62022CJ0147
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
19 октомври 2023 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Конвенция за прилагане на Споразумението от Шенген — Член 54 — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 50 — Принцип ne bis in idem — Допустимост на наказателното преследване за корупция срещу обвиняем в държава членка след прекратяване на образувано срещу него за същото деяние наказателно производство от прокуратурата на друга държава членка — Условия, които трябва да бъдат изпълнени, за да може да се счита, че спрямо обвиняемия е постановено окончателно съдебно решение — Условие за преценка по съществото на случая — Изискване за задълбочено разследване — Липса на разпит на обвиняемия“
По дело C‑147/22
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Fővárosi Törvényszék (Будапещенски градски съд, Унгария) с акт от 20 януари 2022 г., постъпил в Съда на 1 март 2022 г., в рамките на наказателно производство срещу
Terhelt5,
при участието на
Központi Nyomozó Főügyészség,
СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: A. Prechal (докладчик), председател на състава, F. Biltgen, N. Wahl, J. Passer и M. L. Arastey Sahún, съдии,
генерален адвокат: N. Emiliou,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Terhelt5, от B. Gyalog, ügyvéd,
–
за Központi Nyomozó Főügyészség, от G. Egri и P. Fürcht, в качеството на представители,
–
за унгарското правителство, от M. Z. Fehér, K. Szíjjártó и M. Tátrai, в качеството на представители,
–
за австрийското правителство, от A. Posch, J. Schmoll и E. Samoilova, в качеството на представители,
–
за швейцарското правителство, от L. Lanzrein и V. Michel, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от B. Béres и M. Wasmeier, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 6 юли 2023 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 54 от Конвенцията за прилагане на споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници (ОВ L 239, 2000 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183), подписана в Шенген на 19 юни 1990 г. и влязла в сила на 26 март 1995 г. (наричана по-нататък „КПСШ“), и на член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано в Унгария от Központi Nyomozó Főügyészség (Главна прокуратура за разследване, Унгария) (наричана по-нататък „KNF“) срещу унгарския гражданин Terhelt5 (наричан по-нататък „обвиняемият“) главно за корупция, за която в Австрия срещу него вече е било образувано наказателно производство, което е било прекратено с постановление на Zentrale Staatsanwaltschaft zur Verfolgung von Wirtschaftsstrafsachen und Korpération (Централна прокуратура за преследване на икономически престъпления и корупция, Австрия) (наричана по-нататък „WKStA“).
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Член 54 от КПСШ, който се намира в дял III, глава 3, озаглавена „Прилагане на принципа ne bis in idem“, предвижда:
„Лице, което е осъдено в една договаряща страна, не може да бъде преследвано за същите деяния в друга договаряща страна, при условие че когато лицето е осъдено, санкцията е изпълнена или е в процес на изпълнение, или не може да се изпълни по силата на законите в договарящата страна, в която е произнесена“.
4
Член 57, параграф 1 от КПСШ гласи:
„Когато едно лице е осъдено за престъпление в една договаряща страна и компетентните органи на тази договаряща страна имат основание да считат, че обвинението се отнася за същите деяния като тези, за които има окончателна присъда в друга договаряща страна, ако счетат за необходимо, тези органи изискват съответните сведения от компетентните органи на договарящата страна, на чиято територия е произнесена“.
Унгарското право
5
Член XXVIII, параграф 6 от Magyarország Alaptörvénye (Основен закон на Унгария) гласи:
„Извън хипотезите на предвидените в закона извънредни способи за контрол никое лице не може да бъде преследвано или наказвано за престъпление, за което е било оправдано или осъдено с влязла в сила присъда съгласно законодателството на Унгария или поради приложимостта на международен договор или на акт на Европейския съюз съгласно законодателството на друга държава“.
6
Съгласно член 4, параграф 3 от a büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (Закон № XC от 2017 г. за приемане на Наказателно-процесуалния кодекс) не се образува наказателно производство, а образуваното се прекратява, когато за извършеното от дееца деяние има влязла в сила присъда, като това не засяга възможността за провеждането на производства за извънреден контрол или определени специални производства.
7
Член 4, параграф 7 от този закон предвижда, че не се образува наказателно производство, а образуваното се прекратява, когато за извършеното от дееца деяние има влязла в сила присъда в държава — членка на Европейския съюз, или когато във връзка с това деяние в държава членка е постановен акт по същество, който съгласно правото на тази държава е пречка във връзка със същото деяние както да се образува ново наказателно производство, така и да се продължи наказателното производство служебно или чрез редовен способ за контрол.
8
Член 254 от Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (Закон № IV от 1978 г. за приемане на Наказателния кодекс) предвижда:
„(1)   Който предоставя или обещава неследваща се облага на служител или член на бюджетен орган, професионална организация или социална институция или на друго лице в негов интерес, за да не изпълни задължението си, извършва престъпление и се наказва с лишаване от свобода до три години.
