Preliminär utgåva
DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen)
den 21 maj 2026
(*)
” Begäran om förhandsavgörande – Humanläkemedel – Direktiv 2001/83/EG – Artikel 85c.1 och 85c.2 – Receptfria läkemedel – Förbud mot att sälja en kategori av receptfria läkemedel på distans till allmänheten via informationssamhällets tjänster – Skydd för folkhälsan ”
I mål C‑604/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Symvoulio tis Epikrateias (Högsta förvaltningsdomstolen, Grekland) genom beslut av den 16 juli 2024, som inkom till domstolen den 16 september 2024, i målet
Farmakeio YZ & Sia OE
mot
Ypourgos Anaptyxis kai Ependyseon,
Ypourgos Ygeias,
ytterligare deltagare i rättegången:
Panellinios Farmakeftikos Syllogos,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden M.L. Arastey Sahún samt domarna J. Passer, E. Regan, D. Gratsias och B. Smulders (referent),
generaladvokat: M. Szpunar,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–        Farmakeio YZ & Sia OE, genom K. Chrysogonos, dikigoros,
–        Panellinios Farmakeftikos Syllogos, genom I. Dimitrellos, dikigoros,
–        Greklands regering, genom K. Georgiadis, V. Karra och K. Konsta, samtliga i egenskap av ombud,
–        Italiens regering, genom S. Fiorentino, i egenskap av ombud, biträdd av E. Cicatelli, procuratore dello Stato, och M. Russo, avvocato dello Stato,
–        Europeiska kommissionen, genom M. Konstantinidis, E. Mathieu, A. Spina och J. Szczodrowski, samtliga i egenskap av ombud,
och efter att den 18 december 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1        Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 85c.1 och 85c.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/83/EG av den 6 november 2001 om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel (EGT L 311, 2001, s. 67), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/62/EU av den 8 juni 2011 (EUT L 174, 2011, s. 74) (nedan kallat direktiv 2001/83).
2        Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, Farmakeio YZ & Sia OE, ett bolag bildat enligt grekisk rätt, och, å andra sidan, Ypourgos Anaptyxis kai Ependyseon (utvecklings- och investeringsministern, Grekland) och Ypourgos Ygeias (hälsoministern, Grekland). Målet rör en talan om ogiltigförklaring som väckts av detta bolag mot en ministerförordning som fastställer vilka kategorier av läkemedel som får säljas på distans till allmänheten via informationssamhällets tjänster av certifierade nätapotek.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2011/62
3        I skälen 21–24 i direktiv 2011/62 anges följande:
”(21)      Olaglig försäljning av läkemedel till allmänheten via internet är ett betydande hot mot folkhälsan, eftersom förfalskade läkemedel kan nå allmänheten på detta sätt. Det är nödvändigt att bemöta detta hot. I detta sammanhang bör hänsyn tas till att specifika villkor för detaljhandeln med läkemedel till allmänheten inte har harmoniserats på unionsnivå och att medlemsstaterna därför får införa villkor för utlämnande av läkemedel till allmänheten med de begränsningar som fastställs i [EUF-]fördraget ….
(22)      När Europeiska unionens domstol (nedan kallad domstolen) undersökte om villkoren för detaljhandel med läkemedel var förenliga med unionsrätten, konstaterade den att läkemedel, på grund av de terapeutiska effekter som utmärker dem, har en särskild karaktär som påtagligt skiljer dem från andra varor. Domstolen har också fastslagit att människors hälsa och liv ges högsta prioritet bland de värden och intressen som åtnjuter skydd enligt EUF-fördraget och att det ankommer på medlemsstaterna att fastställa på vilken nivå de vill säkerställa skyddet för folkhälsan och på vilket sätt denna nivå ska uppnås. Eftersom den nivån kan variera från en medlemsstat till en annan, ska medlemsstaterna medges ett utrymme för skönsmässig bedömning … beträffande villkoren för läkemedelsförsörjning till allmänheten inom sina territorier.
