62019TJ0017_RES
Sag T-17/19
Giulia Moi
mod
Europa-Parlamentet
Rettens dom (Fjerde Udvidede Afdeling) af 3. februar 2021
»Regler for institutionerne – Parlamentet – psykisk chikane – Parlamentets formands afgørelser om, at der forelå chikane over for to akkrediterede parlamentariske assistenter, og om som sanktion at pålægge et medlem tab af retten til dagpenge i 12 dage – artikel 11 og 166 i Parlamentets forretningsorden – intern klage – Parlamentets Præsidiums afgørelse om at stadfæste sanktionen – artikel 167 i Parlamentets forretningsorden – annullationssøgsmål – søgsmålsfrist – antagelse til realitetsbehandling – ret til forsvar – ansvar uden for kontrakt«
Europa-Parlamentet – medlemmer – disciplinærordning – sanktioner – afgørelse truffet af Parlamentets formand – klage – fakultativ karakter – sagsanlæg ved Unionens retsinstanser – lovlighed – begyndelsestidspunkt for søgsmålsfristen for annullationssøgsmål – uadskillelig forbindelse mellem konstateringen af chikane og sanktionen
(Art. 263 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; Europa-Parlamentets forretningsorden, art. 167)
(jf. præmis 43-47, 49-52 og 77)
Tjenestemandssager – forudgående administrativ klage – overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet – finder ikke anvendelse på en tvist mellem et medlem og Europa-Parlamentet under et annullationssøgsmål
(Art. 263 TEUF og 270 TEUF; vedtægten for tjenestemænd, art. 90 og 91)
(jf. præmis 84-90)
EU-ret – principper – ret til forsvar – anvendelse på enhver procedure, der indledes over for en person, og som kan føre frem til en retsakt, der indeholder et klagepunkt imod denne – princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat retsregler for den pågældende procedure – rækkevidde – sagsbehandling med henblik på at fastslå, at et medlem af Parlamentet har udøvet chikane – pligt til at tilstille den person, der beskyldes for chikane, alle sagsakterne – tilsidesættelsen af princippet om overholdelse af retten til forsvar – konsekvenser
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2)
(jf. præmis 91-105, 107-110, 112, 114-120, 122-125, 127 og 132-134)
Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – reel og bestemt skade forvoldt ved en ulovlig retsakt – annullation af den anfægtede, ulovlige retsakt – passende genoprettelse af ikke-økonomisk skade
(Art. 340, stk. 2, TEUF)
(jf. præmis 143 og 144)
Resumé
Sagsøgeren var i perioden fra 2014 til 2019 medlem af Europa-Parlamentet. To af sagsøgerens akkrediterede parlamentariske assistenter (
1
) indgav i november 2017, efter at have indgivet en ansøgning om bistand, en klage over chikane til det rådgivende udvalg i Parlamentet, der havde ansvaret for denne problematik (
2
).
Efter at have gennemgået det rådgivende udvalgs udtalelse og sagsøgerens bemærkninger vedtog Parlamentets formand ved to særskilte skrivelser af 2. oktober 2018 dels en afgørelse om, at sagsøgeren havde udøvet psykisk chikane over for de to klagere, dels en afgørelse, hvorved det blev fastslået, at sagsøgeren som sanktion for sin adfærd over for de to klagere mistede retten til dagpenge i en periode på 12 dage.
Den 16. oktober 2018 indgav sagsøgeren en intern klage (
3
) til Parlamentets Præsidium over formandens afgørelse om sanktionen. Ved afgørelse af 12. november 2018, der blev truffet på et plenarmøde den 14. november 2018 og meddelt samme dag, stadfæstede Parlamentets Præsidium formandens afgørelse om sanktionen. Sagsøgeren anlagde derefter den 11. januar 2019 et annullationssøgsmål til prøvelse af formandens afgørelser om såvel chikanen som sanktionen og Parlamentets Præsidiums afgørelse samt et erstatningssøgsmål.
