62003CC0138_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šis procesas yra susijęs su trim Italijos Respublikos ieškiniais Europos Bendrijų Komisijai dėl panaikinimo struktūrinių fondų srityje. Šiais ieškiniais iš esmės siekiama išsiaiškinti, kokiomis sąlygomis valstybių narių mokėjimai, kuriuos jos atitinkamiems pagalbos gavėjams (atskiriems gavėjams) suteikė vykdant valstybės pagalbos programas pagal EB 87 straipsnį, gali būti dotuojami iš Bendrijos struktūrinių fondų.
2. Pirmosios instancijos teisme Italijos Respublika yra pareiškusi dar keletą su tuo pačiu dalyku susijusių ieškinių dėl panaikinimo(2) . Iki šios dienos Pirmosios instancijos teismas yra sustabdęs trijų bylų nagrinėjimą, iki bus priimtas Teisingumo Teismo sprendimas šioje byloje(3) .
II – Teisinis pagrindas
3. Šio proceso teisinis pagrindas grindžiamas 1999 m. birželio 21 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1260/1999, nustatančiu bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų(4) (toliau – Reglamentas Nr. 1260/1999 arba Pagrindinis reglamentas), ir 2000 m. liepos 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1685/2000, nustatančiu išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1260/1999 įgyvendinimo taisykles dėl struktūrinių fondų bendrai finansuojamos veiklos išlaidų atitikties reikalavimams(5) (toliau – Reglamentas Nr. 1685/2000 arba Įgyvendinimo reglamentas).
A – Pagrindinis reglamentas
4. Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio „Mokėjimai“ 1 dalies pirmojoje ir trečiojoje pastraipose bei jo 2 dalyje nustatyta:
„1. Komisija fondų įnašą pagal atitinkamus biudžetinius įsipareigojimus mokėjimo institucijai moka taip, kaip nustatyta 9 straipsnio o punkte.
< … >
Mokėjimai gali būti avansiniai mokėjimai, tarpiniai mokėjimai arba paskutinio likučio apmokėjimas. Tarpiniai mokėjimai ir likučio apmokėjimas yra susiję su faktiškai sumokėtomis išlaidomis, kurios turi atitikti galutinių naudos gavėjų mokėjimus, pagrįstus gautomis sąskaitomis faktūromis arba apskaitos dokumentais, kurie turi tokią pat įrodomąją vertę.
< … > “
„2. Priėmus pirmąjį įsipareigojimą, Komisija mokėjimo institucijai perveda avansinį mokėjimą. Šio mokėjimo sumos dydis sudaro 7 % fondų įnašo, skirto minėtai pagalbai.
< … > “. (Pataisytas vertimas)
5. Šio reglamento 30 straipsnio 3 dalis nustato:
„3. Tam tikros nacionalinės taisyklės taikomos reikalavimus atitinkančioms išlaidoms, išskyrus tuos atvejus, kai prireikus Komisija 53 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka nustato bendras išlaidų atitikimo tam tikriems reikalavimams taisykles.“
6. To paties reglamento 9 straipsnyje pateiktuose apibrėžimuose sąvokos apibrėžiamos taip:
„j) priemonė – tai priemonė prioritetui įgyvendinti per kelerius metus, kuri leidžia finansuoti veiklą. Bet kuri pagalbos programa pagal Sutarties 87 straipsnį arba bet kuri kita pagalba, kurią suteikė valstybių narių paskirtos institucijos, arba bet kuri pagalbos programų grupė arba tokios rūšies pagalbos dotacijos ar jų derinys, kurios turi tą patį tikslą ir yra apibrėžtos kaip priemonė;
k) veikla – tai bet kuris projektas ar bet kuri priemonė, kurią įgyvendina galutiniai pagalbos gavėjai;
l) galutiniai gavėjai – tai institucijos, valstybinės ar privačios firmos, kurios atsako už pavestą veiklą. Pagalbos programos pagal Sutarties 87 straipsnį ir pagalbos, kurią teikia valstybių narių paskirtos institucijos, galutiniai gavėjai yra tos institucijos, kurios teikia pagalbą;
< … >
o) mokėjimo institucija – tai viena ar daugiau nacionalinių, regioninių ar vietos institucijų arba įstaigų, kurias valstybės narės paskiria mokėjimo paraiškoms rengti, teikti ir mokėjimams iš Komisijos gauti. Valstybės narės nustato visas savo santykių su mokėjimo institucija procedūras ir šios santykius su Komisija.“
7. Reglamento Nr. 1260/1999 keturiasdešimt trečioje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„ < … > patikimas finansų valdymas turėtų būti užtikrintas numatant, kad išlaidos turi būti tinkamai pateisintos ir patvirtintos < … > “.
B – Įgyvendinimo reglamentas
8. Reglamentas Nr. 1685/2000 grindžiamas Reglamento Nr. 1260/1999 30 straipsnio 3 dalimi. Reglamento Nr. 1685/2000 penktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog Komisija mano, „kad tam tikros rūšies veiklai siekiant garantuoti vienodą ir teisingą struktūrinių fondų įgyvendinimą visoje Bendrijoje, reikia priimti bendras taisykles dėl išlaidų atitikties reikalavimams“.
9. Šios Atitikties reikalavimams taisyklės nustatytos Reglamento Nr. 1685/2000 priede. Pirminės redakcijos „1 taisyklė: realiai sumokėtos išlaidos“ (toliau – 1 atitikties reikalavimams taisyklė), be kita ko, įtvirtina šias nuostatas:
„1. GALUTINIŲ NAUDOS GAVĖJŲ ATLIKTI MOKĖJIMAI
1.1. Galutinių naudos gavėjų mokėjimai, remiantis Reglamento (EB) Nr. 1260/1999 (toliau – Bendras reglamentas) 32 straipsnio 1 dalimi, atliekami grynaisiais pinigais pagal 1.4 punkte nurodytas išimtis.
1.2. Sutarties 87 straipsnyje numatytų pagalbos schemų ir valstybių narių paskirtų įstaigų suteiktos pagalbos atveju „galutinių naudos gavėjų mokėjimai“ – tai pagalbą skyrusių įstaigų atskiriems gavėjams sumokėta pagalba. Galutinių naudos gavėjų sumokėta pagalba turi būti pagrįsta pagalbos sąlygomis ir tikslais.
1.3. Išskyrus 1.2 punkte minėtus atvejus, „galutinių naudos gavėjų mokėjimai“ – tai mokėjimai, kuriuos atliko įstaigos, viešosios ar privačios firmos, nurodytos programos priede pagal Bendro reglamento 18 straipsnio 3 dalies b punktą, tiesiogiai atsakančios už konkrečios veiklos vykdymą.
< … >
2. IŠLAIDŲ ĮRODYMAS
Paprastai galutinių naudos gavėjų mokėjimai turi būti pateisinti gautomis sąskaitomis faktūromis. Jeigu to negalima padaryti, mokėjimai turi būti pateisinti lygiavertės įrodomosios vertės apskaitos dokumentais. < … > “. (Pataisytas vertimas)
10. Paskutinį kartą 2004 m. kovo 10 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 448/2004 (toliau – Reglamentas Nr. 448/2004), įsigaliojusiu atgaline data nuo 2000 m. rugpjūčio 5 d., pakeistos 1 atitikties reikalavimams taisyklės 2 punktas nustato:
„2. IŠLAIDŲ ĮRODYMAS
2.1. Paprastai galutinių naudos gavėjų mokėjimai – tarpiniai mokėjimai arba paskutinio likučio mokėjimas – turi būti pateisinti gautomis sąskaitomis faktūromis. Jeigu to negalima padaryti, mokėjimai turi būti pateisinti lygiavertės įrodomosios vertės apskaitos dokumentais. < … > “(6) (Pataisytas vertimas)
Be to, šiuo atveju svarbių Reglamento Nr. 448/2004 Atitikties reikalavimams taisyklių turinys iš esmės nebuvo pakeistas(7) .
III – Faktinės bylos aplinkybės ir procesas Teisingumo Teisme
A – Aplinkybės
11. 2001 m. rugsėjo 7 d. Komisija pateikė valstybėms narėms, įskaitant Italijos Respubliką(8), savo tarnybų pastabą dėl Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos, kurioje ji pareiškia savo nuomonę dėl šioje nuostatoje vartojamų sąvokų „faktiškai sumokėtos išlaidos“ ir „galutinių naudos gavėjų mokėjimai“ išaiškinimo (toliau – 2001 m. pastaba).
12. Pagrindinė 2001 m. pastabos esmė ta, kad, kiek tai svarbu šiuo atveju, Komisijos tarnybų nuomone, vykdant nacionalinės paramos programas paramą teikiančių nacionalinių įstaigų (dar vadinamų galutiniais gavėjais (9) ) galimi avansiniai mokėjimai pervesti paramos gavėjams (dar vadinamiems atskirais gavėjais (10) ) iš esmės neatitinka reikalavimų, t. y. struktūrinių fondų įnašai, Komisijos tarnybų manymu, negali būti tokiomis išlaidomis. Tiksliau sakant, pastaboje tokie mokėjimai pripažįstami atitinkančiais reikalavimus tik tuo atveju, kai atskiro gavėjo avansinio mokėjimo panaudojimą galima įrodyti kaip faktiškai sumokėtas išlaidas. Tam reikia pateikti gautas sąskaitas faktūras arba, jeigu to negalima padaryti, lygiavertės įrodomosios vertės apskaitos dokumentus.
