62023CJ0391
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
16 октомври 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 191, параграф 2 ДФЕС — Политика на Съюза в областта на околната среда — Регламент (ЕС) 2021/1119 — Цел на Съюза за неутралност по отношение на климата — Директива (ЕС) 2019/944 — Общи правила за вътрешния пазар на електроенергия — Национална правна уредба, която облага с данък върху приходите производителите на електроенергия от възобновяеми източници — Освобождаване от данък на производителите на електроенергия от изкопаеми горива и биомаса“
По дело C‑391/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ, Румъния) с акт от 7 февруари 2023 г., постъпил в Съда на 27 юни 2023 г., в рамките на производство по дело
Brăila Winds SRL
срещу
Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București — Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București,
Ministerul Finanţelor,
Preşedintele Agenţiei Naţionale de Administrare Fiscală,
Agenţia Naţională de Administrare Fiscală,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: M. Condinanzi, председател на състава, I. Jarukaitis (докладчик), председател на четвърти състав, и N. Jääskinen, съдия,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Brăila Winds SRL, от C.‑A. Bîrsan, E.‑D. Gramaticescu и A.‑C. Lăcureanu, avocați,
–
за Европейската комисия, от I. Georgiopoulos, L. Nicolae и K. Talabér-Ritz, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 49, 56, 107 и 108 и член 191, параграф 2 ДФЕС, на член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), на Директива (ЕС) 2019/944 на Европейския парламент и на Съвета от 5 юни 2019 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за изменение на Директива 2012/27/ЕС (ОВ L 158, 2019 г., стр. 125), както и на Регламент (ЕС) 2021/1119 на Европейския парламент и на Съвета от 30 юни 2021 година за създаване на рамката за постигане на неутралност по отношение на климата и за изменение на регламенти (ЕО) № 401/2009 и (ЕС) 2018/1999 (Европейски закон за климата) (ОВ L 243, 2021 г., стр. 1).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Brăila Winds SRL, дружество — производител на електроенергия от възобновяеми източници (вятър), от една страна, и Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București — Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București (Генерална регионална дирекция на публичните финанси Букурещ — Данъчна администрация за средните данъкоплатци, Букурещ, Румъния), Ministerul Finanțelor (Министерство на финансите), Președintele Agenției Naționale de Administrare Fiscală) (председател на Национална агенция „Данъчна администрация“) и Agenția Națională de Administrare Fiscală (Национална агенция „Данъчна администрация“, Румъния) (наричана по-нататък „ANAF“), от друга страна, относно начислен на Brăila Winds данък в размер на 80 % от приходите му, които се равняват на разликата между средната месечна продажна цена на електроенергията му и определената от националния законодател цена.
Правна уредба
Правото на Съюза
Договорът за функционирането на ЕС
3
Член 191, параграф 2 ДФЕС гласи:
„Политиката на Съюза в областта на околната среда има за цел постигането на високо равнище на защита, като взема предвид различното състояние на регионите в рамките на [Европейския] съюз. Тя се основава на принципите на предпазните мерки и превантивните действия, на принципа на приоритетното отстраняване още при източника на замърсяване на околната среда и на принципа „замърсителят плаща“.
В този контекст мерките за хармонизиране, които отговарят на изискванията за защита на околната среда включват, когато това е необходимо, клауза за нейното опазване, която разрешава на държавите членки да приемат временни мерки, основаващи се на околната среда, а не на икономически причини, и които са подчинени на процедура на контрол от страна на Съюза“.
Директива 2019/944
4
Член 1 от Директива 2019/944 е озаглавен „Предмет“ и предвижда в първа и втора алинея:
„Настоящата директива установява общите правила за производството, преноса, разпределението, съхраняването на енергия и доставката на електроенергия, както и разпоредби относно защитата на потребителите, с оглед на създаването на наистина интегрирани, конкурентни, ориентирани към потребителя, гъвкави, справедливи и прозрачни пазари на електроенергия в Съюза.
Като се използват предимствата на интегрирания пазар, с настоящата директива се цели да се гарантират достъпни и прозрачни цени и разходи за енергия за потребителите, висока степен на сигурност на енергийните доставки, както и плавен преход към устойчива нисковъглеродна енергийна система. […]“.
5
Член 9 от тази директива е озаглавен „Задължения за обществена услуга“ гласи в параграфи 1 и 2:
„1.   Без да се засяга параграф 2, въз основа на институционалната си организация и като надлежно спазват принципа на субсидиарност, държавите членки гарантират, че дейността на електроенергийните предприятия се извършва в съответствие с принципите на настоящата директива с цел да се постигне конкурентен, сигурен и екологично устойчив пазар на електроенергия, като не упражняват дискриминация спрямо тези предприятия нито по отношение на правата, нито по отношение на задълженията.
2.   При пълно зачитане на съответните разпоредби на [Договора за функционирането на ЕС], по-специално на член 106 от него, държавите членки може да налагат на предприятията, работещи в електроенергийния сектор, с оглед на общите икономически интереси, задължения за обществена услуга, които може да се отнасят до сигурността, включително сигурността на доставките, редовността, качеството и цената на доставките и опазването на околната среда, включително енергийната ефективност, енергията от възобновяеми източници и опазването на климата. Тези задължения трябва да бъдат ясно определени, прозрачни, недискриминационни, изпълнението им да подлежи на проверка и да гарантират равни условия на достъп на електроенергийните предприятия от Съюза до националните потребители. Задълженията за обществена услуга, които засягат определянето на цените на доставка на електроенергия, трябва да отговарят на изискванията, определени в член 5 от настоящата директива“.
