Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JEAN RICHARD DE LA TOUR
föredraget den 12 mars 2026(1)
Mål C‑559/23 P
International Management Group (IMG)
mot
Europeiska kommissionen
” Överklagande – Invändning om rättegångshinder på grund av preskription av talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar – Tribunalen prövade inte invändningen om rättegångshinder innan den ogillade talan – Extern utredning av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) – Utlämnande av Olafs utredningsrapport till de nationella rättsliga myndigheterna – Obehörigt utlämnande av utredningsrapporten till pressen – Ideell skada och förmögenhetsskada som klaganden påstår sig ha lidit – Orsakssamband – Huruvida den skadevållande händelsen kan läggas Europeiska unionen eller de berörda nationella myndigheterna till last – Osäkerhet – Bevisbörda ”
I.      Inledning
1.        Det nu aktuella överklagandet har getts in mot en dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 28 juni 2023, IMG/kommissionen(2). Genom denna dom ogillade tribunalen en talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar för unionen som International Management Group (IMG) hade väckt på grund av att en utredningsrapport, upprättad av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf), obehörigen hade lämnats ut till pressen.
2.        EU-domstolen ska vid prövningen av överklagandet fastställa eller underkänna tribunalens ståndpunkt, vilken i den överklagade domen slog fast att unionen inte kunde ha ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar då det ”i avsaknad av indicier i detta avseende” var osäkert vem som var ansvarig för den skadevållande händelsen(3) och att skadan kunde ha vållats såväl av en intern källa i unionen, det vill säga Olaf eller Europeiska kommissionen, som av en extern källa, det vill säga de berörda nationella rättsliga myndigheterna.
3.        Jag föreslår i detta förslag till avgörande att EU-domstolen ska upphäva den överklagade domen av det skälet att tribunalen åsidosatte reglerna om bevisbörda och bevisföring vid bedömningen av kommissionens och Olafs påstådda åsidosättande av skyldigheten att iaktta sekretess. Jag kommer att förklara varför en sådan felaktig rättstillämpning även inverkar på tribunalens slutsats om kommissionens och Olafs påstådda åsidosättande av aktsamhetsplikten.
II.    Bakgrund till tvisten
4.        Bakgrunden till tvisten sammanfattas i punkterna 2–12 i den överklagade domen.
5.        IMG bildades, enligt dess stadgar, som en internationell organisation. IMG har i sin verksamhet ingått flera avtal med kommissionen, bland annat med tillämpning av systemet för genomförande av unionens budget, så kallad ”indirekt eller gemensam förvaltning”.
6.        Olafs generaldirektör inledde en utredning om klagandens rättsliga ställning.(4) Generaldirektören konstaterade därefter, i sin slutliga utredningsrapport (nedan kallad Olafs rapport) som upprättades den 9 december 2014, att IMG inte var en internationell organisation i den mening som avses i unionens finansiella bestämmelser. Kommissionen rekommenderades att vidta administrativa och ekonomiska sanktionsåtgärder gentemot IMG och kräva tillbaka de summor som hade betalats ut till IMG i den ställningen.
7.        Olafs rapport översändes officiellt till kommissionen och till de franska och belgiska rättsliga myndigheterna den 12 december 2014. Den 13 februari 2015 publicerades uppgifter om rapportens innehåll i tidskriften Der Spiegel. Den 18 februari 2015 angav klaganden i en skrivelse till Olaf att uppgifter om rapportens innehåll kunde ha läckt ut till pressen.
8.        Den 13 mars 2015 angav Olafs generaldirektör i en skrivelse till Europaparlamentets talman att han hade underrättats om att Olafs rapport hade spridits i parlamentets budgetkontrollutskott. I skrivelsen erinrade Olafs generaldirektör om att rapporten officiellt inte hade lämnats ut till parlamentet och bad parlamentets talman att vidta nödvändiga åtgärder för att se till att handlingen inte skulle spridas vidare.
9.        Genom en skrivelse av den 20 mars 2015 svarade Olaf klaganden att rapporten enbart hade översänts till behöriga nationella myndigheter och till kommissionens generalsekretariat.
10.      Den 11 december 2015 publicerade tidningen New Europe Olafs rapport, utan bilagor, på sin webbplats. Klaganden underrättades om att två utredningar då hade inletts av kommissionens generalsekreterare och Olaf i syfte att identifiera källan till läckan.
11.      Genom en skrivelse av den 30 januari 2017 underrättade kommissionens generalsekreterare klaganden om att utredningarna hade avslutats utan att man kunnat identifiera källan till läckan.
12.      Den 5 juni 2018 lämnades Olafs rapport med bilagor ut till klaganden.
III. Förfarandet vid unionsdomstolarna
A.      Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
13.      Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 21 december 2020 väckte klaganden talan med stöd av artikel 268 FEUF för att få ersättning för den förmögenhetsskada och den ideella skada som klaganden anser sig ha lidit till följd av kommissionens och Olafs rättsstridiga agerande efter Olafs rapport. Tribunalen ogillade hela talan genom den överklagade domen.
B.      Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
14.      Klaganden överklagade den överklagade domen den 7 september 2023. Klaganden har yrkat att EU-domstolen ska upphäva domen, bifalla klagandens yrkanden vid tribunalen, fastställa att kommissionen har ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar, förplikta kommissionen att ersätta den skada som klaganden lidit, uppskattad till, med förbehåll för eventuella justeringar, 10 000 euro per månad från mitten av december 2015 fram till dess att dom meddelas för den ideella skadan och till 2,1 miljoner euro för förmögenhetsskadan, jämte dröjsmålsränta, samt förplikta kommissionen att ersätta samtliga rättegångskostnader i båda instanserna.
15.      Kommissionen har yrkat att domstolen ska avvisa överklagandet eller, i andra hand, ogilla överklagandet och förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
IV.    Bedömning
16.      Klaganden har åberopat fem grunder till stöd för sitt överklagande. Den första grunden avser oriktig bedömning av det orsakssamband som är avgörande för att unionen ska ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar. Den andra grunden avser oriktig bedömning av villkoret att Olaf eller kommissionen ska kunna hållas ansvariga för den skadevållande händelsen. Den tredje grunden avser oriktig bedömning av frågan om rättsstridighet som grundar sig på åsidosättande av omsorgsplikten. Den fjärde grunden avser oriktig bedömning av frågan om rättsstridighet som grundar sig på åsidosättande av aktsamhetsplikten. Den femte grunden avser felaktig rättstillämpning som påverkar tribunalens bedömning i frågan om avlägsnandet av yttrandet från kommissionens rättstjänst från handlingarna i målet.
17.      Kommissionen har i första hand gjort gällande att klagandens skadeståndstalan var preskriberad redan när den väcktes, vilket innebär att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning. I andra hand anser kommissionen att överklagandet ska ogillas.
A.      Huruvida överklagandet kan tas upp till prövning
18.      Det nu aktuella överklagandet ger upphov till två svårigheter vad gäller upptagandet till sakprövning.
1.      IMG:s partsbehörighet i fråga om unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar
19.      I mål C‑790/24 P, IMG/kommissionen, i vilket mål jag också föredrar ett förslag till avgörande i dag, ska domstolen pröva överklagandet av domen av den 4 september 2024, IMG/kommissionen(5). I den domen fastställde tribunalen lagenligheten av kommissionens beslut av den 8 juni 2021 att inte tillerkänna sökanden ställning som internationell organisation med retroaktiv verkan från och med den 16 december 2014.
20.      För det fall unionsdomstolen efter prövningen fastställer att beslutet är lagenligt, anser jag att den omständigheten inte kan påverka frågan huruvida den nu aktuella skadeståndstalan, som väcktes den 21 december 2020, kan tas upp till prövning på grund av att IMG skulle ha förlorat sin partsbehörighet då unionsdomstolen ska avgöra målet.
21.      Det framgår nämligen av domstolens praxis att begreppet juridisk person i princip förutsätter att det finns en juridisk person som bildats enligt lagstiftningen i en medlemsstat eller ett tredjeland och som har partsbehörighet enligt denna lagstiftning.(6)
22.      Även om det skulle förhålla sig så, att IMG inte inrättades som internationell organisation eller har förlorat sin ställning som internationell organisation, innebär inte den omständigheten att IMG inte är eller inte längre är ett folkrättsligt rättssubjekt att IMG för den skull fråntas sin ställning som juridisk person i en eller flera staters rättsordning eller sin partsbehörighet. På en fråga från EU-domstolen vid förhandlingen bestred kommissionen för övrigt inte att IMG har den behörigheten. IMG har den interna strukturen (budget, personal, infrastruktur) för att ha den självständighet som krävs för att agera som en ansvarig enhet i rättsförhållanden, och vad som anges i dess stadgar, liksom i de avtal om säte som IMG har ingått med flera stater, ger IMG partsbehörighet i den nationella rättsordningen.
23.      Klagandens ställning i det nu aktuella fallet liknar den ställning som var aktuell i det mål som avgjordes genom domen av den 28 oktober 1982, Groupement des Agences de voyages/kommissionen(7),
eftersom klaganden i flera år av kommissionen har anförtrotts uppgifter avseende genomförande av budgeten genom indirekt förvaltning med en ”internationell organisation”, vilket innebär att klaganden under denna period ansågs ha den ställningen. Inför unionsdomstolarna har kommissionen alltid behandlat IMG som en juridisk person med partsbehörighet, eftersom kommissionen aldrig har framställt någon invändning om rättegångshinder i detta avseende, samtidigt som 13 olika förfaranden har inletts vid unionsdomstolen. Unionsdomstolen har heller aldrig fastställt att klaganden saknar partsbehörighet, trots att det rör sig om en grund avseende tvingande rätt.
24.      I punkt 112 i domen av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet(8), som rörde Kurdistan Workers’ Party (PKK), slog EU-domstolen dessutom fast att i och med att unionslagstiftaren anser att en organisation vars existens har ifrågasatts fortfarande existerar i tillräckligt hög grad för att kunna bli föremål för restriktiva åtgärder, är det ur rättvisehänseende och för konsekvensens skull nödvändigt att anse att denna enhet fortfarande existerar i tillräckligt hög grad för att kunna angripa den aktuella åtgärden. En annan bedömning skulle nämligen få till följd att en organisation skulle kunna upptas i den omtvistade förteckningen utan att ha möjlighet att väcka talan häremot.
25.      Om hänsyn på samma sätt tas till att Olaf och kommissionen var skyldiga att säkerställa sekretess för slutsatserna i Olafs rapport, innebär kraven på konsekvens och den nödvändiga respekten för rätten till ett effektivt domstolsskydd att klaganden måste anses existera i tillräckligt hög grad för att begära ersättning för den skada som klaganden anser sig ha lidit till följd av att nämnda slutsatser obehörigen lämnades ut till pressen.(9)
26.      Av samtliga dessa skäl anser jag att IMG är behörigt att väcka talan om unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar, oavsett vilka slutsatser som unionsdomstolen drar om IMG:s ställning som internationell organisation.
2.      Tribunalens beslut att pröva talan i sak utan att uttala sig i frågan om preskription av skadeståndstalan
27.      Kommissionen har i sin svarsskrivelse framställt en invändning om rättegångshinder som grundar sig på att IMG:s skadeståndstalan var preskriberad av de skäl som anges i den invändning om rättegångshinder som kommissionen framställde vid tribunalen.
