62003CJ0514_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑514/03,
dėl 2003 m. gruodžio 8 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
Europos Bendrijų Komisija,
atstovaujama M. Patakia ir L. Escobar Guerrero, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
ieškovė,
prieš
Ispanijos Karalystę,
atstovaujamą E. Braquehais Conesa, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovę,
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues ir E. Levits (pranešėjas),
generalinė advokatė J. Kokott,
kancleris R. Grass,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
susipažinęs su 2005 m. liepos 7 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Europos Bendrijų Komisija ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, jog:
– įgyvendinimo nuostatose nustatydama, kad privačios saugos paslaugas teikiančios įmonės turi būti Ispanijos įmonės, o jų darbuotojai turi būti Ispanijos piliečiai,
– nuostatose dėl užsieniečių registracijos nustatydama, kad privačios saugos įmonės privalo:
a) bet kuriuo atveju turėti juridinio asmens statusą;
b) turėti tam tikrą akcinį kapitalą, neatsižvelgiant į tai, kad tokiai įmonei šis reikalavimas jos įsisteigimo valstybėje netaikomas;
c) turėti garantiją Caja General de Depósitos, neatsižvelgiant į galimą garantijos pervedimą į sąskaitą kilmės valstybėje narėje;
d) įdarbinti minimalų darbuotojų skaičių,
– nustatydama, kad užsienio privačios saugos įmonės darbuotojai Ispanijoje privalo gauti naują specialų leidimą, nors yra gavę atitinkamą leidimą šios įmonės įsisteigimo valstybėje narėje,
ir privačios saugos sektoriaus profesijoms netaikydama Bendrijos profesinės kvalifikacijos pripažinimo sistemos,
Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius, 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvą 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19, p. 16) bei 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/51/EEB dėl antrosios bendros profesinio mokymo ir lavinimo pripažinimo sistemos, papildančią Direktyvą 89/48 (OL L 209, p. 25).
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisė
2. Direktyvomis 89/48 ir 92/51 siekiama įgyvendinti diplomų pripažinimo sistemas, kad būtų galima sudaryti sąlygas Europos piliečiams dirbti pagal visas profesinės veiklos rūšis, kurios priimančiojoje valstybėje narėje yra leidžiamos baigus mokymą ir lavinimą po vidurinės mokyklos. Direktyva 89/48 susijusi su aukštojo mokslo diplomais, išduotais po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, o Direktyva 92/51 taikoma diplomams, išduotiems po bent vienerių metų ar šios direktyvos 1 straipsnyje nurodytos trukmės studijų.
3. Direktyvos 92/51 1 straipsnis nurodo:
„Šioje direktyvoje taikomi šie sąvokų apibrėžimai:
< ... >
c) kompetenciją patvirtinantis dokumentas : bet kuris kvalifikacijas įrodantis dokumentas:
– patvirtinantis mokymą ir lavinimą, nesudarantį išsilavinimo dalies, patvirtintos diplomu tokia prasme, kaip vartojama Direktyvoje 89/48/EEB, arba diplomu ar pažymėjimu tokia prasme, kokia vartojama šioje direktyvoje,
arba
– išduotas institucijos, paskirtos pagal valstybės narės įstatymus ir kitus teisės aktus, įvertinus asmenines pareiškėjo savybes, kvalifikaciją, arba žinias, kurios laikomos esminėmis, jei norima dirbti pagal profesiją, nereikalaujant dokumento, įrodančio ankstesnį mokymą ir lavinimą;
< ... >
e) reglamentuojama profesija : reglamentuojama profesinė veikla ar veiklos rūšys, kurios valstybėje narėje sudaro šią profesiją;
f) reglamentuojama profesinė veikla : profesinė veikla, kai ėmimasis tokios veiklos ar vertimasis ja arba vienas iš vertimosi ja būdų valstybėje narėje pagal įstatymus ir kitus teisės aktus tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso nuo mokymą ir lavinimą įrodančio dokumento ar kompetenciją patvirtinančio dokumento turėjimo. Vertimosi reglamentuojama profesine veikla būdas visų pirma yra:
– vertimasis veikla pagal profesijos pavadinimą, jei naudojimasis tokiu pavadinimu priklauso asmenims, turintiems įstatymais ir kitais teisės aktais reglamentuojamą mokymą ir lavinimą įrodantį arba kompetenciją patvirtinantį dokumentą < ... >
– < ... > “
4. Direktyvos 92/51 8 straipsnis suformuluotas taip:
„Kai norint priimančiojoje valstybėje narėje pradėti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją ar toliau dirbti pagal ją reikia turėti kompetenciją patvirtinantį dokumentą, kompetentinga institucija negali, remdamasi tuo, kad kvalifikacijos nėra pakankamos, atsisakyti leisti valstybės narės piliečiui pradėti dirbti pagal tą profesiją ar toliau dirbti pagal ją tomis pačiomis sąlygomis, kurios taikomos saviems piliečiams:
a) jei pareiškėjas turi kompetenciją patvirtinantį dokumentą, reikalaujamą kitoje valstybėje narėje norint pradėti dirbti pagal tą pačią profesiją ar toliau dirbti pagal ją jos teritorijoje, ir tas kompetenciją patvirtinantis dokumentas buvo išduotas valstybėje narėje;
arba
b) jei pareiškėjas pateikia kvalifikacijos, įgytos kitose valstybėse narėse, įrodymą,
institucija negali atsisakyti suteikti garantijų, visų pirma sveikatos, saugumo, aplinkos apsaugos ir vartotojų apsaugos, lygiaverčių toms, kurias suteikti reikalauja priimančiosios valstybės narės įstatymai ir kiti teisės aktai.