Ved sin dom annullerede Retten, der traf afgørelse i udvidet afdeling, de tre ovennævnte afgørelser og frifandt Parlamentet i øvrigt, bl.a. for sagsøgerens erstatningspåstand. Retten klarlagde således retspraksis for så vidt angår dels forholdet mellem retten til at blive hørt og retten til forsvar, dels hvilke forhold der skal fastslås, med henblik på at opnå annullation som følge af tilsidesættelse af retten til forsvar. Retten præciserede i øvrigt grænserne for anvendelsen af reglen om »overensstemmelse« (
4
) mellem klagen og stævningen.
Rettens bemærkninger
For det første fandt Retten i forbindelse med undersøgelsen af, om annullationspåstanden kunne antages til realitetsbehandling, for så vidt som den vedrørte formandens afgørelse om sanktionen, at vedtagelsen af Parlamentets Præsidiums afgørelse ikke var til hinder for, at sagsøgeren kunne anlægge sag til prøvelse af formandens afgørelse om sanktionen, selv om sidstnævnte afgørelse kunne have været genstand for en intern klage i henhold til forretningsordenens artikel 167 (
5
). Retten fastslog endvidere, at sagsøgeren under den foreliggende sag kunne nedlægge påstand om annullation af formandens afgørelse om sanktionen senest den dag, hvor søgsmålsfristen udløb, beregnet fra meddelelsen af Parlamentets Præsidiums afgørelse. I den foreliggende sag fandt Retten, at begæringen ikke kunne anses for at være fremsat for sent, og den kunne derfor antages til realitetsbehandling.
For det andet fandt Retten i forbindelse med undersøgelsen af, om annullationspåstanden kunne antages til realitetsbehandling, for så vidt som den vedrørte formandens afgørelse om, at der forelå chikane, at retten til effektive retsmidler og princippet om god retspleje kræver, at Unionens retsinstanser samtidig skal prøve lovligheden af de afgørelser, der udgør én og samme tvist, dvs. i det foreliggende tilfælde den afgørelse, hvorved det fastsloges, at der forelå chikane, og den heraf afhængige afgørelse om den sanktion, som de faktiske omstændigheder gav anledning til. Eftersom formandens afgørelse om, at der forelå chikane, var uløseligt forbundet med afgørelsen om sanktionen, begyndte fristen for annullationssøgsmålet til prøvelse af førstnævnte – ligesom for den sidstnævnte – først at løbe fra meddelelse af den afgørelse fra Parlamentets Præsidium, der blev truffet efter den interne klage. Retten fandt ligeledes, at denne påstand ikke kunne anses for at være fremsat for sent, og også den kunne derfor antages til realitetsbehandling.
Hvad angår spørgsmålet, om det første anbringende om tilsidesættelse af princippet om overholdelse af retten til forsvar kunne antages til realitetsbehandling, henledte Retten indledningsvis opmærksomheden på, at sagsøgerens søgsmål var baseret på artikel 263 TEUF og ikke på artikel 270 TEUF, der omhandler enhver tvist mellem Unionen og dens ansatte. Det er imidlertid i forbindelse med tvister, der er anlagt på grundlag af sidstnævnte bestemmelse og vedrørende den obligatoriske forudgående klage, der er indført ved vedtægten, at reglen om overensstemmelse er blevet udledt, uden at Domstolen eller Retten på dette trin har udvidet den til at omfatte søgsmål, der, idet de er anlagt på grundlag af artikel 263 TEUF, går forud for en administrativ fase. Retten fandt derfor, at reglen om overensstemmelse ikke fandt anvendelse på en tvist som den, sagsøgeren havde indbragt for Retten, og at det første anbringende følgelig ikke kunne afvises med den begrundelse, at tilsidesættelsen af princippet om overholdelse af retten til forsvar ikke var blevet påberåbt for Parlamentets Præsidium i forbindelse med den interne klage.