28.      Kommissionen har först och främst anfört att preskriptionstiden löpte ut den 11 december 2020, det vill säga fem år efter det att tidningen New Europe publicerade Olafs rapport på sin webbplats, medan klagandens talan väcktes den 21 december 2020, det vill säga tio dagar senare. Kommissionen har erinrat om att enligt rättspraxis ska hänsyn till avstånd inte tas när det är fråga om preskriptionstid som är en materiell tidsfrist.
29.      Kommissionen har också anfört att preskriptionstiden började löpa före denna publicering. Den skada som klaganden påstår sig ha lidit uppkom nämligen senast när Olafs rapport läckte ut. De rättsstridigheter som IMG har gjort gällande rör frågan om IMG:s rättsliga ställning och IMG underrättades långt före den 11 december 2015 om de tvivel som Olaf och kommissionen hyste i detta avseende.
30.      Klaganden har bestritt denna bedömning. Klaganden har för det första understrukit att kommissionen inte har vare sig ingett ett anslutningsöverklagande eller framställt en invändning om rättegångshinder. För det andra har klaganden anfört att den skada som klaganden har begärt ersättning för är en fortlöpande skada som uppkom tidigast när Olafs rapport obehörigen lämnades ut. Klaganden har i detta hänseende angett att klaganden inte bereddes möjlighet att ta del av rapporten innan den lämnades ut, i och med att rapporten lämnades ut till klaganden i juni 2018 före den förhandling som genomfördes den 27 september 2018 i de förenade mål som avgjordes med domen av den 31 januari 2019, International Management Group/kommissionen(10).
31.      Det framgår av EU-domstolens praxis att preskriptionen utgör en invändning om rättegångshinder som, till skillnad från förfarandefristerna, inte utgör tvingande rätt, utan att skadeståndstalan endast kan avvisas på begäran av svaranden, och att iakttagandet av en preskriptionsfrist inte kan prövas ex officio av unionsdomstolen, utan ska åberopas av den berörda parten.(11)
32.      I det nu aktuella fallet framgår det av punkt 22 i den överklagade domen att kommissionen hade yrkat att tribunalen skulle avvisa klagandens talan med motiveringen att den var preskriberad. Tribunalen erinrade först, i punkt 23 i den överklagade domen, om den rättspraxis enligt vilken unionsdomstolarna får bedöma huruvida en god rättskipning, mot bakgrund av omständigheterna i målet, motiverar att talan ogillas i sak, utan att först pröva huruvida talan kan tas upp till sakprövning, och beslutade sedan, i punkt 24 i nämnda dom, att pröva klagandens skadeståndsyrkanden i sak, utan att först pröva invändningen om rättegångshinder grundad på preskription av talan.(12) Kommissionen har följaktligen begärt att EU-domstolen ska pröva huruvida klagandens skadeståndstalan var preskriberad.
33.      Syftet med kommissionens resonemang kan inte, precis som i den lösning som valdes i ett liknande fall i domen av den 25 mars 2010, Sviluppo Italia Basilicata/kommissionen(13), och domen av den 24 mars 2022, GVN/kommissionen(14), anses vara att bestrida att det nu aktuella överklagande kan tas upp till sakprövning. En sådan lösning skulle för övrigt inte vara möjlig, eftersom tribunalen ogillade talan och klaganden, som hade tappat målet, överklagade den överklagade domen, som klaganden hade rätt att göra enligt artikel 56 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol.
34.      Syftet med kommissionens resonemang får anses vara att bestrida tribunalens val att ogilla talan i sak utan att pröva den grund för avvisning som kommissionen hade åberopat.
35.      EU-domstolen finner emellertid att det ankommer på tribunalen att bedöma huruvida en god rättskipning motiverar att den ogillar talan utan att pröva de grunder för avvisning som anförts, i detta fall av kommissionen, och anser dessutom att en sådan bedömning inte kan anses gå kommissionen emot. I motsats till vad klaganden har anfört kunde denna därmed inte inge ett anslutningsöverklagande.(15)
36.      Tribunalen fann således, i punkt 24 i den överklagade domen, att det av processekonomiska skäl inte fanns anledning att först pröva invändningen om rättegångshinder avseende preskription av talan, innan den prövade klagandens skadeståndsyrkande i sak.
37.      Eftersom kommissionens resonemang om preskription av klagandens skadeståndsyrkande inte syftar till att bestrida domslutet i den överklagade domen, ska det i nuläget anses vara verkningslöst och kan följaktligen underkännas som sådant.(16)
B.      Prövning i sak
38.      Det följer av EU-domstolens fasta praxis att för att det ska uppkomma ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar för unionen i den mening som avses i artikel 340 FEUF andra stycket, ska följande vara styrkt:
–        Det ska vara fråga om en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge enskilda rättigheter.
–        Det ska föreligga en verklig skada.
–        Det ska finnas ett direkt orsakssamband mellan åsidosättandet av den skyldighet som åligger den som antagit rättsakten och den skada som den drabbade personen har lidit.(17)
39.      Det framgår också av denna rättspraxis att om något av dessa villkor inte är uppfyllt ska talan ogillas i sin helhet, och det är då inte nödvändigt att pröva de övriga villkoren för att det ska uppkomma ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar för unionen. Enligt denna rättspraxis är unionsdomstolen inte skyldig att pröva nämnda villkor i en viss bestämd ordning.(18)
40.      I den överklagade domen slog tribunalen för det första fast att det kunde finnas ett orsakssamband mellan, å ena sidan, åsidosättande av sekretesskyldigheten, aktsamhetsplikten och omsorgsplikten och, å andra sidan, den skada som klaganden påstår sig ha lidit. Tribunalen uteslöt att det kunde finnas ett sådant samband med de påstådda rättsstridigheter som påverkade inledandet, genomförandet och slutsatserna av utredningen, som klaganden också hade åberopat (punkt 42 i den överklagade domen).
41.      Tribunalen slog för det andra fast att skadeståndsansvar inte kunde uppkomma för unionen vare sig på grund av det påstådda åsidosättandet av sekretesskyldigheten, eftersom det rådde osäkerhet om ursprunget till läckan (punkt 67 i den överklagade domen), på grund av åsidosättande av omsorgsplikten, eftersom den inte var tillämplig i det nu aktuella fallet (punkt 73 i den överklagade domen), eller på grund av aktsamhetsplikten, eftersom den inte innebar att kommissionen var skyldig att fördöma läckan av uppgifter om Olafs utredning till pressen eller ta avstånd från de offentliggjorda uppgifterna, eftersom kommissionen inte kunde hållas ansvarig för läckan (punkt 92 i nämnda dom).
42.      Tribunalen ogillade därför klagandens talan.
1.      Den första grunden: Oriktig bedömning av det orsakssamband som är avgörande för att utomobligatoriskt skadeståndsansvar ska uppkomma för unionen
43.      Genom den första grunden har klaganden bestritt punkterna 37–42 i den överklagade domen, i vilka tribunalen undersökte huruvida det förelåg ett tillräckligt direkt orsakssamband mellan de rättsstridigheter i Olafs agerande som klaganden hade åberopat och den skada som klaganden påstod sig ha lidit.
a)      Den överklagade domen
44.      Tribunalen framhöll, av de skäl som anges i punkterna 37–39 i den överklagade domen, att de tre första rättsstridigheter som klaganden hade åberopat, avseende Olafs behörighet, innehållet i Olafs rapport och utredningens lagenlighet, inte hade ett tillräckligt direkt samband med den skada som klaganden påstod sig ha lidit.
45.      I punkt 40 i den överklagade domen framhöll tribunalen däremot, i fråga om den fjärde rättsstridigheten, att den avsåg Olafs och kommissionens åsidosättande av sin skyldighet att iaktta sekretess och kommissionens åsidosättande av sin aktsamhets- och omsorgsplikt efter det att Olafs rapport läckte ut till pressen. I punkt 41 i den överklagade domen beaktade tribunalen den omständigheten att klagandens partner och vanliga givare, på grund av läckan, hade fått kännedom om de konfidentiella uppgifterna i rapporten, vilket kunde ha fått dem att tvivla på om klaganden var hederlig och om klaganden hade rättskapacitet och var en juridisk person och alltså kunde ha vållat klaganden den skada som klaganden yrkat ersättning för.
46.      Tribunalen fann följaktligen att det var styrkt att det förelåg ett tillräckligt direkt orsakssamband mellan den fjärde rättsstridighet som klaganden hade åberopat och nämnda skador. Såsom framgår av punkt 42 i den överklagade domen beslutade tribunalen därför att pröva lagenligheten av det agerande som kommissionen och Olaf klandrats för, men enbart med avseende på skyldigheten att iaktta sekretess samt med avseende på aktsamhets- och omsorgsplikten.
b)      Parternas argument
47.      Den första grunden består av två delar.
48.      Genom den första grundens första del har klaganden gjort gällande att tribunalen endast prövade en del av talan (infra petita) när den slog fast att det inte fanns något direkt orsakssamband mellan, å ena sidan, de tre första rättsstridigheter som påverkade innehållet i Olafs rapport, det vill säga de rättsstridigheter som påverkade utredningens inledande, genomförandet av densamma och utarbetandet av rapporten, och, å andra sidan, den skada som klaganden ansåg sig ha lidit.
49.      Genom den andra delgrunden har klaganden bestritt tribunalens bedömning i punkt 42 i den överklagade domen, enligt vilken villkoret avseende det orsakssamband som krävs för att skadeståndsansvar ska uppkomma för unionen endast var uppfyllt i fråga om det påstådda åsidosättandet av skyldigheten att iaktta sekretess samt av aktsamhets- och omsorgsplikten efter det att Olafs rapport läckt ut till pressen. Klaganden har nämligen anfört att den skada som klaganden lidit inte enbart härrör från utlämnandet av denna rapport till pressen, utan även från en rad sammanlänkade omständigheter som påverkade inledandet av utredningen, genomförandet av densamma och formuleringen av slutsatserna av utredningen, utan vilka den åberopade skadan inte skulle ha inträffat.
50.      Kommissionen anser att överklagandet inte ska bifallas såvitt avser den första grunden. Kommissionen har i synnerhet anfört att den kritik som klaganden anfört i fråga om beaktandet av de tre första rättsstridigheter som Olafs rapport är behäftad med ska hänföras till föremålet för en talan om ogiltigförklaring som har sina egna preskriptionstider.
c)      Rättslig bedömning
1)      Den första grundens första del: Tribunalens underlåtenhet att pröva vissa delar av talan (infra petita)
51.      Jag föreslår att EU-domstolen ska ogilla överklagandet såvitt avser denna delgrund.
52.      I punkterna 37–39 i den överklagade domen förklarade och motiverade tribunalen nämligen varför det inte var möjligt att fastställa ett tillräckligt direkt orsakssamband mellan, å ena sidan, det agerande som Olaf klandrats för i fråga om förutsättningarna för inledandet av utredningen, genomförande av densamma och utarbetandet av rapporten och, å andra sidan, de skador som IMG åberopat.
53.      Vad för det första gäller Olafs bristande behörighet att inleda utredningen (den första rättsstridigheten), påpekade tribunalen, i punkt 37 i den överklagade domen, att beslutet att inleda en utredning inte var offentligt och slog fast att denna brist inte hade ett tillräckligt direkt samband med de skador som klaganden hade åberopat.
