62022CC0387
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 9. november 2023 (
1
)
Sag C-387/22
Nord Vest Pro Sani Pro SRL
mod
Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Satu Mare,
Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Cluj-Napoca
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Satu Mare (retten i første instans i Satu Mare, Rumænien))
»Præjudiciel forelæggelse – grundlæggende friheder – fri udveksling af tjenesteydelser eller arbejdskraftens frie bevægelighed – særligt skattefradrag for arbejdstagere i byggesektoren – skattefradraget finder ikke anvendelse på arbejdstagere, som er udstationeret i udlandet – fordel for arbejdsgiveren, der er forpligtet til at indeholde indkomstskat – statsstøtte i form af arbejdstagerens fritagelse for indkomstskat«
I. Indledning
1.
Den foreliggende sag illustrerer de problemer, som idéen om et frit indre marked rejser for medlemsstaterne, så længe deres lønniveauer er meget forskellige. I en sådan situation tiltrækker medlemsstater med et højt lønniveau relevant arbejdskraft fra medlemsstater med et lavt lønniveau og trækker den ud af disse stater. For så vidt som de berørte sektorer er vigtige for den berørte medlemsstats udvikling, er det imidlertid forståeligt, at der træffes modforanstaltninger, som gør sektoren mere attraktiv for indenlandske arbejdstagere.
2.
Lønniveauet reguleres ofte ved en lovfastsat mindsteløn. Dette forudsætter imidlertid, at arbejdsgiverne (sædvanligvis private) også kan og vil betale denne mindsteløn. Dette er formentlig årsagen til, at Rumænien efter en forhøjelse af mindstelønnen (
2
) har indført yderligere incitamenter. I den foreliggende sag er der først og fremmest tale om en særlig fritagelse for indkomstskat for arbejdstagere i byggesektoren, der er skatte- og afgiftspligtige i Rumænien, og som ikke er blevet udstationeret i udlandet af arbejdsgiveren og således arbejder i indlandet.
3.
En sådan arbejdstager, af hvis løn der tidligere blev indeholdt indkomstskat, modtager nu sin løn uden beskatning. Dermed modtager den pågældende en lønforhøjelse fra staten svarende til den bortfaldne indkomstskat. Således bliver byggesektoren i indlandet mere attraktiv for arbejdstagere. Såfremt skattefritagelsen også blev udstrakt til de arbejdstagere, der er udstationeret i udlandet, ville dette ikke ændre noget ved forskellen mellem lønniveauet i ind- og udlandet. Derfor er det forståeligt, at skattefritagelsen blev begrænset til arbejdstagere, der arbejder i indlandet. Det skal afklares, om dette ikke blot er forståeligt, men også lovligt i henhold til EU-retten. Sidstnævnte er blevet kraftigt bestridt af Kommissionen.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
4.
Den EU-retlige ramme udgøres af artikel 45 TEUF og 56 TEUF og ifølge den forelæggende ret af direktiv 2006/123/EF om tjenesteydelser i det indre marked (herefter »tjenesteydelsesdirektivet«) (
3
).
5.
Tjenesteydelsesdirektivets artikel 2, stk. 1 og 3, har imidlertid følgende ordlyd:
»1.   Dette direktiv finder anvendelse på tjenesteydelser, der udføres af tjenesteydere, som er etableret i en medlemsstat.
3.   Dette direktiv finder ikke anvendelse på skatte- og afgiftsområdet.«
B.
Rumænsk ret
6.
Artikel 60, nr. 5, i Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (lov nr. 227/2015 om skatter og afgifter, herefter »lov om skatter og afgifter«) udgør retsgrundlaget for den anfægtede skatte- og afgiftsafgørelse. Denne bestemmelse har følgende ordlyd:
»Følgende skatte- og afgiftspligtige personer er fritaget for indkomstskat: […]
5.   Fysiske personer, for så vidt angår lønindkomst og dermed ligestillet indkomst som omhandlet i artikel 76, stk. 1-3, i perioden fra den 1. januar 2019 til den 31. december 2028, for hvilke følgende betingelser er kumulativt opfyldt:
a)
Arbejdsgiverne udfører aktiviteter i bygge- og anlægssektoren, som omfatter:
i)
bygge- og anlægsvirksomhed som defineret i NACE-koden 41.42.43 – afsnit F – byggeri
ii)
de sektorer, der producerer byggematerialer, som defineret i følgende NACE-koder: […]
iii)
[…] arkitekt- og ingeniørvirksomhed og virksomhed vedrørende andre tekniske undersøgelser.
b)
Arbejdsgiverne realiserer en omsætning fra de i litra a) nævnte aktiviteter og andre aktiviteter, der er specifikke for bygge- og anlægssektoren på op til mindst 80% af den samlede omsætning. For nyetablerede handelsselskaber, dvs. selskaber, der er registreret i virksomhedsregistret fra januar 2019, beregnes omsætningen fra årets begyndelse, inklusive den måned, hvor fritagelsen finder anvendelse, og for handelsselskaber, der eksisterer den 1. januar hvert år, anvendes den kumulative omsætning i det foregående regnskabsår som beregningsgrundlag. For handelsselskaber, der eksisterer den 1. januar hvert år, og som i det foregående regnskabsår har opnået en kumuleret omsætning på mindst 80% af den i litra a) nævnte aktivitet i løbet af det foregående regnskabsår, indrømmes skattefordelene for hele det indeværende år, og for handelsselskaber, der eksisterer på samme dato, men som ikke har opnået denne minimumsomsætning, gælder princippet om nyetablerede kommercielle selskaber. Omsætningen er baseret på en kontrakt eller ordre og omfatter arbejdskraft, materialer, værktøj, transport, udstyr, inventar og andre accessoriske aktiviteter, der er nødvendige for udførelsen af de i litra a) omhandlede aktiviteter. Omsætningen omfatter både realiseret og ikke-faktureret produktion.
c)
Den månedlige bruttoindkomst fra de i artikel 76, stk. 1-3, omhandlede lønninger og dermed ligestillet indtægt, som de fysiske personer, der er omfattet af fritagelsen, oppebærer, beregnes på grundlag af en bruttoløn for beskæftigelse i otte arbejdstimer eller en arbejdsdag på mindst 3000 RON om måneden. Fritagelsen finder anvendelse på den månedlige bruttoindkomst fra de i artikel 76, stk. 1-3 omhandlede lønninger og dermed ligestillet indtægt, som fysiske personer oppebærer på op til 30000 RON. Den del af den månedlige bruttoindkomst, der overstiger 30000 RON, er ikke omfattet af skattenedsættelser.
d)
Fritagelsen finder anvendelse i overensstemmelse med instrukserne i den fælles bekendtgørelse fra finansministeren, arbejds- og socialministeren og sundhedsministeren, i henhold til artikel 147, stk. 17, og erklæringen om forpligtelsen til at betale socialsikringsbidrag og indkomstskat og vedrørende navneregistret over forsikrede udgør en erklæring på tro og love om opfyldelse af betingelserne for anvendelse af fritagelsen; […]«
7.