(2)   Престъплението се наказва с лишаване от свобода до пет години, ако неследващата се облага е предоставена или обещана на служител или член на бюджетен орган, професионална организация или социална институция, които имат право самостоятелно да предприемат действия“.
Австрийското право
9
Член 190 от Strafprozessordnung (Наказателно-процесуален кодекс, наричан по-нататък „StPO“), озаглавен „Прекратяване на процедурата по разследване“, гласи:
„Прокуратурата трябва да сложи край на наказателното производство и да прекрати процедурата по разследване, когато:
1.   деянието, на което се основава разследването, не е наказуемо по закон или продължаването на наказателното преследване на обвиняемия би било незаконно по правни съображения, или
2.   липсва реално основание за продължаване на производството срещу обвиняемия“.
10
Съгласно член 193 от StPO, озаглавен „Продължаване на производството“:
„(1)   След приключване на производството срещу обвиняемия не може да се провежда допълнително разследване; ако е необходимо, прокуратурата разпорежда освобождаването на обвиняемия. Ако обаче решението относно продължаването на производството изисква определени действия по разследване или събиране на доказателства, прокуратурата може периодично да ги извършва или да разпореди извършването им.
(2)   Прокуратурата може да разпореди продължаване на досъдебното производство, което е прекратено по реда на член 190 или 191, доколкото наказателното производство във връзка с престъплението не е погасено по давност, и ако:
1.
обвиняемият не е бил разпитван във връзка с това престъпление […] и не му е било наложено ограничение в това отношение, или
2.
настъпят или бъдат разкрити нови обстоятелства или доказателства, които самостоятелно или в съчетание с други събрани по делото доказателства дават основание обвиняемият да бъде осъден […].
[…]“.
11
Съгласно член 195 от StPO лице, пострадало от престъпление, може при определени условия да поиска продължаване на производството по разследване, което е приключило, докато не е изтекъл срокът на давност за това престъпление. Ако прокуратурата счита, че искането на пострадалия е обосновано, тя трябва да продължи производството независимо от изискванията, предвидени в член 193, параграф 2, точка 1 или точка 2 от StPO.
12
Член 307 от Strafgesetzbuch (Наказателен кодекс, наричан по-нататък „StGB“), озаглавен „Корупция“, в приложимата му в главното производство редакция, предвижда в параграф 1:
„Който
[…]
6.
[…] предлага, обещава или предоставя на чуждестранно длъжностно лице, облага за него или за трето лице, за да извърши или да не извърши, в нарушение на задълженията си, действия при изпълнение на служебните си задължения с цел да получи или запази поръчка или всякакво друго неследващо се преимущество при международни сделки, се наказва с лишаване от свобода до две години.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
13
На 22 август 2012 г. WKStA образува в Австрия наказателно производство срещу две лица с австрийско гражданство по подозрение за пране на пари, присвояване на финансови средства и корупция по смисъла на член 307, параграф 1, точка 6 от StGB, както и срещу обвиняемия, по подозрение за корупция по смисъла на тази разпоредба.
14
Разследванията се отнасят до събития, настъпили между 2005 г. и 2010 г., свързани с предполагаеми подкупи на длъжностни лица посредством няколко дружества, установени в различни държави членки, с цел да се повлияе на решението по процедура за възлагане на обществена поръчка за доставка на нови влакове за две линии на метрото в Будапеща (Унгария). Става въпрос по-специално за преводи на суми в общ размер на няколко милиона евро, като заплащане на консултантски услуги, за които се подозира, че никога не са предоставяни.
15
Има подозрение, че за да спечели тази обществена поръчка, обвиняемият, който е знаел за истинската цел и фиктивния характер на договорите за консултантски услуги, се е опитал да подкупи лицето или лицата, които са били в положение да повлияят върху лицата, компетентни да вземат решение относно тази поръчка. По-конкретно между 5 април 2007 г. и 8 февруари 2010 г. той е извършил няколко плащания от името на дружество на обща стойност над седем милиона евро на длъжностни лица, които са извършители на престъплението пасивен подкуп и които остават неизвестни.
16
Подозренията срещу обвиняемия се основават на информация, предоставена от Serious Fraud Office (Служба за борба с тежките измами, Обединено кралство) (наричана по-нататък „SFO“) по искане за правно сътрудничество във връзка с разследване на група британски дружества, на анализ на банкови данни на австрийско дружество, чието предоставяне е разпоредено от WKStA, както и на разпита на посочените в точка 13 от настоящото решение заподозрени лица, австрийци, които са били разпитани като свидетели.
17
Обвиняемият не е бил разпитан като заподозрян в рамките на разследването на WKStA, тъй като предприетото от прокуратурата на 26 май 2014 г. следствено действие за установяване на местонахождението му се е оказало неуспешно.
