62006CC0306
GENERALINIO ADVOKATO
M. POIARES MADURO IŠVADA,
pateikta 2007 m. spalio 18 d. (
1
)
Byla C-306/06
01051 Telecom GmbH
prieš
Deutsche Telekom AG
„Direktyva 2000/35/EB — Kova su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose — 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktis — Pavėluotas mokėjimas — Banko pavedimas — Data, nuo kurios mokėjimas turi būti laikomas įvykdytu“
1.
Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Oberlandesgericht Köln (Vokietija) Teisingumo Teismui pateikia klausimą dėl 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos Direktyvos 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose (
2
) 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčio išaiškinimo.
2.
Teisingumo Teismo iš esmės klausiama, ar remiantis pirmiau minėta nuostata, pagal kurią įvairiose kalbinėse versijose ir, visų pirma, versijoje vokiečių kalba kreditorius turi teisę reikalauti mokėti delspinigius, kai „jis laiku negavo jam priklausančios sumos, jei pavėluota dėl skolininko kaltės“, reikia, kai mokėjimas vykdomas banko pervedimu, kad mokėtina suma būtų laiku įskaityta į kreditoriaus sąskaitą ar pakanka, kad mokėjimo pavedimas būtų įvykdytas laiku tam, kad nereikėtų mokėti delspinigių arba kad jų mokėjimą būtų galima nutraukti.
3.
Reikia iš karto atkreipti dėmesį į tai, kad nors šis klausimas, atsižvelgiant į kai kurias kalbines versijas, kuriose ne visada kalbama apie laiku gautą mokėtiną sumą (
3
), gali pasirodyti keistas, tai neturi įtakos pagrindinio klausimui šioje byloje, kuri yra susijusi su rizikos paskirstymu tarp kreditoriaus ir skolininko, kai pastarasis nėra tiesiogiai atsakingas už mokėjimo vėlavimą.
I — Pagrindinė byla, teisinis pagrindas ir prejudicinis klausimas
4.
Pagrindinėje byloje nagrinėjamas ginčas tarp 01051 Telecom GmbH (toliau – ieškovė) ir Deutsche Telekom AG (toliau – Deutsche Telekom) dėl delspinigių mokėjimo. Šios dvi bendrovės teikia telekomunikacijų paslaugas visuomenei ir tinklų operatoriams. Be to, Deutsche Telekom kitiems operatoriams, kaip antai ieškovei, teikia sąskaitų išrašymo paslaugas.
5.
Nuo 1998 m. šie du operatoriai yra sudarę tinklų sujungimo susitarimą, pagal kurį jie vienas kitam išrašo sąskaitas už pagal šią sutartį suteiktas paslaugas ir tokiu pagrindu apskaičiuoja mokėtinas sumas. Šis sprendimas buvo kelis kartus iš dalies keistas. Paskutinės 2002 m. birželio 26 d. versijos 17.5 straipsnyje dėl pavėluoto mokėjimo nustatyta:
„Mokėjimo terminas praleidžiamas, jeigu tai nebuvo nustatyta priminimu, per 30 dienų po mokėjimo termino pradžios ir sąskaitos gavimo“.
6.
Be to, 2001 m. šalys sudarė sąskaitų išrašymo ir inkaso sutartį, kurios 8 punkte yra tokia nuostata:
„Kalendorinio mėnesio viduryje ar pabaigoje sutarties šalis gali išrašyti sąskaitą Deutsche Telekom neto sumoms, įskaitant PVM, kurias Deutsche Telekom pripažįsta mokėtinomis, už šiai bendrovei suteiktas paslaugas. Sąskaitoje nurodyta suma ne vėliau kaip per 30 dienų po jos gavimo turi būti pervesta į sąskaitoje nurodytą banko sąskaitą arba užskaityta.“
7.
Ieškovė teigia, kad minėtoji sąskaitų išrašymo ir inkaso sutarties nuostata turėtų būti taikoma ir pagal tinklų sujungimo sutartį, kad pavėluoto mokėjimo ir pareigos mokėti delspinigius prevencija ar pabaiga priklausytų ir nuo sąskaitoje faktūroje nurodytos sumos gavimo arba įskaitymo. Ji taip pat nusprendė turinti teisę Deutsche Telekom reikalauti mokėti delspinigius už likutinę sumą po atlikto užskaitymo, jei trisdešimtąją dieną po sąskaitos faktūros gavimo į jos sąskaitą nebuvo įskaityta visa mokėtina suma.
8.