6
Член 58 от посочената директива e озаглавен „Общи цели на регулаторния орган“ и гласи:
„При изпълнение на регулаторните функции, посочени в настоящата директива, регулаторният орган взема всички подходящи мерки за постигане на следните цели в рамките на своите задължения и правомощия, установени в член 59, в тясно сътрудничество с други съответни национални органи, включително органите по конкуренция, както и с органите на съседните държави членки и регулаторните органи от съседните държави членки и съседните трети държави, в зависимост от случая, без да се засяга тяхната компетентност:
a)
насърчаване, в тясно сътрудничество с регулаторните органи на другите държави членки, с [Европейската комисия] и с [Агенцията на Европейския съюз за сътрудничество между регулаторите на енергия] на развиването на конкурентен, гъвкав, сигурен и устойчив от екологична гледна точка вътрешен пазар на електроенергия в рамките на Съюза, както и на действителното отваряне на пазара за всички клиенти и доставчици в Съюза, и осигуряване на подходящи условия за ефективната и надеждна експлоатация на електроенергийните мрежи, като се вземат предвид дългосрочните цели;
[…]
в)
премахване на ограниченията върху търговията с електроенергия между държавите членки, което включва развиване на подходящ капацитет за трансграничен пренос, с цел да се отговори на търсенето и да се стимулира интеграцията на националните пазари, с което може да се улесни свободният поток на електроенергия в Съюза;
[...]“.
Регламент 2021/1119
7
Член 1 от Регламент 2021/1119 е озаглавен „Предмет и приложно поле“ и гласи:
„С настоящия регламент се създава рамка за необратимо и постепенно намаляване на антропогенните емисии на парникови газове по източници и засилването на поглъщанията по поглътители, уредени от правото на Съюза.
С настоящия регламент се определя обвързваща цел за неутралност по отношение на климата в Съюза до 2050 г. в стремежа да се постигне дългосрочната цел по отношение на температурата, посочена в член 2, параграф 1, буква а) от [Парижкото споразумение относно изменението на климата, ратифицирано от Съюза с Решение (ЕС) 2016/1841 на Съвета от 5 октомври 2016 година за сключване от името на Европейския съюз на Парижкото споразумение, прието по Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации по изменение на климата (ОВ L 282, 2016 г., стр. 1)], и се създава рамка за постигането на напредък към глобалната цел за адаптацията, посочена в член 7 от Парижкото споразумение. В настоящия регламент се определя и обвързваща цел за Съюза за нетно вътрешно намаление на емисиите на парникови газове за 2030 г.
[…]“.
8
Член 2 от този регламент е озаглавен „Цел за неутралност по отношение на климата“ и гласи:
„1.   Емисиите на парникови газове и поглъщанията в целия Съюз, уредени в правото на Съюза, трябва да бъдат балансирани в рамките на Съюза най-късно до 2050 г., като към тази дата се постигне намаление до нулеви нетни емисии, а след това Съюзът ще се стреми към постигането на отрицателни емисии.
2.   Компетентните институции на Съюза и държавите членки предприемат необходимите мерки, съответно на равнището на Съюза и на национално равнище, за да спомогнат за колективното постигане на целта за неутралност по отношение на климата, определена в параграф 1, като вземат предвид значението на насърчаването както на справедливостта и солидарността между държавите членки, така и на разходната ефективност при постигането на тази цел“.
9
Член 5 от посочения регламент е озаглавен „Адаптиране към изменението на климата“) и предвижда в параграф 1:
„Компетентните институции на Съюза и държавите членки гарантират постоянен напредък в повишаването на адаптивната способност, укрепването на устойчивостта и намаляването на уязвимостта от изменението на климата в съответствие с член 7 от Парижкото споразумение“.
10
Член 7 от същия регламент е озаглавен „Оценка на националните мерки“ и гласи:
„1.   До 30 септември 2023 г. и на всеки пет години след това Комисията оценява:
a)
съответствието на националните мерки въз основа на интегрираните национални планове в областта на енергетиката и климата, националните дългосрочни стратегии и двугодишните доклади за напредъка, представяни в съответствие с Регламент (ЕС) 2018/1999 [на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2018 година относно управлението на Енергийния съюз и на действията в областта на климата, за изменение на регламенти (ЕО) № 663/2009 и (ЕО) № 715/2009 на Европейския парламент и на Съвета, директиви 94/22/ЕО, 98/70/ЕО, 2009/31/ЕО, 2009/73/ЕО, 2010/31/ЕС, 2012/27/ЕС и 2013/30/ЕС на Европейския парламент и на Съвета, директиви 2009/119/ЕО и (ЕС) 2015/652 на Съвета и за отмяна на Регламент (ЕС) № 525/2013 на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 328, 2018 г., стр. 1)], които имат отношение към постигането на целта за неутралност по отношение на климата, посочена в член 2, параграф 1 от настоящия регламент;
б)
съответствието на съответните национални мерки с гарантирането на напредък по отношение на адаптирането, посочено в член 5, като се вземат предвид националните стратегии за адаптиране, посочени в член 5, параграф 4.
[…]
2.   Ако, след като надлежно отчете колективния напредък, оценен в съответствие с член 6, параграф 1, Комисията установи, че мерките на дадена държава членка не съответстват на целта за неутралност по отношение на климата, определена в член 2, параграф 1, или не съответстват на гарантирането на напредък по отношение на адаптирането, посочено в член 5, тя може да отправи препоръки към тази държава членка. Комисията прави тези препоръки публично достъпни.
3.   Ако бъдат отправени препоръки в съответствие с параграф 2, се спазват следните принципи:
a)
в срок от шест месеца от получаването на препоръките съответната държава членка уведомява Комисията относно начина, по който възнамерява да вземе надлежно предвид препоръките в дух на солидарност между държавите членки и Съюза и между самите държави членки;
б)
след представянето на уведомлението, посочено в буква а) на настоящия параграф, в следващия си интегриран национален доклад за напредъка в областта на енергетиката и климата, представен в съответствие с член 17 от Регламент [2018/1999] в годината, следваща годината, през която са издадени препоръките, съответната държава членка посочва как е взела надлежно предвид препоръките; ако съответната държава членка реши да не взема мерки във връзка с препоръките или със съществена част от тях, тази държава членка представя основанията си за това на Комисията;
[…]“.