18
С постановление от 3 ноември 2014 г. WKStA прекратява производството по разследване, като приема, позовавайки се на резултатите от разследването, проведено до този момент от австрийските, британските и унгарските органи, че няма реално основание за продължаване на наказателното преследване по смисъла на член 190, точка 2 от StPO. Тази прокуратура приема, че тъй като няма никакви доказателства, че един от посочените в точка 13 от настоящото решение заподозрени и обвиняемият действително са извършили корупционни деяния по член 307, параграф 1, точка 6 от StGB, тези деяния не са били установени с достатъчна сигурност, за да доведат до осъдителна присъда, поради което се налага прекратяване на наказателното производство.
19
WKStA многократно преразглежда решението за прекратяване на производството, но всеки път установява, че предвидените в членове 193 и 195 от StPO условия за продължаване на производството не са изпълнени, тъй като, по-специално, корупционните деяния, в които обвиняемият е обвинен, са погасени по давност в Австрия поне от 2015 г.
20
На 10 април и 29 август 2019 г. KNF внася пред запитващата юрисдикция Fővárosi Törvényszék (Будапещенски градски съд, Унгария) обвинителен акт, въз основа на който в Унгария е образувано наказателно производство срещу обвиняемия за корупция по смисъла на член 254, параграфи 1 и 2 от Закон № IV от 1978 г. за приемане на Наказателния кодекс, посочен в точка 8 от настоящото решение.
21
С определение от 8 декември 2020 г. запитващата юрисдикция прекратява наказателното производство, прилагайки принципа ne bis in idem, закрепен в член 4, параграфи 3 и 7 от Закон № XC от 2017 г. за приемане на Наказателно-процесуалния кодекс, посочен в точка 6 от настоящото решение, като приема, че корупционното деяние, в което е обвинен обвиняемият, е същото като деянието, за което WKStA вече е провела разследване в Австрия, преди то да бъде прекратено от тази прокуратура.
22
Това определение е отменено с определение на Fővárosi Ítélőtábla (Апелативен съд Будапеща-град, Унгария) от 15 юни 2021 г., който връща делото на запитващата юрисдикция.
23
Според Fővárosi Ítélőtábla (Апелативен съд Будапеща-град) посоченото в точка 18 от настоящото решение постановление на WKStA от 3 ноември 2014 г. за прекратяване на производството по разследване не може да се счита за окончателно решение по смисъла на член 50 от Хартата и на член 54 от КПСШ, тъй като наличните документи не позволяват да се определи ясно дали това постановление се основава на достатъчно задълбочена и пълна преценка на доказателствата. По-специално няма данни, че WKStA е събрала доказателства, с изключение на разпита на двамата заподозрени австрийци, посочени в точка 13 от настоящото решение, и че е разпитала някое от близо 90‑те лица, посочени поименно от KNF в обвинителния акт, за да снеме показанията или изявленията им. Освен това обвиняемият не е бил разпитван като заподозрян.
24
При тези обстоятелства Fővárosi Törvényszék (Будапещенски градски съд) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допуска ли принципът ne bis in idem, закрепен в член 50 от [Хартата] и в член 54 от [КПСШ], да се образува в една държава членка наказателно производство срещу лице, срещу което в друга държава членка за същото деяние вече е било водено наказателно производство, което е било окончателно приключено с прокурорско постановление за прекратяване на досъдебното производство?
2)
Обстоятелството, че прокуратурата е издала постановление за прекратяване на наказателното (досъдебно) производство и не е счела за обосновано служебно да продължи същото, макар до погасяването на наказателното преследване по давност това да е било възможно, съвместимо ли е с принципа ne bis in idem, закрепен в член 50 от [Хартата] и в член 54 от [КПСШ], и изключва ли окончателно възможността за образуване на ново наказателно производство в [друга] държава членка срещу същото лице и за същото деяние?
3)
Съвместимо ли е с принципа ne bis in idem, закрепен в член 50 от [Хартата] и в член 54 от [КПСШ], и може ли да се счита за достатъчно подробно и задълбочено досъдебно производство, ако е прекратено по отношение на обвиняем, който не е бил разпитан като подследствен по повод на престъпление, с което са били свързвани неговите съобвиняеми, но е бил обект на следствени действия в качеството си на обвиняем, и прекратяването се основава на следствени данни, предоставени по искане за правно сътрудничество, както и на дадена информация за банкови сметки и на разпит на съобвиняемите като подследствени лица?“.
