62017CC0061
GENERALINĖS ADVOKATĖS
ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,
pateikta 2018 m. birželio 21 d. (
1
)
Sujungtos bylos C‑61/17, C‑62/17 ir C‑72/17
Miriam Bichat (C‑61/17)
Daniela Chlubna (C‑62/17)
Isabelle Walkner (C‑72/17)
prieš
Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG
(Landesarbeitsgericht Berlin (Berlyno apygardos darbo bylų teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Kolektyviniai atleidimai iš darbo – Direktyva 98/59/EB – 2 straipsnio 4 dalis – Darbdavį kontroliuojančios įmonės sąvoka – Konsultavimosi su darbuotojais procedūros – Įrodinėjimo pareiga“
1.
Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo prašoma pateikti gaires, kaip aiškinti Direktyvą 98/59/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (
2
), visų pirma gaires dėl to, ar sąvoka „darbdavį kontroliuojanti įmonė“ pagal šios direktyvos 2 straipsnio 4 dalį turi būti aiškinama remiantis tik de iure egzistuojančiais santykiais, ar pakanka ir de facto santykių.
Teisinis pagrindas
ES teisė
Chartija
2.
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (
3
) 16 straipsnyje nurodyta:
„Laisvė užsiimti verslu pripažįstama pagal Sąjungos teisę ir nacionalinius teisės aktus bei praktiką.“
Direktyva 98/59
3.
Direktyvos 98/59 2 ir 11 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(2)
kadangi svarbu, kad darbuotojams būtų garantuota didesnė apsauga kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, atsižvelgiant į subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį [Europos Sąjungoje];
<…>
(11)
kadangi būtina garantuoti, kad darbdavių pareigos informuoti, konsultuoti ir pranešti taikomi [būtų taikomos] nepriklausomai nuo to, ar sprendimą dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo priima darbdavys ar darbdavį kontroliuojanti įmonė“.
4.
Direktyvos 2 straipsnis yra vienintelis jos II skirsnio „Informavimas ir konsultavimasis“ straipsnis. Tiek, kiek tai svarbu šiai bylai, jame numatyta:
„1.   Jeigu darbdavys numato kolektyvinį atleidimą, jis turi iš anksto pradėti konsultuotis su darbuotojų atstovais, kad būtų pasiektas susitarimas.
2.   Per šias konsultacijas reikia tartis, kokiais būdais ir priemonėmis galima išvengti kolektyvinių atleidimų arba sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius papildomomis socialinėmis priemonėmis, kurios skirtos, be kita ko, atleistiems darbuotojams iš naujo įdarbinti arba perkvalifikuoti.
<…>
3.   Kad darbuotojų atstovai galėtų pateikti konstruktyvius pasiūlymus, darbdaviai išankstinių konsultacijų metu:
a)
pateikia jiems visą svarbią informaciją ir
a)
kiekvienu atveju raštu juos informuoja apie:
i)
planuojamų atleidimų priežastis;
ii)
darbuotojų, kurie turi būti atleisti, skaičių ir kategorijas;
iii)
paprastai dirbančių darbuotojų kategorijų skaičių [skaičių ir kategorijas];
iv)
laikotarpį, per kurį turi būti atleisti numatyti darbuotojai;
v)
siūlomus darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, atrankos kriterijus, jeigu tokie įgaliojimai darbdaviui suteikiami pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką;
vi)
išeitinių pašalpų apskaičiavimo metodą, išskyrus nacionalinės teisės aktuose nustatytas ir (arba) praktikoje taikomas išeitines pašalpas.
<…>
4.   Pareigos, išdėstytos 1, 2 ir 3 dalyse, taikomos nepriklausomai nuo to, ar sprendimą dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo priima darbdavys, ar darbdavį kontroliuojanti įmonė.
Svarstant [tariamus] informavimo, konsultavimosi ir pranešimų reikalavimų, nustatytų šioje direktyvoje, pažeidimus, neatsižvelgiama į darbdavio argumentus dėl to, kad sprendimą, lėmusį kolektyvinį atleidimą iš darbo, priėmusi įmonė jam nepateikė reikalingos informacijos.“
5.
Minėtos direktyvos 6 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad teisinėmis [teisminėmis] ir (arba) administracinėmis procedūromis dėl įsipareigojimų pagal šią direktyvą įgyvendinimo galėtų naudotis darbuotojų atstovai ir (arba) darbuotojai.“
Nacionalinė teisė
6.
Kündigungsschutzgesetz (Apsaugos nuo neteisėto atleidimo iš darbo įstatymas, toliau – KSchG) 17 straipsnis buvo priimtas siekiant perkelti Direktyvą 98/59 į nacionalinę teisę. Tiek, kiek tai svarbu šiai bylai, jame numatyta:
„<…>
(2)   Jeigu darbdavys numato kolektyvinį atleidimą, apie kurį jis privalo pranešti [Federalinei užimtumo agentūrai] <…>, jis privalo laiku pateikti darbuotojų atstovams svarbią informaciją ir visų pirma raštu pranešti jiems apie:
1.
numatomo atleidimo priežastis;
2.
darbuotojų, kurie turi būti atleisti, skaičių ir kategorijas;
3.
paprastai dirbančių darbuotojų skaičių ir kategorijas;
4.
laikotarpį, per kurį turi būti vykdomi numatomi atleidimai iš darbo;
5.
siūlomus darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, atrankos kriterijus;
6.
išeitinių pašalpų apskaičiavimo metodą.
Darbdavio konsultacijos su darbuotojų atstovais turi apimti bent tai, kokiais būdais ir priemonėmis galima išvengti kolektyvinių atleidimų arba sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius.
<…>
1–3   dalyse nurodytos informavimo, konsultavimosi ir pranešimo pareigos taikomos nepriklausomai nuo to, ar sprendimą dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo priima darbdavys, ar darbdavį kontroliuojanti įmonė. Darbdavys negali remtis tuo, jog sprendimą, lėmusį atleidimus iš darbo, priėmusi įmonė jam nepateikė reikalingos informacijos.
<…>“
Faktinės aplinkybės, procesas ir pateikti klausimai
Byla C‑61/17
7.
Miriam Bichat, apeliantė byloje C‑61/17, dirbo Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG (toliau – APSB), kitai apeliacinio proceso prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme šaliai, ir iki jos veikusioms bendrovėms Berlyno Tėgelio oro uoste (
4
).
8.
Kam tiksliai priklauso APSB, nėra aišku nei faktiškai, nei teisiškai. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad šis subjektas yra įmonė, kurią teisiškai kontroliuoja kita įmonė GlobalGround Berlin GmbH & Co. KG (toliau – GGB). Tačiau šis santykis nereiškia, kad pagal nacionalinę teisę GGB ir APSB priklauso tai pačiai įmonių grupei. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, kad mano, jog įrodyta, kad klostantis pagrindinei bylai reikšmingoms aplinkybėms GGB pati negalėjo kontroliuoti APSB sprendimų priėmimo procesų.
9.
2014 m. rugsėjo 9 ir 22 d. GGB pranešė APSB, kad ji turėtų mažinti savo veiklą Tėgelio oro uoste ir kad jos verslo dalis bus perduota grupei nepriklausančiai įmonei. Todėl APSB sutartys dėl paslaugų teikimo bus nutrauktos. Ši įmonė neperims jokių APSB darbuotojų.
10.
Be to, 2014 m. rugsėjo 22 d. įvyko APSB visuotinis susirinkimas, per kurį GGB, kaip vienintelė narė, turinti teisę balsuoti, nusprendė, kad APSB veikla, be kita ko, Tėgelio oro uoste nuo 2015 m. kovo 31 d. turėtų būti visiškai nutraukta.
11.
2015 m. sausio 2 d. APSB pranešė įmonės tarybai, kad planuoja kolektyvinį darbuotojų atleidimą dėl to, kad GGB pranešė apie savo planus 2014 m. rugsėjo mėn. nutraukti sutartis. Ji pridūrė, kad GGB jai nenurodė tokio pranešimo priežasčių, tačiau reikėjo daryti prielaidą, kad taip nutiko dėl nuolat patiriamų didelių nuostolių, kurių, pasirodo, nebuvo įmanoma sumažinti. Šie nuostoliai buvo siejami su didelėmis darbo užmokesčio išlaidomis ir griežtais susitarimais dėl darbo grafiko.