(23)      Domstolen har särskilt, med hänsyn till riskerna för folkhälsan och till den befogenhet som medlemsstater har att fastställa på vilken nivå de vill säkerställa skyddet för folkhälsan, i sin rättspraxis erkänt att medlemsstaterna i princip kan förbehålla detaljhandelsförsäljning av läkemedel endast åt farmaceuter ….
(24)      Därför bör medlemsstaterna, mot bakgrund av domstolens rättspraxis, ha möjlighet att föreskriva villkor som är motiverade med hänsyn till skyddet för folkhälsan när det gäller detaljhandel med läkemedel som sker genom distansförsäljning via informationssamhällets tjänster. Dessa villkor bör inte på ett otillbörligt sätt begränsa den inre marknaden.”
Direktiv 2001/83
4        I skälen 2–5 i direktiv 2001/83 anges följande:
”(2)      Det främsta syftet med alla föreskrifter som reglerar tillverkningen, distributionen eller användningen av läkemedel måste vara att värna om folkhälsan.
(3)      Dock gäller att medlen för att uppnå detta syfte inte får hindra utvecklingen av läkemedel eller handeln med läkemedel inom gemenskapen.
(4)      Handeln med läkemedel inom gemenskapen hindras genom bristande överensstämmelse mellan de nationella bestämmelserna, i synnerhet vad gäller bestämmelserna för läkemedel … eftersom dessa skillnader direkt påverkar den inre marknadens funktion.
(5)      Dessa hinder måste följaktligen undanröjas, något som kräver en tillnärmning av bestämmelserna.”
5        Avdelning VIIA i direktivet, med rubriken ”Distansförsäljning till allmänheten” innehåller artikel 85c. I punkterna 1 och 2 i den artikeln föreskrivs följande:
”1.      Medlemsstaterna ska, utan att det påverkar nationell lagstiftning som förbjuder distansförsäljning av receptbelagda läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster, se till att läkemedel erbjuds genom distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster enligt definitionen i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och föreskrifter för informationssamhällets tjänster [(EGT L 204, 1998, s. 37)] på följande villkor:
a)      Den fysiska eller juridiska person som tillhandahåller läkemedlen har behörighet eller tillstånd att lämna ut läkemedel till allmänheten, även på distans, i enlighet med nationell lagstiftning i den medlemsstat där den personen är etablerad.
b)      Den person som avses i led a har anmält åtminstone följande uppgifter till den medlemsstat där personerna är etablerade:
…
c)      Läkemedlen uppfyller den nationella lagstiftningen i destinationsmedlemsstaten i enlighet med artikel 6.1.
d)      Utan att det påverkar de krav på information som föreskrivs i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (nedan kallat direktivet om elektronisk handel) [(EGT L 178, 2000, s.1)] ska den webbplats som erbjuder läkemedel minst innehålla följande uppgifter:
…
2.      Medlemsstaterna får föreskriva villkor som motiveras med hänsyn till skyddet av folkhälsan för detaljhandeln med läkemedel som säljs på distans till allmänheten via informationssamhällets tjänster inom deras territorier.
…”
Grekisk rätt
6        Ypourgiki apofasi G.P.
oik. 22609 ”Tropopoiisi tou arthrou 116 tis ypo stoicheia D.YG3a/G.P.32221/2013 koinis apofaseos ton Ypourgon Anaptyxis, Antagonistikotitas, Ypodomon, Metaforon kai Diktyon kai Ygeias … ” (ministerförordning G.P.