To dekreter fra finansministeren (
4
) fastsætter følgende:
»De skattefordele, der er omhandlet i artikel 60, stk. 5, […] i lov om skatter og afgifter, indrømmes ikke for arbejdsindkomst og dermed ligestillet indkomst, der er optjent af udstationerede arbejdstagere.«
III. Tvisten i hovedsagen
8.
Skattemyndighederne foretog hos selskabet Nord Vest Pro Sani Pro SRL (herefter »det sagsøgende selskab«) en kontrol, hvorefter der blev vedtaget en skatteopgørelse, som angav de væsentligste skyldige skatter. Heri blev det fastslået, at »selskabet ikke for arbejdstagere, der leverer tjenesteydelser i Tyskland og Østrig, omfattes af fritagelsen i henhold til artikel 60 stk. 5, i lov om skatter og afgifter, vedrørende beskatning af lønindkomst«. Derimod er den gældende skattesats på 10%, hvilket resulterer i en yderligere lønskat på 59065 RON – svarende til ca. 3200 EUR.
9.
I denne henseende var myndighederne endvidere af den opfattelse, at selskabet for ansatte, der leverer tjenesteydelser i Tyskland og Østrig, heller ikke er omfattet af de fritagelser, der er fastsat i artikel 154, stk. 1, litra r), i lov om skatter og afgifter, og at satsen for socialsikringsbidraget derfor er den på 10%, hvilket resulterer i en skatteansættelse på 194882 RON – svarende til ca. 39000 EUR. Noget tilsvarende gælder bidragssatsen for socialsikring, som derfor er på 25%. I denne henseende blev der fastsat yderligere bidrag på 77959 RON – svarende til ca. 15500 EUR. Det sagsøgende selskab anlagde søgsmål til prøvelse heraf.
10.
Den sagsøgte myndighed fandt, at det sagsøgende selskab fejlagtigt havde anvendt fordelene for bygge- og anlægssektoren på ansatte, der arbejdede i Tyskland og Østrig. Alle disse korrektioner blev i det væsentlige foretaget, fordi den sagsøgte myndighed var af den opfattelse, at det af den ledsagende rapport, der lå til grund for vedtagelsen af Ordonanța de urgenţă a Guvernului (OUG) nr. 114/2018 (regeringens hastedekret nr. 114/2018), fremgår, at formålet med vedtagelsen af denne normative retsakt var at støtte bygge- og anlægssektorens aktiviteter i Rumænien. Derfor var det lovgivers hensigt, at fordelene blev kun tildelt for det tilfælde, at byggeaktiviteterne bliver udført på det nationale område.
11.
Ifølge den forelæggende ret kan det umiddelbart konstateres, at den rumænske lovgiver skattemæssigt behandler rumænske handelsselskaber, der udøver erhvervsmæssig virksomhed på den rumænske stats område, anderledes end rumænske handelsselskaber, der udøver erhvervsmæssig virksomhed på andre EU-medlemsstaters område. En sådan lovgivningsmæssig tilgang er i strid med et af Unionens vigtigste mål, nemlig gennemførelsen af et indre marked. Dette skyldes, at ethvert selskab, der driver virksomhed uden for den rumænske stats område, beskattes langt hårdere end selskaber, der driver virksomhed på den rumænske stats område. Den skattepolitik, der fører til, at enhver virksomhed i bygge- og anlægssektoren afskæres fra at levere tjenesteydelser uden for den rumænske stats område, udgør faktisk en væsentlig hindring for gennemførelsen af et fælles marked.
IV. Retsforhandlingerne for Domstolen
12.
Derfor har Tribunalul Satu Mare (retten i første instans i Satu Mare, Rumænien), for hvilken sagen verserer, forelagt Domstolen følgende spørgsmål:
»Skal artikel 28 TEUF og 56 TEUF og artikel 20 i direktiv 2006/123/EF fortolkes således, at [disse bestemmelser] er til hinder for en retstilstand som den i den foreliggende sag omhandlede, hvorefter den rumænske lovgiver kan behandle rumænske handelsselskaber, der udøver erhvervsmæssig virksomhed på den rumænske stats område, skattemæssigt anderledes end selskaber, der udøver denne virksomhed på andre EU-medlemsstaters område, således at det sagsøgende selskab, der hovedsageligt har leveret tjenesteydelser på Østrigs og Tysklands område, ikke er omfattet af de skattefritagelser, som andre virksomheder i bygge- og anlægssektoren, der udøver deres aktiviteter på den rumænske stats område, nyder godt af?«
13.
Under retsforhandlingerne for Domstolen har Rumænien og Europa-Kommissionen indgivet skriftlige indlæg vedrørende dette spørgsmål og deltaget i retsmødet den 6. juli 2023.
V. Retlig bedømmelse
A.
Det præjudicielle spørgsmål og undersøgelsens struktur
14.
Ifølge det præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplysninger om den »skattemæssigt anderledes« behandling af rumænske virksomheder, alt efter hvor de leverer tjenesteydelser inden for bygge- og anlægssektoren. Den skattemæssigt anderledes behandling, der er fastsat i den rumænske lov, er imidlertid begrænset til en fritagelse for indkomstskat af arbejdstagernes lønninger. Yderligere skattefritagelser fremgår ikke af de beskrevne faktiske omstændigheder.
15.
