62022CJ0776_RES
Дело C‑776/22 Р
Studio Legale Ughi e Nunziante
срещу
Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост
Решение на Съда (голям състав) от 4 септември 2025 година
„Жалба — Жалба за отмяна — Член 19 от Статута на Съда на Европейския съюз — Представителство на непривилегировани страни в преки производства пред съдилищата на Европейския съюз — Представителство на адвокатска кантора от адвокат, съдружник в кантората — Адвокат, който има качеството на трето лице спрямо на жалбоподателя — Презумпция за независимост — Оборване на презумпцията — Условия“
Съдебно производство — Жалба в първоинстанционно производство — Изисквания за форма — Изисквания по отношение на лицето, което може да подпише исковата молба или жалбата — Качество на трето лице по отношение на страните — Изискване за независимост — Представителство на адвокатска кантора от адвокат, съдружник в кантората — Допустимост
(Статут на Съда, член 19, трета и четвърта алинея; Процедурен правилник на Общия съд, член 51, параграф 1)
(вж. т. 49—52, 58—62 и 64—69)
Съдебно производство — Жалба в първоинстанционно производство — Изисквания за форма — Изисквания по отношение на лицето, което може да подпише исковата молба или жалбата — Качество на трето лице по отношение на страните — Представителство на юридическо лице от адвокат — Неспазване на изискването за независимост — Абсолютно основание за отмяна — Задължение на Общия съд да предупреди жалбоподателя за нередовността — Възможност за саниране чрез определяне на нов адвокат
(Статут на Съда, членове 19 и 21, Процедурен правилник на Общия съд, член 51, параграфи 2—4 и член 78, параграфи 1—6)
(вж. т. 70—80)
Резюме
Сезиран с жалба, Съдът, заседаващ в голям състав, отменя определението на Общия съд по дело Studio Legale Ughi e Nunziante/EUIPO (
1
). В решението си Съдът уточнява доколко адвокатска кантора може да бъде представлявана пред съда на Съюза от адвокат, съдружник в кантората. Освен това той се произнася по обхвата на изискването за независимост на представителите на непривилегированите страни и по възможността една страна да санира жалба, която не отговаря на това изискване.
На 26 септември 2017 г. Studio Legale Ughi e Nunziante, професионално сдружение по италианското право (наричано по-нататък „адвокатската кантора“), подава до Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) искане за отмяна на словната марка на Европейския съюз „UGHI E NUNZIANTE“ за всички услуги, за които тази марка е била регистрирана.
С решение от 23 февруари 2021 г. отделът по отмяна на EUIPO уважава това искане за всички услуги, с изключение на „правните услуги“ (
2
). На 1 март 2021 г. адвокатската кантора подава жалба срещу това решение пред EUIPO, която е отхвърлена с решение от 8 април 2022 г. на пети апелативен състав на EUIPO.
При това положение адвокатската кантора подава жалба пред Общия съд за отмяна на това решение. С обжалваното определение Общият съд отхвърля жалбата като явно недопустима. Всъщност той констатира, че адвокатската кантора се представлява от трима адвокати, които практикуват в рамките на кантората в качеството на съдружници, и че това качество не е съвместимо с изискванията за независимост, чието спазване е необходимо, за да бъде представлявана кантората пред съдилищата на Съюза. По-конкретно, според Общия съд тези адвокати нямат качеството на трето независимо лице по отношение на жалбоподателя. Освен това той приема, че тази нередовност не може да бъде санирана. В този контекст адвокатската кантора обжалва определението пред Съда.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът припомня, че процесуалното представителство на непривилегированите страни пред съдилищата на Съюза трябва да отговаря на две кумулативни условия. От една страна, тези страни трябва да се представляват от адвокат и от друга страна, само адвокат, който има право да практикува пред съд на държава членка или на друга държава, която е страна по Споразумението за ЕИП, може да представлява или да подпомага страна пред съдилищата на Съюза (
3
).
Що се отнася до условието адвокатът да има право да практикува пред съдилищата на държава членка, Съдът посочва, че вече е постановил, че смисълът и обхватът на това условие трябва да се тълкуват чрез препращане към съответното национално право (
4
). Като се има предвид, че в случая упълномощените от адвокатската кантора адвокати са имали право да практикуват пред италианските съдилища, Съдът счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че жалбата в първоинстанционното производство не отговаря на това условие.