По преюдициалните въпроси
25
С трите си въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали принципът ne bis in idem, закрепен в член 54 от КПСШ във връзка с член 50 от Хартата, трябва да се тълкува в смисъл, че като окончателно решение по смисъла на тези членове следва да се квалифицира оправдателно решение спрямо обвиняем, постановено в първата държава членка след разследване, отнасящо се главно до корупционно деяние, когато срещу този обвиняем за същото деяние е образувано ново наказателно производство във втора държава членка, и:
–
оправдателното решение е прието от прокуратурата на първата държава членка без налагане на наказание и без участие на съд и е мотивирано с констатацията, че липсва каквото и да било доказателство обвиняемият действително да е извършил престъплението, в което е обвинен,
–
съгласно приложимото в първата държава членка национално право, въпреки окончателния характер на такова оправдателно решение, прокуратурата разполага с възможността да продължи производството при строго определени условия, като например настъпването на съществени нови факти или доказателства, доколкото във всички случаи престъплението не е погасено по давност, и
–
в хода на разследването прокуратурата на първата държава членка е събрала данни, без обаче да разпитва обвиняемия, който е гражданин на друга държава членка, тъй като следственото действие, което има характер на мярка за принудително ограничаване, и е имало за цел да се установи местонахождението му, в крайна сметка се е оказало неуспешно.
26
В самото начало следва да се припомни, че прилагането на принципа ne bis in idem е подчинено на две условия, а именно, от една страна, да има предходно окончателно решение (условието „bis“), и от друга страна, едни и същи деяния да са били предмет на предходното решение и на последващите производства или решения (условието „idem“) (решение от 23 март 2023 г., Dual Prod, C‑412/21, EU:C:2023:234, т. 51 и цитираната съдебна практика).
27
Що се отнася до второто от тези условия, запитващата юрисдикция изрично се основава на предпоставката, че в случая то е изпълнено.
28
Що се отнася до първото условие, важно е да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда, за да може да се приеме, че спрямо дадено лице е постановено „окончателно съдебно решение“ по смисъла на член 54 от КПСШ, от една страна, възможностите за наказателно преследване трябва да са „окончателно изчерпани“ вследствие на приемането на съответния наказателноправен акт, какъвто в случая е оправдателното решение, и от друга страна, този акт трябва да е постановен след „преценка по съществото на случая“ (вж. в този смисъл решение Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, т. 34 и 42 и цитираната съдебна практика).
29
В случая, на първо място, що се отнася до изискването за окончателно изчерпване на възможностите за наказателно преследване, с оглед на обстоятелствата в първите две тирета, посочени в точка 25 от настоящото решение, следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда, от една страна, член 54 от КПСШ е приложим и по отношение на актовете на орган, на когото в съответния национален правен ред е възложено да участва в наказателното правораздаване, като например прокуратурата, за окончателно прекратяване на наказателното преследване в определена държава членка, без да се налага наказание и дори тези актове да са приети без участието на съд и да не са под формата на съдебни решения. От друга страна, преценката на това изискване трябва да се извърши въз основа на правото на договарящата държава, в която е постановен съответния наказателноправен акт, и да се постигне увереност, че в тази държава той е основание за получаване на предоставената от принципа ne bis in idem защита (вж. в този смисъл решения от 22 декември 2008 г., Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, т. 35 и 36, и от 29 юни 2016 г., Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, т. 35 и 39 и цитираната съдебна практика).
30
В този контекст от практиката на Съда следва също, че фактът, че съгласно приложимото национално право наказателното производство, приключило с оправдателно решение, може да бъде продължено в случай на „нови или новооткрити обстоятелства“, каквито са новите факти и/или доказателства, не би могъл да постави под съмнение факта, че то е влязло в сила, при положение че с него окончателно се изчерпват възможностите за наказателно преследване, стига тази възможност за възобновяване, макар да не представлява „извънреден способ за отмяна“, все пак да предполага извънредното образуване на отделно производство, при това въз основа на различни доказателства, а не представлява само продължение на прекратеното производство (вж. в този смисъл решение от 5 юни 2014 г., M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, т. 37—40).
31
В случая с оглед на тази съдебна практика фактът, че австрийското право предвижда, от една страна, в член 193, параграф 2, точка 2 от StPO, продължаване на приключило с приемането на оправдателно решение производство при строго определени условия, тоест когато „настъпят или бъдат разкрити нови обстоятелства или доказателства, които самостоятелно или в съчетание с други събрани по делото доказателства дават основание обвиняемият да бъде осъден“, не може да постави под въпрос окончателния характер на това решение.
32
От друга страна, същото се отнася и за другата предвидена в австрийското право възможност за продължаване на производството, също строго регламентирана, а именно когато съгласно член 193, параграф 2, точка 1 от StPO „обвиняемият не е бил разпитван във връзка с това престъпление […] и не му е било наложено ограничение в това отношение“.
33
Всъщност, макар да не представлява „извънреден способ за отмяна“, тази възможност предполага, с оглед на двойното условие, с което е обвързана, извънредното образуване на отделно производство, а не просто продължаване на вече прекратено производство с цел преразглеждане на оправдателното решение с оглед на изявленията на подсъдимия, в случай че впоследствие той може да бъде разпитан. Освен това следва да се отбележи, че по делото в главното производство тази възможност не е била предоставена на прокуратурата след приемането на оправдателното решение, тъй като е безспорно, че макар обвиняемият да не е бил разпитан, по отношение на него все пак е било упражнено „ограничение“ под формата на следствено действие за събиране на доказателства за местонахождението му, което се е оказала неуспешно.
