62020CC0277
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 1 юли 2021 година (
1
)
Дело C‑277/20
UM
при участието на:
HW като управител на наследственото имущество на ZL
(Преюдициално запитване, отправено от Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия)
„Преюдициално запитване — Регламент (ЕС) № 650/2012 — Приложно поле — Разпореждания с имущество в случай на смърт — Понятие „договор за наследство“ — Дарение inter vivos — Избор на приложимо към наследяването право — Преходни разпоредби — Член 83, параграфи 2—4“
I. Въведение
1.
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1, буква б) и член 83, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 650/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство (
2
).
2.
Запитването е отправено във връзка с оспорването от UM, германски гражданин, на отхвърлянето от австрийските органи на подаденото от него искане за вписване в имотния регистър на правото на собственост върху недвижим имот, намиращ се в Австрия, което UM възнамерява да изтъкне в рамките на образувано в Германия производство по уреждане на наследствено имущество въз основа на договор за дарение при смърт.
3.
Ето защо от Съда се иска да се произнесе — в зависимост от квалификацията, която следва да се даде на такава сделка inter vivos — относно приложното поле на Регламент № 650/2012, както и относно тълкуването на неговите преходни разпоредби.
4.
Ще изложа причините, поради които считам, че договор за дарение при смърт може да бъде квалифициран като „договор за наследство“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 650/2012, както и съответните последици, които следва да бъдат изведени за действителността на избора на приложимо право, от което зависи компетентността на сезирания съд.
II. Правна уредба
А.
Регламент № 650/2012
5.
Съображения 9, 11, 14, 37 и 49 от Регламент № 650/2012 гласят:
„(9)
Приложното поле на настоящия регламент следва да обхване всички гражданскоправни аспекти на наследяването на имуществото на починало лице, а именно всички форми на прехвърляне на активи, права и задължения в случай на смърт, било то доброволно прехвърляне по силата на разпореждане с имущество в случай на смърт или прехвърляне по силата на наследяване при липса на завещание.
[…]
(11)
Настоящият регламент не следва да се прилага за области на гражданското право, различни от наследяването. От съображения за яснота редица въпроси, които биха могли да се разглеждат като имащи връзка с въпросите на наследяването, следва изрично да бъдат изключени от обхвата на настоящия регламент.
[…]
(14)
Права и имущества възникнали или прехвърлени по различен от наследяване начин, например чрез дарения, също следва да бъдат изключени от обхвата на настоящия регламент. Въпреки това правото, посочено в настоящия регламент като приложимо към наследяването, следва да определя дали дарения или други форми на разпореждания inter vivos, пораждащи вещни права преди смъртта, следва да бъдат възстановени или отчетени за целите на определянето на дяловете на бенефициерите в съответствие с приложимото към наследяването право.
[…]
(37)
За да позволи на гражданите да се ползват, при пълна правна сигурност, от преимуществата на вътрешния пазар, настоящият регламент следва да им даде възможност да узнаят предварително кое е правото, приложимо към наследяването в техния случай. Следва да се въведат хармонизирани стълкновителни норми, за да се избегне наличието на противоречащи си резултати. Основната норма следва да осигурява уреждане на наследяването от предвидимо право, с което то да е в тясна връзка. От съображения за правна сигурност и за да се избегне раздробяването на наследството, това право следва да урежда наследяването като цяло, т.е. цялото имущество, което съставлява наследственото имущество, независимо от естеството на активите и независимо дали активите се намират в друга държава членка или в трета държава.
[…]
(49)
Договорът за наследство е вид разпореждане с имущество в случай на смърт, чиято допустимост и приемане варират сред държавите членки. За да се улесни приемането в държавите членки на наследствени права, придобити в резултат от договор за наследство, настоящият регламент следва да определя кое право ще урежда допустимостта, материалноправната действителност и обвързващите страните последици на такива договори, включително условията за тяхното разваляне“.
6.
Съгласно член 1 („Приложно поле“), параграф 1 и параграф 2, буква ж) от Регламент № 650/2012:
„1.   Настоящият регламент се прилага при наследяването в случай на смърт. […]
2.   От приложното поле на настоящия регламент са изключени:
[…]
ж)
права и имущества, възникнали или прехвърлени по различен от наследяване начин, например чрез дарение, съсобственост на няколко лица, която се прехвърля в полза на преживелия, пенсионни планове, застрахователни договори и договорености от подобно естество, без да се засяга член 23, параграф 2, буква и)“.
7.
Член 3 („Определения“), параграф 1, букви а), б) и г) от Регламент № 650/2012 предвижда:
„За целите на настоящия регламент:
а)
„наследяване“ означава наследяване на имущество на починало лице и обхваща всички форми на прехвърляне на активи, права и задължения в случай на смърт, независимо дали чрез доброволно прехвърляне по силата на разпореждане с имущество в случай на смърт или чрез прехвърляне по наследяване при липса на завещание;
б)
„договор за наследство“ означава договор, включително договор, произтичащ от съвместни завещания, който, със или без насрещна престация, създава, изменя или прекратява права по бъдещо наследствено имущество или наследствени имущества на едно или повече лица, които са страни по договора;
[…]
г)
„разпореждане с имущество в случай на смърт“ означава завещание, съвместно завещание или договор за наследство“.
8.
Съгласно член 21 („Обща норма“) от Регламент № 650/2012, който е включен в глава III („Приложимо право“):
„1.   Освен ако в настоящия регламент не е предвидено друго, приложимото право по въпросите, свързани с наследяването като цяло, е правото на държавата на обичайно местопребиваване на починалия към момента на смъртта му.