Jei pareiškėjas nepateikia tokio kompetenciją ar kvalifikacijas patvirtinančio įrodymo, taikomi priimančiosios valstybės narės įstatymai ir kiti teisės aktai.“
Nacionalinė teisė
5. Ispanijoje privačios saugos veiklą reglamentuoja 1992 m. liepos 30 d. Įstatymas Nr. 23/1992 dėl privačios saugos (1992 m. rugpjūčio 4 d. BOE Nr. 186, p. 27116, toliau – Privačios saugos įstatymas) ir 1994 m. gruodžio 9 d. Karaliaus dekretas Nr. 2364/1994, patvirtinantis privačios saugos reglamentą (1995 m. sausio 10 d. BOE Nr. 8, p. 779, toliau – Privačios saugos reglamentas).
6. Privačios saugos įstatymo 5 straipsnio 1 dalis pateikia baigtinį privačios saugos įmonių teikiamų paslaugų sąrašą, kurį sudaro šešios kategorijos, t. y.:
– turto, patalpų, renginių, varžybų arba susirinkimų stebėjimas ir apsauga,
– tam tikrų asmenų apsauga,
– monetų, banknotų, akcijų ir vertybių ar pavojingų daiktų pasauga, apsauga, patikrinimas ir rūšiavimas, taip pat šių daiktų gabenimas ir paskirstymas,
– saugos įrangos ir sistemų montavimas bei aptarnavimas,
– pavojaus signalus priimančių, patikrinančių ir perduodančių apsaugos pajėgoms (Fuerzas y Cuerpos de Seguridad) stočių valdymas ir reagavimo į pavojaus signalus, jei tai nepatenka į apsaugos pajėgų kompetenciją, paslaugos,
– įstatymu numatytų saugos paslaugų planavimas ir pagalba jas teikiant.
7. Pagal šio įstatymo 7 straipsnio 1 dalį tokias paslaugas norinti teikti įmonė turi gauti administracijos leidimą, t. y. būti įtraukta į Vidaus reikalų ministerijos registrą. Kad būtų įtraukta į šį registrą, tokia įmonė turi būti juridinis asmuo, atitinkantis vieną iš keturių vidaus teisėje apibrėžtų bendrovių tipų. Be to, privačios saugos reglamentas minėtam leidimui gauti numato kitas sąlygas, kurios skiriasi atsižvelgiant į aptariamos įmonės veiklos rūšį ar rūšis.
8. Aptariama įmonė privalo turėti minimalų akcinį kapitalą ir įrodyti, kad turi garantiją. Šio kapitalo ir garantijos sumos nustatomos atsižvelgiant ne tik į įmonės veiklos rūšį ar rūšis, bet ir į šios veiklos geografinę apimtį nacionalinėje teritorijoje. Garantiją reikia turėti Ispanijos įstaigoje Caja General de Depósitos .
9. Privačios saugos reglamento priede nustatyti tam tikri specialūs reikalavimai saugos įmonėms atsižvelgiant į jų veiklos rūšis. Jei ši veikla apima vertybių, pavojingų daiktų arba saugos įrangos ir sistemų montavimą bei aptarnavimą, reikalaujama:
„1. Vertingi daiktai arba pavojingi objektai
a) < ... >
b) Antroji stadija
1.º Komanda, sudaryta iš saugos vadovo ir mažiausiai trisdešimties apsaugos darbuotojų, jei veikla nacionalinio masto, ir šeši apsaugos darbuotojai bei dar po tris kiekvienai provincijai, jei veikla apima vieną autonominę bendruomenę.
< ... >
2. Sprogmenys
a) < ... >
b) Antroji stadija
1.º Komanda, sudaryta iš mažiausiai dviejų apsaugos darbuotojų, sprogmenų specialistų, kiekvienam įmonei priklausančiam automobiliui sprogmenims vežti ir saugos vadovo, jei apsaugos darbuotojų yra daugiau nei penkiolika.
< ... >
5. Saugos įrangos ir sistemų montavimas bei aptarnavimas
< ... >
2.º Antroji stadija
a) Komanda, sudaryta iš mažiausiai vieno inžinieriaus techniko ir penkių montuotojų, kai įmonės veikia nacionaliniu mastu, ir inžinieriaus techniko bei dviejų montuotojų, kai įmonės veikla apima vieną autonominę bendruomenę.“
10. Remiantis Privačios saugos įstatymo 10 straipsniu kartu su Privačios saugos reglamento 53 straipsniu, visi privačios apsaugos darbuotojai turi gauti Vidaus reikalų ministerijos leidimą. Tokį leidimą norintis gauti asmuo turi būti ne vyresnis nei reglamento nuostatose nurodyto amžiaus, turėti darbui būtinų fizinių bei psichinių savybių ir išlaikyti egzaminus, skirtus jo žinioms ir gebėjimams nustatyti.
11. Be to, privačios saugos įstatymo 54 straipsnio 5 dalies b punktas reikalauja, kad atitinkami asmenys, norintys verstis privataus detektyvo veikla, turėtų privataus detektyvo diplomą. Šis diplomas suteikiamas su sąlyga, kad asmuo turi tam tikro lygio išsilavinimą, baigė specialius kursus ir išlaikė kvalifikacijos egzaminus.
12. Direktyvos 89/48 ir 92/51 perkeltos į vidaus teisę atitinkamai 1991 m. spalio 25 d. Karaliaus dekretu Nr. 1665/1991, reglamentuojančiu bendrą aukštojo mokslo diplomų, Europos Sąjungos valstybėse narėse išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemą (1991 m. lapkričio 22 d. BOE Nr. 280, p. 37916), ir 1995 m. rugpjūčio 4 d. Karaliaus dekretu, reglamentuojančiu antrąją bendrą profesinio mokymo ir lavinimo Europos Sąjungos valstybėse narėse ir kitose valstybėse, pasirašiusiose Europos ekonominės erdvės susitarimą, pripažinimo sistemą ir papildančiu Karaliaus dekretą Nr. 1665/1991 (1995 m. rugpjūčio 18 d. BOE Nr. 197, p. 25657). Šių dviejų dekretų priedai pateikia reglamentuojamų profesijų, kurioms taikomos nagrinėjamos pripažinimo sistemos, sąrašus. Tačiau privačios saugos reglamente numatytos profesijos į šiuos sąrašus neįtrauktos.
