62009FJ0105_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело F‑105/09
с предмет жалба, подадена на основание член 270 ДФЕС, приложим по отношение на Договора за Евратом съгласно член 106а от последния,
Séverine Scheefer, срочно нает служител на Европейския парламент, с местожителство в Люксембург (Люксембург), за която се явяват адв. R. Adam и адв. P. Ketter, avocats,
жалбоподател,
срещу
Европейски парламент, за който се явяват първоначално г‑жа R. Ignătescu и г‑жа L. Chrétien, впоследствие г‑жа R. Ignătescu и г‑жа S. Alves, в качеството на представители,
ответник,
СЪДЪТ НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (трети състав),
състоящ се от: г‑н P. Mahoney, председател, г‑н H. Kreppel и г‑н S. van Raepenbusch (докладчик), съдии,
секретар: г‑н J. Tomac, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 17 ноември 2010 г.,
постанови настоящото
Основания за решението
Решение
1. С жалба, подадена в секретариата на Съда на публичната служба на 23 декември 2009 г., г‑жа Scheefer иска по същество отмяна на решението на Европейския парламент от 12 февруари 2009 г., с което се потвърждава, че нейният договор като срочно нает служител изтича на 31 март 2009 г., и отмяна на решението от 12 октомври 2009 г., с което се отхвърля нейната административна жалба, както и поправяне на вредата, която тя е претърпяла в резултат на действията на Парламента.
Правна уредба
Условията за работа на другите служители на Европейския съюз
2. Член 2 от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз (наричани по-нататък „УРДС“) гласи:
„По смисъла на Условията за работа „срочно нает служител“ означава:
а) служител, назначен на длъжност, включена в щатното разписание, приложено към частта от бюджета за всяка институция, която бюджетните органи са класифицирали като временна;
[…]“.
3. Член 8, първа алинея от УРДС предвижда:
„Срочно наетите служители, за които се прилага член 2, буква а), могат да бъдат наети за определен срок или за неопределено време. Договорите с тези служители могат да бъдат подновявани не повече от веднъж за определен срок. Всяко последващо подновяване е за неопределено време“.
4. Член 7, параграфи 2—4 от вътрешните правила относно назначаването на длъжностни лица и на други служители, приети от бюрото на Парламента на 3 май 2004 г. (наричани по-нататък „вътрешните правила“), предвижда:
„2. Без да се засягат разпоредбите, приложими към длъжностните лица, срочно наетите служители се назначават по ред на класиране измежду кандидатите, успешно издържали конкурс или процедура за назначаване, предвидена в член 29, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица [на Европейския съюз].
3. При липса на успешно издържали кандидати срочно наетите служители се назначават:
– що се отнася до срочно наетите служители, посочени в член 2, буква a) от УРДС, след подбор от ad hoc комитет, включващ член, определен от комитета по персонала;
– що се отнася до срочно наетите служители, посочени в член 2, буква б) от УРДС, след консултации със съвместната комисия.
4. Независимо от горните разпоредби, срочно наетите служители, посочени в член 2, буква a) от УРДС, могат да бъдат назначавани съобразно предвидената в параграф 3, второ тире от настоящия член процедура, ако посочените назначения целят единствено временното заемане на длъжности в изчакване на тяхното заемане в съответствие с разпоредбите на настоящия член, параграф 3, първо тире“.
Рамковото споразумение за срочната работа
5. Клауза 5 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което фигурира в приложение към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, стp. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129), гласи:
„1. За да предотвратят злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, държавите членки, след консултация със социалните партньори в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практика, и/или социалните партньори, когато няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата, въвеждат, по начин, който отчита специфичните сектори и/или категории работници, една или повече от следните мерки:
а) обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори или правоотношения;
б) максималната обща продължителност на последователните срочни трудови договори или правоотношения;
в) броят на подновяванията на такива договори или правоотношения.
2. Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, когато е подходящо, определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения:
а) се приемат за „последователни“;
б) се приемат за договори или правоотношения с неопределен [срок]“.
Обстоятелства в основата на спора
6. С договор, подписан съответно на 29 март и на 4 април 2006 г., Парламентът назначава жалбоподателката в качеството на срочно нает служител на основание член 2, буква a) от УРДС за периода от 1 април 2006 г. до 31 март 2007 г. (наричан по-нататък „първоначалният договор“) на длъжността лекар в медицинския кабинет в Люксембург (Люксембург).
7. С допълнително споразумение, подписано от Парламента на 23 февруари 2007 г. и от жалбоподателката на 26 февруари същата година (наричано по-нататък „допълнителното споразумение от 26 февруари 2007 г.“), първоначалният договор е продължен до 31 март 2008 г.