2.   Когато, по изключение, от всички обстоятелства по случая е видно, че към момента на смъртта починалият е бил явно по-тясно свързан с държава, различна от държавата на приложимото право по параграф 1, за приложимо към наследяването право се приема правото на тази друга държава“.
9.
Член 22 („Избор на приложимо право“), параграфи 1 и 2 от Регламент № 650/2012 има следния текст:
„1.   Всяко лице може да избере за приложимо право по въпросите, свързани с наследяването му като цяло, правото на държавата, чийто гражданин е към момента на избора или към момента на смъртта.
[…]
2.   Изборът се прави изрично в изявление под формата на разпореждане с имущество в случай на смърт или е виден от условията на такова разпореждане“.
10.
Съгласно член 23 („Обхват на приложимото право“), параграф 1 и параграф 2, буква и) от този регламент:
„1.   Правото, определено съгласно член 21 или 22, урежда наследяването като цяло.
2.   Това право урежда по-специално:
[…]
и)
задълженията за възстановяване или отчитане на безвъзмездни прехвърляния, когато се определят дяловете на различните бенефициери“.
11.
Член 25 от посочения регламент е озаглавен „Договори за наследство“ и параграфи 1 и 3 от него гласят:
„1.   Договорите за наследство относно наследяването на едно лице се уреждат, по отношение на допустимостта, материалноправната им действителност и обвързващите последици от тях за страните, включително условията за развалянето им, от правото, което съгласно настоящия регламент би било приложимо към наследяването на имуществото на това лице, ако то бе починало в деня на сключване на договора.
[…]
3.   Независимо от параграфи 1 и 2, страните могат да изберат като право, уреждащо договора за наследство по отношение на неговата допустимост, материалноправна действителност и обвързващи последици от него за страните, включително условията за развалянето му, правото, което лицето или едно от лицата, чието наследствено имущество се засяга, е могло да избере в съответствие с член 22 при условията, посочени в същата разпоредба“.
12.
Съгласно член 83 („Преходни разпоредби“), параграфи 2—4 от Регламент № 650/2012:
„2.   Ако починалият е избрал приложимото към наследството му право преди 17 август 2015 г., този избор е действителен, ако отговаря на условията, предвидени в глава III, или ако е действителен при прилагане на нормите на международното частно право, действали към момента на избора в държавата на обичайно местопребиваване на починалия или в която и да е от държавите, на които е бил гражданин.
3.   Разпореждане с имущество в случай на смърт, направено преди 17 август 2015 г., е допустимо и действително по същество и във формално отношение, ако отговаря на условията, предвидени в глава III, или ако е допустимо и действително по същество и във формално отношение при прилагане на нормите на международното частно право, действали към момента на съставяне на разпореждането в държавата на обичайно местопребиваване на починалия или в която и да е от държавите, на които е бил гражданин, или в държавата членка на органа, който урежда наследяването.
4.   Ако дадено разпореждане с имущество в случай на смърт е било направено преди 17 август 2015 г. в съответствие с право, което починалият би могъл да избере за приложимо в съответствие с настоящия регламент, посоченото право се счита за избрано като приложимо към наследяването право“.
Б.
Австрийското право
13.
Член 956 от Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (Общ граждански кодекс) в редакцията, която намира приложение в настоящия случай преди влизането в сила на Erbrechts-Änderungsgesetz 2015 (Закон за изменение на Закона за наследяването от 2015 г.) (
3
) от 30 юли 2015 г., гласи:
„Дарение, което се изпълнява едва след смъртта на дарителя, е действително, ако са спазени формалните изисквания за завет. То се счита за договор само когато е прието от надарения, дарителят изрично се е отказал от правото на отмяна и на надарения е предаден писмен акт за дарението“.
14.
Член 1, параграф 1, буква d) от Notariatsaktsgesetz (Закон за нотариалните актове) (
4
) от 25 юли 1871 г., в приложимата му към спора в главното производство редакция, обвързва действителността на договора за дарение без реално прехвърляне със съставянето на нотариален акт.
15.
Член 26 от Allgemeines Grundbuchsgesetz (Закон за имотния регистър) (
5
) от 2 февруари 1955 г., в приложимата му към спора в главното производство редакция, предвижда:
„(1)   Исканията за вписвания и отбелязвания могат да бъдат одобрени само въз основа на актове, изготвени в предвидената за действителността им форма.
(2)   Тези актове трябва да съдържат действително правно основание, когато се отнасят до придобиването или промяната на вещно право“.
16.
Съгласно член 2, точка 3 от Rechtspflegergesetz (Закон за съдебните секретари) (
6
) от 12 декември 1985 г. в приложимата му към спора в главното производство редакция:
„Съдебен служител може да бъде назначен за съдебен секретар за една или повече от следните сфери на дейност:
[…]
3.   въпроси, свързани с имотния и корабния регистър“.
17.
Член 16, параграф 2, точка 6 от този закон предвижда:
„Изключително право на съдия е:
[…]
6.   вземането на решения, при които се прилага чуждестранно право“.
III. Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
18.
На 22 юли 1975 г. германският гражданин ZL, който е имал обичайно местопребиваване в Германия към момента на смъртта си на 13 май 2018 г., сключва със сина си UM, германски гражданин, и съпругата на последния — XU, австрийска гражданка, договор, в който се предвижда при смъртта му в полза на последните да се прехвърли по една втора от недвижим имот, намиращ се в Австрия. При сключването на този договор всички страни са имали обичайно местопребиваване в Германия.