12.
2015 m. sausio 14 d. darbuotojų atstovai pateikė atsakymą, kuriame išreiškė nepasitenkinimą dėl to, kad pateikta informacija buvo labai neapibrėžta, ir prašė ją patikslinti.
13.
2015 m. sausio 20 d. APSB priėmė sprendimą nutraukti veiklą ir 2015 m. sausio 28 d. pranešė Agentur für Artbeit (Užimtumo agentūra) apie šio sprendimo nulemtus kolektyvinius atleidimus iš darbo. Darbuotojus buvo numatyta atleisti ne vėliau kaip 2015 m. kovo 31 d.
14.
Tą pačią 2015 m. sausio 20 d. APSB surengė susitikimą su darbuotojų atstovais, kuriame nurodė iš esmės tas pačias atleidimo priežastis kaip ir 2015 m. sausio 2 d. Visų pirma APSB pažymėjo, kad jai nebuvo nurodytos tikslios GGB sprendimo nutraukti sutartis priežastys.
15.
2015 m. sausio 27 d. darbuotojų atstovai paskelbė, kad nesutinka su atleidimais iš darbo, motyvuodami tuo, kad tariami nuostoliai yra fiktyvūs ir kad GGB ir APSB manipuliuoja sąskaitomis.
16.
Dėl kolektyvinio atleidimo buvo pareikštas ne vienas ieškinys Arbeitsgericht Berlin (apygardos darbo bylų teismas, Berlynas, Vokietija), ir visi jie buvo patenkinti. Todėl atrodo, kad buvo pateikti nauji pranešimai apie atleidimą iš darbo ir galiausiai darbuotojai buvo atleisti 2016 m. sausio 31 d.
17.
Apeliantė inicijavo bylą tame pačiame teisme, teigdama, be kita ko, kad atleidus ją iš darbo buvo pažeistas KSchG 17 straipsnis, nes nebuvo nurodytos tinkamos atleidimų iš darbo priežastys. 2016 m. sausio 12 d. sprendimu šis teismas atmetė M. Bichat ieškinį ir pripažino atleidimą iš darbo galiojančiu. Apeliantė padavė apeliacinį skundą Landesarbeitsgericht Berlin (apygardos darbo bylų teismas, Berlynas).
18.
Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje, yra būtina išaiškinti Direktyvos 98/59 nuostatas, susijusias su kolektyviniu atleidimu iš darbo, visų pirma sąvoką „darbdavį kontroliuojanti įmonė“, jis nutarė pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
1.
Ar kontroliuojančioji įmonė, kaip ji suprantama pagal [Direktyvos 98/59] 2 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą, yra tik įmonė, kurios įtaka užtikrinta dalyvavimu valdant kapitalą ir balsavimo teisėmis, ar taip pat pakanka, kad jos įtaka būtų užtikrinta pagal sutartį ar faktiškai (pvz., fizinių asmenų galimybėmis duoti nurodymus)?
2.
Jei į pirmąjį klausimą bus atsakyta taip, kad dalyvavimu valdant kapitalą ir balsavimo teisėmis užtikrinta įtaka nebūtina:
ar „sprendimas dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 98/59/EB 2 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą, yra ir tuomet, kai kontroliuojančioji įmonė darbdaviui kelia tokius reikalavimus, dėl kurių ekonominiu atžvilgiu darbdavys turi imtis kolektyvinio atleidimo iš darbo?
3.
Jei į antrąjį klausimą bus atsakyta teigiamai:
ar pagal [Direktyvos 98/59] 2 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą, siejamą su 3 dalies a punktu ir b punkto i papunkčiu ir 1 dalimi, reikalaujama, kad darbuotojų atstovai būtų informuojami ir apie verslo ar kitas priežastis, dėl kurių kontroliuojančioji įmonė priėmė sprendimus, nulėmusius darbdavio planuojamą kolektyvinį atleidimą iš darbo?
4.
Ar su [Direktyvos 98/59] 2 straipsnio 4 dalimi, siejama su 3 dalies a punktu ir b punkto i papunkčiu ir 1 dalimi, suderinama tai, kad darbuotojams, kurie teigia, jog jų darbo santykių nutraukimas vykdant kolektyvinį atleidimą iš darbo negalioja, ir teisme tai grindžia tuo, kad darbo santykius nutraukiantis darbdavys tinkamai neįvykdė konsultavimosi su darbuotojų atstovais procedūros, būtų nustatoma kontrolės požymių įrodymų pateikimą viršijanti pareiga nurodyti aplinkybes ir įrodyti?
5.
Jei į ketvirtąjį klausimą bus atsakyta teigiamai:
kokie kiti įpareigojimai nurodyti aplinkybes ir įrodyti šiuo atveju gali būti nustatomi darbuotojams pagal nurodytas teisės normas?“
Bylos C‑62/17 ir C‑72/17
19.
Šiose bylose faktinės ir teisinės aplinkybės ir pateikti prejudiciniai klausimai iš esmės nesiskiria nuo iškilusių byloje C‑61/17.
Sujungtos bylos C‑61/17, C‑62/17 ir C‑72/17
20.
2017 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimais bylos C‑61/17, C‑62/17 ir C‑72/17 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.
21.
Rašytines pastabas pateikė D. Chlubna (apeliantė byloje C‑62/17) ir I. Walkner (apeliantė byloje C‑72/17), APSB, Vokietijos vyriausybė ir Europos Komisija. 2018 m. balandžio 12 d. posėdyje šios šalys pateikė žodines pastabas ir atsakė į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus.
Vertinimas
Pirminės pastabos
Bylų aplinkybės
22.
Tikslios šių bylų faktinės aplinkybės nėra visiškai aiškios. Siekdamas išsiaiškinti kai kurias iš šių faktinių aplinkybių, Teisingumo Teismas nusiuntė nacionaliniam teismui prašymą patikslinti kai kurią nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktą informaciją, ir minėtas teismas į šį prašymą tinkamai atsakė. Šios išvados 8 punkte nurodžiau tokią informaciją apie APSB nuosavybės santykius ir kontrolę, kuri buvo pateikta Teisingumo Teismui ir kuri, atrodo, nekelia abejonių.
23.
Tačiau kai kurie pagrindinės bylos aspektai yra apeliančių teiginiai dėl APSB nuosavybės santykių ir kontrolės. Atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tuos susirūpinimą keliančius klausimus vertino taip rimtai, kad dėl jų kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą. Tai visų pirma pasakytina apie aspektus, susijusius su pirmajame klausime nurodyta faktine nuosavybe. Šiuos teiginius apibendrinsiu šios išvados 24–28 punktuose. Vis dėlto reikėtų pabrėžti, kad juose pateikta informacija nėra laikoma nustatytais faktais (
5
).
24.
Apeliantės teigia, kad GGB, kuri kontroliuoja arba klostantis reikšmingoms faktinėms aplinkybėms teisiškai kontroliavo APSB, 2008 m. įsigijo bendrovių grupė, veikianti bendru pavadinimu WISAG (
6
). Šios grupės veikla apima paslaugų teikimą oro uostams, įskaitant antžemines paslaugas, kurias teikia APSB.
25.
APSB vertėsi tik prekybos veikla, daugiausia susijusia su keleivių aptarnavimu; kitaip tariant, ji nevykdė veiklos nei administraciniu lygmeniu, nei rinkoje. Pastarasis veiklos aspektas buvo perduotas GGB.
26.