54.      Vad för det andra gäller den felaktiga tolkningen av begreppet ”internationell organisation” (den andra rättsstridigheten) och Olafs åsidosättande av bestämmelserna och principerna för genomförandet av Olafs utredning (den tredje rättsstridigheten), fann tribunalen, i punkt 39 i den överklagade domen, att dessa rättsstridigheter avsåg genomförandet av utredningen och utarbetandet av rapporten. Tribunalen påpekade att eftersom Olafs rapporter i princip är konfidentiella, kan de endast orsaka skada indirekt, efter det att kommissionen eller en nationell myndighet – efter att ha mottagit rapporten – har fattat ett beslut som grundar sig på innehållet i rapporten. Tribunalen slog fast att det inte fanns något samband mellan nämnda rättsstridigheter och den omständigheten att Olafs rapport läckte ut till pressen.
55.      Jag menar att tribunalen följaktligen inte gjorde sig skyldig till den felaktiga rättstillämpning som åberopats till stöd för den första grundens första del när den slog fast att de tre första rättsstridigheter som IMG åberopat inte hade ett tillräckligt direkt samband med den skada som klaganden påstår sig ha lidit.
2)      Den första grundens andra del: Oriktig bedömning av förekomsten av ett orsakssamband
56.      Jag menar att tribunalen inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 42 i den överklagade domen slog fast att den åberopade skadan endast hade orsakats av att Olafs rapport lämnades ut till pressen, inte av de rättsstridigheter som påverkade innehållet i rapporten.
57.      Med rättsligt orsakssamband avses, i strikt bemärkelse, förhållandet mellan den skadevållande händelsen och skadan.(19) Uppkomsten av en skada föregås, såsom framhålls i doktrinen, vanligtvis av flera olika omständigheter och händelser. Unionsdomstolarna måste då avgöra vilka av dessa omständigheter eller händelser som i rättsligt hänseende ska anses ha orsakat skadan.(20) Det finns två teorier för detta ändamål, teorin om adekvat kausalitet och teorin om likvärdiga villkor.
58.      Enligt teorin om likvärdiga villkor ska varje händelse som har varit nödvändig för att skadan ska uppkomma betraktas som en rättslig orsak till skadan. Enligt teorin om adekvat kausalitet ska däremot inte alla händelser som har medverkat till uppkomsten av skadan nödvändigtvis betraktas som den rättsliga orsaken till skadan. Det är endast sådana händelser som under normala förhållanden och beroende på hur livet kommer till uttryck skulle ge upphov till det skadliga resultatet som kan betraktas som orsaker.(21)
59.      Det följer av fast rättspraxis om fastställande av det orsakssamband som anges i artikel 340 andra stycket FEUF, vilken domstolen erinrade om i punkterna 148–152 i domen av den 18 december 2025, WS m.fl./Frontex (Gemensam återvändandeinsats),(22) att unionen inte kan vara skyldig att ersätta all skada, oavsett hur avlägsen, som uppkommit till följd av en rättsstridig handling.(23) Domstolen kräver således att det ska vara styrkt att det finns ett tillräckligt direkt orsakssamband mellan unionsinstitutionernas handlande och skadan, vilket tribunalen mycket riktigt erinrade om i punkt 33 i den överklagade domen.(24) Det är inte heller tillräckligt att det kritiserade handlandet är en av orsakerna till den påstådda skadan eller att det varit en nödvändig förutsättning för skadans uppkomst. Det är också nödvändigt att visa att det kritiserade handlandet varit den avgörande orsaken till den påstådda skadan.(25) Enligt doktrinen måste det finnas ett ”omedelbart och förutsebart” orsakssamband mellan skadan och det omtvistade handlandet.(26) EU-domstolens praxis tycks alltså mer hämtad från teorin om adekvat kausalitet.
60.      I det nu aktuella fallet är det utrett att den skada som IMG påstår sig ha lidit uppkom av flera orsaker som är kopplade till uppgifter, slutsatser och rekommendationer i Olafs rapport och till det obehöriga utlämnandet av rapporten till pressen. Alla orsaker har emellertid inte medverkat till skadans uppkomst på ett tillräckligt direkt sätt. Även om de fel som Olaf påstås ha begått i samband med genomförandet av utredningen kan ha bidragit till uppkomsten av den skada som IMG påstår sig ha lidit, utgör de således inte den ”avgörande orsaken”. Enligt ett normalt och förutsebart händelseförlopp var det endast utlämnandet av denna rapport till pressen som på säkrast möjliga sätt kan ha lett till uppkomsten av den skada som IMG påstår sig ha lidit,(27) såsom tribunalen genom ett liknande resonemang slog fast i domen av den 12 september 2007, Nikolaou/kommissionen.(28)Om innehållet i Olafs rapport inte hade lämnats ut till pressen, skulle den skada som sökanden har gjort gällande inte ha inträffat. Olafs rapporter omfattas nämligen av sekretess, i enlighet med det antagande som ligger till grund för tribunalens bedömning. Jag delar således tribunalens bedömning i punkt 38 i den överklagade domen, att den andra och den tredje rättsstridighet som klaganden har åberopat, avseende en felaktig tolkning av begreppet ”internationell organisation” och åsidosättande av flera förfaranderegler, även om de påverkar innehållet i Olafs rapport respektive lagenligheten av Olafs utredning, inte har något samband med läckan av Olafs rapport till pressen.
61.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att EU-domstolen ska ogilla överklagandet såvitt avser den första grunden.
2.      Den andra grunden: Oriktig bedömning av villkoret att den skadevållande händelsen ska kunna läggas Olaf eller kommissionen till last
62.      Genom den andra grunden har klaganden bestritt resonemanget i punkterna 47–69 i den överklagade domen. I dessa punkter slog tribunalen fast att det första villkoret för att ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar ska uppkomma för unionen inte var uppfyllt. Unionen kunde nämligen inte hållas ansvarig för det rättsstridiga handlandet, det vill säga åsidosättandet av skyldigheten att iaktta sekretess, på grund av osäkerheten om läckans ursprung.
a)      Den överklagade domen
63.      I punkt 48 i den överklagade domen framhöll tribunalen principen att det ankommer på klaganden att visa att villkoren för att unionen ska ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar är uppfyllda. Därefter underströk tribunalen, i punkt 49 i den överklagade domen, att det emellertid finns ett undantag från denna princip. Tribunalen hänvisade till domen av den 8 juli 2008, Franchet och Byk/kommissionen,(29) och domen av den 11 juli 2019, BP/FRA,(30) och erinrade om att när skadan kan ha haft flera olika orsaker och unionsinstitutionen inte har lagt fram något bevis som gör att det kan fastställas vilken av dessa orsaker som ligger till grund för skadan, trots att unionsinstitutionen är bäst lämpad att förebringa bevisning i detta avseende, ska den berörda institutionen anses bära ansvaret för den osäkerhet som kvarstår.
64.      Mot den bakgrunden prövade tribunalen, i punkterna 50–68 i den överklagade domen, i vilken utsträckning det kunde läggas kommissionen eller Olaf till last att skyldigheten att iaktta sekretess åsidosattes genom att Olafs rapport läckte ut i tidskriften Der Spiegel den 13 februari 2015 och därefter, den 11 december 2015, publicerades på tidningen New Europes webbplats.
65.      I punkt 62 i den överklagade domen slog tribunalen fast att en sådan justering av regeln om bevisbörda inte var tillämplig i det aktuella fallet, eftersom kommissionen och Olaf vid tidpunkten för den första läckan till pressen, det vill säga den 13 februari 2015, inte längre var de enda institutioner som hade tillgång till Olafs rapport, i och med att rapporten den 12 december 2014 lagligen, med stöd av artikel 11.3 i förordning (EU, Euratom) nr 883/2013,(31) hade översänts till de belgiska och franska rättsliga myndigheterna. Tribunalen drog av detta slutsatsen att kommissionen inte kunde anses vara bäst lämpad att lägga fram bevisning som gjorde det möjligt att fastställa orsaken till läckan och den skada som den orsakade.
66.      I punkterna 64 och 65 i nämnda dom gjorde tribunalen även åtskillnad mellan de faktiska omständigheterna i det nu aktuella målet och i det mål som avgjordes genom dom av den 8 juli 2008, Franchet och Byk/kommissionen.(32) Tribunalen underströk nämligen att även om det i det sistnämnda målet kunde finnas flera orsaker till de påtalade läckorna (eftersom både kommissionen och de franska rättsliga myndigheterna förfogade över de konfidentiella uppgifterna i fråga), fanns det skäl att erinra om att kommissionen vid tribunalen inte hade åberopat möjligheten att källan kunde ligga utanför unionsinstitutionerna. I punkterna 56 och 65 i den överklagade domen framhöll tribunalen emellertid att kommissionen i det nu aktuella fallet hade åberopat en sådan möjlighet.
67.      I punkt 66 i den överklagade domen framhöll tribunalen även att läckans ursprung inte hade kunnat fastställas vare sig i Europeiska ombudsmannens slutsatser i beslut 220/2015/ANA av den 14 december 2017 eller i kommissionens internutredning.
68.      Som en följd av dessa omständigheter fann tribunalen, i punkt 67 i den överklagade domen, att ”osäkerheten om läckans ursprung inte kan leda till att ansvaret för läckan läggs på kommissionen och Olaf, i avsaknad av indicier i detta avseende”.(33) Tribunalen fann således, i punkt 68 i den överklagade domen, att det påstådda åsidosättandet av skyldigheten att iaktta sekretess inte kunde läggas unionen till last och att det saknades anledning att pröva huruvida detta åsidosättande utgjorde en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge enskilda rättigheter.
b)      Parternas argument
69.      Den andra grunden består av tre delar.
70.      Klaganden har först och främst anfört att det för den justering av regeln om att bevisbördan åligger klaganden som tribunalen hänvisade till i punkt 49 i den överklagade domen, krävs att svarandeinstitutionen lämnar en trovärdig förklaring eller hypotes i frågan under vilka omständigheter en läcka kan ha uppkommit. Det räcker inte att institutionen endast anspelar på möjligheten att en extern person kan ha begått den rättsstridiga handling som orsakat en läcka. Tribunalen gjorde sig således skyldig till felaktig rättstillämpning och missuppfattade innebörden av domen av den 8 oktober 1986, Leussink/kommissionen(34), när den enbart med stöd av en sådan anspelning från kommissionen fann, att kommissionen inte var den som var bäst lämpad att förebringa bevis för läckan och att det mål som den skulle avgöra följaktligen skilde sig från det mål som avgjordes genom dom av den 8 juli 2008, Franchet och Byk/kommissionen(35).
71.      Klaganden har vidare anfört att tribunalen underlät att beakta vissa indicier som talade för att läckan fanns inom unionsinstitutionerna.
72.      Klaganden har också gjort gällande att tribunalen missförstod kommissionens skrivelse av den 30 januari 2017 och Europeiska ombudsmannens beslut 220/2015/ANA av den 14 december 2017, vilka nämns i punkt 66 i den överklagade domen, och det var därför som tribunalen fann att det inte fanns några bevis för att Olaf låg bakom läckan. Klaganden har också anfört att det inte finns någonting i handlingarna i målet som tyder på att de nationella myndigheter som hade fått ta del av Olafs rapport tillfrågades om orsaken till läckan i samband med de utredningar som genomfördes av Olaf och kommissionen. Tribunalen kontrollerade inte heller huruvida utredningarna hade genomförts omsorgsfullt och bemötte inte klagandens argument om att så inte var fallet.
