal återfinns i bilaga 1 C till avtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen (WTO), vilket undertecknades i Marrakech den 15 april 1994 och godkändes genom rådets beslut 94/800/EG av den 22 december 1994 om ingående, på Europeiska gemenskapens vägnar – vad beträffar frågor som omfattas av dess behörighet – av de avtal som är resultatet av de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan (1986–1994) (EGT L 336, 1994, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 3).
27      Se dom av den 13 november 2018, Levola Hengelo (C‑310/17, EU:C:2018:899, punkt 38 och där angiven rättspraxis), och dom av den 12 september 2019, Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
28      Min kursivering.
29      De ifrågavarande åtgärderna måste vidare även uppfylla villkoren i artikel 5.5 i direktivet (se dom av den 5 juni 2014, Public Relations Consultants Association, C‑360/13, EU:C:2014:1195, punkt 53 och där angiven rättspraxis).
30      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 oktober 2011, Football Association Premier League m.fl. (C‑403/08 och C‑429/08, EU:C:2011:631, punkterna 162 och 163 och där angiven rättspraxis).
31      Se dom av den 4 oktober 2011, Football Association Premier League m.fl. (C‑403/08 och C‑429/08, EU:C:2011:631, punkt 180).
32      Se dom av den 5 juni 2014, Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, punkt 63).
33      Dom av den 7 augusti 2018 (C‑161/17, EU:C:2018:634).
34      Se domen i målet Austro-Mechana, punkt 32.
35      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Renckhoff, punkt 29 och där angiven rättspraxis.
36      Se punkt 27 ovan.
37      Se s. 6 i kommissionens vägledning om artikel 17 i direktiv 2019/790. Min kursivering.
38      Ibidem.
39      Se s. 1 i det dokumentet, där det anges att det ”inte är rättsligt bindande … och uppfyller det mandat som tilldelats kommissionen av unionens lagstiftare enligt artikel 17.10 [i direktiv 2019/790]”.
40      2016/0280 (COD).
41      Min kursivering. Fri översättning.
42      De berörda parterna kunde inte ge någon förklaring när de tillfrågades vid förhandlingen.
43      Min kursivering.
44      Det ska tilläggas att artikel 17.3 i direktiv 2019/790 hänvisar till den ansvarsbegränsning som fastställs i artikel 14.1 i direktiv 2000/31. Som jag redan har förklarat i punkt 47 ovan gäller sistnämnda bestämmelse värdtjänster, det vill säga ”informationssamhällets tjänster bestående av lagring av information som tillhandahållits av tjänstemottagaren”. Enligt min mening skulle unionslagstiftaren inte heller i artikel 17 i direktiv 2019/790 ha hänvisat till en bestämmelse (artikel 14.1 i direktiv 2000/31) som rör aktiviteten att lagra, om den inte menade att framställning och lagring av digitala kopior av skyddat innehåll på servrar som tillhör onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll skulle vara av relevans för den särskilda ansvarsordning som fastställs i den bestämmelsen.
45      Min kursivering.
46      Se skäl 61 i direktiv 2019/790. I detta skäl anges även att ”[e]ftersom avtalsfriheten … inte bör påverkas av dessa bestämmelser bör rättsinnehavarna inte vara skyldiga att ge tillstånd eller ingå licensavtal”.
47      Se skäl 3 i direktiv 2019/790.
48      Se även skäl 6 i direktiv 2019/790.
49      Min kursivering. I detta skäl anges även att ”[a]nvändarna bör ha rätt att ladda upp och tillgängliggöra innehåll som genereras av användare för de specifika syftena att utgöra citat, kritik, recensioner, karikatyrer, parodier eller pastischer”.
50      Se punkt 39 ovan.
51      Punkterna 71, 80 och 85.
52      Punkterna 107–109.
53      Artikel 15 i direktiv 2000/31 har följande lydelse: ”Medlemsstaterna får inte ålägga tjänsteleverantörerna en allmän skyldighet att, i samband med tillhandahållande av sådana tjänster som avses i [artikel] … 14, övervaka den information de överför eller lagrar, och inte heller någon allmän skyldighet att aktivt efterforska fakta eller omständigheter som kan tyda på olaglig verksamhet.”
54      Se förslag till avgörande av generaladvokaten Saugmandsgaard Øe i målet Polen/parlamentet och rådet (C‑401/19, EU:C:2021:613, punkt 48).
55      Ibidem, punkt 53, där generaladvokaten förklarar att unionslagstiftaren vid antagandet av artikel 17 i direktiv 2019/790 ansåg att det övervakningssystem som inrättats genom artiklarna 14 och 15 i direktiv 2000/31 lade en alltför stor börda på rättsinnehavarna, eftersom det inte gav dem möjlighet att effektivt kontrollera användningen av deras verk och andra alster. Så var framför allt fallet eftersom innehåll ofta lades ut online på nytt kort tid efter att det avlägsnats, vilket tvingade rättsinnehavarna att göra flera anmälningar.
56      Se domen i målet Polen/parlamentet och rådet, punkterna 53 och 54.
57      Min kursivering.
58      Se skälen 9, 12 och 22, samt skälen 4 och 10 i direktiv 2001/29. Detta mål upprepas i skälen 2 och 3 i direktiv 2019/790.
59      Se, bland annat, dom av den 3 september 2014, Deckmyn och Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, punkt 26), och dom av den 29 juli 2019, Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, punkterna 38, 42, 43 och 54).
60      Se domen i målet Polen/parlamentet och rådet, punkt 45. När det uppladdade innehållet utgör användarens konstnärliga uttryck, omfattas åtgärden att lägga ut innehållet online av den konstnärliga friheten, vilken garanteras i artikel 13 i stadgan.
61      Se förslag till avgörande av generaladvokaten Saugmandsgaard Øe i målet Polen/parlamentet och rådet (C‑401/19, EU:C:2021:613, punkt 74 och där angiven rättspraxis).
62      Se dom av den 29 juli 2019, Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, punkt 73 och där angiven rättspraxis). Enligt artikel 52.3 i stadgan ska dessa båda bestämmelser således förstås så, att de har samma innebörd och, åtminstone, samma räckvidd, såvida inte unionsrätten tillförsäkrar ett mer långtgående skydd. Av detta följer att artikel 11 i stadgan ska tolkas mot bakgrund av artikel 10 i Europakonventionen och praxis avseende denna artikel från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen).
63      Se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 1 december 2015, Cengiz m.fl. mot Turkiet, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, § 52 och där angiven rättspraxis, och Europadomstolen, 23 juni 2020, Vladimir Kharitonov mot Ryssland, CE:ECHR:2020:0623JUD001079514, § 33 och där angiven rättspraxis. I domen i målet Polen/parlamentet och rådet, punkt 46, hänvisas till båda dessa domar.
64      Se, bland annat, Europadomstolen, 1 december 2015, Cengiz m.fl. mot Turkiet, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, §§ 51 och 52.
65      Se, bland annat, dom av den 27 mars 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, punkt 61 och där angiven praxis).
66      Detta innebär naturligtvis inte att rätten till mångfaldigande är mindre värd än rätten till överföring till eller tillgängliggörande för allmänheten. Som jag har förklarat i avsnitt A ovan leder delning av skyddat innehåll med allmänheten online utan tillstånd från den eller de berörda rättsinnehavarna till separata intrång i dessa olika rättigheter.
67      Se även punkt 42 ovan.
68      Min kursivering.
69      Se punkt 91
ovan.