Директива 2008/118/ЕО
11
Член 1 от Директива 2008/118/ЕО на Съвета от 16 декември 2008 година относно общия режим на облагане с акциз и за отмяна на Директива 92/12/ЕИО (ОВ L 9, 2008 г., стр. 12) гласи:
„1.   Настоящата директива определя общ режим по отношение на акциза, с който се облага пряко или косвено потреблението на следните стоки (наричани по-долу „акцизни стоки“):
a)
енергийни продукти и електрическата енергия, обхванати от Директива 2003/96/ЕО [на Съвета от 27 октомври 2003 година относно преструктурирането на правната рамка на Общността за данъчно облагане на енергийните продукти и електроенергията (ОВ L 283, 2003 г., стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 98)];
[…]
2.   Държавите членки могат да налагат по отношение на акцизните стоки допълнителни косвени данъци със специално предназначение, при условие че тези данъци са в съответствие с данъчните правила на Общността, приложими по отношение на акцизите или [(ДДС)] при определянето на данъчната основа, изчисляването на данъчното задължение, облагането и контрола на данъка, като тези правила не включват разпоредбите, свързани с освобождаването от данъци.
[…]“.
Директива 2003/96
12
Член 1 от Директива 2003/96 е формулиран по следния начин:
„Държавите членки налагат данъци върху енергийните продукти и електроенергията в съответствие с настоящата директива“.
13
Член 4 от тази директива предвижда:
„1.   Нивата на облагане с данъци, които държавите членки прилагат за енергийните продукти и електроенергията, изброени в член 2, не могат да бъдат по-малки от минималните нива на облагане с данъци, посочени в настоящата директива.
2.   За целите на настоящата директива „ниво на облагане с данъци“ представлява общо наложените задължения, обхващащи всички косвени данъци (с изключение на ДДС), изчислени пряко или косвено върху количеството енергийни продукти и електроенергия при пускането им за потребление“.
Румънското право
14
Член II от Legea nr. 259/2021 pentru aprobarea Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 118/2021 privind stabilirea unei scheme de compensare pentru consumul de energie electrică și gaze naturale pentru sezonul rece 2021‑2022, precum și pentru completarea Ordonanței Guvernului nr. 27/1996 privind acordarea de facilități persoanelor care domiciliază sau lucrează în unele localități din Munții Apuseni și în Rezervația Biosferei „Delta Dunării“ (Закон № 259/2021 за одобряване на Извънредно постановление на Министерския съвет № 118/2021 за създаване на схема за компенсиране на потреблението на електроенергия и природен газ за отоплителния сезон 2021—2022 г. и за допълнение на постановление на Министерския съвет № 27/1996 за предоставяне на облекчения на лица, които живеят или работят в определени населени места в планините Апусени и Биосферния резерват „Делтата на Дунав“) от 29 октомври 2021 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 1036 от 29 октомври 2021 г.), изменен с Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 11/2022 privind modificarea și completarea Legii nr. 259/2021 (Извънредно постановление на Министерския съвет № 11/2022 за изменение и допълнение на Закон № 259/2021) от 16 февруари 2022 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 163 от 17 февруари 2022 г.) (наричан по-нататък „Закон № 259/2021“), гласи:
„1. За срока на прилагане на разпоредбите на [Извънредно постановление № 118/2021], изменено и допълнено с настоящия закон, допълнителните приходи, реализирани от производителите на електроенергия, които се равняват на разликата между средната месечна продажна цена на електроенергията и цената от [450 румънски леи (RON) (около 89 евро) за мегаватчас (MWh)], се облагат с данък в размер на 80 %.
2. Производителите на електроенергия от изкопаеми горива, включително чрез комбинирано производство на енергия, се освобождават от прилагането на разпоредбите на параграф 1.
2 bis. Данъкът по параграф 1 се декларира и плаща ежемесечно от производителите на електроенергия, с изключение на производителите по параграф 2, до 25-о число включително на месеца, следващ месеца, за който се дължи данъкът. Данъкът се плаща в държавния бюджет по отделна бюджетна приходна сметка.
2 ter. По изключение от правилото на параграф 2 bis данъкът по параграф 1, който се дължи за периода от 1 ноември до 31 декември 2021 г., се декларира и плаща не по-късно от 25 януари 2022 г.“.
15
Член III, параграф 3 от Извънредно постановление на Министерския съвет № 11/2022, с което се изменя и допълва Закон № 259/2021, предвижда:
„Производителите на електроенергия от биомаса се освобождават от прилагането на разпоредбите на член II, параграф 1 от Закон № 259/2021 […], считано от допълнителните приходи, реализирани след 1 януари 2022 г.“.
16
Член 1 от Ordinul președintelui ANAF nr. 64/2022 privind aplicarea prevederilor articolului II din [Legea nr. 259/2021], precum și privind modificarea și completarea Ordinului președintelui [ANAF] nr. 587/2016 pentru aprobarea modelului și conținutului formularelor utilizate pentru declararea impozitelor și taxelor cu regim de stabilire prin autoimpunere sau reținere la sursă (Наредба № 64/2022 на председателя на ANAF относно прилагането на разпоредбите на член II от Закон № 259/2021 и за изменение и допълнение на Наредба № 587/2016 на председателя на ANAF за утвърждаване на образеца и съдържанието на формулярите за деклариране на данъци и такси, които са предмет на механизма за обратно начисляване или удържане на данък при източника) от 18 януари 2022 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 55 от 19 януари _2022 г.) (наричана по-нататък „Наредба № 64/2022“) е формулиран както следва:
„Данъкът върху допълнителните приходи на производителите на електроенергия се изчислява за периода от 1 ноември 2021 г. до 31 март 2022 г.“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
17
Жалбоподателят в главното производство, Brăila Winds, е дъщерно дружество на групата Engie в Румъния. То произвежда електроенергия чрез вятърна електроцентрала, разположена в окръг Браила (Румъния).
18
Член II, параграф 1 от Закон № 259/2021 въвежда, считано от 1 ноември 2021 г., данък в размер на 80 % върху приходите, реализирани от производителите на електроенергия, които се равняват на разликата между средната месечна продажна цена на електроенергията и цената от 450 RON за MWh. От този данък обаче са освободени производителите на електроенергия от изкопаеми горива, включително от комбинирано производство на енергия, а от 1 януари 2022г. — производителите на електроенергия от биомаса.
