Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 19 d.(1)
Byla C‑808/24 (Zálečta)(i)
M. R.
prieš
Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
(Okresný súd Lučenec (Lučeneco apylinkės teismas, Slovakija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 2003/88/EB – Darbo laiko organizavimas – 2 straipsnio 1 punktas – Darbo laikas – 6 straipsnio b punktas – Maksimalus savaitės darbo laikas – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo tarnybos pareigūnų darbo laikas – Į darbo laiką neįskaitomas pasyvusis darbuotojo budėjimas darbo vietoje – Kartu pažeidžiamas ir savaitės darbo laiko apribojimas – Teisė reikalauti iš valstybės narės neturtinės žalos atlyginimo už Sąjungos teisės pažeidimą – Netinkamas perkėlimas – Sąlygos – Žalos atlyginimo sumos nustatymas “
I.      Įvadas
1.        Vienos Slovakijos savivaldybės priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo tarnybos narys Okresný súd Lučenec (Lučeneco apylinkės teismas, Slovakija) pareiškė ieškinį valstybei dėl neturtinės žalos, kurią jis teigia patyręs dėl netinkamo 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų(2) perkėlimo į Slovakijos teisės sistemą, atlyginimo.
2.        Šio teismo prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto, siejamo su jos 6 straipsnio b punktu, išaiškinimo ir žalos atlyginimo tvarkos. Taigi, Teisingumo Teismui vėl keliamas klausimas dėl valstybės narės atsakomybės, susijusios su viešajame sektoriuje dirbančio ugniagesio darbo laiku, įgyvendinimo sąlygų.
3.        Dėl to siūlysiu Teisingumo Teismui visų pirma remtis 2010 m. lapkričio 25 d. Sprendime Fuß(3) primintais principais ir nuspręsti, kad:
–        iš šių dviejų Direktyvos 2003/88 nuostatų tik pagal 6 straipsnio b punktą privatiems asmenims gali būti suteiktos individualios teisės, kuriomis remdamiesi jie gali gauti žalos atlyginimą už tai, kad atitinkama valstybė narė pažeidė šį straipsnį,
–        kai valstybė narė pažeidžia minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 punktą, gali būti atlyginama tik neturtinė žala, padaryta viršijus šios direktyvos 6 straipsnio b punkte nustatytą maksimalų savaitės darbo laiką, ir
–        kompensacijos, mokėtinos už šį viršijimą, suma nustatoma pagal nacionalinę teisę, laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
4.        Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punkte sąvoka „darbo laikas“ apibrėžta kaip „bet koks darbo laikas, kai darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka pareigas pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką“.
5.        Šios direktyvos 6 straipsnyje „Maksimalus savaitės darbo laikas“ nustatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių užtikrinti, kad, atsižvelgiant į būtinybę garantuoti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą:
a)      savaitės darbo laikas būtų apribotas įstatymais ar kitais teisės aktais arba kolektyvinėmis sutartimis ar darbdavių ir darbuotojų susitarimais;
b)      vidutinis darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, per kiekvieną septynių dienų laikotarpį nebūtų ilgesnis kaip 48 valandos.“
B.      Slovakijos teisė
6.        2001 m. liepos 2 d.
Zakon č. 315/2001 Z. z. o Hasičskom a záchrannom zbore (Įstatymas Nr. 315/2001 dėl priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo tarnybos (toliau – Įstatymas Nr. 315/2001) 85 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„[Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo tarnybos] pareigūno tarnybos laikas – tai laikas, kurį pareigūnas vykdo tarnybos pareigas ir yra tarnybos vadovų žinioje.“
7.        Šio įstatymo 86 straipsnio 2 dalyje nurodyta(4):
„Jei tarnybos laikas paskirstomas netolygiai, tarnybos trukmė atskiromis tarnybos dienomis negali viršyti 18 valandų. Bendras tarnybos ir tiesiogiai su ja susijusio paskirto pasyviojo budėjimo laikas tarnybos vietoje negali būti ilgesnis kaip 24 valandos per vieną tarnybos dieną.“
8.        Šio įstatymo 92 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Vadovaudamiesi [Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo] tarnybos laiko grafiku tarnybos vadovai pareigūnui tarnybos vietoje paskiria pasyvųjį budėjimą, kuris tiesiogiai susijęs su tarnybos atlikimu pagal 86 straipsnio 2 dalį.“
9.        Įstatymo Nr. 315/2001 122 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Atlyginimas už <...> pasyvųjį budėjimą nemokamas už laiką, kurį buvo atliekama tarnyba; taip atliekama tarnyba laikoma viršvalandiniu darbu.“
III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
10.      M. R., savivaldybės priešgaisrinės ir gelbėjimo tarnybos pareigūnas, prašo atlyginti neturtinę žalą, patirtą dėl to, kad jo budėjimo darbo vietoje laikas neįtrauktas į jo darbo laiką(5), ir taip pažeidžiamas
Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktas, o tai, M. R teigimu, taip pat lėmė šios direktyvos 6 straipsnio b punkto pažeidimą. Jo nurodyta žala susijusi su neteisingu pirmosios iš šių nuostatų perkėlimu į nacionalinę teisę, nulėmusiu antrojoje iš šių nuostatų apibrėžto maksimalaus savaitės darbo laiko viršijimą. M. R. neprašo piniginės kompensacijos šiuo pagrindu.