Що се отнася до условието непривилегированите страни да бъдат представлявани от адвокат, Съдът припомня, че това условие включва спазването на две изисквания. От една страна, то забранява „представителство сам на себе си“, т.е. тези страни в никакъв случай не могат да се представляват сами, като при това в Статута на Съда или в неговия процедурен правилник не е предвидена дерогация или изключение. От друга страна, то задължава представителите на такива страни да спазват изискване за независимост, което е дефинирано както по отрицателен начин, а именно от липсата на трудово правоотношение, характеризиращо се с отношение на власт и подчинение между една страна и нейния представител, така и по положителен начин, чрез позоваване на професионалната етика и дисциплина. В това отношение за всеки адвокат, независимо от формата, в която упражнява професията си и която е разрешена от приложимите закони, професионалните правила и правилата на професионалната етика, се презумира, че отговаря на изискването за независимост, произтичащо от това условие, освен ако съществува отношение на власт и подчинение между съответната страна и адвоката, който е бил упълномощен да я представлява.
Всъщност това изискване за независимост означава задължително, че не трябва да е налице каквото и да било трудово правоотношение, за което са характерни отношения на власт и подчинение между страната и упълномощения от нея представител. Следователно презумпцията за независимост не се прилага, когато е налице такова трудово правоотношение. Такава по-специално е хипотезата, при която адвокати, които в съответствие с приложимото национално право упражняват професията си като служители на наелата ги адвокатска кантора, представляват последната пред съдилищата на Съюза. Същото важи и в хипотезата, при която юрисконсулти на предприятие („in-house lawyers“), които са членове на адвокатска колегия на държава членка и съгласно националното право на тази държава членка имат право да представляват пред националните съдилища юридическото лице, с което са обвързани с трудово правоотношение, трябва да представляват това лице пред съдилищата на Съюза. Извън хипотезите, в които е налице трудово правоотношение, се прилага презумпцията за независимост и тя може да бъде оборена само ако от конкретните обстоятелства следва, че между съответната страна и упълномощения от нея представител съществуват връзки, които явно засягат способността на представителя да изпълнява функциите си, като обслужва по най-добрия начин интересите на своя клиент, или ако този представител не спазва приложимите национални професионални правила и правила на професионалната етика (
5
).
Според Съда, когато адвокати имат качеството на съдружници в кантората, която представляват пред съдилищата на Съюза, това обстоятелство само по себе си не може да се счита за несъвместимо с изискването за независимост. Всъщност, от една страна, подобно обстоятелство не може да се приравни на обстоятелство, при което е налице трудово правоотношение. От друга страна, ако няма конкретни доказателства, че между адвокатската кантората и съдружника, когото тя е определила за свой представител, са налице връзки, които явно засягат способността на последния да изпълнява функциите си по представителство, обслужвайки по най-добрия начин интересите на тази страна, или че посоченият съдружник не спазва приложимите национални професионални правила и правила на професионалната етика, презумпцията за независимост на адвоката съдружник не може да се счита за оборена.
Ето защо Съдът приема, че в случая Общият съд не се е съобразил с обхвата на изискването за независимост и е допуснал грешка при прилагане на правото.
На второ място, Съдът припомня, че всяко обстоятелство, което се отнася до допустимостта на подадената пред Общия съд жалба за отмяна, в това число и представителството на юридическо лице от адвокат при подаването на жалбата, може да бъде абсолютна процесуална предпоставка, която съдът на Съюза е длъжен да разгледа служебно (
6
). Фактът, че такава жалба не е подадена в съответствие с изискванията на член 19, трета алинея от Статута на Съда, както е тълкуван в практиката на Съда, представлява такова обстоятелство. Задължението за служебно разглеждане на абсолютна процесуална предпоставка обаче не засяга спазването на правото на защита и следователно по принцип съдът трябва предварително да покани страните да представят становищата си по това основание.
В случая Съдът посочва, че Общият съд само е констатирал, че жалбоподателят е адвокатска кантора, която е упълномощила трима адвокати, които практикуват в рамките на кантората в качеството на съдружници, да я представляват и въз основа на тази констатация е направил погрешния от правна страна извод, че тези адвокати не могат да представляват кантората при съвместими с член 19 от Статута на Съда условия и че тази несъвместимост не може да бъде санирана след изтичането на срока за обжалване.