Følgelig er genstanden for det præjudicielle spørgsmål alene den fritagelse for månedlige bruttoindtægter fra fysiske personers lønninger op til et vist beløb, som er fastsat i artikel 60, stk. 5, i lov om skatter og afgifter. De socialsikringsretlige privilegier kan derfor lades ude af betragtning (selv om de formentlig skal behandles på samme måde, eftersom de ifølge Rumæniens udtalelser i retsmødet kun vedrører arbejdstagerbidragene (
5
), som arbejdsgiveren ligeledes indeholder af lønnen og betaler).
16.
Den forelæggende rets spørgsmål vedrører kun arbejdsgivernes grundlæggende friheder og tjenesteydelsesdirektivet. Tjenesteydelsesdirektivet finder imidlertid i henhold til artikel 2, stk. 3, ikke anvendelse på skatte- og afgiftsområdet. Denne undtagelse omfatter hele det fiskale område, uden at der skal sondres mellem de forskellige typer af skatter og afgifter, og alle materielle og forvaltningsretlige aspekter af dette område, således også de nærmere bestemmelser for inddrivelsen af skatter, uanset deres art (
6
). Derfor kan en eventuel indkomstskattemæssig forskelsbehandling af rumænske tjenesteydere (virksomheder) kun vurderes i forhold til de grundlæggende friheder.
17.
For så vidt som Kommissionen i sit indlæg derimod har insisteret på, at der foreligger en ulovlig støtte, går dette for det første ud over det præjudicielle spørgsmål og den præjudicielle anmodning. Den forelæggende ret har ikke rejst dette spørgsmål og har, som Rumænien med rette har gjort gældende, følgelig heller ikke anført nogen nærmere oplysninger herom med henblik på prøvelse af, om der foreligger en ulovlig støtte i den foreliggende sag (
7
).
18.
Som det vil blive udførligt drøftet nedenfor (punkt 21 ff.), er et indkomstskattefradrag for fysiske personer, der oppebærer lønninger, heller ikke en fordel for de virksomheder, der beskæftiger dem. For så vidt er nedsættelsen af lønmodtagerbidrage alene rettet mod lønmodtagere i byggesektoren, som er de eneste faktisk begunstigede (
8
). Således foreligger der her kun en art branchespecifik forhøjet mindsteløn. Derfor er der ikke tale om en selektiv fordel for en virksomhed. En yderligere indirekte fordel er ikke blevet gjort gældende af det sagsøgende selskab eller beskrevet nærmere af den forelæggende ret i den præjudicielle anmodning.
19.
For det andet er en prøvelse i henhold til artikel 107 TEUF og 108 TEUF under alle omstændigheder ikke nødvendig for afgørelsen af tvisten i hovedsagen. Således kan den person, der er pligtig til at betale en afgift – som Kommissionen med rette har gjort gældende – i henhold til fast retspraksis ikke unddrage sig betaling af denne samme afgift under henvisning til, at den fritagelse, der gælder for andre personer, er statsstøtte (
9
). Noget andet gælder kun, såfremt afgiftsprovenuet anvendes til at finansiere støtten og har direkte indvirkning på dennes størrelse (
10
). Dette er ikke tilfældet i den foreliggende sag. Selv hvis fritagelsen for indkomstskat for arbejdstagere, der ikke er udstationeret i udlandet, udgjorde en støtte, ville det sagsøgende selskab derfor ikke kunne kræve, at det – og så meget desto mindre tredjeparter (nærmere bestemt dets arbejdstagere) – også skulle nyde godt af denne støtte (altså også fritages).
20.
Følgelig skal det kun undersøges, om den skatte- og afgiftsretlige begunstigelse af arbejdstagere, der arbejder i byggesektoren i indlandet, udgør en tilsidesættelse af de grundlæggende friheder. Med henblik herpå vil jeg indledningsvis undersøge virkningen af den skatte- og afgiftsretlige begunstigelse (herom under B) med henblik på at kunne fastslå en begrænsning af en bestemt grundlæggende frihed. Eftersom de grundlæggende friheder inden for skatte- og afgiftsretten er begrænset til et forbud mod forskelsbehandling, skal det herefter undersøges, om der foreligger en negativ forskelsbehandling af det grænseoverskridende tilfælde. Dette forudsætter ifølge Domstolen, at der foreligger en objektivt sammenlignelig situation (herom under C). Hvis der foreligger en objektivt sammenlignelig situation, opstår spørgsmålet om, hvorvidt den anderledes behandling er begrundet. Rumænien tager nemlig med den skatte- og afgiftsretlige begunstigelse sigte på at hæve lønniveauet i den indenlandske bygge- og anlægssektor for at sikre eksistensen af en fungerende byggesektor i indlandet (herom under D).
B.
Skattefritagelsens virkning
21.
Spørgsmålet om, hvilken grundlæggende frihed der finder anvendelse, afhænger af formålet med den pågældende bestemmelse (
11
). De skattefritagelser, der er omhandlet i det præjudicielle spørgsmål, følger af artikel 60, nr. 5, i lov om skatter og afgifter. Denne bestemmelse fastsætter regler for, hvilke skatte- og afgiftspligtige personer der er fritaget for indkomstskat. Dette er kun tilfældet for fysiske personer, som oppebærer lønninger, altså arbejdstagere. Den person, der begunstiges af denne skattefritagelse, er altså ikke en virksomhed, men en arbejdstager. Det er en betingelse herfor, at vedkommende er ansat af en arbejdsgiver, som udøver bestemte aktiviteter inden for byggesektoren. Endvidere er der fastsat en øvre grænse for skattefritagelsens beløb. Dermed synes der at være tale om en form for særligt skattefradrag for arbejdstagere, der arbejder i byggesektoren, betaler rumænsk indkomstskat og ikke udstationeres i udlandet – og dermed arbejder i indlandet.
22.
Dermed behandles arbejdstagere i byggesektoren for det første skatteretligt forskelligt, alt efter om de arbejder i Rumænien eller af deres arbejdsgiver udstationeres i en anden medlemsstat. For det andet beskattes skatte- og afgiftspligtige personer med lige store lønindkomster forskelligt, alt efter hvilken sektor i indlandet de arbejder i. Henset til det almindeligt anerkendte princip om ensartet beskatning kan sidstnævnte forekomme problematisk. Dette princip er imidlertid – i hvert fald hvad angår indkomstskatterne i medlemsstaterne – ikke et EU-retligt princip. Spørgsmålet om, hvorvidt denne forskellige behandling er i overensstemmelse med den rumænske forfatning, kan kun afgøres af den rumænske forfatningsdomstol, ikke af Domstolen.
