62008CC0012
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2009 m. sausio 21 d. (
1
)
Byla C-12/08
Mono Car Styling SA, likviduojama įmonė,
prieš
Dervis Odemis ir kt.
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Direktyva 98/59/EB — 2 ir 6 straipsniai — Darbuotojų informavimo bei konsultavimosi su jais tvarka kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju — Darbdavio įsipareigojimai — Darbuotojų teisė pareikšti ieškinį — Bendrijos teisę atitinkančio aiškinimo reikalavimas“
I — Įžanga
1.
Šioje byloje Teisingumo Teismas turi galimybę paaiškinti kai kuriuos Bendrijos teisės aktų dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo aspektus. Pagrindinis klausimas, į kurį reikia atsakyti, ar Direktyvoje 98/59/EB yra tiesiogiai suteikiamos teisės darbuotojams ir, jei taip, ar šios teisės yra individualios ar kolektyvinės. Taip pat reikia nustatyti, ar pagal šią direktyvą leidžiama nacionalinėmis taisyklėmis riboti atvejus, kai galima ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo tuo atveju, jei buvo pažeistas pačioje direktyvoje numatytas reikalavimas. Galiausiai taip pat reikės išnagrinėti apribojimus, kurie šioje srityje gali būti taikomi atsižvelgiant į bendruosius Bendrijos teisės principus ir ypač į teisę į veiksmingą teisminę gynybą.
2.
Galimybę pateikti šiuos paaiškinimus suteikė Cour du Travail de Liege (Lježo aukštesnysis darbo teismas), kuris, turėdamas priimti sprendimus dėl kelių ieškinių, kuriuos pareiškė keli su kolektyviniu atleidimu iš darbo susiję darbuotojai, Teisingumo Teismui pateikė kelis prejudicinius klausimus.
II — Susiję teisės aktai
A — Susijusios Bendrijos teisės nuostatos
3.
Šioje byloje reikšmingos Bendrijos taisyklės yra išdėstytos 1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyvoje 98/59/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (toliau – direktyva) (
2
).
4.
Direktyvos pirmoje ir antroje konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„1)
kadangi siekiant aiškumo ir pagrįstumo, 1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyvą 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo reikėtų konsoliduoti;
2)
kadangi svarbu, kad darbuotojams būtų garantuota didesnė apsauga kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, atsižvelgiant į subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį Bendrijoje“.
5.
Direktyvos 2 straipsnyje numatyta:
„1.   Jeigu darbdavys numato kolektyvinį atleidimą, jis turi iš anksto pradėti konsultuotis su darbuotojų atstovais, kad būtų pasiektas susitarimas.
2.   Per šias konsultacijas reikia tartis, kokiais būdais ir priemonėmis galima išvengti kolektyvinių atleidimų arba sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius papildomomis socialinėmis priemonėmis, kurios skirtos, be kita ko, atleistiems darbuotojams iš naujo įdarbinti arba perkvalifikuoti.
Valstybės narės gali nustatyti, kad darbuotojų atstovai gali pasinaudoti ekspertų paslaugomis pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką.
3.   Kad darbuotojų atstovai galėtų pateikti konstruktyvius pasiūlymus, darbdaviai išankstinių konsultacijų metu:
a)
pateikia jiems visą svarbią informaciją ir
b)
kiekvienu atveju raštu juos informuoja apie:
i)
planuojamų atleidimų priežastis;
ii)
darbuotojų, kurie turi būti atleisti, skaičių ir kategorijas;
iii)
paprastai dirbančių darbuotojų kategorijų skaičių [skaičių ir kategorijas];
iv)
laikotarpį, per kurį turi būti atleisti numatyti darbuotojai;
v)
siūlomus darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, atrankos kriterijus, jeigu tokie įgaliojimai darbdaviui suteikiami pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką;
vi)
išeitinių pašalpų apskaičiavimo metodą, išskyrus nacionalinės teisės aktuose nustatytas ir (arba) praktikoje taikomas išeitines pašalpas.
Darbdavys pateikia kompetentingai valstybės institucijai raštiško pranešimo, kuriame turi būti pateikta informacija bent jau pagal pirmosios pastraipos b punkto i–v papunkčiuose išvardytus elementus, nuorašą.
<…>“
6.
Direktyvos 3–6 straipsniuose nustatyta:
„3 straipsnis
1.   Darbdaviai raštu informuoja kompetentingą valstybinę instituciją apie visus planuojamus kolektyvinius atleidimus iš darbo.
<…>
2.   Darbdaviai perduoda darbuotojų atstovams šio straipsnio 1 dalyje nurodyto pranešimo nuorašą.
Darbuotojų atstovai gali nusiųsti kompetentingai valstybinei institucijai visas turimas pastabas.
4 straipsnis
1.    Numatomi kolektyviniai atleidimai, apie kuriuos pranešama kompetentingai valstybės institucijai, gali būti vykdomi ne anksčiau kaip praėjus 30 dienų po 3 straipsnio 1 dalyje nurodyto pranešimo pateikimo, nepažeidžiant nuostatų, reglamentuojančių atskiro asmens teises, susijusias su pranešimu apie atleidimą.
Valstybės narės gali suteikti kompetentingai valstybės institucijai teisę sutrumpinti pirmiau nurodytą laikotarpį.
<…>
5 straipsnis
Ši direktyva nedraudžia valstybėms narėms taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus, arba skatinti ar leisti taikyti darbuotojams palankesnius kolektyvinius susitarimus.
6 straipsnis
Valstybės narės užtikrina, kad teisinėmis ir (arba) administracinėmis procedūromis dėl įsipareigojimų pagal šią direktyvą įgyvendinimo galėtų naudotis darbuotojų atstovai ir (arba) darbuotojai.“
B — Nacionalinės teisės nuostatos
7.
Į Belgijos nacionalinę teisę Direktyvos 72/129 (taigi ir Direktyvos 98/59) nuostatos buvo perkeltos 1975 m. spalio 2 d. kolektyvine darbo sutartimi Nr. 24, kuri 1976 m. sausio 21 d. Karaliaus dekretu (toliau – kolektyvinė darbo sutartis Nr. 24) pripažinta privaloma. Kolektyvinės darbo sutarties Nr. 24 6 straipsnyje numatyta:
„Darbdaviui numačius vykdyti kolektyvinį atleidimą iš darbo, jis iš anksto turi informuoti darbuotojų atstovus ir su jais konsultuotis; informuojama turi būti įmonės taryboje arba, jos nesant, informuojami profesinės sąjungos atstovai <…>.
Jei nėra įmonės tarybos ir profesinės sąjungos atstovų, konsultacijos turi vykti su darbuotojais arba jų atstovais.
Konsultacijos vyksta dėl galimybių išvengti kolektyvinio atleidimo ar jį sumažinti bei dėl pasekmių sušvelninimo, taikant papildomas socialines priemones, kuriomis, be kita ko, siekiama padėti iš naujo įdarbinti arba perkvalifikuoti atleistus iš darbo darbuotojus.