oik. 22609 ”Ändring av artikel 116 i gemensam förordning D.YG3a/G.P.32221/2013, utfärdad av utvecklingsministern, ministern för konkurrenskraft, infrastrukturministern, transport- och nätverksministern samt hälsoministern …”) av den 19 april 2022, vilken antagits av utvecklings- och investeringsministern tillsammans med hälsoministern (FEK B’ 1965/20.4.2022) (nedan kallad ministerförordningen). I den förordningen preciseras de kategorier av läkemedel som nätapotek får sälja på distans till allmänheten via informationssamhällets tjänster. I artikel 1 i ministerförordningen föreskrivs följande:
”Receptbelagda läkemedel får inte säljas på distans till allmänheten. Vad gäller andra läkemedel får distansförsäljning till allmänheten bedrivas via informationssamhällets tjänster av nätapotek som har certifierats för detta ändamål av [Panellinios Farmakeftikos Syllogos (Apotekarförbundet)] i enlighet med [koini apofasi G5(b)/G.P. oik. 20293 ton Ypourgon Oikonomias, Anaptyxis kai Tourismou kai Ygeias ’Orismos armodias Archis gia tin Pistopoiisi ilektronikon katastimaton farmakeion’ (gemensam förordning G5(b)/G.P. oik. 20293 utfärdad av ekonomiministern, utvecklingsministern
turismministern samt hälsoministern om ’Fastställande av behörig myndighet för certifiering av nätapotek’) av den 15 mars 2016 (FEK B’ 787/23.3.2016)], enbart med avseende på läkemedel som, enligt godkännandet för försäljning, klassificeras eller har klassificerats i underkategorin fritt tillgängliga läkemedelsprodukter (fritt tillgängliga läkemedel …) inom kategorin receptfria läkemedel, i enlighet med bestämmelserna i [apofasi G5(a)51194 tou Ypourgou Ygeias (hälsoministerns förordning G5(a)51194) av den 14 juli 2016 (FEK B’ 2219/18.7.2016)].
Den som överträder bestämmelserna ska av styrelsen för [Ethnikos Organismos Farmakon (Läkemedelsverket) (nedan kallat EOF)] åläggas en straffavgift på mellan tjugotusen (20 000) euro och hundratusen (100 000) euro och, vid upprepade överträdelser, på mellan femtiotusen (50 000) och tvåhundratusen (200 000) euro.
Ovanstående påföljder kumuleras med andra eventuella påföljder.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
7        Kärandebolaget i det nationella målet driver ett fysiskt apotek i Grekland och säljer även varor som saluförs av ett apotek online, i enlighet med tillämplig nationell lagstiftning på läkemedelsområdet.
8        Den 25 maj 2022 väckte kärandebolaget talan vid Symvoulio tis Epikrateias (Högsta förvaltningsdomstolen, Grekland), som är hänskjutande domstol, om ogiltigförklaring av ministerförordningen, genom vilken den tidigare nationella lagstiftningen ändrades. Kärandebolaget invände emot att ministerförordningen numera endast tillåter certifierade nätapotek att sälja en underkategori av receptfria läkemedel, det vill säga fritt tillgängliga läkemedel, men inte andra receptfria läkemedel, på distans till allmänheten via informationssamhällets tjänster. Enligt uppgifter från den hänskjutande domstolen omfattar underkategorin fritt tillgängliga läkemedel receptfria läkemedel som får tillhandahållas inte bara på apotek utan även på andra försäljningsställen, utan att det krävs att en apotekare eller receptarie är närvarande. Det framgår dessutom av redogörelsen för det nationella regelverk som var gällande innan ministerförordningen antogs, såsom det framställts av den hänskjutande domstolen, att certifierade nätapotek, utan åtskillnad, tidigare hade rätt att sälja samtliga receptfria läkemedel liksom läkemedel som inte ersätts av socialförsäkringsorganen till allmänheten via internet.
9        Kärandebolaget gjorde till stöd för sin talan gällande att den begränsning som införts genom ministerförordningen i jämförelse med den tidigare nationella lagstiftningen bland annat strider mot artikel 85c.1 i direktiv 2001/83. Kärandebolaget anser dessutom att det inte finns något skäl rörande skyddet för folkhälsan som i förevarande fall kan motivera en sådan åtgärd i den mening som avses i artikel 85c.2 i direktivet. Kärandebolaget gjorde vidare gällande att den nya nationella lagstiftning som införts genom ministerförordningen i praktiken blir verkningslös, eftersom inget läkemedel på den grekiska marknaden har klassificerats i underkategorin fritt tillgängliga läkemedel av den behöriga nationella myndigheten.