Atsakovė teigia priešingai ir sako, kad tariamas susitarimas nebuvo įgyvendintas. Ji teigia, kad jau buvo sumokėjusi pagal tinklų sujungimo sutartį mokėtinas sumas laiku nusiųsdama bankui mokėjimo pavedimus, kuriuos šis gavo.
9.
Pirmosios instancijos teismas ir apeliacinis teismas sutinka, kad negalima sąskaitų išrašymo ir inkaso sutarties prilyginti tinklų sujungimo sutarčiai. Esant tokioms aplinkybėms ir tinklų sujungimo sutartyje nesant tikslios nuorodos apie momentą, nuo kurio pradedama mokėti delspinigius, jei mokėjimas vykdomas banko pervedimu, turi būti taikoma nacionalinė teisė.
10.
Vokietijos Civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB) 269 straipsnyje nustatyta:
„1.   Jei prievolės vykdymo vieta nėra nustatyta ir negali būti numanoma atsižvelgiant į aplinkybes ir, visų pirma, prievolinių santykių pobūdį, prievolė turi būti vykdoma toje vietoje, kur skolininkas gyveno skolos atsiradimo momentu.
2.   Jei prievolė atsirado skolininkui vykdant prekybinę ar gamybinę veiklą ir jei pastarojo prekybos ar gamybos patalpos buvo ne jo gyvenamojoje, o kitoje vietoje, šių patalpų vieta pakeičia gyvenamąją vietą.
3.   Vien tik remiantis faktu, kad skolininkas apmoka siuntimo išlaidas, negalima daryti išvados, kad vieta, kurioje turi būti vykdomas siuntimas, turi būti prievolės įvykdymo vieta.“
11.
BGB 270 straipsnyje numatoma:
„1.   Kilus abejonei, skolininkas savo rizika ir išlaidomis turi persiųsti pinigus į kreditoriaus gyvenamąją vietą.
2.   Jei skola atsirado kreditoriui vykdant prekybinę ar gamybinę veiklą ir jei pastarojo prekybos ar gamybos patalpos buvo ne jo gyvenamojoje, o kitoje vietoje, šių patalpų vieta pakeičia gyvenamąją vietą.
3.   Jei po skolos atsiradimo pasikeitus kreditoriaus gyvenamajai vietai arba jam priklausančių prekybos ar gamybos patalpų vietai padidėja siuntimo išlaidos ar rizika, kreditorius pirmuoju atveju turi padengti išlaidų perviršį, o antruoju – prisiimti riziką.
4.   Su prievolės vykdymo vieta susijusios nuostatos lieka nepakitusios“.
12.
Šie straipsniai buvo suformuluoti remiantis nacionaline teismų praktika ir teisės doktrina, ir jais remiantis galima daryti išvadą, kad mokant banko pervedimu, kaip šiuo atveju ir yra, prievolė laikoma įvykdyta laiku, kai: i) mokėjimo pavedimas skolininko finansų įstaigą pasiekė iki mokėjimo termino pabaigos, ii) skolininko sąskaitoje yra pakankamai lėšų arba atitinkamas kredito limitas ir iii) skolininko finansų įstaiga priima mokėjimo pavedimą. Kitaip tariant, nebūtina, kad suma fiziškai būtų įskaityta į kreditoriaus sąskaitą, kad mokėjimas būtų atliktas.
13.
Galiausiai, perkeliant Direktyvą 2000/35 iš dalies pakeistame BGB 286 straipsnyje nustatyta:
„1.   Jei skolininkas neįvykdo prievolės gavęs kreditoriaus priminimą prasidėjus mokėjimo terminui, priminimas yra laikomas prievolės pažeidimo įrodymu. Ieškinio padavimas dėl prievolės įvykdymo ir pranešimas apie vykdomąjį raštą dėl apmokėjimo supaprastintame procese yra prilyginami priminimui.
2.   Priminimas nereikalingas, kai:
i.
Prievolės vykdymo data buvo nustatyta pagal kalendorių.
ii.
Prieš vykdant prievolę turi įvykti konkretus įvykis ir buvo nustatytas atitinkamas laikotarpis prievolei įvykdyti taip, kad jį būtų galima apskaičiuoti pagal kalendorių nuo minėtojo įvykio datos.
iii.
Skolininkas rimtai ir galutinai atsisako vykdyti pareigą.
iv.
Pripažinimas pažeidusiu prievolę nedelsiant yra pagrįstas dėl konkrečių priežasčių ir atsižvelgiant į abiejų šalių interesus.