23.
Således skal der her kun foretages en undersøgelse af den skatte- og afgiftsretligt forskellige behandling, som arbejdstagere i byggesektoren udsættes for, alt efter om de arbejder i Rumænien eller af deres arbejdsgiver udstationeres i udlandet. Det sagsøgende selskab i den foreliggende sag er imidlertid en juridisk person, som ikke kan have lønindtægter. Sædvanligvis skylder en juridisk person heller ikke indkomstskat, men derimod selskabsskat. Dermed kan det sagsøgende selskab slet ikke nyde godt af denne fritagelse for indkomstskat. Søgsmålet er åbenbart anlagt på baggrund af en skatteafgørelse, som blev truffet over for det sagsøgende selskab, fordi det ikke have indeholdt nok lønskat (og socialsikringsbidrag) af deres udstationerede arbejdstageres løn. Domstolen har imidlertid allerede præciseret, at det ikke er afgørende, om en bestemmelse formelt er rettet til arbejdsgiveren, når den i materiel henseende vedrører arbejdstageren (
12
).
24.
En lønskat, som ved skatte- og afgiftsafgørelsen fastsættes over for det sagsøgende selskab som arbejdsgiver, udgør normalt kun en forudbetaling af arbejdstagerens skyldige indkomstskat og dermed blot en særlig teknik til opkrævning af denne indkomstskat. Dens formål er sædvanligvis at sikre skattekreditor en kontinuerlig tilførsel af indkomstskatten, før den egentlige skatte- og afgiftspligtige person (arbejdstageren) kan anvende dette beløb til anden side. Derfor indeholder arbejdsgiveren en del af lønnen ved kilden og betaler den ikke til arbejdstageren, men derimod til statskassen. I denne henseende betaler arbejdsgiveren, når virksomheden opfylder sin forpligtelse til at betale lønskatten, imidlertid ikke denne skat for egen regning, men derimod for arbejdstagerens regning.
25.
Der er tale om en særdeles effektiv skatteopkrævningsprocedure under inddragelse af arbejdsgiveren (der som regel er privat). Dette ændrer imidlertid ikke ved, at arbejdstagerens indkomstskat opkræves gennem den lønskat, som arbejdsgiveren skal betale. Domstolen har bemærket, at arbejdsgiveren blot fungerer som mellemled, og at den i hovedsagen omhandlede nedsættelse af lønmodtagerbidrag derfor er neutral i forhold til dem (
13
). Denne forpligtelse til at indeholde lønskat gælder også i den foreliggende sag for alle arbejdsgivere, eftersom bestemmelsen er begrænset til et supplerende fradrag, som skal tages i betragtning. Følgelig skal der fortsat også gennemføres en beregning af lønskat for så vidt angår arbejdstagere, der arbejder i indlandet (
14
).
26.
Dermed foreligger der – selv om der blev truffet en skatteafgørelse over for det sagsøgende selskab – ikke en byrde for det sagsøgende selskab som arbejdsgiver, men eventuelt en byrde for de af dets arbejdstagere, som er udstationeret i andre medlemsstater. Dette er afgørende for, hvilken grundlæggende frihed der skal vurderes.
C.
Begrænsning af en grundlæggende frihed
1. Begrænsning af arbejdskraftens frie bevægelighed eller begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser
27.
Eftersom skattefritagelsen i artikel 60, stk. 5, i lov om skatter og afgifter er en indkomstskattefritagelse for arbejdstagerne, udgør den ikke en direkte begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser for arbejdsgiveren, som følger af artikel 56 TEUF. Der kan således kun være tale om en begrænsning af arbejdskraftens frie bevægelighed, som følger af artikel 45 TEUF (
15
). Kommissionens anbringende om, at der foreligger en indirekte begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser, er ikke overbevisende.
28.
For det første har hverken den forelæggende ret eller det sagsøgende selskab anført, at det som følge af skattefritagelsen nu er vanskeligere i den rumænske byggesektor at finde arbejdstagere, som kan udstationeres i udlandet. Dette er også usandsynligt, idet det sagsøgende selskab i den foreliggende sag har udstationeret arbejdstagere i Tyskland og Østrig. Selv med den rumænske indkomstskattefritagelse (10% af mindstelønnen på 3000 RON = ca. 60 EUR om måneden, hvilket medfører en nettomindsteløn på 3000 RON = ca. 600 EUR i stedet for 2700 RON) er der fortsat en betydelig forskel i lønniveauet i forhold til disse to lande. Ifølge Rumæniens oplysninger udgjorde mindstelønnen i 2022 i Tyskland 1621 EUR. Det forekommer dermed fortsat attraktivt at blive udstationeret i denne medlemsstat.
29.
For det andet ville denne argumentation medføre, at enhver forhøjelse af mindstelønnen, f.eks. i byggesektoren i Frankrig, ville udgøre en indirekte begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser for byggevirksomheder med hjemsted i Frankrig. Ifølge denne logik ville det nemlig være vanskeligere for disse virksomheder at udstationere arbejdstagere i andre medlemsstater. Det kan imidlertid vanskeligt hævdes, at en ændring af mindstelønnen i en medlemsstat på nuværende tidspunkt kræver en EU-retlig begrundelse. Derimod er forskelle i lønniveauet i forskellige medlemsstater en integrerende del af Unionen. Derfor kan en ændring af mindstelønnen i en medlemsstat ikke anses for at være en indirekte begrænsning af de grundlæggende friheder for personer, der ønsker at drive virksomhed med indenlandske arbejdstagere i andre medlemsstater (jf. også artikel 153, stk. 5, TEUF).
30.
Derfor må det konkluderes, at der i den foreliggende sag »kun« kan være tale om en begrænsning af arbejdskraftens frie bevægelighed i henhold til artikel 45 TEUF på grund af det særlige indkomstskattefradrag for arbejdstagere i byggesektoren, der arbejder i indlandet.
2. Begrænsning af arbejdskraftens frie bevægelighed
31.
Artikel 45, stk. 2, TEUF er til hinder for enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere, for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår. Det her omhandlede skattefradrag er imidlertid ikke differentieret efter nationalitet.
32.