10      De nationella myndigheter som antog ministerförordningen och Panellinios Farmakeftikos Syllogos (Apotekarförbundet, Grekland) gjorde för sin del gällande att det av skäl av allmänintresset knutna till skyddet för folkhälsan var nödvändigt att anta den nya nationella lagstiftningen, i enlighet med artikel 85c.2 i direktiv 2001/83. De har särskilt gjort gällande att möjligheten för nätapotek, enligt den tidigare nationella lagstiftningen, att utan åtskillnad sälja samtliga receptfria läkemedel och icke-ersättningsgrundande läkemedel hade lett till att fler än 1 000 olika slags läkemedel blev tillgängliga online, vilket försvårar kontrollen av polyfarmaci, det vill säga överdriven konsumtion av läkemedel, samt kampen mot handel med förfalskade läkemedel eller läkemedel som inte uppfyller de erforderliga kraven. Onlineförsäljning av läkemedel, även när de inte är receptbelagda, utgör en risk för folkhälsan, eftersom sådan försäljning berövar apotekaren möjligheten att identifiera slutanvändaren. De anser att ministerförordningen även gör det möjligt att begränsa den skada som åsamkas den ”säkerhetsgaranti” som är knuten till att en apotekare personligen lämnar ut läkemedlen, eftersom den risken inte föreligger när det gäller fritt tillgängliga läkemedel på grund av deras särskilda egenskaper. Vidare tillgodoser inte nätapotekens tillhandahållande av samtliga receptfria läkemedel och icke-ersättningsgrundande läkemedel något särskilt behov i Grekland med hänsyn till den optimala och rationella geografiska fördelningen av apotek i landet. Apotekarförbundet har slutligen till stöd för sina argument åberopat lagstiftningen i Cypern och Portugal, vilken enligt Apotekarförbundet begränsar tillhandahållandet av receptfria läkemedel via internet.
11      Den hänskjutande domstolen anser att frågan huruvida unionsrätten utgör hinder för en nationell lagstiftning som endast tillåter distansförsäljning till allmänheten via internet av en underkategori av receptfria läkemedel ska bedömas mot bakgrund av bland annat domen av den 11 december 2003, Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664), och domen av den 29 februari 2024, Doctipharma (C‑606/21, EU:C:2024:179). Den hänskjutande domstolen har av denna rättspraxis dragit slutsatsen att artikel 85c.1 i direktiv 2001/83 inte kan tolkas så, att den nationella lagstiftaren får förbjuda försäljning av receptfria läkemedel via internet. Den hänskjutande domstolen anser följaktligen att ministerförordningen ska ogiltigförklaras.
12      I avsaknad av uttrycklig praxis från EU-domstolen i detta avseende och med beaktande av Apotekarförbundets argument avseende den cypriotiska och den portugisiska lagstiftningen på området, vill den hänskjutande domstolen emellertid få klarhet i huruvida artikel 85c.2 i direktivet ska tolkas så, att medlemsstaterna, av hänsyn till skyddet för folkhälsan, får förbjuda distansförsäljning av vissa receptfria läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster.
13      Mot denna bakgrund beslutade Symvoulio tis Epikrateias (Högsta förvaltningsdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)      Utgör artikel 85c.1 i [direktiv 2001/83] hinder för en nationell bestämmelse som inte tillåter nätapotek att bedriva distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster av samtliga receptfria läkemedel, utan endast av en underkategori av dessa (i förevarande fall fritt tillgängliga läkemedel)?
2)      Eller, är det tvärtom tillåtet, enligt artikel 85c.2 i [direktiv 2001/83], för den nationella lagstiftaren att förbjuda nätapotek att bedriva distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster av receptfria läkemedel av hänsyn till skyddet för folkhälsan?
3)      För det fall den andra frågan besvaras jakande, utgör de skäl som [den grekiska regeringen] och Apotekarförbundet i förevarande fall har åberopat för att motivera den omtvistade begränsningen (att bekämpa polyfarmaci och olaglig handel med förfalskade eller olämpliga läkemedel och så vidare) skäl som är hänförliga till skyddet för folkhälsan, i den mening som avses i artikel 85c.2 i direktiv [2001/83]?