73.      Kommissionen har bestritt dessa argument och anser att överklagandet inte kan vinna bifall på denna grund.
c)      Rättslig bedömning
74.      Jag prövar den andra grundens tre delar tillsammans, eftersom de syftar till att bestrida tribunalens sätt att tillämpa reglerna om bevisbörda och bevisföring i samband med en skadeståndstalan för att utesluta att Olaf och kommissionen bär ansvaret för det påstådda åsidosättandet av skyldigheten att iaktta sekretess.
75.      Som tribunalen erinrade om i punkt 48 i den överklagade domen ankommer det, i enlighet med EU-domstolens praxis rörande de regler om bevisbörda och bevisföring som gäller vid prövning av unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar enligt artikel 340 andra stycket FEUF, i princip på den part som gör gällande detta ansvar att genom övertygande bevisning visa att villkoren för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar är uppfyllda.(36)
76.      Unionsdomstolen har emellertid justerat dessa regler genom att lägga följderna av en osäkerhet om de exakta orsakerna till en skada på den som orsakat skadan. Detta av omsorg om den skadelidandes ersättning och av billighetshänsyn.(37)
77.      Denna regel fastställdes av domstolen i dom av den 8 oktober 1986, Leussink/kommissionen(38), i det särskilda sammanhanget där en tjänsteman vid kommissionen hade råkat ut för en trafikolycka när han var på uppdrag i ett av kommissionens fordon som kördes av en chaufför vid kommissionen. Det var utrett att olyckan kunde ha orsakats antingen av bristande underhåll eller kontroll av fordonet eller av oaktsamhet vid framförandet av detsamma,(39) och kommissionen hade inte lagt fram någon bevisning som gjorde det möjligt att fastställa vilken av dessa orsaker som skulle anses ha gett upphov till olyckan, trots att kommissionen var bäst lämpad att förebringa bevisning i detta avseende. Därför slog EU-domstolen fast att kommissionen därmed skulle hållas ansvarig för denna osäkerhet och drog slutsatsen att olyckan berodde på oaktsamhet som kunde medföra skadeståndsansvar för kommissionen.(40) Såsom generaladvokaten Slynn angav i sitt förslag till avgörande i det mål som avgjordes genom nämnda dom, hade kommissionen inte lagt fram någon bevisning som kunde visa att den fullgjort sina skyldigheter, såsom bevis på att fordonet hade genomgått service hos en bilverkstad eller resultatet från fordonsbesiktningen. Inte heller hade kommissionen lyckats motbevisa presumtionen att den hade underlåtit att uppfylla sin aktsamhetsplikt.
78.      Unionsdomstolen använde sig av denna ansvarsmekanism i samband med prövningen av skadeståndstalan som väckts på grund av utlämnande av sekretesskyddade uppgifter som innehades av Olaf. I domen av den 12 september 2007, Nikolaou/kommissionen(41), slog tribunalen nämligen fast att det kan vara svårt eller till och med omöjligt för den som utsatts för ett otillbörligt utlämnande att identifiera den ansvariga personen och identifiera ursprunget till detta utlämnande och därmed att lägga fram bevis för att de villkor som krävs för att kommissionen ska ådra sig skadeståndsansvar var uppfyllda.(42) I det mål som avgjordes genom den domen var det fastställt att de uppgifter som hade läckt ut härrörde från en källa inom Olaf. Olaf framstod därmed som bäst lämpat att lägga fram bevis för de exakta orsakerna till läckan. Tribunalen fastställde först att kommissionen endast hade uteslutit att Olaf bar ansvaret, att den inte hade fört fram något konkret argument eller någon konkret omständighet för att styrka att det fanns ett kontrollsystem inom Olaf som kunde förhindra läckor eller för att visa att informationen om den aktuella utredningen hade behandlats på ett sätt som garanterade att den inte skulle röjas och att kommissionen inte hade lämnat någon förklaring eller ens framfört några trovärdiga antaganden om under vilka omständigheter läckan kunde ha uppstått.(43) Därefter slog tribunalen fast att en eventuell osäkerhet om de omständigheter under vilka skyldigheten att iaktta sekretess hade åsidosatts skulle läggas kommissionen till last.(44)
79.      I domen av den 8 juli 2008, Franchet och Byk/kommissionen(45), förutsatte tribunalen på samma sätt att källan till läckan av sekretesskyddade uppgifter skulle tillskrivas Olaf, trots att både Olaf och de franska myndigheterna förfogade över de obehörigen utlämnade uppgifterna. Tribunalen granskade först noggrant de olika typerna av faktiska indicier i handlingarna i målet och det sammanhang som skadan ingick i. Därefter beaktade tribunalen den omständigheten att kommissionen inte gjorde gällande att externa myndigheter, det vill säga de franska myndigheterna, var ansvariga.(46)
80.      Personaldomstolen gjorde en liknande bedömning i domen av den 11 maj 2010, Nanopoulos/kommissionen(47).
81.      Mot bakgrund av denna rättspraxis är en förutsättning för presumtionen om ansvar för åsidosättande av vissa regler, däribland skyldigheten att iaktta sekretess och den justering av bevisbördereglerna som den medför, att två villkor är uppfyllda. För det första måste klaganden genom en rad indicier göra det sannolikt att den skadevållande händelsen kan tillskrivas en identifierad person. Om en viss grad av sannolikhet är fastställd måste svarandeinstitutionen för det andra visa, med argument eller konkreta omständigheter och med trovärdiga förklaringar eller antaganden, att institutionen inte är ansvarig för skadan. I en situation där de indicier som klaganden har lagt fram gör det möjligt för unionsdomstolen att sluta sig till att det finns ett sannolikt eller trovärdigt orsakssamband, gör denna regel det möjligt att lätta på den bevisbörda som åligger klaganden och kräva att svarandeinstitutionen, som med hänsyn till skadans art framstår som bäst lämpad att lägga fram bevisning, visar att den inte har åsidosatt sina skyldigheter.
82.      Detta innebär även att tribunalen ska utöva sin behörighet till fullo. Ändamålet med en talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar är nämligen kopplat till skyddet för den enskildes rättigheter.(48) När en enskild skadelidande inte kan utverka ogiltigförklaring av en rättsakt eller ett handlande som orsakat skadan med hjälp av något av rättsmedlen för lagenlighetsprövning, måste den enskilde alltid kunna göra anspråk på ersättning när hans eller hennes rättigheter har åsidosatts.(49) Förhållandet mellan rättsmedlen syftar just till att förhindra att denna person får otillräcklig ersättning eller överkompenseras.(50) I domen Hamoudi/Frontex(51) erinrade domstolen tydligt om de krav som ställs på tribunalen i samband med prövning av en talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar för att säkerställa ett nödvändigt effektivt domstolsskydd för enskilda. Tribunalen ska således
–        beakta de särskilda omständigheterna i det aktuella målet för att avgöra huruvida reglerna om bevisbörda och bevisföring medför att en av parterna åläggs en orimligt tung, eller till och med omöjlig, bevisbörda, i vilket fall det krävs någon form av justering av reglerna,
–        göra en fördjupad prövning av de faktiska omständigheterna, och
–        vidta erforderliga åtgärder för bevisupptagning.
83.      Som EU-domstolen framhöll i punkt 81 i den domen, kan ”[t]ribunalen inte inskränka sig till att underkänna ett påstående från en part som otillräckligt styrkt, när det samtidigt enbart är tribunalen som kan undanröja eventuell osäkerhet om riktigheten av detta påstående … eller att förklara varför den aktuella handlingen, under alla omständigheter och oberoende av dess innehåll, inte kan anses ha betydelse för utgången i målet”.(52)
84.      I det nu aktuella fallet anser jag att tribunalen har åsidosatt de bevisbörderegler som fastställts i rättspraxis.
85.      Jag menar att tribunalen gjorde en oriktig bedömning när den i punkt 62 i den överklagade domen fann att kommissionen inte var bäst lämpad, i den mening som avses i rättspraxis avseende justering av bevisbördan, att lägga fram bevis för orsaken till läckan.
86.      Inledningsvis beaktade tribunalen inte det särskilda sammanhang i vilket talan väcktes, trots att unionsdomstolen i liknande mål tidigare har slagit fast att det kan vara svårt eller till och med omöjligt för den som utsatts för obehörigt utlämnande att identifiera såväl den person som är ansvarig för utlämnandet som ursprunget till detta utlämnande och alltså att lägga fram bevis för att de villkor är uppfyllda som krävs för att kommissionen ska ådra sig skadeståndsansvar. Såsom Europadomstolen har slagit fast har ”fördelningen av bevisbördan och den övertygelse som krävs för att kunna dra en viss slutsats ett oupplösligt samband med de särskilda sakförhållandena, anklagelsens art och den aktuella rättigheten i [Europakonventionen]”.(53)
87.      Vidare tycks Olaf och/eller kommissionen onekligen, och i motsats till vad tribunalen hävdade i punkt 62 i den överklagade domen, vara bäst lämpade, under sådana omständigheter som de nu aktuella, att i förhållande till klaganden avgöra huruvida den påstådda skadan var en följd av deras eget handlande eller deras egen underlåtenhet eller i stället en följd av de franska och belgiska rättsliga myndigheternas handlande eller underlåtenhet, vilka lagligen hade fått ta del av Olafs rapport. Olafs och kommissionens genomförande av de två internutredningar som tribunalen kortfattat hänvisade till i punkt 66 i den överklagade domen, visar att de vid första påseendet förfogade över medel som klaganden inte förfogade över med hänsyn till föremålet för och arten av den skadevållande händelsen.
88.      Tribunalens motivering framstår slutligen som motsägelsefull. I punkt 62 i den överklagade domen anförde tribunalen nämligen att kommissionen inte var bäst lämpad att lägga fram bevisning som gjorde det möjligt att fastställa orsaken till läckan, men i punkt 65 i den överklagade domen tillmätte den icke desto mindre kommissionens påstående, att läckan kunde ha sitt ursprung utanför unionsinstitutionerna, en avgörande betydelse.
89.      Vidare krävde tribunalen inte att kommissionen, i en sådan situation som den aktuella där det fanns flera personer som kunde ligga bakom läckan, skulle precisera, med konkreta uppgifter, vilka åtgärder som vidtagits för att säkerställa sekretessen för uppgifterna i Olafs rapport och för de uppgifter som lämnades ut till de berörda nationella myndigheterna. Ändå är det i flera avseende väsentligt att sådana åtgärder vidtas. Först och främst är det fråga om uppgifter om faktiska omständigheter som kan lagföras, i och med att Olaf inte agerar i egenskap av ”visselblåsare”, utan i egenskap av myndighet med utredningsbefogenheter, såsom domstolen underströk i domen av den 11 januari 2024, Planistat Europe och Charlot/kommissionen.(54) Vidare kan ett utlämnande av dessa uppgifter till pressen i sig leda till säker förmögenhetsskada och ideell skada för de berörda personerna. De berörda personerna är slutligen inte mottagare av den utredningsrapport som de är föremål för och kan enligt fast rättspraxis inte väcka talan om ogiltigförklaring av denna rapport, eftersom den inte har bindande rättsverkningar.(55)
90.      Tribunalen underlät vidare att ta upp den bevisning som getts in av såväl IMG som kommissionen. Tribunalen bedömde nämligen inte vare sig relevansen och bevisvärdet av den bevisning som klagande lade till grund för Olafs och kommissionens ansvar eller vad kommissionen anfört för att bryta denna ansvarspresumtion.