8. На 18 октомври 2007 г. Парламентът публикува обявление за конкурс № PE/95/S, с което обявява организацията и процедурата за подбор по документи и изпит с цел назначаването на лекар като срочно нает служител администратор (ОВ C 244 A, стр. 5). Жалбоподателката подава кандидатурата си, но тя е отхвърлена с мотива, че няма изисквания опит.
9. С допълнително споразумение от 26 март 2008 г., което замества това от 26 февруари 2007 г. (наричано по-нататък „допълнителното споразумение от 26 март 2008 г.“), първоначалният договор е продължен до 31 март 2009 г.
10. С писмо от 22 януари 2009 г. жалбоподателката запитва генералния секретар на Парламента относно възможността да продължи сътрудничеството си със здравната служба на институцията при условията на договор за неопределено време.
11. На 12 февруари 2009 г. генералният секретар на Парламента отговаря на жалбоподателката, че след подробно разглеждане на нейния случай не е могло да бъде намерено никакво приемливо от правна гледна точка разрешение, което да ѝ позволи да продължи дейността си в медицинския кабинет и потвърждава, че договорът на заинтересованото лице изтича на предвидената дата, а именно на 31 март 2009 г.
12. На 2 април 2009 г. жалбоподателката подава административна жалба съгласно член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“) с цел Парламентът да ѝ признае право на договор за неопределено време на основание на член 8, първа алинея от УРДС и нейният договор на срочно нает служител да продължи след 31 март 2009 г.
13. На 12 октомври 2009 г. органът, оправомощен да сключва договори, отхвърля административната жалба като недопустима и при условията на евентуалност като неоснователна.
Искания на страните и производство
14. Жалбоподателката моли Съда на публичната служба:
– „[…] да отмени решението на Парламента от 12 февруари 2009 г. […],
– […] да отмени решението на Парламента от 12 октомври 2009 г. […],
– […] да отмени правната квалификация на първоначалния договор […], както и определянето на 31 март 2009 г. като дата на изтичането на срока на този договор,
– вследствие на това да преквалифицира договора на жалбоподателката в договор за неопределено време,
– да поправи вредата, претърпяна от жалбоподателката поради действията на Парламента,
– при условията на евентуалност и ако въпреки всичко Съдът на публичната служба стигне до заключение, че независимо от възникването на договор за неопределено време трудовото правоотношение е прекратено […], да присъди обезщетение за злоупотреба при прекратяване на договорното правоотношение,
– при условията на евентуалност спрямо горните искания и ако въпреки всичко Съдът на публичната служба стигне до заключение, че не е възможна преквалификация […], да присъди обезщетение за претърпяната от жалбоподателката вреда поради виновните действия на […] Парламента,
– да запази за жалбоподателката всички други права, способи, пр авни основания и искове, и по-конкретно осъждането на Парламента да заплати обезщетение във връзка с претърпяната вреда“,
– да осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
15. С отделен акт, подаден в секретариата на Съда на публичната служба на 18 февруари 2010 г., Парламентът повдига възражение за недопустимост на жалбата въз основа на член 78, параграф 1, първа алинея от Процедурния правилник.
16. В своето възражението за недопустимост Парламентът моли Съда на публичната служба:
– да обяви жалбата за явно недопустима по всяко от исканията,
– да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски.
17. С акт, подаден в секретариата на Съда на публичната служба на 17 март 2010 г., жалбоподателката представя писменото си становище относно възражението за недопустимост.
18. С Определение на трети състав на Съда на публичната служба от 8 юли 2010 г. възражението за недопустимост е съединено с разглеждането на спора по същество.
19. В своята писмена защита, подадена в секретариата на Съда на публичната служба на 10 септември 2010 г., Парламентът моли Съда на публичната служба:
– да обяви за неоснователна жалбата за отмяна,
– да отхвърли като недопустимо искането за преквалифициране на договора на жалбоподателката в договор за неопределено време,
– да отхвърли като недопустимо искането за обезщетение за претърпяната вреда поради виновните действия на Парламента,
– да отхвърли като неоснователно искането за обезщетение за злоупотреба при прекратяване на договора,
– да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски.
От правна страна
По второто искане, целящо отмяната на решението от 12 октомври 2009 г.
20. В своето второ искане жалбоподателката иска отмяната на решението на Парламента от 12 октомври 2009 г., с което се отхвърля нейната административна жалба.