34
Строго регламентираният и изключителен характер на тези възможности за продължаване на вече прекратено производство се засилва още повече от факта, че съгласно член 193, параграф 2 от StPO продължаването на производството във всички случаи не е възможно, ако междувременно за престъплението е изтекла погасителна давност. Настоящият случай е такъв, тъй като е безспорно, че поне от 2015 г. давността за престъплението е настъпила през ноември 2014 г., тоест само няколко месеца след приемането на оправдателното решение.
35
Освен това сам по себе си фактът, на който се позовава запитващата юрисдикция във втория си въпрос, че съгласно приложимото национално право съществуват възможности за продължаване на вече прекратено производство, доколкото престъплението все още не е погасено по давност, но в случая прокуратурата не ги е използвала преди настъпването на погасителната давност, не може да постави под въпрос окончателния характер на решението за прекратяване на производството, тъй като възможностите за наказателно преследване не са окончателно изчерпани.
36
Всъщност, като се има предвид, че тези изключителни възможности за продължаване на вече прекратено производство, така както са строго регламентирани в член 193, параграф 2 от StPO, не могат да се отразят на окончателния характер на решението за прекратяване на производството, прието на основание член 190 от StPO, взетото от прокуратурата решение да не използва едната или другата от тези възможности, тъй като условията за това не са били изпълнени, също не може да постави под въпрос окончателния характер на посоченото решение.
37
Освен това в писменото си становище австрийското правителство, като се позовава на практиката на Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) и на австрийската доктрина, изтъква, че съгласно австрийското право решението на прокуратурата за прекратяване на производството съгласно член 190 от StPO „не може да бъде оспорено по общия ред, тъй като от момента на приемането му то поражда последиците на влязло в сила решение както от материалноправна, така и от процесуална гледна точка“. Сред последиците от него това правителство споменава така нареченото действие на „блокиране“ („Sperrwirkung“), произтичащо от такова решение, в съответствие с принципа ne bis in idem по отношение на всички органи на другите държави членки, стига това решение да е прието след предварителна проверка по съществото на случая, както и след преценка на обосноваността на престъплението, в чието извършване подсъдимият е заподозрян.
38
От това следва, че обстоятелствата в първите две тирета, посочени в точка 25 от настоящото решение, не могат да поставят под съмнение, че в случая е изпълнено изискването, припомнено в точка 28 от настоящото решение, възможностите за наказателно преследване да са „окончателно изчерпани“.
39
Що се отнася, на второ място, до изискването, припомнено също в точка 28 от настоящото решение, решението за прекратяване на разглежданото наказателно производство да е постановено след „преценка по съществото на случая“, следва да се подчертае, първо, че посоченото в точка 25, първо тире от настоящото решение обстоятелство, че решението за прекратяване на производството е взето поради липсата на каквито и да било доказателства, годни да установят, че обвиняемият действително е извършил престъплението, в което е обвинен, не означава да се приеме, че това второ условие не е изпълнено. Напротив, Съдът вече е постановил, че оправдаването поради липса на достатъчно доказателства се основава на преценка по съществото на случая (решение от 28 септември 2006 г., Van Straaten, C‑150/05, EU:C:2006:614, т. 60).
40
Второ, от съдебната практика следва, че преценката на окончателния характер на осъждането по смисъла на член 54 КПСШ, трябва да се извърши с оглед не само на целта на тази разпоредба, която основно е да гарантира, че всеки, който е осъден и е изтърпял наказанието си или евентуално е бил окончателно оправдан в държава членка, може да се движи в Шенгенското пространство, без да се страхува от ново преследване за същите деяния в друга държава членка, но и необходимостта от подпомагане на предотвратяването и борбата с престъпността в пространството на свободата, сигурността и правосъдието съгласно член 3, параграф 2 ДЕС (вж. в този смисъл решения от 29 юни 2016 г., Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, т. 47, и от 28 октомври 2022 г., Generalstaatsanwaltschaft München (Екстрадиция и ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, т. 78 и цитираната съдебна практика).
41
Трето, следва да се припомни, че както принципът на взаимно доверие между държавите членки, така и принципът на взаимно признаване, който самият се опира на реципрочното доверие между последните, имат основно значение в правото на Съюза, тъй като позволяват създаването и поддържането на пространство без вътрешни граници (решение от 28 октомври 2022 г., Generalstaatsanwaltschaft München (Екстрадиция и ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, т. 92 и цитираната съдебна практика).