Ikiteisminė procedūra ir rašytinė proceso Teisingumo Teisme dalis
13. 1997 m. Komisija pateikė Ispanijos Karalystei pirmą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nurodydama kai kurias privačios saugos įstatymo ir reglamento nuostatas. Dėl šio ieškinio priimtame 1998 m. spalio 29 d. Sprendime Komisija prieš Ispaniją
(C‑114/97, Rink. p. I‑6717) Teisingumo Teismas nusprendė, kad palikdama galioti Privačios saugos įstatymo 7, 8 ir 10 straipsnius, pagal kuriuos leidimą verstis privačia sauga gali gauti tik Ispanijos įmonės, ir suteikdama apsaugos darbuotojų licencijas tik Ispanijos piliečiams, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutartį.
14. 1999 m. lapkričio 29 d. laišku Komisija nurodė Ispanijos vyriausybei, kad nacionaliniai įstatymai ir kiti teisės aktai privačios saugos srityje toliau pažeidžia Bendrijos teisę.
15. Per nustatytą terminą negavusi Ispanijos vyriausybės atsakymo, Komisija 2000 m. liepos 24 d. pateikė Ispanijos vyriausybei pagrįstą nuomonę, ragindama Ispanijos Karalystę per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių nutraukti nurodytus pažeidimus. Nepatenkinta Ispanijos vyriausybės atsakymu į pagrįstą nuomonę, Komisija pareiškė šį ieškinį.
16. Dublike Komisija nurodo, kad priėmus minėtą sprendimą Komisija prieš Ispaniją
Ispanijos valdžios institucijos iš dalies pakeitė privačios saugos įstatymą ir reglamentą, panaikindamos nacionalinės priklausomybės sąlygą. Todėl Komisija atsisakė kaltinimo dėl šios sąlygos išlaikydama visus kitus kaltinimus.
Dėl ieškinio
17. Grįsdama ieškinį, Komisija nurodo šešis kaltinimus, iš esmės susijusius su Ispanijos teisės aktuose numatytomis sąlygomis verstis privačia sauga Ispanijoje.
18. Šiuos kaltinimus galima apibrėžti taip:
1) sąlygos, kad privačios saugos įmonė bet kokiu atveju turi būti juridinis asmuo, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
2) sąlygos, kad ši įmonė turi turėti minimalų akcinį kapitalą, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
3) sąlygos, kad ši įmonė turi pervesti garantiją į sąskaitą Ispanijos įstaigoje Caja General de Depósitos, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
4) sąlygos, kad tokia įmonė turi įdarbinti minimalų darbuotojų skaičių, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
5) sąlygos, kad apsaugos darbuotojai, dirbantys Ispanijoje, turi turėti specialų leidimą, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
6) Direktyvų 89/48 ir 92/51 pažeidimas dėl profesinės kvalifikacijos nepripažinimo.
19. Prieš nagrinėjant kiekvieno kaltinimo pagrįstumą, reikia paminėti pirmiau šalių pateiktus argumentus ir priminti nusistovėjusioje Teisingumo Teismo praktikoje apibrėžtus bendruosius principus.
Bendros pastabos
Šalių argumentai
20. Komisija pripažino, kad veiklos privačios saugos paslaugų srityje reglamentavimas Bendrijos lygiu nėra suderintas. Tačiau ribojančios šios srities Ispanijos teisės nuostatos neatitinka pagrindinių reikalavimų, apibrėžtų nusistovėjusioje Teisingumo Teismo praktikoje, susijusioje su EB 43 ir 49 straipsniais. Komisija ginčija tariamą artimą ryšį tarp privačios saugos ir visuomenės saugumo. Jos nuomone, atitinkamų įmonių indėlis užtikrinant visuomenės saugumą nesiskiria nuo to, kurio galima tikėtis iš bet kurio privataus asmens. Šiuo atveju Komisija tvirtina, kad taikant užsienio privačios saugos įmonei tuos pačius reikalavimus kaip ir Ispanijos įmonėms, neatsižvelgiant į pareigas, garantijas ir reikalavimus, tai pačiai įmonei galbūt jau taikytus kitoje valstybėje narėje, jai sudaroma nepagrįsta kliūtis įsisteigti Ispanijos teritorijoje, ir ypač vidutinės ir mažos įmonės atgrasomos nuo paslaugų teikimo kitoje valstybėje šiame sektoriuje.
21. Ispanijos vyriausybės nuomone, privati sauga glaudžiai susijusi su visuomenės saugumu, kurį ji papildo. Daugumoje šio sektoriaus veiklos sričių naudojamos tam tikros paprastai neleistinos priemonės (pavyzdžiui, ginklai). Ši veikla taip pat gali turėti didelės įtakos laisvam piliečių teisių ir laisvių įgyvendinimui. Todėl šiame sektoriuje valstybė narė gali teisėtai taikyti kišimosi ir priežiūros priemones, kurios nebūtų pateisinamos kituose sektoriuose. Kadangi tai nėra Bendrijos lygiu suderintas sektorius, kitose valstybėse narėse jis gali būti reglamentuojamas visiškai kitaip nei Ispanijoje, kurioje reikia laikytis tam tikrų reikalavimų, ypač susijusių su terorizmo problema.
Teisingumo Teismo vertinimas
22. Ieškinyje Komisija remiasi EB 43 straipsniu, garantuojančiu įsisteigimo laisvę, ir EB 49 straipsniu, susijusiu su laisve teikti paslaugas. Šiuo aspektu primintina, kad nustatant šių dviejų nuostatų taikymo sritį svarbu žinoti, ar atitinkamas ūkio subjektas yra įsisteigęs valstybėje narėje, kurioje siūlo aptariamą paslaugą (priimančiojoje valstybėje narėje). Jei ūkio subjektas įsisteigęs valstybėje pirminio arba antrinio steigimosi būdu, jam taikomas įsisteigimo laisvės principas pagal EB 43 straipsnį. Priešingu atveju jis laikytinas „paslaugų teikėju kitoje valstybėje“ ir jam taikomas EB 49 straipsnyje numatytas laisvės teikti paslaugas principas (šiuo aspektu žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 25–28 punktus ir 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Schnitzer, C‑215/01, Rink. p. I‑14847, 28–32 punktus). Šioje byloje nagrinėjamos nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatos vienodai taikomos ir Ispanijos teritorijoje įsteigtoms privačios saugos įmonėms, ir kitose valstybėse narėse įsteigtoms įmonėms, kurios Ispanijoje vykdo savo veiklą laikinai arba retkarčiais.