21. Следва обаче да се напомни, че исканията за отмяна, които формално са насочени срещу отхвърлянето на административна жалба, водят до сезирането на Съда на публичната служба с жалба срещу акта, срещу който е насочена административната жалба, когато те сами по себе си са лишени от самостоятелно съдържание (вж. в този смисъл Решение на Съда от 17 януари 1989 г. по дело Vainker/Парламент, C‑293/87, точка 8, Решение на Първоинстанционния съд от 6 април 2006 г. по дело Camόs Grau/Комисия, T‑309/03, точка 43, Решение на Съда на публичната служба от 11 декември 2008 г. по дело Reali/Комисия, F‑136/06, точка 37) и когато в действителност не се различават от исканията за отмяна на акта — предмет на административната жалба.
22. Макар и да не може да се отрече интересът на всеки жалбоподател да поиска отмяната на решението за отхвърляне на неговата административна жалба едновременно с отмяната на увреждащия го акт, в конкретния случай следва да се установи, че жалбата се счита за насочена срещу решението, което според жалбоподателката се съдържа в писмото на генералния секретар на Парламента от 12 февруари 2009 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
По третото и четвъртото искане, целящи преквалификация на договора на жалбоподателката
23. В третото и четвъртото си искане жалбоподателката иска да се отмени правната квалификация на нейния първоначален договор и същият да бъде преквалифициран в договор за неопределено време.
24. Трябва обаче да се напомни, че макар и правната квалификация на даден акт да зависи единствено от преценката на Съда на публичната служба, а не от волята на страните, този съд може да отмени само увреждащите актове, а не самата квалификация, направена погрешно от техния автор. Освен това е безспорно, че в рамките на жалба, подадена на основание член 91 от Правилника, съдът на Съюза не би могъл, без да навлиза в прерогативите на административния орган, да прави принципни декларации или констатации, нито да отправя разпореждания до институциите (Решение на Съда от 13 юли 1989 г. по дело Jaenicke Cendoya/Комисия, 108/88, точки 8 и 9, Определение на Съда на публичната служба от 16 май 2006 г. по дело Voigt/Комисия, F‑55/05, точка 25, Решение на Съда на публичната служба от 30 април 2009 г. по дело Aayhan и др./Парламент, F‑65/07, точка 52).
25. Ето защо третото и четвъртото искане следва да се отхвърлят като недопустими, доколкото те целят в диспозитива на настоящото решение Съдът на публичната служба да извърши преквалификация на договора на жалбоподателката.
По първото и третото искане, целящи отмяната на обжалваното решение и отмяната на определянето на 31 март 2009 г. като дата на изтичането на срока на договора
Доводи на страните
– По допустимостта на исканията
26. Парламентът изтъква, че с писмото си от 22 януари 2009 г. жалбоподателката не е поискала ново подновяване на своя първоначален договор, а администрацията да признае, че допълнителното споразумение от 26 март 2008 г. е довело до преквалифициране на посочения договор в договор за неопределено време, от което тя правела извода, че тъй като с обжалваното решение се отказвало уважаването на това искане, то представлявало увреждащ акт.
27. Парламентът подчертава обаче, че договорите пораждат своите последици след подписването си и поради това счита, че допълнителното споразумение от 26 март 2008 г. за продължаване на първоначалния договор до 31 март 2009 г. представлява по хипотеза увреждащ акт. Така жалбоподателката е трябвало да подаде административна жалба срещу това допълнително споразумение в срок от три месеца след подписването му. С подаването на 22 януари 2009 г. на искане за признаване на съществуването на договор с неопределен срок, жалбоподателката се опитала да заобиколи установените срокове и да компенсира факта, че не е подала своевременно административна жалба.
28. Парламентът добавя, че в обжалваното решение генералният секретар само се ограничил да „потвърди, че […] договор[ът на жалбоподателката] изтича на предвидената дата, тоест на 31 март 2009 г.“. Ставало въпрос за чисто потвърдителен акт, който не подлежи на обжалване съгласно постоянната съдебна практика.
29. Въз основа на това Парламентът заключава, че искането на жалбоподателката за отмяна на обжалваното решение е недопустимо.
30. В отговор жалбоподателката изтъква като основен аргумент, че възражението за недопустимост, подадено на 18 февруари 2010 г., е просрочено с оглед на член 78, параграф 1 от Процедурния правилник, който предвижда, че „[м]олбата за произнасяне по недопустимостта следва да се представи в едномесечен срок, считано от връчването на исковата молба“, което е направено на 8 януари 2010 г.