Šiuo atžvilgiu darbdavys darbuotojų atstovams privalo pateikti visą naudingą informaciją ir kiekvienu atveju raštu nurodyti numatomo atleidimo iš darbo priežastis, atleidžiamų darbuotojų atrankos kriterijus, atleidžiamų darbuotojų skaičių ir kategoriją bei bet kurios išeitinės pašalpos, nenumatytos įstatyme ar kolektyvinėje darbo sutartyje, apskaičiavimo metodą, laikotarpį, kuriuo turi būti vykdomas atleidimas iš darbo, siekiant sudaryti galimybes darbuotojų atstovams pateikti savo pastabas ir pasiūlymus, kad į juos būtų atsižvelgta.“
8.
Kitos darbuotojų apsaugos kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju nuostatos Belgijoje yra nustatytos 1998 m. vasario 13 d. Įstatyme dėl užimtumo skatinimo, kurio 66–69 straipsniuose numatyta:
„66 straipsnis
1.   Darbdavys, ketinantis vykdyti kolektyvinį atleidimą, turi laikytis kolektyvinio atleidimo iš darbo srityje nustatytos informavimo ir konsultavimosi tvarkos, kaip tai numatyta Nacionalinėje darbo taryboje (Conseil national du Travail) sudarytoje kolektyvinėje darbo sutartyje.
Šiuo atžvilgiu darbdavys turi įvykdyti šias sąlygas:
1)
jis turi pateikti įmonės tarybai arba, kai jos nėra, profesinės sąjungos atstovams, jos nesant, darbuotojams rašytinę ataskaitą, kurioje nurodo savo ketinimą vykdyti kolektyvinį atleidimą;
2)
jis turi įrodyti, kad ketindamas vykdyti kolektyvinį atleidimą susitiko su įmonės taryba ar, jos nesant, su profesinės sąjungos atstovais, o jos nesant, su darbuotojais;
3)
jis turi suteikti galimybę darbuotojų atstovams įmonės taryboje ar, jos nesant, profesinės sąjungos atstovams arba, jos nesant, darbuotojams pateikti klausimus dėl numatomo kolektyvinio atleidimo bei argumentus ir priešingus pasiūlymus šiuo klausimu;
4)
jis turi išnagrinėti klausimus, argumentus ar trečiojoje pastraipoje numatytus priešingus pasiūlymus ir į juos atsakyti.
Darbdavys turi įrodyti, kad jis įvykdė visas pirmesnėje pastraipoje numatytas sąlygas.
2.   Darbdavys turi pranešti apie ketinimą vykdyti kolektyvinį atleidimą iš darbo Karaliaus paskirtam valstybės tarnautojui. Šiame pranešime turi būti patvirtinta, kad yra įvykdytos 1 dalies antrojoje pastraipoje numatytos sąlygos. Pranešimo kopija jos išsiuntimo pirmojoje pastraipoje numatytam tarnautojui dieną turi būti perduota įmonės tarybai ar, jos nesant, profesinės sąjungos atstovams ir viešai paskelbta įmonėje. Be to, paskelbimo dieną kopija registruotu laišku turi būti išsiųsta kolektyvinio atleidimo metu atleidžiamiems darbuotojams, kurių darbo sutartis paskelbimo dieną jau buvo pasibaigusi.
67 straipsnis
Atleistas darbuotojas gali ginčyti, kad buvo nesilaikoma informavimo ir konsultavimosi tvarkos tik tuo pagrindu, kad darbdavys nesilaikė 66 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatytų sąlygų.
Atleistas darbuotojas daugiau negali ginčyti, kad nebuvo laikomasi informavimo ir konsultavimosi tvarkos, jeigu darbuotojų atstovai įmonės taryboje ar, jos nesant, profesinės sąjungos atstovai ar, jos nesant, darbuotojai, kurie turėjo būti informuoti ir su jais turėjo būti konsultuojamasi, per 30 dienų, skaičiuojant nuo 66 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje numatyto paskelbimo dienos, nepareiškė skundų darbdaviui dėl to, kad neįvykdyta viena ar kelios 66 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatytos sąlygos.
Per 30 dienų, skaičiuojant nuo jo atleidimo dienos ar nuo dienos, kurią atleidimai iš darbo įgijo kolektyvinio atleidimo pobūdį, atleistas darbuotojas registruotu laišku turi informuoti darbdavį apie tai, jog jis ginčija, kad buvo laikytasi informavimo ir konsultavimosi tvarkos.
68 straipsnis
1.   Jeigu termino, per kurį atleistas darbuotojas turi pranešti, kad jis ginčija, jog buvo nesilaikoma informavimo ir konsultavimosi tvarkos, eiga prasidėjo arba dar turi prasidėti ir jeigu ginčijama pagrįstai, šio pranešti skirto termino eiga sustabdoma trečiąją darbo dieną po to, kai laiškas buvo išsiųstas registruotu paštu, kaip nurodyta 67 straipsnio trečiojoje pastraipoje.
<…>
69 straipsnis
1.   Atleidžiamas darbuotojas, kurio darbo sutartis jau yra pasibaigusi, ginčijantis, jog buvo nesilaikoma informavimo ir konsultavimosi tvarkos, registruotu paštu, kaip numatyta 67 straipsnio trečiojoje pastraipoje, siunčiamame laiške taip pat privalo prašyti grąžinti jį į darbą.
<…>“
III — Faktai, procesas nacionaliniame teisme ir prejudiciniai klausimai
9.
Faktinės aplinkybės, dėl kurių kilo ginčas, yra labai išsamiai išdėstytos didelės apimties nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Nesigilinant į detales, bylą galima apibendrinti taip, kaip nurodoma toliau.
10.
2004 m. bendrovė Mono Car Styling (toliau – Mono Car), veikianti automobilių dalių gamybos sektoriuje, patyrė ypač sunkų laikotarpį smarkiai sumažėjus užsakymų. Dėl šių aplinkybių bendrovė nusprendė atsisakyti dalies darbo jėgos, įvykdydama kolektyvinį atleidimą iš darbo.
11.
Bendrovė šiuo klausimu sudarė susitarimą su darbuotojų atstovais: jame numatyta atleisti 30 darbuotojų ir atitinkamiems darbuotojams nustatytos konkrečios kompensavimo priemonės bei parama. Darbuotojų atstovai ir vietos įdarbinimo tarnybos pripažino, kad darbdavys laikėsi kolektyvinį atleidimą iš darbo reglamentuojančiuose teisės aktuose numatytos informavimo ir konsultavimosi tvarkos.
12.
Pagrindinė byla pradėta pagal 21 per kolektyvinio atleidimo procedūrą atleisto darbuotojo individualiai pareikštus ieškinius. Jų ieškinių dalykas buvo tariamas Mono Car kolektyvinį atleidimą iš darbo reglamentuojančiuose teisės aktuose nustatytų kai kurių procedūros reikalavimų nesilaikymas. Manau, kad nacionaliniame teisme pareikštų reikalavimų detales galima praleisti, nes jos nėra tiesiogiai susijusios su klausimais, į kuriuos Teisingumo Teismas yra prašomas atsakyti.
13.
Bet kuriuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti dėl Mono Car pateikto apeliacinio skundo, kuriuo ginčijamas pirmesnės instancijos teismo sprendimas darbuotojams priteisti kompensacijas dėl atleidimo iš darbo tvarkos pažeidimų patirtai žalai atlyginti.