91.      Det ankom emellertid på tribunalen att, i egenskap av domstol i första instans, på ett så riktigt och exakt sätt som möjligt fastställa eller avgöra huruvida den skadevållande händelsen kunde tillskrivas en aktör inom unionen, det vill säga Olaf eller kommissionen, i vilket fall unionsdomstolen var behörig, eller en aktör utanför unionen, det vill säga de franska eller belgiska rättsliga myndigheterna, i vilket fall endast den nationella domstolen var behörig.(56) Det var tribunalens sak att i detta syfte avgöra huruvida de olika indicier avseende de faktiska omständigheterna som klaganden åberopade för att visa att ansvaret för läckan kunde läggas på Olaf eller kommissionen och huruvida det sammanhang i vilket uppgifterna lämnades ut till pressen gjorde det möjligt att uppnå en tillräcklig grad av sannolikhet eller säkerhet för att presumera att de sistnämnda var ansvariga. Tribunalen hänvisade emellertid endast, i punkt 54 i den överklagade domen, till en skrivelse till Europaparlamentets talman, i vilken Olafs generaldirektör uppmanade talmannen att vidta nödvändiga åtgärder för att få spridningen av Olafs rapport att upphöra. Även om denna omständighet kunde ge anledning att anta att det fanns en intern läcka i nämnda institution, gjorde tribunalen ingen bedömning av dess relevans eller bevisvärde och drog inga slutsatser av detta.
92.      Av detta följer att tribunalens motivering inte gör det möjligt att ta del av skälen till att ursprunget till läckan inte ska läggas kommissionen till last och följaktligen till att unionens ansvar ska uteslutas i stället för att unionen ska ådra sig ansvar.
93.      Det ska tilläggas att osäkerhet i rättsligt avseende om huruvida det föreligger utomobligatoriskt ansvar måste bevisas, för att det inte ska vara fråga om rättsvägran i strid med artiklarna 41 och 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.(57) I och med att kommissionen är ansvarig för att sekretessen för Olafs rapporter iakttas, anser jag rent allmänt att den, i händelse av en läcka av sekretesskyddade uppgifter som vållat skada, inte kan nöja sig med att påstå att den inte kan ådra sig skadeståndsansvar då personen bakom läckan inte har kunnat identifieras. Tvärtom anser jag att i och med att kommissionen är skyldig att se till att sekretessen iakttas, ska åsidosättandet av denna skyldighet läggas kommissionen till last, såvida kommissionen inte lägger fram bevis för motsatsen. I denna fråga bör EU-domstolen inte bara lätta på bevisbördan, utan rent av vända på bevisbördan när det gäller ansvaret för åsidosättandet.
94.      Jag delar även uppfattningen att unionen inte kan vara skyldig att ersätta skador som den inte har orsakat. Ersättningsbördan måste ligga på den myndighet som har lämnat ut eller låtit lämna ut de sekretesskyddade uppgifterna i fråga.(58) Att hålla kommissionen och Olaf ansvariga för en skada som de kanske inte har orsakat är en orättvis lösning. Att på en hypotetisk grund utesluta att Olaf och kommissionen är ansvariga när den enhet som har gett upphov till utlämnandet inte har identifierats, tycks emellertid lika orättvist, eftersom en sådan lösning riskerar att leda till ett bristfälligt domstolsskydd för klaganden, som riskerar att bli utan ersättning eller att inte få en tillräcklig ersättning, trots att skadan framstår som faktisk och säker.
95.      Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i punkt 67 i den överklagade domen, när den slog fast att det fanns en osäkerhet om läckans ursprung, ”i avsaknad av indicier i detta avseende”, och när den slog fast att kommissionen och Olaf inte kunde tillskrivas ansvaret för läckan, trots att tribunalen inte i tillräcklig utsträckning tog upp den bevisning som hade lagts fram av såväl klaganden som kommissionen i syfte att identifiera den som orsakat skadan.
96.      Denna felaktiga rättstillämpning påverkade ofrånkomligen tribunalens bedömning i punkt 92 i den överklagade domen, avseende kommissionens eventuella skyldighet att agera, vilken klaganden i det nu aktuella fallet har gjort gällande till stöd för sin fjärde grund.
97.      Jag föreslår följaktligen att domstolen ska bifalla överklagandet såvitt avser den andra grunden.
3.      Den tredje grunden: Oriktig bedömning i frågan om rättsstridighet grundad på åsidosättande av omsorgsplikten
98.      Genom den tredje grunden har klaganden bestritt resonemanget i punkterna 71–74 i den överklagade domen, genom vilket tribunalen slog fast att det inte var fråga om någon rättsstridighet grundad på åsidosättande av omsorgsplikten.
a)      Den överklagade domen
99.      I punkt 71 i den överklagade domen erinrade tribunalen om omsorgspliktens omfattning, såsom den fastställdes av EU-domstolen i domen av den 12 november 2020, Fleig/Europeiska utrikestjänsten(59). I punkt 72 i den överklagade domen underströk tribunalen att denna skyldighet specifikt avser unionsinstitutionernas skyldigheter gentemot sina tjänstemän och övriga anställda och drog därför slutsatsen, i punkt 73 i den överklagade domen, att denna skyldighet inte är tillämplig i det nu aktuella fallet.
b)      Parternas argument
100. Klaganden har i sak gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den begränsade omsorgsplikten till att endast omfatta de skyldigheter som unionens institutioner har gentemot sina tjänstemän och övriga anställda. Klaganden har i detta syfte hänvisat till flera domar i vilka EU-domstolen fastställt att omsorgsplikt föreligger på andra områden i unionsrätten, där unionsinstitutionerna har en administrations- och förvaltningsbefogenhet, såsom förvaltningen av Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ), systemet med exportlicenser, den gemensamma handelspolitiken och skyddet mot dumpning.
101. Kommissionen har anfört att grunden saknar verkan.
c)      Rättslig bedömning
102. Jag menar att överklagandet inte kan prövas såvitt avser denna grund.
103. Det följer av artikel 256.1 andra stycket FEUF, artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol och artikel 168.1 d i domstolens rättegångsregler att det i ett överklagande klart ska anges vilka rättsliga argument som särskilt åberopas till stöd för yrkandet om upphävande. I annat fall kan överklagandet eller grunden i fråga inte tas upp till sakprövning. Ett överklagande kan enligt fast rättspraxis inte tas upp till prövning med avseende på en grund som bygger på argumentation som inte är så klar och precis att domstolen kan företa sin lagenlighetsprövning, uppfyller således inte dessa krav och ska avvisas, bland annat eftersom de väsentliga omständigheter som argumentationen bygger på inte framgår på ett tillräckligt konsekvent och begripligt sätt av ordalydelsen i överklagandet, som i detta hänseende har formulerats på ett oklart och tvetydigt sätt.(60)
104. I det nu aktuella fallet har klaganden visserligen angett på vilka punkter den överklagade domen ifrågasätts. Resonemang brister emellertid i precision, inre sammanhang och klarhet. I punkt 55 i överklagandet har klaganden i själva verket endast kopierat fotnot 42 i generaladvokaten Van Gervens förslag till avgörande i målet Nölle(61) och återgett den rättspraxis som generaladvokaten hänvisade till, trots att dessa hänvisningar till rättspraxis inte avser omsorgsplikten, utan principen om god förvaltningssed, som kommissionen mycket riktigt har framhållit. Även om klaganden till stöd för sin tredje grund har hänvisat till punkt 28 i det förslaget till avgörande, där generaladvokaten Van Gerven faktiskt nämnde ”omsorgsprincipen”, föredrog EU-domstolen att hänvisa till aktsamhetsplikten i domen av den 22 oktober 1991, Nölle(62).
105. Klaganden har inte förklarat varför sådana hänvisningar skulle vara relevanta i klagandens fall, och därför föreslår jag att domstolen inte ska pröva överklagandet såvitt avser den tredje grunden.
4.      Den fjärde grunden: Oriktig bedömning i frågan om en rättsstridighet grundad på åsidosättande av aktsamhetsplikten
106. Genom den fjärde grunden, som riktar sig mot punkterna 78–101 i den överklagade domen, har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den ansåg att kommissionen inte var skyldig att offentligt fördöma det förhållandet att Olafs rapport hade läckt ut till pressen och att få ett slut på den efterföljande spridningen av falska uppgifter genom att gå ut med ett pressmeddelande, i enlighet med sin omsorgsplikt.
a)      Den överklagade domen
107. I punkt 80 i den överklagade domen slog tribunalen fast att det var nödvändigt, för att avgöra huruvida kommissionen, genom en underlåtenhet att agera, hade gjort sig skyldig till en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge enskilda rättigheter, att fastställa, mot bakgrund av den rättspraxis som tribunalen erinrade om i punkterna 76–79 den överklagade domen, för det första, att det föreligger en lagstadgad skyldighet att agera, för det andra, att unionsinstitutionen i fråga har ett utrymme för skönsmässig bedömning och, för det tredje, att unionsinstitutionen i fråga uppenbart och klart har överskridit gränserna för detta utrymme.
108. Tribunalen erinrade först om omfattningen av aktsamhetsplikten i punkterna 82–84 i den överklagade domen och prövade därefter, i punkterna 86–93 i den överklagade domen, huruvida denna aktsamhetsplikt medförde en sådan lagstadgad skyldighet att agera som den som klaganden gjort gällande. I punkterna 87–90 i den överklagade domen erinrade tribunalen om de relevanta bestämmelserna i förordning nr 883/2013, och därefter slog tribunalen fast att aktsamhetsplikten, trots den skyldighet att iaktta sekretess som åligger kommissionen enligt dessa bestämmelser, inte kunde medföra en sådan skyldighet att agera för kommissionen då den inte hade åsidosatt skyldigheten att iaktta sekretess i och med att kommissionen inte kunde hållas ansvarig för att Olafs rapport läckte ut.
109. I punkt 94 i den överklagade domen slog tribunalen följaktligen fast att klaganden inte hade visat att kommissionen var skyldig att agera i det nu aktuella fallet, och i punkt 95 i den överklagade domen drog tribunalen således slutsatsen att den påstådda underlåtenheten inte kunde medföra att unionen ådrog sig skadeståndsansvar.
110. I punkterna 96–101 i den överklagade domen prövade tribunalen ”under alla omständigheter”, för det fall det skulle anses att det fanns en sådan lagstadgad skyldighet att agera, huruvida kommissionen på ett uppenbart och allvarligt sätt hade överskridit gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning. Tribunalen slog fast att så inte hade varit fallet och fann, i punkterna 102 och 103 i den överklagade domen, att den fjärde rättsstridigheten inte var klar och att det första villkoret för att unionen ska ådra sig skadeståndsansvar således inte var uppfyllt.
b)      Parternas argument
111. Den fjärde grunden består av fyra delar.
112. Genom den första delen av denna grund har klaganden gjort gällande att tribunalens bedömningar i punkterna 93 och 94 i den överklagade domen är oriktiga, eftersom kommissionen, tvärtemot det antagande som den överklagade domen grundar sig på, är ansvarig för utlämnandet av Olafs rapport.