31. При условията на евентуалност жалбоподателката оспорва основателността на повдигнатото възражение за недопустимост, изтъквайки, че в обжалваното решение генералният секретар се е произнесъл не по искането за продължаване на договора, а по въпроса дали второто подновяване на първоначалния договор е преобразувало този договор в такъв за неопределено време. След анализ на случая Парламентът стига до извода, че „никакво приемливо от правна гледна точка разрешение“ не позволява на жалбоподателката да продължи да изпълнява служебните си задължения, така че първоначалният договор трябвало да се прекрати след изтичането на срока на допълнителното споразумение от 26 март 2008 г., тоест на 31 март 2009 г.
32. Според жалбоподателката обжалваното решение следователно не може да се разглежда като обикновена информация или чисто потвърдителен акт. То представлявало решение, разрешаващо конкретен правен въпрос и засягащо пряко неговите интереси. Твърдението на Парламента, че не могло да бъде намерено никакво разрешение, представлява признание, че такова разрешение наистина било търсено след сключването на допълнителното споразумение от 26 март 2008 г.
33. Жалбоподателката отбелязва, че — според Парламента — самата тя е трябвало да поиска трето подновяване на своя договор, макар че от член 8, първа алинея от УРДС следва, че договорът ѝ не е трябвало да бъде продължаван дори за втори път, и че след това второ подновяване той в действителност се е преобразувал служебно в договор за неопределено време.
34. При условията на евентуалност жалбоподателката изтъква, че допълнителното споразумение от 26 март 2008 г. не може да се квалифицира като „увреждащ акт“, доколкото от текста на член 8, първа алинея от УРДС следва, че неговото подписване е равнозначно на сключването на договор за неопределено време.
35. Отново при условията на евентуалност жалбоподателката отбелязва, че след като самият Парламент е квалифицирал нейното писмо от 2 април 2009 г. като „административна жалба“ по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника, тя продължила производството, като подала настоящата жалба.
– По съществото на спора
36. Жалбоподателката изтъква три правни основания, изведени — първото — от нарушение на член 8, първа алинея от УРДС, от грешка при прилагане на правото и от явна грешка в преценката, второто — от нарушение на задължението за мотивиране, и третото — от злоупотреба с власт и от нарушение на задължението за полагане на грижа, на принципа на добра администрация, на принципа за защита на оправданите правни очаквания, на принципа на равенство, на принципа на добросъвестно изпълнение на договорите, както и от злоупотреба с право.
37. Относно първото правно основание жалбоподателката изтъква, че в съответствие с член 8, първа алинея от УРДС — що се отнася до второто изменение на нейния първоначален договор — допълнителното споразумение от 26 март 2008 г. е довело до преквалифициране на посочения договор за определен срок в договор за неопределено време, и тъй като обжалваното решение отказва да направи това преквалифициране, то нарушава тази разпоредба.
38. Наистина, жалбоподателката отбелязва, че допълнителното споразумение от 26 март 2008 г. „отменя и заменя“ това от 23 февруари 2007 г. Тя обаче счита, че от това заменяне не може да се направи изводът, че при това положение е имало, в съответствие с член 8, първа алинея от УРДС, само едно подновяване на договора — за определен срок — както поддържа Парламентът. Дори предвид широкото право на преценка, с което последният разполагал, този начин на действие бил похват, който не можел да му позволи да заобиколи горепосочената разпоредба.
39. Парламентът отговаря, че лекарите, които наема, са срочно наети служители на основание член 2, буква a) от УРДС и че по силата на член 7, параграф 2 от вътрешните правила те трябва да бъдат назначавани измежду кандидатите, успешно издържали конкурс или процедура за назначаване, предвидена в член 29, параграф 2 от Правилника. При липсата на списък с резерви с лекари и след като не получил нито една кандидатура в отговор на обявленията за свободна длъжност, които публикувал, за да попълни освободената от предшественика на жалбоподателката длъжност, като временна мярка той бил принуден да назначи жалбоподателката за ограничен срок въз основа на член 7, параграф 4 от посочените правила, докато бъде в състояние да назначи лекар в съответствие с процедурата за подбор, изисквана от посочения по-горе член 7, параграф 2. Такъв бил предметът на първоначалния договор на жалбоподателката.
40. Първоначалният договор бил продължен веднъж с допълнителното споразумение от 26 февруари 2007 г. до 31 март 2008 г. При все това, тъй като още не разполагал със списък с резерви, за да попълни свободната лекарска длъжност, Парламентът бил принуден да продължи първоначалния договор още един път.