2013 m. visa GGB veikla ar maždaug trečdalis jos buvo perduota WISAG Contracting GMBH & Co. KG; šalys nesutaria dėl tikrosios šios veiklos perdavimo apimties. Bet kuriuo atveju vėliausiai tų metų pabaigoje GGB nustojo priimti į darbą darbuotojus. Kartu ši įmonė patyrė didelių finansinių sunkumų ir 2014 m. pabaigoje jos nuostoliai buvo 7,9 mln. EUR. Įprastomis aplinkybėmis, GGB tapus faktiškai nemokiai, ji būtų nutraukusi veiklą; tačiau ji buvo finansuota pinigų srautais, kuriuos centralizuotai suteikė WISAG grupė.
27.
Tuo metu, kai APSB atleido apeliantes iš darbo, ši įmonė faktiškai, bet ne teisiškai priklausė WISAG grupei.
28.
Apeliantės taip pat teigia, kad kai kurios iš APSB iki jos prekybos veiklos nutraukimo vykdytų sutarčių buvo perduotos kitoms WISAG grupės bendrovėms.
29.
Pirmiau yra apibendrinti tik apeliančių teiginiai dėl papildomų faktinių aplinkybių, kuriais grindžiamos pagrindinės bylos. Atpasakojau tik esminius aspektus. Iš šių teiginių numanoma prielaida, kad sprendimą (-us) dėl APSB sutarčių nutraukimo, taigi jos darbuotojų, kaip antai apeliančių, atleidimo iš darbo, priėmė WISAG bendrovių grupei priklausanti aukštesniu lygmeniu veikianti įmonė. Iš to būtų galima daryti išvadą, kad tik šiai įmonei buvo žinomos nagrinėjamo (-ų) sprendimo (-ų) priežastys, kurios pagal apeliančių pateikiamą Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalies aiškinimą, turėjo būti pateiktos APSB, o šis subjektas turėjo apie jas pranešti savo darbuotojams, kad būtų įgyvendinti šioje direktyvoje nustatyti konsultavimosi įpareigojimai.
Priimtinumas
30.
Vokietijos vyriausybės teigimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmasis klausimas yra nepriimtinas. Ji savo teiginį grindžia dviem pagrindais. Pirmasis yra tas, kad iš bylos faktinių aplinkybių aišku, kad kontrolė, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 98/59, yra suteikta GGB, nes būtent ši įmonė yra vienintelė APSB narė, daranti reikalaujamą įtaką jai ir turinti teisę balsuoti. Todėl šis klausimas yra nereikalingas ir hipotetinis. Pagal antrąjį pagrindą bylos faktinės aplinkybės nėra pateiktos pakankamai aiškiai, kad Teisingumo Teismas galėtų priimti sprendimą. Visų pirma nėra jokios informacijos, kuri rodytų, kad WISAG priėmė kokį nors sprendimą, kuris galėjo tiesiogiai ar netiesiogiai paveikti APSB veiklą.
31.
Pagal suformuotą jurisprudenciją „nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytus teisinius pagrindus ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ir teisiniai pagrindai, būtini, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus“ (
7
).
32.
Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją, man atrodo, kad Vokietijos vyriausybės pastabos neteisingos. Iš tiesų tiesa yra tai, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytos faktinės aplinkybės, net ir papildytos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atsakymu į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimus, yra neaiškios. Tačiau tai nesutrukdė nei Vokietijos vyriausybei, nei Komisijai pateikti išsamių pastabų Teisingumo Teismui ir negalima teigti, kad šios informacijos taip trūksta, kad neįmanoma pateikti naudingo atsakymo. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar GGB nuosavybės ir balsavimo teisių APSB pakako, kad būtų galima kalbėti apie „kontrolę“, kaip ji suprantama pagal direktyvos 2 straipsnio 4 dalį, todėl nėra pagrindo teigti, kad jis yra hipotetinis. Galėjo būti kitaip, jei GGB būtų laiku pateikusi tinkamą informaciją APSB, kad galėtų vykti konsultacijos, tačiau atrodo, kad taip tikrai nebuvo (
8
). Iš tiesų, jei GGB būtų tai padariusi, tikėtina, kad nebūtų buvę pagrindo kelti bylą pagal Direktyvą 98/59. Todėl Vokietijos vyriausybės pastabos atitinkamai turėtų būti atmestos.
33.
Vokietijos vyriausybė taip pat teigia, kad ketvirtasis prejudicinis klausimas yra hipotetinis ir į jį nereikia atsakyti. Vokietijos teisė neveikia taip, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, todėl šioje byloje klausimų, susijusių su įrodinėjimo pareiga, nekyla.
34.
Kaip pažymėjau savo išvadoje byloje Online Games (
9
), Teisingumo Teismas negali teikti pirmenybės valstybės narės vyriausybės pateikiamam nacionalinės teisės aiškinimui, palyginti su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aiškinimu, ir tada pripažinti pateiktą prejudicinį klausimą nepriimtinu. Tačiau atrodo, kad Teisingumo Teismo šioje byloje prašoma padaryti būtent tai. Jeigu valstybės narės teismas abejoja, kaip taikyti ES teisę konkrečiai situacijai, kuri priešingu atveju būtų reglamentuojama nacionalinės teisės, dėl visų minėtoje jurisprudencijoje nurodytų priežasčių reikia daryti prielaidą, kad šios abejonės yra reikšmingos bylai (
10
). Todėl Vokietijos vyriausybės argumentai turi būti atmesti.
Direktyva 98/59: apžvalga
35.
Iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad „aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus“ (
11
). Ši pastaba labai tinka šiai bylai.
36.
Todėl, prieš išsamiai nagrinėdama prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, pirmiausia nagrinėsiu Direktyvą 98/59 šiuo požiūriu.
37.
Direktyvos esmė nurodyta jos 2 straipsnio 1 dalyje. Pagal šią nuostatą, jei darbdavys numato kolektyvinį atleidimą, jis turi iš anksto pradėti konsultuotis su darbuotojų atstovais, kad būtų pasiektas susitarimas. 2 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad per šias konsultacijas reikia tartis, kokiais būdais ir priemonėmis i), jei įmanoma, galima išvengti kolektyvinių atleidimų, o jeigu ir kiek to neįmanoma išvengti, sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat ii) sušvelninti šių numatytų taikyti priemonių padarinius. Praktinė apibrėžtis pateikta 2 straipsnio 3 dalyje, pagal kurią, kad „darbuotojų atstovai galėtų pateikti konstruktyvius pasiūlymus“, darbdaviai per išankstines konsultacijas turi pateikti darbuotojų atstovams visą svarbią informaciją, įskaitant raštu pateikiamą informaciją apie numatomo atleidimo priežastis.
38.
Pirmiausia šios nuostatos ES teisėje buvo priimtos Direktyva 75/129/EEB (
12
). Siekiant užpildyti vadinamąją „ankstesniuose teisės aktuose esančią spragą ir patikslinti darbdavio, kuris priklauso įmonių grupei, pareigas“ (
13
), į Direktyvą 92/56/EEB (
14
) buvo įtraukta nuostata ir dabar ji yra Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalis. Šioje nuostatoje nurodyta, kad 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos informavimo ir konsultavimosi pareigos taikomos neatsižvelgiant į tai, ar sprendimą dėl kolektyvinio atleidimo priėmė darbdavys, ar „šį darbdavį kontroliuojanti įmonė“. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas būtent dėl šios nuostatos.
39.
Iš pirmo žvilgsnio sąvoka „darbdavį kontroliuojanti įmonė“ gali priminti bendrovių teisės sąvoką ir šiame kontekste – sąvoką „bendrovių grupė“. Tačiau reikėtų pažymėti keletą aspektų. Pirma, direktyvoje iš tikrųjų vartojama ne „bendrovės“ (angl. company), o „įmonės“ (angl. undertaking) sąvoka. Pastaroji sąvoka gali būti daug platesnė. Antra, ES teisėje nėra bendrai apibrėžiama, ką reiškia „bendrovių grupė“: tai nustatoma tik nacionalinėje teisėje (
15
). Trečia, aplinkybių, kuriomis gali būti taikoma Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalis, yra daug ir įvairių. Tai reikia vertinti atsižvelgiant į Teisingumo Teismo nurodytą „ekonomin[į] kontekst[ą], didėjant įmonių grupių skaičiui“ (
16
). Paprasčiausias atvejis būtų įmonė, vykdanti veiklą tik vienoje valstybėje narėje, ir tik viena galima įmonė, kuri kuriuo nors pagrindu galėtų būti laikoma ją „kontroliuojančia“ įmone, taip pat įsteigta ar vykdanti veiklą toje pačioje valstybėje narėje. Tačiau ši kontroliuojančioji įmonė gali būti įsteigta ir kitoje valstybėje narėje arba net visai ne Europos Sąjungoje, ir ne visada galima lengvai nustatyti, kuri įmonė „kontroliuoja“.