11.      2023 m. gruodžio 20 d. sprendime
Okresný súd Lučenec (Lučeneco apylinkės teismas) – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas –visų pirma konstatavo, kad pagal Slovakijos teisės aktus M. R. darbdaviui leidžiama neįskaičiuoti budėjimo laiko į darbo laiką, o taip pažeidžiamas Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktas, kaip jį yra išaiškinęs Teisingumo Teismas(6). Tas teismas taip pat nusprendė, kad toks pažeidimas suteikia teisę į žalos atlyginimą tik tuo atveju, jei M. R. darbo laikas, įskaitant budėjimo laiką, viršija maksimalų savaitės darbo laiką ir taip pažeidžiamas šios direktyvos 6 straipsnio b punktas.
12.      Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad ginčijamu laikotarpiu M. R. darbo laikas, įskaitant budėjimo laikotarpį, 28 dienomis viršijo minėtos direktyvos 6 straipsnio b punkte, siejamame su jos 2 straipsnio 1 punktu, numatytą ribą ir kad šių nuostatų pažeidimas turėjo įtakos M. R. privačiam bei šeimos gyvenimui. Atsižvelgdamas į tai, jis įpareigojo valstybę sumokėti jam tam tikras sumas tiek neturtinei žalai atlyginti, tiek už prarastą viltį, kad teisės aktai bus pakeisti.
13.      2024 m. gegužės 30 d. nutartimi Krajský súd v Banskej Bystrici (Banska Bistricos apygardos teismas, Slovakija), išnagrinėjęs valstybės apeliacinį skundą, panaikino 2023 m. gruodžio 20 d. sprendimą, motyvuodamas tuo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sprendimą priėmė ultra petita. Jis pažymėjo, kad M. R. nesirėmė nei teise, susijusia su vilties, kad teisės aktai bus pakeisti, praradimu, nei teise į neturtinės žalos, susijusios su išdirbtų valandų skaičiumi, viršijančiu Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte nustatytą ribą, atlyginimą. Be to, jis nusprendė, kad neturtinė žala, patirta dėl nacionalinės teisės prieštaravimo šios direktyvos 2 straipsnio 1 punktui, yra atlygintina, nesant reikalo konstatuoti minėtos direktyvos 6 straipsnio b punkto pažeidimo.
14.      Byla buvo grąžinta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris abejoja tokio aiškinimo svarba. Jis pažymi, kad ši teisė turi įtakos tiek teisės į žalos atlyginimą atsiradimui, tiek kompensacijos apskaičiavimo pagrindui, atsižvelgiant į tai, ar ši teisė susijusi su dirbtų valandų skaičiumi, viršijančiu tos pačios direktyvos 6 straipsnio b punkte nustatytą ribą.
15.      Šiomis aplinkybėmis Okresný súd Lučenec (Lučeneco apylinkės teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar aplinkybė, kad pagal nacionalinę teisę pasyvusis darbuotojo budėjimas neįskaitomas į darbo laiką, pažeidžiant [Direktyvos 2003/88] 2 straipsnio 1 punktą, suteikia pagrindą reikalauti kompensacijos iš valstybės narės dėl Sąjungos teisės pažeidimo, nereikalaujant įrodyti, kad darbuotojo atžvilgiu taip pat buvo pažeistas šios direktyvos 6 straipsnio b punktas?
2.      Jeigu į ankstesnį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar nacionalinis teismas, spręsdamas dėl kompensacijos dydžio tinkamumo, turėtų atsižvelgti į pasyviojo budėjimo laiką, kuris dėl nacionalinės teisės aktų nebuvo įskaitytas į darbuotojo darbo laiką, ar valstybės narės mokėtinos kompensacijos dydis turėtų būti nustatomas už neteisėtos padėties, susidariusios dėl nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos, pažeidžiant [Direktyvą 2003/88], pasyviojo budėjimo laikas neįskaitomas į darbuotojo darbo laiką, trukmę?