3.   Skolininkas laikomas praleidusiu prievolės įvykdymo terminą vėliausiai per trisdešimt dienų nuo mokėjimo termino pradžios ir sąskaitos faktūros arba lygiaverčio prašymo sumokėti gavimo, jei jis nesumokėjo anksčiau; tai taikoma skolininkui vartotojui tik tuo atveju, jei sąskaitoje faktūroje arba prašyme sumokėti daroma aiški nuoroda į tokias pasekmes. Jei sąskaitos faktūros arba prašymo sumokėti gavimo data nėra aiški, skolininkas, jei jis nėra vartotojas, pripažįstamas praleidusiu prievolės įvykdymo terminą vėliausiai per trisdešimt dienų nuo mokėjimo termino pradžios ir priešpriešinės prievolės įvykdymo.
4.   Skolininkas nėra pripažįstamas praleidusiu prievolės įvykdymo terminą, kol prievolė nevykdoma dėl aplinkybių, už kurias jis nėra atsakingas.“
14.
Perkeltos Direktyvos 2000/35 dėl pavėluoto mokėjimo 3 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad:
a)
delspinigiai pagal d punktą tampa mokėtini nuo dienos, einančios po mokėjimo dienos arba mokėjimo termino pabaigos, nustatytų sutartyje;
b)
jei sutartyje mokėjimo diena ar terminas yra nenustatyti, delspinigiai tampa mokėtini automatiškai, nereikalaujant priminimo:
i)
per trisdešimt dienų, einančių po dienos, kai skolininkas gauna sąskaitą ar kitą lygiavertį reikalavimą apmokėti; arba
ii)
jei sąskaitos ar kito lygiaverčio reikalavimo apmokėti gavimo diena yra nežinoma, per trisdešimt dienų po prekių ar paslaugų gavimo; arba
iii)
jei skolininkas sąskaitą ar kitą lygiavertį reikalavimą apmokėti gauna anksčiau nei prekes ar paslaugas, per trisdešimt dienų po prekių ar paslaugų gavimo; arba
iv)
jei priėmimo ar patikrinimo procedūra, taikoma nustatant prekių ar paslaugų atitiktį sutarčiai, yra numatyta įstatymu ar sutartyje ir jei skolininkas sąskaitą ar kitą lygiavertį reikalavimą apmokėti gauna anksčiau arba prekių ar paslaugų priėmimo arba tikrinimo dieną, per trisdešimt dienų po šios dienos;
c)
kreditorius turi teisę į delspinigius tiek, kiek:
i)
jis įvykdė savo sutartines ir teisines prievoles ir
ii)
jis laiku negavo jam priklausančios sumos, jei pavėluota dėl skolininko kaltės;
<…>“
15.
Landgericht Bonn iš dalies patenkino bendrovės 01051 Telecom ieškinį nuspręsdamas, kad Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies, c punkto ii papunktyje, pagal kurį kreditorius turi teisę, jei mokėjimas vėluoja, reikalauti mokėti delspinigius, jei jis laiku negavo sąskaitoje faktūroje nurodytos sumos, linkstama atsižvelgti į pavėluotą mokėtinos sumos gavimą kaip į faktą, lemiantį delspinigių mokėjimą, net jei mokėjimo pavedimas buvo pateiktas laiku.
16.
Apeliacine tvarka bylą nagrinėjęs Oberlandesgericht Köln pažymėjęs, kad Direktyva 2000/35 galėjo būti remiamasi siekiant užpildyti tinklų sujungimo sutartyje šiuo atveju buvusias spragas, nusprendė, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktis taip pat gali atitikti Vokietijos teisėje vyraujantį aiškinimą, jog mokėjimo pavedimu atveju svarbu yra tai, ar mokėjimo pavedimas pavėluotai vykdomas, o ne tai, ar mokėtina suma gaunama pavėluotai. Pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą padavusio teismo, iš šio straipsnio, kuriame pažymima, kad delspinigiai nemokami, jei skolininkas „nėra atsakingas už vėlavimą“, matyti, kad kreditorius gali būti laikomas „gavusiu“ laiku net ir pavėluotą mokėjimą, jei skolininkas padarė viską, kad mokėtina suma būtų pervesta laiku.
17.
Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą padavęs teismas pripažįsta, kad aptariamos nuostatos aiškinimas yra nevienareikšmis. Visų pirma, versijose vokiečių, prancūzų ir anglų kalbomis naudojami atitinkami žodžiai „erhalten“, „reçu“ ir „receveid“, galėtų reikšti, kad siekiant išvengti mokėjimo vėlavimo pagal Direktyvą 2000/35, suma turi pasiekti kreditorių iki taikytino laikotarpio pabaigos.
18.