13. Po ilgesnio nuodugnaus susirašinėjimo Komisija jau buvo pasiruošusi, keisdama Įgyvendinimo reglamentą, pasiekti, kad tokie mokėjimai atitiktų reikalavimus ateityje, o to, jos nuomone, šiuo metu trūksta. Dėl to 2002 m. pabaigoje ji valstybių narių atstovams, o būtent Regionų plėtros ir pertvarkos komitete(11), pateikė pasiūlymą(12), kuriuo turėjo būti pakeistos Reglamento Nr. 1685/2000 priede pateiktos Atitikties reikalavimams taisyklės, įskaitant 1 taisyklės 1.2 bei 2 punktus. Tačiau ji nesulaukė reikiamo Regionų plėtros ir pertvarkos komiteto pritarimo, todėl 73-iame šio komiteto posėdyje 2003 m. vasario 19 d. ji pranešė, kad atsisako savo pakeitimų projekto ir šiuo tikslu nesiims tolesnių veiksmų.
14. Už regioninę politiką atsakingas Komisijos narys M. Barnier šią išvadą 2003 m. gegužės 14 d. laišku Nr. 26777(13) pranešė Italijos ūkio ir finansų ministrui G. Tremonti. Komisaras pridūrė, kad Komisija laikosi savo pirminės teisinės nuomonės dėl ginčijamų avansinių mokėjimų neatitikties reikalavimams. Tačiau, atsižvelgdama į egzistuojančius teisėtus lūkesčius, Komisija nusprendė visus avansinius mokėjimus iki 2003 m. vasario 19 d., taigi iki svarstymų Regionų plėtros ir pertvarkos komitete pabaigos, kurie buvo paskirti galutiniu sprendimu arba pagal iki šios dienos užbaigtą skyrimo procedūrą, pripažinti atitinkančius reikalavimus.
15. Kitu, 2003 m. liepos 29 d., laišku Nr. 26777 a buvo ištaisyta vertimo klaida, padaryta pirminiame 2003 m. gegužės 14 d. laiške Nr. 26777. Abu laiškai skyrėsi tik puse sakinio, kuriame pateiktas paaiškinimas dėl valstybių narių iki 2003 m. vasario 19 d. avansinių mokėjimų atitikties reikalavimams: vietoj pirminės versijos frazės „procedura di gara conclusasi entro la stessa data“(14) vėlesniame laiške nurodoma „procedura di gara, laddove il relativo bando sia stato chiuso entro la stessa data“(15) . Komis lydraštyje pabrėžiama, kad šis naujas laiškas atgaline data nuo 2003 m. gegužės 14 d. pakeičia pirmąjį laišką(16) .
B – Bylos C‑324/03 ir C‑431/03
16. Dėl abiejų vėliausiai nurodytų komisaro M. Barnier laiškų Italijos Respublika pareiškia ieškinius bylose C‑324/03 ir C‑431/03.
17. Italijos Respublika 2003 m. liepos 25 d. pareikštu ieškiniu byloje C‑324/03 ginčija komisaro M. Barnier laišką Nr. 26777(17) ir prašo jį panaikinti tiek, kiek juo valstybių narių teikiant valstybės pagalbą po 2003 m. vasario 19 d. avansiniai mokėjimai buvo pripažinti neatitinkantys reikalavimų.
18. Italijos Respublika 2003 m. spalio 9 d. pareikštu ieškiniu byloje C‑324/03 ginčija komisaro M. Barnier laišką Nr. 26777 a(18) ir prašo jį panaikinti tiek, kiek juo valstybių narių teikiant valstybės pagalbą po 2003 m. vasario 19 d. avansiniai mokėjimai buvo pripažinti neatitinkantys reikalavimų.
19. Be to, abiejose bylose Italijos Respublika prašo panaikinti šiuos abu laiškus pagrindžiančius arba su jais susijusius teisės aktus ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
20. Komisija savo ruožtu abiejose bylose atitinkamai prašo atmesti ieškinius kaip nepriimtinus arba bent kaip nepagrįstus ir priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
C – Byla C‑138/03
21. Tuo metu, kai šalys bylose C‑324/03 ir C‑431/03 ginčija avansinių mokėjimų atitiktį reikalavimams, kuris nesusijęs su konkrečia mokėjimo paraiška, jų ginčas byloje C‑138/03 grindžiamas tokia Italijos institucijų mokėjimo paraiška.
22. Vykdydamos veiklos programą, pavadintą „Ricerca Scientifica, Sviluppo Tecnologico, Alta Formazione“(19), Italijos institucijos 2002 m. gruodžio 23 d. savo Ūkio ir finansų ministerijos laišku Nr. 38413 pateikė Komisijai paraišką dėl tarpinio mokėjimo iš struktūrinių fondų. Būtent tuo siekta gauti dotacijų Italijos institucijų atskiriems gavėjams atliktiems mokėjimams vykdant nacionalinę pagalbos programą.
23. 2003 m. sausio 20 d. laišku Nr. 100629(20) Komisija pranešė Italijos institucijoms, kad avansinių mokėjimų pripažinimo esant atitinkančius reikalavimus klausimas vykdant pagalbos programas dar galutinai neišspręstas, tačiau Regioninės politikos generalinis direktoratas dabar nusprendė išskaityti atitinkamas sumas pateikus mokėjimo paraiškas. Iš Italijos institucijų atitinkamai reikalaujama suskaičiuoti jų avansinius mokėjimus, o jų mokėjimo paraiškų nagrinėjimas laikinai sustabdomas.
24. Vėliau Komisija 2003 m. kovo 3 d. laišku informavo Italijos institucijas(21), kad pervestas 3 163 570,18 euro avansinis mokėjimas pripažintas neatitinkantis reikalavimų ir todėl jis išskaitomas.
25. Byla C‑138/03 yra susijusi su 2003 m. kovo 27 d. gautu Italijos Respublikos ieškiniu dėl minėtų laiškų Nr. 100629 ir 102627. Italijos Respublika prašo panaikinti tuos abu laiškus ir juos pagrindžiančius bei su jais susijusius teisės aktus ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
26. Pareiškusi šį ieškinį, Komisija Italijos institucijoms 2003 m. gegužės 23 d. vis dėlto pranešė(22), kad ji nurodė sumokėti ginčijamą sumą ir dėl to „panaikinami“ abiejuose jos laiškuose Nr. 100629 ir 102627 pateikti sprendimai dėl tam tikrų sumų nepripažinimo. Motyvuodama ji rėmėsi tuo metu išsiųstu 2003 m. gegužės 14 d. komisaro M. Barnier laišku Nr. 26777(23), pagal kurį iki 2003 m. vasario 19 d. atliktiems avansinių mokėjimų pervedimams gali būti suteikiama teisėtų lūkesčių apsauga.
27. Vėliau – 2003 m. birželio 5 d. – Komisija faktiškai papildomai sumokėjo 3 163 570,18 euro.
28. Atsižvelgdama į šias aplinkybes, Komisija prašo bylą C‑138/03 išbraukti iš Teisingumo Teismo registro.
D – Procesas Teisingumo Teisme
29. 2004 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimamas galutinis sprendimas, bylos C‑138/03, C‑324/03 ir C‑431/03 buvo sujungtos.
30. Bendras žodinis bylos nagrinėjimas vyko 2005 m. balandžio 21 dieną. Ta proga su šalimis taip pat buvo apsvarstytas klausimas, ar reikia priimti sprendimą byloje C‑138/03 (Procedūros reglamento 91 straipsnio 3 dalis, skaitoma kartu su 92 straipsnio 2 dalimi).
IV – Vertinimas
A – Byla C‑138/03
31. Byloje C‑138/03 Komisija „prašė“ tik išbraukti bylą iš Teisingumo Teismo registro.
32. Negalima pateikti tokio prašymo išbraukti bylą. Teisingumo Teismo pirmininko nurodymas išbraukti bylą yra tik procesinė neteisminio ginčo išsprendimo (Procedūros reglamento 77 straipsnis) arba ieškinio atsisakymo (Procedūros reglamento 78 straipsnis) pasekmė.
33. Tačiau šiuo atveju nebuvo gautas šalių pareiškimas, kad jos savo ginčą būtų išsprendusios be teismo, ieškinys taip pat nebuvo atsiimtas. Be to, Italijos Respublika toliau palaiko savo ieškinį ir reikalavimus. Todėl nėra sąlygų išbraukti bylą iš registro.
34. Aiškinant Komisijos „reikalavimą“ pagal prasmę ir tikslą, jis gali būti suprantamas kaip raginimas Teisingumo Teismui pagal Procedūros reglamento 92 straipsnio 2 dalį pripažinti, kad nėra reikalo priimti sprendimą. Iš rašytinių ir žodinių pastabų išplaukia, kad Komisija mano, jog nebeliko ginčo dalyko .
35. Iš tikrųjų Komisija 2003 m. gegužės 23 d. Italijos institucijoms pranešė, kad ji nurodė sumokėti ginčijamą sumą ir dėl to „panaikinami“ abiejuose jos laiškuose Nr. 100629 ir 102627 pateikti sprendimai nepripažinti, kodėl papildomai sumokama ginčijama suma. Taip įvykdomos visos sąlygos pagal Procedūros reglamento 92 straipsnio 2 dalį pripažinti, kad nėra reikalo priimti sprendimą.
36. Tačiau Italijos Respublika savo dublike į Komisijos atsiliepimą į ieškinį ir žodinėje proceso dalyje akcentavo būtinybę išsamiai ir galutinai išaiškinti iškeltus teisės klausimus, siekiant užkirsti kelią Komisijai ateityje priimti panašius sprendimus, kaip antai ginčijami šiuo atveju, t. y. sprendimus, kuriais atsisakoma iš struktūrinių fondų bendrai finansuoti mokėjimus vykdant nacionalines pagalbos programas(24) . Ji nurodo tebesantį teisinį netikrumą tokių mokėjimų atitikties reikalavimams atžvilgiu(25) .