41. Парламентът изтъква в това отношение, че макар сключването на няколко последователни срочни договори по принцип да е забранено, при все това следвало да се направи изключение, в случай че за последователното сключване на тези срочни договори има основателни съображения. Такъв бил настоящият случай, в който решенията за продължаване на първоначалния договор били взети, за да се гарантира непрекъснатостта на медицинските услуги, а Парламентът не можел да предложи на жалбоподателката договор за неопределено време, тъй като в противен случай би нарушил вътрешните си правила.
42. Член 8, първа алинея от УРДС впрочем допускал сключването на срочен трудов договор за неопределен срок, като този в конкретния случай — до назначаването на лекар. В този смисъл датите на изтичането на срока, определени в двете допълнителни споразумения към първоначалния договор, трябвало да се разбират единствено като прогнозни дати.
43. На последно място, Парламентът подчертава, че допълнителното споразумение от 26 март 2008 г., продължаващо първоначалния договор до 31 март 2009 г., било в полза на жалбоподателката, доколкото първият можел да не продължи посочения договор и да назначи друг лекар или да го продължи само за срок от няколко месеца, необходими за назначаването на лекар в съответствие с процедурата за подбор.
Съображения на Съда на публичната служба
44. Необходимо е в самото начало да се уточни обхватът на третото искане на жалбоподателката, доколкото то цели отмяната на определянето на 31 март 2009 г. като „дата на изтичането на срока [на нейния първоначален договор]“.
45. Това искане би могло да се разбира като отнасящо се до датата 31 март 2009 г., която генералният секретар на Парламента „потвърждава“ в обжалваното решение. В тази хипотеза то обаче не би се различавало от първото искане, целящо именно отмяната на посоченото решение. Ето защо, за да се придаде самостоятелно значение на това искане, е необходимо то да се приеме за насочено към отмяната на допълнителното споразумение от 26 март 2008 г., доколкото в него е определена датата 31 март 2009 г. като краен срок на договора на жалбоподателката.
46. След внасянето на това уточнение и във връзка с твърдението на жалбоподателката, че повдигнатото от Парламента възражение за недопустимост е просрочено, следва да се напомни, че по силата на член 78, параграф 1, първа алинея от Процедурния правилник на Съда на публичната служба молбата за произнасяне по допустимостта на жалбата, без да се засяга съществото на спора, следва да се представи в едномесечен срок, считано от връчването на жалбата, към който следва да се добави предварително определения срок от десет дни поради отдалеченост, предвиден в член 100, параграф 3 от Процедурния правилник. В случая жалбата е връчена на Парламента на 8 януари 2010 г. Ето защо възражението за недопустимост, подадено на 18 февруари същата година, е представено на последния ден от изчисления по този начин срок и следователно е допустимо.
47. Що се отнася до съществото на възражението за недопустимост, необходимо е да се напомни, че жалбата за отмяна е допустима само когато административната жалба, която трябва да я предшества, е подадена в тримесечния срок по член 90, параграф 2 от Правилника, следващ приемането на увреждащия акт.
48. Що се отнася до определянето на момента на издаване на увреждащия акт, тоест определянето на датата, от която трябва да се изчисли срокът за подаване на административната жалба, следва да се отбележи, че договорът поражда своите последици от подписването си, от който момент съответно възниква възможността да увреди служителя, така че принципно от това подписване трябва да се изчислява срокът за своевременно подаване на административна жалба в съответствие с член 90, параграф 2 от Правилника (Решение на Първоинстанционния съд от 11 юли 2002 г. по дело Martínez Páramo и др./Комисия, T‑137/99 и T‑18/00, точка 56, Решение по дело Aayhan и др./Парламент, F‑65/07, точка 24 по-горе, точка 43).
49. От гореизложеното следва, че жалбоподателката е могла формално да подаде административна жалба срещу допълнителното споразумение от 26 март 2008 г., доколкото същото не било сключено за неопределен срок (вж. в този смисъл Решение по дело Aayhan и др./Парламент, точка 24 по-горе, точка 44). Това обаче не било направено. Следователно при липса на административна жалба, подадена в тримесечния срок, предвиден в член 90, параграф 2 от Правилника, третото искане, което цели отмяната на посоченото допълнително споразумение, доколкото в него е определена датата 31 март 2009 г. като краен срок на договора на заинтересованото лице, е просрочено и поради това недопустимо.
50. От това обаче не следва, че първото искане, насочено срещу обжалваното решение, също е недопустимо.