4)      För det fall den tredje frågan besvaras jakande, ska den nationella domstolen undersöka den begränsande åtgärdens proportionalitet ur negativ synvinkel, det vill säga enbart pröva huruvida begränsningen är uppenbart olämplig eller uppenbart onödig, eller ur positiv synvinkel, det vill säga huruvida begränsningen utgör en lämplig och absolut nödvändig åtgärd för att skydda folkhälsan?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första och den andra tolkningsfrågan
14      Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den andra frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 85c.1 och 85c.2 i direktiv 2001/83 ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som, av skäl hänförliga till skyddet för folkhälsan, förbjuder nätapotek som använder sig av informationssamhällets tjänster att sälja receptfria läkemedel på distans till allmänheten, med undantag för en underkategori av sådana läkemedel.
15      I artikel 85c.1 i direktiv 2001/83 föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna ska, utan att det påverkar nationell lagstiftning som förbjuder distansförsäljning av receptbelagda läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster, se till att läkemedel erbjuds genom distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster … på [de] villkor [som anges i leden a–d i punkt 1.]”
16      Det framgår av det andra meningsledet i den bestämmelsen att medlemsstaterna ska se till att ”läkemedel” erbjuds genom distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster. Ordets allmänna karaktär och användningen av den bestämda formen ”läkemedlen” i vissa språkversioner, såsom den spanska, den grekiska, den franska, den italienska och den portugisiska språkversionen, tyder på att den skyldighet som åligger medlemsstaterna avser samtliga läkemedel. Det meningsledet innehåller nämligen inte något som tyder på att unionslagstiftaren hade för avsikt att skilja mellan eventuella kategorier av läkemedel.
17      Det första meningsledet i den bestämmelsen medger emellertid ett undantag från denna skyldighet i den mån som distansförsäljning av receptbelagda läkemedel till allmänheten får förbjudas enligt nationell lagstiftning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 februari 2025, Apothekerkammer Nordrhein, C‑517/23, EU:C:2025:122, punkt 74).
18      Det följer således av ordalydelsen i artikel 85c.1 i direktiv 2001/83 att den skyldighet som föreskrivs däri avser distansförsäljning av samtliga receptfria läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 februari 2024, Doctipharma, C‑606/21, EU:C:2024:179, punkt 41).
19      Härav följer att en nationell lagstiftning som förbjuder distansförsäljning av receptfria läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster, med undantag för en underkategori av sådana läkemedel, strider mot den skyldighet som följer av artikel 85c.1 i direktiv 2001/83.
20      En sådan nationell lagstiftning kan dessutom inte grundas på artikel 85c.2 i direktivet, enligt vilken medlemsstaterna får föreskriva villkor som motiveras med hänsyn till skyddet av folkhälsan för detaljhandeln med läkemedel som säljs på distans till allmänheten via informationssamhällets tjänster inom deras territorier.
21      Även om det på grund av användningen av uttrycket ”villkor” såväl i punkt 1 som i punkt 2 i artikel 85c i direktivet, kan anses att medlemsstaterna har möjlighet att uppställa ytterligare villkor för distansförsäljning av samtliga receptfria läkemedel till allmänheten utöver dem som uttryckligen anges i punkt 1 a–d, ska det påpekas att en nationell lagstiftning som förbjuder att receptfria läkemedel, med undantag för en underkategori av sådana läkemedel, utbjuds till försäljning online till allmänheten, såsom den aktuella nationella lagstiftningen, inte kan anses vara ett ”villkor” för detaljhandeln med läkemedel i den mening som avses i artikel 85c.2 i direktivet.
22      En sådan lagstiftning tillåter nämligen endast delvis distansförsäljning av receptfria läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster. De villkor som avses i artikel 85c.2 i direktiv 2001/83 får emellertid inte leda till att den skyldighet som åligger medlemsstaterna enligt artikel 85c.1 att se till att läkemedel – åtminstone samtliga receptfria läkemedel – erbjuds genom distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster, med iakttagande av de villkor som fastställs i sistnämnda bestämmelse, urholkas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 februari 2024, Doctipharma, C‑606/21, EU:C:2024:179, punkterna 55 och 56).