37. Italijos Respublika taip pat logiškai tvirtina, kad ji, nepaisant ginčijamos sumos sumokėjimo, ir toliau yra suinteresuota pareikšti ieškinį teisme, pirmiausia dėl to, kad jos mokėjimo paraiškų, kurios bus pateiktos ateityje, atžvilgiu panašiose situacijose egzistuoja pavojus, jog pasikartos tokie patys sprendimai.
38. Todėl pirmiausia konstatuotina, kad Italijos Respublikos išvados dėl jos suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme buvimo nėra pavėluotos. Iš Procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalies kaip tik išplaukia, kad nauji teisiniai pagrindai gali būti pateikiami ir per procesą, jei jie grindžiami teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos jam vykstant. Nagrinėjamoje byloje šios sąlygos įvykdytos. Teisingumo Teismas Italijos Respublikos ieškinį gavo dar 2003 m. kovo 27 dieną. Tik vėliau – 2003 m. gegužės 23 d. – Komisija laišku Nr. 106837 pakeitė savo nuomonę, ir galiausiai 2003 m. liepos 5 d. buvo sumokėta ginčijama suma. Aplinkybės taip pasikeitė pareiškus ieškinį, ir Italijos Respublika į jas galėjo atsižvelgti tik savo dublike.
39. Bendrijos teismai jau ne kartą pripažino, kad gali būti interesas panaikinti teisės aktus, kurie formaliai nors ir nebuvo panaikinti, tačiau kurių pirminis dalykas jau išnykęs. Taip įmonių susijungimo dalyviai gali pareikšti arba tęsti ieškinį dėl draudžiančių Komisijos sprendimų panaikinimo ir tada, kai dėl draudimo atsisakė susijungimo plano, apie kurį buvo pranešta. Suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme ieškovui tokiais ir panašiais atvejais gali atsirasti dėl Bendrijos institucijos (tariamai) neteisėto akto pasikartojimo pavojaus (26) . Tuo pat metu ieškinys dėl panaikinimo gali būti vėlesnio ieškinio dėl žalos atlyginimo pagrindas (27) . Be to, teismų praktikoje taip pat pabrėžiamas Bendrijos institucijų priimtų teisės aktų teismo kontrolės reikalavimas
teisinėje visuomenėje(28) .
40. Vis dėlto ši byla turi vieną ypatumą. Komisija ne tik primokėjo ginčijamą pinigų sumą, bet ir savo 2003 m. gegužės 23 d. laišku Nr. 106837 pati aiškiai „panaikino“ ginčijamus sprendimus. Todėl, priešingai nei prieš tai paminėtuose pavyzdžiuose iš susijungimų kontrolės srities, šiuo atveju ginčijami teisės aktai jau neegzistuoja . Taigi apskritai jau nebėra teisės akto, kuris galėtų būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas.
41. Be to, Italijos Respublika dabar taip pat pasiekė savo ieškiniu dėl panaikinimo tikslą, o būtent – ginčijamą teisės akto panaikinimą. Teisingumo Teismas procese pagal EB 230 straipsnį jai negali užtikrinti platesnės teisinės apsaugos. Pirmiausia tokiame procese jis negali atsakyti į iškilusius teisės klausimus atskirai nuo ginčijamo teisės akto. Tai būtų būtent teisinė nuomonė, aiškinanti abstrakčią teisinę problemą, kurią pateikti Teisingumo Teismas pagal EB sutarties teisinės apsaugos sistemą su galutiniu ieškinių rūšių sąrašu nėra kompetentingas. Tik tuo atveju, jei Komisija ateityje vėl (iš dalies) atmestų Italijos institucijų pateiktą paraišką dotacijoms, Italijos Respublika, pareikšdama ieškinį dėl panaikinimo, galėtų pasiekti, kad būtų išaiškinti bylos esmę sudarantys teisės klausimai(29) .
42. Atsižvelgdama į šias aplinkybes, darau išvadą, kad Italijos Respublika šiuo atveju jau nėra suinteresuota teisme toliau palaikyti savo ieškinį dėl panaikinimo. Komisijai aiškiai „panaikinus“ ginčijamą laišką, ieškinys byloje C‑138/03 nebeturi ginčo dalyko, todėl pagal Procedūros reglamento 92 straipsnio 2 dalį gali būti pripažįstama, kad nėra reikalo priimti sprendimą(30) .
B – Bylos C‑324/03 ir C‑431/03
1. Ieškinių priimtinumas
43. Komisija prieštarauja dėl ieškinių, pareikštų bylose C‑324/03 ir C‑431/03, priimtinumo.
a) Byla C‑324/03
44. Byloje C‑324/03 Komisija mano, kad 2003 m. gegužės 14 d. komisaro M. Barnier laiškas Nr. 26777, kuriuo grindžiamas ieškinys, negali būti ginčijamas aktas dėl dviejų priežasčių: pirma, jame tik išreikšta nuomonė, antra, jame tik patvirtinta tai, kas jau aišku iš 2001 m. pastabos(31) .
45. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį galima reikšti tik dėl teisės aktų ir sprendimų, sukeliančių privalomas teisines pasekmes, kurios turi įtakos ieškovo interesams aiškiai pakeisdamos jo teisinę padėtį(32) . Nustatant, ar priemonė yra ginčijamas teisės aktas EB 230 straipsnio 1 dalies prasme, svarbus jos turinys, o ne priėmimo forma(33) .
46. Ginčijamame komisaro M. Barnier laiške turinio atžvilgiu galima išskirti dvi dalis. Pirmoje Komisija nurodo, kad po nesėkmingų svarstymų Regionų plėtros ir pertvarkos komitete ji laikosi savo ligšiolinės nuomonės, jog iš esmės vykdant pagalbos programas nacionalinių įstaigų avansiniams mokėjimams negalima taikyti finansavimo iš struktūrinių fondų. Antroje laiško dalyje nustatoma jau minėta išimtinė tvarka, pagal kurią iki 2003 m. vasario 19 d. pervesti avansiniai mokėjimai dėl teisėtų lūkesčių dar pripažįstami atitinkantys reikalavimus.
47. Italijos Respublikos ieškinys susijęs ne
su vėliausiai paminėtų mokėjimų, atliktų iki 2003 m. vasario 19 d., pripažinimu. Ji taip pat neskundžia konkretaus termino pasirinkimo. Tiksliau sakant, ieškiniu iš esmės siekiama panaikinti minėtą laišką tiek, kiek juo ginčijami nacionalinių įstaigų pervesti avansiniai mokėjimai įprastu atveju, t. y. netaikant konkretaus termino, ir toliau pripažįstami atitinkantys reikalavimus(34) . Kitais žodžiais tariant, taip pat kritikuojama ne
nauja ir ieškovei palanki išimtinė tvarka, o dar kartą patvirtintas ir ieškovei nepalankus Komisijos bendras teisinis požiūris, kuriuo remiantis nacionalinių įstaigų avansiniai mokėjimai iš esmės – todėl ir po 2003 m. vasario 19 d. – neatitinka reikalavimų. Taigi Italijos Respublikos Respublika ginčija ne antrą, o pirmą komisaro M. Barnier laiško dalį .
48. Vis dėlto ieškinys su šiuo dalyku yra nepriimtinas, nes EB 230 straipsnio 1 dalies prasme jis pareikštas ne dėl ginčijamo teisės akto.
49. Iš tiesų ginčijama pirma komisaro M. Barnier laiško dalis tik vėl išreiškia – akivaizdžiai kontraversiškai – Komisijos teisinį požiūrį į egzistuojančių teisės aktų išaiškinimą (35) ; galiausiai joje, kaip ir 2001 m. pastaboje, visų pirma kalbama apie neapibrėžtų teisinių sąvokų: „faktiškai sumokėtos išlaidos“ ir „galutinių naudos gavėjų mokėjimai“ išaiškinimą. Taigi šiame laiške dar kartą patvirtinama, kad, Komisijos nuomone, nacionalinių įstaigų avansiniai mokėjimai vykdant pagalbos programas iš esmės negali būti bendrai finansuojami iš struktūrinių fondų, išskyrus tuos atvejus, kai pateikiami įrodymai, kad jas panaudoja atskiri gavėjai.
50. Tokie svarstymai dėl egzistuojančių aktų aiškinimo yra tik sprendimo pobūdžio neturintis nuomonės išreiškimas (36) . Jie nesukelia privalomų teisinių pasekmių, kurios, darydamos įtaką Italijos Respublikos teisinei padėčiai, galėjo neigiamai paveikti jos interesus, jau nekalbant apie tai, kad jais to siekiama. Ginčijamu laišku nesiekiama iš ieškovės atimti egzistuojančios tokios teisinės padėties, kaip antai teisės gauti dotacijas iš struktūrinių fondų, arba bent apsunkinti jos įgyvendinimą nustatant papildomas sąlygas(37) . Laiškas labiau remiasi prielaida, kad tokia teisinė padėtis ir tokia teisė niekada neegzistavo .
51. Taip pat ir termino – 2003 m. vasario 19 d. – nustatymas jokiu būdu nenulemia to, kad neįpareigojantis nuomonės išreiškimas tampa sprendimu, sukeliančiu privalomas teisines pasekemes. Nors ir neginčytina, kad termino nustatymas pagerino ieškovės teisinę padėtį iki 2003 m. vasario 19 d., nes taikoma nauja išimtinė tvarka(38) . Tačiau šiai bylai svarbiu laikotarpiu – po 2003 m. vasario 19 d.