3.      Jeigu į [pirmąjį] klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar nacionalinis teismas, spręsdamas dėl kompensacijos dydžio tinkamumo, turėtų atsižvelgti į valandų, per kurias buvo pažeistas [Direktyvos 2003/88] 6 straipsnio b punktas, skaičių, ar valstybės narės mokėtinos kompensacijos dydis turėtų būti nustatomas už neteisėtos padėties, susidariusios dėl nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos, pažeidžiant [Direktyvą 2003/88], pasyviojo budėjimo laikas neįskaitomas į darbuotojo darbo laiką, trukmę?“
16.      Rašytines pastabas pateikė Slovakijos vyriausybė, Airija ir Europos Komisija.
IV.    Analizė
17.      Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nagrinėja ieškinį dėl žalos, patirtos dėl valstybės narės padaryto Sąjungos teisės pažeidimo, atlyginimo, prieš paeiliui nagrinėjant pirmąjį prejudicinį klausimą ir, atsižvelgiant į siūlomą atsakymą į jį, vieną ar kitą jį papildantį klausimą, susijusį su mokėtinos kompensacijos nustatymo kriterijais, reikia išdėstyti šioje srityje taikytinas bendrąsias taisykles.
A.      Bendrosios taisyklės, kuriomis reglamentuojama valstybės narės atsakomybė už Sąjungos teisės, visų pirma Direktyvos 2003/88, pažeidimą
18.      Pirmiausia reikia patikrinti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo konkrečių valstybės atsakomybės atsiradimo sąlygų, kurios nacionalinėje teisėje būtų numatytos mažiau griežtomis sąlygomis, nei numatytosios Sąjungos teisėje(7).
19.      Antra, jei taip nėra, taikomi Sąjungos teisės principai, kuriuos Teisingumo Teismas priminė dėl Direktyvos 2003/88, t. y.:
–        šioje direktyvoje nėra nuostatos dėl sankcijų, taikytinų pažeidus joje nustatytus minimalius reikalavimus, be kita ko, susijusius su darbo laiko trukme, taigi, joje nėra jokios konkrečios taisyklės dėl žalos, kurią darbuotojai gali patirti dėl tokio pažeidimo(8), atlyginimo, ir
–        vis dėlto valstybės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą žalą dėl Sąjungos teisės pažeidimų, už kuriuos ji gali būti laikoma atsakinga, principas yra neatsiejamas nuo Sutarčių, kuriomis grindžiama Sąjunga, sistemos(9).
20.      Teisingumo Teismas nusprendė, kad tam, kad nukentėjusieji turėtų teisę į žalos atlyginimą, turi būti įvykdytos šios trys sąlygos(10):
–        pažeista Sąjungos teisės norma siekiama suteikti privatiems asmenims teisių(11);
–        šios normos pažeidimas yra pakankamai aiškus,
–        yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp to pažeidimo ir asmenų patirtos žalos.
21.      Trečia, Teisingumo Teismas nacionaliniams teismams yra pateikęs gaires, kaip įgyvendinti šias sąlygas, leidžiančias nustatyti valstybių narių atsakomybę už žalą privatiems asmenims, padarytą dėl Sąjungos teisės pažeidimų(12).
B.      Dėl pirmojo prejudicinio klausimo, susijusio su pirmąja valstybės atsakomybės atsiradimo sąlyga
22.      Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo siekiama suteikti privatiems asmenims individualias teises, dėl kurių jie įgytų teisę reikalauti iš valstybės narės atlyginti žalą pagal valstybės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą žalą dėl Sąjungos teisės pažeidimų, už kuriuos ji gali būti laikoma atsakinga, principą.
23.      Pažymėtina, kad nagrinėjamu atveju neginčijama, jog pagal Teisingumo Teismo jurisprudencijoje apibrėžtus kriterijus M. R. budėjimo laikas priskiriamas prie darbo laiko, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą, kad Slovakijos teisės aktai neatitiko Sąjungos teisės(13) ir kad dalį laikotarpio, kuriuo remiasi M. R., minėtos direktyvos 6 straipsnio b punkte numatytas vidutinis savaitės darbo laikas buvo viršytas(14).
24.      Be to, Slovakijos teisėje nenumatyta specialių sąlygų, kurios būtų mažiau ribojančios nei tos, kurios numatytos Sąjungos teisėje, kad kiltų valstybės atsakomybė(15).
25.      Dėl klausimo, ar pagal Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktą privatiems asmenims suteikiamos teisės, kuriomis jie gali remtis nacionaliniuose teismuose, pažymėtina, kad, pirma, Teisingumo Teismo jurisprudencijos dėl šios nuostatos nėra.
26.      Antra, reikia pažymėti, kad:
–        Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 dalyje sąvoka „darbo laikas“ apibrėžta kaip „bet koks laikas, kai darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka pareigas pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką“(16).