23      Den tolkningen stöds såväl av tillkomsthistorien bakom
artikel 85c i direktiv 2001/83 som av de mål som eftersträvas med direktivet.
24      Vad för det första gäller bestämmelsens tillkomsthistoria ska det erinras om att det i direktiv 2001/83, genom direktiv 2011/62, har införts en avdelning VIIA, med rubriken ”Distansförsäljning till allmänheten”, vilken bland annat innehåller artikel 85c i direktiv 2001/83.
25      Det framgår av skäl 24 i direktiv 2011/62, mot bakgrund av vilket artikel 85c.1 och 85c.2 i direktiv 2001/83 ska tolkas, att även om medlemsstaterna bör ha möjlighet att föreskriva villkor som är motiverade med hänsyn till skyddet för folkhälsan när det gäller detaljhandel med läkemedel som sker genom distansförsäljning via informationssamhällets tjänster, får dessa villkor dock inte på ett otillbörligt sätt begränsa den inre marknaden. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 35 i sitt förslag till avgörande skulle ett sådant hinder kunna uppstå om omfattningen av skyldigheten att tillåta onlineförsäljning av receptfria läkemedel ensidigt ifrågasattes av en medlemsstat.
26      Det ska i detta sammanhang erinras om att domstolen, i punkterna 76 och 124 i domen av den 11 december 2003, Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664), kvalificerade det förbud mot distansförsäljning av läkemedel, i förevarande fall via internet, som föreskrivs i nationella bestämmelser som en ”åtgärd med motsvarande verkan” som en kvantitativ importrestriktion i den mening som avses i artikel 28 EG (nu artikel 34 FEUF). Domstolen fann vidare att även om en sådan åtgärd kan motiveras med hänsyn till skyddet för hälsan i artikel 30 EG (nu
artikel 36 FEUF)
under förutsättning att den avser receptbelagda läkemedel, kan den artikeln inte åberopas för att motivera ett absolut förbud mot distansförsäljning av läkemedel som är receptfria i den berörda medlemsstaten.
27      Härav följer att unionslagstiftaren, vid antagandet av artikel 85c.1 i direktiv 2001/83, avsåg att beakta de insikter som följer av domstolens praxis avseende onlineförsäljning av läkemedel. Unionslagstiftaren har nämligen genom denna bestämmelse ytterligare begränsat det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna har på detta område, genom att införa en skyldighet att sälja samtliga receptfria läkemedel på distans till allmänheten via informationssamhällets tjänster.
28      Härav följer att medlemsstaterna inte kan åberopa artikel 85c.2 i direktiv 2001/83 för att föreskriva villkor som är motiverade med hänsyn till skyddet för folkhälsan när det gäller detaljhandel med receptfria läkemedel inom deras territorium som sker genom distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster, när sådana villkor medför att den skyldighet som föreskrivs i artikel 85c.1 förlorar sin ändamålsenliga verkan.
29      Vad för det andra gäller de mål som eftersträvas med direktiv 2001/83, framgår det av skäl 2 i direktivet att det syftar till att värna om folkhälsan, bland annat genom att bekämpa olaglig försäljning av läkemedel till allmänheten via internet, såsom anges i skäl 21 i direktiv 2011/62. Såsom framgår av skäl 3 i direktiv 2001/83 ska emellertid målet att skydda folkhälsan uppnås utan att handeln med läkemedel inom unionen hindras.
30      Med hänsyn därtill åläggs medlemsstaterna i artikel 85c.1 i direktiv 2001/83 att tillåta distansförsäljning av samtliga receptfria läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster. Inom ramen för målet att skydda folkhälsan och med beaktande av domen av den 19 maj 2009, Apothekerkammer des Saarlandes m.fl. (C‑171/07 och C‑172/07, EU:C:2009:316), – som citeras genom en fotnot i skälen 22 och 23 i direktiv 2011/62 – i vilken domstolen tillerkände medlemsstaterna möjligheten att fastställa nivån på skyddet för folkhälsan, fastställs i leden a–d i denna bestämmelse de villkor avseende personer, läkemedel och webbplatser som ska gälla för distansförsäljning av läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster. I detta avseende förbehåller nämnda bestämmelse, i enlighet med denna rättspraxis, medlemsstaterna befogenheten att fastställa de krav som dessa personer måste uppfylla.