– ieškovės teisinė padėtis lieka nepakitusi : šiuo laikotarpiu avansinius mokėjimus Komisija jau anksčiau pripažino iš esmės neatitinkančius reikalavimų, tokiais juos laiko ir toliau. Šiuo atveju nustatytas terminas nieko nekeičia.
52. Ginčijamu laišku Komisija tik praneša (pakartotinai), kaip ketina elgtis ateityje naudodamasi savo įgaliojimais(39), t. y. kaip ketina priimti sprendimus ateityje, kai jai bus pateiktos mokėjimo paraiškos. Tik jei jos pranešimas būtų sukonkretintas individualiuose sprendimuose atskirais atvejais dėl valstybių narių mokėjimo paraiškų, valstybėms narėms atsirastų privalomų teisinių pasekmių(40) .
53. Toks pranešimas tam tikrais atvejais gali tapti privalomas pačiai administracijai ir prisidėti prie administracinės praktikos
formavimosi(41) . Tačiau administracinė praktika tik dėl konkretaus jos taikymo konkrečiu atveju taip pat gali būti analizuojama teismine tvarka; atskirai nuo sprendimo konkrečiu atveju ji negali tapti ieškinio dėl panaikinimo dalyku(42) .
54. Net darant prielaidą, kad komisaro M. Barnier laiškas nėra
tik Komisijos nuomonės išdėstymas ir pranešimas, o turinio atžvilgiu teisiškai privalomas sprendimas, po 2003 m. vasario 19 d. avansiniai mokėjimai nebepripažįstami, tačiau ir tai dar nebūtinai reiškia, kad ši laiško dalis gali būti ginčijama, nes pagal nusistovėjusią teismų praktiką ieškinys dėl sprendimo, kuriuo tik patvirtinamas
ankstesnysis, pažeidžiant nustatytą terminą jį užginčyti, panaikinimo yra nepriimtinas(43) . Tik tokiu ankstesnio sprendimo patvirtinimu vadovaujamasi, jei ginčijamame teisės akte, lyginant su ankstesniu sprendimu, nėra naujų įrodymų ir prieš jį priimant taip pat iš naujo netikrinama ankstesnio sprendimo adresato padėtis(44) .
55. Taigi šiuo atveju yra taip: Komisijos teiginiai ginčijamoje laiško pirmoje dalyje, kuria remiantis avansiniai mokėjimai vykdant nacionalines pagalbos programas, iš esmės neatitinkantys reikalavimų, nėra nauji. Jie jau buvo 2001 m. pastaboje, kuri, be kita ko, buvo pateikta ir ieškovei(45), be to, ir 2003 m. sausio 20 d. Komisijos laiške Nr. 100629(46) . Jei tokiai deklaracijai, priešingai nei ginamai nuomonei, būtų norima suteikti sprendimo pobūdį, ginčijamas aktas turėtų būti nuosekliai matomas jau 2001 m. pastaboje, o ne tik ginčijamame komisaro M. Barnier laiške, tik pakartojusiame ir patvirtinusiame tuos teiginius.
56. Nors komisaro M. Barnier laiško antra dalis, nustatanti išimtinę tvarką su terminu, neginčijamai pateikia naujovę, vis dėlto čia kalbama apie siaurai apibrėžtą specialią nuostatą senesniems atvejams, t. y. iki 2003 m. vasario 19 d.
valstybių narių padarytiems mokėjimams. Šioje byloje vienintelio ginčytino klausimo dėl mokėjimų, atliktų po 2003 m. vasario 19 d., atitikties reikalavimams nagrinėjimui reikšmingo „naujo elemento“ čia nėra. Valstybių narių teisinė pozicija dėl jų po šio termino
atliktų mokėjimų nuo to nei pagerėja, nei pablogėja – ji lieka nepakitusi.
57. Taip pat nėra pagrindo teigti, kad išsiuntus ginčijamą laišką susidariusi teisinė padėtis būtų buvusi iš naujo peržiūrėta ir kad Komisija dar kartą būtų apsvarsčiusi savo ligšiolinę poziciją. Atvirkščiai, nuo tada, kai išsiuntė savo 2001 m. pastabą, Komisija niekuomet nepakeitė savo teisinės pozicijos – konkrečiau kalbant, kad nacionalinių įstaigų avansiniai mokėjimai vykdant pagalbos programas iš esmės neatitinka reikalavimų. Nors Komisija tuo metu dėjo pastangas, jog ateityje pasikeistų
ši teisinė padėtis(47) ; bendrai akivaizdu, kad ji vis dėlto niekada nesuabejojo savo nuomone dėl esančios teisinės padėties
aiškinimo.
58. Taip pat ir ginčijamas komisaro M. Barnier laiškas jokiu būdu pats nenurodo, jog Komisija apskritai
suabejojo dėl savo pozicijos. Tik antroje jo dalyje nustatoma siaurai apibrėžta išimtinė tvarka
seniems atvejams, t. y. iki 2003 m. vasario 19 d. atliktiems mokėjimams. Tačiau kitais atvejais, remiantis pirma laiško dalimi, Komisijos iki šiol turėta teisinė pozicija dar kartą aiškiai patvirtinama.
59. Todėl net jei būtų laikoma, jog, priešingai nei čia ginama nuomonė, komisaro M. Barnier laiško pirma dalis sukelia privalomų teisinių pasekmių, šis laiškas bet kuriuo atveju patvirtina tai, kas išplaukia dar iš 2001 m. pastabos. Taigi šiuo požiūriu laiško negalima užginčyti.
60. Taip pat ir Italijos Respublikos nurodyti Teisingumo Teismo sprendimai neleidžia man vertinti kitaip.
61. Pirmiausia kalbant apie sprendimą Herpels (48), ta byla turi tam tikro panašumo su šia byla, nes joje, kaip ir šiuo atveju, motyvuojant teisingumu, buvo nustatyta išimtinė tvarka : toje byloje nagrinėjamu atveju Komisija ieškinį pateikusiam pareigūnui „ad personam“ paskyrė diferencijuotą išmoką prie darbo užmokesčio, o šioje byloje nagrinėjamu atveju dėl teisėtų lūkesčių apsaugos ji nustatė išimtinę tvarką dotacijoms iš struktūrinių fondų suteikti. Vis dėlto tarp šių dviejų atvejų yra svarbių skirtumų : pirma, byloje Herpels, Teisingumo Teismui nusprendus, aplinkybes reikėjo peržiūrėti iš naujo, ir tai vyko keliais etapais, kurie atsispindėjo keliuose vienas po kito ieškovui išsiųstų skirtingo turinio laiškų. Nagrinėjamu atveju, priešingai, kaip jau nurodyta, nėra pagrindo teigti, kad Komisija kada nors iš esmės būtų pakeitusi savo nuomonę dėl susidariusios teisinės padėties aiškinimo. Ji šios nekintančios pozicijos laikėsi ilgą laiką ir susirašinėdama galiausiai dar kartą pateikė ją ginčijamame komisaro M. Barnier laiške. Antra, byloje Herpels
nauja „ad personam“ suteikta diferencijuota išmoka visiškai
pakeitė iki tol mokėtą ekspatriacijos išmoką, taigi pastarosios mokėjimo nutraukimas ir diferencijuotos išmokos skyrimas tarpusavyje buvo labai susiję, kaip dvi to paties medalio pusės. Kitaip yra nagrinėjamu atveju: kaip minėta, ginčijamas laiškas jokiu būdu apskritai
nepakeičia ligšiolinės Komisijos pozicijos nauja, o tik nustato siaurai apibrėžtą išimtinę tvarką
seniems atvejams; ateityje Komisija laikysis savo ligšiolinės nuomonės, pagal kurią avansiniai mokėjimai iš esmės neatitinka reikalavimų.
62. Keturi sprendimai Prancūzija prieš Komisiją (49), kuriais remiasi Italijos Respublika, taip pat nepatvirtina, jog galima ginčyti komisaro M. Barnier laišką. Kadangi, neatsižvelgiant į tai, jog šiuose sprendimuose ieškinių priimtinumo ir pagrįstumo nagrinėjimas buvo nevykusiai supainiotas, šios bylos nuo dabar nagrinėjamosios iš esmės skiriasi ir savo turiniu. Generalinio advokato G. Tesauro žodžiais, tose bylose atitinkamai buvo nagrinėjami aktai, „kuriuose visiškai aiškiai skelbiamas noras sukurti pareigas jų adresatams“(50), pavyzdžiui, elgesio kodeksas, nustatantis konkrečias pareigas ir terminus nacionalinėms institucijoms. Atvirkščiai, nagrinėjamoje byloje C‑324/03 ginčijamas komisaro M. Barnier laiškas iš pat pradžių buvo aiškiai pagrįstas Komisijos nuomone, jog ginčijamų mokėjimų atžvilgiu, šiaip ar taip, niekada neegzistavo teisė į dotacijas iš struktūrinių fondų. Kaip jau minėta, šiuo laišku atitinkamai nebuvo siekiama šios teisės atimti ar apsunkinti jos įgyvendinimo papildomomis sąlygomis; laiškas niekaip nepakeitė Italijos Respublikos teisinės pozicijos(51) .
63. Taigi pritariu Komisijai, kad ieškinys byloje C‑324/03 yra nepriimtinas.
b) Byla C‑431/03
64. Byloje C‑431/03 Komisija tvirtina, kad ieškinys yra nepriimtinas dėl lis pendens, nes Italijos Respublika ieškinį dėl to paties ginčo dalyko jau yra pareiškusi byloje C‑324/03. Be to, Komisija pakartoja savo prieštaravimus dėl priimtinumo, kuriuos ji jau yra pateikusi byloje C‑324/03.