51. Всъщност следва да се вземат предвид конкретните обстоятелства в настоящия случай, а именно това че жалбоподателката е била назначена като срочно нает служител на основание член 2, буква a) от УРДС, че този договор бил продължен с допълнителното споразумение от 26 февруари 2007 г., и че второто допълнително споразумение от 26 март 2008 г. „отмен[ило] и замен[ило]“ първото с цел да продължи договора на заинтересованото лице до 31 март 2009 г., докато по силата на член 8, първа алинея от УРДС договорите на срочно наети служители на основание член 2, буква a) от УРДС могат да бъдат подновявани за определен срок само веднъж, като „всяко последващо подновяване е за неопределено време“.
52. Трябва обаче да се отбележи, че „отменя[нето] и заменя[нето]“ на първото допълнително споразумение, продължаващо договора на жалбоподателката за определен срок, с ново допълнително споразумение, продължаващо посочения договор за нов определен срок, така че да има само едно продължаване за определен срок, е похват, който изпразва от съдържание член 8, първа алинея от УРДС.
53. Всъщност, посочвайки „всяко последващо подновяване“, член 8, първа алинея от УРДС се прилага за всяка процедура, чрез която даден срочно нает служител на основание член 2, буква a) от УРДС е продължил в това си качество трудовото си правоотношение със своя работодател след договор за определен срок, който е бил подновен веднъж.
54. Впрочем следва да се вземат предвид Директива 1999/70 и приложеното към нея Рамково споразумение. Всъщност фактът, че директивата като такава не обвързва институциите, не може да изключи задължението на последните да я вземат предвид непряко в отношенията им с техните длъжностни лица или служители. Следователно трябва да се напомни, че Парламентът трябва в съответствие със задължението за лоялност, което той има, да тълкува и да прилага, доколкото е възможно, в качеството си на работодател, разпоредбите на УРДС в светлината на текста и целта на Рамковото споразумение. Впрочем това Рамково споразумение превръща стабилността на заетостта в главна цел в областта на трудовите правоотношения в Европейския съюз (Решение по дело Aayhan и др./Парламент, точка 24 по-горе, точки 119 и 120). По-конкретно клауза 5, точка 1 от него цели специално „предотвратя[ване на] злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения“, като налага на държавите членки задължението да въведат в своя правен ред една или повече от мерките, изброени в точка 1, букви a)—в) от тази клауза. По-специално клауза 5, точка 1, буква в) разпорежда да се определи максималният брой на подновяванията на срочните трудови договори или правоотношения. Същата клауза предвижда в своята точка 2, буква б), че срочните договори могат, когато е подходящо, да „се приемат за договори или правоотношения с неопределен [срок]“.
55. Във връзка с институциите се налага да се установи, че член 8, първа алинея от УРДС трябва да получи тълкуване, осигуряващо му широк обхват, и да бъде стриктно прилаган, доколкото той цели тъкмо да ограничи използването на последователни договори за срочно наети служители, сключени за определен срок, „приема[йки] за договор[…] с неопределен [срок]“ третият договор, който бъде сключен за определен срок.
56. Парламентът освен това напразно твърди, че член 7, параграф 4 от неговите вътрешни правила не му позволявал да сключи договор за неопределено време, въпреки че следвало да се гарантира непрекъснатостта на услугите, осигурявани от медицинския кабинет в Люксембург. Всъщност, макар член 7, параграф 4 от вътрешните правила да предвижда, че длъжности могат да се заемат временно, докато се изчаква назначаване в съответствие с предвидената от посочените правила процедура, тази разпоредба не налага сключването на договори за определен срок, както в случая — за конкретен период. В това отношение е необходимо да се напомни, че според клауза 3 от Рамковото споразумение срочният трудов договор е договор, чието изтичане на срока е обусловено от обективни условия, такива като достигане на определена дата, но също и настъпване на определено събитие. Освен това член 7, параграф 4 не забранява използването на договори за неопределено време, доколкото временното положение, както в случая, може да продължи за неопределен период от време и доколкото такива договори във всеки случай не предоставят на бенефициера стабилността на назначаването в качеството на длъжностно лице, тъй като те могат да бъдат прекратени поради основателни причини и с предизвестие в съответствие с член 47, буква в), подточка i) от УРДС. Във всички случаи вътрешните правила имат по-малка задължителна сила от тази на УРДС и не могат да попречат на член 8, първа алинея от последните да породи своите последици.
57. Парламентът поддържа също напразно, че член 8, първа алинея от УРДС допуска сключването на срочен трудов договор за неопределен срок. Този довод, който на теория е правилен, ако срокът съответства на настъпването на определено събитие (виж точка 56 по-горе), в конкретния случай е ирелевантен, тъй като в първоначалния договор и в допълнителните споразумения към него са посочени конкретни дати на изтичане на срока. Неотносимо е и твърдението на Парламента, че е можел да не продължи първоначалния договор с допълнителното споразумение от 26 март 2008 г. или да го продължи само за срок, по-къс от годината, предоставена на заинтересованото лице. Всъщност става дума само за хипотези, които не съответстват на фактите. Освен това второ продължаване дори за срок под една година във всеки случай би представлявало подновяване, предвидено в посочения член 8, първа алинея УРДС.