42
Що се отнася по-конкретно до член 54 от КПСШ, Съдът е постановил, че той по необходимост предполага, че между държавите членки съществува взаимно доверие в съответните им системи на наказателно правосъдие и че всяка от тях приема прилагането на действащото в другите държави членки наказателно право дори когато прилагането на собственото ѝ национално право би довело до различен резултат. Това взаимно доверие изисква съответните компетентни органи на втората държава членка да приемат окончателното решение, постановено на територията на първата държава членка, такова каквото то им е предоставено (решение от 28 октомври 2022 г., Generalstaatsanwaltschaft München (Екстрадиция и ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, т. 93 и цитираната съдебна практика).
43
Пак от съдебната практика обаче следва, че посоченото взаимно доверие би могло да просъществува само ако втората договаряща държава е в състояние да се увери въз основа на представените от първата договаряща държава доказателства, че съответното решение на компетентните органи на първата държава действително е окончателно решение, съдържащо преценка по съществото на случая (решение от 12 май 2021 г., Bundesrepublik Deutschland (Червена бюлетина на Интерпол), C‑505/19, EU:C:2021:376, т. 81 и цитираната съдебна практика).
44
Четвърто, Съдът е постановил, че постановление на прокуратурата, с който се слага край на наказателното преследване и се прекратява досъдебното производство, не би могло — тъй като в противен случай би било поставено под въпрос взаимното доверие между държавите членки — да се счита за издадено след преценка по съществото на случая и следователно да се окачестви като окончателно съдебно решение по смисъла на член 54 от КПСШ, когато от самите мотиви на това постановление е видно, че не е проведено задълбочено разследване, и че в това отношение обстоятелството, че не са разпитани пострадалият и евентуалният свидетел, сочи, че не е проведено задълбочено разследване (решение от 29 юни 2016 г., Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, т. 53).
45
С оглед на тази съдебна практика се поставя въпросът дали по делото в главното производство постановлението на WKStA за прекратяване на наказателното производство е прието след „задълбочено разследване“ по смисъла на решение от 29 юни 2016 г., Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483), така че да може да се счита, че то е постановено след преценка по съществото на случая, както изисква член 54 от КПСШ, предвид обстоятелствата, посочени от запитващата юрисдикция в третия ѝ въпрос и възпроизведени в третото тире, посочено в точка 25 от настоящото решение, а именно че по време на разследването прокуратурата е събрала данни по искане за правно сътрудничество и след достъп до банкови сметки и разпит на две други заподозрени лица, но не е разпитала обвиняемия, тъй като следственото действие, което има характер на мярка за принудително ограничаване, и е имало за цел да се установи местонахождението му, в крайна сметка се е оказало неуспешно.
46
Както е видно от точка 48 от решение от 29 юни 2016 г., Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483), по делото, по което е постановено това решение, прокуратурата не е продължила наказателното преследване „единствено по съображението, че обвиняемият е отказал да даде обяснения, а пострадалият и един косвен свидетел живеят в Германия, което не е позволило в хода на разследването [в Полша] да бъдат събрани техните показания и съответно да се проверят твърденията на пострадалия, не представлява акт, постановен след преценка по съществото на случая“. Въз основа на това Съдът стига до извода, че постановлението, с което се слага край на наказателното преследване въз основа на такова разследване, не представлява акт, постановен след преценка по съществото на случая.
47
За сметка на това в конкретния случай е безспорно, от една страна, че по време на разследването, което е продължило повече от две години, WKStA е имала достъп до банкови сметки по искане за правно сътрудничество от страна на британските органи, а именно SFO, както и до други банкови сметки, и е разпитало други двама заподозрени с австрийско гражданство, посочени в точка 13 от настоящото решение.
48
Освен това в писменото си становище австрийското правителство отбелязва, че паричните потоци, установени вследствие на достъпа до посочените банкови сметки, са били анализирани от Bundesamt für Korrutionsprävention und Korruptionsbekämpfung (Федерална служба за предотвратяване и борба с корупцията, Австрия). След координационна среща на Европейската агенция за засилване на съдебното сътрудничество (Евроюст) през май 2014 г. SFO е уведомила WKStA, че няма никакво ново доказателство, въз основа на което да се установи самоличността на конкретно длъжностно лице в Унгария, тъй като достъпът до сметки както в Словакия, така и в Кипър не предоставил никаква информация по този въпрос. Освен това се е оказало съмнително дали предаването на поисканата от SFO в Лихтенщайн информация относно сметки може да внесе повече разяснения. На 3 ноември 2014 г. Евроюст уведомява WKStA, че разследването, проведено от унгарските съдебни органи, също не може да потвърди подозренията за извършено престъпление.
49
От друга страна, макар да е вярно, че в случая обвиняемият не е бил разпитан, безспорно е, че това е така, тъй като, както подчертава запитващата юрисдикция в третия си въпрос, спрямо него все пак е било предприето следствено действие с цел да се установи местонахождението му, въпреки че в крайна сметка то се е оказало неуспешно.