40.
Taip pat vertėtų turėti omenyje, kad santykių pobūdis „grupėje“ gali labai skirtis. Vienais atvejais kontrolė vykdoma tik iš viršaus, pagal hierarchiją žemiau esančioms įmonėms suteikiant labai mažai diskrecijos arba iš viso jos nesuteikiant. Kitais atvejais gali būti atvirkščiai – viršūnėje esantis subjektas atlieka „tik“ kontroliuojančiosios bendrovės vaidmenį ir perduoda valdymo sprendimus priimti žemiau pagal hierarchiją esantiems subjektams. Šiuos sprendimus gali priimti tarpinė įmonė; tai gali būti ir ne ta pati įmonė, kurioje dirba darbuotojai. Kai kuriais atvejais kontroliuojančiosios įmonės ir darbdavio santykiai gali būti diskursyvūs ir konstruktyvūs, kai svarbiausi sprendimai priimami tik išsamiai apsvarstyti ir paaiškinus pagrindines priežastis. Kartais iš darbdavio tikimasi, kad jis veiks pagal jį kontroliuojančios įmonės nurodymus, nepateikiant jam nei priežasčių, nei paaiškinimų, kodėl šie nurodymai duodami. Net esant įmonių grupės struktūrai, bendrovė, priimanti sprendimą paskelbti apie kolektyvinį atleidimą, nebūtinai yra kontroliuojančioji bendrovė, o gali būti tik darbdavė. Tada „kontrolė“, tokiomis aplinkybėmis suprantama techniškai, netenka reikšmės. Todėl apibendrinant negalima teigti, kad yra vienos rūšies teisinis (ar net finansinis) kontrolės interesas, kurį galima laikyti apimančiu visas įmanomas aplinkybes, kurioms esant bus taikoma 2 straipsnio 4 dalis. Taigi „kontrolė“ gali būti įvairių formų ir iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimų galima netiesiogiai spręsti, kad jeigu būtų remiamasi vien šios sąvokos de iure aspektais, galėtų atsirasti manipuliacijų ar net piktnaudžiavimų.
41.
Atskirai vertėtų pridurti, kad direktyvoje neapibrėžiama, ką reiškia „darbdavį kontroliuojanti įmonė“. Tiek iš vienodo Sąjungos teisės taikymo, tiek iš lygybės principo reikalavimų išplaukia, kad Sąjungos teisės nuostatos, kurioje, siekiant nustatyti prasmę ir apimtį, aiškiai nenurodoma valstybių narių teisė, sąvokos visoje Sąjungoje paprastai turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (
17
). Nors Direktyvos 98/59 5 straipsnyje valstybėms narėms leidžiama, be kita ko, nustatyti darbuotojams palankesnes nacionalines nuostatas, šioms valstybėms narėms, kaip teisingai pažymi Komisija, vis dėlto privalomas autonomiškas ir vienodas direktyvoje pateiktų ES teisės sąvokų aiškinimas (
18
).
Pirmasis klausimas: kontrolės, kurios reikalaujama pagal Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalį, pobūdis
42.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar darbdavio ir jį kontroliuojančios įmonės santykis pagal direktyvos 2 straipsnio 4 dalį turi būti de iure, ar pakanka de facto kontrolės.
43.
Direktyvoje nustatyta procedūra susijusi su konsultacijomis. Ja niekaip nesiekiama reglamentuoti įmonių grupės organizavimo būdo ir neribojama šios grupės laisvė organizuoti savo veiklą taip, kaip jai atrodo geriausia pagal savo poreikius (
19
). Konsultacijų tikslas yra, jei įmanoma, apskritai išvengti numatomų kolektyvinių atleidimų būtinybės. Jeigu to pasiekti neįmanoma, ir reikia daryti prielaidą, kad daugeliu atvejų to nebus įmanoma pasiekti, turėtų būti mažinamas atleidžiamų darbuotojų skaičius arba švelninami atleidimo iš darbo padariniai, kiek tai yra įmanoma pagal aplinkybes. Pareiga dalyvauti visada tenka darbdaviui; tai nėra kontroliuojančiosios įmonės pareiga, net jeigu aišku, kad pareiga surengti konsultacijas gali kilti tais atvejais, kai darbdavys tiesiogiai nepriima sprendimo dėl šių atleidimų iš darbo. Šiuo tikslu darbdavys privalo pradėti konsultacijas „iš anksto <…>, kad būtų pasiektas susitarimas“, o darbuotojų atstovams turėtų būti sudarytos galimybės pateikti „konstruktyvius pasiūlymus“ (
20
).
44.
Tačiau konsultacijų procesas visais atžvilgiais turi būti prasmingas. Tai nėra vien simbolinis procesas. Iš tiesų sąvokos „konsultavimasis“ esmė ta, kad abi šalys, diskutuodamos ir derėdamosi, galėtų pasiekti konstruktyvų rezultatą, kuris priešingu atveju galėtų būti ir nepasiektas. Todėl darbdavys privalo užtikrinti, kad nagrinėjamomis konsultacijomis būtų siekiama prasmingo tikslo. Jas turi rengti būtent darbdavys; jis negali remtis tuo, kad sprendimus priimanti įmonė nepateikė būtinos informacijos, ir pats privalo prisiimti atsakomybę už šio nepateikimo padarinius (
21
). Todėl labai svarbu, kad ši informacija darbdaviui būtų teikiama iš teisingo šaltinio.
45.
Direktyvoje 98/59 nieko nepasakyta apie „kontrolę“, kaip ji suprantama pagal jos 2 straipsnio 4 dalį. Šiomis aplinkybėmis kyla pirmas klausimas – ar „kontrolė“ reiškia įmonę, patenkančią į „kontroliuojančiosios bendrovės“ sąvoką pagal nacionalinę teisę. Visos šalys per posėdį pritarė, kad taip gali būti. Šiuo klausimu galima daryti analogiją su Direktyvos 2009/38 3 straipsnyje pateikta sąvoka „valdančioji įmonė“. Šios nuostatos 1 dalyje ši sąvoka apibrėžiama remiantis esminės įtakos darymu, pavyzdžiui, dėl nuosavybės teisės, finansinio dalyvavimo ar šią įtaką reglamentuojančių taisyklių. 2 dalyje toliau pateikiamos tam tikros prielaidos, kurios, nors aiškiai nesuformuluotos kaip prielaidos, iš esmės atspindi patronuojamosios ir patronuojančiosios bendrovės santykius pagal bendrovių teisę (
22
).
46.
Tačiau sutinku su Komisija, kad ši apibrėžtis suformuluota pernelyg siaurai, kad galėtų apimti visas Direktyvoje 98/59 nurodytas aplinkybes. Ji atspindi Direktyvos 2009/38 priėmimo kontekstą, būtent įmonių tarybų steigimą didesnėse įmonėse (šioje direktyvoje jos apibrėžiamos kaip „Bendrijos mastu veikiančios įmonės ir Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupė (-s)“), kurios turi būti informuojamos ir su kuriomis turi būti konsultuojamasi įvairiausiais klausimais, apskritai turinčiais įtaką darbuotojams (
23
). Direktyvos 98/59 3 straipsnio 2 dalyje nustatytas bendrovių teise grindžiamas kriterijus atspindi tai, kad kontroliuojančioji įmonė šiame kontekste daugeliu atvejų bus paskutinė kontroliuojančioji bendrovė.
47.
