62021TJ0415_RES
Sag T-415/21
Banca Popolare di Bari SpA
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Fjerde Udvidede Afdeling) af 20. december 2023
»Ansvar uden for kontraktforhold – statsstøtte – støtte ydet af de italienske myndigheder til Banca Tercas – afgørelse, som fastslår, at støtten er uforenelig med det indre marked – forældelse – vedvarende skade – delvis afvisning – tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder – årsagsforbindelse«
Erstatningssøgsmål – forældelsesfrist – begyndelsestidspunkt – vedvarende skade – afbrydelse af forældelsesfristen – forældelse, der finder anvendelse på den periode, som ligger mere end fem år forud for tidspunktet for afbrydelsen af forældelsen
(Art. 340, stk. 2, TEUF; statutten for Domstolen, art. 46 og art. 53, stk. 1)
(jf. præmis 28-54 og 67)
Erstatningssøgsmål – forældelsesfrist – begyndelsestidspunkt – ikke varigt tab – tidspunkt, der skal tages i betragtning – tidspunkt, hvor retsaktens skadevirkninger indtræder over for den berørte person
(Art. 340, stk. 2, TEUF; statutten for Domstolen, art. 46 og art. 53, stk. 1)
(jf. præmis 57-66)
Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – skade – årsagsforbindelse – kumulative betingelser – den ene betingelse ikke opfyldt – erstatningssøgsmålet forkastet i det hele
(Art. 340, stk. 2, TEUF)
(jf. præmis 70-72)
Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder – bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder – begreb – artikel 107, stk. 1, TEUF – omfattet – princippet om god forvaltning – omfattet
(Art. 107, stk. 1, TEUF, art. 108, stk. 3, TEUF og art. 340, stk. 2, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41)
(jf. præmis 75 og 80-100)
Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten – krav om institutionernes åbenbare og grove tilsidesættelse af grænserne for deres skønsbeføjelse – Kommissionens afgørelse, hvorved det fejlagtigt fastslås, at der foreligger støtte, der er uforenelig med det indre marked, og som anordnes tilbagesøgt – særligt kompleks retlig og faktisk sammenhæng – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse foreligger ikke
(Art. 340, stk. 2, TEUF)
(jf. præmis 103-125)
Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – årsagsforbindelse – bevisbyrde – Kommissionens afgørelse, hvorved det fejlagtigt fastslås, at der foreligger støtte, der er uforenelig med det indre marked, og som anordnes tilbagesøgt – skader, som skyldes tab af tillid i den støttemodtagende virksomheds kundekreds– tab af tillid som følge af en lang række faktorer – manglende direkte årsagsforbindelse mellem det påståede tab og Kommissionens adfærd
(Art. 340, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 132-153 og 155-161)
Sammendrag
I 2013 havde den italienske bank Banca Popolare di Bari SpA (BPB) udtrykt interesse i at indskyde kapital i en anden italiensk bank, Banca Tercas (herefter »Tercas«), der siden 2012 havde været under særlig administration. BPB’s udtryk for interesse var imidlertid betinget af, at Fondo interbancario di tutela dei depositi (interbankfonden til beskyttelse af indskud, Italien, herefter »FITD«) dækkede hele Tercas’ formueunderskud.
I 2014 intervenerede FITD med Den Italienske Republiks centralbanks godkendelse til fordel for Tercas og dækkede dens negative egenkapital samt stillede to garantier. BPB foretog efterfølgende to kapitalforhøjelser i Tercas.
Ved afgørelse af 23. december 2015 (
1
) (herefter »Tercas-afgørelsen«) fastslog Europa-Kommissionen, at FITD’s ovennævnte intervention til fordel for Tercas, som BPB havde ejet fuldt ud siden den 1. oktober 2014, udgjorde statsstøtte, der var uforenelig med det indre marked som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, og som Den Italienske Republik skulle tilbagesøge fra støttemodtageren.
Ved Rettens dom af 19. marts 2019 (
2
), som blev stadfæstet efter appel (
3
), blev Tercas-afgørelsen imidlertid annulleret på grund af tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF.