31      Härav följer, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 20 i sitt förslag till avgörande, att när villkoren i artikel 85c.1 i direktiv 2001/83 är uppfyllda, får en medlemsstat inte förbjuda distansförsäljning av receptfria läkemedel till allmänheten via en av informationssamhällets tjänster.
32      Artikel 85c.2 i direktivet tillåter visserligen att medlemsstaterna, av hänsyn till skyddet för folkhälsan, föreskriver villkor för detaljhandeln med läkemedel som säljs på distans till allmänheten via informationssamhällets tjänster inom deras territorier. Ett ”villkor” i den mening som avses i denna bestämmelse får emellertid inte tolkas så, att det tillåter medlemsstaterna att av sådana skäl införa ett förbud mot distansförsäljning av receptfria läkemedel till allmänheten via sådana tjänster, med undantag för en underkategori av sådana läkemedel, eftersom ett sådant förbud skulle äventyra de mål som eftersträvas med direktivet genom att frånta artikel 85c.1 i direktivet dess ändamålsenliga verkan.
33      Eftersom de villkor som avses i artikel 85c.2 i direktiv 2001/83 inte kan påverka vare sig omfattningen av den skyldighet som fastställs i artikel 85c.1 i direktivet eller villkoren i leden a–d i sistnämnda bestämmelse, är medlemsstaternas befogenhet att fastställa innehållet i de ”villkor som motiveras med hänsyn till skyddet av folkhälsan för detaljhandeln”, i den mening som avses i punkt 2, med nödvändighet begränsad, eftersom den endast kan avse formerna för saluföring av dessa läkemedel till allmänheten, det vill säga villkoren för den verksamhet som bedrivs i detaljhandeln med dessa läkemedel inom deras territorier.
34      Dessa villkor, som måste motiveras av hänsyn till skyddet för folkhälsan, kan tillämpas på åtgärder som syftar till att minska de risker som är förknippade med onlineförsäljning av läkemedel. Såsom kärandebolaget har gjort gällande kan villkoren till exempel bestå i inrättandet av effektiva mekanismer för kontroll av konsumtionen av läkemedel, såsom införandet av beställningstak för kunder eller inrättandet av ett onlinesystem för identifiering och registrering av uppgifter om kundernas hälsa i syfte att bekämpa polyfarmaci.
35      I detta sammanhang är det inte uteslutet att medlemsstaterna uppställer sådana villkor för en särskild kategori av receptfria läkemedel, exempelvis på grund av deras särskilda terapeutiska egenskaper, under förutsättning att villkoren inte påverkar möjligheten att erbjuda dessa läkemedel genom sådan försäljning, såsom framgår av artikel 85c.1 i direktiv 2001/83.
36      Mot denna bakgrund ska den första och den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 85c.1 och 85c.2 i direktiv 2001/83 ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som, av skäl hänförliga till skyddet för folkhälsan, förbjuder nätapotek som använder sig av informationssamhällets tjänster att sälja receptfria läkemedel på distans till allmänheten, med undantag för en underkategori av sådana läkemedel.
Den tredje och den fjärde frågan
37      Med hänsyn till svaret på den första och den andra frågan saknas anledning att besvara den tredje och den fjärde frågan.
Rättegångskostnader
38      Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:
Artikel 85c.1 och 85c.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/83/EG av den 6 november 2001 om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/62/EU av den 8 juni 2011,
ska tolkas så,
att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som, av skäl hänförliga till skyddet för folkhälsan, förbjuder nätapotek som använder sig av informationssamhällets tjänster att sälja receptfria läkemedel på distans till allmänheten, med undantag för en underkategori av sådana läkemedel.
Underskrifter
*      Rättegångsspråk: grekiska.