19
Закон № 259/2021, в приложимата към спора в главното производство редакция, е резултат от няколко изменения от 2021 г. и 2022 г., въведени с извънредни постановления на Министерския съвет относно реда и условията за плащане на този данък. Освен това на19 януари 2022 г. влиза в сила Наредба № 64/2022, която съдържа уточнения относно декларирането и плащането на посочения данък, както и относно формуляра, който трябва да се използва за тази цел.
20
В приложение на закона и на наредбата жалбоподателят в главното производство, в качеството си на производител на електроенергия от възобновяеми източници, подава данъчни декларации, както и коригиращи декларации и в съответствие с последните плаща данък в общ размер от 11643217 RON (около 2356926,52 евро) за периода от ноември 2021 г. до март 2022 г.
21
След това жалбоподателят в главното производство подава до ANAF, от една страна, административна жалба, с която иска отмяна на Наредба № 64/2022, и от друга страна, административна жалба срещу данъчните декларации, въз основа на които е платил въпросния данък. Двете административни жалби са отхвърлени с две решения на тази агенция, съответно от 16 март и 23 март 2022 г. По отношение на отмяната на Наредба № 64/2022 ANAF приема по същество, че с тази наредба се прилага въведеният със Закон № 259/2021 данък и че следователно тези подзаконови разпоредби не могат да се обжалват по административен ред.
22
На 27 април 2022 г. жалбоподателят в главното производство подава жалба пред запитващата юрисдикция, Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ, Румъния), с която оспорва законосъобразността на Наредба № 64/2022, както и на изготвените въз основа на нея данъчни декларации, като твърди, че самият данък, въведен с член II от Закон № 259/2021, е незаконосъобразен. В това отношение той твърди пред запитващата юрисдикция, че този данък дискриминира производителите на енергия от възобновяеми източници и нарушава принципа на справедливо разпределяне на данъчната тежест, принципа на избягване на двойното данъчно облагане и принципа на недопускане на прилагане с обратна сила и на предвидимост на данъка, а по този начин и принципите на данъчен неутралитет, на правна сигурност и на защита на оправданите правни очаквания. Той твърди също, че този данък представлява неправомерна държавна помощ, предоставена на производителите на електроенергия от изкопаеми горива, включително чрез комбинирано производство на енергия, и на производителите на електроенергия от биомаса в нарушение на член 107 параграф 1 ДФЕС, че създава пречки пред свободното предоставяне на услуги в нарушение на членове 49 и 56 ДФЕС, както и че противоречи на целите на Съюза за неутралност по отношение на климата до 2050 г., на европейската политика за данъчно облагане на енергията и на Директива 2019/944. ANAF иска жалбата да бъде отхвърлена, като поддържа, че оспорваните национални актове са в съответствие със законовите разпоредби, въз основа на които са приети и които са били в сила към този момент.
23
Запитващата юрисдикция счита, че за да се произнесе по спора, с който е сезирана, се нуждае от отговор на някои въпроса. Така с първия си въпрос тази юрисдикция иска да се установи дали, както твърди жалбоподателят, Закон № 259/2021, който води до свръхоблагане на доходите на някои производители на електроенергия, може да се квалифицира като „държавна помощ“ в полза на производителите на електроенергия, които не се облагат с такъв данък, която по силата на член 108, параграф 3 ДФЕС е трябвало да бъде нотифицирана на Комисията. Тази юрисдикция иска по-специално да се установи дали е приложим критерият за селективно предимство, предвид това, че този закон не се прилага към всички категории производители на електроенергия.
24
Вторият въпрос на запитващата юрисдикция се отнася до евентуалните последици на Закон № 259/2021 за свободата на установяване и свободното предоставяне на услуги, доколкото може да откаже групата Engie да продължи да извършва дейност по производство на електроенергия от възобновяеми източници на територията на Румъния, поради високия размер на въведения с този закон данък. В случая трансграничният елемент се състои в това, че Brăila Winds е част от тази група, чието седалище е в Париж (Франция). Макар този въпрос да се отнася до тълкуването както на член 49 ДФЕС, така и на член 56 ДФЕС, запитващата юрисдикция отчита, че свободното предоставяне на услуги има субсидиарен характер по отношение на свободата на установяване, но също и че жалбоподателят в главното производство се позовава и на двете свободи. Освен това, макар разглежданият в главното производство данък да се прилага по недискриминационен начин спрямо местните и чуждестранните производители, от практиката на Съда следва, че това обстоятелство само по себе си не позволява да се приеме, че Закон № 259/2021 не противоречи на тези разпоредби от Договора за функционирането на ЕС. По-специално, в случая се поставя въпросът дали такава правна уредба може да се обоснове с императивни съображения от общ интерес и дали е пропорционална.
25
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали въведеният със Закон № 259/2021 данък може да се квалифицира като мярка, равнозначна на фиксиране на продажната цена или ограничаване на свободата за определяне на продажната цена на електроенергията, която противоречи на разпоредбите на Директива 2019/944, и по-специално на член 58, буква в), който се отнася до задължението на националния регулаторен орган да премахне пречките пред търговията с електроенергия между държавите членки, във връзка с член 9 от тази директива, тъй като последният има директен ефект. В това отношение запитващата юрисдикция уточнява, че жалбоподателят в главното производство твърди, че разглежданото в главното производство национално законодателство нарушава свободната конкуренция на пазара на електроенергия, тъй като води до допълнителни разходи за някои производители, намалява сигурността на доставките и възпрепятства формирането на цените въз основа на търсенето и предлагането. При това положение трябва да се установи дали това законодателство е съвместимо с посочения член 9, доколкото пред запитващата юрисдикция се поддържа, че то не е подходящо за постигане на преследваната цел, нито е пропорционално.