58. На последно място, Парламентът не може да се основава на извънредното положение, в което твърди, че бил попаднал поради свободната длъжност на лекар в медицинския кабинет на Люксембург и поради невъзможността тя да бъде заета бързо. Всъщност по-горе бе посочено, че член 7, параграф 4 от вътрешните правила му е позволявал да сключи договор за неопределено време, който той е можел да прекрати по всяко време поради основателни причини при спазване на предвидения в член 47, буква в), подточка i) от УРДС срок за предизвестие.
59. От всичко изложено по-горе следва, че условията за прилагане на член 8, първа алинея от УРДС са изпълнени по отношение на жалбоподателката.
60. Впрочем по силата на тази разпоредба „всяко последващо подновяване“, извършено след първо продължаване за определен срок, на договор за определен срок на срочно нает служител на основание член 2, буква a) „е за неопределено време“ и оттук следва, че това преквалифициране трябва да се разглежда като настъпващо по право.
61. Следователно Съдът на публичната служба трябва да приеме, че допълнителното споразумение от 26 март 2008 г. е било преквалифицирано по право в договор за неопределено време само по волята на законодателя и че изтичането на определения в това допълнително споразумение срок не е можело да доведе до прекратяване на договора на жалбоподателката.
62. В резултат на това обжалваното решение, с което генералният секретар на Парламента е посочил, че не е съществувало никакво приемливо от правна гледна точка разрешение, което можело да позволи на жалбоподателката да продължи своята дейност в медицинския кабинет на Люксембург, и с което той е „потвърдил“, че нейният договор изтича на 31 март 2009 г., неминуемо е изменило съществено правното положение — така както то следвало от член 8 от УРДС — на заинтересованото лице. В този смисъл това решение представлява увреждащ акт, а не чисто потвърдително решение.
63. Тъй като жалбоподателката е подала административна жалба срещу обжалваното решение в рамките на три месеца от уведомяването, а настоящата жалба — в рамките на три месеца от уведомяването за отхвърлянето на тази административна жалба, следва, че исканията за отмяна на посоченото решение са допустими.
64. По същество от точки 51—62 от настоящото решение следва, че като потвърждава — както се твърди — на жалбоподателката, че срокът на нейния договор предстои да изтече, обжалваното решение е взето в перспективата на трудово правоотношение за определен срок, и че при това положение то нарушава член 8, първа алинея от УРДС. В съдебното заседание Парламентът впрочем признава, че разрешението, състоящо се в запазване на работа на жалбоподателката чрез няколко договора за определен срок, не е било „най-удачното“.
65. От това следва, че жалбата е основателна и че обжалваното решение трябва да бъде отменено въз основа на правното основание, изведено от нарушение на член 8, първа алинея от УРДС, без да е необходимо да се разглеждат останалите правни основания на жалбата, нито дали това решение в действителност представлява акт за прекратяване на договор, който се е превърнал в договор за неопределено време, нито пък дали условията за това прекратяване са били налице, тъй като жалбоподателката всъщност не е формулирала своето правно основание в този смисъл.
По петото искане, целящо поправяне на вредата, претърпяна от жалбоподателката
66. Жалбоподателката иска поправяне на вредата, която е претърпяла в резултат на действията на Парламента. Последният възразява, че жалбоподателката не уточнява в какво са се състояли неговите виновни действия. Той добавя, че ако посочените действия не произтичат от обжалваното решение, жалбоподателката е трябвало да поиска започване на досъдебната процедура с искане на основание член 90, параграф 1 от Правилника.
67. От жалбата обаче следва, че жалбоподателката разграничава своята претенция за обезщетение на основание на петото искане от своите претенции за обезщетение на основание на шестото, седмото и осмото искания. Освен това жалбоподателката потвърждава в съдебното заседание, че в своето пето искане тя не желае предоставянето на обезщетение, а предоставянето на „финансова част“, която се явява „логическа последица“ от отмяната на обжалваното решение.