113. Genom den andra delgrunden har IMG anfört att tribunalen inte bemött IMG:s invändning, att kommissionen från den stund rapporten spreds till allmänheten, åsidosatte sin skyldighet att iaktta sekretess enligt artikel 10.3 i förordning nr 883/2013, oberoende av huruvida den är ansvarig för utlämnandet. Klaganden har klandrat tribunalen för att den prövade i vilken utsträckning kommissionen var skyldig att agera med avseende på dess ansvar för den skadevållande händelsen. Klaganden menar att sekretessen för dessa uppgifter ska säkerställas i än högre grad då det rör sig om preliminära slutsatser efter ett förfarande som inte är helt kontradiktoriskt och vars offentliggörande kan orsaka skada för de berörda personerna.
114. Genom den tredje delgrunden har klaganden bestritt domskälen i punkterna 98–100 i den överklagade domen, utifrån vilka tribunalen i punkt 101 i nämnda dom drog slutsatsen att ”[ä]ven om man antar att det förelåg en lagstadgad skyldighet för kommissionen att agera i förevarande fall, så kan det inte anses att det påstådda åsidosättandet av aktsamhetsplikten utgör en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge enskilda rättigheter”.
115. Klaganden menar, i motsats till vad tribunalen fann i punkt 98 i den överklagade domen, att omfattningen av kommissionens skyldighet att säkerställa sekretessen för Olafs rapport inte behöver preciseras i en bestämmelse för att kunna medföra ett uppenbart och allvarligt överskridande av institutionens utrymme för skönsmässig bedömning. Klaganden anser att om så vore fallet skulle det i själva verket inte vara möjligt att åberopa ett sådant överskridande och att unionen skulle ådra sig skadeståndsansvar, eftersom räckvidden av unionsrättens bestämmelser inte nödvändigtvis fastställs i bestämmelserna och det ankommer på unionsdomstolarna att fastställa denna räckvidd.
116. Tribunalen åsidosatte också den rättspraxis som härrör från dom av den 15 mars 1995, Cobrecaf m.fl./kommissionen(63), och dom av den 9 juli 1999, New Europe Consulting och Brown/kommissionen(64), av vilken följer att kommissionen är skyldig att iaktta aktsamhetsplikten, även om den inte är ansvarig för att en sekretesskyddad handling läckt ut. I dessa domar prövade unionsdomstolen nämligen huruvida kommissionen hade iakttagit aktsamhet för att rätta till ett fel som den hade begått, eftersom den annars skulle ha ådragit sig skadeståndsansvar. Klaganden har medgett att i det nu aktuella fallet har skyldigheten att säkerställa sekretess för Olafs rapport förlorat sitt ändamål, eftersom sekretessen för Olafs rapport har brutits, såsom tribunalen påpekade i punkt 100 i den överklagade domen. I ett sådant fall är det emellertid nödvändigt att inte förvärra den skada som den brutna sekretessen för Olafs rapport kan leda till genom att offentligt fördöma läckan och genom att informera om vilka åtgärder som vidtagits.
117. Genom den fjärde grundens fjärde del har klaganden klandrat tribunalen för att den inte uttalade sig om kommissionens och Olafs ansvar, vid behov solidariskt, till följd av att de inte vidtog erforderliga försiktighetsåtgärder för att upprätthålla sekretessen för Olafs rapport eller erforderliga korrigerande åtgärder i förhållande till pressen och den allmänna opinionen och, följaktligen, i förhållande till klagandens partner och finansiärer.
118. Kommissionen har bestritt argumenten och anser att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden.
119. Kommissionen menar att den fjärde grunden är otydlig och oklar. Den första delgrunden avser åsidosättande av motiveringsskyldigheten, samtidigt som nämnda skyldighet inte anges i rubriken till grunden, och den tredje delgrunden riktar sig mot överflödiga domskäl. Kommissionen har understrukit att även om kommissionen och Olaf inte agerade på det sätt som klaganden förväntade sig, reagerade de icke desto mindre när Olafs rapport hade läckt ut. De genomförde interna utredningar och Olaf skrev till Europaparlamentets talman för att få talmannen att vidta åtgärder. Kommissionen har också erinrat om att den inte följde de rekommendationer som Olaf lämnade i rapporten.
c)      Rättslig bedömning
120. Jag anser inte att överklagandet behöver prövas såvitt avser den fjärde grundens första del, genom vilken IMG har bestritt tribunalens bedömning i punkterna 93 och 94 i den överklagade domen, eller såvitt avser den fjärde delgrunden, genom vilken IMG har klandrat tribunalen för att den inte uttalade sig om kommissionens och Olafs ansvar, vid behov solidariskt, eftersom dessa delgrunder har ett nära samband med den andra grunden, i vars avseende jag föreslår domstolen att bifalla överklagandet.
121. Tribunalens bedömning i punkterna 92–94 i den överklagade domen grundar sig nämligen på ett antagande – att Olaf och kommissionen inte kan tillskrivas ansvaret för den skadevållande händelsen – vilket jag betraktar som oriktigt av de skäl som jag redogör för ovan i samband med prövningen av den andra grunden, i punkterna 74–97.
122. Vad beträffar den fjärde grundens andra del, anser jag att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den delgrunden.
123. Tvärtemot vad klaganden har anfört uttalade sig nämligen tribunalen om klagandens argument om omfattningen av skyldigheten att iaktta sekretess och om aktsamhetsplikten, såsom framgår av den första meningen i punkt 93 i den överklagade domen. Klaganden menar att den skyldighet att iaktta sekretess för Olafs utredningar som föreskrivs i artikel 10.3 i förordning nr 883/2013 är en skyldighet som avser ett visst resultat, vilken kräver att kommissionen agerar aktsamt och offentligt fördömer ett obehörigt utlämnande och får ett slut på spridningen av felaktiga uppgifter, oavsett huruvida kommissionen själv har gett upphov till den skadevållande händelsen. I punkt 92 i den överklagade domen slog tribunalen emellertid fast att kommissionens aktsamhetsplikt inte kunde anses innebära att den åläggs – om den inte har brutit mot denna sekretess och inte kan hållas ansvarig för att Olafs rapport har läckt ut till pressen – en skyldighet att agera på det sätt som sökandebolaget önskar. I punkt 93 i nämnda dom klargjorde tribunalen att ”[a]ktsamhetsplikten [inte har] den räckvidd som sökandebolaget tillskriver den” och tillade att det som utgjorde ett åsidosättande av tystnadsplikten var att uppgifter från denna rapport hade läckt ut till pressen, inte de underlåtenheter som klaganden ville lägga kommissionen till last. Tribunalen bemötte följaktligen klagandens argument i första instans på ett motiverat sätt.
124. Den fjärde grundens tredje del är enligt min uppfattning verkningslös.
125. Den riktar sig nämligen mot tribunalens bedömning i punkterna 96–101 i den överklagade domen. Tribunalen använde uttrycket ”under alla omständigheter” i början av punkt 96 i den överklagade domen, vilket tyder på att dessa skäl utgör överflödiga domskäl i den överklagade domen. Enligt fast rättspraxis får inte de argument som riktas mot överflödiga skäl i ett beslut av tribunalen medföra att beslutet ogiltigförklaras varför de därmed är verkningslösa.(65)
126. Jag anser följaktligen att överklagandet inte kan bifallas på den fjärde grunden, då denna grund delvis är verkningslös och delvis saknar stöd.
5.      Den femte grunden: Felaktig rättstillämpning som påverkar tribunalens bedömning av avlägsnandet av yttrandet från kommissionens rättstjänst från handlingarna i målet
127. Klaganden har bestritt domskälen i punkterna 116–123 i den överklagade domen, vilka föranledde tribunalen att bifalla kommissionens begäran att yttrandet från dess rättstjänst skulle avlägsnas från handlingarna i målet.
a)      Den överklagade domen
128. I punkterna 116–121 i den överklagade domen angav tribunalen alla principer som ska vägas mot varandra när ett rättsligt yttrande från en institution ges in till unionsdomstolen när utlämnandet av detta yttrande inte har godkänts av nämnda institution. Tribunalen hänvisade härvid till EU-domstolens överväganden i punkterna 53–56 i domen av den 16 februari 2022, Ungern/parlamentet och rådet(66), i punkt 131 i domen av den 28 juni 2012, kommissionen/Éditions Odile Jacob(67),
och i punkt 70 i domen av den 31 januari 2020, Slovenien/Kroatien(68).
129. Mot bakgrund av dessa principer prövade tribunalen, i punkt 122 i den överklagade domen, i vilket sammanhang yttrandet från kommissionens rättstjänst hade avgetts och i vilken utsträckning det var motiverat av ett överordnat allmänintresse att lägga fram yttrandet för unionsdomstolen. I punkt 123 i den överklagade domen biföll tribunalen sedan kommissionens begäran och avlägsnade yttrandet från handlingarna i målet.
b)      Parternas argument
130. Den fjärde grunden består av fyra delar.
131. Genom den första delgrunden har klaganden bestritt relevansen av domen av den 16 februari 2022, Ungern/parlamentet och rådet(69), och domen av den 28 juni 2012, kommissionen/Éditions Odile Jacob(70), till vilka tribunalen hänvisade i punkterna 116, 117 respektive 118 i den överklagade domen. Den första domen avsåg ett yttrande av ett helt annat slag, eftersom yttrandet från rådets rättstjänst hade avgetts i ett lagstiftningsförfarande som avsåg en politiskt känslig fråga i ett ärende av exceptionell betydelse. I det nu aktuella fallet är rättstjänstens yttrande en avgörande handling enbart för det aktuella ärendet. Handlingen är redan allmänt tillgänglig på grund av läckan till pressen, vilket innebär att klaganden inte kan klandras för att ha kringgått bestämmelserna om tillgång till handlingar. Klaganden menar att yttrandet, på grund av sin art och under vilka förutsättningar det lämnades ut, inte inkräktar på vare sig sekretessen eller ett överordnat allmänintresse och att ett utlämnande av yttrandet inte kan påverka rättstjänstens åsiktsfrihet eller dess förmåga att på ett ändamålsenligt sätt försvara kommissionens slutliga ståndpunkt vid unionsdomstolen.
132. Vad beträffar domen av den 28 juni 2012, kommissionen/Éditions Odile Jacob(71), avsåg yttrandet från kommissionens rättstjänst beslutsprocessen i ett förfarande för kontroll av företagskoncentrationer och den relevanta unionslagstiftningen.
133. Genom den femte grundens andra del har klaganden klandrat tribunalen för att i punkt 119 i den överklagade domen ha grundat sig på rättspraxis som inte var relevant och för att ha bortsett från klagandens rätt att kunna diskutera en handling som klaganden själv inte hade lämnat ut.