14.
Manydamas, kad siekiant išspręsti nagrinėjamą ginčą pirmiausia reikia gauti atsakymus į kelis klausimus dėl Bendrijos teisės aiškinimo, nacionalinis teismas Teisingumo Teismui pateikė šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos (98/59) 6 straipsnis <…> turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia tokią nacionalinės teisės nuostatą, kaip antai 1998 m. vasario 13 d. Įstatymo 67 straipsnis, <…>
—
numatančią, jog darbuotojas gali ginčyti, kad nebuvo laikomasi informavimo ir konsultavimosi tvarkos, tik tuo pagrindu, kad darbdavys nesilaikė to paties įstatymo 66 straipsnio 1 (dalies) antrojoje pastraipoje numatytų sąlygų,
—
ir tik tiek, kiek darbuotojų atstovai įmonės taryboje ar, jos nesant, profesinės sąjungos atstovai arba, jos nesant, darbuotojai, kurie turėjo būti informuoti ir su jais turėjo būti konsultuojamasi, per trisdešimties dienų terminą, skaičiuojamą nuo 66 straipsnio 2 (dalies) antrojoje pastraipoje numatyto paskelbimo dienos, pareiškė darbdaviui skundus dėl vienos ar kelių 66 straipsnio 1 (dalies) antrojoje pastraipoje numatytų sąlygų,
—
ir numatančią, kad atleidžiamas darbuotojas (per trisdešimt dienų nuo jo atleidimo) ar nuo datos, kurią atleidimai iš darbo įgijo kolektyvinio atleidimo iš darbo pobūdį, registruotu laišku turi informuoti darbdavį apie tai, kad jis ginčija informavimo ir konsultavimosi tvarką ir kad norėtų būti grąžintas į darbą?
2.
Ar, darant prielaidą, kad Direktyvos (98/59) 6 straipsnis <…> gali būti aiškinamas taip, kad jis leidžia valstybei narei priimti tokią nacionalinės teisės nuostatą, kaip antai 1998 m. vasario 13 d. Įstatymo <…> 67 straipsnis, numatančią, jog atleistas darbuotojas gali ginčyti, kad nebuvo laikomasi informavimo ir konsultavimosi tvarkos, tik tuo pagrindu, kad darbdavys nesilaikė to paties įstatymo 66 straipsnio 1 (dalies) antrojoje pastraipoje numatytų sąlygų ir tik tiek, kiek darbuotojų atstovai įmonės taryboje ar, jos nesant, profesinės sąjungos atstovai arba, jos nesant, darbuotojai, kurie turėjo būti informuoti ir su jais turėjo būti konsultuojamasi, per trisdešimties dienų terminą, skaičiuojamą nuo 66 straipsnio 2 (dalies) antrojoje pastraipoje numatyto paskelbimo dienos, pareiškė darbdaviui skundus dėl vienos ar kelių 66 straipsnio 1 (dalies) antrojoje pastraipoje numatytų sąlygų, ir numatančią, kad atleidžiamas darbuotojas per trisdešimt dienų nuo jo atleidimo ar nuo datos, kurią atleidimai iš darbo įgijo kolektyvinio atleidimo iš darbo pobūdį, registruotu laišku turi informuoti darbdavį apie tai, kad jis ginčija informavimo ir konsultavimosi tvarką ir kad norėtų būti grąžintas į darbą,
tokia sistema suderinama su pagrindinėmis žmogaus teisėmis, esančiomis Bendrijos teisės pagrindinių principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalimi, ir būtent su Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsniu?
3.
Ar ginčą tarp dviejų privačių asmenų, šiuo atveju darbuotojo ir buvusio jo darbdavio, nagrinėjantis nacionalinis teismas gali nesilaikyti tokios Bendrijos direktyvai prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai 1998 m. vasario 13 d. Įstatymo <…> 67 straipsnis, siekdamas įgyvendinti kitas vidaus teisės nuostatas, tariamai teisingai perkeliančias Bendrijos direktyvą, pavyzdžiui, numatytas 1975 m. spalio 2 d. kolektyvinėje darbo sutartyje Nr. 24 <…>, tačiau kurios nebuvo veiksmingai įgyvendintos Bendrijos direktyvai prieštaraujančia nacionalinės teisės nuostata, šiuo atveju 1998 m. vasario 13 d. Įstatymo 67 straipsniu?
4.
1)
Ar Direktyvos (98/59) <…> 2 straipsnis, ypač jo 1, 2 ir 3 dalys, turi būti aiškinami taip, kad jis draudžia tokią nacionalinės teisės nuostatą, kaip antai 1998 m. vasario 13 d. Įstatymo <…> 66 straipsnio 1 (dalis), kuri numato, kad darbdavys, siekiantis įgyvendinti jam tenkančius įsipareigojimus kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju, turi tik pateikti įrodymų, kad įgyvendino šias sąlygas:
i)
pateikė įmonės tarybai arba, jos nesant, profesinės sąjungos atstovams, o jos nesant, darbuotojams rašytinę ataskaitą, kurioje nurodė savo ketinimą vykdyti kolektyvinį atleidimą;
ii)
jis turi galėti įrodyti, kad ketindamas vykdyti kolektyvinį atleidimą susitiko su įmonės taryba ar, jos nesant, su profesinės sąjungos atstovais, o jos nesant, su darbuotojais;
iii)
jis suteikė galimybę darbuotojų atstovams įmonės taryboje ar, jos nesant, profesinės sąjungos atstovams arba, jos nesant, darbuotojams pateikti klausimus dėl numatyto kolektyvinio atleidimo ir pateikti argumentus bei priešingus pasiūlymus šiuo klausimu;
iv)
jis išnagrinėjo klausimus, argumentus ar iii papunktyje numatytus priešingus pasiūlymus ir į juos atsakė?
2)
Ar ta pati (direktyvos) nuostata turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia tokią nacionalinės teisės nuostatą, kaip antai 1998 m. vasario 13 d. Įstatymo <…> 67 straipsnio antroji pastraipa, kiek ji numato, jog atleidžiamas darbuotojas gali ginčyti, kad nebuvo laikomasi informavimo ir konsultavimo tvarkos, tik tuo pagrindu, kad darbdavys neįvykdė 66 straipsnio 1 (dalies) antrojoje pastraipoje numatytų sąlygų, dėl kurių klausiama šio klausimo 1 dalyje?“
IV — Nacionalinės teisės aiškinimas ir prejudicinių klausimų priimtinumas
15.
Manau, kad prieš nagrinėjant prejudicinius klausimus reikia apsvarstyti nacionalinės teisės aiškinimą ir su prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumu susijusius klausimus.
16.
Remiantis prašymu priimti prejudicinį sprendimą ir šalių pastabomis, 1998 m. vasario 13 d. Įstatymo 67 straipsnis, kuriame nustatomi keli atskiro darbuotojo teisės ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo ribojimai, yra aiškinami dviem visiškai skirtingais būdais.
17.