Der kan dog foreligge en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed, som er forbudt i henhold til artikel 45, stk. 1, TEUF. I denne sammenhæng har medlemsstaternes statsborgere navnlig en ret, som udledes direkte af traktaten, til at forlade deres oprindelsesmedlemsstat og rejse ind i og tage ophold i en anden medlemsstat med henblik på at udøve beskæftigelse dér.
33.
Ifølge Domstolens praksis er artikel 45 TEUF i denne henseende til hinder for enhver national foranstaltning, som kan gøre det vanskeligere eller mindre attraktivt for unionsborgerne at udøve de ved denne bestemmelse sikrede grundlæggende friheder (
16
). For så vidt som indkomstskattefradraget formindsker lønforskellen mellem arbejdstagere, der er i beskæftigelse i Rumænien og i andre medlemsstater, bliver det mindre attraktivt at anvende dem i udlandet. Ved en isoleret betragtning af fradraget kan der derfor i den foreliggende sag være tale om en begrænsning af arbejdskraftens frie bevægelighed.
34.
Domstolen har dog allerede gentagne gange fastslået – primært i forbindelse med etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser – at bestemmelser i medlemsstaterne om betingelserne for og omfanget af beskatningen er omfattet af medlemsstaternes skattemæssige autonomi, i det omfang de ikke indebærer forskelsbehandling af en grænseoverskridende situation i forhold til en indenlandsk situation (
17
).
35.
Det særlige skattefradrag medfører imidlertid, at lønindkomster i byggesektoren behandles forskelligt, alt efter hvilken medlemsstat disse indkomster oppebæres i. Indkomster, som oppebæres i udlandet af en »udstationeret arbejdstager«, nyder ikke godt af det skatteretlige fradrag. Denne anderledes behandling af det grænseoverskridende tilfælde er ved en abstrakt betragtning egnet til at gøre det mindre attraktivt at udøve arbejdskraftens frie bevægelighed ved at arbejde i udlandet (med fortsat skattepligt i Rumænien).
3. Objektivt sammenlignelig situation
36.
En sådan anderledes behandling udgør imidlertid ifølge Domstolens praksis kun en tilsidesættelse af de grundlæggende friheder, såfremt den vedrører objektivt sammenlignelige situationer. I denne forbindelse skal sammenligneligheden af en grænseoverskridende situation med en national vurderes under hensyntagen til, hvilket formål der forfølges med de nationale bestemmelser (
18
).
37.
Formålet med skattefradraget er at hæve lønniveauet i den indenlandske byggesektor. Der var åbenbart grænser for, hvor meget mindstelønnen kunne hæves i Rumænien. Derfor besluttede den rumænske stat at hæve lønnen yderligere ved at give afkald på den tilsvarende indkomstskat. Med hensyn til dette formål er arbejdstagere, der er udstationeret i andre medlemsstater – som Rumænien har gjort gældende – ikke sammenlignelige med arbejdstagere, der arbejder i indlandet. Mindstelønnen i en medlemsstat vedrører denne stats område, mens det i artikel 3, stk. 1, første afsnit, litra c), i direktiv 96/71/EF (det såkaldte udstationeringsdirektiv) (
19
) præciseres, at udstationerede arbejdstagere i byggesektoren er underlagt aflønningsreglerne i den stat, hvor de arbejder. Hvis der ikke foreligger sammenlignelige situationer, kan der derfor ikke være tale om en tilsidesættelse af arbejdskraftens frie bevægelighed.
38.
Derimod har Kommissionen i den foreliggende sag argumenteret for, at der foreligger sammenlignelige situationer, med den begrundelse, at arbejdstagerne udøver den samme aktivitet – blot i det ene tilfælde i indlandet og i det andet i udlandet – men beskattes forskelligt. De modstridende opfattelser tyder på, at kriteriet om objektiv sammenlignelighed overlapper med begrundelsen for den anderledes behandling.
39.
Endvidere er kriteriet om sammenlignelighed, som jeg allerede har anført andetsteds (
20
), særdeles upræcist. Henset til, at alle faktiske omstændigheder i en vis forstand er sammenlignelige, når de ikke ligefrem er identiske (
21
), forekommer det vilkårligt, om spørgsmålet om den objektive sammenlignelighed besvares bekræftende eller benægtende, hvorfor en sådan besvarelse kun – hvis overhovedet – bør gives i åbenlyse tilfælde.
40.
Sidstnævnte fremgår af den seneste udvikling i Domstolens praksis vedrørende de såkaldte endelige underskud. Således blev spørgsmålet om, hvorvidt der forelå objektiv sammenlignelighed mellem et udenlandsk og et indenlandsk fast driftssted, i Bevola-dommen (
22
) besvaret bekræftende i modsætning til W-dommen (
23
). Den eneste forskel mellem de to sager består i, at der i det ene tilfælde blev set bort fra de udenlandske underskud på grundlag af en dobbeltbeskatningsoverenskomst og i det andet tilfælde på grundlag af en ensidig bestemmelse. Spørgsmålet om, hvorvidt indenlandske og udenlandske faste driftssteder kan behandles forskelligt, afhænger imidlertid af begrundelsen (
24
).
41.
Hvis der i den foreliggende sag ses bort fra kriteriet om objektiv sammenlignelighed, skal det derfor alene prøves, om den forskellige behandling af arbejdstagere i byggesektoren, alt efter om de blev udstationeret i udlandet eller ej, kan være begrundet.
D.
Begrundelsen for begrænsningen
42.
En begrænsning af grundlæggende friheder kan være begrundet i tvingende almene hensyn, såfremt den er egnet til at sikre gennemførelsen af det mål, der forfølges med begrænsningen, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det (
25
).
43.
Domstolen har hidtil f.eks. anset belønning af erfaring gennem lønpolitikken (
26
) og behovet for at sikre en effektiv skattekontrol (
27
) for at være tvingende almene hensyn i forbindelse med arbejdskraftens frie bevægelighed.
44.
Hvad derimod angår den frie udveksling af tjenesteydelser (
28
) er den sociale beskyttelse af arbejdstagerne (
29
), forebyggelse af illoyal konkurrence fra virksomheder, der betaler deres udstationerede arbejdstagere en lavere løn end mindstelønnen, for så vidt som dette formål også tjener til beskyttelse af arbejdstagerne ved bekæmpelse af social dumping (
30
), samt bekæmpelse af svig, herunder socialt bedrageri, og forebyggelse af misbrug (
31
) blevet anset for at være tvingende almene hensyn. Med hensyn til etableringsfriheden har Domstolen anerkendt beskyttelsen af arbejdstagerne (
32
), men også fremme af beskæftigelse og ansættelse som en del af socialpolitikken (
33
).