Esant tokioms aplinkybėms Oberlandesgericht Köln nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo teismui pateikti tokį prejudicinį klausimą:
„Ar nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią banko pervedimu atliktas mokėjimas, dėl kurio skolininko mokėjimo terminas nepraleidžiamas arba mokėjimo termino praleidimas nutrūksta, priklauso ne nuo sumos įskaitymo į kreditoriaus sąskaitą momento, bet nuo momento, kai, esant pakankamai lėšų sąskaitoje ar atitinkamam kredito limitui, skolininkas padaro, o bankas priima mokėjimo pavedimą, neprieštarauja 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/35 dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčiui?“
II — Teisinė analizė
19.
Prieš pradedant išsamią analizę, reikia išnagrinėti prejudicinio klausimo priimtinumą.
A — Dėl priimtinumo
20.
Reikėtų plačiau pakalbėti apie prejudicinio klausimo svarbą, nors dėl jos šalys pastabose ir nekėlė diskusijų.
21.
Kadangi tai yra ginčas tarp privačių asmenų, reikia atsižvelgti į tai, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, direktyva negalima tiesiogiai sukurti teisių ir pareigų jų santykiuose (
4
). Sprendime QDQ Media (
5
) Teisingumo Teismas priminė šį principą atsakydamas į prejudicinį klausimą, kuris taip pat buvo susijęs su Direktyva 2000/35.
22.
Remdamasis EB 10 straipsnyje nustatytu Bendrijos teisę atitinkančio aiškinimo principu ir lojalaus bendradarbiavimo pareiga, Teisingumo Teismas vis tik nuolatos primindavo, kad aiškindamas nacionalinės teisės nuostatas nacionalinis teismas privalo tai daryti kaip įmanoma labiau atsižvelgdamas į direktyvos tekstą ir ja siekiamą tikslą, kad būtų pasiektas joje nustatytas rezultatas (
6
).
23.
Pagrindinėje byloje šios pareigos nepaneigia aplinkybė, kad Direktyvos 2000/35 perkėlimo terminas tuo metu, kai vyko šie įvykiai, dar nebuvo pasibaigęs.
24.
Nuo to laiko, kai buvo priimtas sprendimas Inter-Environnement Wallonie (
7
), Teisingumo Teismas EB 10 straipsnio antrosios pastraipos ir EB 249 straipsnio atžvilgiu laikosi nuomonės, kad perkėlimo laikotarpiu valstybė narė neturi priimti nuostatų, kuriomis galėtų būti rimtai trukdoma siekti toje direktyvoje nustatyto tikslo. Juo labiau tai aktualu, kai Teisingumo Teismui pateiktas klausimas nėra susijęs su galimu nacionalinės teisės nuostatos netaikymu, bet su jos aiškinimu, kai dėl šios nuostatos kyla abejonės tam tikroje teisinėje sistemoje. Be to, Teisingumo teismas pažymėjo, kad:
„nuo direktyvos įsigaliojimo datos valstybių narių teismai kuo labiau privalo susilaikyti nuo tokio nacionalinės teisės aiškinimo, kuris, pasibaigus terminui direktyvai perkelti, galėtų rimtai sutrukdyti įgyvendinti šia direktyva siekiamą tikslą“ (
8
).
25.
Galiausiai, pagrindinėje byloje nacionalinės teisės aktų leidėjas nusprendė anksčiau perkelti Direktyvos 2000/35 nuostatas ir priimti BGB 286 straipsnį. Šiuo klausimu Teisingumo Teismo nuomonė yra tokia:
„Taigi nacionalinis teismas, taikydamas nacionalinės teisės aktus, specialiai priimtus direktyvos reikalavimams įgyvendinti, turi juos aiškinti kiek įmanoma atsižvelgdamas į susijusios direktyvos formuluotę ir į jos tikslą, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas ir laikomasi EB 249 straipsnio 3 dalies“ (
9
).
26.
Tokiomis aplinkybėmis teismas turi atsižvelgti į nacionalinės teisės aktų leidėjo, kuris norėjo greitai perkelti direktyvos nuostatas, valią ir perkeliančias nuostatas aiškinti remdamasis direktyva (
10
). Kadangi BGB 269, 270 ir 286 straipsniai gali būti aiškinami įvairiai, ginčo sprendimas daugiausia priklauso nuo Teisingumo Teismo pateikto direktyvos dėl pavėluoto mokėjimo 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčio išaiškinimo, todėl Teisingumo Teismui pateiktas klausimas yra priimtinas.
B — Dėl Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčio aiškinimo
27.