Ved skrivelse af 28. april 2021 fremsatte BPB over for Kommissionen krav om erstatning for det tab, der angiveligt var lidt som følge af Tercas-afgørelsen, idet BPB vurderede dette tab til 228 mio. EUR. Da Kommissionen ikke gav medhold i denne påstand, anlagde BPB et søgsmål om Unionens ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF.
Til støtte for dette søgsmål gjorde BPB gældende, at Tercas-afgørelsen har fremkaldt en forringelse af kundekredsens tillid til BPB, hvilket har medført tab af indlån og kunder (tabt fortjeneste), skade på virksomhedens omdømme (ikke-økonomisk skade) og påført omkostninger ved foranstaltningerne til afhjælpning af de negative virkninger af den nævnte afgørelse (faktisk skade).
Ved at frifinde Kommissionen i dette søgsmål præciserede Retten betingelserne for, at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold som følge af Kommissionens fejlagtige anvendelse af statsstøttereglerne.
Rettens bemærkninger
Da Kommissionen havde påberåbt sig udløbet af den forældelsesfrist på fem år, der er fastsat i artikel 46 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol (herefter »statutten for Domstolen«) for anlæggelse af søgsmål mod Unionen på området for ansvar uden for kontraktforhold (
4
), bemærkede Retten, at denne frist først begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor det tab, der skal erstattes, faktisk er opstået.
Ved at bemærke, at det erstatningskrav, der var blevet fremsat over for Kommissionen ved skrivelse af 28. april 2021, udgør en handling, der afbryder forældelsen, understregede Retten endvidere, at forældelsen, når der er tale om et vedvarende tab, finder anvendelse på den periode, der ligger mere end fem år forud for den handling, der afbryder forældelsen, uden at påvirke senere krav.
Retten præciserede i denne forbindelse, at de påståede økonomiske tab, der både fulgte af BPB’s direkte tab af indlån og tab af kunder, er af vedvarende karakter, idet de er akkumuleret og fornyet siden vedtagelsen af Tercas-afgørelsen. Den påståede ikke-økonomiske skade som følge af skaden på BPB’s omdømme er også af vedvarende karakter, for så vidt som denne skade udspringer af Tercas-afgørelsen, som i første omgang blev vedtaget og offentliggjort ved en pressemeddelelse, og som i anden omgang blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende.
Det følger heraf, at BPB’s erstatningskrav ikke er forældet, for så vidt som det vedrører erstatning for tab af direkte indlån og kunder og skade på virksomhedens omdømme, som er lidt efter den 28. april 2016, dvs. i den periode, der ligger mindre end fem år forud for erstatningskravet af 28. april 2021.
Hvad angår det påståede faktiske tab, der består i de yderligere omkostninger, som BPB har lidt som følge af foranstaltninger til afhjælpning af de negative virkninger af Tercas-afgørelsen, afviste Retten, at flere af de skader, der er påberåbt i denne forbindelse, er vedvarende, eftersom de faktisk er opstået på et bestemt tidspunkt, og fordi størrelsen af skadernes beløb ikke er steget i forhold til den forløbne tid.
Hvad angår realiteten bemærkede Retten indledningsvis, at for at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold, skal tre kumulative betingelser være opfyldt, nemlig at der er begået en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, der tillægger borgerne rettigheder, at der er påvist en skade, og at der foreligger en direkte årsagsforbindelse mellem tilsidesættelsen og den påførte skade.
Hvad angår den første af disse betingelser bemærkede Retten for det første, at den fejl ved anvendelsen af artikel 107, stk. 1, TEUF, som Kommissionen havde begået i Tercas-afgørelsen, udgør en tilsidesættelse af en regel, der har til formål at tillægge borgerne, såsom BPB, rettigheder. For så vidt som artikel 107, stk. 1, TEUF giver en definition af begrebet statsstøtte, der er uforenelig med det indre marked, med henblik på at sikre en loyal konkurrence mellem medlemsstaternes virksomheder, tilsigter den at beskytte borgernes og navnlig virksomhedernes interesser. Anvendelsen af støttebegrebet i artikel 107, stk. 1, TEUF er endvidere snævert forbundet med anvendelsen af artikel 108, stk. 3, TEUF, som fastsætter en forpligtelse til at anmelde støtteforanstaltninger og et forbud mod at gennemføre dem, inden den forudgående kontrolprocedure er afsluttet af Kommissionen. Henset til, at denne sidstnævnte bestemmelse har direkte virkning, kan den påberåbes af borgerne med henblik på at gøre deres rettigheder gældende i henhold til dens anvendelse. Det er imidlertid med henblik på anvendelsen af det støttebegreb, der er fastsat i artikel 107, stk. 1, TEUF, at artikel 108 TEUF giver Kommissionen beføjelse til at træffe afgørelse om, hvorvidt statsstøtte er forenelig med det indre marked. Endvidere kan Kommissionens anvendelse af artikel 107, stk. 1, TEUF anfægtes ved Unionens retsinstanser af støttemodtagerne, deres konkurrenter og medlemsstaterne.