–        šią apibrėžtį išaiškino Teisingumo Teismas. Pagal suformuotą jurisprudenciją visas budėjimo laikotarpis turi būti laikomas „darbo laiku“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88, neatsižvelgiant į minėtu laikotarpiu darbuotojo faktiškai atliktą darbą, kai darbuotojas privalo būti savo darbo vietoje, kad būtų darbdavio nedelsiant pasiekiamas(17), arba kai budėjimo namuose metu darbuotojas turi pareigą per 8 minutes sureaguoti į savo darbdavio iškvietimus(18). Taigi, kalbant apie priešgaisrinės apsaugos pareigūnų budėjimo laiką, Teisingumo Teismas nagrinėja kiekvieną konkretų atvejį(19). Nebuvo pripažinta jokio šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto tiesioginio poveikio.
27.      Taigi, kaip ir visos rašytines pastabas pateikusios šalys, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punkte tik apibrėžta sąvoka „darbo laikas“. Vien pagal jį nesuteikiama individualių teisių, kurių pažeidimas galėtų užtraukti valstybės narės atsakomybę už žalą, privatiems asmenims padaromą tuo atveju, jei ji nacionalinės teisės aktuose nesilaiko šios apibrėžties.
28.      Šiuo klausimu taip pat pritariu Airijos nuomonei, kad šios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą aiškinant taip, kad „jei pagal ją būtų leidžiama automatiškai atlyginti žalą, tai sukeltų didelių pasekmių, įskaitant tai, kad valstybė privalėtų atlyginti žalą net ir nesant nustatytos žalos“(20).
29.      Vadinasi, kadangi pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 punktą nesuteikiamos teisės privatiems asmenims, nelieka antrojo prejudicinio klausimo dalyko. Taigi, į jį atsakyti nereikia.
C.      Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
30.      Siekiant atsakyti į šį klausimą, susijusį su dėl Sąjungos teisės pažeidimo patirtos neturtinės žalos atlyginimo tvarka, pirmiausia reikia išsiaiškinti, ar įvykdytos šios išvados 20 punkte nurodytos valstybės atsakomybės už Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimą(21) atsiradimo sąlygos. Išvada, kad ši atsakomybė grindžiama šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto pažeidimu, neturi reikšmės.
1.      Dėl valstybės atsakomybės už Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimą atsiradimo sąlygų
a)      Pirmoji sąlyga: pagal Sąjungos teisės normą asmenims suteikiamos teisės
31.      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas yra Sąjungos socialinės teisės norma, pagal kurią privatiems asmenims suteikiamos teisės, kuriomis jie gali tiesiogiai remtis nacionaliniuose teismuose, nes jame „valstybėms narėms nustatyta maksimali savaitės darbo laiko riba, kuri turi būti taikoma kiekvienam darbuotojui kaip minimalus reikalavimas“(22).
b)      Antroji sąlyga: normos pažeidimas turi būti pakankamai aiškus
32.      Sprendime Fuß(23) primenama, kad:
–        reikia išsiaiškinti, ar Sąjungos teisė buvo pažeista akivaizdžiai nepaisant Teisingumo Teismo jurisprudencijos šioje srityje(24), ir
–        iš esmės nacionaliniai teismai turi patikrinti, ar įvykdytos valstybių atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimą sąlygos, nebent pagrindinėje byloje, kurioje pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas turėtų visą būtiną informaciją, kad galėtų įvertinti, ar nagrinėjamos bylos faktinės aplinkybės turi būti laikomos pakankamai aiškiu Sąjungos teisės pažeidimu.
33.      Nagrinėjamu atveju priimdamas sprendimą dėl M. R.
prašymo, susijusio su darbo laikotarpiu nuo 2020 m. rugpjūčio 1 d. iki 2023 m. birželio 30 d., prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad M. R. „iš viso praleid[o] tarnyboje 24 valandas, iš kurių 18 valandų įskait[yta] į darbo laiką“, kaip numatyta Įstatymo Nr. 315/2001(25) 86 straipsnio 2 dalyje, nes budėjimo valandos į darbo laiką neįskaičiuojamos. Kita vertus, jis nustatė, kad M. R.
darbo laikas per šešių mėnesių referencinį laikotarpį viršijo Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte numatytą maksimalią 48 valandų per kiekvieną septynių dienų laikotarpį trukmę(26).
34.      Per šį laikotarpį Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl ugniagesių „darbo laiko“ sąvokos buvo pakankamai išplėtota ta linkme, kad „valstybinės priešgaisrinės apsaugos tarnybos operatyvinių grupių veikla <...> patenka į Direktyvos 2003/88 taikymo sritį, todėl iš principo jos 6 straipsnio b punktu draudžiama nustatyti ilgesnį nei maksimalų 48 valandų savaitės darbo laiką, įskaitant budėjimo laikotarpius“(27).
35.      Šiomis aplinkybėmis, kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjamu laikotarpiu Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto reikalavimų nesilaikyta akivaizdžiai pažeidžiant Teisingumo Teismo jurisprudenciją, tai turi būti laikoma pakankamai aiškiu Sąjungos teisės pažeidimu. Vadinasi, antroji sąlyga, kad būtų pripažinta teisė į žalos atlyginimą, pagrindinėje byloje taip pat yra įvykdyta.
c)      Trečioji sąlyga: tarp Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimo ir patirtos žalos turi būti priežastinis ryšys
36.      Kadangi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, M. R.
darbo trukmės viršijimas 28 dienas per referencinį laikotarpį „objektyviai turėjo turėti įtakos jo privačiam ir šeimos gyvenimui“(28), laikausi nuomonės, kad reikalaujamas priežastinis ryšys yra įrodytas.
37.      Kadangi tenkinamos visos trys valstybės atsakomybės atsiradimo sąlygos, kylančios iš Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimo(29), reikia atsakyti į trečiąjį prejudicinį klausimą, susijusį su žalos atlyginimo tvarka.
2.      Dėl žalos atlyginimo už Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimą tvarkos
38.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti, į kokias aplinkybes reikėtų atsižvelgti nustatant M. R nurodytos neturtinės žalos atlyginimo dydį. Apskaičiavimo pagrindu teismas laiko arba valandų skaičių, viršijantį Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte numatytą maksimalią darbo laiko trukmę, arba laikotarpį, per kurį valstybė narė nepakeitė savo teisės aktų, pagal kuriuos leidžiama neįtraukti budėjimo laiko į darbo laiką.
39.      Taigi, reikia priminti, kad, pirma, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog šioje direktyvoje nėra jokios konkrečios taisyklės, susijusios su žalos, kurią darbuotojai gali patirti pažeidus joje nustatytus minimalius reikalavimus, be kita ko, susijusius su darbo laiko trukme, atlyginimu(30).
40.      Antra, Sprendime Fuß Teisingumo Teismas taip pat konstatavo:
–        „valstybė privalo atlyginti padarytos žalos pasekmes remdamasi nacionaline teise dėl atsakomybės ir atsižvelgdama į tai, kad nacionalinės teisės aktais nustatytos žalos atlyginimo sąlygos negali būti mažiau palankios už tas, kurios susijusios su panašiais nacionaline teise grindžiamais reikalavimais (lygiavertiškumo principas), ir tokios, kad dėl jų taptų beveik neįmanoma arba pernelyg sudėtinga gauti žalos atlyginimą (veiksmingumo principas)(31);
–        „[d]ėl žalos atlyginimo formos ir dydžio apskaičiavimo būdo svarbu pažymėti, kad žalos, sukeltos privatiems asmenims dėl Sąjungos teisės pažeidimo, atlyginimas turi atitikti patirtą žalą, kad būtų užtikrinta veiksminga jų teisių apsauga(32);
–        „šioje srityje nesant Sąjungos teisės nuostatos kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų turi būti nurodyti kriterijai, kuriais remiantis būtų galima nustatyti žalos atlyginimo dydį“(33), ir
–        „[i]š to matyti, kad valstybių narių teisėje laikantis [šių principų] <...> turi būti, pirma, nustatyta, ar privačiam asmeniui dėl Direktyvos 2003/88 nuostatų pažeidimo sukelta žala turi būti atlyginama suteikiant papildomo poilsio laiko, ar piniginę kompensaciją, ir, antra, apibrėžtos šio žalos atlyginimo dydžio apskaičiavimo taisyklės“(34).
41.      Pažymiu, kad byloje, kurioje priimtas Sprendimas Fuß, nurodyta žala buvo turtinė(35) ir kad Verwaltungsgericht Halle (Halės administracinis teismas, Vokietija) kėlė klausimą, ar Günter Fuß kaip žalos atlyginimą reikėtų priteisti papildomą laisvą laiką, ar piniginę kompensaciją(36).
42.      Nagrinėjamu atveju
M. R. prašo piniginės kompensacijos tik už neturtinę žalą, patirtą dėl to, kad Slovakijos teisės aktais buvo pažeistas jo darbo laikas, kuris neapima jo budėjimo laiko(37). Šiomis aplinkybėmis, siekiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą, kyla keli klausimai: kiek tai susiję su neturtinės žalos atlyginimu, ar šios išvados 40 punkte (paskutinė įtrauka) primintas Teisingumo Teismo atsakymas turėtų būti tikslesnis, ar kitoks? Kokie kriterijai turėtų būti taikomi tokiu atveju?
43.      Rašytinėse pastabose Slovakijos vyriausybė, Airija ir Komisija laikėsi panašių pozicijų, kurios skyrėsi tam tikrais niuansais.
44.      Komisija siūlo pakartoti Teisingumo Teismo atsakymą, pateiktą Sprendimo Fuß 93 ir 94 punktuose. Slovakijos vyriausybė pabrėžia, kad reikia nustatyti dvi ribas. Atsižvelgiant į tai, nacionaliniai teismai turi įgaliojimus užtikrinti, kad pagal Sąjungos teisės sistemą suteikiamų teisių apsauga neleistų tų teisių turėtojams nepagrįstai praturtėti(38). Kita vertus, pagal valstybių narių atsakomybės sistemą nereikalaujama, kad jos privatiems asmenims sumokėtų baudžiamojo pobūdžio kompensaciją, viršijančią realią žalą, kurią jie patyrė dėl jų teisės pažeidimo(39).
45.      Airija nurodo, kad kompensacijos dydis turi būti nustatomas atsižvelgiant į valandų, kurios nebuvo laikomos „darbo laiku“, skaičių, pažeidžiant Direktyvos 2003/
88 6 straipsnio b punktą, kuriame nustatytas žalos buvimas ir kuris atitinka veiksmingumo reikalavimą. Ji mano, kad reikia atmesti dėl nacionalinės teisės nuostatų susiklosčiusios neteisėtos situacijos trukmės kriterijų.
46.      Dėl pastarojo kriterijaus pritariu nuomonėms, kad valstybės atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimą atsiradimo sąlygos, o visų pirma – sąlyga, susijusi su priežastinio ryšio tarp šio pažeidimo ir faktiškai ar konkrečiai patirtos žalos buvimu, nėra pagrindas suteikti žalos atlyginimą už laikotarpį, per kurį atitinkama valstybė narė nesuderino savo nacionalinės teisės aktų su Sąjungos teise.
47.      Be to, kalbant apie žalos atlyginimo už Sąjungos teisės pažeidimą apskaičiavimo būdą, nematau priežasties papildyti Teisingumo Teismo jurisprudencijos, net jei būtų nustatyta neturtinė žala. Taigi, nacionaliniai teismai, remdamiesi savo nacionaline teise, turi įvertinti, ar patirtos žalos atlyginimas yra tinkamas, kad būtų užtikrinta veiksminga privačių asmenų teisių apsauga(40).
48.      Vadinasi, apskaičiuojant žalos atlyginimą už Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimą neturėtų būti sistemingai remiamasi dirbtų valandų skaičiumi, viršijančiu šiame punkte nustatytą ribą.
49.      Mano nuomone, vienintelis veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti, yra privačių asmenų pasiūlytas apskaičiavimo būdas jų ieškiniui pagrįsti.
50.      Žinoma, prašomas žalos atlyginimas gali būti grindžiamas, kaip nagrinėjamu atveju, valandų skaičiumi(41), siejamu su teisės į privatų ir šeimos gyvenimą pažeidimu, kuriuo remiamasi nurodant Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimą. Vis dėlto toks pažeidimas gali nulemti kitų rūšių neturtinę žalą, pavyzdžiui, susijusią su fizine sveikata (pvz., sunkią ligą) arba psichikos sveikata (pvz., profesinio perdegimo sindromą arba depresiją). Tokiu atveju žalos atlyginimo dydis galėtų būti vertinamas kitaip, griežtai nesiejant su trukmės viršijimu.
51.      Taigi, siūlau Teisingumo Teismui, atsakant į trečiąjį prejudicinį klausimą, pratęsiant tai, kas nurodyta Sprendime Fuß (42), nuspręsti, jog, su sąlyga, kad būtų laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, atitinkamos valstybės narės nacionalinėje teisėje turi būti nustatytas neturtinės žalos, kurią ši valstybė padarė pažeidusi Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktą, atlyginimo dydžio apskaičiavimo būdas.
V.      Išvada
52.      Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Okresný súd Lučenec (Lučeneco apylinkės teismas) prejudicinius klausimus:
1.      2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 2 straipsnio 1 punktas
turi būti aiškinamas taip:
juo nesiekiama suteikti privatiems asmenims individualių teisių, dėl kurių jie įgytų teisę reikalauti iš valstybės narės atlyginti žalą pagal valstybės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą žalą dėl Sąjungos teisės pažeidimų, už kuriuos ji gali būti laikoma atsakinga, principą.
2.      Kai dėl šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto pažeidimo buvo pažeistas minėtos direktyvos 6 straipsnio b punktas, valstybių narių institucijų skiriamas žalos, kurią jos padarė privatiems asmenims pažeisdamos Sąjungos teisę, atlyginimas turi atitikti patirtą žalą. Nesant Sąjungos teisės nuostatų, kuriomis būtų reglamentuojama ši teisė, laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, atitinkamos valstybės narės nacionalinėje teisėje turi būti nustatytas padarytos neturtinės žalos atlyginimo dydžio apskaičiavimo būdas.
1      Originalo kalba: prancūzų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      OL L 299, 2003, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381.
3      C‑429/09, toliau – Sprendimas Fuß, EU:C:2010:717.
4      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šia nuostata reglamentuojamas netolygus ieškovo darbo laikas šešių mėnesių laikotarpiu.
5      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad neginčijama, jog budėjimo laikotarpiu M. R. privalėjo būti darbo vietoje ir darbdavio žinioje bei negalėjo išvykti iš šios vietos.
6      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas cituoja 2018 m. vasario 21 d. Sprendimą Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82).
7      Žr. Sprendimą Fuß (66 punktas). Taip pat žr. 2022 m. birželio 28 d. Sprendimą Komisija /
Ispanija (Teisės aktų leidėjo padarytas Sąjungos teisės pažeidimas) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 179 punktas), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad lygiavertiškumo principu negali būti grindžiama valstybių narių pareiga leisti atsirasti teisei į žalos atlyginimą palankesnėmis sąlygomis, nei numatyta jo jurisprudencijoje.
8      Žr. Sprendimą Fuß (44 punktas) ir 2024 m. birželio 20 d. Sprendimą Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, 26 punktas).
9      Žr. Sprendimą Fuß (45 punktas) ir, dėl bendro šio pagrindo priminimo, 2022 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Ministre de la Transition écologique ir Premier ministre (Valstybės atsakomybė už oro taršą) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, 43 punktas).
10      Žr., be kita ko, Sprendimą Fuß (47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ir kt. (C‑97/24, EU:C:2025:594, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
11      Kaip neseniai pateiktą atvejo, kai ši pirmoji sąlyga neįvykdyta, pavyzdį žr. 2022 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Ministre de la Transition écologique ir
Premier ministre (Valstybės atsakomybė už oro taršą) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, 56 punktas). Teisingumo Teismas nusprendė, jog iš nagrinėtų Sąjungos teisės nuostatų, susijusių su tam tikrų žmonių sveikatai kenksmingų dalelių ribinėmis vertėmis, nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nematyti, kad privatiems asmenims būtų suteiktos individualios teisės, kurių pažeidimas galėtų užtraukti valstybės narės atsakomybę už jiems padarytą žalą.
12      Žr., be kita ko, Sprendimą Fuß (48 punktas).
13      Pažymiu, kad Komisija išreiškė kitokią nuomonę dėl nacionalinės teisės aktų.
14      Žr. šios išvados 12 punktą.
15      Žr. šios išvados 18 punktą.
16      Dėl nuorodos į „nacionalinius teisės aktus ir (arba) praktiką“ žr. 2021 m. kovo 9 d. Sprendimą StadtOffenbach am Main (Ugniagesio budėjimo laikas) (C‑580/19, toliau – Sprendimas Ugniagesio budėjimo laikas, EU:C:2021:183, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija, susijusi su draudimu taikyti sąlygas ar apribojimus teisei į tai, kad darbo laikas ir, atitinkamai, poilsio laikas būtų tinkamai įskaityti, siekiant užtikrinti Direktyvos 2003/88 veiksmingumą ir jos tikslo siekimą). Šio sprendimo 26–28 punktuose Teisingumo Teismas pabrėžė, kad šios direktyvos tikslas – nustatyti būtiniausius reikalavimus, skirtus darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygoms pagerinti, ir kad šiais reikalavimais, susijusiais tiek su maksimaliu darbo laiku, tiek su minimaliu poilsio laiku, minėtoje direktyvoje būtų tiksliai nurodyta pagrindinė teisė, aiškiai įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 31 straipsnio 2 dalyje.
17      Žr., be kita ko, Sprendimą Stadt Offenbach am Main (Ugniagesio budėjimo laikas) (36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
18      Žr. 2018 m. vasario 21 d. Sprendimą Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, 66 punktas). Taip pat žr. Sprendimą Stadt Offenbach am Main (Ugniagesio budėjimo laikas) (36, 38 ir 39 punktai). Trumpai tariant, bendrasis kriterijus yra „ribota galimybė valdyti laiką, kuriuo iš darbuotojo nereikalaujama atlikti profesinių funkcijų“.
19      Taip pat žr. Sprendimą Stadt Offenbach am Main (Ugniagesio budėjimo laikas) (41 ir 42 punktai) ir 2021 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Dublin City Council (C‑214/20, EU:C:2021:909, 43–45 ir 48 punktai).
20      Kursyvu išskirta mano. Airija pabrėžia tokio aiškinimo finansinį poveikį. Vis dėlto kiekviena valstybė narė pati sprendžia, ar ketina taikyti palankesnes nuostatas (žr. šios išvados 18 punktą). Be to, galima laikytis požiūrio, kad darbuotojų atlyginimo už budėjimo laikotarpius tvarka patenka ne į Direktyvos 2003/88, o į atitinkamų nacionalinės teisės nuostatų taikymo sritį. Taigi, pagal šią direktyvą nedraudžiama, kad budėjimo laikotarpiais, kurie turi būti laikomi nepatenkančiais į sąvoką „darbo laikas“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, teisės aktuose, be kita ko, būtų numatyta atitinkamam darbuotojui mokėtina suma, skirta dėl šių budėjimo laikotarpių patiriamiems nepatogumams, susijusiems su jo laiko valdymu ir privačiais interesais, kompensuoti. Žr. Sprendimą Stadt Offenbach am Main (Ugniagesio budėjimo laikas) (57 ir 58 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
21      Žr. šios išvados 23 punktą.
22      Žr. Sprendimą Fuß (49 ir 50 punktai).
23      Žr. Sprendimą Fuß (52 ir 53 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
24      Taip pat žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ir kt. (C‑97/24, EU:C:2025:594, 30 punktas).
25      Žr. šios išvados 7 punktą.
26      Susipažinus, remiantis Slovakijos vyriausybės pateikta informacija, su 2023 m. gruodžio 20 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimu (žr. šios išvados 11 punktą), skelbiamu internete šiuo adresu: (https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401-6f01-447a-afff-174757c1bc7a:d7df1744-bda4-4193-8022-29e14a926b6d/ (4 ir 17 punktai), ir su Krajský súd v Banskej Bystrici (Banska Bistricos apygardos teismas, Slovakija) 2024 m. gegužės 30 d. nutartimi (žr. šios išvados 13 punktą), skelbiama internete adresu https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21-de3d-4606-9661-d5ab2077894d:80ac45f7-45b5-49d5-aed7-cc4094dbaba7 (7.2 punktas), galima patvirtinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo pateikti šį prašymą 8 punkte nurodytą informaciją, kuri, atrodo, skiriasi informacijos, išdėstytos šio prašymo 13 punkte.
27      Žr. Sprendimą Fuß (57 punktas).
28      Žr. šios išvados 12 punktą.
29      Žr. šios išvados 20 punktą.
30      Žr. Sprendimą Fuß (44, 96 ir 98 punktai). Dėl šios išvados priminimo tuo atveju, kai ieškinys dėl žalos atlyginimo pareikštas darbdaviui, pažeidusiam nacionalinės teisės nuostatas dėl naktį dirbančių darbuotojų apsaugos, kuriomis įgyvendinama Sąjungos teisė, žr. 2024 m. birželio 20 d. Sprendimą Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, 26 ir 27 punktai).
31      Sprendimas Fuß(62 punktas). Taip pat žr. nurodytą jurisprudenciją. Taip pat žr. 2022 m. birželio 28 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (Teisės aktų leidėjo padarytas Sąjungos teisės pažeidimas) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 176–184 punktai).
32      Sprendimas Fuß(92 punktas). Taip pat žr. nurodytą jurisprudenciją. Kursyvu išskirta mano.
33      Sprendimas Fuß(93 punktas). Taip pat žr. nurodytą jurisprudenciją. Kursyvu išskirta mano.
34      Sprendimas Fuß(94 punktas). Kursyvu išskirta mano.
35      Žr. Sprendimą Fuß (23 punktas).
36      Žr. Sprendimą Fuß (30 punktas, trečiasis prejudicinis klausimas).
37      Žr. šios išvados 10 ir 13 punktus.
38      Slovakijos vyriausybė cituoja 2023 m. kovo 21 d. Sprendimą Mercedes-Benz Group (Transporto priemonių su valdikliu gamintojų atsakomybė) (C‑100/21, EU:C:2023:229, 94 punktas).
39      Slovakijos vyriausybė pagal analogiją cituoja 2024 m. spalio 4 d. Sprendimą Agentsia po vpisvaniyata (C‑200/23, EU:C:2024:827, 153 punktas).
40      Dėl ginčo dėl neturtinės žalos atlyginimo su duomenų valdytoju žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimą Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C‑507/23, EU:C:2024:854, 37 punktas). Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad 2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/679 dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas) (OL L 119, 2016, p. 1) 82 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip: atsiprašymas gali būti tinkamas neturtinės žalos atlyginimas pagal šią nuostatą, be kita ko, kai neįmanoma atkurti iki šios žalos atsiradimo buvusios padėties, jei tokiu žalos atlyginimu galėtų būti visiškai kompensuota duomenų subjekto patirta žala.
41      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, „[a]peliacinės instancijos teismo nuomone, ieškovas iš tikrųjų apibūdino ieškinį kaip reikalavimą, kylantį dėl ilgalaikio kišimosi į jo neturtines teises. Jis reikalavo atlyginti neturtinę žalą, įvertintą pagal faktiškai dirbtų pasyviųjų budėjimo valandų, kurios, pažeidžiant Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktą ir 6 straipsnio b punktą, nebuvo įskaitytos į jo darbo laiką, skaičių“. Kursyvu išskirta mano.
42      Žr. Sprendimą Fuß(98 punktas).