Iš esmės Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, nuo kurio veiksmo atlikimo vykdant komercinį sandorį mokėjimas banko pervedimu gali būti laikomas įvykdytu tinkamai, kad pagal Direktyvą 2000/35 nereikėtų mokėti delspinigių.
28.
Ieškovė ir Europos Bendrijų Komisija pasisako už griežtai tiesioginį Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies, c punkto ii papunkčio aiškinimą ir teigia, kad pagal šią nuostatą skolininkas privalo užtikrinti, kad kreditorius galėtų laiku disponuoti mokėtina suma. Kitaip tariant, tik nuo momento, kai lėšos fiziškai įskaitomos į kreditoriaus sąskaitą, delspinigiai nebėra mokami ar išvengiama jų mokėjimo.
29.
Tiesa, kad pažodinis minėtojo straipsnio aiškinimas daugumoje kalbinių versijų lyg ir patvirtina tokią poziciją, nes nurodyta, kad kreditorius turi teisę į delspinigius, jei „jis laiku negavo jam priklausančios sumos“. Bendrijos teisės aktų leidėjo pasirinktas žodis leidžia daryti išvadą, kad mokėtina suma turi būti įskaityta į kreditoriaus sąskaitą laiku, kad nebūtų galima reikalauti delspinigių.
30.
Grindžiant šį teiginį reikėtų atkreipti dėmesį, kad toks reikalavimas visiškai atitinka Direktyvos 2000/35 septintoje, šešioliktoje, devynioliktoje ir dvidešimtoje konstatuojamosiose dalyse aiškiai išdėstytą tikslą užtikrinti veiksmingą kreditoriaus apsaugą nuo pavėluoto mokėjimo, nes toks vėlavimas yra „kliūtis tinkamam vidaus rinkos veikimui“ (
11
). Taigi tekstinis ir teleologinis aiškinimai iš pirmo žvilgsnio sutampa ir patvirtina, kad reikalaujama faktiškai sumokėti mokėtiną sumą taip, kad gavėjas galėtų disponuoti į jo sąskaitą įskaityta suma.
31.
Remiantis tokiu aiškinimu, atsakomybė tenka skolininkui, nors atrodytų, kad neturėtų taip būti. Skolininkas faktiškai privalo tiksliai iš anksto numatyti laikotarpius, reikalingus įvairioms mokėjimus atliekančioms finansų įstaigoms operacijoms atlikti. Taigi, jei galima teigti, kad mokėtojas turi atsakyti už mokėjimo vėlavimą, dėl kurio laikoma kalta jo finansų įstaiga, tai taip nėra tuo atveju, kai dėl vėlavimo gali būti kalta kreditoriaus finansų įstaiga, netgi asmeniškai pats kreditorius. Tačiau toks aiškinimas prieštarauja 1997 m. sausio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvai 97/5/EB dėl tarptautinių kreditinių pervedimų (
12
), pagal kurią mokėjimo vėlavimo atveju gavėjo finansų įstaigos atsakomybę turi prisiimti kreditorius, o ne skolininkas (
13
).
32.
Tačiau sprendimą galima rasti perskaičius Teisingumo Teismui išaiškinti pateikto straipsnio antrą dalį, kurioje sakoma, kad kreditorius, kuris laiku negavo mokėtinos sumos, turi teisę reikalauti mokėti delspinigius, „jei pavėluota dėl skolininko kaltės“. Per teismo posėdį Komisija laikėsi nuomonės, kad 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktis galėtų būti aiškinamas taip, kad mokant banko pervedimu jame nustatomas principas, jog tam, kad neatsirastų arba būtų nutrauktas vėlavimas, sąskaitoje faktūroje nurodyta suma turi būti įskaityta į kreditoriaus sąskaitą, išskyrus aplinkybes, kurias dar reikia nustatyti, kai mokėjimas vėluoja ne dėl skolininko kaltės. Pagal tokį aiškinimą 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktis susideda iš dviejų skirtingų dalių – principo ir išimties, kuri neapibrėžia aplinkybių, kai skolininkas nebus laikomas atsakingu dėl vėlavimo.
33.