Pagal pirmąjį aiškinimą 67 straipsniu nustatyti asmens teisės pareikšti ieškinį ribojimai yra taikomi tik ieškiniams dėl konkrečių teisių gynimo būdų, kurie neteisėto kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju yra numatyti 1998 m. Įstatyme: kitaip tariant, šie ribojimai yra taikomi tik ieškiniams dėl atleisto darbuotojo grąžinimo į darbą arba dėl pranešti skirto termino sustabdymo, kurie yra 1998 m. Įstatyme numatytos teisių gynybos priemonės (
3
).
18.
Kita vertus, pagal antrąjį aiškinimą manoma, kad 1998 m. Įstatymo 67 straipsnyje numatyti asmens teisės pareikšti ieškinį ribojimai yra taikomi ne tik konkretiems šiame įstatyme numatytiems teisių gynimo būdams, tačiau ir apskritai visiems individualiems darbuotojų ieškiniams dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo nesilaikant informavimo ir konsultavimosi tvarkos. Konkrečiai kalbant, remiantis šiuo aiškinimu, 67 straipsnyje nustatyti ribojimai taip pat būtų taikomi, pavyzdžiui, atskirų darbuotojų pareikštiems ieškiniams dėl nuostolių atlyginimo. Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo klausimu neišreiškia aiškios pozicijos, neatrodo, kad jis būtų linkęs remtis šiuo antruoju aiškinimu.
19.
Žinoma, jei būtų remiamasi pirmuoju aiškinimu, šis procesas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą netektų prasmės. Pagal šį aiškinimą 1998 m. Įstatymo 67 straipsnyje nustatytais ribojimais daugiausia galėtų būti neleidžiama darbuotojams siekti kai kurių konkrečių teisinių gynybos priemonių, tačiau niekaip nebūtų draudžiama jiems reikšti ieškinius, kuriais ginčijamas kolektyvinis atleidimas iš darbo remiantis kitais teisės aktais nei 1998 m. Įstatymas ir naudotis tinkamais teisių gynimo būdais, pavyzdžiui, reikalauti nuostolių atlyginimo. Todėl visiškai akivaizdu, kad pagal šį aiškinimą nelieka pagrindo galimiems prieštaravimams Direktyvos 98/59 6 straipsniui ar veiksmingos teisminės gynybos principui ir Europos žmogaus teisių konvencijai. Šiomis nuostatomis reikalaujama užtikrinti tinkamas žalos atlyginimo priemones, o ne vieną konkrečią priemonę.
20.
Bent jau kai kuriais Belgijos teismų praktikos atvejais laikomasi pirmojo aiškinimo: įskaitant, pavyzdžiui, pirmosios instancijos teismo sprendimą pagrindinėje byloje, dėl kurio prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui buvo pateiktas apeliacinis skundas. Pats Cour du Travail de Liège, nagrinėdamas bylą kitos sudėties, priėmė tokį sprendimą 2007 m. balandžio 30 d., būtent nurodydamas, kad aiškinant, jog 1998 m. Įstatymo 67 straipsnyje išdėstytos sąlygos yra taikomos visiems ieškiniams, o ne vien tiems, kuriuose prašoma konkrečių papildomų teisių gynybos priemonių, nustatytų šiame įstatyme, „<…> labai sumažėtų darbuotojams pagal kolektyvinę darbo sutartį Nr. 24 garantuojamų teisių ir jų gynimo būdų“ (
4
).
21.
Be to, kaip matyti iš bylos medžiagos ir kaip buvo patvirtinta posėdyje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme galimo darbuotojų grąžinimo į darbą Mono Car klausimas net nebuvo keliamas ir todėl, jei būtų remiamasi pirmuoju aiškinimu, visi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškelti klausimai dar kartą netektų prasmės.
22.
Nors Teisingumo Teismas neturi aiškinti nacionalinės teisės, prisipažinsiu, man sunku suprasti, kodėl nacionalinis teismas gali pasirinkti griežtesnį 67 straipsnio aiškinimą. Ypač atsižvelgiant į tai, kad, kaip taip pat buvo minėta posėdyje, 1998 m. Įstatymas, kuriame yra šis straipsnis, buvo priimtas po traumą sukėlusio kolektyvinio atleidimo Renault gamykloje, siekiant padidinti darbuotojų apsaugą kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju. Vien dėl šios priežasties, jei nebūtų kitų priežasčių, sunku sutikti su tuo, kad tokiomis aplinkybėmis priimtu įstatymu iš tikrųjų galiausiai būtų sumenkintos atleidžiamų darbuotojų teisės.
23.
Dar pažymėčiau, kad 1998 m. Įstatymo 68 ir 69 straipsniuose atitinkamai yra numatytas tik pranešti skirto termino sustabdymas (68 straipsnis) ir darbuotojo prašymas grąžinti į darbą (69 straipsnis). 1998 m. Įstatymo sistemoje šie du atvejai, atrodo, yra visos šiuo įstatymu numatytos teisių gynybos priemonės, o tai patvirtintų, kad 1998 m. Įstatymo taikymo sritis apima tik tas konkrečias ir išimtines teisių gynimo priemones (pranešti skirto termino sustabdymas ir grąžinimas į darbą). Galima pažymėti, kad pagal 68 straipsnį pranešti skirto termino sustabdymas yra savaiminis ir, jeigu netenkinamos būtinos sąlygos jam taikyti, tuomet taikomas 69 straipsnis, pagal kurį darbuotojas turi prašyti grąžinti jį į darbą: „Atleidžiamas darbuotojas <…> taip pat privalo prašyti grąžinti jį į darbą“.
24.
Rašytinėse pastabose Belgijos vyriausybė visų pirma tvirtina, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas todėl, kad 1998 m. Įstatymo 67 straipsnis bylos faktinėmis aplinkybėmis yra netaikomas.
25.
Reikia pripažinti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo pateikti šį prašymą loginis pagrindimas nėra be trūkumų. Visų pirma šis teismas, pasiūlęs du galimus nacionalinės teisės aiškinimo būdus ir aiškiai nepalaikantis nė vieno iš jų, Teisingumo Teismui pateikė daug klausimų, kurie būtų reikšmingi tik tuomet, jei būtų pasirinktas vienas iš minėtų dviejų aiškinimo būdų. Todėl Teisingumo Teismo yra prašoma priimti sprendimą dėl klausimo, kuris gali tapti visiškai nereikšmingas, jei nacionalinis teismas galiausiai nuspręstų kitaip aiškinti savo nacionalinę teisę.
26.
Nepaisant viso to, vis dėlto manau, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą neatitinka iš tikrųjų gan griežtų sąlygų, suformuluotų Teisingumo Teismo praktikoje, kurios būtinos, norint atsisakyti pateikti atsakymus į nacionalinio teismo pateiktus prejudicinius klausimus.
27.
Pirma, Teisingumo Teismas nuosekliai laikosi nuomonės, kad dėl nacionalinio teisinio konteksto ir Teisingumo Teismo sprendimo naudos siekiant išspręsti ginčą nacionaliniame procese turi nuspręsti nacionalinis teismas (
5
).
28.