50
Както по същество изтъква и швейцарското правителство, самият факт, че обвиняемият не е бил изслушан в хода на досъдебното производство, сам по себе си е показател за липсата на задълбочено разследване само доколкото приложимото национално право задължава прокуратурата да изслуша обвиняемия, преди да вземе решение за приключване на разследването. Следва обаче да се припомни, че член 193, параграф 2, точка 1 от StPO предвижда изрично възможността за продължаване на наказателното производство след приемането на оправдателно решение, когато обвиняемият не е бил разпитан за престъплението, в което е заподозрян, и при условие че не му е наложено никакво ограничение в това отношение. При това положение изглежда, че в съответствие с приложимото национално право при определени обстоятелства такова решение може да бъде прието, без да е разпитан обвиняемият.
51
Макар в подобна хипотеза липсата на разпит на обвиняемия като заподозрян сама по себе си да не може да се счита за достатъчно основание да се заключи, че липсва задълбочено разследване, това не променя факта, както по същество отбелязва и генералният адвокат в точка 76 от заключението си, че това обстоятелство все пак може да се вземе предвид наред с други евентуално релевантни данни, разкриващи такава липса. За тази цел трябва да се установи, че при обстоятелствата в конкретния случай прокуратурата на първата държава членка е била длъжна в разумни граници да предприеме следствени действия, осигуряващи ефективен разпит на посочения обвиняем, който очевидно би могъл да представи нови факти или доказателства, които могат да поставят в значителна степен под съмнение основателността на оправдателното решение. При това положение, както отбелязва и генералният адвокат в точка 77 от заключението си, няма пречка прокурорът да вземе предвид обстоятелството, че обвиняемият може умишлено да е избегнал възможността да бъде разпитан, например като не е бил на разположение на полицейските органи.
52
Като цяло втората държава членка може да заключи, че в първата държава членка няма задълбочено разследване само в по-скоро изключителни хипотези, а именно когато от гледна точка на приложимото национално право на първата държава членка това очевидно е така, на първо място, с оглед на мотивите, съдържащи се в това решение, както и на информацията, която евентуално е била съобщена от първата държава членка преди приемането му, ако е необходимо, в отговор на отправено до нея искане от втората държава членка.
53
Всъщност констатацията на втората държава членка, че липсва задълбочено разследване, трябва да представлява по-скоро изключение, отколкото правило, като се има предвид, че както по същество подчертава генералният адвокат в точки 32 и 39—42 от заключението си, подобна констатация се налага във всички случаи, когато от текста на съответното наказателноправно решение е видно, че то не е предшествано от никакво реално разследване или преценка на наказателната отговорност на обвиняемия, или още, че от гледна точка на приложимото национално право това решение по същество е взето по причини, които трябва да се считат за чисто процесуални или по съображения за целесъобразност, икономия или съдебна политика.
54
Подобно схващане е в съответствие със специфичната цел, преследвана с член 54 от КПСШ, а именно да се гарантира, че лице, което е окончателно оправдано в дадена държава членка, може да се придвижва в рамките на Шенгенското пространство, без да се страхува от ново преследване за същите деяния в друга държава членка, както е посочено в точка 40 от настоящото решение, както и с принципите на взаимно доверие и взаимно признаване между държавите членки, които са в основата на принципа ne bis in idem, закрепен в тази разпоредба и в член 50 от Хартата, както следва от точки 41 и 42 от настоящото решение.
55
За сметка на това тази цел и принципи не допускат прокуратурата на втората държава членка, когато възнамерява да образува наказателно производство срещу лице, срещу което вече е било възбудено наказателно преследване и спрямо което след разследване е издадено окончателно оправдателно решение за същото деяние в първата държава членка, да извърши подробен преглед на това разследване, за да определи едностранно дали то е достатъчно задълбочено от гледна точка на правото на първата държава членка.
56
Освен това, когато прокуратурата на втората държава членка има сериозни и конкретни съмнения дали разследването, провеждано от прокуратурата на първата държава членка, е задълбочено или достатъчно подробно с оглед на фактите и доказателствата, с които тази прокуратура е разполагала при разследването или с които тя действително е могла да разполага, предприемайки необходимите с оглед на обстоятелствата по случая следствени действия, посочената прокуратура ще трябва да се обърне към прокуратурата на първата държава членка, за да поиска съдействие, по-специално въз основа на приложимото национално право и мотивите, на които се основава постановеното вследствие на това разследване оправдателно решение, като използва например механизма за сътрудничество, предвиден за тази цел в член 57 от КПСШ.
57
В това отношение следва да се припомни, че в отношенията между държавите членки следва да се държи сметка за принципа на лоялно сътрудничество, закрепен в член 4, параграф 3 ДЕС, който задължава държавите членки като цяло и следователно по-специално при прилагането на принципа ne bis in idem, закрепен в член 54 от КПСШ, при пълно взаимно зачитане да си съдействат при изпълнението на задачите, произтичащи от Договорите.