Hvad angår realitetsbehandling af det første anbringende bemærkede Retten, at retten til forsvar omfatter retten til at blive hørt og retten til aktindsigt og hører til de grundlæggende rettigheder, der udgør en integrerende del af Unionens retsorden og er knæsat i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Retten fremhævede således, at det almindelige princip om overholdelse af retten til forsvar fandt anvendelse i det foreliggende tilfælde, eftersom den procedure, der var indledt over for sagsøgeren, kunne føre til og førte til en sanktion mod et parlamentsmedlem for chikane. Under en procedure, der har til formål at fastslå, at der foreligger chikane, indebærer dette princip, at den pågældende, under overholdelse af eventuelle krav om fortrolighed, inden vedtagelsen af en afgørelse, der indeholder et klagepunkt imod vedkommende, skal tilstilles alle de sagsakter, der vedrører den nævnte chikane, og at vedkommende skal høres om disse. Retten bemærkede i det foreliggende tilfælde, at selv om sagsøgeren under den procedure, der førte til konstateringen af, at der forelå chikane, og at sanktionen blev pålagt, blev underrettet om indholdet af de to akkrediterede parlamentariske assistenters klager, fik hun hverken adgang til de udtalelser, som disse havde afgivet for det rådgivende udvalg, eller til sagsakterne, navnlig det fulde indhold af e-mails og tekstbeskeder, selv om disse oplysninger blev taget i betragtning med henblik på at fastslå, at der forelå chikane, og med henblik på at fastsætte sagsøgerens sanktion. Retten fandt derfor, at det almindelige princip om retten til forsvar var blevet tilsidesat i det foreliggende tilfælde.
Under henvisning til konsekvenserne af en tilsidesættelse af dette princip bemærkede Retten, at tilsidesættelse af retten til forsvar kun medfører, at den afgørelse, der er truffet ved afslutningen af en procedure, annulleres, hvis denne procedure kunne have ført til et andet resultat, såfremt den pågældende fejl ikke havde foreligget (
6
). Dette krav er opfyldt, når en sagsøger, der ikke har haft adgang til de dokumenter, der i medfør af princippet om retten til forsvar skal meddeles sagsøgeren, ikke har været i stand til i fornødent omfang at fremkomme med sine bemærkninger og således er blevet frataget en mulighed, om end begrænset, for bedre at sikre sit forsvar. I et sådant tilfælde påvirker en manglende fremsendelse af de sagsakter, som administrationen har baseret sig på, henset til beskyttelsen, som følge af retten til forsvar, nødvendigvis lovligheden af de retsakter, der er truffet ved afslutningen af en procedure, som kan berøre sagsøgeren negativt. Retten fandt i det foreliggende tilfælde, at sagsøgeren ved ikke at have fået indsigt i det fulde indhold af sagsakterne blev frataget en mulighed for bedre at sikre sit forsvar, og at denne uregelmæssighed uundgåeligt påvirkede indholdet af afgørelserne om, at der forelå chikane, og om sanktionen.
Retten fandt derfor, at de tre omhandlede afgørelser skulle annulleres på grund af tilsidesættelse af det almindelige princip om retten til forsvar.
(
1
) – På grundlag af artikel 24 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«).
(
2
) – Udvalget for behandling af klager over chikane mellem akkrediterede parlamentariske assistenter og medlemmer af Europa-Parlamentet og forebyggelse af chikane på arbejdspladsen blev oprettet ved artikel 1, stk. 1, i Parlamentets interne regler på området af 14.4.2014, som ændret den 6.7.2015.
(
3
) – På grundlag af artikel 167 i Europa-Parlamentets forretningsorden.
(
4
) – Denne regel kræver, idet sagen i modsat fald afvises, at et anbringende eller en indsigelse, der fremføres for Unionens retsinstanser, allerede er blevet fremført under den administrative procedure, eller at det har nær tilknytning til en kritik, der rejses inden for de samme rammer.
(
5
) – Dom af 21.2.2018, LL mod Parlamentet (C-326/16 P, EU:C:2018:83, præmis 34-37), og af 19.9.2018, Selimovic mod Parlamentet (T-61/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:565, præmis 45).
(
6
) – Dom af 4.4.2019, OZ mod EIB (C-558/17 P, EU:C:2019:289, præmis 76-78), og af 25.6.2020, HF mod Parlamentet (C-570/18 P, EU:C:2020:490, præmis 73).