23. Privačios saugos paslaugų reglamentavimas iki šiol nėra derinamas Bendrijos lygiu. Todėl tokiomis aplinkybėmis valstybės narės iš esmės kompetentingos pačios nustatyti šio sektoriaus veiklos sąlygas, tačiau įgyvendindamos savo kompetenciją šioje srityje jos privalo laikytis Sutartimi garantuojamų pagrindinių laisvių (žr. 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Corsten, C‑58/98, Rink. p. I‑7919, 31 punktą; 2001 m. vasario 1 d. Sprendimo Mac Quen ir kt., C‑108/96, Rink. p. I‑837, 24 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Gräbner, C‑294/00, Rink. p. I‑6515, 26 punktą).
24. Pagal Teisingumo Teismo praktiką EB sutarties 59 straipsnis (po pakeitimo – EB 49 straipsnis) reikalauja ne tik panaikinti bet kokią paslaugų teikėjų, įsisteigusių kitoje Bendrijos valstybėje narėje, diskriminaciją dėl nacionalinės priklausomybės, bet taip pat panaikinti bet kokį apribojimą, net jeigu jis vienodai taikomas tiek nacionaliniams paslaugų teikėjams, tiek kitose valstybėse narėse įsisteigusiems teikėjams, jeigu šis apribojimas draudžia arba labiau riboja teikėjo, įsisteigusio kitoje valstybėje narėje, kurioje jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, veiklą (1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo Vander Elst, C‑43/93, Rink. p. I‑3803, 14 punktas ir 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo De Coster, C‑17/00, Rink. p. I‑9445, 29 punktas).
25. Be to, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad minėtam 59 straipsniui prieštarauja toks nacionalinių taisyklių taikymas, kai paslaugas tarp valstybių narių teikti tampa sudėtingiau, nei jas teikti vienos valstybės narės viduje (minėto sprendimo De Coster
30 punktas).
26. Taip pat primintina, kad nacionalinės priemonės, ribojančios ar darančios mažiau patrauklų naudojimąsi minėtomis laisvėmis yra pateisinamos tik tuomet, jeigu atitinka keturis reikalavimus: taikomos be diskriminacijos, yra pagrįstos privalomaisiais bendro intereso pagrindais, tinkamos pasiekti numatytą tikslą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr., inter alia, 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo Kraus, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 32 punktą; 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo Haim
C‑424/97, Rink. p. I‑5123, 57 punktą ir minėto sprendimo Mac Quen ir kt.
26 punktą).
27. Pagal bendrą taisyklę tokia priemonė, jei ji apima tam tikras naudojimosi garantuotomis teisėmis sąlygas, gali būti pateisinama tik tuomet, jeigu nurodytas bendras interesas nesaugomas taisyklėmis, kurios taikomos paslaugų teikėjui jo įsisteigimo valstybėje narėje (minėto sprendimo Corsten
35 punktas). Kitaip tariant, kaip pastebėjo generalinė advokatė išvados 45 punkte, priimančiosios valstybės narės valdžios institucijos turi iš esmės atsižvelgti į sąlygas, kurias atitinkami ūkio subjektai turi atitikti savo kilmės valstybėje.
28. Galiausiai, kalbant apie Ispanijos vyriausybės argumentą dėl privačios saugos srities gretinimo su visuomenės saugumo sritimi, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad EB 46 straipsnio 1 dalyje numatyta išimtis, leidžianti valstybėms narėms išlaikyti specialų režimą užsienio piliečiams, pateisinamą visuomenės saugumo sumetimais, netaikoma bendram privačios saugos įmonių reglamentavimui (minėto sprendimo Komisija prieš Ispaniją 45 ir 46 punktai bei 2000 m. kovo 9 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑355/98, Rink. p. I‑1221, 28 ir 30 punktai).
Pirmasis kaltinimas, susijęs su įmonės juridiniu statusu
Šalių argumentai
29. Komisijos nuomone, reikalavimas, kad privačios saugos įmonė būtų juridinis asmuo, beveik visais atvejais reiškia, kad kitoje valstybėje narėje įsteigtas ir teisėtai šiuo atveju aptariamas paslaugas teikiantis asmuo būtų priverstas įgyti juridinio asmens statusą, kad galėtų vykdyti savo veiklą Ispanijoje, net jei tai daro laikinai ar retkarčiais. Šis reikalavimas, iš esmės neturintis jokio tiesioginio ryšio su pačia įmonės veikla, nenaudingas nei užtikrinant asmenų, kuriems skirtos paslaugos, apsaugą, nei palaikant visuomenės saugumą. Visas Ispanijos teisės aktuose numatytas sąlygas gali veiksmingai įvykdyti ir juridinio asmens statuso neturinti įmonė.
30. Ispanijos vyriausybė atsako, jog jei aptariamas paslaugas galėtų teikti fiziniai asmenys, ne tik kiltų daug praktinių problemų, bet tai būtų nepriimtina ir visuomenės saugumo požiūriu. Pirmiausia, norint leisti fiziniams asmenims teikti ginčijamas paslaugas, reikėtų peržiūrėti ginklų laikymo reikalavimus, kurie Ispanijoje yra labai griežti. Antra, kai tam tikras paslaugas teikia fizinis asmuo, bendrovės būstinė negali veiksmingai bendrauti su apsaugos darbuotoju, o šis bendravimas gali būti gyvybiškai svarbus saugomų asmenų ir paties apsaugos darbuotojo saugumui. Trečia, gali kilti painiava dėl padidėjusios darbuotojų uniformų įvairovės. Apskritai, jei minėtos taisyklės būtų lankstesnės, susilpnėtų saugumo garantijos, kurios Ispanijos valdžios institucijų laikytinos tinkamomis.