Antra, manau, jog Cour du Travail de Liège pateiktus klausimus bet kuriuo atveju galima laikyti bendro pobūdžio prašymu, kad Teisingumo Teismas išaiškintų tam tikrus Direktyvos 98/59 aspektus, siekiant, kad nacionalinis teismas galėtų aiškinti nacionalinę teisę nepažeisdamas Bendrijos teisės.
29.
Todėl, mano nuomone, Belgijos Karalystės nurodytiems nepriimtinumo pagrindams pritarti negalima.
V — Direktyva 98/59
30.
Manau, kad prieš pereinant prie atskirų prejudicinių klausimų nagrinėjimo verta aptarti kai kuriuos bendrus dalykus, susijusius su Direktyva 98/59. Konkrečiau kalbant, išnagrinėjus tam tikrus su direktyva susijusius aspektus bus lengviau atsakyti į pateiktus klausimus.
A — Direktyvos kilmė, tikslai ir ypatybės
31.
Pirmasis Bendrijos teisės aktas, reglamentuojantis kolektyvinį atleidimą iš darbo, buvo Direktyva 75/129/EEB (
6
). Pagrindinė šios direktyvos priėmimo priežastis buvo išvada, kad stambios pramonininkų grupės, vykdydamos kolektyvinius atleidimus iš darbo, pasirinkdavo atleisti darbuotojus tose Bendrijos valstybėse narėse, kuriose apsauga nuo atleidimo buvo ypač silpna.
32.
Nuo pat pradžių Bendrijos teisės aktus dėl atleidimo iš darbo apibūdina jų dvilypis pobūdis. Viena vertus, teisės aktų leidėjas iš pradžių pažymėjo, kad Bendrijos sistema yra grindžiama socialiniais tikslais, nurodęs, jog reikia, „kad darbuotojai gautų didesnę apsaugą“, o tai yra pagrindinė Direktyvos 75/129 priėmimo priežastis (
7
). Tačiau, kita vertus, direktyva buvo priimta kaip teisinį pagrindą naudojant dabartinį Sutarties 94 straipsnį (buvęs 100 straipsnis), kuriame numatyta priimti direktyvas dėl nacionalinių taisyklių, „turinčių tiesioginę įtaką bendrosios rinkos sukūrimui ar veikimui“, derinimo.
33.
Šis dvilypis pobūdis aiškiai matyti iš Direktyvos 75/129 preambulės. Kaip matėme, pirmoje konstatuojamojoje dalyje patvirtinama, kad būtina stiprinti darbuotojams suteikiamą apsaugą; antroje pažymima, kad tarp įvairių valstybių narių vis dar išlieka skirtumų kolektyvinio atleidimo iš darbo srityje; galiausiai trečioje nurodoma, kad „šie skirtumai gali turėti tiesioginio poveikio bendrosios rinkos veikimui“.
34.
Direktyva 75/129 pirmą kartą buvo iš dalies pakeista Direktyva 92/56 (
8
). Nors teisės aktas nebuvo radikaliai pakeistas, jis iš tikrųjų (bent jau teoriškai) įgijo daugiau „socialinio“ pobūdžio, o tai, be kita ko, matyti iš 1992 m. direktyvos pirmos konstatuojamosios dalies, kurioje nurodoma 1989 m. priimta Bendrijos darbuotojų pagrindinių ir socialinių teisių chartija.
35.
Direktyvoje 98/59, kaip matyti iš jos pirmos konstatuojamosios dalies, iš esmės pateikiamas konsoliduotas Direktyvos 75/129, iš dalies pakeistos Direktyva 92/56, tekstas.
36.
Todėl Direktyvą 98/59 bet kuriais tikslais galima laikyti šiuo metu galiojančia Direktyvos 75/129 redakcija. Tai taip pat leidžia remtis su pastarąja direktyva susijusia teismų praktika, kurią vėliau, kur reikia, paminėsiu, nekartodamas to, kad formaliai ji susijusi su Direktyva 75/129.
37.
Pagrindinis Direktyvos 98/59 tikslas yra numatyti kai kuriuos procedūrinio pobūdžio suvaržymus, taikomus kolektyvinio atleidimo iš darbo atvejais. Kitaip tariant, direktyva iš esmės nėra suvaržomi verslo subjektų veiksmai pasirenkant, kaip tvarkyti savo reikalus. Konkrečiau kalbant, kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos, direktyva nekelia pavojaus darbdavio laisvei vykdyti kolektyvinius atleidimus iš darbo (
9
) ir apskritai tvarkyti savo reikalus taip, kaip jam atrodo geriausia (
10
).
38.
Be to, ypač iš 5 straipsnio matyti, kad direktyva yra suvokiama kaip derinimo priemonė, kuria nustatomi minimalūs standartai, paliekant valstybėms narėms laisvę priimti darbuotojams palankesnes nuostatas (
11
). Todėl taisyklių, kuriomis reglamentuojamas kolektyvinis atleidimas iš darbo, derinimas direktyva yra dalinis ir ribotas (
12
).
39.
Taip pat svarbu tai, jog su direktyva susijusioje Teisingumo Teismo praktikoje pirmiausia buvo nagrinėjamas jos taikymo srities klausimas. Visų pirma Teisingumo Teismas turėjo nagrinėti sąvokas „įmonė“ (
13
) ir „atleidimas iš darbo“ (
14
), direktyvos taikytinumą visiško komercinės veiklos nutraukimo atveju (
15
) ir jos taikytinumą darbdaviui, kurio veikla nesiekiama pelno (
16
). Be to, jis turėjo spręsti dėl tinkamo direktyvos taikymo srities išimčių aiškinimo (
17
), įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribų apskaičiavimo jos taikymo tikslais (
18
) bei momento, kada atleidimas iš darbo yra laikomas įvykdytu (
19
).
B — Ar direktyva suteikiamos teisės?
40.
Konkreti problema, spręstina kaip preliminarus klausimas, yra tai, ar Direktyva 98/59 suteikiamos teisės ir, jei taip, ar šios teisės yra individualios (t. y. priklausančios atskiriems darbuotojams), ar kolektyvinės (t. y. priklausančios darbuotojų atstovams).
41.
Atleisti darbuotojai dėl lengvai nuspėjamų priežasčių tvirtina, kad, remiantis direktyva, teisės yra suteikiamos kiekvienam atskiram darbuotojui, kuris atleidžiamas vykdant kolektyvinį atleidimą. Tačiau Komisija teigia, kad Direktyva 98/59 yra suteikiamos kolektyvinio pobūdžio teisės.
42.
Mano nuomone, klausimas, kuris išdėstytas šių šalių pastabose, yra neteisingai suformuluotas.
43.
Pačia direktyva nesukuriamos ir nesuteikiamos jokios teisės, nei individualios, nei kolektyvinės. Joje numatoma, kad valstybės narės turi nustatyti tam tikras procedūrinio pobūdžio apsaugines priemones, susijusias su kolektyviniu atleidimu iš darbo. Toliau direktyvoje, ypač 6 straipsnyje, numatoma, kad valstybės narės turi sukurti tinkamus mechanizmus „dėl įsipareigojimų pagal šią direktyvą įgyvendinimo“ (kursyvu pažymėta mano).
44.