134. Genom den tredje delgrunden har klaganden gjort gällande att tribunalen inte hade stöd för påståendet att det endast är i undantagsfall som det utifrån öppenhetsprincipen går att rättfärdiga att man i ett domstolsförfarande lämnar ut en institutions handling som inte gjorts tillgänglig för allmänheten och som innehåller ett rättsligt utlåtande och att tribunalen i punkterna 120 och 121 i den överklagade domen bortsåg från det aktuella ärendets sammanhang och citerade rättspraxis på ett bristfälligt och ofullständigt sätt.
135. Genom den fjärde delgrunden har klaganden erinrat om räckvidden av principen om parternas likställdhet i processen i en rättvis rättegång och klandrat tribunalen för att den åsidosatte nämnda princip genom att den inte tillät klaganden att göra gällande en allmän och avgörande handling, trots att alla andra parter kände till dess innehåll.(72) Klaganden har även erinrat om den kontradiktoriska principen och dess räckvidd(73) och menar att tribunalen åsidosatte denna princip genom att inte låta klaganden diskutera all bevisning som var allmänt känd under förevändningen att yttrandet hade lämnats ut trots kommissionens aktsamhet. Klaganden har erinrat om att det är fråga om åsidosättande av rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna(74) när en stat eller en förvaltningsmyndighet, i detta fall kommissionen, utan giltig anledning hindrar klaganden från att använda handlingar som klaganden har tillgång till och som skulle ha hjälpt klaganden att föra sin talan.(75)
136. Kommissionen har gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den femte grunden, eftersom de skäl som anges i punkterna 122 och 123 i den överklagade domen inte är behäftade med någon felaktig rättstillämpning.
137. Kommissionen har först och främst invänt att det framgår av beslutet av den 14 maj 2019, Ungern/parlamentet,(76) att så länge den berörda institutionen inte har beviljat tillgång till ett yttrande från dess rättstjänst, saknar den omständigheten att det läckt ut till allmänheten betydelse för frågan huruvida ett sådant yttrande kan ingå i handlingarna i ett mål vid unionsdomstolen. Kommissionen har vidare erinrat om att tribunalen hade underkänt de tre första rättsstridigheter som klaganden hade åberopat till stöd för sin talan, vilket enligt kommissionen innebar att det rättsliga yttrandet inte kunde betraktas som ”avgörande”.
138. Kommissionen menar att klaganden tycks anse att det framgår av domen av den 3 juni 2021, Ungern/parlamentet,(77) att huvudregeln är att rättsliga yttranden från unionsinstitutionerna ska vara transparenta, trots att det är precis motsatsen som framgår av bland annat punkt 56 i den domen.
c)      Rättslig bedömning
139. Jag anser inte att tribunalens bedömning, som utmynnade i att den biföll kommissionens begäran att yttrandet från dess rättstjänst skulle avlägsnas från handlingarna i målet, vilar på någon felaktig rättstillämpning.
140. För det första ger inget av klagandens argument stöd för att ifrågasätta relevansen av de allmänna principer som domstolen slog fast i domen av den 28 juni 2012, kommissionen/Éditions Odile Jacob(78), domen av den 31 januari 2020, Slovenien/Kroatien(79), och domen av den 16 februari 2022, Ungern/parlamentet och rådet(80), vilka tribunalen återgav ordagrant i punkterna 116–121 i den överklagade domen. Den omständigheten att yttrandet från kommissionens rättstjänst har lämnats ut och att det är allmänt tillgängligt är naturligtvis inte relevant för bedömningen av i vilken utsträckning yttrandet kan ingå i handlingarna i ett mål vid unionsdomstolen. Det enda som är av betydelse är huruvida institutionen gett sitt tillstånd till ett utlämnande av handlingen.
141. För det andra kan klaganden inte heller vinna framgång med resonemanget om tillämpning av den kontradiktoriska principen och principen om parternas likställdhet i processen.
142. Enligt fast rättspraxis utgör den kontradiktoriska principen och principen om parternas likställdhet i processen, vilka principer är en naturlig följd av begreppet ”rättvis rättegång”, en del av principen – som stadfästs i artikel 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna(81) – om ett effektivt domstolsskydd för de rättigheter som enskilda tillerkänns enligt unionsrätten.
143. Den kontradiktoriska principen innebär, som huvudregel, att varje part i ett mål har rätt att få ta del av de handlingar och yttranden som motparten ingett till rätten och att yttra sig däröver. Principen utgör hinder för att unionsdomstolen grundar sitt avgörande på omständigheter och handlingar som parterna, eller en av dem, inte har kunnat ta del av och som de således inte har kunnat ta ställning till.(82)
144. Principen om parternas likställdhet i processen innebär att varje part måste ges en rimlig möjlighet att lägga fram sin sak, däribland bevisning, på villkor som inte ger parten väsentliga nackdelar gentemot motparten.(83)
145. Denna princip syftar till att säkerställa den processuella jämvikten mellan parterna i ett rättsligt förfarande, genom att säkerställa dessa parters lika rättigheter och skyldigheter avseende, bland annat, det regelverk som styr bevisupptagningen och det kontradiktoriska förfarandet vid domstol samt parternas rätt att överklaga. För att de krav som har samband med rätten till en rättvis rättegång ska vara uppfyllda är det viktigt att parterna känner till och har möjlighet att i en kontradiktorisk process diskutera de faktiska och rättsliga omständigheter som är avgörande för målets utgång.(84)
146. Klaganden kan endast åberopa dessa principer om den bevisning som framlagts vid EU-domstolen har erhållits på ett lagenligt sätt.(85) I domen av den 12 juli 2022, Nord Stream 2/parlamentet och rådet,(86) vilken dom tribunalen hänförde sig till i punkt 117 i den överklagade domen, slog EU-domstolen nämligen fast att när bevisning har lagts fram på ett rättsstridigt sätt av en av parterna, exempelvis när företeendet av sådana interna handlingar som avses i förordning (EG) nr 1049/2001(87) varken har godkänts av den berörda institutionen eller beslutats av EU-domstolen, ska en avvägning göras mellan respektive parts intressen avseende rätten till en rättvis rättegång, varvid hänsyn ska tas till de intressen som skyddas genom de regler som åsidosatts eller kringgåtts i samband med erhållandet av dessa bevis.(88) Domstolen fann vidare att unionsdomstolen, när den har att ta ställning till en begäran om avlägsnande av motsvarande bevisning, ska göra en avvägning mellan, å ena sidan, de intressen som kan tillskrivas den sökande som har ingett denna bevisning, med hänsyn till bland annat det värde som bevisningen kan ha för bedömningen av den talan som väckts, och, å andra sidan, den andra partens intressen, vilka faktiskt och rent konkret skulle kunna undergrävas om denna bevisning behölls i akten.(89)
147. I punkterna 116–122 i den överklagade domen gjorde tribunalen en avvägning mellan de olika intressen som var för handen i syfte att avgöra kommissionens begäran. Tribunalen framhöll bland annat att framläggandet av detta rättsliga yttrande tycktes styras av klagandens egna intressen av att underbygga sitt resonemang, i vilket klaganden inte hade åberopat något överordnat allmänintresse som skulle ha kunnat motivera en annan slutsats.
148. Den rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna som klaganden har åberopat kan slutligen inte heller motivera någon annan slutsats, eftersom den rör parternas rätt att ta del av och yttra sig över handlingar och omständigheter som har beaktats av en domstol, inte frågan huruvida, och i förekommande fall på vilka villkor, en part i målet får lägga fram ett rättsligt yttrande vid en domstol, vars utlämnande inte har godkänts av upphovsmannen eller av den som det riktar sig till.
149. Jag föreslår följaktligen att domstolen ska ogilla överklagandet såvitt avser den femte grunden.
150. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag, med beaktande av att överklagandet ska bifallas såvitt avser den andra grunden, som avser en oriktig bedömning av villkoret att Olaf eller kommissionen ska kunna hållas ansvarig för den skadevållande händelsen, att domstolen upphäver den överklagade domen då tribunalen åsidosatte bevisbörde- och bevisföringsreglerna genom att inte beakta behovet av att justera bevisbördan med hänsyn till omständigheterna i målet och inte bedöma relevansen och bevisvärdet av den bevisning som lagts fram av såväl klaganden som av kommissionen.
151. Målet tycks inte vara färdigt för avgörande, eftersom tribunalen inte uppfyllt sin utredningsskyldighet när det gäller frågan om villkoren för att Olaf och kommissionen ska ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar är uppfyllda. Jag föreslår följaktligen att domstolen återförvisar målet till tribunalen för förnyad prövning av klagandens talan och låter frågan om rättegångskostnaderna anstå.
V.      Förslag till avgörande
152. Mot bakgrund av vad som anförs ovan föreslår jag att EU-domstolen beslutar följande:
1)      Den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 28 juni 2023, IMG/kommissionen (T‑752/20, EU:T:2023:366), upphävs.
2)      Målet återförvisas till Europeiska unionens tribunal.
3)      Frågan om rättegångskostnader anstår.
1      Originalspråk: franska.
2      T‑752/20, EU:T:2023:366 (nedan kallad den överklagade domen).
3      Se punkt 67 i den överklagade domen.
4      Externa utredningar är direkta utredningar om tredje part vars verksamhet har kopplingar till transaktioner i unionsbudgeten (se särskild rapport nr 1/2005 om förvaltningen av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) samt kommissionens svar (EUT C 202, 2005, s. 1), punkt 12).
5      T‑509/21, EU:T:2024:590.
6      Se dom av den 28 oktober 1982, Groupement des Agences de voyages/kommissionen (135/81, EU:C:1982:371, punkt 10), och dom av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, punkt 114), och beslut av den 24 november 2009, Landtag Schleswig-Holstein/kommissionen (C‑281/08 P, EU:C:2009:728, punkt 22).
7      135/81, EU:C:1982:371. Det målet rörde ett luxemburgskt aktiebolag under bildande vars partsbehörighet bestreds av kommissionen. I punkt 9 i domen fann domstolen att ”[kommissionen] inte [kunde] bestrida partsbehörigheten för en enhet som kommissionen [hade] låtit delta i en upphandling och i vars avseende kommissionen [hade] fattat ett negativt beslut efter en jämförande bedömning av alla anbudsgivare”.
8      C‑229/05 P, EU:C:2007:32.
9      Se, för ett liknande resonemang, Europadomstolens dom av den 19 november 2020, Efstratiou m.fl. mot Grekland (CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, § 43 och där angiven rättspraxis).
10      C‑183/17 P och C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
11      Se dom av den 5 september 2019, Europeiska unionen/Guardian Europe och Guardian Europe/Europeiska unionen (C‑447/17 P och C‑479/17 P, EU:C:2019:672, punkt 99 och där angiven rättspraxis).
12      Se även tribunalens beslut av den 2 juli 2023, att invändningen om rättegångshinder ska prövas i samband med att målet avgörs i sak.
13      C‑414/08 P, EU:C:2010:165, punkt 52.
14      C‑666/20 P, EU:C:2022:225, punkt 26.
15      Se dom av den 24 mars 2022, GVN/kommissionen (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
16      Se dom av den 24 mars 2022, GVN/kommissionen (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
17      Se dom av den 18 december 2025, Hamoudi/Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:977, punkt 68 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen i målet Hamoudi/Frontex).
18      Se domen i målet Hamoudi/Frontex (punkt 69 och där angiven rättspraxis). Se även beslut av den 12 mars 2026, CW/Eurojust och Europol (C‑565/25 P,
punkt 28 och där angiven rättspraxis).