26
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали принципите на предпазните мерки, на превантивните действия и на отстраняването на замърсяването при източника, както и принципът „замърсителят плаща“, установени в член 191, параграф 2 ДФЕС, на които се позовава жалбоподателят в главното производство, имат директен ефект и дали тези принципи са нарушени с въвеждането на данък, с който се облагат производителите на електроенергия от възобновяеми източници, но не и производителите на електроенергия от изкопаеми горива. Освен това запитваща юрисдикция посочва, че жалбоподателят в главното производство твърди също така, че този данък противоречи на Директива 2003/96 и на целите на Съюза за постигане на неутралност по отношение на климата.
27
При тези обстоятелства Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли разпоредбите на членове 107 и 108 ДФЕС да се тълкуват в смисъл, че национална правна уредба като въведената с [Закон № 259/2021], с която се налага данък само на определени производители на електроенергия, представлява държавна помощ, предоставена на освободени от данъка субекти, която подлежи на нотифициране? Дискриминационна ли е такава правна уредба, ако тя се прилага само за определени производители на електроенергия, включително от възобновяеми енергийни източници?
2)
Трябва ли разпоредбите на членове 49 и 56 ДФЕС и съответно на член 17 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като въведената със Закон № 259/2021, с която се налага данък в голям размер само на определени производители на електроенергия (включително от възобновяеми енергийни източници), но не и на други категории производители?
3)
Допуска ли Директива [2019/944], национална правна уредба като въведената със Закон № 259/2021, която може да е равнозначна на фиксиране на продажната цена/ограничаване на свободата за определяне на продажната цена?
4)
Допускат ли разпоредбите на член 191, параграф 2 ДФЕС относно принципите на предпазните мерки, превантивните действия и отстраняването на замърсяването при източника, както и принципът „замърсителят плаща“, национална правна уредба като въведената със Закон № 259/2021? Застрашава ли този закон европейските цели за постигане на неутралност по отношение на климата до 2050 г. и политиката на Европейския съюз в областта на данъчното облагане на енергията?“.
По преюдициалните въпроси
По компетентността на Съда и по допустимостта
28
Съгласно постоянната съдебна практика въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът им предоставя насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящи пред тях спорове (вж. определение от 26 януари 1990 г., Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, т. 7). Основанието за отправяне на преюдициално запитване е не формулирането на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, а необходимостта от отговор за ефективното решаване на даден правен спор (вж. решения от 16 декември 1981 г., Foglia_244/80, EU:C:1981:302, т. 18, и от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 44 и цитираната съдебна практика).
29
Следователно в рамките на преюдициално производство между този спор и разпоредбите от правото на Съюза, чието тълкуване се иска, трябва да има такава връзка, че това тълкуване да е обективно необходимо за акта, който трябва да бъде постановен от запитващата юрисдикция (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 48 и цитираната съдебна практика).
30
Необходимостта да се даде тълкуване на правото на Съюза, което да е от полза за националния съд, изисква последният да определи фактическата и правна обстановка, в която се вписват поставените от него въпроси, или най-малкото да обясни фактическите хипотези, на които тези въпроси се основават (вж. решение от 26 януари 1993 г., Telemarsicabruzzo и др., C‑320/90—C‑322/90, EU:C:1993:26, т. 6). Така Съдът е приел, че е необходимо националният съд да предостави минимални разяснения относно причините за избор на разпоредбите от правото на Съюза, чието тълкуване е поискал, и относно връзката, която установява между тях и приложимото към спора по главното производство национално законодателство (вж. определение от 28 юни 2000 г., Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, т. 16, и решение от 12 септември 2024 г., Syndyk Masy Upadłości A, C‑709/22, EU:C:2024:741, т. 70).
31
В това отношение е важно да се подчертае също, че съдържащата се в актовете за преюдициално запитване информация трябва да позволи, от една страна, на Съда да даде полезен отговор на поставените от националната юрисдикция въпроси и от друга страна, на правителствата на държавите членки и на другите заинтересовани субекти да упражнят правото си по член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз да представят становища. Съдът трябва да следи тази възможност да се зачита, предвид факта, че по силата на посочената разпоредба на заинтересованите лица се съобщават само актовете за преюдициално запитване (вж. в този смисъл решение от 2 септември 2021 г., Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, т. 134 и цитираната съдебна практика).
32
Тези кумулативни изисквания към съдържанието на преюдициалното запитване са посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник на Съда, с който запитващата юрисдикция би следвало да е запозната в рамките на въведеното от член 267 ДФЕС сътрудничество и с който тя следва добросъвестно да се съобразява. Освен това тези изисквания са припомнени в точки 13, 15 и 16 от Препоръките към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (OВ C, C/2024/6008) (вж. в този смисъл решение от 12 септември 2024 г., Presidenza del Consiglio dei ministri и др. (Възнаграждение на непрофесионалните магистрати), C‑548/22, EU:C:2024:730, т. 29).
33
В това отношение, на първо място, що се отнася до първия въпрос, с който запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 107 и 108 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че национална правна уредба, по силата на която само някои производители на електроенергия се облагат с данък върху приходите, над определен размер, представлява държавна помощ, предоставена на освободените от този данък производители, която подлежи на нотифициране, следва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика, за да се квалифицира национална мярка като „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, трябва да са изпълнени едновременно следните условия. Първо, трябва да е налице намеса на държавата или чрез ресурси на държавата. Второ, тази намеса трябва да е в състояние да засегне търговията между държавите членки. Трето, тя трябва да предоставя селективно предимство на получателя. Четвърто, тя трябва да нарушава или да заплашва да наруши конкуренцията (решение от 26 април 2018 г., ANGED, C‑233/16, EU:C:2018:280, т. 37 и цитираната съдебна практика).
34
За да се прецени по-специално дали съответната национална мярка предоставя селективно предимство на получателите си, трябва да се установи дали в рамките на даден правен режим разглежданата национална мярка може да постави в по-благоприятно положение „определени предприятия или производството на някои стоки“ в сравнение с други, които от гледна точка на преследваните от този правен режим цели се оказват в сходно фактическо и правно положение и по този начин са обект на диференцирано третиране, което по същество може да се квалифицира като дискриминационно (решения от 16 март 2017 г., Identi, C‑493/15, EU:C:2017:219, т. 26, и от 5 декември 2023 г., Люксембург и др./Комисия, C‑451/21 P и C‑454/21 P, EU:C:2023:948, т. 106 и цитираната съдебна практика). Освен това определянето на референтната система е от особено значение, когато става дума за данъчни мерки, тъй като наличието на икономическо предимство по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС може да се установи само в сравнение с т.нар. „обичайно“ данъчно облагане (решение от 7 ноември 2019 г., UNESA и др., C‑105/18—C‑113/18, EU:C:2019:935, т. 62).