Kaip matyti, vieninteliame straipsnyje, skirtame priemonėms, kuriomis turėtų būti užtikrinamas direktyvos nuostatų praktinis poveikis, Bendrijos teisės aktų leidėjas vengė vartoti žodį „teisės“ ir vietoj jo pasirinko „pareigas“. Kitaip tariant, buvo pasirinkta ne išvardyti teises, suteikiamas tiems, kurie atleidžiami vykdant kolektyvinį atleidimą, bet nustatyti pareigas darbdaviams, nusprendusiems vykdyti tokius atleidimus.
45.
Nors minėta pastaba iš tikrųjų galima paaiškinti teisės aktų leidėjo, kuris tokioje jautrioje srityje kaip kolektyvinis atleidimas iš darbo, susijusioje su labai skirtingomis nacionalinėmis tradicijomis, vis dėlto pabandė suderinti labiausiai besiskiriančias pozicijas, veiksmus, pareiga logiškai reiškia atitinkamą teisę. Taigi, kas yra jos gavėjas – šalis, kuriai pagal direktyvos 6 straipsnį yra suteikta teisė?
46.
Mano nuomone, pačioje direktyvoje ši šalis neįvardyta ir klausimas paliktas valstybių narių diskrecijai. Čia reikėtų išanalizuoti 6 straipsnio formuluotę. Jame nurodyta, jog valstybės narės privalo užtikrinti, kad „teisinėmis ir (arba) administracinėmis procedūromis dėl įsipareigojimų pagal šią direktyvą įgyvendinimo galėtų naudotis darbuotojų atstovai ir (arba) darbuotojai“ (kursyvu pažymėta mano).
47.
6 straipsnio formuluotė yra aiški. Visiškai laikydamosi 6 straipsnio, valstybės narės kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju gali suteikti teisę pareikšti ieškinį a) tik darbuotojų atstovams, b) tik atskiriems darbuotojams arba c) ir darbuotojų atstovams, ir atskiriems darbuotojams (
20
).
48.
Manau, kad pirmiau nurodytos aplinkybės dėl Direktyvos 98/59 kilmės ir ypatybių visiškai pateisina pažodinį 6 straipsnio aiškinimą. Konkrečiau kalbant, man atrodo visiškai neleistina, be to, nebūtina taikyti kokias nors kitas aiškinimo taisykles, norint pasiekti, kad nuostata reikštų daugiau, nei norėjo teisės aktų leidėjas. Akivaizdu, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas ketino palikti valstybėms narėms didelę diskreciją šiuo klausimu: teisės aktų leidėjo tikslas buvo užtikrinti, kad kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju būtų galima pasinaudoti veiksmingomis teisių gynybos priemonėmis, neatsižvelgiant į tai, ar galiausiai jos yra valstybių narių suteiktos individualios, kolektyvinės ar mišrios teisės pareikšti ieškinį rezultatas.
49.
Be to, Bendrijos darbuotojų pagrindinių ir socialinių teisių chartijos, paskelbtos 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje (
21
), 27 straipsnyje numatyta, kad „darbuotojams arba jų atstovams atitinkamais lygmenimis turi būti garantuojamas išankstinis informavimas ir konsultavimasis Bendrijos teisėje ir nacionaliniuose įstatymuose bei praktikoje numatytais atvejais bei sąlygomis“ (kursyvu pažymėta mano). Taigi šiuo atveju chartijos leidėjas, pavartojęs jungtuką „arba“, patvirtino, kad teisė į informaciją ir konsultacijas gali būti suteikiama kolektyviniu, o ne individualiu lygmeniu.
50.
Taip pat ir Direktyvoje 2002/14 (
22
), kurioje sukuriama bendra darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistema, tačiau kuri, remiantis direktyvos 9 straipsniu, neturi įtakos Direktyvos 98/59 nuostatoms, darbuotojų atstovai laikomi vienintelėmis šalimis, iš tikrųjų dalyvaujančiomis informavimo ir konsultavimosi procedūroje, o direktyvos penkioliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „ši direktyva nepažeidžia šią teisę įgyvendinančių nacionalinių sistemų, kuriose asmenys, galintys naudotis ta teise, savo pageidavimus turi išsakyti kolektyviai“.
51.
Galiausiai taip pat reikėtų pažymėti, kad visi šioje išvadoje išdėstyti argumentai yra taikomi tik galimiems vienintelės savarankiškos teisės, kurią galima kildinti iš Direktyvos 98/59, t. y. informavimo ir konsultavimosi teisės, pažeidimams. Jokia kita darbuotojų ir (arba) jų atstovų teisė, pripažinta nacionalinėse teisinėse sistemose, nesusijusi su šia byla.
52.
Išnagrinėjęs šiuos preliminarius klausimus, pereinu prie nacionalinio teismo pateiktų prejudicinių klausimų nagrinėjimo.
VI — Prejudiciniai klausimai
A — Pirmasis ir ketvirtasis klausimai
1. Ar teisė yra individuali, ar kolektyvinė (pirmojo klausimo pirmoji dalis)
53.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės prašo nuspręsti, ar Direktyvos 98/59 6 straipsniui neprieštarauja nacionalinė nuostata, numatanti, kad darbuotojas gali ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo tik:
a)
dėl tam tikrų pažeidimų (1998 m. Belgijos įstatymo 66 straipsnyje numatytų sąlygų neįvykdymas);
b)
jeigu darbuotojų atstovai oficialiai pareiškė skundą darbdaviui dėl šių tariamų pažeidimų.
54.
Svarstydamos pirmąjį klausimą, šalys iš esmės koncentravosi į klausimą, nurodytą pirmesnio punkto b papunktyje, t. y. ar teisė ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo yra individuali, ar kolektyvinė. Todėl pirmiausia išnagrinėsiu šį aspektą. Teisės pareikšti ieškinį suvaržymų, susijusių su reikalavimu ginčyti tik tam tikrus konkrečius pažeidimus (pirmesnio punkto a papunktis), aptarimą derinsiu su ketvirtojo prejudicinio klausimo aptarimu.
a) Šalių pozicijos
55.
Odemis ir kiti, t. y. atleisti darbuotojai, pirmiausia tvirtina, kad anaiptol ne visuomet vadovaujamasi Belgijos įstatymo dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo aiškinimu, kuriuo rėmėsi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, formuluodamas pirmąjį klausimą. Konkrečiau kalbant, kaip pirmiau minėjau, yra kitas aiškinimas, kuris, ko gero, labiau atitinka 1998 m. Įstatymo dvasią, kad Įstatymo 67 straipsnyje nustatytų sąlygų neįvykdymas darbuotojams užkerta kelią tik siekti grąžinimo į darbą ar pranešti skirto termino eigos sustabdymo, bet niekaip jiems nekliudo pareikšti ieškinį dėl nuostolių atlyginimo, pavyzdžiui, dėl žalos, kuri buvo patirta nesilaikius informavimo ir konsultavimosi tvarkos (
23
).
56.