65. Remiantis komisaro M. Barnier lydraščiu, jo 2003 m. liepos 29 d. laiško Nr. 26777 a prasmė ir tikslas buvo tik vertimo klaidos jo ankstesniame 2003 m. gegužės 14 d. laiške Nr. 26777 ištaisymas.
66. Tačiau vien šis ketinimas dar nereiškia, kad ir naujas laiškas nėra ginčijamas teisės aktas, taigi sprendimo pobūdį turintis aktas, sukeliantis privalomas teisines pasekmes. Visiškai įmanoma, kad, prisidengus vertimo klaidos ištaisymu, ankstesniam teisės aktui, turinčiam sprendimo pobūdį, suteikiamas visiškai kitoks turinys nei anksčiau paskelbtas. Tokiu atveju suinteresuotiesiems asmenims turėtų būti įmanoma reikalauti teisinės apsaugos naujo sprendimo turinio atžvilgiu. Tai tiktų ypač tuo atveju, kai, kaip ir šiuo atveju, būtų ištaisomos pastraipos pagrindinėse laiško vietose, kuriose išsamiai išdėstoma nauja išimtinė tvarka iki 2003 m. vasario 19 d. atliktų mokėjimų atžvilgiu.
67. Galiausiai nagrinėjamu atveju gali likti neišspręstas klausimas, ar galima ginčyti būtent ginčijamos pastraipos teksto ištaisymą, nes, kaip ir byloje C‑324/03, ši laiško dalis byloje C‑431/03 apskritai nėra Italijos Respublikos ieškinio dalykas. Beveik identiškai suformuluoti ieškiniai nukreipti ne
prieš naujai nustatytą ir, be to, Italijos Respublikai palankią išimtinę tvarką
ir į konkretų jos įforminimą, o prieš pakartotinai patvirtintą ir Italijai nepalankią bendrą Komisijos poziciją, kuria remiantis nacionalinių įstaigų avansiniai mokėjimai iš esmės neatitinka reikalavimų. Todėl ieškinys byloje C‑431/03 yra nukreiptas tik prieš tą laiško Nr. 26777 a dalį, kuri yra identiška pirmajam laiškui Nr. 26777 ir kuri nebuvo pakeista.
68. Taigi tai, kas pasakyta bylos C‑324/03 atžvilgiu(52), atitinkamai tinka ir bylai C‑431/03. Italijos Respublikos ieškinys yra nepriimtinas jau vien todėl, kad jo dalykas nėra sprendimas, sukeliantis privalomų teisinių pasekmių, o pagrįstas tik Komisijos nuomonės išreiškimu arba pranešimu, kurie pagal EB 230 straipsnio 1 dalį negali būti ginčytinais aktais. Vis dėlto net jeigu komisaro M. Barnier laiškui norėta priskirti
privalomas teisines pasekmes, tai galėtų būti tik (papildomas) 2001 m. pastabos patvirtinimas, kurio, kaip vien tik pakartotinio nurodymo, savo ruožtu nebūtų galima ginčyti.
69. Be to, Komisija teisingai pastebėjo, kad ieškinys yra nepriimtinas dėl kitos bylos nagrinėjimo teisme. Teisingumo Teismas ne kartą yra nustatęs, kad vėliau pateiktas ieškinys yra nepriimtinas, jei jis susijęs su tomis pačiomis bylos šalimis, pagrįstas tais pačiais pagrindais ir juo siekiama panaikinti tą patį teisės aktą, kaip anksčiau teismui pateiktu ir nagrinėjamu ieškiniu(53) .
70. Taigi šiuo atveju padėtis yra tokia: Italijos Respublikos ieškiniai bylose C‑324/03 ir C‑431/03 yra susiję su tomis pačiomis bylos šalimis, pagrįsti tais pačiais pagrindais (kurie iš esmės netgi identiškai suformuluoti)(54) ir jais siekiama panaikinti tas pačias likusias nepakeistas komisaro M. Barnier laiško dalis. Bylos C‑324/03 ginčo dalyko nagrinėjimas teisme taip pat yra kliūtis priimti sprendimą nagrinėti ieškinį byloje C‑431/03.
71. Todėl aš sutinku su Komisija, kad ieškinys byloje C‑431/03 taip pat yra nepriimtinas.
2. Ieškinių pagrįstumas
72. Abiejose bylose (C‑324/03 ir C‑431/03) pirmiausia tvirtinama, kad pažeisti Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnis bei 1 atitikties reikalavimams taisyklės 1 ir 2 punktai(55) . Tarp šalių kilo ginčas, ar ir kokiomis sąlygomis iš Bendrijos struktūrinių fondų gali būti užtikrinamos dotacijos nacionalinių įstaigų
avansiniams mokėjimams . Tiksliau sakant, nagrinėjamas klausimas, ar Komisija gali valstybių narių prašomus tarpinius mokėjimus ir paskutinio likučio mokėjimus (Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos antras sakinys) susieti su nacionalinių avansinių mokėjimų panaudojimo įrodymų pateikimu. Italijos Respublika mano, kad tai pažeidžia minėtas Pagrindinio ir Įgyvendinimo reglamentų nuostatas.
73. Atsižvelgdama į konstatuotą abiejų ieškinių nepriimtinumą, papildomai pareiškiu savo nuomonę dėl šios problemos. Mano nuomone, Komisijos teiginys yra įtikinamesnis nei Italijos Respublikos.
74. Remiantis Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos tekstu, iš principo neužkertamas kelias tam, kad iš struktūrinių fondų būtų kompensuojami ir galutinių gavėjų avansiniai mokėjimai(56) atskiriems gavėjams. Pagal tos pačios nuostatos antrą sakinį pakanka, kad valstybės narės praneštų Komisijai apie remtinas išlaidas, kurios turi būti susijusios su galutinių gavėjų faktiškai sumokėtais mokėjimais . Sąvokos „mokėjimai“ ir „išlaidos“ yra pakankamai plačios. Bendrijos teisės aktų leidėjas žodį „mokėjimai“ supranta kaip giminingą sąvoką, kuri apima ne tik avansinius mokėjimus(57) .
75. Kaip bet kuriuo atveju išplaukia iš Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos antro sakinio, tinkamos yra tik nacionalinių įstaigų Komisijai atliekant tarpinius mokėjimus arba sumokant paskutinį likutį faktiškai sumokėtos išlaidos
ir tai tik tuomet, kai tokios išlaidos pagrindžiamos gautomis sąskaitomis faktūromis arba apskaitos dokumentais, kurie turi tokią pat įrodomąją vertę. 1 atitikties reikalavimams taisyklės 2 punkte ta taisyklė patikslinama. Ja remiantis, paprastai turi būti pateikiamos gautos sąskaitos faktūros; jeigu to negalima padaryti, turi būti pateikiami lygiavertės įrodomosios vertės apskaitos dokumentai.
76. Nurodyta tvarka pagrįsta išlaidų kompensavimo principu (58) . Iš Bendrijos struktūrinių fondų privalo būti iš esmės kompensuojamos tik nacionalinių įstaigų išlaidos, pagrįstos jų panaudojimo įrodymais. Taigi nepakanka, kad nacionalinė įstaiga (galutinis gavėjas) apskritai būtų atlikusi
mokėjimus, ji taip pat turi sugebėti įrodyti, kam
konkrečiai buvo panaudoti tokiu būdu suteikti paramos pinigai.
77. Išlaidų kompensavimo principo prasmė ir tikslas yra sumažinti Bendrijos biudžeto finansinę riziką. Turi būti užkirstas kelias tam, kad Bendrija iš struktūrinių fondų pirmiausia suteiktų dotacijas, o vėliau netikslingo paramos pinigų naudojimo atveju negali jų susigrąžinti arba gali tai padaryti tik didelių pastangų dėka. Galiausiai šitaip reikia atsižvelgti į patikimo finansų valdymo principą (EB 74 straipsnis). Glaudus ryšys tarp patikimo finansų valdymo ir reikalavimo pateikti išlaidų įrodymus (kartu ir panaudojimo įrodymus) tampa ypač akivaizdus Reglamento Nr. 1260/1999 keturiasdešimt trečioje konstatuojamojoje dalyje.
78. Savaime suprantama, kad nacionalinėms įstaigoms nedraudžiama atskiriems gavėjams pervesti avansinių mokėjimų iš savo lėšų, t. y. atlikti mokėjimus, dėl kurių dar nepateiktas konkretaus panaudojimo įrodymas. Italijos Respublika padarė teisingą išvadą, kad atskirų gavėjų nepakankamas finansinis pajėgumas dažnai reikalauja pervesti jiems avansinius mokėjimus siekiant užtikrinti nekliudomą remiamų projektų įgyvendinimo pradžią(59) . Tačiau tokiu atveju rizika, kad avansiniai mokėjimai bus panaudoti netikslingai ir dėl to vėliau bus reikalaujama juos grąžinti, tenka atitinkamai valstybei narei, o ne Bendrijai. Tik nacionalinės įstaigos avansinių mokėjimų sumų pervedimo momentu gali įvertinti, ar atskiras gavėjas užtikrina tikslingą paramos pinigų panaudojimą. Atitinkamai nacionalinės įstaigos, o ne Bendrija turėtų atsakyti už riziką, jeigu reikalavimai ar jų dalis nebus patenkinti, be to, joms turėtų tekti galimo susigrąžinimo rūpesčiai. Bet kuriuo atveju dotacijos iš Bendrijos struktūrinių fondų pagal Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos antrą sakinį gali būti suteiktos tik tuomet, kai turimos gautos sąskaitos faktūros arba apskaitos dokumentai, turintys tokią pat įrodomąją vertę, t. y. kai nacionalinės įstaigos avansiniams mokėjimams nustatoma konkreti paskirtis ir dėl jų turimi panaudojimo įrodymai.