Tačiau šiuo atveju taip nėra ir nebūtinai turėtų būti. Kontrolės pagal Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalį klausimas susijęs ne su tuo, „kuri įmonė yra paskutinė darbdavio kontroliuojančioji bendrovė“, o su tuo, „kuri įmonė gali pateikti būtiną informaciją, kad konsultacijos galėtų vykti prasmingai, kaip nurodyta direktyvoje?“ Šiomis aplinkybėmis bendrovių teise grindžiamas kriterijus galėtų turėti iš teisinio saugumo kylančių privalumų. Visais kitais atžvilgiais man atrodo, kad jis yra pernelyg siauras ir neatspindi bendros Direktyvos 98/59 sistemos. Be to, paprastai, laikantis tokio požiūrio, nebūtų įmanoma atsižvelgti į valstybių narių lygmeniu esamus bendrovių teisės skirtumus ir poreikį visoje Europos Sąjungoje sąvoką „darbdavį kontroliuojanti įmonė“ aiškinti savarankiškai (
24
).
48.
Mano nuomone, darytina išvada, kad de iure santykis nebūtinai yra lemiamas ir kad de facto santykis taip pat gali būti reikšmingas.
49.
Taigi, koks yra šio santykio pobūdis? Mano nuomone, kontroliuojančioji įmonė turi daryti įtaką darbdaviui dėl numatomo kolektyvinio darbuotojų atleidimo būdo. Tokia įtaka nebūtinai turi būti „esminė“, t. y. kad kontroliuojančiosios įmonės padėtis pagal struktūrinę hierarchiją turi būti aukštesnė nei darbdavio, nes nėra jokio reikalavimo sprendimus, dėl kurių bus kolektyviai atleidžiami darbuotojai, priimti organizaciniu atžvilgiu aukštesniu lygmeniu. Kitaip tariant, „kontrolė“ nebūtinai turi reikšti hierarchinę kontrolę. Ji taip pat reiškia, kad kontroliuojančioji įmonė teiks informaciją, kuri leis darbdaviui konsultuotis, nes kitaip jis pažeis savo pareigas pagal direktyvą.
50.
Apibendrindama siūlau laikytis nuomonės, kad „[darbdavį] kontroliuojanti“ įmonė, kaip tai suprantama pagal 2 straipsnio 4 dalį, remiantis Teisingumo Teismo sprendime Akavan suformuota jurisprudencija, pirmiausia bus ta įmonė, kuri nagrinėjamos bylos aplinkybėmis priima strateginį arba verslo sprendimą, priverčiantį darbdavį numatyti arba planuoti kolektyvinį darbuotojų atleidimą (
25
).
51.
Vis dėlto, kaip, atrodo, per posėdį sutiko visos šalys, būtina atmesti santykius, kuriems esant šalys nepriklauso viena nuo kitos. Taigi sąvoka „darbdavį kontroliuojanti įmonė“ negali reikšti įmonės, kuri yra nepriklausoma nuo darbdavio, kaip antai tiekėjo ar kliento, kurio elgesys gali turėti ekonominį poveikį darbdavio verslui, o kraštutiniais atvejais – kad dėl šio elgesio darbdavys privalėtų numatyti ir prireikus įgyvendinti kolektyvinį atleidimą iš darbo. Toks subjektas nebūtų suinteresuotas arba neturėtų priežasties pateikti darbdaviui būtinos informacijos.
52.
Kitaip tariant, tarp kontroliuojančiosios įmonės ir darbdavio turi būti susiklostęs toks santykis, kuris suteiktų šiai įmonei pagrindą pateikti konsultavimuisi būtiną informaciją.
53.
Šiuo klausimu, mano nuomone, reikia atmesti Vokietijos vyriausybės argumentus, susijusius su tuo, kad esminis šio santykio pagrindas gali būti vadinamoji „teisiškai įtvirtinta kontrolė“. Mano supratimu, tokia kontrolė gali būti, jeigu, pavyzdžiui, yra sutartinis įsipareigojimas, pagal kurį darbdaviui leidžiama reikalauti iš kontroliuojančiosios įmonės pateikti būtiną informaciją. Tačiau praktiškai tokia situacija atrodo gana mažai tikėtina. Veikiau, kaip suprantu iš Vokietijos argumentų, tokia kontrolė dviejų subjektų tarpusavio santykiuose pagal teisės aktus gali atsirasti implicitiškai. Šiomis aplinkybėmis darbdavys turėtų galių priversti kontroliuojančiąją įmonę pateikti šią informaciją. Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad tokių santykių nebus net ir esant bendrovių teise grindžiamai kontrolės struktūrai. „Kontrolė“ egzistuos tik į apačią pagal hierarchiją, kai kontroliuojančiajai bendrovei suteikiami įgaliojimai duoti nurodymus jos patronuojamosioms bendrovėms dėl to, kaip vykdyti veiklą. Tačiau atvirkščiai būti negali: patronuojamoji bendrovė gali prašyti, bet negali priversti. Tokiomis aplinkybėmis Vokietijos vyriausybės argumentuose negaliu įžvelgti naudingų gairių.
54.
Tačiau turi būti kažkoks ryšys, kuris paskatintų kontroliuojančiąją įmonę pateikti informaciją, leidžiančią tinkamai surengti konsultacijas. Akivaizdi tokios paskatos forma galėtų būti finansinis poveikis jos turimoms darbdavio akcijoms, kuris galėtų atsirasti nepateikus informacijos. Tokį poveikį gali lemti, pavyzdžiui, tai, kad pagal nacionaliniu lygmeniu nustatytas taisykles bet koks kolektyvinis atleidimas nesurengus tinkamų konsultacijų negaliotų, arba tai, kad darbdaviui dėl to būtų taikomos finansinės sankcijos. Tokiomis aplinkybėmis dėl to atsiradę piniginiai nuostoliai pasieks kontroliuojančiąją įmonę dėl jos turimų darbdavio akcijų.
55.
Mano nuomone, tai reiškia, kad abu subjektai turi turėti tokių pačių verslo interesų, nesvarbu, ar dėl įmonių struktūros (de iure), ar dėl sutartinio ar faktinio ryšio (de facto), kurie pasireiškia bendru turtiniu interesu. Šis interesas nebūtinai turi būti teisiškai įtvirtinti nuosavybės santykiai. Jis gali būti tiesioginis arba netiesioginis ir nebūtinai išimtinis. Pakaktų, jei šis interesas būtų tik dalinis. Tai, ar konkrečiu atveju šio intereso pakanka konstatuoti kontrolei, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalį, turės nustatyti nacionalinis teismas, turintis jurisdikciją tirti įrodymus ir iš jų daryti išvadas.
56.
Prieš užbaigiant analizę dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmojo klausimo, reikėtų trumpai paminėti vieną ASPB argumentą. Ji teigia, kad bet kuris santykis, išskyrus santykį, grindžiamą kontrolinio akcijų paketo sąvoka pagal atitinkamos valstybės narės bendrovių teisę, pažeistų Chartijos 16 straipsnį. Man atrodo, kad šis argumentas visiškai neturi prasmės. 16 straipsnyje atspindėta Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusi su laisve užsiimti ekonomine ar komercine veikla ir SESV 119 straipsnio 1 bei 3 dalimi, kuriose pripažįstama laisva konkurencija (
26
). Bet kuriuo atveju jam taikoma Chartijos 52 straipsnio 1 dalis, kurioje leidžiami Chartijoje pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimai laikantis joje nustatytų sąlygų, visų pirma sąlygos, kad šie apribojimai turi būti numatyti įstatymo. Šioje byloje nėra jokios informacijos, kuri rodytų, kad mano siūlomas Direktyvos 98/59 aiškinimas pažeistų 16 straipsnyje numatytas teises ir laisves, todėl šio klausimo toliau nenagrinėsiu.
57.