Todėl šių šalių siūlomas atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą tam tikra prasme yra beveik alternatyvaus pobūdžio, atsižvelgiant į tai, kad pagrindine darbuotojų gynyba, netgi jeigu ja negalima remtis tiesiogiai Teisingumo Teisme, atrodo, palaikomas pirmiau nurodytas Belgijos teisės aiškinimas. Bet kuriuo atveju šios šalys teigia, kad direktyvoje yra numatyta teisė į informavimą ir konsultavimąsi, kuri taikoma ir atskiriems darbuotojams, o ne tik jų atstovams: taigi Direktyvos 6 straipsnyje reikalaujama ieškinio teisę suteikti ir atskiriems darbuotojams.
57.
Belgijos Karalystė, kuri dėl prejudicinių klausimų esmės išreiškia nuomonę tik papildomai, nes teigia, jog jie nepriimtini (
24
), mano, kad iš Bendrijos taisyklių kylančių teisių įgyvendinimo priemonių pasirinkimas, nesant konkrečių nurodymų direktyvoje, priskiriamas kiekvienos valstybės narės turimai diskrecijai. Be to, jeigu numatytos teisių gynybos priemonės leidžia veiksmingai užtikrinti šias teises, valstybės narės padarytas teisių gynybos priemonių pasirinkimas negali būti kritikuojamas. Dėl šios priežasties, jeigu Belgijos įstatyme yra numatytos teisių gynybos priemonės, kuriomis galima užtikrinti tinkamą Direktyvos 98/59 nuostatų laikymąsi, prieštaravimų tarp direktyvos ir Belgijos teisės nuostatų nėra.
58.
Komisija teigia, kad Direktyvoje 98/59 yra suteikiamos kolektyvinio, o ne individualaus pobūdžio teisės: taigi, Komisijos nuomone, problemų dėl atitikimo minėtai direktyvai nekyla.
59.
Galiausiai savo ruožtu Jungtinė Karalystė akcentuoja, kad Direktyvos 98/59 6 straipsnyje numatytų jungtukų „ir (arba)“ alternatyvaus pobūdžio negalima paneigti aiškinimu, be kitų priežasčių, ir todėl, kad priešingu atveju būtų sudarytos didelės kliūtys pačiam direktyva įvestos sistemos veikimui.
b) Vertinimas
60.
Pirmiau išdėstytų teiginių dėl bendro Direktyvos 98/59 pobūdžio (
25
) logiška pasekmė yra išvada, jog pačioje direktyvoje nereikalaujama, kad atskiriems darbuotojams būtų suteikiama savarankiška individuali teisė ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo informavimo ir konsultavimosi teisės pažeidimo atveju.
61.
Būtent tai matyti iš žodžių, pavartotų direktyvos 6 straipsnyje, kuriame reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų „darbuotojų atstovams ir (arba) darbuotojams“ tinkamas teismines ir (arba) administracines procedūras pagal šią direktyvą.
62.
1998 m. Belgijos įstatyme, jeigu jį aiškintume taip, kaip tai, atrodo, ketina daryti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, numatyta specifinė situacija, kai teisė pareikšti ieškinį paliekama atskiram darbuotojui, tačiau ja pasinaudoti galima tik tuomet, jei darbuotojų atstovai prieš tai pareiškia „prieštaravimą“ dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo. Iš tikrųjų Belgijos teisės aktų leidėjas čia, atrodo, nustatė kolektyvinę, o ne individualią teisę. Tai, kad ieškinys vis dėlto pareiškiamas individualiai, negali paneigti tos aplinkybės, kad teisę priimti esminį sprendimą, ar ginčyti atleidimą iš darbo, turi darbuotojų atstovai. Tai neprieštarauja Direktyvai 98/59, kurioje darbuotojų atstovai, o ne atskiri darbuotojai yra nurodomi kaip šalys, su kuriomis darbdavys, numatantis kolektyvinį atleidimą iš darbo, turi tartis (pavyzdžiui, žr. direktyvos 2 straipsnį).
63.
Todėl atrodo, kad įstatymas neprieštarauja direktyvos 6 straipsniui, kuriame valstybei narei leidžiama informavimo ir konsultavimosi teisę kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju nustatyti kaip kolektyvinę teisę.
64.
Teisingumo Teismas jau anksčiau, tiesa, nagrinėdamas kitą konkretų klausimą, atsisakė direktyvos dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo teleologinio aiškinimo ir suteikė pirmenybę tiksliam pažodiniam jos nuostatų aiškinimui (
26
).
65.
Be to, Direktyvos 98/59 6 straipsnio pažodinis aiškinimas, mano nuomone, puikiai atitinka direktyvos skiriamąjį požymį, kad ja siekiama kompromisinio teisės akto, kuriame būtų rasta pusiausvyra tarp darbdavių ir darbuotojų išsiskiriančių interesų ir tarp Bendrijos valstybių narių įvairių tradicijų kolektyvinių santykių srityje.
2. Teisės pareikšti ieškinį apribojimo konkrečiais pažeidimų atvejais atitiktis direktyvai (pirmojo klausimo antroji dalis ir ketvirtasis klausimas)
66.
Dėl pirmojo klausimo antrosios dalies, t. y. ar Direktyvos 98/59 6 straipsnį atitinka nacionalinis teisės aktas, kuriuo kai kuriais konkrečiais pažeidimais yra apribojami atvejai, kai galima ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo, pažymėtina, kad šis klausimas yra susijęs su ketvirtuoju klausimu dėl 1998 m. Belgijos įstatymo 66 ir 67 straipsnių atitikties Direktyvos 98/59 2 straipsniui.
67.
Konkrečiai kalbant, reikia nustatyti, ar sistema, kuria iš tikrųjų siekiama kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju apriboti darbdavio įsipareigojimus kai kurių konkrečių sąlygų, kurios neapima visų Direktyvoje 98/59 nustatytų įsipareigojimų, įvykdymu, gali atitikti Direktyvą 98/59 (įskaitant jos 2 ir 6 straipsnius). Be to, reikia nustatyti, ar atitikimo direktyvai klausimų kyla dėl to, kad ieškinys dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo yra galimas tik tuomet, jei neįvykdomos šios sąlygos.
68.
Praktiškai problema kyla dėl to, kad, kaip pirmiau minėta, 1998 m. Belgijos įstatymo 66 ir 67 straipsniuose yra nustatyta sistema, pagal kurią darbdavys turi pateikti įrodymų tik dėl keturių sąlygų, išvardytų 66 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje, įvykdymo: parengti darbuotojų atstovams rašytinę ataskaitą, surengti susitikimą su šiais atstovais, suteikti galimybę jiems pateikti klausimus ir pasiūlymus bei atsakyti į šiuos klausimus ir pasiūlymus. Be to, pagal Įstatymo 67 straipsnį tik tariamas šių keturių sąlygų pažeidimas gali būti pagrindas kolektyviniam atleidimui iš darbo ginčyti.
69.