79. Valstybėms narėms suteikiama plati teisė atskiriems gavėjams avansinius mokėjimus iš savo lėšų, o pati Bendrija, administruodama savo struktūrinius fondus, labai retai nukrypsta nuo (vėlesnio) išlaidų kompensavimo principo. Iš Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 2 dalies išplaukia, kad Komisija valstybėms narėms iš struktūrinių fondų lėšų gali pervesti avansinius mokėjimus, kurių dydis sudaro iki 7 % fondų įnašo, skirto minėtai pagalbai. Taigi tik tokia rizikos, kad struktūrinių fondų lėšos nebus tikslingai naudojamos ir vėliau esant reikalui turės būti reikalaujama jas grąžinti, dalis tenka ir Bendrijos biudžetui. O Pagrindinis reglamentas leidžia Komisijai suteikti lėšų iš struktūrinių fondų tokiems avansiniams mokėjimams, kartu nereikalaudamas pateikti naudojimo įrodymų. Visiems kitiems mokėjimams, ypač šiuo atveju svarbiam dotacijų suteikimui panaudojant tarpinius mokėjimus
ir paskutinio likučio mokėjimą
iš struktūrinių fondų, be išimčių taikomas Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos antras sakinys bei išlaidų kompensavimo pateikiant panaudojimo įrodymus principas.
80. Jei Bendrijai būtų leidžiama ir tarpinių mokėjimų bei paskutinio likučio mokėjimo atveju teikti dotacijas nacionalinių įstaigų išlaidoms iš struktūrinių fondų, dėl kurių (dar) negauta panaudojimo įrodymų, būtų apeinamas Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos antras sakinys ir jame nustatytas Bendrijos biudžeto rizikos apribojimas 7 % fondų įnašo, skirto minėtai pagalbai.
81. Argumentai, kuriais Italijos Respublika grindžia tai, kad vykdant nacionalines pagalbos programas galutinių gavėjų avansiniams mokėjimams bendram finansavimui nereikia naudojimo įrodymų, manęs neįtikina.
82. Teisinga, kad Pagrindiniame reglamente, kiek tai svarbu šiuo atveju, išskiriamos dvi paramos lėšų panaudojimo galimybės: pirma, vadinamoji veikla, už kurią atsako patys galutiniai gavėjai(60), antra, priemonės, kurioms pirmiausia priskiriamos pagalbos programos(61) .
83. Abiem atvejais taip pat skiriasi pirminis nacionalinių įstaigų mokėjimų įrodymo traktavimas. Veiklos
atveju Komisijai reikia įrodyti tuos mokėjimus, kuriuos galutiniai gavėjai sumoka jų įgaliotoms įmonėms (1 atitikties reikalavimams taisyklės 1.3 punktas), o nacionalinių pagalbos programų atveju, priešingai, turi būti įrodyti galutinių gavėjų paramos mokėjimai atskiriems gavėjams (1 atitikties reikalavimams taisyklės 1.2 punktas).
84. Atidžiau panagrinėjus, abiem mokėjimų rūšims (ir mokėjimams vykdant veiklą, ir mokėjimams vykdant pagalbos programas), žinoma, vienodai galioja išlaidų kompensavimo principas ir kartu reikalavimas pateikti sumokėtų išlaidų panaudojimo įrodymą. Kaip išplaukia iš 1 atitikties reikalavimams taisyklės 2 punkto, ši nuostata dėl savo struktūros taikoma abiem struktūrinės paramos rūšims – ir vienu, ir kitu atveju paprastai būtina gauti sąskaitas faktūras arba, jeigu to negalima padaryti, apskaitos dokumentus, turinčius tokią pat įrodomąją vertę(62) .
85. Nors paprastai paramos priemonių atveju vykdant nacionalines pagalbos programas sąskaitos faktūros ir apskaitos dokumentai, turintys tokią pat įrodomąją vertę, atsiranda ne santykiuose tarp galutinių gavėjų ir atskirų gavėjų, o tik vėlesniuose santykiuose tarp atskirų gavėjų ir ketvirtųjų asmenų, kurių paslaugoms atskiri gavėjai galiausiai išleidžia paramos pinigus. Priešingai Italijos Respublikos nuomonei, pagal sistemos prasmę ir tikslą reikia remtis ir įrodymais, esančiais santykiuose tarp atskirų gavėjų ir ketvirtųjų asmenų. Pagal 1 atitikties reikalavimams taisyklės 1.2 punkto antro sakinį galutinių gavėjų sumokėti pagalbos mokėjimai turi būti įrodomi remiantis atitinkamos pagalbos sąlygomis ir tikslais. Tokiam įrodymui gali nepakakti įrodyti, kad buvo atliktas mokėjimas atskiram gavėjui, labiau reikia ir įrodymo apie konkretų atskiram gavėjui pervestų paramos lėšų panaudojimą. Kaip jau buvo pažymėta, toks įrodymas paprastai yra gautos sąskaitos faktūros arba apskaitos dokumentai, turintys tokią pat įrodomąją vertę (1 atitikties reikalavimams taisyklės 2 punktas).
86. Vykstat žodinei proceso daliai Italijos Respublika, man pasiteiravus, dar paaiškino, kad ji apskritai neabejoja dėl mokėjimų panaudojimo įrodymų pateikimo vykdant nacionalines pagalbos programas reikalingumo. Jai svarbesnis laiko momentas, kada šie panaudojimo įrodymai turi būti pateikti.
87. Šiomis aplinkybėmis primintina, kad taikant išlaidų kompensavimo principą kaip tik turėtų būti išvengta Bendrijos biudžeto išlaidų, kurių panaudojimas dar neįrodytas, dotavimo rizikos. Tik tuomet, kai valstybė narė turi vykdant nacionalines pagalbos programas savo atliktų mokėjimų panaudojimo įrodymus, ji gali pateikti paraiškas dotacijoms iš struktūrinių fondų, t. y. paraiškas dėl Komisijos tarpinių mokėjimų arba paskutinių likučių mokėjimų. Iki
šio momento valstybės narės gali naudoti avansinius mokėjimus, sudarančius tik iki 7 % fondų įnašo dydžio, kuriuos joms suteikė Komisija, pervesdama juos kaip avansinius mokėjimus, ir, be abejo, kurių atžvilgiu nereikalaujama panaudojimo įrodymų (Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos pirmas sakinys, skaitomas kartu su 2 dalimi).
88. Atsižvelgdama į šias aplinkybes, manau, kad Komisija, susiedama dotacijų nacionalinių įstaigų avansiniams mokėjimams vykdant pagalbos programas suteikimą su panaudojimo įrodymais, elgiasi teisėtai. Todėl Italijos Respublikos ieškiniai yra ne tik nepriimtini, bet ir nepagrįsti.
V – Bylinėjimosi išlaidos
89. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Italijos Respublika pralaimėjo bylas C‑324/03 ir C‑431/03, pastaroji turi jas padengti.
90. Byloje C‑138/03, kurioje nebereikia priimti sprendimo, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas savo nuožiūra pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 6 dalį. Šiuo atveju bylinėjimosi išlaidas turi padengti Komisija, nes dėl jos pirminio elgesio Italijos Respublika turėjo pagrindą pareikšti ieškinį ir tik pareiškus ieškinį buvo panaikinti abu ginčijami sprendimai bei papildomai sumokėta ginčijama pinigų suma.
VI – Išvada
91. Remdamasi išdėstytais motyvais, Teisingumo Teismui siūlau:
– pripažinti, kad byloje C‑138/03 nėra reikalo priimti sprendimo, ir priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas,
– bylose C‑324/03 ir C‑431/03 atitinkamai atmesti ieškinius ir priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	Žr. pirmiausia bylas T‑207/04, T‑223/04 (anksčiau – C‑401/03), T‑345/04, T‑443/04, T‑26/05, T‑82/05, T‑83/05 ir T‑140/05.
(3)
–	2005 m. kovo 16 d. Pirmosios instancijos teismo nutartys bylose T‑207/04, T‑223/04 ir T‑345/04.
(4)
–	OL L 161, p. 1. Paskutinį kartą keistas Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų II priedo 15 skyriaus 2 punktu (OL L 236, 2003, p. 658).
(5)
–	OL L 193, p. 39.
(6)
– OL L 72, p. 66. Beje, toks pat 1 taisyklės 2 punkto pakeitimas buvo padarytas dar 2003 m. birželio 27 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1145/2003 (toliau –Reglamentas Nr. 1145/2003), taip pat įsigaliojusiu atgaline data nuo 2000 m. rugpjūčio 5 d.; tačiau tas pakeitimas buvo padarytas nesilaikant nustatytos procedūros ir dėl to turėjo būti pakartotas (šiuo atžvilgiu žr. Reglamento Nr. 448/2004 dešimtą konstatuojamąją dalį).
(7)  – Išsamumo dėlei pažymėtina, kad Reglamentu Nr. 448/2004 1.3 punktas buvo pervardintas 1.4 punktu. Kadangi visi per procesą pateikti dokumentai vis dėlto susiję su pirminės redakcijos Reglamento Nr. 1685/2000 atitikties reikalavimams taisyklėmis, toliau bus remiamasi tik pirmine redakcija ir jos numeracija.
(8)
–	Italų kalba parengto Regioninės politikos generalinio direktorato generalinio direktoriaus raštas Italijos Respublikos Nuolatiniam atstovui prie Europos Sąjungos įregistruotas numeriu 108098, Reg. Nr. Regio/A2/JW/cs D(2001) 220852.