Teisingumo Teismo vertinimas
31. Pirmiausia primintina, jog dėl teisės aktų, panašių į Komisijos kritikuojamus Ispanijos teisės aktus, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad sąlyga, jog privačios saugos įmonė gali vykdyti veiklą tik turėdama juridinio asmens statusą, yra apribojimas, pažeidžiantis EB 43 ir 49 straipsnius (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑171/02, Rink. p. I‑5645, 41–44 punktai).
32. Šiuo konkrečiu atveju pateisindama šį apribojimą Ispanijos vyriausybė nurodo asmenų, kuriems skirtos aptariamos paslaugos, ir likusios visuomenės dalies saugumą. Tačiau dėl generalinės advokatės išvados 52 punkte išsamiau išdėstytų priežasčių reikalavimas turėti juridinio asmens statusą nėra tinkama priemonė, leidžianti pasiekti numatytus tikslus. Iš tiesų nė viena praktinė problema, kurią nurodo ši vyriausybė, nėra tiesiogiai susijusi su įmonės teisiniu statusu.
33. Šiomis aplinkybėmis pirmasis kaltinimas pagrįstas.
Antrasis kaltinimas dėl minimalaus akcinio kapitalo reikalavimo
Šalių argumentai
34. Komisija tvirtina, kad Ispanijoje norinčiai įsisteigti arba teikti tarptautines paslaugas užsienio privačios saugos įmonei taikomas minimalaus akcinio kapitalo reikalavimas. Tačiau tokio reikalavimo negalima pateisinti nei visuomenės saugumo sumetimais, nei asmenų, kuriems skirtos aptariamos paslaugos, saugumu. Iš tiesų kitų valstybių narių privačios saugos įmonės neabejotinai atitiktų šiuos tikslus joms netaikant specialaus akcinio kapitalo reikalavimų.
35. Ispanijos vyriausybė primena, kad privačios saugos paslaugos sudaro Bendrijos lygiu nesuderintą sektorių, todėl šio sektoriaus reglamentavimas, pavyzdžiui, ginklų nešiojimosi ir naudojimo taisyklės, Ispanijos Karalystėje ir kitose valstybėse narėse gali labai skirtis. Šioje valstybėje narėje priimtos taisyklės yra griežtesnės nei kitose valstybėse narėse, nes jos padėtis ypatinga dėl terorizmo pavojaus. Tiesa, Ispanijoje privačios saugos įmonėms taip pat taikomos dvi papildomos garantijos priemonės, t. y. privaloma garantija ir draudimas, tačiau kiekviena iš jų turi specialią paskirtį. Vis dėlto tik šių dviejų garantijų neužtenka numatytiems saugumo ir piliečių apsaugos tikslams pasiekti.
Teisingumo Teismo vertinimas
36. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad privačios saugos įmonėms taikomas reikalavimas turėti minimalų akcinį kapitalą yra apribojimas, pažeidžiantis EB 43 ir 49 straipsnius (minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją
53–57 punktai). Ispanijos vyriausybės nurodomi pateisinimai, pavyzdžiui, Ispanijoje esanti didelė terorizmo grėsmė, neturi jokio tiesioginio ryšio su įmonės akcinio kapitalo dydžiu ir nepaaiškina laisvės teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvės apribojimų.
37. Galiausiai yra mažiau ribojančių priemonių, kuriomis galima pasiekti asmenų, kuriems skirtos aptariamos paslaugos, apsaugos tikslą, pavyzdžiui, garantija ar draudimo sutarties pasirašymas. Net jei, kaip tvirtina Ispanijos vyriausybė, tam tikrais atvejais gali neužtekti taikyti tik vieną iš šių priemonių, visuomet galima taikyti jas abi kartu. Taigi Ispanijos vyriausybė nepateikė argumentų, kuriais galėtų pagrįsti, kodėl minėtų dviejų priemonių neužtenka saugumo ir piliečių apsaugos tikslams įgyvendinti.
38. Šiomis aplinkybėmis antrasis kaltinimas taip pat yra pagrįstas.
Trečiasis kaltinimas dėl garantijos Ispanijos įstaigoje reikalavimo
Šalių argumentai
39. Komisija supranta, kad pagrindinis šio reikalavimo tikslas yra užtikrinti, jog Ispanijos valdžios institucijos turėtų savo žinioje sumas, garantuojančias rizikos, susijusios su galima atsakomybe, atlyginimą arba kad būtų sumokėta paskirta bauda. Tačiau ji mano, kad ši sąlyga yra neproporcinga jos siekiamiems tikslams. Nacionalinės nuostatos neleidžia atsižvelgti į galimą garantijos pervedimą į sąskaitą įmonės kilmės valstybėje narėje, kurio iš esmės turėtų pakakti.
40. Ispanijos vyriausybės manymu, garantijos apmokėjimas arba draudimo sutarties pasirašymas yra teisėtos priemonės užtikrinti asmenų, kuriems skirtos atitinkamos paslaugos, apsaugą. Privačios saugos reglamentas numatė atitinkamoms įmonėms reikalavimą pasirašyti civilinės atsakomybės draudimo sutartį. Vis dėlto, atsižvelgiant į draudimo sektoriui būdingus ekonominius veiksnius, ši priemonė saugumą užtikrintų tik iš dalies. Kitaip tariant, garantijos funkcija yra papildoma, tačiau nepakeičia kitų dviejų garantavimo priemonių, t. y. minimalaus akcinio kapitalo ir draudimo.