58
При това положение, макар припомнените в точки 47—50 от настоящото решение фактически обстоятелства, доколкото са доказани, да потвърждават, че проведеното в първата държава членка разследване не е явно лишено от задълбочен характер, това не променя факта, както по същество отбелязва и генералният адвокат в точка 66 от заключението си, че в крайна сметка запитващата юрисдикция, която трябва да реши в случая приложимостта на принципа ne bis in idem, следва да прецени задълбочения характер на разследването с оглед на всички релевантни в това отношение обстоятелства.
59
При тази обща преценка, както вече бе посочено в точка 51 от настоящото решение, при определени условия запитващата юрисдикция може да вземе предвид, наред с други евентуално релевантни сведения, разкриващи липсата на задълбочен характер на проведеното в първата държава членка разследване, обстоятелството, че обвиняемият не е бил разпитан като заподозрян.
60
С оглед на изложеното по-горе на поставените въпроси следва да се отговори, че принципът ne bis in idem, закрепен в член 54 от КПСШ във връзка с член 50 от Хартата, трябва да се тълкува в смисъл, че като окончателно решение по смисъла на тези членове следва да се квалифицира оправдателно решение спрямо обвиняем, постановено в първата държава членка след разследване, отнасящо се главно до корупционно деяние, когато срещу този обвиняем за същото деяние е образувано ново наказателно производство във втора държава членка, и:
–
оправдателното решение е прието от прокуратурата на първата държава членка без налагане на наказание и без участие на съд и е мотивирано с констатацията, че липсва каквото и да било доказателство обвиняемият действително да е извършил престъплението, в което е обвинен,
–
съгласно приложимото в първата държава членка национално право, въпреки окончателния характер на такова оправдателно решение, прокуратурата разполага с възможността да продължи производството при строго определени условия, като например настъпването на съществени нови факти или доказателства, доколкото във всички случаи престъплението не е погасено по давност, и
–
в хода на разследването прокуратурата на първата държава членка е събрала данни, без обаче да разпитва обвиняемия, който е гражданин на друга държава членка, тъй като следственото действие, което има характер на мярка за принудително ограничаване, и е имало за цел да се установи местонахождението му, в крайна сметка се е оказало неуспешно,
като се има предвид, че липсата на разпит на обвиняемия от прокуратурата на първата държава членка може да бъде взета предвид от прокуратурата на втората държава членка наред с други евентуално релевантни сведения, разкриващи липсата на задълбочено разследване в първата държава членка, стига все пак да се установи, че при обстоятелствата в конкретния случай прокуратурата на първата държава членка е била длъжна в разумни граници да предприеме следствени действия, осигуряващи ефективен разпит на посочения обвиняем, който очевидно би могъл да представи нови факти или доказателства, които могат да поставят в значителна степен под съмнение основателността на оправдателното решение.
По съдебните разноски
61
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
Принципът ne bis in idem, закрепен в член 54 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписана в Шенген на 19 юни 1990 г. и влязла в сила на 26 март 1995 г., във връзка с член 50 от Хартата за основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
като окончателно решение по смисъла на тези членове следва да се квалифицира оправдателно решение спрямо обвиняем, постановено в първата държава членка след разследване, отнасящо се главно до корупционно деяние, когато срещу този обвиняем за същото деяние е образувано ново наказателно производство във втора държава членка, и:
–
оправдателното решение е прието от прокуратурата без налагане на наказание и без участие на съд и е мотивирано с констатацията, че липсва каквото и да било доказателство обвиняемият действително да е извършил престъплението, в което е обвинен,
–
съгласно приложимото национално право, въпреки окончателния характер на такова оправдателно решение, прокуратурата разполага с възможността да продължи производството при строго определени условия, като например настъпването на съществени нови факти или доказателства, доколкото във всички случаи престъплението не е погасено по давност, и
–
в хода на разследването прокуратурата на първата държава членка е събрала данни, без обаче да разпитва обвиняемия, който е гражданин на друга държава членка, тъй като следственото действие, което има характер на мярка за принудително ограничаване, и е имало за цел да се установи местонахождението му, в крайна сметка се е оказало неуспешно,
като се има предвид, че липсата на разпит на обвиняемия от прокуратурата на първата държава членка може да бъде взета предвид от прокуратурата на втората държава членка наред с други евентуално релевантни сведения, разкриващи липсата на задълбочено разследване в първата държава членка, стига все пак да се установи, че при обстоятелствата в конкретния случай прокуратурата на първата държава членка е била длъжна в разумни граници да предприеме следствени действия, осигуряващи ефективен разпит на посочения обвиняем, който очевидно би могъл да представи нови факти или доказателства, които могат да поставят в значителна степен под съмнение основателността на оправдателното решение.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: унгарски.