(9)
–	Žr. Reglamento Nr. 1260/1999 9 straipsnio l punkte pateiktą apibrėžimą.
(10)
–	Žr. 1 atitikties reikalavimams taisyklės 1.2 punktą.
(11)
–	Kalbama apie Reglamento Nr. 1260/1999 47 straipsnio 1 dalies a punkte ir 48 straipsnyje minimą komitetą, kuris, kaip vadybos komitetas, be kita ko, turi teisę išsakyti savo nuomonę tvirtinant Reglamento įgyvendinimo taisykles to paties reglamento 30 straipsnio 3 dalies ir 53 straipsnio 2 dalies prasme (žr. Reglamento Nr. 1260/1999 47 straipsnio 3 dalį).
(12)
–	2002 m. lapkričio 27 d Komisijos regioninės politikos generalinio direktorato generalinio direktoriaus Gray raštas Regionų plėtros ir pertvarkos komiteto nariams, Reg. Nr. REGIO/G2/BS D(2002) 821054.
(13)
–	Italų kalba parengto rašto vidaus registracijos Nr. D(2003) – BLB/hk 26777.
(14)
–	Vokiškai pagal prasmę – „iki šios dienos užbaigta skyrimo procedūra“.
(15)
–	Vokiškai pagal prasmę – „skyrimo procedūra, su kuria susijęs konkursas buvo užbaigtas iki šios dienos“.
(16)
–	Anglų kalba parengto 2003 m. liepos 29 d. komisaro M. Barnier lydraščio ministrui G. Tremonti tekstas buvo toks: „It has come to my attention that there were errors in translation in the letter sent to you dated 14 May 2003 on the eligibility of advances. These errors have now been corrected and the correct version of the letter is enclosed. Please note that the enclosed letter replaces the letter sent on 14 May, although this version still takes effect from 14 May 2003 . ” Lydraščio ir priedų Reg. Nr. D(2003) – 26777 a – BLB/hk.
(17)
–	Žr. šios išvados 14 punktą.
(18)
–	Žr. šios išvados 15 punktą.
(19)
–	„Moksliniai tyrimai, technologinis vystymasis, aukštasis išsilavinimas“. Šią programą 2000–2006 m. laikotarpiui Komisija 2000 m. rugpjūčio 8 d. patvirtino kaip Bendrijos paramos Bendrijos struktūrinei pagalbai koncepcijos dalį Italijoje 1 tikslui priskirtuose regionuose: Kampanijoje, Kalabrijoje, Apulijoje, Bazilikatoje, Sicilijoje ir Sardinijoje (patvirtinimo bylos Nr. K(2000) 2343, programos Nr. CCI N.1999 IT 16 1 PO 003).
(20)
–	Italų kalba parengto už Italiją atsakingo Regioninės politikos generalinio direktorato skyriaus vadovo Engwegen laiškas Nr. 100629, Reg. Nr. Regio/E2 AP/gd D(2003) 620034.
(21)
–	Italų kalba už Prancūziją, Italiją ir Graikiją atsakingo Regioninės politikos generalinio direktorato direktoriaus Meadows laiškas Nr. 102627, Reg. Nr. Regio/E2 ap/gd D(2003) 620188.
(22)
–	Italų kalba už Prancūziją, Italiją ir Graikiją atsakingo Regioninės politikos generalinio direktorato direktoriaus Meadows raštas Nr. 106837, Reg. Nr. Regio/E/2/ – ap/(2003) 620701.
(23)
–	Žr. šios išvados 14 punktą.
(24)
–	Italijos Respublikos dubliko 16 ir paskesni punktai, ypač 20 punktas.
(25)
–	Italijos Respublikos dubliko 17 ir 19 punktai.
(26)
–	2004 m. rugsėjo 28 d. Sprendimas MCI prieš Komisiją
(T‑310/00, Rink. p. I‑0000, 55 ir 63 punktai); 1999 m. spalio 14 d. Sprendimas CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją (T‑191/96 ir T‑106/97, Rink. p, II‑3181, 63 punktas) ir 1979 m. kovo 6 d. Sprendimas Simmenthal prieš Komisiją (92/78, Rink. p. 777, 32 punktas).
(27)
–	1980 m. kovo 5 d. Sprendimas Koenecke prieš Komisiją
(76/79, Rink. p. 665, 9 punktas) ir 1998 m. kovo 31 d. Sprendimas Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
(sujungtos bylos C‑68/94 ir C‑30/95, Rink. p. I‑1375, 74 punktas).
(28)
–	Tai aiškiai nurodyta sprendime MCI prieš Komisiją
(nurodytas 26 išnašoje, 46 ir 61 punktai). Panašiais svarstymais pagrįstas sprendimas CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją
(T‑191/96 ir T‑106/97, nurodytas 26 išnašoje, 63 punktas).
Žr. iš esmės taip pat 1971 m. kovo 31 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą
(22/70, vadinamas „AETR“, Rink. p. 263, 40 punktas), kuriame nurodyta, jog ieškinys pagal EB sutarties 230 straipsnį „privalo, remiantis (EB sutarties 220 straipsnio 1 dalies) nuostata, prisidėti prie užtikrinimo, kad aiškinant ir taikant Sutartį būtų laikomasi teisės“, ir 1986 m. balandžio 23 d. sprendimą Les Verts prieš Parlamentą
(294/83, Rink. p. 1339, 23 punktas), kuriame nustatyta, kad „nei valstybės narės, nei Bendrijos institucijos neišvengia kontrolės dėl jų priimtų teisės aktų suderinamumo su Bendrijos konstituciniu dokumentu – Sutartimi“. Dėl teisminės kontrolės būtinumo teisinėje visuomenėje taip pat žr. neseną 2002 m. liepos 25 d. Sprendimą Unión de Pequeños Agricultores
(C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 38 punktas).
(29)  –	Taip atsitiko keletoje 2 išnašoje nurodytų bylų.
(30)
–	Dėl būtinumo priimti sprendimą nebuvimo kitokio teisės akto panaikinimo atveju žr., pvz., 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Italija prieš Komisiją
(C‑372/97, Rink. p. I‑0000, 33–38 punktai); 1997 m. kovo 4 d. Nutartį Vokietija prieš Komisiją
(C‑46/96, Rink. p. I‑1189, ypač 6 punktas) ir 1993 m. kovo 8 d. Nutartį Lezzi Pietro prieš Komisiją
(C‑123/92, Rink. p. I‑809, ypač 8–11 punktai).
(31)
–	Dėl 2001 m. pastabos žr. šios išvados 11 ir 12 punktus.
(32)
–	Sprendimas Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
(nurodytas 27 išnašoje, 62 punktas); sprendimas AETR
(nurodytas 28 išnašoje, 42 punktas) ir sprendimas Les Verts prieš Parlamentą
(nurodytas 28 išnašoje, 24 punktas); be to, 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimas IBM prieš Komisiją
(60/81, Rink. p. 2639, 9 punktas); 1999 m. spalio 5 d. Sprendimas Nyderlandai prieš Komisiją
(C‑308/95, Rink. p. I‑6513, 26 punktas); 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimas Portugalija prieš Komisiją
(C‑249/02, Rink. p. I‑0000, 35 punktas) ir 2004 m. gruodžio 9 d. Sprendimas Komisija prieš Greencore
(C‑123/03 P, Rink. p. I‑0000, 44 punktas).
(33)
–	Sprendimas Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
(nurodytas 27 išnašoje, 63 punktas). Taip pat 32 išnašoje nurodyti sprendimai IBM prieš Komisiją . (9 punktas), Portugalija prieš Komisiją
(35 punktas) ir Komisija prieš Greencore
(39 punktas); 28 išnašoje nurodytas sprendimas AETR
(42 punktas) bei 2004 m. sausio 28 d. Nutartis Nyderlandai prieš Komisiją
(C‑164/02, Rink. 2004, I‑1177, 19 punktas).
(34)
–	Atitinkamai Italijos Respublika prašo panaikinti laišką tiek, kiek juo nepripažįstamas valstybių narių po 2003 m. vasario 19 d. teikiant valstybės pagalbą avansinių mokėjimų atitiktis reikalavimams.
(35)
–	Pagrindinis reglamentas ir Įgyvendinimo reglamentas su Atitikties reikalavimams taisyklėmis.
(36)
–	Šiuo klausimu žr. dar 1959 m. liepos 17 d. Sprendimą Phoenix-Rheinrohr prieš Hohe Behörde
(20/58, Rink. p. 167, 182 ir paskesni punktai), kuriame ieškinys dėl laiško, kuriuo Hohe Behörde
„norėjo tik patvirtinti principus, kuriuos ji teisingai arba neteisingai laikė logiškai išplaukiančiais iš (galiojančios teisės)“, buvo pripažintas nepriimtinas.
(37)
–	Tačiau taip Italijos Respublika teigia savo dubliko 5 punkte.
(38)
–	Taigi išimtinė tvarka turi sprendimo galią; tai akivaizdu iš antros ginčijamo laiško dalies teksto: „La Commissione ha deciso
di considerare ammissibili < … > “ ir „La presente decisione
si riferisce < … > “, kas vokiečių kalba reikštų: „Die Kommission hat entschieden, … als zuschussfähig anzuerkennen …“ ir „Die vorliegende Entscheidung
betrifft …“ (išskirta autorės). Tai, ar Komisija šiuo atveju
atsižvelgdama į galiojančią teisinę padėtį apskritai galėjo
arba turėjo pripažinti iki 2003 m. vasario 19 d. atliktus mokėjimus tinkamus, vertinant jos laiško sprendžiamąjį pobūdį nėra svarbu: net jei šis aktas būtų buvęs neteisėtas, jis vis tiek gali turėti sprendimo pobūdį.