19.
Този договор предвижда придобиването от ZL на недвижим имот при следните условия:
„[…]
b) ZL се задължава да построи на този недвижим имот, който става негова собственост, двуфамилна къща в срок до десет години от сключването на договора. Това задължение се прехвърля на наследниците му, ако не бъде изпълнено от него приживе. […]
c) При смъртта си ZL прехвърля по една втора от споменатия недвижим имот на XU и UM ведно с всичко свързано с него към момента на неговата кончина, по-конкретно намиращата се на него къща […]. Прехвърлянето се извършва със смъртта на ZL, но не преди окончателното построяване на къщата. Условие за прехвърлянето е към момента на смъртта на ZL бракът между [UM и XU] да не е разтрогнат и XU да надживее ZL. Ако това условие не е изпълнено, при смърт прехвърлянето се извършва само на UM, като при това положение правото от сключвания договор е наследяемо още преди смъртта на ZL.
d) Доколкото не е договорена насрещна престация за това прехвърляне, то се извършва при смърт под формата на дарение, както изрично заявява ZL. Той се отказва от отмяна на този договор.
e) Като частична насрещна престация за прехвърлянето [UM и XU] се задължават да предоставят право на ползване на подлежащата на построяване къща на […] майка[та] на XU […].
f) За правоотношенията, произтичащи от сключваните договори, се прилага австрийското право […].
g) ZL се задължава да не продава и да не обременява с тежести недвижимия имот, който е негова собственост, без съгласието на UM и XU, за да се гарантират правата им по договора за прехвърляне при смърт. […]
h) ZL дава съгласие в партидата, която предстои да бъде открита за парцела, предмет на договора, в имотния регистър на кадастрална община […],
aa)
[…]
bb)
въз основа на този договор и акта за смърт на ZL да бъде вписано правото на собственост съответно върху една втора от имота при подаване на общо заявление от двамата приобретатели, [UM и XU], или правото на собственост само на UM при подаване на заявление само от него, като същият представи доказателства за изпълнение на условието за прехвърлянето на недвижимия имот само на него.
[…]“.
20.
Към момента на смъртта на ZL няма построена къща, а XU вече е починала (на 5 ноември 2005 г.), като преди това бракът ѝ с UM е бил разтрогнат.
21.
Производството по уреждане на наследственото имущество е висящо пред Amtsgericht Köln (Районен съд Кьолн, Германия). За тази цел, като посочва, че към момента на смъртта на баща си е единствен правоимащ по договора за дарение, UM подава пред компетентния съд, а именно Bezirksgericht Hermagor (Районен съд Хермагор, Австрия), заявление за вписване в имотния регистър на правото му на собственост върху съответния недвижим имот. Rechtspfleger (съдебен секретар, Австрия) към този първоинстанционен съд, на когото е възложено да провери заявлението на UM, приема, че приложимото право е австрийското право, и отхвърля искането поради липсата на документи, които да доказват изпълнението на условията, изисквани съгласно договора, на който се позовава UM. Landesgericht Klagenfurt (Областен съд Клагенфурт, Австрия) потвърждава това решение с мотива, че Регламент № 650/2012 не се прилага поради направения в този договор избор на австрийското право като приложимо право и че прехвърлянето на недвижимия имот на основание дарение при смърт не би могло да се извърши без доказателство за построяване на къщата, както е предвидено в посочения договор. Запитващата юрисдикция, Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия), е сезирана с ревизионна жалба срещу това решение.
22.
Тази юрисдикция отбелязва, че от представените пред компетентния за имотния регистър съд документи може да се направи извод, че съгласно критериите на австрийското право в полза на UM е сключен договор за дарение при смърт, и счита, че този договор попада в приложното поле на Регламент № 650/2012 и би могъл да се квалифицира като „договор за наследство“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква б) или г) от този регламент.
23.
Що се отнася до прилагането на австрийското право, избрано за приложимо право от страните по договора, Oberster Gerichtshof (Върховен съд) смята, че преходните разпоредби на посочения регламент са приложими, и изразява съмнения относно тълкуването на член 83, параграф 2 от същия регламент, що се отнася до приложимостта му към избора на приложимо право в договор за наследство.
24.
При тези обстоятелства Oberster Gerichtshof (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 650/2012 да се тълкува в смисъл, че договор за дарение при смърт, сключен между двама германски граждани с обичайно местопребиваване в Германия, касаещ намиращ се в Австрия недвижим имот, съгласно който договор при смърт на дарителя надареният има облигационно право по отношение на наследственото имущество на вписване в имотния регистър на своето право на собственост въз основа на този договор и акта за смърт на дарителя, тоест без намеса на съда, компетентен да разглежда наследствени дела, представлява договор за наследство по смисъла на тази разпоредба?
2)
При утвърдителен отговор на предходния въпрос:
Следва ли член 83, параграф 2 от Регламент [№ 650/2012] да се тълкува в смисъл, че с тази разпоредба се урежда и действителността на избора на право, направен преди 17 август 2015 г., за договор за дарение при смърт, определян като договор за наследство по смисъла на член 3, параграф 1, буква б) от същия регламент?“.
25.
Писмени становища пред Съда представят UM, испанското правителство и Европейската комисия. Тези участници, както и германското правителство отговарят в определения срок на поставените от Съда въпроси, изискващи писмен отговор.