Hvad angår spørgsmålet, om der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse, bemærkede Retten for det andet, at der i henhold til retspraksis tages specielt hensyn til kompleksiteten af de forhold, der skal reguleres, vanskeligheden ved at anvende eller fortolke bestemmelserne og især rammerne for det skøn, der kan anlægges af den, der har udstedt den anfægtede retsakt. Når den pågældende institution råder over en vid skønsbeføjelse, er det afgørende kriterium ved afgørelsen af, om der foreligger en sådan tilsidesættelse, om denne institution åbenbart og groft har overskredet grænserne for sine skønsbeføjelser.
På baggrund af disse kriterier bemærkede Retten, at Kommissionens tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF i Tercas-afgørelsen, selv om den blev fastslået i Rettens og Domstolens domme, ikke automatisk var tilstrækkeligt kvalificeret af denne grund. Idet Retten bemærkede, at den fejl, som Kommissionen havde begået, vedrørte analysen af de forhold, der var blevet lagt til grund for at godtgøre, at de italienske offentlige myndigheder var impliceret i FITD’s intervention, fremhævede Retten endvidere, at Kommissionen skulle anvende statsstøttebegrebet som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF i en særlig kompleks retlig og faktuel sammenhæng. Den omstændighed, at Kommissionen under disse omstændigheder ikke i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at FITD’s intervention kunne tilregnes staten, er ikke tilstrækkelig til at kvalificere denne fejl som en åbenbar og grov tilsidesættelse af grænserne for Kommissionens skønsbeføjelse. Kommissionen begik derfor ikke en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse for så vidt angår tilsidesættelsen af artikel 107, stk. 1, TEUF.
Retten undersøgte dernæst betingelsen om, at der skal være en direkte årsagsforbindelse mellem Kommissionens tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF og det af BPB påståede tab. Den har i denne forbindelse anført, at selv om Tercas-afgørelsen har kunnet spille en vis rolle i processen med hensyn til tab af tillid hos BPB’s kundekreds, skyldes dette tab også andre faktorer, hvorfor den pågældende afgørelse ikke kan anses for at være den afgørende og direkte årsag til det påståede tab. BPB havde derfor ikke godtgjort, at der forelå en årsagsforbindelse mellem Kommissionens angiveligt ulovlige adfærd og det påståede tab.
Retten konkluderede derfor, at betingelserne for, at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold for så vidt angår de ikke-forældede tab, som BPB havde krævet erstattet, dels, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse, dels, at der består årsagsforbindelse mellem den foreholdte adfærd og det påberåbte tab, ikke var opfyldt.
Kommissionen blev som følge heraf frifundet, uden at det var nødvendigt at undersøge den betingelse for, at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold, der vedrører påvisningen af et tab.
(
1
) – Kommissionens afgørelse (EU) 2016/1208 af 23.12.2015 om statsstøtte ydet af Italien til Banca Tercas (sag SA.39451 (2015/C) (ex 2015/NN) (EUT 2016, L 203, s. 1).
(
2
) – Dom af 19.3.2019, Italien m.fl. mod Kommissionen (T-98/16, T-196/16 og T-198/16, EU:T:2019:167).
(
3
) – Dom af 2.3.2021, Kommissionen mod Italien m.fl. (C-425/19 P, EU:C:2021:154).
(
4
) – I henhold til artikel 53, stk. 1, i statutten for Domstolen finder samme statuts artikel 46 anvendelse på rettergangsmåden ved Retten.