(39)
–	Šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
(C‑180/96, Rink. p. I‑2265, 28 punktas) ir 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimą Ispanija prieš Komisiją
(C‑443/97, Rink. p. I‑2415, 34 punktas); taip pat 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
(C‑114/86, Rink. p. I‑5289, 12 ir 13 punktai).
(40)
–	1998 m. liepos 16 d. Sprendimas Regione Toscana prieš Komisiją
(T‑81/97, Rink. p. II‑2889, 22 ir 23 punktai). Dėl to paties žr. 39 išnašoje nurodytus sprendimą Ispanija prieš Komisiją
(33 ir 34 punktai) ir sprendimą Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
(C‑114/86, 13 punktas).
(41)
–	Dėl Komisijos pranešimų, gairių ir kt. privalomumo jai pačiai žr., pvz., 2002 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimą Nyderlandai prieš Komisiją
(C‑382/99, Rink. p. I‑5163, 24 punktas) ir 2002 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo sprendimą Ispanija prieš Komisiją
(C‑351/98, Rink. p. I‑8031, 53 punktas); be to, 2003 m. balandžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimus BaByliss prieš Komisiją
(T‑114/02, Rink. p. II‑1279, 143 punktas) ir Royal Philips Electronics prieš Komisiją
(T‑119/02, Rink. p. II‑1433, 242 punktas); taip pat 1991 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Hercules Chemicals prieš Komisiją
(T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 53 punktas).
(42)
–	1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Portugalija prieš Komisiją
(C‑159/96, Rink. p. I‑7379, 24 punkto pirmas sakinys).
(43)
–	Sprendimas Komisija prieš Greencore
(nurodytas 32 išnašoje, 32 punktas) ir sprendimas Jungtinė Karalystė prieš Komisiją (C‑180/96, nurodytas 39 išnašoje, 28 punktas); taip pat žr. 1961 m. kovo 22 d. Sprendimą SNUPAT prieš Hohe Behörde
(sujungtos bylos 42/59 ir 49/59, Rink. p. 111, 158); 1988 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Irish Cement prieš Komisiją
(sujungtos bylos 166/86 ir 220/86, Rink. p. 6473, 16 punktas); 1996 m. sausio 11 d. Sprendimą Zunis Holding ir kt. prieš Komisiją
(C‑480/93 P, Rink. p. I‑1, 14 punktas) ir 1990 m. lapkričio 21 d. Nutartį Infortec prieš Komisiją
(C‑12/90, Rink. p. I‑4265, 10 punktas).
(44)
–	1998 m. gegužės 4 d. Nutartis BEUC prieš Komisiją
(T‑84/97, Rink. p. II‑795, 52 punktas) ir 2004 m. gruodžio 7 d. Nutartis Internationaler Hilfsfonds prieš Komisiją
(C‑521/03 P, Rink. p. I‑0000, 47 punktas).
(45)
–	Žr. šios išvados 11 ir 12 punktus.
(46)
–	Šiuo laišku Nr. 100629, kuris yra bylos C‑138/03 dalykas (žr. šios išvados 23 punktą), be kita ko, nurodyta, kad atsakingas generalinis direktoratas nusprendė nuo šiol išskaityti atitinkamas sumas iš mokėjimo paraiškose prašomų sumų.
(47)
–	Žr. šios išvados 13 punktą.
(48)
–	1978 m. kovo 9 d. Sprendimas Herpels prieš Komisiją
(54/77, Rink. p. 585, 11–15 punktai).
(49)
–	1990 m. spalio 9 d. Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją (C‑366/88, Rink. p. I‑3571, 7–12 ir 23 punktai); 1991 m. lapkričio 13 d. Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją (C‑303/90, Rink. p. I‑5315, 7–11 ir 25 punktai); 1993 m. birželio 16 d. Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją (C‑325/91, Rink. p. I‑3283, 8–11 ir 23 punktai) ir 1997 m. kovo 20 d. Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją (C‑57/95, Rink. p. I‑1627, 6–10 ir 23 punktai).
(50)
–	1991 m. rugsėjo 19 d. generalinio advokato G. Tesauro išvada byloje Prancūzija prieš Komisiją
(C‑303/90, Rink. p. I‑5328, 11 punktas); panašios formuluotės pateikiamos ir G. Tesauro išvadose kitų 49 išnašoje nurodytų bylų atžvilgiu.
(51)
–	Žr. šios išvados 50 punktą.
(52)
–	Žr. šios išvados 48–63 punktus.
(53)
–	1985 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas Hoogovens Groep prieš Komisiją
(sujungtos bylos 172/83 ir 226/83, Rink. p. 2831, 9 punktas); 1987 m. spalio 27 d. Sprendimas Diezler prieš WSA
(sujungtos bylos 146/85 ir 431/85, Rink. p. 4283, 13–16 punktai) ir 1988 m. rugsėjo 22 d. Sprendimas Prancūzija prieš Parlamentą
(sujungtos bylos 358/85 ir 51/86, Rink. p. 4821, 12 punktas). Taip pat žr. dar 1971 m. gegužės 26 d. Sprendimą Bode prieš Komisiją
(sujungtos bylos 45/70 ir 49/70, Rink. p. 465, 11 punktas) ir 1973 m. gegužės 17 d. Sprendimą Perinciolo prieš Tarybą
(sujungtos bylos 58/72 ir 75/72, Rink. p. 511, 5 punktas).
(54)
–	Abiem atvejais prašoma panaikinti laišką tiek, kiek juo nepripažįstama valstybių narių po 2003 m. vasario 19 d. teikiant valstybės pagalbą avansinių mokėjimų atitiktis reikalavimams. Ieškinys atitinkamai pagrįstas dviem pagrindais dėl panaikinimo: nepakankamas pagrindimas (EB 253 straipsnis) ir Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio bei 1 atitikties reikalavimams taisyklės 1 ir 2 punktų pažeidimas.
(55)  –	Ši teisinė problema iš esmės būtų buvusi ieškinio dalykas ir byloje C‑138/03, kurioje nebėra reikalo priimti sprendimą.
(56)
–	Dėl „galutinių gavėjų“ sąvokos žr. Reglamento Nr. 1260/1999 9 straipsnio l punktą.
(57)  –	Tai tampa aišku ypač iš Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos pirmo sakinio, nors ši nuostata reglamentuoja ne nacionalinių įstaigų, o Komisijos mokėjimus; tačiau vartojama ta pati terminologija.
(58)  –	Turimas omenyje vėlesnis
išlaidų kompensavimas.
(59)  –	Beje, Komisija taip pat reguliariai atlieka tokius avansinių mokėjimų pervedimus, jei ji, pavyzdžiui, vykdydama tyrimų arba žemės ūkio politiką, paramos pinigus įmonėms išmoka pati ; vietoj daugelio žr. dėl tyrimų politikos priimtus sprendimus: 2005 m. kovo 17 d. Sprendimą Komisija prieš AMI Semiconductor ir kt . (C‑294/02, Rink. p. I‑0000, 33 punktas) ir 2005 m. vasario 24 d. Sprendimą Komisija prieš Implants
(C‑279/03, Rink. p. I‑0000, 13 punktas); dėl žemės ūkio politikos – mano 2003 m. kovo 3 d. išvadą byloje Comunità montana della Valnerina prieš Komisiją
(C‑240/03 P, Rink. p. I‑0000, 12 ir 14 punktai).
(60)  –	Reglamento Nr. 1260/1999 9 straipsnio l punkto pirmas sakinys kartu su k punktu.
(61)  –	Reglamento Nr. 1260/1999 9 straipsnio j punktas. Galutiniai gavėjai (nacionalinės įstaigos), užuot patys vykdę veiklą, gali atsisakyti finansuoti tam tikrus nacionalinių pagalbos programų
projektus, ir dėl to už šiuos projektus lieka atsakingi tretieji asmenys, vadinamieji atskiri gavėjai . Pavyzdžiui, šitaip universitetai ar privačios tyrimo įstaigos gali gauti dotacijų savo tyrimo projektams, už kurių vykdymą atsakingi jie patys.
(62)  –	Naujoje 1 atitikties reikalavimams taisyklės 2 punkto redakcijoje Reglamentu Nr. 448/2004 nebuvo padaryti turinio pakeitimai. Nors šios naujos redakcijos vokiškas tekstas („die von den Endbegünstigten als Zwischenzahlungen und Restzahlungen getätigten Zahlungen“) yra klaidinantis, juo siekiama sudaryti įspūdį, kad sąskaitomis faktūromis ar apskaitos dokumentais, turinčiais tokią pat įrodomąją vertę, turi būti įrodyti tik galutinių gavėjų atlikti tarpiniai mokėjimai ir paskutinio likučio mokėjimai, o galutinių gavėjų atskiriems gavėjams pervesti avansiniai mokėjimai – jau nebe. Tačiau iš daugelio kitų kalbinių versijų paaiškėja, kad galutiniai gavėjai sąskaitas faktūras ar apskaitos dokumentus, turinčius tokią pat įrodomąją vertę, ir toliau turi pateikti pagrįsdami visus
mokėjimus, taip pat ir jų pervestus avansinius mokėjimus, kai apie tokius mokėjimus Komisijai privaloma pranešti atsižvelgiant į jos tarpinius mokėjimus
arba paskutinio likučio mokėjimus iš struktūrinių fondų . Tai ypač aiškiai išreikšta prancūziškoje versijoje: „les paiements effectués par les bénéficiaires finals et déclarés au titre des paiements intermédiaires et de solde“.