Man atrodo, kad toks aiškinimas yra netinkamas dėl dviejų pagrindinių priežasčių. Pirma, nepaisant didelės pažangos banko pervedimų terminų ir skaidrumo srityje (
14
), šiuo metu skolininkas dar negali tiksliai nustatyti datos, kurią kreditoriaus finansų įstaiga perves lėšas į pastarojo sąskaitą. Taigi, jei reikalavimas, kuris bet kokiu atveju gali būti grindžiamas tik apytiksliais skaičiavimas, bus laikomas principu, gali būti pažeistas teisinio saugumo principas. Be to, remiantis nustatytais kriterijais skolininko atsakomybės nebuvimui nustatyti, toks metodas gali būti teisinio netikrumo šaltiniu skolininkui ir kreditoriui. Iš tiesų, jei skolininkas negali nustatyti momento, nuo kurio jis laikomas įvykdžiusiu prievolę, kreditorius taip pat galėtų būti priverstas prisiimti riziką, kurios jis negali valdyti, nes dėl mokėjimo vėlavimo būtų kalta skolininko finansų įstaiga.
34.
Antra, pagal siūlomą aiškinimą reikėtų palikti valstybėms narėms nuspręsti, kokiomis aplinkybėmis skolininkas nebūtų atsakingas už mokėjimo vėlavimą. Nors išimtys turėtų būti aiškinamos siaurai, dėl to atskirose valstybėse narėse vėl gali atsirasti skirtumų, o tai tiesiogiai prieštarautų Direktyvoje 2000/35 nustatytam suderinimo tikslui ir bendrai tinkamam bendrosios rinkos veikimui. Taip yra nustatyta dešimtoje konstatuojamojoje dalyje: „iš esmės dėl skirtingų taisyklių taikymo vidaus ir tarpvalstybinėms operacijoms atsirastų konkurencijos iškraipymai“. Taip nutiktų, jei atleidimas nuo atsakomybės turėtų būti nustatomas valstybių narių nacionaliniais teisės aktais, kuriuose šis klausimas reglamentuojamas skirtingai.
35.
Be to, nors direktyvoje nuolat daromos nuorodos į nacionalinės teisės aktus ir nors joje pateikiami tik minimalūs reikalavimai kovos su mokėjimų vėlavimu srityje, 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktyje nėra jokios tokio pobūdžio nuorodos. Remiantis reikalavimais vienodai taikyti Bendrijos teisę ir lygybės principu, galima daryti išvadą, kad atsakomybės sąvoka mokėjimo vėlavimo srityje yra savarankiška Bendrijos teisės sąvoka, kuri turi būti aiškinama vienodai (
15
).
36.
Galiausiai, bet kokiu atveju reikia priminti, kad Direktyva buvo priimta remiantis EB 95 straipsniu. Todėl pagrindinis ja siekiamas tikslas yra suderinti valstybių narių teisės aktus. Todėl ja siekiama pašalinti kliūtis tinkamam vidaus rinkos veikimui, kurios atsiranda būtent dėl nacionalinių teisinių sistemų skirtumų. Taigi 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčio aiškinimu, pagal kurį valstybėms narėms būtų suteikta teisė apibrėžti termino „mokėtinos sumos gavimas laiku“ sąvoką ir atvejus, kuriais skolininkas nebūtų atsakingas už vėluojantį mokėjimą, vėl būtų sudarytos sąlygos atsirasti, kaip jau minėta pirmiau, nacionalinių teisės aktų skirtumams, kurių Bendrijos teisės aktų leidėjas kaip tik ir norėjo išvengti.
37.
Tačiau nusprendus, kad skolininkas įvykdo savo prievolę vien tik pateikęs mokėjimo pavedimą, kurį jo priima finansų įstaiga, direktyvos tikslas taip pat nebūtų pasiektas. Dėl tokio aiškinimo direktyva netektų veiksmingumo. Ja siekiama uždrausti „piktnaudžiauti sutarties laisve kreditoriaus nenaudai“ (
16
). Toks piktnaudžiavimas pasireiškia, kai siekiama „padidinti likvidumą kreditoriaus sąskaita“ (
17
). Taigi laikantis požiūrio, kad delspinigius reikia mokėti tik tuo atveju, kai pavėluojama pateikti mokėjimo pavedimą, o ne kai mokėtina suma gaunama per vėlai, skolininkui suteikiama teisė mokėjimo pavedimą pateikti tik paskutinę mokėjimo termino dieną tikintis, kad jo finansų įstaiga per tokį terminą jį priims. Toks oportunistinis elgesys primena direktyvoje nurodytą piktnaudžiavimą sutartine laisve, nes skolininkas turi galimybę vieną ar kelias dienas iki paskutinę mokėjimo termino dieną įvykdyto mokėjimo pavedimo kreditoriaus sąskaita disponuoti lėšomis, tuo tarpu kai remiantis direktyvos nuostatomis ta suma jau turėjo būti „gauta“ (
18
). Taip pat klaidingas atrodo ir Vokietijos vyriausybės argumentas, jog mokėjimo pavedimo laikymas mokėjimo atitikmeniu neprieštarauja direktyvoje nustatytiems tikslams. Direktyva siekiama ne sudaryti palankesnes sąlygas skolininkui jam suteikiant teisę disponuoti lėšomis iki paskutinės mokėjimo termino dienos, o užtikrinti, kad kreditorius gautų mokėtiną sumą iki mokėjimo termino pabaigos.