IV. Анализ
26.
Най-напред, с оглед на целта на Регламент № 650/2012 ми се струва уместно да подчертая, че преюдициалното запитване, което се отнася до приложимостта на този регламент, е отправено във връзка с национално производство, което има за предмет да се признае предоставянето на права върху намиращ се в Австрия недвижим имот, предмет на договор за дарение при смърт (
7
), за целите на вписването в имотен регистър. Производството по уреждане на наследственото имущество е образувано в друга държава членка. Следователно за пръв път се разглежда преюдициално запитване, отправено в по-общия контекст на проверката на правото на собственост (спрямо контекста на наследяването), доколкото сезираният от UM орган не отговаря за вземането на решение или за издаването на акт, пряко свързан с наследяването. Освен това запитващата юрисдикция уточнява, че запитването ѝ има за цел да се провери компетентността на органа, отхвърлил искането на UM, която зависи от прилагането на австрийското право (
8
).
А.
По първия преюдициален въпрос
27.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество от Съда да установи дали член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 650/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че в обхвата на понятието „договор за наследство“ попада договор за дарение inter vivos, съгласно който прехвърлянето на правото на собственост върху принадлежащо на дарителя имущество се извършва едва при настъпването на смъртта му.
28.
На първо място, следва да се уточни, че въпросът за приложимостта на този регламент е оправдан:
–
ratione temporis съгласно член 83, параграф 1, при положение че спорът в главното производство се отнася до наследството на ZL, починал след 17 август 2015 г.,
–
поради трансграничните последици на наследяването, тъй като обичайното местопребиваване на починалия е било в Германия, а главното производство се отнася до намиращ се в Австрия недвижим имот, който му е принадлежал (
9
), и
–
доколкото спорът се отнася до условията, при които дадено право е придобито при наследяване с оглед на вписването му в имотен регистър, а не до начина на извършване на вписването, който не попада в приложното поле на Регламент № 650/2012 (
10
).
29.
На второ място, следва да се отбележи, че при липсата на разпоредби в Регламент № 650/2012 (
11
) относно договорите за дарение при смърт следва да се изведат различни елементи, за да се определи дали такива сделки могат да се квалифицират като „договор за наследство“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква б), както поддържат запитващата юрисдикция, UM, германското правителство и Комисията, или пък тези сделки трябва да се считат за „дарение“ по смисъла на член 1, параграф 2, буква ж) от този регламент, както твърди испанското правителство.
30.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определянето на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, при което да се отчитат не само съдържанието, но и контекстът ѝ и целта, преследвана с правната уредба, от която тя е част (
12
).
31.
За нуждите на буквалното тълкуване на приложимите в случая разпоредби на Регламент № 650/2012 отбелязвам, от една страна, че съгласно член 1, параграф 1, първо изречение от този регламент той се прилага при „наследяването в случай на смърт“. В член 3, параграф 1, буква а) от посочения регламент се уточнява, че „наследяване“ означава наследяване на имущество на починало лице и обхваща „всички форми на прехвърляне на активи […] в случай на смърт“ (
13
). Това определение възпроизвежда съображение 9 от същия регламент, съгласно което той трябва да се прилага за „всички гражданскоправни аспекти на наследяването на имуществото на починало лице“ (
14
).
32.
В съображението са посочени две форми на прехвърляне на активи в случай на смърт, а именно доброволно прехвърляне по силата на разпореждане с имущество в случай на смърт и прехвърляне по наследяване при липса на завещание.
33.
В член 3, параграф 1, буква г) от Регламент № 650/2012 се уточнява, че изразът „разпореждане с имущество в случай на смърт“ означава „завещание, съвместно завещание или договор за наследство“. Договорът за наследство е дефиниран в член 3, параграф 1, буква б) главно като договор, който създава права по бъдещо наследствено имущество или наследствени имущества на едно или повече лица, които са страни по този договор.
34.
От друга страна, доколкото тези определения, които са самостоятелни понятия (
15
), имат за цел да гарантират еднаквото прилагане на Регламент № 650/2012, независимо от правото на държавите членки, те трябва да се свържат с изключването на „права и имущества, […] прехвърлени
по различен
от наследяване начин, например чрез дарение“ (
16
) от приложното поле на този регламент, което изключване е предвидено в член 1, параграф 2, буква ж) (
17
).
35.
Предвид понятието „наследяване“ (
18
) и при липсата на определение както за дарение, така и за завещание възниква въпросът какъв критерий би позволил да се направи разграничение между дарения (
19
) и разпореждания с имущество в случай на смърт с оглед на еднаквото тълкуване на тези понятия.
36.
На първо място, следва да се отбележи, че в съображение 14 от Регламент № 650/2012 — с оглед на което трябва да се тълкува член 1, параграф 2, буква ж) от този регламент — се използва изразът „дарения или други форми на разпореждания inter vivos, пораждащи вещни права преди смъртта“ (
20
).
37.
Според мен от това трябва да се направи извод (който следва и от сравнението с другите форми на прехвърляне на права и имущества, посочени в член 1, параграф 2, буква ж) от Регламент № 650/2012, а именно съсобственост на няколко лица, която се прехвърля в полза на преживелия, пенсионни планове, застрахователни договори и договорености от подобно естество), че законодателят на Съюза е искал да изключи от приложното поле на този регламент сделките inter vivos, с които се предоставят права преди смъртта на техния носител или които по принцип уреждат прехвърлянето на имущество по начин, различен от наследяването.