19      Forster, N., La responsabilité sans faute de l’Union européenne, Doktorsavhandling framlagd den 8 november 2019, Bruylant, Bryssel, 2021, punkterna 218 (s. 297) och 219 (s. 299).
20      Forster, N., a.a., punkt 219 (s. 299).
21      Forster, N., a.a., punkt 219 (s. 299).
22      C‑679/23 P, EU:C:2025:976.
23      Se dom av den 18 december 2025, WS m.fl./Frontex (Gemensam återvändandeinsats) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, punkt 149 och där angiven rättspraxis).
24      Se dom av den 18 december 2025, WS m.fl./Frontex (Gemensam återvändandeinsats) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, punkt 150 och där angiven rättspraxis).
25      Se dom av den 18 december 2025, WS m.fl./Frontex (Gemensam återvändandeinsats) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, punkt 150 och där angiven rättspraxis). Se även förslaget till avgörande av generaladvokaten Wahl i målet Europeiska unionen/Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:612, punkt 50), och, i doktrinen, Wildermeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne: le mythe du droit à un recours effectif, Bruylant, Bryssel, 2019, särskilt punkt 625 (s. 484).
26      Wildermeersch, J., a.a., punkt 625 (s. 484), och Forster, N., a.a., punkt 228 (s. 306 och 307).
27      Se Forster, N., a.a., punkt 223 (s. 301 och 302).
28      T‑259/03, EU:T:2007:254. I den domen fastställde tribunalen att ”[u]nder sådana omständigheter där [information om Olafs rekommendation att inleda ett förfarande mot sökanden] direkt eller indirekt lämnas till en journalist, ska läckan inte bara anses vara en nödvändig förutsättning för den skada som uppstår till följd av offentliggörandet av denna information, utan också en tillräckligt direkt orsak till denna skada” (punkt 320).
29      T‑48/05, EU:T:2008:257, punkt 183.
30      T‑838/16, EU:T:2019:494, punkt 321.
31      Europaparlamentets och rådets förordning av den 11 september 2013 om utredningar som utförs av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) och om upphävande av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1073/1999 och rådets förordning (Euratom) nr 1074/1999 (EUT L 248, 2013, s. 1).
32      T‑48/05, EU:T:2008:257.
33      Detta är inte första gången tribunalen drar en sådan slutsats i sin rättspraxis, eftersom personaldomstolens stora avdelning drog en likadan slutsats i ett mål som var mycket likt detta och som avgjordes med domen av den 13 januari 2010, A och G/kommissionen (F‑124/05 och F‑96/06, EU:F:2010:2). I det målet ”[var kommissionen] och Olaf inte de enda organ som var i besittning av protokollet från när sökanden hördes …, eftersom protokollet hade översänts till de belgiska rättsliga myndigheterna i syfte att åtal eventuellt skulle väckas” (punkt 215). Unionsdomstolen fann att det inte kunde anses att ”kommissionen var bäst lämpad att förebringa bevis för att kunna fastställa orsaken till läckan” och drog samma slutsats som tribunalen i den överklagade domen, nämligen att ”osäkerheten om varifrån läckan härrörde inte [kan] läggas på [kommissionens] ansvar” (punkt 214).
34      169/83 och 136/84, EU:C:1986:371.
35      T‑48/05, EU:T:2008:257.
36      Se domen i målet Hamoudi/Frontex (punkt 71).
37      Quézel-Ambrunaz, C., Essai sur la causalité en droit de la responsabilité civile, Dalloz, Paris, 2010, särskilt s. 255.
38      169/83 och 136/84, EU:C:1986:371.
39      Se dom av den 8 oktober 1986, Leussink/kommissionen (169/83 och 136/84, EU:C:1986:371, punkterna 15 och 16). Se även förslaget till avgörande av generaladvokaten Slynn i de förenade målen Leussink/kommissionen (169/83 och 136/84, EU:C:1986:265).
40      Se dom av den 8 oktober 1986, Leussink/kommissionen (169/83 och 136/84, EU:C:1986:371, punkt 17).
41      T‑259/03, EU:T:2007:254.
42      Se dom av den 12 september 2007, Nikolaou/kommissionen (T‑259/03, EU:T:2007:254, punkt 196).
43      Se dom av den 12 september 2007, Nikolaou/kommissionen (T‑259/03, EU:T:2007:254, punkterna 196 och 198). I den domen fann tribunalen att ”det ankom på kommissionen att för [Olafs] räkning förklara hur denna läcka hade kunnat inträffa för att i förekommande fall visa att den ovan angivna skyldighet som åligger Olafs direktör inte hade åsidosatts. Om kommissionen inte lämnar nämnda förklaring får läckan antas vara följden av att Olafs direktör under tjänsteutövning, i den mening som avses i artikel 288 EG [(nu artikel 340 FEUF)], åsidosatt artikel 8.3 i [Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1073/1999 av den 25 maj 1999 om utredningar som utförs av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) (EGT L 136, 1999, s. 197)].”
44      Se dom av den 12 september 2007, Nikolaou/kommissionen (T‑259/03, EU:T:2007:254, punkt 196).
45      T‑48/05, EU:T:2008:257. I det mål som avgjordes genom den domen var skadan en följd av att sekretesskyddade uppgifter som innehades av Olaf, kommissionen och de franska rättsliga myndigheterna hade lämnats ut till pressen.
46      Se dom av den 8 juli 2008, Franchet och Byk/kommissionen (T‑48/05, EU:T:2008:257, punkt 203).
47      F‑30/08, EU:F:2010:43, punkt 169.
48      Se punkt 103 i domen Hamoudi/Frontex, där domstolen slog fast att en talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar enligt artikel 268 FEUF kan utgöra det enda rättsmedel som är ägnat att i erforderlig utsträckning säkerställa att enskilda får sin rätt till domstolsskydd mot ett unionsorgan eller en unionsinstitution tillgodosedd vid EU-domstolen.
49      Se Forster, N., a.a., punkt 290 (s. 386).
50      Se dom av den 18 september 2014, Holcim (Rumänien)/kommissionen (T‑317/12, EU:T:2014:782, punkt 79 och där angiven rättspraxis).
51      Se domen i målet Hamoudi/Frontex (punkterna 72–80).
52      Se domen i målet Hamoudi/Frontex (punkt 81 och där angiven rättspraxis).
53      Se, för ett liknande resonemang, förslaget till avgörande av generaladvokaten Norkus i målet Hamoudi/Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:257, punkt 18), och den praxis från Europadomstolen som anges ovan i fotnot 30: Europadomstolens dom av den 13 februari 2020, N.D. och N.T. mot Spanien (CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, § 85), och dom av den 18 november 2021, M.H. m.fl. mot Kroatien (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, § 268).
54      C‑363/22 P, EU:C:2024:20, punkt 75.
55      Se dom av den 30 november 2023, Sistem ecologica/kommissionen (C‑787/22 P, EU:C:2023:940, punkterna 66 och 154).
56      Olaf och de berörda nationella myndigheterna strävar visserligen genom sitt informationsutbyte efter att uppnå samma mål, det vill säga att bekämpa bedrägerier och handlingar som kan skada unionens ekonomiska intressen. I det fördjupade administrativa samarbetet mellan dessa aktörer finns det emellertid inga allmänna eller särskilda bestämmelser som reglerar under vilka förutsättningar Olaf eller de berörda nationella myndigheterna kan ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar på grund av åsidosättande av skyldigheten att iaktta sekretess för de utredningsrapporter som Olaf upprättar, vilket innebär att dessa förutsättningar, i fråga om skadeståndsansvar, omfattas av två olika rättsordningar. I avsaknad av en mekanism för solidariskt ansvar (Europol) och gemensamt ansvar (Frontex) och i avsaknad av ett solidariskt genomförande (in solidum) ska Olaf bära ansvaret för all skada som Olaf vållar en person till följd av ett obehörigt utlämnande av utredningsrapporten, och varje medlemsstat ska, i enlighet med sin nationella lagstiftning, bära ansvaret för all skada som åsamkats en person till följd av handläggningen, däribland obehörigt utlämnande av en utredningsrapport som erhållits från Olaf.
57      Forster, N., understryker att osäkerheten ska ses som en död vinkel som kan skada den enskildes domstolsskydd (a.a., punkt 256, (s. 338)). I förordet till ett verk av Joisten, C., L’incertitude causale en droit de la responsabilité civile, Larcier, Bryssel, 2024, ställer professor Bernard Dubuisson en fråga som framstår som synnerligen relevant: ”Hur och varför är det möjligt att rättsligt fastställa att något är säkert när det faktiskt inte behöver vara säkert[?]” (s. 9).
58      Forster, N., a.a., punkt 323.
59      C‑446/19 P, EU:C:2020:918.
60      Se dom av den 11 december 2025, ABLV Bank/SRB (C‑602/22 P, EU:C:2025:953, punkterna 45 och 46 samt där angiven rättspraxis).
61      C‑16/90, EU:C:1991:233.
62      C‑16/90, EU:C:1991:402.
63      T‑514/93, EU:T:1995:49.
64      T‑231/97, EU:T:1999:146.
65      Se dom av den 26 september 2024, WEPA Hygieneprodukte m.fl./kommissionen (C‑795/21 P och C‑796/21 P, EU:C:2024:807, punkt 82 och där angiven rättspraxis).
66      C‑156/21, EU:C:2022:97.
67      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
68      C‑457/18, EU:C:2020:65.
69      C‑156/21, EU:C:2022:97.
70      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
71      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
72      Klaganden har i detta sammanhang åberopat Europadomstolens dom av den 27 oktober 1993, Dombo Beheer B.V. mot Nederländerna (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, § 33), dom av den 7 juni 2001, Kress mot Frankrike (CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, § 72), och dom av den 19 september 2017, Regner mot Republiken Tjeckien (CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, § 146).
73      Klaganden har i detta sammanhang åberopat Europadomstolens dom av den 28 augusti 1991, Brandstetter mot Österrike (CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, § 67).
74      Undertecknad i Rom den 4 november 1950.
75      Klaganden har hänvisat till Europadomstolens dom av den 9 juni 1998, McGinley och Egan mot Förenade kungariket (CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, § 86 och 90).
76      C‑650/18, EU:C:2021:426, punkt 17.
77      C‑650/18, EU:C:2021:426.
78      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
79      C‑457/18, EU:C:2020:65.
80      C‑156/21, EU:C:2022:97.
81      Se beslut av den 12 november 2025, Fashion TV RO och Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
82      Se dom av den 4 december 2019, H/rådet (C‑413/18 P, EU:C:2019:1044, punkt 103 och där angiven rättspraxis).
83      Se domen i målet Hamoudi/Frontex (punkt 77 och där angiven rättspraxis).
84      Se beslut av den 12 november 2025, Fashion TV RO och Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, punkt 46 och där angiven rättspraxis).
85      Se dom av den 12 juli 2022, Nord Stream 2/parlamentet och rådet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 129 och där angiven rättspraxis).
86      C‑348/20 P, EU:C:2022:548.
87      Europaparlamentets och rådets förordning av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, 2001, s. 43).
88      Se dom av den 12 juli 2022, Nord Stream 2/parlamentet och rådet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 130).
89      Se dom av den 12 juli 2022, Nord Stream 2/parlamentet och rådet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 131).