Teisingumo Teismo vertinimas
41. Primintina, kad Ispanijos teisėje numatyta pareiga turėti garantiją Caja General de Depósitos
gali riboti ar daryti mažiau patrauklų naudojimąsi įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas pagal EB 43 ir 49 straipsnius. Iš tiesų dėl šios pareigos paslaugų tiekimas arba padalinių ar dukterinių įmonių įsteigimas Ispanijoje kitoje valstybėje narėje įsteigtoms privačios saugos įmonėms yra brangesnis nei Ispanijoje įsteigtoms įmonėms. Reikia nustatyti, ar ši sąlyga yra pagrįsta.
42. Teisingumo Teismas jau aiškiai nusprendė, kad garantijos reikalavimas mažiau riboja įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas nei minimalaus akcinio kapitalo nustatymas siekiant užtikrinti kreditorių apsaugą (minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją
55 punktas).
43. Tačiau pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką toks suvaržymas gali būti pateisintas tik tuomet, jei bendrasis interesas nesaugomas taisyklėmis, kurios paslaugų teikėjui taikomos jo įsisteigimo valstybėje narėje (žr. minėto sprendimo Corsten
35 punktą). Taigi nagrinėjamuose Ispanijos teisės aktuose reikalaujama turėti garantiją Ispanijos įstaigoje Caja General de Depósitos, neatsižvelgiant į galimą garantijos apmokėjimą kilmės valstybėje narėje. Tačiau dabartiniu metu tobulėjant tarptautinio kreditorių reikalavimų patenkinimo mechanizmams ir užsienio teismų sprendimų vykdymui Sąjungoje, toks griežtas reikalavimas yra neproporcingas. Pareiga turėti garantiją viršija tai, kas būtina užtikrinti tinkamą kreditorių apsaugą.
44. Žinoma, iš Ispanijos vyriausybės pastabų matyti, kad ji paskelbė esanti pasiruošusi atsižvelgti į kitų valstybių narių finansų įstaigose turimas garantijas su sąlyga, kad sumos, susijusios su Ispanijos teritorijoje vykdoma veikla, bus paskirtos ir laikomos jos nuožiūrai. Šiuo aspektu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas nustatomas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį argumentuotoje nuomonėje nurodytu terminu ir kad į vėliau įvykdytus pakeitimus Teisingumo Teismas neatsižvelgia (žr., inter alia, 2002 m. sausio 30 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑103/00, Rink. p. I‑1147, 23 punktą ir 2002 m. gegužės 30 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑323/01, Rink. p. I‑4711, 8 punktą). Galiausiai tai yra paprastas vyriausybės atsakovės pareiškimas, o ne konkretus įstatymas ar kitas teisės aktas.
45. Šiomis aplinkybėmis trečiasis kaltinimas yra pagrįstas.
Ketvirtasis kaltinimas dėl minimalaus darbuotojų skaičiaus
Šalių argumentai
46. Komisijos teigimu, užsienio įmonė, savo įsisteigimo valstybėje narėje teisėtai teikianti privačios saugos paslaugas, tačiau neturinti Ispanijos teisės aktuose reikalaujamo minimalaus darbuotojų skaičiaus, privalo įdarbinti daugiau žmonių, nors jos veiklai to nereikia. Ši sąlyga skatina ypač mažas ir vidutines įmones nesinaudoti teise steigti padalinius arba laisve teikti paslaugas kitoje valstybėje. Pagal EB 43 ir 49 straipsnius draudžiama taikyti tokias teisės nuostatas kitoje valstybėje narėje įsteigtai įmonei, jei Ispanijos vyriausybė neatsižvelgia į tokias pačias ar bent panašias sąlygas, kurias ši įmonė jau įvykdė savo įsisteigimo valstybėje.
47. Ispanijos vyriausybė pažymi, kad Ispanijos valdžios institucijos įsipareigojo bendrai sumažinti 50 % minimalių reikalavimų dėl darbuotojų ir materialinių bei techninių priemonių. Tačiau reikalavimai, susiję su darbuotojų skaičiumi sprogmenų gabenimo srityje, pateisinami saugumo sumetimais, ypač susijusiais su Ispanijos situacija.
Teisingumo Teismo vertinimas
48. Pirmiausia pažymėtina, kad nuostatos, nustatančios minimalų saugos įmonių darbuotojų skaičių yra įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas suvaržymas, nes dėl jų padalinių ar dukterinių įmonių steigimas Ispanijoje yra brangesnis ir užsienio privačios saugos įmonės atgrasomos nuo paslaugų teikimo Ispanijos rinkoje.
49. Dėl šio apribojimo pateisinimo primintina, jog vien tai, kad viena valstybė narė nustato mažiau griežtas taisykles nei taikomos kitoje valstybėje narėje savaime nereiškia, kad griežtesnės taisyklės yra neproporcingos, ir todėl nesuderinamos su Bendrijos teise (1995 m. gegužės 10 d. Sprendimo Alpine Investments
C‑384/93, Rink. p. I‑1141, 51 punktas; 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Reisebüro Broede, C‑3/95, Rink. p. I-6511, 42 punktas; minėto sprendimo Mac Quen ir kt.
33 ir 34 punktai bei minėto sprendimo Gräbner
46 ir 47 punktai).
50. Ispanijos vyriausybė aiškiai neįrodė, išskyrus sprogmenų gabenimo atvejį, kad galiojančiuose teisės aktuose numatytas minimalaus darbuotojų skaičiaus reikalavimas neviršija to, kas būtina pasiekti numatytą tikslą, t. y. užtikrinti siekiamą saugumo lygį vertingų daiktų ir pavojingų objektų gabenimo bei saugos ir signalizacijos sistemų montavimo ir aptarnavimo srityje. Šiuo atveju ketvirtasis kaltinimas laikytinas pagrįstu.
51. Konstatuotina, kad Privačios saugos reglamento priedo 2 punkto b papunktyje numatytas minimalaus darbuotojų skaičiaus sprogmenų gabenimu užsiimančiose įmonėse reikalavimas pagrįstas. Iš tiesų, atsižvelgiant į Ispanijos vyriausybės nurodytus saugumo sumetimus, šis reikalavimas yra tinkamas šio tikslo įgyvendinimui ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti.