38.
На второ място, следва да се уточни, че член 1, параграф 2, буква ж) от Регламент № 650/2012 води началото си от член 1, параграф 2, буква г) от Конвенцията относно приложимото право при наследяване, подписана в Хага на 1 август 1989 г. (
21
), която така и не влиза в сила. В обяснителния доклад към тази конвенция (
22
) се уточнява, че член 1, параграф 2, буква г) има много широк обхват, а именно всякакви сделки, различни от разпореждания с имущество в случай на смърт, и че той не обхваща сделките inter vivos, когато правото на собственост се придобива при смърт.
39.
На трето място, следва да се подчертае, че тъй като предвижда изключване от приложното поле на Регламент № 650/2012, с което се цели наследяването като цяло да се урежда само от едно право, член 1, параграф 2, буква ж) от този регламент трябва да се тълкува стриктно, дори даренията да не остават изцяло извън приложното поле на наследственото право (
23
).
40.
Следователно не може да се квалифицират като „дарениe“ по смисъла на член 1, параграф 2, буква ж) договорите за дарение при смърт, които предвиждат предоставяне в полза на надарения на право върху активи, които са част от имуществото на починалия, единствено при смъртта му и ако надареният го надживее, и затова уреждат начините на прехвърляне на наследственото имущество. С други думи, решаващият критерий е дали става въпрос за определянето на правата на надарения върху включените в наследственото имущество на починалия активи спрямо другите наследници (
24
) при неоткрито наследство.
41.
Щом като смъртта на дарителя трябва да представлява условие за прехвърлянето на право, а не за придобиването на владение (
25
), и щом като дарението е видно от неотменим договор (
26
) между страните относно права на собственост, възникващи при смърт върху активите, които тогава ще съставляват имуществото на починалия (
27
), дарението при смърт (с други думи, всеки договор за прехвърляне на право на собственост при смърт) според мен може да се квалифицира като „договор за наследство“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 650/2012 (като самостоятелно понятие (
28
)), дори този договор да не се отнася до съвкупността на наследството (
29
) или до активи, които дарителят още не е притежавал към момента на сключване на договора.
42.
При това положение, за да се гарантира еднакво прилагане на Регламента, трябва да се разгледа въпросът за различията в правните режими на даренията в случай на смърт и на договорите за наследство, като тези различия са посочени (що се отнася до договорите за наследство) в съображение 49 от Регламент № 650/2012 и подчертани както в писмените становища на участниците в преюдициалното производство, така и в доктрината (
30
).
43.
В това отношение споделям виждането на редица автори, че квалифицирането на сделката би трябвало да следва от прилагането на предвиденото в член 25 от Регламент № 650/2012 (
31
) право, уреждащо договорите за наследство.
44.
Такова тълкуване е в съответствие с преследваните с този регламент цели, а именно, от една страна, да се помогне на наследниците и заветниците, на други лица, близки на починалия, както и на кредиторите на наследството да упражнят правата си в областта на наследяването с трансгранични последици, и да се позволи на гражданите на Съюза да уредят въпросите на своето наследство (
32
).
45.
От друга страна, от тези съображения за правна сигурност и за да се избегне раздробяването на наследството (
33
), Регламент № 650/2012 предвижда — за цялото имущество, което съставлява наследственото имущество — единство на приложимия наследствен закон (което се отразява на компетентността на съдилищата да се произнасят по въпроси, свързани с наследяването на имуществото на починалия като цяло (
34
)) посредством връзка с правото на държавата членка на обичайното местопребиваване на починалия към момента на смъртта му съгласно член 21 от този регламент или с правото на държавата, чийто гражданин е бил починалият, което е избрано за приложимо от него съгласно член 22 от посочения регламент.
46.
Освен това, за да гарантира най-висока степен на съответствие на тези разпоредби с целите на Регламент № 650/2012, законодателят на Съюза е предвидил по-гъвкаво прилагане, по-специално на принципа на единство на приложимия наследствен закон (
35
). Както подчертава германското правителство в писмените си отговори на поставените от Съда въпроси, такъв е случаят с член 25 от Регламента, който трябва да се тълкува във връзка със съображение 49 и който — с формулировка, сходна на използваната в член 24 от посочения регламент, отнасящ се до разпорежданията с имущество в случай на смърт, различни от договорите за наследство — предвижда, че договорите за наследство се уреждат от приложимото към наследяването право към деня на тяхното сключване, за да се зачете предвиденото в тези договори организиране на въпросите на наследяването.
47.
При тези условия, за разлика от испанското правителство, считам, че квалифицирането на договора за дарение при смърт като „договор за наследство“ не води до раздробяване на наследството, а гарантира на страните, заинтересовани от прехвърлянето на актив или активи от имуществото на починалия, търсената правна сигурност при наследяване с трансгранични последици.
48.
Тълкуване в обратен смисъл би довело до изключване от приложното поле на други сделки, обичайно извършвани с оглед на планирането на наследяването, по отношение на които се поставят същите въпроси, като например дарение за преживелия съпруг или делба-дарение (
36
).
49.
Така спрямо голям брой сделки от значение за организиране на въпросите на наследяването би трябвало да се прилага или Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I) (
37
), или национални разпоредби/разпоредби от международни договори, сключени от съответната държава (
38
), което би могло да подкопае сериозно принципа на единство на приложимия наследствен закон.
50.