Според съда обаче Общият съд е трябвало най-напред да провери, като евентуално прибегне до процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от неговия процедурен правилник, дали е съществувало трудово правоотношение между тези трима адвокати и адвокатската кантора. Ако липсва такова трудово правоотношение, само конкретни доказателства, че връзките между адвокатската кантора и представляващите я адвокати съдружници могат явно да засегнат способността им да изпълняват функциите си или че тези адвокати не спазват приложимите национални професионални правила и правила на професионалната етика, биха позволили да се заключи, че липсва независимост по смисъла на член 19, трета алинея от Статута на Съда.
По-нататък Съдът приема, че преди да се произнесе по този въпрос, Общият съд е трябвало да прикани жалбоподателя да представи становището си, за да гарантира ефективността на правото му на защита. Накрая, ако е счел, че изискването за независимост не е спазено, преди да обяви жалбата за недопустима, Общият съд е трябвало да прикани жалбоподателя да определи нов адвокат. Всъщност с оглед на тежестта на последиците за жалбоподателя от нарушение на член 19 от Статута на Съда, а именно обявяване на жалбата му за недопустима, което не подлежи на саниране, той трябва да може, след като е бил информиран за обстоятелствата, които според Общия съд обосновават приемането на решение за обявяване на недопустимост, и е имал възможност да изрази становище по тези обстоятелства, да определи нов адвокат.
Освен това Съдът отбелязва, че от Процедурния правилник на Общия съд следва (
7
), че страна не трябва да бъде санкционирана с недопустимост на жалбата ѝ, без преди това да е била поканена да отстрани нередовностите, с мотива че жалбата ѝ не отговаря на изискванията (
8
). От посочения процедурен правилник следва също (
9
), че това важи и когато поведението на даден адвокат се счита за несъвместимо с престижа на Общия съд или с доброто правораздаване в хода на производството. Всъщност в такива случаи релевантните разпоредби на този процедурен правилник гарантират непрекъснатостта на производството, като предвиждат, в зависимост от случая, че съответната страна може да представи необходимите доказателства или да посочи нов представител в определен от секретариата разумен срок. Освен това Съдът уточнява, че член 21 от Статута на Съда не определя изчерпателно хипотезите на отстраняване на нередовностите на жалбата, и освен това отбелязва, че вече е имал повод да приеме, без този член да е пречка за това, че в случай на подаване на жалба, подписана от самия жалбоподател, жалбоподателят следва да бъде приканен да отстрани нередовностите на жалбата (
10
).
Също така Съдът подчертава, че от съществуващата практика на държавите членки следва, че когато националното право предвижда, че валидността на процесуалните действия на страна се постави под въпрос поради неспазване на изискването за независимост на представителя на тази страна, тази нередност може поне да бъде отстранена в хода на производството.
Ето защо Съдът отменя обжалваното определение и връща делото на Общия съд за ново разглеждане.
(
1
)	Определение от 10 октомври 2022 г., Studio Legale Ughi e Nunziante/EUIPO — Nunziante и Ughi (UGHI E NUNZIANTE) (T‑389/22, EU:T:2022:662, наричано по-нататък „обжалваното определение“).
(
2
)	Става дума за услугите от клас 45 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г.
(
3
)	Условия, предвидени съответно в член 19, трета и четвърта алинея от Статута на Съда на Европейския съюз (наричан по-нататък „Статутът на Съда“).
(
4
)	Вж. в този смисъл решения от 4 февруари 2020 г., Uniwersytet Wrocławski и Полша/REA (C‑515/17 P и C‑561/17 P, EU:C:2020:73, т. 56), и от 14 юли 2022 г., Universität Bremen/REA (C‑110/21 P, EU:C:2022:555, т. 40 и цитираната съдебна практика).
(
5
)	Вж. в този смисъл решение от 4 февруари 2020 г., Uniwersytet Wrocławski и Полша/REA (C 515/17 P и C 561/17 P, EU:C:2020:73, т. 64).
(
6
)	Вж. в този смисъл решение от 8 февруари 2024 г., Pilatus Bank/ЕЦБ, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, т. 34 и 36 и цитираната съдебна практика).
(
7
)	Член 78, параграф 6 във връзка с член 51, параграфи 2—4 от Процедурния правилник на Общия съд.
(
8
)	Условията са посочени в член 78, параграфи 1—5 от Процедурния правилник на Общия съд.
(
9
)	Член 55, параграфи 1—3 от Процедурния правилник на Общия съд.
(
10
)	Вж. в този смисъл определение от 5 декември 1996 г., Lopes/Съд (C-174/96 P, EU:C:1996:47, т. 3).