68. В това отношение е необходимо да се напомни, че искане, целящо институция да изплати на един от нейните служители сума, която той счита, че му се дължи по силата на УРДС, се включва в понятието „спорове от финансов характер“ по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника, но трябва да се различава от исковете за търсене на отговорност, предявявани от служителите срещу тяхната институция с цел получаване на обезщетение. По силата на член 91, параграф 1 от Правилника Съдът на публичната служба има неограничена компетентност по тези спорове, която му възлага задачата да ги решава изцяло и в този смисъл да се произнася по всички права и задължения на служителя, освен ако не прехвърли на въпросната институция изпълнението на тази част от съдебното решение при определени от него точни условия и под негов контрол (вж. в този смисъл Решение на Съда от 18 декември 2007 г. по дело Weißenfels/Парламент, C‑135/06 P, точки 65, 67 и 68, Решение на Съда на публичната служба от 2 юли 2009 г. по дело Giannini/Комисия, F‑49/08, точки 39—42).
69. След горното уточнение следва също да се напомни, че отмяната на даден акт от съда има за последица заличаването с обратна сила от правния ред на този акт, и че — когато отмененият акт вече е бил изпълнен — заличаването на последиците от него налага да се възстанови правното положение, в което се е намирала жалбоподателката преди приемането на акта (Решение на Съда на публичната служба от 26 октомври 2006 г. по дело Landgren/ЕTF, F‑1/05, точка 92).
70. В настоящия случай трябва да се приеме, че след допълнителното споразумение от 26 март 2008 г. жалбоподателката се оказва обвързана с договор за неопределено време поради самото действие на член 8, първа алинея от УРДС, и че при липса на предизвестие в съответствие с член 47, буква в), подточка i) от УРДС нейният договор не е изтекъл на 31 март 2009 г.
71. При тези условия Парламентът следва да бъде осъден да заплати на жалбоподателката разликата между, от една страна, размера на възнаграждението, на който тя щеше да има право, ако беше продължила да изпълнява задълженията си в рамките на Парламента, и от друга страна, размера на възнаграждението, хонорарите, обезщетенията за безработица или всякакво друго заместващо обезщетение, които тя действително е получила от 1 април 2009 г. вместо възнаграждението, което е получавала в Парламента.
По шестото, седмото и осмото искане, целящи отпускане на обезщетение
72. В шестото, седмото и осмото си искане жалбоподателката иска от Съда на публичната служба да осъди Парламента да ѝ заплати обезщетение за неговите виновни действия, по-конкретно за злоупотреба при прекратяване на нейния договор.
73. Тъй като обаче тези искания са направени при условията на евентуалност спрямо осъждането на Парламента да заплати възнаграждението, дължимо на жалбоподателката от момента на прекратяването на нейните служебни задължения, и тъй като Съдът на публичната служба уважава това искане за осъждане, липсва основание за произнасяне по посочените искания.
По съдебните разноски
74. Съгласно член 87, параграф 1 от Процедурния правилник, без да се засяга действието на другите разпоредби от втори дял, осма глава от посочения правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Съгласно параграф 2 от същия член Съдът на публичната служба може да реши, когато справедливостта изисква това, дадена страна, макар и загубила делото, да бъде осъдена да заплати само частично съдебните разноски и дори да не бъде осъдена за тях.
75. От мотивите към настоящото решение следва, че жалбоподателката печели по основните си искания, а именно отмяната на обжалваното решение и осъждането на Парламента да ѝ заплати неизплатената част от заплатата. Освен това жалбоподателката изрично е направила искане Парламентът да бъде осъден да заплати съдебните разноски. Тъй като обстоятелствата в конкретния случай не обосновават прилагането на разпоредбите на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник, Парламентът следва да бъде осъден да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, направените от жалбоподателката разноски по настоящото производство.
Диспозитив
По изложените съображения
СЪДЪТ НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (трети състав)
реши:
1) Отменя решението, съдържащо се в писмото от 12 февруари 2009 г., с което генералният секретар на Европейския парламент уведомява г‑жа Scheefer, от една страна, че не е могло да бъде намерено никакво приемливо от правна гледна точка разрешение, което да ѝ позволи да продължи дейността си в медицинския кабинет в Люксембург (Люксембург), и от друга страна, че нейният договор като срочно нает служител изтича на 31 март 2009 г.
2) Осъжда Европейския парламент да заплати на г-жа Scheefer разликата между, от една страна, размера на възнаграждението, на който тя щеше да има право, ако беше продължила да изпълнява задълженията си в рамките на Парламента, и от друга страна, размера на възнаграждението, хонорарите, обезщетенията за безработица или всякакво друго заместващо обезщетение, които тя действително е получила от 1 април 2009 г. вместо възнаграждението, което е получавала като срочно нает служител.
3) Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
4) Европейският парламент понася, наред с направените от него съдебни разноски, и съдебните разноски на г-жа Scheefer.