Kaip ir dėl pirmojo klausimo, turiu pakartoti, kad nacionalinės teisės aiškinimas, kuriam prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, pritaria, atvirai sakant, atrodo ginčytinas. Jeigu, kaip teisingai pažymi Belgijos vyriausybė savo pastabose dėl ketvirtojo klausimo, teismo išaiškinimas turėtų būti toks, kad 1998 m. Įstatyme išdėstytos taisyklės, ribojančios teisę pareikšti ieškinį dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo, yra taikomos tik su grąžinimu į darbą ir pranešti skirto termino eigos sustabdymu susijusioms teisių gynybos priemonėms, klausimų dėl Belgijos įstatymo atitikimo Direktyvai 98/59 nebeliktų, nes vis dar būtų galima naudotis visomis kitomis Belgijos darbo teisėje numatytomis teisių gynybos priemonėmis, ypač priemonėmis dėl nuostolių atlygimo (
27
).
70.
Neginčijama, kad visos Direktyvoje 98/59 darbdaviams nustatytos pareigos buvo tinkamai perkeltos į Belgijos teisę kolektyvine darbo sutartimi Nr. 24. Todėl jei 1998 m. Įstatymas būtų aiškinamas tiesiog kaip priemonė, kuria siekiama pagerinti darbuotojų padėtį, akivaizdu, kad vis dar galiojančios kolektyvinės darbo sutarties Nr. 24 nuostatos reikštų teisingą direktyvos perkėlimą.
71.
Vis dėlto užduotį aiškinti valstybės narės nacionalinę teisę palikdami nacionaliniam teismui turime pradėti nuo aiškinimo, kuriam akivaizdžiai pritaria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir pagal kurį 1998 m. Įstatyme numatyti teisės pareikšti ieškinį ribojimai yra taikomi visiems vykdant kolektyvinį atleidimą atleistų darbuotojų pareikštiems ieškiniams dėl tariamo informavimo ir konsultavimosi procedūros pažeidimo.
72.
Be to, jeigu reikėtų nuspręsti, kad 1998 m. Įstatyme buvo smarkiai sumažinti darbdavio įsipareigojimai ir atitinkamai darbuotojų galimybės siekti pažeistų teisių atkūrimo tik tų įsipareigojimų, kurie numatyti įstatymo 66 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje, atžvilgiu, mano nuomone, tai neatitiktų Bendrijos teisės.
73.
Tačiau nėra abejonių, kad 1998 m. Įstatymo 66 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje išdėstyti įsipareigojimai neapima visų Direktyva 98/59 nustatytų įsipareigojimų. Pavyzdžiui, kaip teisingai pažymėjo darbuotojai, nėra aiškiai numatyta, kad apskritai konsultacijų tarp darbdavio ir darbuotojų atstovų tikslas turėtų būti bent jau pasiekti susitarimą. Būtent dėl to, kad nėra aiškios formuluotės šiuo atžvilgiu, 1994 m. Jungtinė Karalystė pripažinta neįvykdžiusi savo įsipareigojimų (
28
). Kitas pavyzdys: 1998 m. Įstatymo 66 straipsnyje nenurodyta, jog darbdavio rašytiniame pranešime turi būti direktyvos 2 straipsnio 3 dalies b punkte išvardyti numatomo atleidimo duomenys.
74.
Be to, pati Belgijos vyriausybė aiškiai pripažįsta, kad 1998 m. Įstatymo 66 straipsnyje darbdaviams nustatytos sąlygos neapima visų Direktyvoje 98/59 numatytų sąlygų. Tačiau iš tikrųjų ji akcentuoja, kad 1998 m. Įstatyme tik numatomas papildomas vykdant kolektyvinį atleidimą iš darbo atleidžiamų darbuotojų apsaugos lygis, niekaip nepažeidžiant sistemos, sukurtos kolektyvine darbo sutartimi Nr. 24. Komisijos nuomonė yra tokia pati.
3. Išvados dėl pirmojo ir ketvirtojo klausimų
75.
Todėl manau, kad į pirmąjį ir ketvirtąjį prejudicinius klausimus reikėtų atsakyti taip, kad Direktyva 98/59 nedraudžia nacionalinių taisyklių, kurios informavimo ir konsultavimosi tvarkos nesilaikymo atveju riboja tik darbuotojų atstovų teisę ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo arba pagal kurias atskiro darbuotojo teisė ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo priklauso nuo to, ar darbuotojų atstovai pateikė prieštaravimą. Tačiau direktyva draudžia nacionalines taisykles, leidžiančias kolektyvinį atleidimą iš darbo ginčyti tik dėl tam tikrų konkrečių direktyvoje nustatytų įsipareigojimų pažeidimo, o ne dėl bet kokių šių įsipareigojimų pažeidimo.
B — Antrasis klausimas
1. Įžanga
76.
Papildomai pateiktu antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pirmajame klausime nurodytos nacionalinės teisės nuostatos, jeigu jos atitinka Direktyvą 98/59, yra suderinamos su pagrindinėmis teisėmis, o tiksliau – Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsniu.
77.
Kadangi, kaip ką tik minėjau, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad su Direktyva 98/59 nesuderinama viena iš dviejų nacionalinio teismo nurodytų aplinkybių, būtent galimų ieškinio pagrindų ribojimas, klausimas dėl suderinamumo su pagrindinėmis teisėmis, mano nuomone, kyla reikalavimo, kad darbuotojų atstovai pirmiau būtų pateikę prieštaravimų, kad individualus ieškinys būtų priimtinas, atžvilgiu.
78.
Be to, pažymėčiau, kad išvada dėl teisių gynimo priemonės kolektyvinio pobūdžio neteisėtumo galėtų turėti įtakos pačios Direktyvos 98/59 teisėtumui, nes, kaip buvo nurodyta, direktyvos 6 straipsnyje apskritai leidžiama suteikti teisę pareikšti ieškinį informavimo ir konsultavimosi tvarkos nesilaikymo atveju tik kaip kolektyvinę teisę.
2. Šalių argumentai
79.
Odemis ir kiti šiuo klausimu teigia, kad nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos teisė ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo suteikiama tik darbuotojų atstovams taip pašalinant bet kokią galimybę darbuotojams pareikšti individualius ieškinius, net jei ir būtų suderinami su Direktyva 98/59, bet kuriuo atveju pažeidžia teisės į veiksmingą teisminę gynybą principą.
80.
Komisija, atkakliai laikydamasi savo aiškinimo, kad Direktyva 98/59 suteikia kolektyvinę, o ne individualią teisę, neigia, kad gali būti koks nors prieštaravimas teisės į veiksmingą teisminę gynybą ar Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) atžvilgiu. Iš esmės panašios pozicijos laikosi ir Jungtinė Karalystė.
81.
Belgijos Karalystė savo ruožtu vėl pradeda nuo prielaidos, kad 1998 m. Belgijos įstatymas niekaip neapribojo teisių, kurios anksčiau darbuotojams buvo suteiktos pagal kolektyvinę darbo sutartį Nr. 24. Todėl Belgijos vyriausybės pateiktose pastabose nenurodoma nieko daugiau nei tai, kad galimybės siekti konkrečios teisių gynimo priemonės – grąžinimo į darbą – nesuteikimas atskiriems darbuotojams, jei darbuotojų atstovai prieš tai nėra pareiškę prieštaravimų, nereiškia pagrindinės teisės į veiksmingą teisminę apsaugą pažeidimo, nes atskiri darbuotojai turi daug kitų jiems prieinamų teisių gynybos priemonių.
3. