Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. EMILIOU
fremsat den 23. april 2026 (1)
Sag C-456/24
Halozyme, Inc.
mod
Úřad průmyslového vlastnictví
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Tjekkiet))
» Præjudiciel forelæggelse – humanmedicinske lægemidler – supplerende beskyttelsescertifikat – forordning (EF) nr. 469/2009 – artikel 1, litra b) – definition af »produkt« – aktiv ingrediens – direktiv 2001/83/EF – markedsføringstilladelse – artikel 1, nr. 3a) og 3b) – virksomt stof – hjælpestof «
I.      Indledning
1.        Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, som er indgivet af Nejvyšší správní soud (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Tjekkiet), giver Domstolen lejlighed til atter at drøfte den komplicerede ordning for udstedelse af supplerende beskyttelsescertifikater (SBC’er), som er fastsat ved forordning (EF) nr. 469/2009 (herefter »SBC-forordningen«) (2).
2.        Det skal erindres, at SBC’er udgør intellektuelle ejendomsrettigheder sui generis, som har til formål – i hvert fald delvist – at kompensere for det faktiske tab af patentbeskyttelse, der forårsages af det tidsrum, det tager at opnå en markedsføringstilladelse. Til dette formål kan de forlænge den beskyttelse, som patentet giver, i en periode på op til fem år for visse patentbeskyttede stoffer, der fungerer som virksomme stoffer i lægemidler, for hvilke der er udstedt en tilladelse til markedsføring i mindst én medlemsstat (3).
3.        I den foreliggende sag ansøgte Halozyme Inc., en farmaceutisk virksomhed etableret i USA, Úřad průmyslového vlastnictví (kontoret for industriel ejendomsret, Tjekkiet) om et sådant SBC for en sammensætning af stoffer, der er en del af lægemidlet kendt som »Herceptin SC«. Efter den nævnte myndigheds afvisning af at udstede det ønskede SBC blev tvisten i sidste ende indbragt for den forelæggende ret.
4.        På denne baggrund anmoder den nævnte ret nu om vejledning vedrørende fortolkningen af visse bestemmelser i SBC-forordningen, navnlig artikel 1, litra b), og artikel 3, litra a). Artikel 1, litra b), definerer et »produkt«, for hvilket der kan udstedes et SBC, som »en aktiv ingrediens eller en sammensætning af aktive ingredienser i et lægemiddel«, mens artikel 3, litra a), gør udstedelsen af et SBC betinget af, at det pågældende produkt er »beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft«.
5.        På Domstolens anmodning vil dette forslag til afgørelse fokusere på de spørgsmål, som den forelæggende ret har rejst, for så vidt som de vedrører SBC-forordningens artikel 1, litra b). Det centrale spørgsmål er, om kvalificeringen i den relevante markedsføringstilladelse af et af de stoffer, for hvilke Halozyme ønsker beskyttelse som »hjælpestof« – dvs. en ikke-aktiv bestanddel af lægemidlet – nødvendigvis er til hinder for, at dette stof kan betragtes som en »aktiv ingrediens« som omhandlet i artikel 1, litra b), og dermed for, at det kan være omfattet af beskyttelse ved et SBC.
6.        Selv om Domstolen allerede har haft anledning til at fortolke artikel 1, litra b), har den hidtil ikke udtrykkeligt drøftet dette specifikke spørgsmål (4). Eftersom der ikke foreligger klare retningslinjer, er der opstået forskellige tilgange på nationalt niveau. Som den foreliggende sag illustrerer, har ansøgninger, som Halozyme har indgivet for det samme stof, ført til forskellige resultater i en række medlemsstater. Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse giver derfor Domstolen en kærkommen lejlighed til at præcisere – og om nødvendigt yderligt udvikle – sin retspraksis i denne henseende.
II.    Retsforskrifter
A.      SBC-forordningen
7.        SBC-forordningens artikel 1 med overskriften »Definitioner« har følgende ordlyd:
»I denne forordning forstås ved:
a)      »lægemiddel«: ethvert stof eller enhver sammensætning af stoffer, der betegnes som middel til helbredelse eller forebyggelse af sygdomme hos mennesker eller dyr, samt ethvert stof eller enhver sammensætning af stoffer, der er bestemt til at anvendes i eller på menneskers eller dyrs legemer med henblik på at stille en medicinsk diagnose eller at genoprette, forbedre eller påvirke legemsfunktionerne hos mennesker eller dyr
b)      »produkt«: en aktiv ingrediens eller en sammensætning af aktive ingredienser i et lægemiddel
[…]«
8.        Denne forordnings artikel 3 fastsætter følgende:
»Der udstedes et certifikat, når følgende betingelser er opfyldt på ansøgningstidspunktet i den medlemsstat, hvor den i artikel 7 nævnte ansøgning indleveres:
a)      produktet er beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft
b)      der er udstedt en gyldig tilladelse til markedsføring af produktet som lægemiddel i henhold til direktiv 2001/83/EF eller direktiv 2001/82/EF, alt efter hvilket produkt der er tale om
c)      der er ikke tidligere udstedt et certifikat for produktet
d)      den i litra b) nævnte tilladelse er den første tilladelse til markedsføring af produktet som lægemiddel.«
9.        I SBC-forordningens artikel 8 anføres følgende:
»1.      Ansøgningen om certifikat skal indeholde:
a)      en anmodning om udstedelse af certifikat […]
b)      en kopi af den i artikel 3, litra b), omhandlede markedsføringstilladelse, hvori produktet identificeres, med angivelse navnlig af tilladelsens nummer og datoen for dens meddelelse, samt et resumé af produktets egenskaber, jf. artikel 11 i direktiv 2001/83/EF eller artikel 14 i direktiv 2001/82/EF
[…]«
B.      Direktiv 2001/83/EF
10.      Artikel 1 i direktiv 2001/83/EF (herefter »lægemiddeldirektivet«) (5) fastsætter følgende:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
3a)      Virksomt stof:
[e]thvert stof eller enhver blanding af stoffer, der påtænkes anvendt i fremstillingen af et lægemiddel, og som ved at indgå i produktionen heraf bliver en aktiv bestanddel af det pågældende lægemiddel, der skal udøve en farmakologisk, immunologisk eller metabolisk virkning med henblik på at genoprette, ændre eller påvirke fysiologiske funktioner eller at stille en medicinsk diagnose[…]
3b)      Hjælpestof:
[e]nhver bestanddel af et lægemiddel bortset fra det virksomme stof og emballeringsmaterialerne.
[…]«
III. Faktiske omstændigheder og de præjudicielle spørgsmål
11.      Halozyme, appellanten i hovedsagen, er indehaver af det europæiske patent EP 2 163 643 med titlen »Opløseligt hyaluronidase glykoprotein (sHASEGP), dets fremstillingsmetode, dets anvendelser og farmaceutiske sammensætninger, der indeholder det«, som bl.a. er valideret i Tjekkiet (6) (herefter »grundpatentet«).
12.      Dette patent vedrører en opfindelse, der i det væsentlige vedrører visse enzymer, som ved at nedbryde hyaluronsyre i kroppen fremmer spredningen og optagelsen af lægemidler, der indgives samtidig og indsprøjtes subkutant. Rekombinant human hyaluronidase PH20 (rHuPH20) er et af de således udfærdigede enzymer. Kravene i grundpatentet henviser bl.a. til brug af et sådant enzym i forbindelse med et antineoplastisk stof – nærmere bestemt et monoklonalt antistof – til behandling af brystkræft.
13.      Trastuzumab er et monoklonalt antistof, der anvendes som virksomt stof i behandlingen af brystkræft og andre sygdomme. Det er siden begyndelsen af 2000-tallet blevet markedsført i et lægemiddel kendt som »Herceptin« af Roche, en farmaceutisk virksomhed, der ikke er direkte involveret i den foreliggende sag. Med henblik herpå opnåede Roche i 2000 en markedsføringstilladelse meddelt af Europa-Kommissionen
i henhold til den centraliserede procedure, der omfattede intravenøs behandling med dette produkt. I august 2013 indrømmede Kommissionen en udvidelse (7) af denne markedsføringstilladelse for en ny subkutan udformning af Herceptin (Herceptin SC), der kombinerede trastuzumab med rHuPH20. I dokumentationen i forbindelse med markedsføringstilladelsen identificeres trastuzumab som det virksomme stof, mens rHuPH20 klassificeres som et hjælpestof og desuden beskrives som et »nyt hjælpestof«.
14.      Halozyme ansøgte om beskyttelse ved et SBC i en række medlemsstater for denne subkutane udformning og mere specifikt for sammensætningen af trastuzumab og rHuPH20. I Tjekkiet indgav selskabet den 21. juli 2015 en ansøgning til kontoret for industriel ejendomsret med henvisning til grundpatentet og den førnævnte markedsføringstilladelse. I sin ansøgning betegnede Halozyme rHuPH20 som et virksomt stof og identificerede tilsvarende det »produkt«, for hvilket der blev ansøgt om beskyttelse, som en sammensætning af de to virksomme stoffer, trastuzumab og rHuPH20.
15.      Ved afgørelse af 11. januar 2019 meddelte kontoret for industriel ejendomsret afslag på Halozymes ansøgning, en afgørelse, der efterfølgende blev stadfæstet af præsidenten for denne myndighed den 6. november 2020. Det nævnte kontor og dets præsident fandt i det væsentlige, at betingelserne i SBC-forordningens artikel 3, litra a), b) og eventuelt d), ikke var opfyldt. I denne henseende lagde de for det første til grund, at trastuzumab ikke er nævnt i kravene eller beskrivelsen i grundpatentet, og for det andet at rHuPH20 er klassificeret som et hjælpestof i markedsføringstilladelsen, uden at det er blevet påvist, at det har en uafhængig kræfthæmmende virkning.
16.      Halozyme påklagede afgørelsen truffet af præsidenten for kontoret for industriel ejendomsret ved Městský soud v Praze (byretten i Prag, Tjekkiet). Ved dom af 13. juni 2022 frifandt den nævnte ret kontoret for industriel ejendomsret med den begrundelse, at rHuPH20 ikke kan betragtes som et »virksomt stof« som omhandlet i SBC-forordningens artikel 1, litra b). Til støtte for denne konklusion anførte den, at det ikke klart fremgik af de fremlagte beviser, at sammensætningen af rHuPH20 med trastuzumab i sig selv har en selvstændig farmakologisk, immunologisk eller metabolisk virkning i forbindelse med behandling af brystkræft.
17.      Halozyme har efterfølgende iværksat en kassationsanke ved Nejvyšší správní soud (øverste domstol i forvaltningsretlige sager). Eftersom den nævnte ret er i tvivl om fortolkningen af SBC-forordningens artikel 1, litra b), og artikel 3, litra a), har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1)      Skal [SBC-forordningens] artikel 1, litra b), […] fortolkes således, at et stof, der i markedsføringstilladelsen for lægemidlet udtrykkeligt er angivet som et hjælpestof, ikke kan betragtes som en aktiv ingrediens?
2)      Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, skal [SBC-forordningens] artikel 1, litra b), […] da i lyset af forordningens artikel 8, stk. 1, og artikel 10, stk. 1-3, fortolkes således, at en aktiv ingrediens skal forstås som et stof, der har en selvstændig terapeutisk virkning, som er omfattet af de terapeutiske indikationer, der indgår i indholdet af markedsføringstilladelsen, og som samtidig kan påvises på grundlag af grundpatentet og de dokumenter, der obligatorisk skal vedlægges ansøgningen om et certifikat?
3)      Såfremt det første og det andet spørgsmål besvares benægtende, skal [SBC-forordningens] artikel 1, litra b), […] da fortolkes således, at en aktiv ingrediens skal forstås som et stof, der har en selvstændig terapeutisk virkning, som er omfattet af de terapeutiske indikationer, der er dækket af markedsføringstilladelsen, og som en fagmand ville have identificeret som værende bevist på datoen for indgivelsen af ansøgningen om grundpatentet eller på prioritetsdatoen for dette patent?
4)      Skal [SBC-forordningens] artikel 1, litra b), […] fortolkes således, at en aktiv ingrediens, som har en selvstændig terapeutisk virkning, der er omfattet af de terapeutiske indikationer, der er dækket af markedsføringstilladelsen for et lægemiddel til behandling af brystkræft, også skal anses for bl.a. at være et hjælpestof, som nedbryder et andet stof, der er naturligt til stede på menneskers legeme, og derved fremmer virkningen af den vigtigste aktive ingrediens i produktet på brystkræfttumorceller, hvis dette hjælpestof eller et stof, der er relateret til det, ifølge visse videnskabelige afhandlinger og artikler i sig selv har vist sig at hæmme væksten af tumorer af samme type eller andre typer eller at reducere dem in vitro eller i dyreforsøg, og hvis andre videnskabelige artikler dokumenterer en potentielt lignende virkning hos mennesker?
5)      Skal [SBC-forordningens] artikel 3, litra a), […] sammenholdt med samme forordnings artikel 1, litra b), fortolkes således, at en sammensætning af to aktive ingredienser også skal anses for et produkt, der er beskyttet af et grundpatent, når kun én aktiv ingrediens er genstand for den opfindelse, der er omfattet af grundpatentet, og dens mulige sammensætning med andre kategorier af aktive ingredienser, der er angivet som alternativer, er genstand for kravene, når den anden aktive ingrediens kan klassificeres i en af disse kategorier af en fagmand, baseret på det aktuelle tekniske niveau på datoen for indgivelsen af ansøgningen om grundpatentet eller på prioritetsdatoen for dette patent?
6)      Såfremt det femte spørgsmål besvares benægtende, skal [SBC-forordningens] artikel 3, litra a), […] sammenholdt med samme forordnings artikel 1, litra b), da fortolkes således, at en sammensætning af to aktive ingredienser også skal betragtes som et produkt, der er beskyttet af grundpatentet, når kun én aktiv ingrediens er genstand for den opfindelse, der er omfattet af grundpatentet, og dens mulige sammensætning med andre kategorier af aktive ingredienser, der er defineret som alternativer, er genstand for patentkravene, når en af disse kategorier omfattede den eneste aktive ingrediens, som var genstand for markedsføringstilladelsen for lægemidlet på datoen for indgivelsen af ansøgningen om grundpatentet eller på prioritetsdatoen for dette patent, uanset om der var andre ingredienser i denne kategori på denne dato?«
18.      Halozyme, den tjekkiske regering, Irland, den franske, den nederlandske og den finske regering (herefter »de regeringer, der har indgivet indlæg«) samt Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Disse berørte parter, med undtagelse af den finske regering, afgav også mundtlige indlæg i retsmødet, der blev afholdt den 29. oktober 2025.
IV.    Bedømmelse
19.      Som nævnt i indledningen har Domstolen anmodet om, at dette forslag til afgørelse kun fokuserer på de første fire præjudicielle spørgsmål (8). Ved disse spørgsmål har den forelæggende ret nærmere bestemt anmodet om præcisering af, hvordan det skal fastslås, om et stof kan betragtes som et »virksomt stof« som omhandlet i SBC-forordningens artikel 1, litra b), og som en del af et »produkt«, for hvilket der kan udstedes et SBC.
20.      For at indsætte disse spørgsmål i deres rette sammenhæng vil det være hensigtsmæssigt først at erindre om visse grundlæggende kendetegn ved såvel patentsystemet som procedurerne for markedsføringstilladelser (A). Jeg vil herefter opridse de væsentlige karakteristika ved SBC-ordningen og de relevante linjer i Domstolens praksis (B). På denne baggrund vil jeg identificere det centrale spørgsmål, som den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse rejser, og sammenfatte de berørte parters hovedargumenter (C). Jeg vil efterfølgende foretage en grundigere undersøgelse af begrebet »aktiv ingrediens« med henblik på SBC-forordningens artikel 1, litra b) (D). Som det vil fremgå, overflødiggør den foreslåede besvarelse af det første spørgsmål efter min opfattelse en drøftelse af det andet til det fjerde spørgsmål.
A.      Skæringspunktet mellem patentretten og lægemiddelretten
21.      SBC-ordningen befinder sig i skæringspunktet mellem patentretten og lægemiddelretten og er udtrykkeligt udformet med henvisning til begge.
22.      Indledningsvis skal det erindres – som jeg allerede har påpeget i mit forslag til afgørelse i Teva II-sagen (9) – at hvad angår patenter på lægemiddelområdet kan en person, typisk en farmaceutisk virksomhed, der gennem forskning opdager, at et givet stof (eller en given familie af stoffer eller kombination af stoffer) har en virkning på menneskekroppen, som gør det egnet til behandling, forebyggelse eller håndtering af en sygdom, opnå et patent for denne opfindelse, såfremt visse betingelser er opfyldt (10). Et sådant patent giver indehaveren enerettigheder – som i det væsentlige indebærer et midlertidigt monopol på den patenterede opfindelse – for en periode på 20 år.
23.      Før patentindehaveren kan markedsføre opfindelsen som lægemiddel i Den Europæiske Union, skal der dog opnås en markedsføringstilladelse for dette lægemiddel efter en streng videnskabelig vurdering af dets kvalitet, sikkerhed og effektive virkning. I denne henseende udgør lægemiddeldirektivet det primære retlige instrument, der fastsætter reglerne for godkendelse, fremstilling og markedsføring af lægemidler i Den Europæiske Union.
24.      En markedsføringstilladelse kan enten meddeles på EU-niveau i henhold til en centraliseret procedure eller på nationalt niveau ved en decentraliseret procedure, en procedure for gensidig anerkendelse eller en rent national procedure (11).
25.      I henhold til den centraliserede procedure (12) – der som nævnt i punkt 13 ovenfor blev fulgt med hensyn til Herceptin SC – er Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMA) ansvarligt for at gennemføre den videnskabelige vurdering af en ansøgning om markedsføringstilladelse. På grundlag af EMA’s synspunkt beslutter Kommissionen herefter at meddele eller afslå at meddele markedsføringstilladelsen, som er gyldig i hele Den Europæiske Union.
26.      I henhold til de andre procedurer foretages den videnskabelige vurdering af ansøgningen om markedsføringstilladelse derimod af de kompetente myndigheder i medlemsstaterne, som herefter kan meddele de tilsvarende nationale tilladelser.
27.      I alle tilfælde vurderer både EMA og de kompetente myndigheder (herefter samlet »de kompetente lægemiddelmyndigheder«) som led i deres videnskabelige vurdering lægemidlets sammensætning, idet de sondrer mellem dets virksomme stoffer og dets hjælpestoffer. Den således godkendte sammensætning anføres samme med en liste over hjælpestoffer i »produktresuméet«, der er en del af markedsføringstilladelsen (13). Det er denne klassificering af et stof i markedsføringstilladelsen, som jeg vil henvise til i dette forslag til afgørelse.
28.      Den proces, der fører til meddelelsen af en markedsføringstilladelse, er ofte langvarig på grund af de omfattende prækliniske forsøg og kliniske undersøgelser, som er påkrævet. Dette medfører en væsentlig begrænsning af den periode, hvor en patentindehaver faktisk kan udnytte en patentbeskyttet farmaceutisk opfindelse kommercielt.
B.      SBC-ordningen og retspraksis vedrørende »aktive ingredienser«
29.      I den sammenhæng, som er beskrevet ovenfor, fandt EU-lovgiver det nødvendigt til en vis grad at kompensere for de forsinkelser, som den regulatoriske proces indebærer, ved at fastsætte en mekanisme for under visse omstændigheder at udvide den beskyttelse, som et patent giver, for en yderligere periode på op til fem år efter udløbet af den normale periode. Dette mål forfølges ved udstedelsen af SBC’er, som i henhold til SBC-forordningen giver de samme rettigheder som det tilgrundliggende patent og er underlagt de samme forpligtelser og begrænsninger.
30.      I dag udstedes SBC’er kun på nationalt niveau. Dette medfører, at en farmaceutisk virksomhed, selv når den har et europæisk patent (14) og har opnået en markedsføringstilladelse i henhold til den centraliserede procedure, som er gyldig i hele Den Europæiske Union, skal indgive separate SBC-ansøgninger i hver af de medlemsstater, hvor den ønsker supplerende beskyttelse.
31.      De kompetente nationale myndigheder (herefter »de nationale patentkontorer« (15)) er ansvarlige for at undersøge, om disse ansøgninger opfylder de betingelser, der er fastsat i SBC-forordningen. Det er i denne forbindelse en forudgående og ufravigelig betingelse, at ansøgningen om SBC vedrører et »produkt«.
32.      I henhold til SBC-forordningens artikel 4 omfatter den beskyttelse, som et SBC giver, udelukkende det »produkt«, der er dækket af den relevante markedsføringstilladelse. Som før nævnt definerer denne forordnings artikel 1, litra b), dette begreb som »en aktiv ingrediens eller en sammensætning af aktive ingredienser i et lægemiddel«. Heraf følger, at et SBC ikke udstedes for lægemidlet som sådan, men kun for »produktet i snæver forstand«, dvs. den heri indeholdte aktive ingrediens eller sammensætning af aktive ingredienser.
33.      SBC-forordningen definerer imidlertid ikke begrebet »aktiv ingrediens«. Domstolen har derfor fastslået, at fastlæggelsen af betydningen og rækkevidden af dette udtryk skal ske under hensyn til den generelle sammenhæng, hvori det anvendes, og efter dets normale mening i sædvanlig sprogbrug (16). På denne baggrund har Domstolen fastslået, at begrebet »aktiv ingrediens« efter sin farmakologiske betydning ikke omfatter
de bestanddele, der indgår i sammensætningen af et lægemiddel, men som ikke har en selvstændig indvirkning på organismen hos mennesker eller dyr (17).
34.      Domstolen har endvidere præciseret, at udtrykkene »virksomt stof« og »aktiv ingrediens«, som anvendes i henholdsvis lægemiddeldirektivet og SBC-forordningen, skal opfattes som synonymer (18). Den har anerkendt, at definitionen af »virksomt stof« i direktivets artikel 1, nr. 3a) – der i det væsentlige henviser til stoffer, som udøver en farmakologisk, immunologisk eller metabolisk virkning med et terapeutisk formål – er lige så relevant for fortolkningen af SBC-forordningen.
35.      Det følger af Domstolens nuværende praksis, at et stof, der ikke i sig selv har en terapeutisk effekt ved at udøve en sådan farmakologisk, immunologisk eller metabolisk virkning, ikke kan betragtes som et »produkt« som omhandlet i SBC-forordningens artikel 1, litra b) (19). Denne konklusion gælder, selv hvis dette stof øger eller er nødvendigt for den terapeutiske virkning af et andet stof, som indgår i lægemidlet (20).
36.      I denne sammenhæng er Domstolen ved flere lejligheder blevet anmodet om at vurdere statussen for hjælpestoffer, der i lægemiddeldirektivets artikel 1, nr. 3b), er defineret som »enhver bestanddel af et lægemiddel bortset fra det virksomme stof og emballeringsmaterialerne«. Hjælpestoffer kan udfylde en række funktioner, såsom at forbedre et lægemiddels stabilitet, fremme dets optagelse eller endda øge den aktive ingrediens’ terapeutiske virkning (21). Domstolen har dog til stadighed sondret mellem hjælpestoffer og aktive ingredienser, både i henhold til lægemiddeldirektivet og SBC-forordningen (22). Heraf følger, at et hjælpestof ikke kan være omfattet af begrebet »produkt« med henblik på SBC-forordningen og derfor ikke kan være omfattet af den beskyttelse, som et SBC giver.
C.      Den centrale problemstilling og de fremsatte synspunkter
37.      På denne baggrund er det dog fortsat nødvendigt, at Domstolen i sin retspraksis præciserer, hvordan det skal fastslås, om et givet stof har en selvstændig terapeutisk virkning og dermed kan kvalificeres som en aktiv ingrediens med henblik på SBC-forordningen. Det er i det væsentlige dette spørgsmål, der rejses med de første fire præjudicielle spørgsmål i den foreliggende sag. Disse spørgsmål udkrystalliserer sig i et enkelt dilemma: Skal de kompetente myndigheder – nationale patentkontorer og, hvor det er relevant, nationale retter – henholde sig til den klassificering af lægemidlet, som fremgår af markedsføringstilladelsen (det første spørgsmål), eller er de derimod forpligtet til at foretage en selvstændig og materiel vurdering uanset klassificeringen og i så fald på grundlag af hvilke kriterier (det andet til det fjerde spørgsmål)?
38.      Løsningen af dette dilemma er afgørende for tvisten i hovedsagen. Jeg minder om, at Halozyme ansøgte om et SBC for det »produkt«, der består af sammensætningen af rHuPH20 og trastuzumab, som en »sammensætning af aktive ingredienser« som omhandlet i SBC-forordningens artikel 1, litra b). Imidlertid er rHuPH20 klassificeret som et »hjælpestof« i den relevante markedsføringstilladelse. Hvis denne klassificering i sig selv er til hinder for, at rHuPH20 kan være en aktiv ingrediens med henblik på SBC-forordningen, vil trastuzumab være den eneste aktive ingrediens i Herceptin SC. I så fald kan den sammensætning, som Halozyme har påberåbt sig, ikke anses for at være en sammensætning af »aktive ingredienser« og derfor ikke kvalificeres som et »produkt«, der kan være omfattet af den beskyttelse, som et SBC giver (23). Hvis denne klassificering derimod ikke er afgørende, og de nationale patentkontorer er forpligtet til at foretage en selvstændig materiel vurdering af rHuPH20’s rolle, kan udfaldet være et andet (24).
39.      De berørte parter, der har indgivet indlæg til Domstolen, er uenige om dette spørgsmål. Navnlig er de regeringer, der har indgivet indlæg, og Kommissionen (25) af den opfattelse, at den klassificering, der fremgår af markedsføringstilladelsen, er afgørende, og at de myndigheder, der behandler en ansøgning om et SBC, ikke kan fravige den. Hvis denne argumentation skal lægges til grund, kan rHuPH20 ikke kvalificeres som en aktiv ingrediens med henblik på den omhandlede ansøgning om et SBC. Jeg påpeger, at dette synspunkt i det væsentlige svarer til den forelæggende rets foreløbige vurdering.
40.      Halozyme har derimod gjort gældende, at klassificeringen af et stof i markedsføringstilladelsen ikke er afgørende med henblik på SBC-forordningen. Selskabet har argumenteret for en separat vurdering inden for SBC-proceduren på grundlag af stoffets faktiske terapeutiske virkninger snarere end dets regulatoriske klassificering. Det har i denne henseende anført, at rHuPH20, selv om det identificeres som et hjælpestof i markedsføringstilladelsen, i studier og kliniske forsøg har vist sig at have en selvstændig terapeutisk virkning ved behandling af brystkræft ud over blot at lette den subkutane indgivning og optagelse af trastuzumab.
41.      Fortalerne for begge synspunkter har hævdet, at de støttes af Domstolens praksis. Samtidig har nationale myndigheder i hele Den Europæiske Union som før nævnt draget modstridende konklusioner vedrørende tilsvarende SBC-ansøgninger indgivet af Halozyme. Der er blevet truffet afgørelser, som er gunstige for den nævnte virksomhed, i Belgien, Bulgarien, Spanien, Italien, Cypern, Luxembourg, Polen og Slovenien, mens de franske, de nederlandske og de svenske kompetente myndigheder har meddelt afslag på ansøgningen (26). Denne modstrid viser i sig selv behovet for afklaring.
42.      Under disse omstændigheder synes en præcisering af Domstolens praksis vedrørende SBC-forordningens artikel 1, litra b), efter min opfattelse at være nødvendig og kærkommen. Jeg vil derfor undersøge begrebet »aktiv ingrediens« som omhandlet i denne bestemmelse med henblik på at fastslå den måde, hvorpå et stof skal klassificeres som sådan.
D.      Hvordan det skal fastslås, om et stof er en »aktiv ingrediens« som omhandlet i SBC-forordningen
43.      Det præciseres ikke i SBC-forordningens artikel 1, litra b), hvordan det skal fastslås, om et stof kan kvalificeres som en »aktiv ingrediens«. Henset til den sammenhæng, som denne bestemmelse indgår i (1), og SBC-forordningens formål (2) og uanset de af Halozyme fremsatte argumenter (3) er jeg dog af den opfattelse, at en sådan fastlæggelse udelukkende skal ske på grundlag af klassificeringen af stoffet i den relevante markedsføringstilladelse.
1.      Begrebet »aktiv ingrediens« i forhold til sammenhængen
44.      Hvad angår den sammenhæng, som SBC-forordningens artikel 1, litra b), indgår i, fremgår det umiddelbart, at SBC-ordningen, som forklaret i afsnit A ovenfor, er uadskilleligt knyttet til de lovgivningsmæssige rammer for lægemidler, navnlig lægemiddeldirektivet.
45.      Udstedelsen af et SBC for et »produkt« er betinget af, at der tidligere er udstedt en markedsføringstilladelse vedrørende samme »produkt« i henhold til bestemmelserne i lægemiddeldirektivet. I denne henseende er det tilstrækkeligt at erindre, at den beskyttelse, som et SBC giver, i henhold til SBC-forordningens artikel 4 »udelukkende [omfatter] det produkt, der er dækket af markedsføringstilladelsen for det tilsvarende lægemiddel« (min fremhævelse). Det præciseres ligeledes i tiende betragtning til denne forordning, at en sådan beskyttelse bør »være strengt begrænset til det produkt, som tilladelsen til markedsføring som lægemiddel er udstedt for« (min fremhævelse).
46.      Denne logik afspejles også i SBC-forordningens processuelle bestemmelser. Denne forordnings artikel 8, stk. 1, litra b), kræver, at en ansøgning om SBC indeholder »en kopi af den […] markedsføringstilladelse, hvori produktet identificeres« (min fremhævelse). Forordningens artikel 9, stk. 2, litra d), fastsætter, at den meddelelse, hvorved en ansøgning om SBC offentliggøres, bl.a. skal angive »nummeret på […] markedsføringstilladelse[n] og datoen for dens meddelelse samt det i tilladelsen identificerede produkt« (min fremhævelse).
47.      Heraf følger efter min opfattelse, at SBC-forordningen tager udgangspunkt i den præmis, at »produktet« er det stof – eller den sammensætning af stoffer – der identificeres som en aktiv ingrediens i markedsføringstilladelsen. Udtrykkene »virksomt stof« og »aktiv ingrediens«, som anvendes i henholdsvis lægemiddeldirektivet og SBC-forordningen, er derfor ikke blot begrebsmæssigt synonyme (således som Halozyme synes at anerkende), men skal også fortolkes og anvendes på en tilpasset, ensartet og sammenhængende måde inden for begge disse to retlige rammer, som er tæt indbyrdes forbundne.
48.      Denne konklusion gælder nødvendigvis også for sondringen mellem virksomme stoffer og hjælpestoffer. I lægemiddeldirektivet behandles disse kategorier som særskilte og gensidigt udelukkende; en sondring, som Domstolen – som nævnt i punkt 36 ovenfor – ligeledes har anerkendt som relevant i forbindelse med SBC-forordningen. Heraf følger, at et stof, der klassificeres som et hjælpestof i forbindelse med proceduren for markedsføringstilladelse, ikke efterfølgende kan omklassificeres som en aktiv ingrediens i forbindelse med SBC-proceduren.
49.      Denne fortolkning styrkes ydermere af SBC-forordningens artikel 3, litra b), som gør udstedelsen af et SBC betinget af, at der foreligger »en gyldig tilladelse til markedsføring af produktet som lægemiddel«. Denne betingelse kan efter min opfattelse ikke anses for at være opfyldt, når et stof blot indgår i lægemidlet. Tilladelsen skal derimod vedrøre dette stof i dets egenskab af aktiv ingrediens. Tilsvarende kan et stof, der ikke er godkendt som virksomt ved markedsføringstilladelsen – som påpeget af en række af de regeringer, der har indgivet indlæg – ikke opfylde denne betingelse.
50.      Heraf følger efter min opfattelse, at SBC-proceduren ikke har til formål at genbehandle – og slet ikke at fravige – den regulatoriske klassificering, der blev foretaget under proceduren for markedsføringstilladelse, men i stedet skal være baseret på denne klassificering. Denne konklusion er også i overensstemmelse med systemets samlede opbygning. Vurderingen af egenskaberne ved og virkningerne af et stof i et lægemiddel indebærer komplekse og grundige videnskabelige vurderinger, som lovgiver har overdraget de kompetente lægemiddelmyndigheder, for at lægemidlet kan markedsføres til forbrugere. Disse myndigheder har den påkrævede tekniske sagkundskab og de påkrævede tekniske ressourcer, og den markedsføringstilladelse, som de udsteder, udgør en autoritativ fastlæggelse af de pågældende stoffers terapeutiske virkning.
51.      Denne fortolkning underbygges efter min opfattelse yderligere af de formål, der forfølges med SBC-forordningen.
2.      SBC-forordningens formål
52.      Som det fremgår af betragtningerne til SBC-forordningen og dens tilblivelseshistorie, forfølger denne forordning tre indbyrdes forbundne formål: for det første at kompensere patentindehavere for administrative forsinkelser, for det andet at indføre en enkel og gennemskuelig ordning for udstedelse af SBC’er og for det tredje at sikre en ensartet fremgangsmåde i alle medlemsstater.
a)      Kompensation for administrative forsinkelser
53.      For det første er hovedformålet med SBC-forordningen (27) at fremme farmaceutisk forskning og innovation i Den Europæiske Union ved at kompensere patentindehavere for forsinkelserne i forbindelse med opnåelsen af en markedsføringstilladelse, som udskyder den kommercielle udnyttelse af deres patenterede opfindelser (28).
54.      Som Domstolen har præciseret, er dette formål dog ikke ubegrænset. EU-lovgivers hensigt er at beskytte »den lægemiddelforskning, der fører til den første markedsføring af en aktiv ingrediens eller en kombination af aktive ingredienser«, dvs. »nye aktive ingredienser«. Det er disse stoffer, der skal underkastes omfattende testning med hensyn til deres kvalitet, sikkerhed og effektivitet (29), og som derfor medfører de administrative forsinkelser, som SBC-forordningen har til formål at afhjælpe.
55.      Derimod er hjælpestoffer, selv om de skal undergives visse sikkerhedsvurderinger, sædvanligvis ikke genstand for undersøgelse i samme omfang, navnlig med hensyn til effektiviteten, eller den samme regulatoriske byrde (30). Den type administrativ forsinkelse, som SBC-forordningen har til formål at kompensere for, opstår derfor ikke, når et stof under proceduren for markedsføringstilladelse kun er blevet vurderet som et hjælpestof.
56.      Endvidere ville en tilladelse af en fremgangsmåde, der reelt ville indebære en omklassificering af et stof i forbindelse med SBC-proceduren, risikere at give mulighed for strategisk adfærd med henblik på at omgå rammerne for markedsføringstilladelsen (31). Mere specifikt kan en anmodning om omklassificering af et stof fra hjælpestof til aktiv ingrediens i forbindelse med SBC-proceduren i praksis opstå i to typer situationer.
57.      For det første kan et stof være blevet angivet og dermed vurderet som et hjælpestof under proceduren for markedsføringstilladelse. Hvis en ansøger efterfølgende i forbindelse med en ansøgning om et SBC måtte hævde, at det samme stof faktisk er en aktiv ingrediens, ville dette indebære en omgåelse af kravene til virksomme stoffer i henhold til proceduren for markedsføringstilladelse – krav, der netop på grund af deres strenghed og varighed begrunder den kompensationsmekanisme, som er indført ved SBC-forordningen.
58.      For det andet er det muligt, at et stof er blevet angivet som en aktiv ingrediens i ansøgningen om markedsføringstilladelse, men de kompetente lægemiddelmyndigheder i sidste ende har vurderet, at det fungerer som et hjælpestof. I et sådant tilfælde fastsætter lægemiddeldirektivet specifikke mekanismer for at anmode om, at denne vurdering tages op til fornyet overvejelse (32). SBC-proceduren kan ikke fungere som et alternativ til anfægtelse af de konklusioner, der drages under proceduren for markedsføringstilladelse, og som alle de regeringer, der har indgivet indlæg, har påpeget, kan nationale patentkontorer heller ikke pålægges at erstatte de kompetente lægemiddelmyndigheders vurdering med deres egen (33).
59.      Den foreliggende sag falder i det væsentlige ind under det første af disse scenarier, dog med et særligt kendetegn: Roche – der, så vidt jeg har forstået, har indgået en aftale med Halozyme om brug af rHuPH20 i Herceptin SC – angav ikke rHuPH20 som en aktiv ingrediens i den relevante ansøgning om markedsføringstilladelse. Imidlertid er det ikke Roche, der har ansøgt om SBC’et, men derimod Halozyme i dennes egenskab af indehaver af grundpatentet. Halozyme gjorde i retsmødet gældende, at Roche efter Halozymes opfattelse burde have betegnet rHuPH20 som et virksomt stof under proceduren for markedsføringstilladelse. Under alle omstændigheder er de ovenfor anførte betragtninger fortsat fuldt ud relevante. SBC-proceduren kan ikke anvendes til at berigtige, hvad Halozyme opfatter som en fejl under proceduren for markedsføringstilladelse, og den kan heller ikke medføre en fordel, når den administrative forsinkelse – som SBC’et har til formål at kompensere for – ikke blev forårsaget af, at rHuPH20 blev vurderet som en aktiv ingrediens (34).
b)      Et enkelt og gennemsigtigt system
60.      For det andet har Domstolen allerede anerkendt, at EU-lovgiver, som det fremgår af SBC-forordningens tilblivelseshistorie, ønskede at indføre et enkelt fungerende system byggende på betingelser, der i princippet er enkle at efterprøve (35). I denne henseende henvises der i punkt 16 i begrundelsen til Kommissionens forslag til det, der i sidste ende blev den første forordning om SBC’er (herefter »begrundelsen«) (36), udtrykkeligt til indførelsen af »et enkelt, gennemsigtigt system, som er let at anvende for de berørte parter«, uden at de nationale patentkontorer pålægges uforholdsmæssige administrative byrder. I samme passage understreges det, at den påkrævede dokumentation i forbindelse med en ansøgning om SBC er »begrænset til, hvad der er strengt nødvendigt for at gøre kontorerne i stand til at træffe afgørelse« om udstedelse af SBC’et, og at denne undersøgelse af de relevante betingelser »indebærer brug af objektive data, der er lette at efterprøve«.
61.      I overensstemmelse med dette formål pålægges nationale patentkontorer at afgøre, om der skal udstedes et SBC for et givet stof, på grundlag af kun tre dokumenter: i) ansøgerens ansøgning, ii) det påberåbte grundpatent og iii) markedsføringstilladelsen for det pågældende lægemiddel.
62.      Det skal i denne forbindelse erindres, at det eneste påkrævede støttende dokument i henhold til SBC-forordningens artikel 8 principielt, ud over selve ansøgningen, er en kopi af markedsføringstilladelsen (37). Det er væsentligt at påpege, at dette dokument, som anført i punkt 48 i begrundelsen, er påkrævet, netop fordi det »gør det muligt at identificere produktet«.
63.      Samlet set bekræfter disse forhold efter min opfattelse med særlig tydelighed, at de nationale patentkontorers opgave, når de afgør, om et stof kan kvalificeres som en »aktiv ingrediens« som omhandlet i SBC-forordningen, er begrænset til at foretage en formel efterprøvelse af dette stofs klassificering i markedsføringstilladelsen. I denne henseende er jeg enig med størstedelen af de regeringer, der har indgivet indlæg, i, at SBC-forordningen hverken kræver eller giver mulighed for, at de nationale patentkontorer går videre end markedsføringstilladelsen og foretager en ny materiel vurderingen af funktionen af et stof i et lægemiddel.
64.      En sådan fornyet vurdering i forbindelse med SBC-proceduren ville være i strid med formålet om enkelhed og effektivitet, som forfølges med denne forordning, og samtidig undergrave retssikkerheden. Som anført i punkt 50 ovenfor indebærer vurderingen af egenskaberne ved og virkningen af et stof, der indgår i et lægemiddel, komplekse og yderst tekniske videnskabelige vurderinger. Hvis denne fremgangsmåde skulle gentages i forbindelse med SBC-proceduren, ville det uundgåeligt gøre undersøgelsen mere byrdefuld og langvarig og pålægge de nationale patentkontorer yderligere krav, både med hensyn til sagkundskab og ressourcer. Det er således langt fra indlysende, hvordan disse kontorer, som ikke råder over den samme specialiserede sagkundskab som de kompetente lægemiddelmyndigheder, med rimelighed skulle kunne foretage en sådan vurdering på ensartet og pålidelig vis. Anvendelse af eksternt materiale, såsom videnskabelige artikler eller studier, som Halozyme har foreslået, ville heller ikke løse disse vanskeligheder; derimod ville det medføre yderligere usikkerhed, navnlig med hensyn til udvælgelsen, bevisværdien og den ensartede fortolkning af et sådant materiale i de forskellige medlemsstater (38).
c)      En ensartet tilgang i medlemsstaterne
65.      For det tredje fremgår det klart af syvende og ottende betragtning til SBC-forordningen, at EU-lovgiver havde til hensigt at indføre et ensartet system for udstedelse af SBC’er, som er underlagt identiske betingelser i alle medlemsstater, og herved sikre det indre markeds funktion.
66.      Dette formål ville blive bragt i fare, hvis de nationale patentkontorer hver især skulle foretage en materiel vurdering af, om et givet stof kan kvalificeres som en »aktiv ingrediens« som omhandlet i SBC-forordningens artikel 1, litra b). Henset til den tekniske kompleksitet, som en sådan vurdering indebærer, ville denne tilgang uundgåeligt føre til modstridende anvendelse af SBC-forordningen i Den Europæiske Union og dermed undergrave selve det af lovgiver tilstræbte formål.
67.      Dette er i det væsentlige netop, hvad der synes at være sket i den foreliggende sag. Halozymes ansøgninger om SBC’er vedrørende det samme lægemiddel på grundlag af det samme grundpatent og den samme markedsføringstilladelse (39) har ført til modstridende udfald i medlemsstaterne – et resultat, der efter min opfattelse ikke burde være indtruffet.
3.      Halozymes argumenter
68.      Denne konklusion drages imidlertid ikke i tvivl af de af Halozyme fremsatte argumenter, som jeg nu vil drøfte.
a)      Faktisk effektivitet snarere end regulatorisk klassificering
69.      Halozyme har gjort gældende, at det afgørende kriterium for afgørelsen af, om et stof udgør en »aktiv ingrediens«, i henhold til SBC-forordningen er dets faktiske effektive virkning snarere end dets regulatoriske klassificering i markedsføringstilladelsen. Halozyme har forsøgt at udlede denne opfattelse af Domstolens praksis.
70.      Det skal indledningsvis præciseres, at Halozyme med »faktisk effektiv virkning« ikke henviser til en iboende og uforanderlig egenskab ved et givet stof; alle berørte parter, herunder Halozyme selv, anerkendte i retsmødet, at et stofs »aktive« karakter ikke kan fastslås abstrakt, men afhænger af dets funktion i et specifikt lægemiddel. Samme stof kan således udgøre en aktiv ingrediens i ét lægemiddel, men et hjælpestof i et andet. Som illustration er C-vitamin således, som det blev nævnt i retsmødet, et virksomt stof, når det bruges til behandling af skørbug, mens det kun fungerer som hjælpestof – typisk som antioxidant – i mange andre lægemidler. Denne forståelse afspejles i lægemiddeldirektivets artikel 1, nr. 3a), der definerer et virksomt stof som et stof, der »ved at indgå i produktionen [af et lægemiddel] bliver en aktiv bestanddel af det pågældende lægemiddel« (min fremhævelse).
71.      Mens denne præmis er ubestridt, er parterne uenige om, hvad den indebærer. De regeringer, der har indgivet indlæg, er af den opfattelse, at et stofs funktion i et godkendt lægemiddel kun kan være den, der er blevet vurderet, godkendt og udtrykkeligt identificeret i markedsføringstilladelsen. Halozyme har derimod gjort gældende, at der skal foretages en selvstændig fornyet vurdering af denne funktion i forbindelse med SBC-proceduren. Til støtte for dette argument har den primært påberåbt sig Domstolens dom i Forsgren-sagen (40).
72.      I den nævnte dom fastslog Domstolen, at et stof ikke kan klassificeres som en aktiv ingrediens som omhandlet i SBC-forordningens artikel 1, litra b), »medmindre det er godtgjort, at bærerproteinet har en selvstændig farmakologisk, immunologisk eller metabolisk virkning, som er omfattet af markedsføringstilladelsens terapeutiske indikationer, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve under hensyntagen til samtlige de faktiske omstændigheder, der kendetegner tvisten i hovedsagen« (41). Halozyme har udledt af denne passage, at artikel 1, litra b), kræver, at der foretages en materiel vurdering af den terapeutiske effektivitet på grundlag af alle relevante faktiske omstændigheder, snarere end at klassificeringen i markedsføringstilladelsen lægges til grund i snæver forstand. Selskabet har endvidere gjort gældende, at rHuPH20 opfylder de kriterier, der blev opstillet i Forsgren-dommen, for så vidt som det har en selvstændig virkning, der er omfattet af de terapeutiske indikationer for Herceptin SC, nærmere bestemt behandling for brystkræft (jf. også punkt 40 ovenfor).
73.      Ved en isoleret læsning kan denne passage i Forsgren-dommen ganske vist opfattes således, at den støtter Halozymes synspunkt. Den synes også til en vis grad at have bidraget til de modstridende udfald, der i det foreliggende tilfælde er blevet konstateret i de forskellige medlemsstater.
74.      Efter min opfattelse kan denne dom imidlertid ikke fortolkes så bredt. Den bør i stedet læses i lyset af den specifikke faktiske sammenhæng, den indgik i (42). I den nævnte sag var det omhandlede stof tydeligvis ikke blevet klassificeret i markedsføringstilladelsen: Det fremgik ikke på listen over hjælpestoffer, men blev nævnt ved siden af de øvrige stoffer som et bærerprotein uden udtrykkeligt at blive udpeget som et virksomt stof. Denne tvetydighed var netop årsagen til, at Domstolen overlod det til den forelæggende ret at fastslå det omhandlede stofs funktion på grundlag af alle relevante faktiske omstændigheder. Derfor – og i overensstemmelse med den opfattelse, som de regeringer, der har indgivet indlæg, Kommissionen og den forelæggende ret har givet udtryk for – bør Forsgren-dommen højst forstås således, at den finder anvendelse på sådanne ekstraordinære omstændigheder (43).
75.      Under alle omstændigheder rejser Forsgren-dommen, således som den franske regering understregede i retsmødet, ikke tvivl om markedsføringstilladelsens autoritative karakter. I den nævnte dom henviste Domstolen derimod gentagne gange til markedsføringstilladelsens ordlyd og fastslog navnlig, at der ikke kan udstedes et SBC for »en aktiv ingrediens, hvis virkning ikke henhører under de terapeutiske indikationer, der er omfattet af markedsføringstilladelsens ordlyd« (min fremhævelse) (44).
76.      På denne baggrund finder jeg det vanskeligt at betegne Halozymes synspunkt som sammenhængende. Selskabet accepterer, at de terapeutiske indikationer, der er angivet i markedsføringstilladelsen, skal tages i betragtning, men ønsker samtidig at se bort fra markedsføringstilladelsen for så vidt angår klassificeringen af de stoffer, der anses for at opfylde – eller ikke at opfylde – disse indikationer. Denne tilgang indebærer i det væsentlige, at markedsføringstilladelsen betragtes som autoritativ med hensyn til lægemidlets »formål«, men ikke de »midler«, hvormed disse formål opnås. Jeg finder ikke denne sondring overbevisende.
77.      For fuldstændighedens skyld vil jeg kort drøfte de øvrige argumenter, som Halozyme har fremsat. For det første har selskabet påberåbt sig MIT-dommen, en af de tidligste domme om dette emne, og gjort gældende, at Domstolen heri undersøgte det omhandlede stofs effektive virkning ud fra et rent faktuelt perspektiv uden hensyntagen til dets klassificering i markedsføringstilladelsen. Dette argument ser imidlertid bort fra denne sags lovgivningsmæssige sammenhæng. På det relevante tidspunkt definerede lægemiddeldirektivets forgænger for så vidt angår markedsføringstilladelser (45) ikke begreberne »virksomt stof« og »hjælpestof« og sondrede heller ikke mellem dem, ligesom det heller ikke krævede, at en liste over hjælpestoffer skulle medtages i resuméet af produktets egenskaber. Inden for disse mindre udviklede lovgivningsmæssige rammer var det naturligt, at Domstolen først præciserede disse begrebers betydning, før den fastslog, at hjælpestoffer ikke er omfattet af begrebet »produkt«.
78.      For det andet har Halozyme henvist til Bayer CropScience-dommen (46) og gjort gældende, at denne dom ligeledes viser, at klassificeringen i markedsføringstilladelsen ikke er afgørende. Den nævnte sag vedrørte imidlertid plantebeskyttelsesmidler, som er reguleret ved andre retsforskrifter. Spørgsmålet var, om et stof, der var klassificeret som en »safener« (47) i markedsføringstilladelsen, alligevel kunne udgøre et »produkt« og dermed begrunde udstedelsen af et SBC. Domstolen fastslog, at et stof, der er klassificeret som en »safener« i den relevante markedsføringstilladelse, kan udgøre et »produkt«, forudsat at det selv udøver en toksisk eller fytotoksisk virkning eller en plantebeskyttelsesvirkning, navnlig i kraft af sin effekt på planters stofskifte.
79.      Jeg har ganske vist visse forbehold over for det ræsonnement, der blev anlagt i denne dom, men det er tilstrækkeligt at påpege – således som de fleste af de regeringer, der har indgivet indlæg, og Kommissionen har anført – at selv om der er ligheder mellem de to SBC-ordninger, adskiller de lovgivningsmæssige rammer, der finder anvendelse på plantebeskyttelsesmidler, sig på væsentlige områder fra dem, der gælder for lægemidler. Derfor kan ræsonnementet i Bayer CropScience-dommen ikke overføres til den foreliggende sag.
b)      Administrative forsinkelser, der faktisk er indtrådt
80.      Halozyme har fremsat et yderligere argument, som bygger på SBC-forordningens formål om at kompensere for administrative forsinkelser for at fremme omkostningskrævende og langvarig farmaceutisk forskning. I denne henseende har selskabet gjort gældende, at der burde kunne udstedes et SBC for rHuPH20, eftersom dets sammensætning med trastuzumab krævede omfattende klinisk testning, som omfattede fulde fase III-forsøg, for at opnå udvidelsen af markedsføringstilladelsen for Herceptin SC (jf. punkt 13 ovenfor). Hvis klassificeringen i markedsføringstilladelsen lægges til grund i snæver forstand, vil dette efter selskabets opfattelse fratage indehaveren af grundpatentet muligheden for at opnå et SBC på trods af de således opståede forsinkelser.
81.      Som forklaret i punkt 54 og 55 ovenfor har SBC-ordningen imidlertid ikke til formål at kompensere for enhver administrativ forsinkelse, som en patentindehaver udsættes for, men kun for forsinkelser, der er knyttet til godkendelsen af »nye aktive ingredienser«. Det er ganske vist ubestridt, at Halozyme kan være blevet udsat for betydelige forsinkelser, med det afgørende er, at disse forsinkelser ikke blev forårsaget af vurderingen og godkendelsen af rHuPH20 som en ny aktiv ingrediens; de skyldtes snarere, at Herceptin SC indebærer en ny indgivningsmåde, som nødvendiggjorde yderligere studier for at vurdere dets indvirkning på trastuzumabs virkning. Endvidere krævede rHuPH20 som et nyt hjælpestof – dvs. et hjælpestof, der blev brugt i et lægemiddel for første gang – en specifik sikkerhedsvurdering og fremlæggelse af yderligere baggrundsdata (48).
82.      Det tilkommer i sidste ende lovgiver at beslutte, om andre former for farmaceutisk og medicinsk innovation, såsom udviklingen af nye hjælpestoffer eller medicinsk udstyr (49), også skal være omfattet af supplerende beskyttelse. Imidlertid kan sådanne innovationer i henhold til de nuværende lovgivningsmæssige rammer, for så vidt som de ikke vedrører nye aktive stoffer, ganske vist beskyttes af patenter, men ikke være omfattet af den beskyttelse, som SBC’er giver.
83.      Afslutningsvis skal det tilføjes, at selv hvis forskning gennemført efter meddelelsen af markedsføringstilladelsen, således som den fremgår af videnskabelige artikler eller eksterne studier, måtte dokumentere, at rHuPH20 udøver en funktion, der er sammenlignelig med en aktiv ingrediens’ funktion, ville dette ikke begrunde, at der ses bort fra dets klassificering i markedsføringstilladelsen. Som før nævnt har SBC’er til formål at beskytte patentindehaverens »investeringer i forskning«, der fører til den første markedsføring af en aktiv ingrediens eller en kombination af aktive ingredienser (50). Videnskabelige opdagelser, der gøres efter meddelelsen af en markedsføringstilladelse, og som ikke indgik i vurderingen i denne forbindelse, kan efter min opfattelse ikke tages i betragtning med henblik på udstedelsen af et SBC (51).
84.      På baggrund af ovenstående betragtninger er jeg af den opfattelse, at det første præjudicielle spørgsmål bør besvares bekræftende, således at et stof, der udtrykkeligt er angivet som et hjælpestof i den relevante markedsføringstilladelse, ikke kan betragtes som en aktiv ingrediens som omhandlet i SBC-forordningens artikel 1, litra b).
85.      Henset hertil er det unødvendigt at besvare det andet til det fjerde spørgsmål, som kun er blevet forelagt for det tilfælde, at det første spørgsmål besvares bekræftende, eftersom de vedrører det materiale, som en selvstændig vurdering ville skulle foretages på grundlag af, såfremt klassificeringen i markedsføringstilladelsen ikke var afgørende.
V.      Forslag til afgørelse
86.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det første
præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler
skal fortolkes således, at kvalificeringen af et stof som en »aktiv ingrediens« som omhandlet i denne bestemmelse skal foretages på grundlag af den klassificering af stoffer, der er angivet i den markedsføringstilladelse, der anføres til støtte for ansøgningen om et supplerende beskyttelsescertifikat. Derfor kan et stof, der udtrykkeligt er angivet som et »hjælpestof« i denne markedsføringstilladelse, ikke betragtes som en »aktiv ingrediens« som omhandlet i denne forordning.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 6.5.2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (EUT 2009, L 152, s. 1).
3 –      Vedrørende de specifikke nuancer af SBC’et som en intellektuel ejendomsret sui generis jf. mit forslag til afgørelse Teva m.fl. (C-119/22 og C-149/22, herefter »mit forslag til afgørelse i
Teva II-sagen«, EU:C:2024:472, punkt 36 og 37).
4 –      Et lignende spørgsmål blev forelagt men ikke som sådan drøftet af Domstolen i den sag, der gav anledning til dom af 16.9.1999, Farmitalia (C-392/97, EU:C:1999:416).
5 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT 2001, L 311, s. 67) i den affattelse, der fandt anvendelse på det relevante tidspunkt.
6 –      CZ/EP 2 163 643 med titlen »Opløseligt hyaluronidase glykoprotein (sHASEGP), dets fremstillingsmetode, dets anvendelser og farmaceutiske sammensætninger, der indeholder det«.
7 –      Udvidelser er tilpasninger af ordlyden af en markedsføringstilladelse, der er påkrævet ved større ændringer af et eksisterende tilladt lægemiddel, bl.a. med hensyn til dets styrke, farmaceutiske form og indgivningsmåde.
8 –      Jeg påpeger, at det med det femte og det sjette spørgsmål nærmere bestemt ønskes oplyst, om sammensætningen af rHuPH20 og trastuzumab er beskyttet som produkt af grundpatentet. De er derfor kun relevante, hvis rHuPH20 kan betragtes som en aktiv ingrediens, uanset hvordan det klassificeres i markedsføringstilladelsen. Under alle omstændigheder synes de problemstillinger, der rejses ved disse spørgsmål, at være blevet afklaret ved dom af 19.12.2024, Teva m.fl. (C-119/22 og C-149/22, herefter »Teva II-dommen«, EU:C:2024:1039), der blev afsagt efter indgivelsen af den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse.
9 –      Jf. punkt 34-39 i det nævnte forslag til afgørelse.
10 –      Disse betingelser er fastsat i Den Europæiske Patentkonvention og/eller national lovgivning, alt efter hvilken type patent der er tale om.
11 –      Valget mellem disse fire mulige procedurer afhænger navnlig af, hvilken type lægemiddel der er tale om, og omfanget af den påtænkte markedsføring.
12 –      Den centraliserede procedure for markedsføringstilladelse er reguleret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 726/2004 af 31.3.2004 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk lægemiddelagentur (EUT 2004, L 136, s. 1). Der henvises ikke udtrykkeligt til denne forordning i SBC-forordningen, som gør udstedelsen af et SBC betinget af, at der foreligger en gyldig markedsføringstilladelse i henhold til lægemiddeldirektivet. Det er imidlertid bredt anerkendt, både i forvaltningspraksis og i Domstolens praksis, at SBC’er kan udstedes for lægemidler, der er tilladt i henhold til den centraliserede procedure, der er fastlagt ved forordning nr. 726/2004, ikke mindst fordi alle de væsentlige bestemmelser i lægemiddeldirektivet også finder anvendelse på den centraliserede procedure. Jf. også generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Seattle Genetics (C-471/14, EU:C:2015:590, fodnote 5).
13 –      Jf. også i denne retning, om end med særligt fokus på den decentraliserede procedure, mit forslag til afgørelse Laboratoires Eurogenerics og Theramex France (C-118/24, EU:C:2025:815, punkt 30 og 31).
14 –      For at være præcis svarer et sådant europæisk patent dog til et kompleks af nationale patenter.
15 –      Jeg vil for enkelhedens skyld anvende udtrykket »patentkontor« til at betegne de nationale myndigheder, der er kompetente til at udstede SBC’er, men betegnelserne kan være forskellige fra medlemsstat til medlemsstat og kan også betegnes som »kontorer for industriel ejendomsret«, »kontorer for intellektuel ejendomsret« mv.
16 –      Jf. Teva II-dommen, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis.
17 –      Jf. dom af 4.5.2006, Massachusetts Institute of Technology (C-431/04, herefter »MIT-dommen«, EU:C:2006:291, præmis 18 og 25), og af 21.3.2019, Abraxis Bioscience (C-443/17, EU:C:2019:238, præmis 27), samt Teva II-dommen, præmis 44, og kendelse afsagt af Domstolens præsident den 14.11.2013, Glaxosmithkline Biologicals og Glaxosmithkline Biologicals, Niederlassung der Smithkline Beecham Pharma (C-210/13, herefter »GSK-kendelsen«, EU:C:2013:762, præmis 29).
18 –      Jf. MIT-dommen, præmis 21. Jeg vil derfor anvende disse udtryk i flæng i dette forslag til afgørelse.
19 –      Jf. også dom af 9.7.2020, Santen (C-673/18, herefter »Santen-dommen«, EU:C:2020:531, præmis 42).
20 –      Jf. GSK-kendelsen, præmis 30, 31 og 45.
21 –      Jf. bl.a. punkt 3.2.2.1 i del I i bilag I til lægemiddeldirektivet, som indeholder en ikke-udtømmende liste over visse typer hjælpestoffer, herunder tilsætningsstoffer. Jf. også EMA’s retningslinjer Guideline on excipients in the dossier for application for marketing authorisation of a medicinal product.
22 –      Jf. GSK-kendelsen, præmis 36 og 37.
23 –      Det er ikke omtvistet i den foreliggende sag, om der kan udstedes et SBC alene for trastuzumab, og under alle omstændigheder synes det at være ubestridt, at dette stof, som har været godkendt og er blevet markedsført siden 2000, ikke i sig selv ville opfylde de øvrige betingelser, der er fastsat i SBC-forordningen.
24 –      Således har en række nationale patentkontorer givet udtryk for den opfattelse, at rHuPH20 kan kvalificeres som en »aktiv ingrediens«, og derfor udstedt det SBC, som Halozyme har ansøgt om (jf. punkt 41 nedenfor).
25 –      Der henvises i denne forbindelse til Kommissionens udtalelser i retsmødet.
26 –      Som påpeget af bl.a. den forelæggende ret og Kommissionen.
27 –      Jf. anden til sjette og niende betragtning til SBC-forordningen.
28 –      Jf. også punkt 29 ovenfor og Teva II-dommen, præmis 61.
29 –      Jf. Santen-dommen, præmis 55 og 57.
30 –      Jf. bilag I til lægemiddeldirektivet, som fastsætter kravene i forbindelse med virksomme stoffer og hjælpestoffer; jf. også Max Planck Institute for Innovation and Competition, Study on the Legal Aspects of Supplementary Protection Certificates in the EU, Den Europæiske Unions Publikationskontor, 2018 (herefter »MPI-studiet«), s. 138 og 143.
31 –      Jf. i denne retning også MPI-studiet, s. 143.
32 –      Som påpeget af den franske regering og Kommissionen i retsmødet; jf. lægemiddeldirektivets artikel 32, stk. 4.
33 –      Dette er så meget desto mere tilfældet, som Unionens retsinstanser, således som den franske regering med rette påpegede i retsmødet, kun foretager en begrænset prøvelse på dette område og ikke kan erstatte de kompetente lægemiddelmyndigheders videnskabelige vurdering med deres egen; jf. i denne retning dom af 24.9.2025, Sanofi mod Kommissionen (T-483/22, EU:T:2025:912, præmis 73-81 og den deri nævnte retspraksis).
34 –      Det skal påpeges, at den fremgangsmåde, der blev fulgt ved godkendelsen af Herceptin SC (jf. punkt 13 ovenfor), også gjorde det muligt at undgå de yderligere begrænsninger, som vurderingen af et kombineret lægemiddel indebærer – hvis det for argumentets skyld antages, at rHuPH20 kunne være blevet anset for at være et virksomt stof. Som Kommissionen påpegede i retsmødet, kan en ændring af et lægemiddel, som består i at tilføre en yderligere aktiv ingrediens, principielt ikke godkendes ved en udvidelse af tilladelsen, men kræver en ny markedsføringstilladelse for et kombineret lægemiddel. En sådan procedure indebærer opfyldelse af yderligere krav, herunder navnlig at det skal godtgøres, at de kliniske fordele ved det kombinerede lægemiddel overstiger dets potentielle ulemper i sammenligning med monoterapi (jf. i denne henseende bl.a. EMA’s retningslinjer Guideline on clinical development of fixed combination medicinal products).
35 –      Jf. Teva II-dommen, præmis 55.
36 –      Begrundelse af 11.4.1990 til forslaget til Rådets forordning (EØF) om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (KOM(90) 101 endelig udg.), der førte til Rådets forordning (EØF) nr. 1768/92 af 17.6.1992 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (EFT 1992, L 182, s. 1), der blev ophævet ved og erstattet af SBC-forordningen. Denne begrundelse må anses for at være relevant, for så vidt som den vedrører betragtninger og bestemmelser (såsom de i den foreliggende sag omhandlede), der i det væsentlige er forblevet identiske i den nuværende SBC-forordning.
37 –      Jeg påpeger, at det end ikke kræves, at ansøgeren vedlægger en kopi af det grundpatent, der hævdes at dække »produktet« som omhandlet i SBC-forordningens artikel 3, litra a), eftersom de nationale patentkontorer forventes selv at identificere det.
38 –      Jeg tilføjer, at den tilgang, som Halozyme har argumenteret for, i praksis ville gøre de nationale patentkontorers opgave væsentligt mere kompliceret. Den ville ikke blot berøre efterprøvelsen af, om et stof kan kvalificeres som et »produkt«, men også vurderingen af, om betingelserne for udstedelse af et SBC er opfyldt. I denne henseende kan der navnlig henvises til den betingelse, der er fastsat i SBC-forordningens artikel 3, litra d), hvorefter den påberåbte markedsføringstilladelse skal være »den første tilladelse til markedsføring af produktet som lægemiddel«. Som påpeget af Irland er markedsføringstilladelser indekseret i EU-registret for lægemidler på grundlag af deres virksomme stoffer. Tilsvarende forventes de nationale patentkontorer, når de skal fastslå, om der allerede er meddelt tilladelse for en aktiv ingrediens – eller en sammensætning af aktive ingredienser – at foretage deres efterprøvelse på grundlag af navnet på det pågældende stof. Hvis et stof, der kun er godkendt som hjælpestof, alligevel kan betragtes som en aktiv ingrediens med henblik på SBC-forordningen, vil denne efterprøvelse imidlertid blive væsentligt mere kompliceret. I et sådant scenarie kan det ikke længere uden videre fastslås, om dette stof allerede har været del af et lægemiddel, som er omfattet af en tidligere tilladelse, hvilket vil undergrave systemets klarhed og pålidelighed.
39 –      Risikoen for modstridende tilgange er særligt udtalt i en situation såsom den foreliggende sag, hvor en enkelt centraliserede markedsføringstilladelse fastlægger sammensætningen af et lægemiddel. Jeg påpeger dog, at selv når markedsføringstilladelser meddeles i henhold til decentraliserede procedurer eller procedurer for gensidig anerkendelse, er de på EU-niveau indførte koordinationsmekanismer udformet
med henblik på principielt at sikre en ensartet klassificering af stoffer i medlemsstaterne. Denne ensartethed bør igen afspejles i en ensartet tilgang til udstedelse af SBC’er.
40 –      Dom af 15.1.2015, Forsgren (C-631/13, herefter »Forsgren-dommen«, EU:C:2015:13).
41 –      Ibidem, præmis 54 og den dispositive del.
42 –      Dette synes også at have været tilfældet for de faktiske omstændigheder, der gav anledning til GSK-kendelsen, som Halozyme også har påberåbt sig. De samme betragtninger er derfor lige så relevante.
43 –      Hvis Domstolen måtte være af den opfattelse, at Forsgren-dommen kun kan fortolkes i den brede forstand, som Halozyme har argumenteret for, vil jeg med al respekt, således som den nederlandske regering også har anført, foreslå, at Domstolen tager denne dom op til fornyet overvejelse.
44 –      Forsgren-dommen, præmis 39 og den dispositive del.
45 –      Rådets direktiv 65/65/EØF af 26.1.1965 om tilnærmelse af lovgivning om medicinske specialiteter (EFT
1965-1966, s. 17) i den affattelse der fandt anvendelse på det relevante tidspunkt.
46 –      Dom af 19.6.2014, Bayer CropScience  (C-11/13, EU:C:2014:2010).
47 –      Safenere er stoffer eller præparater, der tilsættes et plantebeskyttelsesmiddel for at fjerne eller reducere plantebeskyttelsesmidlets fytotoksiske virkninger på visse planter.
48 –      Jf. bl.a. afsnit 2.4 og 3.2.2.4, litra d), i bilag I til lægemiddeldirektivet.
49 –      Jf. i denne henseende MPI-studiet, s. 465-469.
50 –      Jf. punkt 54 ovenfor og Santen-dommen, præmis 55 og 57.
51 –      Jf. analogt dom af 12.12.2013, Eli Lilly and Company (C-493/12, EU:C:2013:835, præmis 41-43), og af 30.4.2020, Royalty Pharma Collection Trust (C-650/17, EU:C:2020:327, præmis 45 og 46).