45.
Beskyttelsen af hensynet til den nationale økonomi kan i henhold til fast retspraksis ikke som et rent økonomisk hensyn begrunde begrænsninger (
34
). Imidlertid kan betragtninger vedrørende bevarelse af arbejdspladser under visse omstændigheder udgøre en begrundelse (
35
). I forbindelse med den frie bevægelighed for kapital er f.eks. formålet om at begrænse systemiske risici på ejendomsmarkedet blevet anset for at være et tvingende alment hensyn (
36
).
46.
Umiddelbart omfatter de her anførte begrundelser ikke opretholdelsen af en fungerende byggesektor. Et katalog over mulige begrundelser, som er udarbejdet gennem retspraksis, er imidlertid ikke i sig selv udtømmende. Således er andre, sammenlignelige begrundelser også mulige. I den foreliggende sag kan der først og fremmest være tale om opretholdelsen af beskæftigelsen i byggesektoren. Også bekæmpelsen af systemiske risici i denne sektor er tæt knyttet hertil, nærmere bestemt bekæmpelsen af underskuddene i denne sektor som følge af manglende arbejdskraft på grund af et for lavt lønniveau.
47.
Som Rumænien har gjort gældende i retsmødet, tages der nemlig med skattefradraget sigte på at forhøje arbejdstagernes løn i denne sektor (byggesektoren), eftersom forhøjelsen af mindstelønnen i sig selv ikke blev anset for at være tilstrækkelig til at forebygge udvandringen af arbejdskraft. Hertil kommer den sociale beskyttelse af arbejdstagerne gennem en forbedring af det hidtil lave lønniveau. Sikringen af tilstrækkelig arbejdskraft i indlandet gennem en branchespecifik mindsteløn kan formentlig i sig selv anses for at være et tvingende alment hensyn.
48.
Dette gælder så meget desto mere for sektorer, der er nødvendige for et samfund. Ethvert moderne samfund er afhængigt af en fungerende infrastruktur. Byggesektoren er uundværlig for opretholdelsen og udbygningen af denne infrastruktur. Sikringen af den hjemlige byggesektors funktionsdygtighed gennem en forhøjelse af lønniveauet i denne sektor for at forhindre yderligere udvandring af arbejdskraft på dette område, bør således ligeledes anerkendes som et tvingende alment hensyn.
49.
Kommissionens indsigelse om, at der er tale om rent økonomiske hensyn, er ikke overbevisende. Det drejer sig i mindre grad om at fremme den hjemlige byggesektor, men snarere om at sørge for, at der overhovedet fortsat findes en byggesektor på statens område. Uden en forhøjelse af mindstelønnen kan det nemlig heller ikke forventes, at arbejdstagere fra andre medlemsstater vil udfylde denne mangel. Fordelen kommer ikke kun økonomien, men primært arbejdskraften og samfundet til gode.
50.
Foranstaltningen (det særlige skattefradrag) er – under hensyntagen til den nationale lovgivers nødvendige handlefrihed – egnet til at nå det mål, der forfølges med den. Det er nemlig ikke åbenbart udelukket, at denne foranstaltning vil foranledige flere arbejdstagere i byggesektoren til at arbejde i Rumænien. Herved forøges deres nettoløn tilsvarende, og det bliver mere attraktivt at arbejde i indlandet.
51.
Den pågældende foranstaltning går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål, idet de grundlæggende friheder har til formål at beskytte unionsborgernes frihed. Ved at give afkald på skatteopkrævningen begrænser den rumænske stat ikke borgernes frihed, men forøger den derimod samlet set. I sammenligning med den tidligere retstilstand bliver det nemlig ikke mindre attraktivt for arbejdstagere, der er skattepligtige i Rumænien, at arbejde i udlandet (her opretholdes status quo). Det bliver blot mere attraktivt at arbejde i indlandet. Der sker således blot en reduktion af den fordel, der forelå i forhold til arbejde i indlandet. Der synes ikke at fremgå foranstaltninger til tilpasning af de forskellige lønniveauer, der vil være mindre indgribende og lige så egnede, navnlig idet Rumænien allerede tidligere har gennemført en forhøjelse af mindstelønnen.
52.
Ud over egnetheden og nødvendigheden skal også forholdsmæssigheden i snæver forstand undersøges (
37
). I henhold til dette princip må foranstaltninger, selv hvis de er egnede til og nødvendige for at opfylde legitime formål, ikke forårsage byrder, der ikke står i et rimeligt forhold til de tilsigtede mål.
53.
Indgrebet over for eller den anderledes behandling af personer, der fortsat ønsker at være beskæftiget i byggesektoren i udlandet, er ikke tungtvejende i den foreliggende sag. Enhver arbejdstager, der er skattepligtig i Rumænien, kan fortsat arbejde i udlandet på samme betingelser som før, hvis vedkommende finder betingelserne tilfredsstillende. Det bliver blot en smule mere attraktivt at arbejde i indlandet, eftersom det indenlandske lønniveau forhøjes gennem skattefradraget. Desuden er der fastsat en øvre grænse for de her omhandlede foranstaltninger med hensyn til beløbet (gennem skattesatsen og fradraget) og tidsmæssigt (indkomstskattefradraget gælder fra den 1.1.2019 til og med den 31.12.2028), og foranstaltningerne hæver blot et lønniveau, der ligger under EU-gennemsnittet.
54.
Som Rumænien med rette har gjort gældende, er det ikke upassende at indføre et sammenligneligt lønniveau inden for Unionen (forstået som en tilpasning af levevilkårene). Ved den afvejning, der i sidste ende skal foretages mellem de to berørte retsgoder (sikring af en fungerende byggesektor og arbejdskraftens frie bevægelighed), er det anerkendelsesværdige formål med den rumænske foranstaltning mere tungtvejende på grund af indgrebets ubetydelige karakter og den berørte sektors betydning. Således er foranstaltningen i EU-retlig henseende passende (forholdsmæssig i snæver forstand) og dermed samlet set forholdsmæssig. Følgelig udgør den skattemæssigt anderledes behandling af udstationerede arbejdstagere i forhold til ikke-udstationerede arbejdstagere, som oppebærer skattepligtige indkomster i byggesektoren, ikke en tilsidesættelse af EU-retten.
VI. Forslag til afgørelse
55.
Jeg foreslår på denne baggrund, at det præjudicielle spørgsmål fra Tribunalul Satu Mare (retten i første instans i Satu Mare, Rumænien) besvares således:
»Arbejdskraftens frie bevægelighed (artikel 45 TEUF) er ikke til hinder for en national ordning såsom den her omhandlede, der i indkomstskatteretlig henseende indrømmer arbejdstagere, som er skattepligtige i indlandet og er ansat af en arbejdsgiver, der udøver erhvervsmæssig virksomhed i byggesektoren i indlandet, og ikke er udstationeret i udlandet, et særligt skattefradrag med henblik på at reducere udvandringen af arbejdskraft fra den indenlandske byggesektor som følge af en mindsteløn, der ligger under EU-gennemsnittet.«
(
1
) – Originalsprog: tysk.
(
2
) – Ifølge Rumæniens oplysninger i retsmødet blev mindstelønnen i 2018 forhøjet fra 1900 rumænske lei (RON) (hvilket svarer til ca. 380 EUR) til 3000 RON (hvilket svarer til ca. 600 EUR).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 12.12.2006 om tjenesteydelser i det indre marked (EUT 2006, L 376, s. 36).
(
4
) – Nr. 611/2019 af 31.1.2019 og nr. 2165/2019 af 10.5.2019, bilag 6, punkt 8.
(
5
) – Der blev ganske vist også fastsat en nedsættelse af arbejdsgiverbidragene, men den er endnu ikke trådt i kraft, eftersom proceduren for underretning af Kommissionen ifølge Rumænien endnu ikke er afsluttet.
(
6
) – Jf. dom af 27.4.2022, Airbnb Ireland (C-674/20, EU:C:2022:303, præmis 27), og af 29.4.2004, Kommissionen mod Rådet (C-338/01, EU:C:2004:253, præmis 66).
(
7
) – Hertil kommer, at Kommissionen ifølge Rumænien er blevet underrettet om en yderligere – for den foreliggende sag irrelevant – del af lovpakken om forhøjelse af mindstelønnen i byggesektoren (den planlagte nedsættelse af arbejdsgiverbidragene). Hvis dette er tilfældet – ifølge Kommissionens indlæg er underretningen dog ikke modtaget – grænser Kommissionens argumentation allerede i en vis grad til selvmodsigende adfærd. Jf. vedrørende princippet venire contra factum proprium dom af 6.11.2014, Italien mod Kommissionen (C-385/13 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2350, præmis 67). Jf. i denne retning også allerede dom af 15.6.2023, Bank M. (Konsekvenser af en annullation af aftalen) (C-520/21, EU:C:2023:478, præmis 81).
(
8
) – I denne henseende har Domstolen allerede truffet afgørelse vedrørende en nedsættelse af lønmodtagerbidragene for fiskerivirksomheder, jf. dom af 17.9.2020, Compagnie des pêches de Saint-Malo (C-212/19, EU:C:2020:726, præmis 46).
(
9
) – Dom af 3.3.2020, Tesco-Global Áruházak (C-323/18, EU:C:2020:140, præmis 36), af 6.10.2015, Finanzamt Linz (C-66/14, EU:C:2015:661, præmis 21), af 15.6.2006, Air Liquide Industries Belgium (C-393/04 og C-41/05, EU:C:2006:403, præmis 43 ff.), af 27.10.2005, Distribution Casino France m.fl. (C-266/04 – C-270/04, C-276/04 og C-321/04 – C-325/04, EU:C:2005:657, præmis 42 ff.), og af 20.9.2001, Banks (C-390/98, EU:C:2001:456, præmis 80 og den deri nævnte retspraksis).
(
10
) – Jf. i denne retning dom af 20.9.2018, Carrefour Hypermarchés m.fl. (C-510/16, EU:C:2018:751, præmis 19), af 10.11.2016, DTS Distribuidora de Televisión Digital mod Kommissionen (C-449/14 P, EU:C:2016:848, præmis 68), og af 22.12.2008, Régie Networks (C-333/07, EU:C:2008:764, præmis 99).
(
11
) – Fast retspraksis, jf. dom af 19.6.2014, Strojírny Prostějov og ACO Industries Tábor (C-53/13 og C-80/13, EU:C:2014:2011, præmis 24), af 28.2.2013, Petersen og Petersen (C-544/11, EU:C:2013:124, præmis 28), samt navnlig dom af 13.11.2012, Test Claimants in the FII Group Litigation (C-35/11, EU:C:2012:707, præmis 90), og af 12.9.2006, Cadbury Schweppes og Cadbury Schweppes Overseas (C-196/04, EU:C:2006:544, præmis 31-33).
(
12
) – Således udtrykkeligt vedrørende arbejdsgiverbidrag for praktikanter: dom af 21.11.1991, Le Manoir (C-27/91, EU:C:1991:441, præmis 9).
(
13
) – Dom af 17.9.2020, Compagnie des pêches de Saint-Malo (C-212/19, EU:C:2020:726, præmis 43).
(
14
) – Herved adskiller sagen sig fra dom af 19.6.2014, Strojírny Prostějov og ACO Industries Tábor (C-53/13 og C-80/13, EU:C:2014:2011, præmis 30), hvori en særlig forpligtelse til at indeholde kildeskat blev behandlet som en begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser.
(
15
) – Jf. vedrørende en skattefritagelse for arbejdsgivere alt efter, hvor arbejdsgiveren er etableret, således også allerede dom af 28.2.2013, Petersen og Petersen (C-544/11, EU:C:2013:124, præmis 32).
(
16
) – Dom af 10.10.2019, Krah (C-703/17, EU:C:2019:850, præmis 41), af 18.7.2017, Erzberger (C-566/15, EU:C:2017:562, præmis 33), af 28.2.2013, Petersen og Petersen (C-544/11, EU:C:2013:124, præmis 36), og af 26.1.1999, Terhoeve (C-18/95, EU:C:1999:22, præmis 37-39).
(
17
) – Jf. i denne retning dom af 26.5.2016, NN (L) International (C-48/15, EU:C:2016:356, præmis 47), af 14.4.2016, Sparkasse Allgäu (C-522/14, EU:C:2016:253, præmis 29), og af 6.12.2007, Columbus Container Services (C-298/05, EU:C:2007:754, præmis 51 og 53), samt kendelse af 4.6.2009, KBC-bank (C-439/07 og C-499/07, EU:C:2009:339, præmis 80).
Specielt vedrørende den frie udveksling af tjenesteydelser, jf. blot dom af 18.10.2012, X (C-498/10, EU:C:2012:635, præmis 20), og af 11.6.2009, X og Passenheim-van Schoot (C-155/08 og C-157/08, EU:C:2009:368, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
(
18
) – Dom af 4.7.2018, NN (C-28/17, EU:C:2018:526, præmis 31), af 12.6.2018, Bevola og Jens W. Trock (C-650/16, EU:C:2018:424, præmis 32), af 22.6.2017, Bechtel (C-20/16, EU:C:2017:488, præmis 53), dom af 12.6.2014, SCA Group Holding m.fl. (C-39/13 – C-41/13, EU:C:2014:1758, præmis 28), og af 25.2.2010, X Holding (C-337/08, EU:C:2010:89, præmis 22).
(
19
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EG af 16.12.1997 (EFT 1997, L 18, s. 1), senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2018/957 af 28.6.2018 (EUT 2018, L 173, s. 16).
(
20
) – Jf. herom allerede i mine forslag til afgørelse Nordea Bank Danmark (C-48/13, EU:C:2014:153, punkt 21-28) og på denne baggrund Memira Holding (C-607/17, EU:C:2019:8, punkt 46) samt Holmen (C-608/17, EU:C:2019:9, punkt 38) og AURES Holdings (C-405/18, EU:C:2019:879, punkt 30).
(
21
) – Et tysk ordsprog siger ganske vist, at man ikke kan sammenligne æbler og pærer. Imidlertid har også æbler og pærer fællestræk (begge er således kernefrugter) og er dermed i denne forstand sammenlignelige.
(
22
) – Dom af 12.6.2018, Bevola og Jens W. Trock (C-650/16, EU:C:2018:424, præmis 30-40).
(
23
) – Dom af 22.9.2022, W (Fradragsmulighed for endelige underskud i et ikke-hjemmehørende fast driftssted) (C-538/20, EU:C:2022:717, præmis 18-22).
(
24
) – Således kan systemet af bilaterale overenskomster snarere begrunde en anderledes behandling af de skatte- og afgiftspligtige personer – jf. J. Kokott EU Tax Law, München 2022, § 5, marginalnote 98.
(
25
) – Dom af 10.10.2019, Krah (C-703/17, EU:C:2019:850, præmis 55), af 8.5.2019, Österreichischer Gewerkschaftsbund (C-24/17, EU:C:2019:373, præmis 84), af 5.12.2013, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken Betriebs (C-514/12, EU:C:2013:799, præmis 36), af 28.2.2013, Petersen og Petersen (C-544/11, EU:C:2013:124, præmis 47), af 8.11.2012, Radziejewski (C-461/11, EU:C:2012:704, præmis 33), og af 16.3.2010, Olympique Lyonnais (C-325/08, EU:C:2010:143, præmis 38).
(
26
) – Dom af 10.10.2019, Krah (C-703/17, EU:C:2019:850, præmis 57), og af 3.10.2006, Cadman (C-17/05, EU:C:2006:633, præmis 34).
(
27
) – Dom af 28.2.2013, Petersen og Petersen (C-544/11, EU:C:2013:124, præmis 50), og den deri nævnte retspraksis.
(
28
) – Dom af 3.12.2014, De Clercq m.fl. (C-315/13, EU:C:2014:2408, præmis 65).
(
29
) – Dom af 7.10.2010, Santos Palhota m.fl. (C-515/08, EU:C:2010:589, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis), af 18.7.2007, Kommissionen mod Tyskland (C-490/04, EU:C:2007:430, præmis 70), og af 12.9.2019, Maksimovic m.fl. (C-64/18, C-140/18, C-146/18 og C-148/18, EU:C:2019:723, præmis 37).
(
30
) – Jf. i denne retning dom af 12.10.2004, Wolff & Müller (C-60/03, EU:C:2004:610, præmis 35, 36 og 41).
(
31
) – Dom af 12.9.2019, Maksimovic m.fl. (C-64/18, C-140/18, C-146/18 og C-148/18, EU:C:2019:723, præmis 37).
(
32
) – Dom af 21.12.2016, AGET Iraklis (C-201/15, EU:C:2016:972, præmis 73), og den deri nævnte retspraksis.
(
33
) – Dom af 21.12.2016, AGET Iraklis (C-201/15, EU:C:2016:972, præmis 74), og den deri nævnte retspraksis.
(
34
) – Dom af 21.12.2016, AGET Iraklis (C-201/15, EU:C:2016:972, præmis 72). Jf. i denne retning desuden bl.a. dom af 5.6.1997, SETTG (C-398/95, EU:C:1997:282, præmis 22 og 23), af 6.6.2000, Verkooijen (C-35/98, EU:C:2000:294, præmis 47 og 48), og af 4.6.2002, Kommissionen mod Portugal (C-367/98, EU:C:2002:326, præmis 52), og den deri nævnte retspraksis. Noget tilsvarende gælder på området for den frie bevægelighed for kapital, jf. dom af 16.12.2021, UBS Real Estate (C-478/19 og C-479/19, EU:C:2021:1015, præmis 70).
(
35
) – Dom af 21.12.2016, AGET Iraklis (C-201/15, EU:C:2016:972, præmis 75). Jf. i denne retning ligeledes dom af 25.10.2007, Geurts og Vogten (C-464/05, EU:C:2007:631, præmis 26).
(
36
) – Dom af 16.12.2021, UBS Real Estate (C-478/19 og C-479/19, EU:C:2021:1015, præmis 73).
(
37
) – Jf. mine forslag til afgørelse PrivatBank m.fl. (C-78/21, EU:C:2022:738, punkt 88) og G4S Secure Solutions (C-157/15, EU:C:2016:382, punkt 112).