52. Todėl ketvirtasis kaltinimas atmestinas tiek, kiek minėtose Ispanijos teisės aktuose reikalaujamas minimalus darbuotojų skaičius įmonėse, kurių veikla susijusi su sprogmenų gabenimu ar paskirstymu.
Penktasis kaltinimas dėl darbuotojų leidimų
Šalių argumentai
53. Komisija primena, kad Ispanijoje užsienio privačios saugos įmonės darbuotojai bet kuriuo atveju privalo gauti specialų administracijos leidimą. Taigi nėra jokios išlygos dėl nagrinėjamos įmonės įsisteigimo valstybėje išduoto leidimo pripažinimo, net jei šios srities reikalavimai yra panašūs į galiojančius Ispanijoje. Šis formalumas sudaro didelę kliūtį naudotis laisve teikti paslaugas, nes užsienio įmonė negali siųsti į Ispaniją darbuotojų, kuriems leidžiama dirbti jos įsisteigimo valstybėje narėje.
54. Ispanijos vyriausybė paaiškina, jog nacionalinės teisės aktai reikalauja, kad privačios apsaugos darbuotojai baigtų mokymus, kurie yra ilgiausi Europoje. Ispanijos reikalavimai labai skiriasi nuo kitose valstybėse narėse galiojančių, todėl jose iš esmės negali būti „panašių reikalavimų“, leidžiančių palyginti teisės sistemas.
Teisingumo Teismo vertinimas
55. Teisingumo Teismas jau nusprendė, jog sąlyga, kad privačios saugos įmonės darbuotojai turi įgyti naują specialų leidimą priimančiojoje valstybėje narėje, yra nepateisinamas šios įmonės laisvės teikti paslaugas apribojimas EB 49 straipsnio prasme, nes neatsižvelgiama į kilmės valstybėje narėje jau atliktą kontrolę ir patikrinimus (minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją
66 punktas ir 2004 m. spalio 7 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus
C‑189/03, Rink. p. I‑9289, 30 punktas).
56. Taip pat, kalbant apie įsisteigimo laisvę EB 43 straipsnio prasme, pirmiau nurodyta sąlyga gali apsunkinti antrinį įsisteigimą priimančiojoje valstybėje narėje. Todėl ji sudaro kliūtį užsienio privačios saugos įmonėms naudotis įsisteigimo laisve Ispanijoje.
57. Dėl šios kliūties pateisinimo Teisingumo Teismas nusprendė, kad kitoje valstybėje narėje įsisteigianti įmonė iš esmės turi atitikti tuos pačius reikalavimus, kokie taikomi priimančiosios valstybės narės piliečiams (minėto sprendimo Gebhard
36 punktas). Taigi bendras administracijos leidimo procedūros taikymas užsienio saugos įmonėms per se
neprieštarauja EB 43 straipsniui. Tačiau, kaip teisingai pastebėjo generalinė advokatė išvados 84 ir 85 punktuose, Ispanijos teisės aktai nenumato galimybės atsižvelgti į reikalavimus, kuriuos atskiri šių įmonių darbuotojai jau įvykdė savo kilmės valstybėje narėje. Taigi toks nuostatos griežtumas viršija tai, kas būtina pasiekti teisėtą minėtų darbuotojų kontrolės tikslą.
58. Ispanijos vyriausybės argumentas, kad šie reikalavimai labai skiriasi nuo galiojančių kitose valstybėse narėse, ir todėl jose iš esmės negali būti „panašių reikalavimų“, leidžiančių palyginti atitinkamas teisės sistemas, yra netinkamas.
59. Šiomis aplinkybėmis penktasis kaltinimas irgi pagrįstas.
Šeštasis kaltinimas dėl profesinės kvalifikacijos pripažinimo
Šalių argumentai
60. Komisija pažymi, kad profesijos, kurioms taikomas Privačios saugos reglamentas, yra reglamentuojamos profesijos direktyvų (Direktyvų 89/48 ir 92/51) prasme, nes jomis verstis galima tik turint tam tikrą kvalifikaciją. Vis dėlto šios profesijos neįtrauktos į sąrašus, pridėtus prie šias dvi direktyvas perkeliančių į vidaus teisę dekretų, ir jokia kita Ispanijos teisės nuostata nenumato galimybės pripažinti kitose valstybėse narėse įgytą kvalifikaciją šioje srityje. Komisija primena, jog dėl jos nuolatinio galiojimo ir neribotumo laike, Ispanijos teisės aktuose reikalaujama licencija iš tikrųjų yra Direktyvoje 92/51 numatytas „kompetenciją patvirtinantis dokumentas“.
61. Ispanijos vyriausybės nuomone, nė viena iš šių direktyvų nebuvo pažeista. Iš tiesų nei galimybė pradėti dirbti pagal privačios saugos profesijas, nei galimybė toliau jomis verstis nepriklauso nuo kokio nors „kompetenciją patvirtinančio dokumento“ turėjimo. Nacionalinės teisės aktais reikalaujamas mokymas ir lavinimas baigiamas tik įdarbinus suinteresuotą asmenį. Be to, priešingai, nei teigia Komisija, Privačios saugos įstatymu reikalaujama licencija galioja ribotą laiką. Iš tiesų minėto įstatymo 10 straipsnis nurodo, kad kai privačios saugos įmonės darbuotojas „nedirba ilgiau nei dvejus metus, jis privalo iš naujo išlaikyti egzaminus, kad galėtų dirbti pagal profesiją“. Taigi nekalbama apie „kompetenciją patvirtinantį dokumentą“, o kaltinime nurodytos aplinkybės nepatenka į Direktyvų 89/48 ir 92/51 taikymo sritį.