38.
Be to, dėl tokio Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčio aiškinimo kreditorius atsiduria teisiškai neaiškioje padėtyje, kai reikia nustatyti datą, nuo kurios turi būti mokami delspinigiai. Jei delspinigiai yra mokėtini automatiškai pavėlavus pateikti mokėjimo pavedimą, kreditorius dar turi žinoti datą, kurią pavedimas buvo pateiktas mokėtojo finansų įstaigai. Norėdamas gauti tokią informaciją, kreditorius turėtų imtis reikiamų veiksmų, kad jam būtų atsiųsta sutarties, pagal kurią mokėjimo pavedimas buvo priimtas, kopija, kad galėtų sužinoti tikslią mokėjimo datą. Be to, kad tokie veiksmai daro šiokią tokią įtaką automatiniam delspinigių mokėjimui, būtų sunku paneigti, kad dėl to kreditorius patirtų papildomą administracinę naštą (arba skolininkas, jei sutarta, kad jis pateiks šią informaciją), nors Direktyva 2000/35 aiškiai siekiama vengti papildomos administracinės naštos ir išlaidų (
19
).
39.
Todėl Teisingumo Teismui siūlau pasirinkti tarpinį sprendimą, kuriuo būtų tinkamai užtikrintas teisingas kreditoriaus ir skolininko rizikos pasiskirstymas.
40.
Atsižvelgiant į daugumoje Direktyvos 2000/35 kalbinių versijų santykinai dažai naudojamą frazę „gavo sumą“ ir į direktyvos tikslą, būtų sunku nesuprasti, kad reikalaujama, jog suma būtų išskaityta iš skolininko sąskaitos ir pasiekusi kreditorių. Tačiau kadangi Teisingumo Teismas, remdamasis direktyva dėl tarptautinių kreditinių pervedimų ir tarptautinės privatinės teisės praktika, sutinka, kad skolininkas negali būti atsakingas už kreditoriaus ir jo finansų įstaigos sutartinius santykius, būtų pagrįsta manyti, kad ši pareiga yra įvykdyta, jei lėšos pasiekė gavėjo finansų įstaigą, nors jos nebūtinai yra įskaitytos į pastarojo sąskaitą.
41.
Šis aiškinimas taip pat grindžiamas Direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčio antrąja dalimi, kurioje nurodyta, kad jei skolininkas nėra atsakingas už praleistą terminą, delspinigių negali būti reikalaujama, nors mokėtina suma ir nėra pasiekusi gavėjo. Iš tiesų, su finansų įstaiga sudarytoje sutartyje skolininkas gali tiksliai nustatyti datą, kurią lėšos bus pervestos gavėjo finansų įstaigai, tačiau jis negali nuspėti, kiek laiko kreditoriaus finansų įstaigai prireiks tas lėšas pervesti į pastarojo sąskaitą.
42.
Toks Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčio aiškinimas atsižvelgiant į šios nuostatos antrąją dalį sudaro galimybę užtikrinti santykinį kreditoriaus ir skolininko santykių teisinį saugumą, nes skolininkas, sudaręs sutartį su savo finansų įstaiga, yra užtikrintas dėl datos, kurią jis įvykdė savo pareigą, o kreditorius turi tokias pačias garantijas pagal sutartį su savo finansų įstaiga dėl mokėtinos sumos įskaitymo į jo sąskaitą; tokiu atveju jų santykiai su atitinkamomis jų finansų įstaigomis nedaro įtakos pagrindiniams abiejų šalių santykiams. Manau, kad siūlomu aiškinimu užtikrinamas teisingas rizikos paskirstymas remiantis kriterijumi, pagal kurį atsižvelgiama į tai, kuri sutarties šalis gali geriausiai numatyti ir kontroliuoti rizikos atsiradimą.
III — Išvada
43.
Atsižvelgdamas į pirmiau išdėstytus argumentus, Teisingumo Teismui siūlau taip atsakyti į Oberlandesgericht Köln pateiktą prejudicinį klausimą:
„2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos Direktyvos 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktyje nustatyta, kad tam, jog mokant banko pervedimu nereikėtų mokėti delspinigių arba kad jų mokėjimą būtų galima nutraukti, mokėtina suma turi pasiekti kreditoriaus finansų įstaigą iki mokėjimo termino pabaigos.“
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 200, p. 35.