35
В случая обаче запитващата юрисдикция не е дала никакво обяснение за причините, поради които счита, че разглежданото в главното производство национално законодателство може да е несъвместимо с разпоредбите на член 107, параграф 1 ДФЕС. Освен това актът за преюдициалното запитване не съдържа необходимата информация, за да се определи дали въведеният с това законодателство данъчен режим може да представлява „държавна помощ“ по смисъла на тези разпоредби. По-конкретно, не е възможно да се идентифицира разглежданата в главното производство референтна система, а именно какви са „обичайното“ данъчно облагане на производителите на електроенергия, целта, естеството и структурата на тази система, съпоставимостта на производителите на електроенергия, които подлежат на облагане с въпросния данък, и производителите на електроенергия, които са освободени от него, нито евентуалната обосновка на различното им третиране.
36
При това положение, тъй като Съдът не разполага с необходимите данни, за да бъде полезен с отговора си на първия въпрос, следва да се приеме, че той е недопустим.
37
На второ място, що се отнася до втория въпрос, който касае тълкуването на членове 49 и 56 ДФЕС и на член 17 от Хартата, от акта за преюдициално запитване е видно, че с този въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали разглежданата в главното производство национална правна уредба установява непряка дискриминация в противоречие с членове 49 и 56 ДФЕС, доколкото се отнася до лица като жалбоподателя в главното производство, които са част от група, чието дружество майка е със седалище в друга държава членка. По-специално, запитващата юрисдикция посочва, че тази правна уредба би могла да откаже тази група да продължи да извършва дейност по производство на електроенергия от възобновяеми източници на територията на Румъния.
38
Следва обаче да се отбележи, първо, че в случая дружеството майка на посочената група, установено в друга държава членка, не е страна по спора в главното производство и запитващата юрисдикция не обяснява по какъв начин по спора, с който е сезирана и който се отнася до законосъобразността на данъчното облагане, на което е бил подложен само жалбоподателят в главното производство, дъщерно дружество на това дружество майка, на нея може да ѝ се наложи да преценява отражението на това облагане върху посоченото дружество майка и съответно да определя какви са евентуалните правни последици.
39
Следователно, доколкото вторият въпрос би могъл да се разбира като отнасящ се до хипотеза, която не съответства на фактическото положение по спора в главното производство, а именно наличието на евентуални ограничения на свободите по членове 49 и 56 ДФЕС, които биха могли да бъдат наложени на дружеството майка на жалбоподателя в главното производство, следва да се констатира, че този въпрос е хипотетичен и следователно недопустим на това основание (вж. по аналогия решение от 5 юни 2025 г., Електроразпределителни мрежи Запад, C‑310/24, EU:C:2025:406, т. 44).
40
Второ, що се отнася до наличието на евентуално ограничение на горепосочените свободи, което би могло да се наложи на самия жалбоподател в главното производство, следва да се припомни, че в рамките на преюдициалното производство Съдът има за задача да подпомогне запитващата юрисдикция при решаването на висящия пред нея конкретен спор, което предполага констатация, че посочената свобода е приложима към този спор. Разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободата на установяване и свободното предоставяне на услуги не се прилагат към положение, което с всичките се елементи е свързано само с една държава членка (вж. в този смисъл решения от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, т. 47 и 49, и от 2 март 2023 г., Bursa Română de Mărfuri, C‑394/21, EU:C:2023:146, т. 48).
41
Освен това, когато е сезиран от национална юрисдикция по спор, който се отнася до такова положение, Съдът не може — без друго указание от страна на тази юрисдикция освен това, че разглежданата национална правна уредба се прилага еднакво към гражданите на съответната държава членка и към гражданите на други държави членки — да приеме, че преюдициалното запитване за тълкуване на разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно основните свободи е нужно на тази юрисдикция, за да реши висящия пред нея спор. Всъщност от акта за преюдициално запитване трябва да личат конкретните обстоятелства, въз основа на които може да се установи връзка между членове 49 и 56 ДФЕС и предмета или обстоятелствата по спор, който с всичките си елементи е свързан само със съответната държава членка, за да може Съдът да установи обстоятелство, което свързва този спор с посочените разпоредби от правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, т. 54 и 55).
42
В случая от акта за преюдициално запитване не личат такива конкретни обстоятелства, като запитващата юрисдикция само посочва, че разглежданата в главното производство национална правна уредба се прилага без разлика както за гражданите на съответната държава, така и за гражданите на другите държави членки. Сам по себе си фактът, че жалбоподателят в главното производство е дъщерно дружество на дружество майка, установено в държава членка, различна от Румъния, не е достатъчна индикация за евентуалното наличие на посочената в предходната точка връзка.
43
Накрая, на трето място, що се отнася до член 17 от Хартата, който закрепва правото на собственост, следва да се припомни, че съгласно член 51, параграф 1 от Хартата нейните разпоредби се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза. За да се установи дали дадена национална мярка е свързана с „прилагането на правото на Съюза“ по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата, следва наред с други обстоятелства да се провери дали предназначението на разглежданата национална правна уредба е да се приложи разпоредба от правото на Съюза, от какво естество е тази правна уредба и дали нейните цели са различни от следваните от правото на Съюза, въпреки че тя може косвено да му влияе, и дали в правото на Съюза съществува конкретна уредба на съответната материя или уредба, която може да ѝ влияе (вж. в този смисъл решение от 5 май 2022 г., BPC Lux 2 и др., C‑83/20, EU:C:2022:346, т. 25—27 и цитираната съдебна практика).
44
В случая обаче нищо в акта за преюдициално запитване не дава основание да се счита, че делото в главното производство се отнася до национална правна уредба, с която се прилага правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата. От това следва, че Съдът не е компетентен да се произнесе по тълкуването на член 17 от Хартата.
45
Предвид гореизложените съображения вторият въпрос е изцяло недопустим.
По същество
По третия въпрос
46
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 2019/944 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която облага производителите на електроенергия от възобновяеми източници с данък върху приходите от продажбата на тяхната електроенергия над определена в тази правна уредба цена.
47
В това отношение Директива 2019/944 установява в член 1 общите правила за производството, преноса, разпределението, акумулирането на енергия и доставката на електроенергия, както и разпоредби относно защитата на потребителите, с оглед на създаването на наистина интегрирани, конкурентни, ориентирани към потребителя, гъвкави, справедливи и прозрачни пазари на електроенергия в Съюза. Освен това целта на тази директива по-специално е да гарантира достъпни и прозрачни цени и разходи за енергия за потребителите.
48
Член 9, параграф 1 от тази директива предвижда, че държавите членки трябва да гарантират, че дейността на електроенергийните предприятия се извършва в съответствие с предвидените в нея принципи с цел да се постигне конкурентен, сигурен и екологично устойчив пазар на електроенергия и да не установяват дискриминация между тези предприятия нито по отношение на правата, нито по отношение на задълженията. Член 58 от посочената директива, който изброява общите цели, възложени на регулаторния орган, предвижда в буква в), че този орган трябва да вземе всички разумни мерки за премахване на ограниченията върху търговията с електроенергия между държавите членки, което включва развиване на подходящ капацитет за трансграничен пренос, с цел да се отговори на търсенето и да се стимулира интеграцията на националните пазари.
49
В това отношение запитващата юрисдикция иска да се установи дали национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която облага някои производители на електроенергия с данък върху приходите от продажбата на тяхната електроенергия над определена в тази правна уредба цена, противоречи на Директива 2019/944 като мярка, равностойна на фиксиране на продажната цена на електроенергията или на ограничаване на свободата да се определя тази цена, доколкото може да има евентуално отражение върху определянето на цената.
50
От своя страна жалбоподателят в главното производство твърди пред запитващата юрисдикция, че разглежданият в главното производство данъчен режим нарушава свободната конкуренция на пазара на електроенергия, като води до допълнителни разходи за някои производители, намалява сигурността на доставките и възпрепятства формирането на цените въз основа на търсенето и предлагането.
51
Следва да се отбележи, че от практиката на Съда във връзка с Директива 2009/72/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за отмяна на Директива 2003/54/ЕО (ОВ L 211, 2009 г., стр. 55), заменена с Директива 2019/944, следва, че първата директива няма за цел да сближи данъчните режими на държавите членки в тази област, и че предвиденият в нея принцип на недопускане на дискриминация не се прилага към правната уредба на държава членка, въвеждаща данък, с който се облагат производството и включването на електроенергия в електрическата мрежа на територията на държава членка (вж. в този смисъл решение от 3 март 2021 г., Promociones Oliva Park, C‑220/19, EU:C:2021:163, т. 78 и цитираната съдебна практика).
52
В случая изглежда, освен ако не се установи друго при проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши, че съответните разпоредби от Закон № 259/2021 въвеждат данък, който поне отчасти преследва бюджетни цели, и нямат за цел да регулират доставката на електроенергия, нито да гарантират защитата на потребителите или на свободната конкуренция.
53
Освен това и при всички положения съответните разпоредби от Закон № 259/2021, изглежда, не представляват мярка, равностойна на „мярка за определяне на продажната цена“ на електроенергията или на ограничаване на свободата на производителите на електроенергия да определят продажните си цени, тъй като евентуалното въздействие на разглеждания в главното производство данък върху продажните цени е, най-малкото, далечно и несигурно, тъй като този данък по същество само намалява печалбата, която тези производители могат да извлекат от продажбите си.
54
С оглед на тези съображения на третия въпрос следва да се отговори, че Директива 2019/944 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която облага производителите на електроенергия от възобновяеми източници с данък върху приходите от продажбата на тяхната електроенергия над определена в тази правна уредба цена.
По четвъртия въпрос
55
Като начало, следва да се припомни, че както следва и от точка 28 от настоящото решение, съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени (решение от 30 април 2025 г., Инспекторат към Висшия съдебен съвет, C‑313/23, C‑316/23 и C‑332/23, EU:C:2025:303, т. 65 и цитираната съдебна практика).
56
В случая, що се отнася до четвъртия въпрос, в преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция се позовава на съвместимостта на национална правна уредба като Закон № 259/2021 с оглед по-специално на „целите за неутралност по отношение на климата до 2050 г.“ и на Съобщението на Комисията до Европейския парламент, Европейския съвет, Съвета, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите от 11 декември 2019 г., озаглавено „Европейският зелен пакт“ (COM(2019) 640 final). Този пакт обаче представлява само съобщение, прието от Комисията, което няма обвързващо действие (вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2024 г., Lituanie и др./Парламент и Съвет (Пакет за мобилност), C‑541/20—C--555/20, EU:C:2024:818, т. 432).
57
Целта за неутралност по отношение на климата обаче е възложена колективно на Съюза и на държавите членки с Регламент 2021/1119, чийто член 2, параграф 1 предвижда, че неутралността по отношение на климата трябва да бъде постигната най-късно до 2050 г. на равнището на Съюза.
58
Ето защо следва да се приеме, че с четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 191, параграф 2 ДФЕС и Регламент 2021/1119 допускат национална правна уредба, която облага производителите на електроенергия от възобновяеми източници с данък върху приходите от продажбата на тяхната електроенергия над определена в тази правна уредба цена, но освобождава от този данък производителите на електроенергия от изкопаеми горива.