Teisingumo Teismo vertinimas
62. Pirmiausia konstatuotina, kad Komisija tvirtina, jog neįvykdyti įsipareigojimai pagal Direktyvą 89/48 ir Direktyvą 92/51. Primintina, kad šių dviejų direktyvų taikymo sritis skiriasi. Būtent Direktyva 89/48 susijusi su aukštojo mokslo diplomais, išduotais po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo. Tačiau iš Komisijos pateikto ieškinio neaišku, ar kvalifikacija, kurią Ispanijoje turi įgyti privačios saugos įmonių darbuotojai ir privatūs detektyvai, reiškia, jog šie baigė bent trejų metų studijas aukštojoje mokykloje. Komisija neįrodė, kaip ir kodėl minėtos profesijos patenka į Direktyvos 89/48 taikymo sritį.
63. Dėl Direktyvos 92/51 šalys sutinka, kad privačios saugos įmonių apsaugos darbuotojai verčiasi Ispanijoje reglamentuojama profesija šios direktyvos 1 straipsnio f punkto prasme. Vis dėlto, siekiant apibrėžti, ar ši direktyva taikytina šiai veiklai, reikia nustatyti, ar pagal Ispanijos teisės aktus administracijos leidimas privačios saugos darbuotojams išduodamas tik turint kompetenciją patvirtinantį dokumentą šios direktyvos 1 straipsnio c punkto prasme. Kaip teisingai nurodė generalinė advokatė išvados 96–100 punktuose, Komisija aiškiai nenurodė, kokių būtent kompetenciją patvirtinančių dokumentų Ispanijos valdžios institucijos reikalauja privačios saugos srityje. Todėl kaltinimas dėl Direktyvos 92/51 irgi yra nepagrįstas tiek, kiek jis susijęs su šia sritimi.
64. Tačiau kalbant apie privataus detektyvo profesiją, Privačios saugos reglamento 54 straipsnio 5 dalies c punktas reikalauja, kad atitinkami asmenys turėtų privataus detektyvo diplomą. Šis diplomas suteikiamas su sąlyga, kad asmuo apmokytas tam tikru lygiu, baigė specialius kursus ir išlaikė egzaminus pagal tam tikras reglamento nuostatas. Konstatuotina, kad net jei šis dokumentas nėra „diplomas“ siaurąja žodžio prasme, t. y. nereikalauja bent vienerių metų mokymosi ir lavinimosi, be abejo jis atitinka „kompetenciją patvirtinančio dokumento“ Direktyvos 92/51 1 straipsnio c punkto pirmos įtraukos prasme sąvoką, nes išduodamas įvertinus suinteresuotojo asmenines savybes, kvalifikaciją ar žinias, būtinas verstis atitinkama profesija. Taigi Ispanijos teisės aktai patenka į jos taikymo sritį.
65. Konstatuotina, kad aplinkybė, jog šiuo metu Ispanijoje nėra jokios abipusio privataus detektyvo profesinės kvalifikacijos pripažinimo sistemos, pažeidžia Direktyvos 92/51 reikalavimus.
66. Šiomis aplinkybėmis šeštasis kaltinimas pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su privačių detektyvų profesinės kompetencijos įvertinimo pripažinimu siekiant užsiimti privataus detektyvo veikla.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
67. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi šioje byloje Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą Komisijos pateiktų nuo pirmojo iki trečiojo ir penktojo kaltinimų atžvilgiu, ji padengia su jais susijusias išlaidas.
68. Dėl kaltinimo, susijusio su nacionaline priklausomybe, kurio Komisija atsisakė, abi šalys prašė, kad kita šalis padengtų bylinėjimosi išlaidas. Taigi, remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 5 dalies pirmąja pastraipa, Komisija turėtų padengti bylinėjimosi išlaidas, nebent paaiškėtų, kad dėl atsakovės elgesio išlaidos turi būti pagrįstai priteistos iš jos. Kaip generalinė advokatė teisingai nurodė išvados 109 ir 110 punktuose, Ispanijos Karalystė Privačios saugos reglamentą iš dalies pakeitė pavėluotai, todėl jos elgesys paskatino Komisijos ieškinį. Šiomis aplinkybėmis su atsisakytu kaltinimu susijusios išlaidos priteistinos iš šios valstybės narės.
69. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir kadangi ketvirtojo bei šeštojo kaltinimų atžvilgiu Komisijos ieškinys buvo pagrįstas tik iš dalies, Ispanijos Karalystė padengia tris ketvirtadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų ir likusios išlaidos paskirstytinos taip, kad kiekviena šalis padengia savo išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1. Palikdama galioti 1992 m. liepos 30 d. Įstatymo Nr. 23/1992 dėl privačios saugos ir 1994 m. gruodžio 9 d. Karaliaus dekreto Nr. 2364/1994 dėl privačios saugos reglamento patvirtinimo nuostatas, nustatančias sąlygas, kurias turi atitikti užsienio privačios saugos įmonės, kad galėtų veikti Ispanijoje, t. y. pareigą:
– turėti juridinio asmens statusą,
– turėti nustatytą minimalų akcinį kapitalą,
– pervesti garantiją į sąskaitą Ispanijos įstaigoje,
– įdarbinti minimalų darbuotojų skaičių tais atvejais, kai aptariama įmonė vykdo veiklą kitoje nei sprogmenų gabenimo ir paskirstymo srityje,
– bendrai reikalauti, kad jų darbuotojai turėtų specialų Ispanijos valdžios institucijų išduotą administracijos leidimą, ir
nepriėmusi nuostatų, būtinų užtikrinti profesinę kompetenciją patvirtinančių dokumentų, reikalingų norint verstis privataus detektyvo veikla, pripažinimą, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų, pirma, pagal EB 43 ir 49 straipsnius ir, antra, pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/51/EEB dėl antrosios bendros profesinio mokymo ir lavinimo pripažinimo sistemos, papildančią 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvą 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos.
2. Atmesti likusią ieškinio dalį.
3. Ispanijos Karalystė padengia tris ketvirtadalius Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidų ir visas savo bylinėjimosi išlaidas.
4. Europos Bendrijų Komisija padengia ketvirtadalį savo bylinėjimosi išlaidų.