(
3
)	Žr. versiją portugalų kalba, kurioje Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktyje paprasčiausiai teigiama „O atraso seja imputável ao devedor“ (jei pavėluota dėl skolininko kaltės).
(
4
)	Žr. 1986 m. vasario 26 d. Sprendimą Marshall (152/84, Rink. p. 723); 1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Marleasing (C-106/89, Rink. p. I-4135) ir 2004 m. spalio 5 d. Sprendimą Pfeiffer ir kt. (C-397/01 iki C-403/01, Rink. p. I-8835).
(
5
)	2005 m. kovo 10 d. Sprendimas (C-235/03, Rink. p. I-1937).
(
6
)	1984 m. balandžio 10 d. Sprendimas von Colson ir Kamann (14/83, Rink. p. 1891, 26 punktas); pirmiau minėtas Sprendimas Marleasing (8 punktas); minėtas Sprendimas Pfeiffer ir kt. (113 punktas) ir 2006 m. liepos 4 d. Sprendimas Adeneler ir kt. (C-212/04, Rink. p. I-6057, 108 punktas).
(
7
)	1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimas (C-129/96, Rink.. p. I-7411, 50 punktas), patvirtintas, pavyzdžiui, 2003 m. gegužės 8 d. Sprendime ATRAL (C-14/02, Rink. p. I-4431, 58 punktas).
(
8
)	Pirmiau minėtas sprendimas Adeneler ir kt. (123 punktas).
(
9
)	Pirmiau minėtas sprendimas Pfeiffer ir kt. (113 punktas).
(
10
)	Pirmiau minėti sprendimai Pfeiffer ir kt. bei Adeneler ir kt.
(
11
)	Žr. Direktyvos 2000/35 devintą ir dešimtą konstatuojamąsias dalis, kurios jau pateikiamos 1995 m. gegužės 12 d. Komisijos rekomendacijoje 95/198/EB dėl mokėjimo terminų komerciniuose sandoriuose (OL L 127, p. 19).
(
12
)	OL L 43, p. 25.
(
13
)	Žr. Direktyvos 97/5 6 straipsnio 2 ir 3 dalis bei 7 straipsnio 3 dalį.
(
14
)	Šiuo klausimu galima remtis Komisijos ataskaita Europos Parlamentui ir Tarybai apie Direktyvos 97/5 taikymą (COM/2002/663 galutinis). Šioje ataskaitoje nurodyta, kad apie 90 % pervedimų gavėją pasiekė nurodytu laiku, o 8 % – per tris dienas nuo nurodytos datos (3.7.2.1 punktas). Tačiau nustatyta, kad vidutiniškai šie pervedimai buvo atlikti per 2,97 dienos; 95,4 % pervedimų adresatą pasiekė per šešias darbo dienas laikantis numatyto termino, kuris nustatytas Direktyvoje 97/5 (3.8.2 punktas). Taip pat žr. direktyvos dėl mokėjimo paslaugų pasiūlymą (COM(2005) 603 galutinis), ypač šios direktyvos 26, 28 ir 60 straipsnius, kuriuose aiškiai nurodyta paslaugų teikėjo pareiga teikti gavėjams informaciją, susijusią, visų pirma, su „mokėjimo paslaugos, kuri bus teikiama, įvykdymo laiku“ (26 straipsnio 1 dalies a punkto ii papunktis). Projekte taip pat numatoma iš mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjo reikalauti pavedime nurodytą sumą įrašyti į mokėjimo gavėjo mokėjimo sąskaitą ne vėliau kaip pirmos darbo dienos po priėmimo momento pabaigoje (60 straipsnis).
(
15
)	Žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Linster (C-287/98, Rink. p. I-6917, 43 punktas); 2003 m. kovo 11 d. Sprendimą Ansul (C-40/01, Rink. p. I-2439, 26 punktas) ir 2007 m. birželio 14 d. Sprendimą Armin Häupl (C-246/05, Rink. p. I-4673, 43 punktas).
(
16
)	Direktyvos 2000/35 devyniolikta konstatuojamoji dalis.
(
17
)	Ten pat.
(
18
)	Šiuo klausimu taip pat žr. P. Mengozzi, I ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali: L’interpretazione delle norme nazionali di attuazione delle direttive comunitarie, Padova, CEDAM, 2007, p. 15.
(
19
)	Direktyvos 2000/35 septinta konstatuojamoji dalis.