59
На първо място, що се отнася до член 191, параграф 2 ДФЕС, следва да се припомни, че тази разпоредба предвижда, че политиката на Съюза в областта на околната среда има за цел постигането на „високо равнище на защита“, като взема предвид различното състояние на регионите в рамките на Съюза. Тя се основава на принципите на предпазните мерки и превантивните действия, на принципа на приоритетното отстраняване още при източника на замърсяване на околната среда и на принципа „замърсителят плаща“. В този контекст мерките за хармонизиране, които отговарят на изискванията за защита на околната среда, включват, когато това е необходимо, клауза за нейното опазване, която разрешава на държавите членки да приемат временни мерки, основаващи се на околната среда, а не на икономически причини, и които са подчинени на процедура на контрол от страна на Съюза.
60
Запитващата юрисдикция иска по-специално да се установи дали закрепените в посочената разпоредба принципи имат директен ефект, и ако е така, дали данък като разглеждания в главното производство противоречи на тези принципи.
61
В това отношение Съдът е постановил, че член 191, параграф 2 ДФЕС единствено дефинира общите цели на Съюза в областта на околната среда, доколкото член 192 ДФЕС поверява на Европейския парламент и на Съвета на Европейския съюз, действащи в съответствие с обикновената законодателна процедура, грижата да решават относно действията, които да предприемат с оглед осъществяване на тези цели. Ето защо, доколкото член 191, параграф 2 ДФЕС, която прогласява по-специално принцип „замърсителят плаща“, се отнася до законодателя на Съюза, частноправните субекти не могат да се позовават на този член, за да изключат прилагането на национална правна уредба като разглежданата в главното производство, когато липсва правна уредба на Съюза, приета на основание на член 192 ДФЕС (вж. в този смисъл решения от 4 март 2015 г., Fipa Group e.a., C‑534/13, EU:C:2015:140, т. 39 и 40, и от 13 юли 2017 г., Túrkevei Tejtermelő Kft., C‑129/16, EU:C:2017:547, т. 36 и 37).
62
Тъй като законодателят на Съюза не е приел на основание член 192 ДФЕС никакъв акт, който може да регламентира приемането от държавите членки на данък като установения със Закон № 259/2021, следва да се констатира, че член 191, параграф 2 ДФЕС не е приложим към спора в главното производство, поради което четвъртият въпрос не следва да се разглежда от гледна точка на последната разпоредба.
63
На второ място, що се отнася до целите за неутралност по отношение на климата, които Съюзът си е поставил, и по-специално до Регламент 2021/1119, който определя тези цели до 2050 г., следва да се отбележи, че съгласно член 1 от този регламент той има за цел по-специално да създаде рамка за необратимо и постепенно намаляване на антропогенните емисии на парникови газове и да определи обвързваща цел за неутралност по отношение на климата на равнището на Съюза.
64
Освен това член 2, параграф 2 от посочения регламент предвижда, че държавите членки са длъжни да предприемат необходимите мерки на национално равнище, за да спомогнат за колективното постигане на целта за неутралност по отношение на климата. Съгласно член 5, параграф 1 от същия регламент съответните институции на Съюза и държавите членки трябва да гарантират постоянен напредък в повишаването на адаптивната способност, укрепването на устойчивостта и намаляването на уязвимостта към изменението на климата. Съгласно член 7 от Регламент 2021/1119 Комисията редовно трябва да оценява съответствието на националните мерки въз основа на интегрираните национални планове в областта на енергетиката и климата, националните дългосрочни стратегии и двугодишните доклади за напредъка. Ако тази институция установи, че приетите от дадена държава членка мерки са несъвместими с целта за неутралност по отношение на климата или не гарантират посоченото в член 5 от посочения регламент повишаване на адаптивната способност, тя може да отправи препоръки към тази държава членка, след което държавата членка е длъжна да уведоми Комисията за начина, по който възнамерява надлежно да ги вземе предвид, а през следващата година — за начина, по който ги е взела предвид, или, ако реши да не предприеме действия по препоръките или значителна част от тях, да се обоснове пред тази институция.
65
Следователно както от текста на разпоредбите на Регламент 2021/1119, и по-специално от членове 2, 5 и 7, така и от преследваната с него цел за неутралност по отношение на климата следва, че този регламент само задължава държавите членки да изготвят цялостна стратегия за постигането на тази цел.
66
Всъщност, както подчертава Комисията в писменото си становище, за тази цел приета от държава членка конкретна мярка трябва да се преценява с оглед на всички обстоятелства на ситуацията, в която е приета, и на всички мерки, които съответната държава членка е взела, за да допринесе за постигането на целта за неутралност по отношение на климата на равнището на Съюза. Правна уредба като разглежданата в главното производство обаче сама по себе си не изглежда да оказва решаващо влияние върху постигането на такава цел или да доведе до неизпълнение от страна на държавата членка, която я е приела, на задължението да вземе необходимите мерки за постигането на тази обща цел, като се има предвид по-специално обстоятелството, че прилагането на тази правна уредба е ограничено във времето и не изглежда да може да засегне значително емисиите на парникови газове.
67
Ето защо на четвъртия въпрос следва да се отговори, че Регламент 2021/1119 допуска национална правна уредба, която облага производителите на електроенергия от възобновяеми източници с данък върху приходите от продажбата на тяхната електроенергия над определена в тази правна уредба цена, но която освобождава от този данък производителите на електроенергия от изкопаеми горива.
По съдебните разноски
68
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
1)
Директива (ЕС) 2019/944 на Европейския парламент и на Съвета от5 юни 2019 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за изменение на Директива 2012/27/ЕС
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, която облага производителите на електроенергия от възобновяеми източници с данък върху приходите от продажбата на тяхната електроенергия над определена в тази правна уредба цена.
2)
Регламент (ЕС) 2021/1119 на Европейския парламент и на Съвета от 30 юни 2021 година за създаване на рамката за постигане на неутралност по отношение на климата и за изменение на регламенти (ЕО) № 401/2009 и (ЕС) 2018/1999 (Европейски закон за климата)
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, която облага производителите на електроенергия от възобновяеми източници с данък върху приходите от продажбата на тяхната електроенергия над определена в тази правна уредба цена, но която освобождава от този данък производителите на електроенергия от изкопаеми горива.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.