Atsižvelgdama į tai, kas nurodyta pirmiau, laikausi nuomonės, kad į pirmąjį prejudicinį klausimą turėtų būti atsakyta taip: Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalis aiškintina taip, kad kontroliuojančiosios įmonės sąvoka, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, turi būti aiškinama atsižvelgiant į įmonę (jei tokia yra), kuri priima strateginį ar verslo sprendimą, kuriuo priverčia darbdavį svarstyti arba planuoti kolektyvinį atleidimą iš darbo. Tokia įmonė nebūtinai turi būti tik ta įmonė, kuri kontroliuoja darbdavį de iure; ji gali kontroliuoti darbdavį ir de facto. Tačiau tokia įmone nebus laikoma nuo darbdavio nepriklausoma įmonė, pavyzdžiui, tiekėjas ar klientas, kurio elgesys gali paveikti darbdavio verslą. Iš tiesų darbdavys ir jį faktiškai kontroliuojanti įmonė turi turėti tuos pačius verslo interesus, kylančius iš sutartinio ar faktinio ryšio, kurį išreiškia bendras turtinis interesas. Šis interesas nebūtinai turi būti teisiškai įtvirtinti nuosavybės santykiai. Jis gali būti tiesioginis arba netiesioginis, ir nebūtinai išimtinis. Pakaktų, jei šis interesas būtų tik dalinis. Tai, ar konkrečiu atveju šio intereso pakanka kontrolei, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalį, konstatuoti, turės nustatyti nacionalinis teismas, turintis jurisdikciją tirti įrodymus ir pagal juos daryti išvadas.
Antrasis klausimas: sąvoka „sprendimas dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo“
58.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti, ką reiškia Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalies sąvoka „sprendimas dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo“. Kaip suprantu, šis aspektas yra labai svarbus šiai bylai, nes jis susijęs su momentu, kada kontroliuojančioji įmonė privalo pateikti informaciją darbdaviui pagal šią nuostatą.
59.
Vertinant iš pirmo žvilgsnio, direktyvos 2 straipsnio 4 dalyje nurodytas sprendimas dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo galėtų sudaryti įspūdį, kad šios nuostatos reikalavimai taikomi tik tada, kai sprendimas jau būna priimtas. Tačiau išnagrinėjus atidžiau aiškėja, kad toks aiškinimas negali būti teisingas. Kaip teisingai pažymi Komisija, 2 straipsnio 4 dalyje nurodyti šio straipsnio 1, 2 ir 3 dalyse nustatyti įpareigojimai. Pirmasis iš jų taikomas tuo atveju, kai darbdavys „numato kolektyvinį atleidimą“, ir tai yra tas laiko momentas, kai jam atsiranda pareiga pradėti konsultacijas su darbuotojų atstovais. Pagal šio straipsnio 3 dalį darbdavys privalo „išankstinių konsultacijų metu“ pateikti informaciją, kuri leistų šiems atstovams pateikti konstruktyvius pasiūlymus. Šį požiūrį patvirtina Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal kurią konsultavimosi procedūra turi būti užbaigta prieš priimant bet kokį sprendimą dėl darbuotojų darbo sutarčių nutraukimo (
27
).
60.
Kalbant apie laiko momentą, kada konsultacijos turi būti pradėtos, toje pat jurisprudencijoje paaiškinama, kad tai nepriklauso nuo to, ar darbdavys jau gali pateikti darbuotojų atstovams visą direktyvos 2 straipsnio 3 dalies b punkte reikalaujamą informaciją, nes ši informacija gali būti pateikta per konsultacijas, o ne būtinai tada, kai jos pradedamos. Tačiau jei darbdaviui būtų nustatyta pareiga pradėti derybas dar tada, kai yra tik teorinė galimybė, kad darbuotojai bus kolektyviai atleidžiami iš darbo, jam galėtų tekti per didelė ir, labai tikėtina, praktiškai neįvykdoma pareiga. Todėl Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šis laikas neprasideda, kol dar nėra priimtas strateginis sprendimas ar kol nėra pasikeitusi veikla, dėl kurios darbdavys būtų priverstas numatyti arba planuoti kolektyvinį atleidimą iš darbo (
28
).
61.
Sprendimą dėl to, kada pradėti konsultacijas Direktyvos 98/59 2 straipsnio 1 dalies tikslais, turės priimti darbdavys. Jis privalo priimti šį sprendimą laikydamasis pirmiau nurodytų principų. Jeigu jis yra kontroliuojamas kitos įmonės, kaip tai suprantama pagal 2 straipsnio 4 dalį, jis privalo atitinkamai atsižvelgti į visą kontroliuojančios įmonės jam pateiktą informaciją ir nurodymus, kurie gali turėti poveikį tam, ar reikia numatyti kolektyvinį atleidimą iš darbo, ar ne. Be to, nors kontroliuojančiajai įmonei nenustatyta teisinė pareiga konsultuotis, ji privalo pateikti būtiną informaciją darbdaviui ne vėliau kaip tuo metu, kai darbdaviui atsiranda pareiga įvykdyti šioje srityje jam tenkančias pareigas. Jeigu ši informacija nebūtų pateikta, direktyva netektų prasmės. Jeigu kontroliuojančioji įmonė nustatytų darbdaviui tokius reikalavimus, dėl kurių jis dėl ekonominių priežasčių privalėtų įgyvendinti kolektyvinį atleidimą iš darbo, mano nuomone, bet kuriuo atveju darbdavys privalėtų pradėti konsultacijų procesą.
62.
Todėl laikausi nuomonės, jog į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: darbdavys privalo pradėti konsultavimosi procesą pagal Direktyvą 98/59 tada, kai sužino apie strateginio sprendimo priėmimą ar veiklos pasikeitimą, dėl kurio jis yra priverstas numatyti arba planuoti kolektyvinį atleidimą iš darbo. Jeigu yra „darbdavį kontroliuojanti įmonė“, kaip tai suprantama pagal direktyvos 2 straipsnio 4 dalį, ir jeigu ji nustato darbdaviui reikalavimus, dėl kurių jis dėl ekonominių priežasčių yra priverstas įgyvendinti kolektyvinį atleidimą iš darbo, darbdavys privalės pradėti konsultavimosi procesą, jei jo dar nepradėjo.
Trečiasis klausimas: pareigos pateikti informaciją apimtis
63.
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo išaiškinti pareigos atskleisti informaciją pagal Direktyvos 98/59 2 straipsnio 3 dalį apimtį.
64.
Dar kartą svarbu priminti šių įpareigojimų atsiradimo kontekstą. Pirma (pagal 2 straipsnio 1 dalį), darbdavys, kuris numato kolektyvinį atleidimą iš darbo, privalo pradėti konsultacijas, „kad būtų pasiektas susitarimas“. Antra (kaip nurodyta 2 straipsnio 2 dalyje), per šias konsultacijas reikia tartis, kokiais būdais ir priemonėmis galima išvengti kolektyvinių atleidimų, sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius (jeigu ir kiek atleisti iš darbo būtina). Trečia, 2 straipsnio 3 dalyje reikalaujama, kad jame nurodyta informacija būtų pateikta taip, „kad darbuotojų atstovai galėtų pateikti konstruktyvius pasiūlymus“. Jeigu pagal 2 straipsnio 4 dalį sprendimą dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo priima darbdavį kontroliuojanti įmonė, informacija turi būti pateikta darbdaviui iš anksto, kad jis galėtų įvykdyti jam pagal direktyvą tenkančius įpareigojimus.
65.
Taigi nustatytų pareigų aprėptis yra plati. Aišku, kad darbdavys turi būti labai sąžiningas, kad šios pareigos būtų sėkmingai įgyvendintos. Ar, kaip klausia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš darbdavio reikalaujama atskleisti ekonomines ar kitas priežastis, kuriomis remdamasi kontroliuojančioji įmonė priėmė sprendimus, dėl kurių darbdavys yra priverstas numatyti kolektyvinį atleidimą iš darbo?
66.
Tikėtina, kad daugeliu, o gal net dauguma atvejų atsakymas bus teigiamas. Darbuotojų atstovams, jei jie nežino šios išvados 60 punkte nurodyto strateginio sprendimo ar veiklos pasikeitimo priežasčių, gali būti praktiškai neįmanoma per konsultacijas pateikti konstruktyvių pasiūlymų.
67.
Tačiau vienu požiūriu šį bendrą teiginį apribočiau. Pareiga pateikti informaciją yra tam, kad darbuotojų atstovai galėtų pateikti konstruktyvius pasiūlymus. Nebus reikalaujama pateikti informaciją, kuri nėra naudinga siekiant šio tikslo. Kadangi tokio kvalifikavimo poveikis kiekvienoje konkrečioje byloje skirsis, nemanau, kad šiuo klausimu įmanoma pateikti kokias nors bendras gaires. Nacionalinis teismas, turintis jurisdikciją tirti įrodymus ir jų pagrindu daryti išvadas, kiekvienoje byloje turės priimti sprendimą dėl jo nagrinėjamai bylai reikšmingų principų taikymo.
68.
Todėl laikausi nuomonės, kad į trečiąjį prejudicinį klausimą turi būti atsakyta taip: Direktyvos 98/59 2 straipsnio 3 dalis turėtų būti aiškinama taip, kad pagal ją tuo atveju, kai pagal 2 straipsnio 4 dalį sprendimą dėl kolektyvinių atleidimų iš darbo priima darbdavį kontroliuojanti įmonė, darbdavys privalo atskleisti ekonomines ar kitas priežastis, kuriomis remdamasi kontroliuojanti įmonė priėmė sprendimus, dėl kurių teko numatyti kolektyvinį atleidimą iš darbo. Tačiau šių priežasčių atskleidimo pareiga nebus taikoma, jeigu atitinkama informacija neturės reikšmės darbuotojų atstovų galimybei pateikti konstruktyvius pasiūlymus dėl numatomų atleidimų iš darbo. Nacionalinis teismas, turintis jurisdikciją konstatuoti faktines aplinkybes, kiekvienoje byloje turės priimti sprendimą dėl jo nagrinėjamai bylai reikšmingų principų taikymo.
Ketvirtasis ir penktasis prejudiciniai klausimai: įrodinėjimo pareiga
69.
Ketvirtuoju ir penktuoju klausimais, kuriuos geriausia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo išaiškinti įrodinėjimo pareigą, kai remiantis Direktyvos 98/59 2 straipsniu pareiškiami ieškiniai.
70.
Šios direktyvos 6 straipsnis suformuluotas aiškiai. Pagal jį iš valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad teisminėmis ir (arba) administracinėmis procedūromis dėl įsipareigojimų pagal šią direktyvą įgyvendinimo galėtų naudotis darbuotojų atstovai ir (arba) darbuotojai. Kitaip nei kai kuriuose kituose ES teisės aktuose, Direktyvoje 98/59 nėra nuostatų, susijusių su įrodinėjimo pareiga (
29
). Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, jeigu nėra tam tikrą klausimą reglamentuojančių Europos Sąjungos taisyklių, išsamios proceso taisyklės, reglamentuojančios ieškinių, skirtų iš ES teisės kylančių asmenų teisių apsaugai užtikrinti, pareiškimą nustatomos kiekvienos valstybės narės nacionalinės teisės sistemoje. Tai taikoma įrodinėjimo taisyklėms, įskaitant (jei taikytina) įrodinėjimo pareigos paskirstymo taisykles (
30
). Vis dėlto valstybės narės veiksmingą šių teisių apsaugą turi užtikrinti kiekvienu atveju. Šia taisykle grindžiami lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai ir reikalavimas pagal ES teisę užtikrinti, kad būtų veiksminga šių teisių teisminė gynyba (
31
). Šie principai išreikšti Direktyvos 98/59 6 straipsnyje. Darbuotojai ir jų atstovai turi galėti įgyvendinti savo teises pagal direktyvą taip pat, kaip jie galėtų įgyvendinti lygiavertes teises pagal nacionalinę teisę, o atitinkamos procesinės normos neturi būti suformuluotos taip, kad dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis taptų praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (
32
).
71.
Atsižvelgiant į visa tai, Teisingumo Teismas gali pateikti tik labai bendras gaires. Jurisdikciją turintis nacionalinis teismas turės ištirti įrodymus ir iš jų padaryti išvadas, siekdamas užtikrinti, kad būtų laikomasi šios išvados 70 punkte nurodytų principų. Jeigu nacionalinėje teisėje nustatytos taikytinos taisyklės neatitinka šių principų, jos turi būti netaikomos (
33
). Taip būtų tuo atveju, jeigu, be kita ko, pagal šias taisykles būtų reikalaujama, kad darbuotojų atstovai, kurie siekia ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo, įrodytų tuos aspektus, jei praktiškai negalima tikėtis, kad jie gaus šiems aspektams įrodyti reikalingą informaciją.
72.
Dėl penktojo klausimo daugiau neturiu ko pridurti.
73.
Todėl laikausi nuomonės, kad į ketvirtąjį ir penktąjį klausimus turėtų būti atsakyta taip, kad Direktyvos 98/59 6 straipsnis turėtų būti aiškinamas taip: darbuotojai ir jų atstovai turi galėti įgyvendinti jiems pagal direktyvą priklausančias teises taip pat, kaip jie galėtų įgyvendinti pagal nacionalinę teisę suteikiamas lygiavertes teises. Atitinkamos procesinės taisyklės neturi būti suformuluotos taip, kad dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis taptų praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas. Jurisdikciją turintis nacionalinis teismas turi ištirti įrodymus ir iš jų padaryti išvadas siekdamas užtikrinti, kad būtų laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų ir reikalavimo pagal ES teisę užtikrinti veiksmingą teisminę šių teisių gynybą. Jeigu nacionalinėje teisėje nustatytos taikytinos taisyklės neatitiktų šių principų, jos turėtų būti netaikomos. Taip būtų tuo atveju, jeigu, be kita ko, pagal šias taisykles būtų reikalaujama, kad darbuotojų atstovai, siekiantys ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo, įrodytų tuos aspektus, jei praktiškai negalima tikėtis, kad jie gaus reikalingos informacijos šiems aspektams įrodyti.
Išvada
74.
Dėl visų pirmiau nurodytų priežasčių laikausi nuomonės, kad į Landesarbeitsgericht, Berlin (apygardos darbo bylų teismas, Berlynas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus reikėtų atsakyti taip:
1)
Direktyvos 98/59/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo 2 straipsnio 4 dalis aiškintina taip, kad kontroliuojančiosios įmonės sąvoka, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, turi būti aiškinama atsižvelgiant į įmonę (jei tokia yra), kuri priima strateginį ar verslo sprendimą, kuriuo priverčia darbdavį svarstyti arba planuoti kolektyvinį atleidimą iš darbo. Tokia įmonė nebūtinai turi būti tik ta įmonė, kuri kontroliuoja darbdavį de iure; ji gali kontroliuoti darbdavį ir de facto. Tokio tipo įmone nebus laikoma nuo darbdavio nepriklausoma įmonė, pavyzdžiui, tiekėjas ar klientas, kurio elgesys gali paveikti darbdavio verslą. Iš tiesų darbdavys ir jį faktiškai kontroliuojanti įmonė turi turėti tuos pačius verslo interesus, kylančius iš sutartinio ar faktinio ryšio, kurį išreiškia bendras turtinis interesas. Šis interesas nebūtinai turi būti teisiškai įtvirtinti nuosavybės santykiai. Jis gali būti tiesioginis arba netiesioginis, ir nebūtinai išimtinis. Pakaktų, jei šis interesas būtų tik dalinis. Tai, ar konkrečiu atveju šio intereso pakanka konstatuoti kontrolei, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalį, turės nustatyti nacionalinis teismas, turintis jurisdikciją tirti įrodymus ir iš jų daryti išvadas.
2)
Darbdavys privalo pradėti konsultavimosi procesą pagal Direktyvą 98/59 tada, kai sužino apie strateginio sprendimo priėmimą ar veiklos pasikeitimą, dėl kurio jis yra priverstas numatyti arba planuoti kolektyvinį atleidimą iš darbo. Jeigu yra „darbdavį kontroliuojanti įmonė“, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 4 dalį, ir jeigu ji nustato darbdaviui reikalavimus, dėl kurių jis dėl ekonominių priežasčių yra priverstas įgyvendinti kolektyvinį atleidimą iš darbo, darbdavys privalės pradėti konsultavimosi procesą, jei jo dar nepradėjo.
3)
Direktyvos 98/59 2 straipsnio 3 dalis turėtų būti aiškinama taip, kad pagal ją tuo atveju, kai pagal 2 straipsnio 4 dalį sprendimą dėl kolektyvinių atleidimų iš darbo priima darbdavį kontroliuojanti įmonė, darbdavys privalo atskleisti ekonomines ar kitas priežastis, kuriomis remdamasi kontroliuojanti įmonė priėmė sprendimus, dėl kurių teko numatyti kolektyvinį atleidimą iš darbo. Tačiau šių priežasčių atskleidimo pareiga nebus taikoma, jeigu atitinkama informacija neturės reikšmės darbuotojų atstovų galimybei pateikti konstruktyvius pasiūlymus dėl numatomų atleidimų iš darbo. Nacionalinis teismas, turintis jurisdikciją konstatuoti faktines aplinkybes, kiekvienoje byloje turės priimti sprendimą dėl jo nagrinėjamai bylai reikšmingų principų taikymo.
4)
Direktyvos 98/59 6 straipsnis turėtų būti aiškinamas taip, kad darbuotojai ir jų atstovai turi galėti įgyvendinti jiems pagal direktyvą priklausančias teises taip pat, kaip jie galėtų įgyvendinti pagal nacionalinę teisę suteikiamas lygiavertes teises. Atitinkamos procesinės taisyklės neturi būti suformuluotos taip, kad dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis taptų praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas. Jurisdikciją turintis nacionalinis teismas turi ištirti įrodymus ir iš jų padaryti išvadas siekdamas užtikrinti, kad būtų laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų ir reikalavimo pagal ES teisę užtikrinti veiksmingą teisminę šių teisių gynybą. Jeigu nacionalinėje teisėje nustatytos taikytinos taisyklės neatitinka šių principų, jos turi būti netaikomos. Taip būtų tuo atveju, jeigu, be kita ko, pagal šias taisykles būtų reikalaujama, kad darbuotojų atstovai, siekiantys ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo, įrodytų aspektus, jei praktiškai negalima tikėtis, kad jie gaus šiems aspektams įrodyti reikalingą informaciją.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyva (OL L 225, 1998, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 327, ir klaidų ištaisymas, OL L 59, 2007, p. 84).
(
3
)	OL C 83, 2010, p. 389 (toliau – Chartija).
(
4
)	Šioje išvados dalyje atpasakotos aplinkybės paimtos iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir papildytos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atsakymu į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimus. Žr. šios išvados 22 ir paskesnius punktus.
(
5
)	Jau ne vieną kartą yra buvę sunku atskirti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą faktinę informaciją ir informaciją, kurią sudaro pačių apeliantų argumentai. Tokiais atvejais stengiuosi būti apdairi. Jeigu neaišku, kokiai kategorijai priskiriamas konkretus aspektas, juos priskyriau prie teiginių.
(
6
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad į grupę įeina įvairios tarpusavyje teisiškai arba faktiškai susijusios įmonės, tačiau pagrindinėje byloje nebuvo įmanoma išsamiai išsiaiškinti jų statuso.
(
7
)	Be daugelio kitų, žr. 2017 m. gruodžio 7 d. Sprendimo López Pastuzano, C‑636/16, EU:C:2017:949, 19 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
(
8
)	Žr. šios išvados 11 punktą.
(
9
)	Išvados byloje Online Games ir kt., C‑685/15, EU:C:2017:201, 25 punktas.
(
10
)	Žr. šios išvados 7 išnašą.
(
11
)	Žr., be kita ko, 2017 m. liepos 6 d. Sprendimo Air Berlin, C‑290/16, EU:C:2017:523, 25 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
(
12
)	1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 48, 1975, p. 29).
(
13
)	2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ir kt., C‑44/08, EU:C:2009:533, 61 punktas.
(
14
)	1992 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva, kuria iš dalies keičiama Direktyva 75/129 (OL L 245, 1992, p. 3).
(
15
)	2014 m. gegužės mėn. Komisijos sudarytos Informal Company Law Expert Group (Neformalioji bendrovių teisės ekspertų grupė) parengtoje 2016 m. spalio mėn. ataskaitoje, kurioje siekiama suteikti Komisijai ekspertinių žinių bendrovių teisės klausimais, ši ekspertų grupė pažymėjo, kad „valstybės narės laikosi skirtingo ir net priešingo požiūrio į grupės interesų pripažinimą“ (1 skyrius, p. 5). Žr. http://orbilu.uni.lu/bitstream/10993/34455/1/2016-10%20icleg_recommendations_interest_group_final_en.pdf.
(
16
)	2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ir kt., C‑44/08, EU:C:2009:533, 44 punktas.
(
17
)	Žr., be kita ko, 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Kozlowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, 42 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
(
18
)	Šiuo klausimu žr. 2005 m. sausio 27 d. Sprendimo Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, 29 punktą.
(
19
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ir kt., C‑44/08, EU:C:2009:533, 59 ir 42 punktus.
(
20
)	Atitinkamai Direktyvos 98/59 2 straipsnio 1 ir 3 dalys.
(
21
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ir kt., C‑44/08, EU:C:2009:533, 69 punktą. Taip pat vertėtų pažymėti, kad darbdavį kontroliuojanti įmonė, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 98/59 2 straipsnio 4 dalį, nebūtinai turi būti įsteigta ar turėti buveinę Europos Sąjungoje ir atitinkamai jai gali būti netaikoma valstybių narių teismų jurisdikcija. Šiuo klausimu plg. 2009 m. gegužės 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/38/EB dėl Europos darbo tarybos steigimo arba Bendrijos mastu veikiančių įmonių ir Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupių darbuotojų informavimo bei konsultavimosi su jais tvarkos nustatymo (OL L 122, 2009, p. 28) 4 straipsnyje įtvirtintas taisykles, kuriose įtvirtintos konkrečios nuostatos, reglamentuojančios šį atvejį; taip pat kalbant apie teisės aktus, galiojusius iki šios direktyvos, žr. 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo ADS Anker, C‑349/01, EU:C:2004:440, 55 ir paskesnius punktus.
(
22
)	Direktyvos 2009/38 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta: „daroma prielaida, kad yra galimybė daryti esminę įtaką, jei neįrodoma kitaip, kai įmonė santykiuose su kita įmone tiesiogiai ar netiesiogiai: a) valdo didžiąją tos įmonės pasirašytojo kapitalo dalį; b) valdo daugumą balsų, priskirtų tos įmonės išleistam akciniam kapitalui; arba c) gali paskirti daugiau negu pusę tos įmonės administracijos, valdymo arba priežiūros organo narių“.
(
23
)	Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2009/38 1 straipsnio 1 ir 2 dalis. Taip pat žr. šios direktyvos 17 konstatuojamąją dalį, kurioje nurodyta, kad „reikia nustatyti sąvokos „valdančioji įmonė“ apibrėžtį tik šiai direktyvai ir nepažeidžiant sąvokų „grupė“ ar „kontrolė“ apibrėžčių, esančių kituose aktuose“.
(
24
)	Žr. šios išvados 39 ir 41 punktus.
(
25
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ir kt., C‑44/08, EU:C:2009:533, 48 punktą.
(
26
)	Žr. su Pagrindinių teisių chartija susijusius išaiškinimus (OL C 303, 2007, p. 17).
(
27
)	2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ir kt., C‑44/08, EU:C:2009:533, 70 punktas.
(
28
)	2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ir kt., C‑44/08, EU:C:2009:533, atitinkamai 55, 52 ir 49 punktai.
(
29
)	Žr., pvz., 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, 2000, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79), 10 straipsnio 1 dalį.
(
30
)	Šiuo klausimu žr. 2008 m. balandžio 24 d. Sprendimo Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244, 189 punktą.
(
31
)	Žr., be kita ko, 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, 48 ir 49 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
(
32
)	Šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, C‑362/12, EU:C:2013:834, 32 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
(
33
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, 28 punktą.