В настоящия случай главното производство се отнася до договор, уреждащ прехвърлянето на собствеността върху недвижим имот, което трябва да се извърши в момента на смъртта на бащата на жалбоподателя при определени условия (
39
). Макар според мен този договор да има характеристиките на договор за наследство по смисъла на Регламент № 650/2012, това квалифициране трябва да зависи от приложимия наследствен закон, както предложих по-горе (
40
).
51.
По изложените съображения считам, че член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 650/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „договор за наследство“ обхваща договор за дарение inter vivos, съгласно който прехвърлянето в полза на надарения на правото на собственост върху актив или активи, които съставляват, дори частично, наследственото имущество на дарителя, се извършва едва при настъпването на смъртта на последния.
Б.
По втория преюдициален въпрос
52.
Запитващата юрисдикция иска да се установи действителността на избора на австрийското право в договора, предмет на главното производство (
41
), с оглед на преходните разпоредби на Регламент № 650/2012, като визира член 83, параграф 2 от него. Този член препраща към условията, предвидени в член 22 („Избор на приложимо право“) от Регламента.
53.
Както отбелязва Комисията, в текста на немски език на член 22 от Регламент № 650/2012, за разлика от текстовете на други езици (
42
), не се уточнява, че изборът на приложимо право трябва да се отнася до наследяването като цяло.
54.
В това отношение следва да се уточни, че в решение, постановено малко след отправянето на настоящото преюдициално запитване, Съдът е приел, че съгласно въпросния член 22 всяко лице може да избере приложимо право „по въпросите, свързани с наследяването му като цяло“, и че член 83, параграф 2 от посочения регламент се отнася до случаите, в които починалият е избрал „приложимото към наследството му право“ преди 17 август 2015 г. (
43
).
55.
Ето защо, подобно на Комисията считам, че отговорът на Съда не може да се отнася до тълкуването на тази разпоредба, след като от констатациите на запитващата юрисдикция следва, че страните са избрали австрийското право, за да се прилага към правоотношенията между тях, а не за да урежда наследяването като цяло.
56.
Все пак с оглед на обстоятелствата, при които е поставен този втори преюдициален въпрос, ми се струва уместно да допълня анализа си относно преходните разпоредби, като посоча, от една страна, че тъй като става дума за разпореждане с имущество в случай на смърт, направено преди 17 август 2015 г. от дарител, починал след тази дата, съгласно член 83, параграф 3 от Регламент № 650/2012, същото ще е действително, ако са изпълнени условията, предвидени в правото, определено съгласно разпоредбите на глава III, и по-специално член 25, приложим към договора за наследство, или евентуално — съгласно стълкновителните норми, предхождащи влизането в сила на посочения регламент.
57.
От друга страна, както отбелязва Комисията, в случая последици за компетентността на сезирания съд за квалифицирането на разглеждания договор трябва да се изведат от установената неприложимост на член 83, параграф 2 от Регламент № 650/2012 поради липсата на избор на приложимо право по въпросите, свързани с наследяването като цяло (
44
), и следователно от неприложимостта според мен на параграф 4 от този член (
45
). Всъщност, доколкото съгласно този регламент починалият не е можел да избере австрийското право, посоченото право не може да се счита за избрано като приложимо към наследяването право (
46
).
58.
При тези обстоятелства считам, че не следва да се отговаря на втория преюдициален въпрос.
V. Заключение
59.
По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) по следния начин:
„Член 3, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕС) № 650/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „договор за наследство“ обхваща договори за дарение inter vivos, съгласно които прехвърлянето в полза на надарения на правото на собственост върху актив или активи, които съставляват, дори частично, наследственото имущество на дарителя, се извършва едва при настъпването на смъртта на последния“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 201, 2012 г., стр. 107.
(
3
)	BGBl I, 87/2015.
(
4
)	BGBl, 76/1871.
(
5
)	BGBl, 39/1955.
(
6
)	BGBl, 560/1985.
(
7
)	Същият въпрос би могъл да се постави и ако беше отправено искане за издаване на европейско удостоверение за наследство, което дава възможност на всички посочени в това удостоверение наследници, заветници или други правоимащи лица да докажат своето правно положение и наследствените си права в масата на наследството в друга държава членка. Вж. в това отношение решения от 1 март 2018 г., Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, т. 36 и 42 и цитираната съдебна практика), и от 21 юни 2018 г., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, т. 45).
(
8
)	Относно условията за провеждане на националното производство вж. точки 16 и 17 от настоящото заключение.
(
9
)	Вж. решение от 16 юли 2020 г., E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:569, т. 34—36, както и т. 42 и 43).
(
10
)	Вж. съображение 18 и член 1, параграф 2, буква л) от Регламент № 650/2012, както и решение от 12 октомври 2017 г., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, т. 54).
(
11
)	Такъв е случаят в текста на френски език. В текста на испански език на член 23, параграф 2, буква и) от този регламент обаче е използван терминът „donaciones“ за разлика от текстовете на други езици, по-специално на немски, английски, италиански или румънски език. Уточнявам, че тези различия не оказват въздействие върху тълкуването на разглежданите в случая разпоредби на посочения регламент.
(
12
)	Вж. решение от 23 май 2019 г., WB (C‑658/17, EU:C:2019:444, т. 50 и цитираната съдебна практика).
(
13
)	Курсивът е мой.
(
14
)	Курсивът е мой. Този израз е посочен от Съда в решения от 1 март 2018 г., Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, т. 34), и от 21 юни 2018 г., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, т. 30).
(
15
)	Вж. в това отношение Bonomi, A. Article 1. Champ d’application. — In: Bonomi, A. et Wautelet, P. Le droit européen des successions, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012. 2. еd., Bruylant, Bruxelles, 2016, р. 73—139, и по-специално точка 2, стр. 75, както и Looschelders, D. Artikel 3 EuErbVO. — In: Hüßtege, R. et Mansel, H.‑P. Rom-Verordnungen, 2. ed., Nomos, Baden-Baden, 2015, р. 839—847, и по-специално точка 8, стр. 841 и 842.
(
16
)	Курсивът е мой.
(
17
)	Относно изчерпателното изброяване на изключенията по член 1, параграф 2 от посочения регламент, що се отнася по-специално до въпросите, свързани с режимите на имуществени отношения между съпрузите, вж. решение от 1 март 2018 г., Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, т. 33).
(
18
)	Вж. точка 31 от настоящото заключение.
(
19
)	В това отношение Marie Goré отбелязва, че „[п]ланирането на наследяването не е обмислено в пълна степен“ (Goré, M. Les silences du règlement européen sur les successions internationales. — Droit et Patrimoine, Lamy, Paris, 2013, № 224, р. 34—37, и по-специално стр. 6).
(
20
)	Курсивът е мой.
(
21
)	Достъпна на следния интернет адрес: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/full-text/?cid= 62. Изразът „например чрез дарение“ е добавен в Регламент № 650/2012. Вж. съображение 9 и член 1, параграф 3, буква е) от Предложението за регламент на Европейския парламент и на Съвета относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решенията и автентичните актове в областта на наследяването и създаването на европейско удостоверение за наследство (COM(2009) 154 окончателен), преформулирани от Парламента в доклада му от 6 март 2012 г. по това предложение (A7—0045/2012), що се отнася до текста на изключението.
(
22
)	Вж. обяснителния доклад на Donovan W. M. Waters, достъпен на следния интернет адрес: https://assets.hcch.net/docs/ed641835‑352a-4fe0-a378‑5bf4222086c8.pdf [точки 41 (стр. 542) и 92 (стр. 574)].
(
23
)	Вж. член 23, параграф 2, буква и) от Регламент № 650/2012.
(
24
)	Вж. по аналогия решение от 1 март 2018 г., Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, т. 40).
(
25
)	Трябва да се направи разграничение между договори за дарение при смърт и договори за дарение, с които се извършва незабавно прехвърляне на права, като същевременно се предвижда придобиването на владението да бъде отложено за дата, която може да е датата на смъртта на дарителя. Вж. в този смисъл Boulanger, D. Le renouvellement du traitement de l’anticipation successorale au travers du règlement (UE) du 4 juillet 2012. — La Semaine Juridique — Notariale et Immobilière, LexisNexis, Paris, № 27, р. 39—44, и по-специално точка 15, стр. 41. В това отношение отбелязвам, че в текста на френски език на материалите по делото изразът „remise du bien“ не би трябвало да поражда объркване. Всъщност според мен следва да се изтъкне „Abstraktionsprinzip“, съгласно който прехвърлянето на недвижим имот обхваща прехвърлянето на правото на собственост (например чрез договор за продажба) и физическото предаване на имота (чрез вписване в имотния регистър). Относно разграничението между изпълнение приживе на дарителя и изпълнение, което се извършва при смъртта му вж. Looschelders, D. Artikel 1 EuErbVO. — In: Hüßtege, R. et Mansel, H.‑P. Rom-Verordnungen, op. cit., р. 817—835, и по-специално точки 45 и 46, стр. 829 и 830.
(
26
)	Вж. Bonomi, A. Article 25. Pacte successoral. — In: Bonomi, A. et Wautelet, P. Le droit européen des successions, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012., op. cit., р. 429—449, и по-специално точка 13, стр. 436; Pesendorfer, U. Art. 3 EuErbVO. — In: Burgstaller, A., Neumayr, M., Geroldinger, A. et Schmaranzer, G. Die EU-Erbrechtsverordnung, LexisNexis, Wien, 2016, р. 68—81, и по-специално точки 12 и 17, стр. 74—76, както и Dutta, A. Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen. — Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, C.H. Beck, Munich, 2020, точка 8.
(
27
)	Вж. Boulanger, D., op. cit., точка 14, стр. 41.
(
28
)	Вж. в същия смисъл Bonomi, A. Article 3. Définitions. — In: Bonomi, A. et Wautelet, P. Le droit européen des successions, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012., op. cit., р. 143—179, и по-специално точка 21, стр. 155; Dutta, A. Art. 1 EuErbVO Anwendungsbereich. — Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, op. cit., точка 37; Dutta, A. Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen, op. cit., точка 10; Mankowski, P. Art. 1 EuErbVO. — In: Deixler-Hübner, A. et Schauer, M. Kommentar zur EU-Erbrechtsverordnung (EuErbVO). 2. ed., Manz’sche Verlags- und Universitätsbuchhandlung, Wien, 2020, р. 16—66, и по-специално точка 79, стр. 42 и 43; Deixler-Hübner, A. et Schauer, M. Art. 3 EuErbVO. — In: Deixler-Hübner, A. und Schauer, M. Kommentar zur EU-Erbrechtsverordnung (EuErbVO). op. cit., р. 70—94, и по-специално точка 14, стр. 77 и 78, както и Fontanellas Morell, J. M. Las donaciones mortis causa ante la reglamentación comunitaria de las sucesiones. — Anuario Español de Derecho Internacional Privado, Iprolex, Madrid, Spain, 2011, р. 465—484, и по-специално стр. 481—483.
(
29
)	В това отношение застъпвам виждане, противно на това на испанското правителство, но съответстващо на становищата на другите участници, което е в смисъл, че понятието „договор за наследство“ в член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 650/2012 е дефинирано по достатъчно общ начин, така че да обхваща договор само за един актив или за една част от наследството. Достатъчно е да бъде спазен общият критерий — който следва от член 3, параграф 1, буква г) във връзка с определението в буква а) — относно разпорежданията с имущество в случай на смърт, а именно прехвърляне на собствеността върху наследствено(и) имущество(а), което да произвежда действие при смъртта на собственика, който е страна по договора.
(
30
)	Вж. Bonomi, A. Article 1. Champ d’application, op. cit., точки 51 и 52, както и авторите, посочени в бележките под линия, стр. 102—104.
(
31
)	Вж. Bonomi, A. Article 1. Champ d’application, op. cit., точка 53 и авторите, посочени в бележка под линия 76, стр. 104. Вж. също Dutta, A. Art. 25 EuErbVO Erbverträge. — Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch__ op. cit., точка 9. Относно по-общото съображение, че би трябвало да се вземе предвид приложимото право към разпорежданията в случай на смърт, вж. Bonomi, A. Article 1. Champ d’application, op. cit., точка 53 и авторите, посочени в бележка под линия 75, стр. 104. Вж. в същия смисъл Köhler, A. Teil 1 EuErbVO, § 4 Internationales Privatrecht. — In: Grierl, W., Köhler, A., Kroiß, L. et Wilsch, H. Internationales Erbrecht: EuErbVO, IntErbRVG, DurchfVO, Länderberichte. 3. ed., Nomos, Wien, 2020, р. 57—127, и по-специално точка 52, стр. 70 и точка 74, стр. 78.
(
32
)	Вж. решения от 12 октомври 2017 г., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, т. 56), и от 21 юни 2018 г., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, т. 49).
(
33
)	Вж. съображение 37 от Регламент № 650/2012 и решения от 12 октомври 2017 г., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, т. 44 и 57), и от 21 юни 2018 г., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, т. 56).
(
34
)	Вж. решения от 21 юни 2018 г., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, т. 55), и от 16 юли 2020 г., E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:569, т. 41).
(
35
)	Що се отнася до разпоредбите относно съдебната компетентност в областта на наследяването, вж. решение от 16 юли 2020 г., E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:569, т. 69). Според Съда „принципът на единство на наследството не е абсолютен“.
(
36
)	Вж. в това отношение Boulanger, D., op. cit., точки 16 и 17, стр. 41. Вж. също в германското право Dutta, A. Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen, op. cit., точка 11.
(
37
)	ОВ L 177, 2008 г., стр. 6. Може да се откроят две съществени разлики между Регламент № 593/2008 и Регламент № 650/2012 по отношение на правилата за привръзка, от които последният се опитва именно да се отклони. От една страна, съгласно член 3 от Регламент № 593/2008 страните по договора за дарение разполагат със свобода на избор на приложимото към договора право. От друга страна, при липса на избор, съгласно член 4, параграф 1, буква в) от този регламент за договорите за дарение на недвижими имоти се прилага правото на държавата, където се намира недвижимият имот. Освен това от член 4, параграф 2 от посочения регламент може да се направи изводът, че при липса на избор на приложимо право договорите за дарение на движими вещи се уреждат от правото на държавата, където е обичайното местопребиваване на дарителя като страна, която дължи характерната за договора престация.
(
38
)	Съгласно член 1, параграф 2, буква в) от Регламент № 593/2008 от приложното му поле са изключени имуществените отношения в рамките на семейството. Вж. в това отношение обобщен доклад на Gaudemet-Tallon, H. Convention de Rome du 19 juin 1980 et règlement „Rome I“ du 17 juin 2008. — Champ d’application. — Clauses générales. — JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Paris, 2020, fascicule 552‑11, точка 52.
(
39
)	Вж. точка 19 от настоящото заключение.
(
40
)	Вж. точка 43 от настоящото заключение.
(
41
)	Вж. буква е) от договора, цитиран в точка 19 от настоящото заключение.
(
42
)	Както отбелязва Комисията, обхватът на избраното приложимо право е уточнен в текстовете на английски, френски, италиански, нидерландски и полски език, а текстът на испански език, който при публикуването му е също толкова двусмислен, колкото текста на немски език, е поправен по следния начин: „Всяко лице може да посочи като право, уреждащо наследяването му като цяло, правото на държавата […]“. (поправка в ОВ L 243, 2019 г., стр. 9).
(
43
)	Вж. решение от 16 юли 2020 г., E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:569, т. 88 и 92).
(
44
)	Вж. член 15 от Регламент № 650/2012, озаглавен „Проверка на компетентността“. Що се отнася до правилата относно компетентността и отражението им върху разпространението на съответните актове, вж. решения от 21 юни 2018 г., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, т. 37 и т. 53—55), и от 16 юли 2020 г., E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:569, т. 61 и 62).
(
45
)	Относно връзката между самите преходни разпоредби и връзката на тези разпоредби с международната съдебна компетентност вж. заключението на генералния адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:230, т. 101—104 и 108—112).
(
46
)	Вж. решение от 16 юли 2020 г., E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:569, т. 92 и 93).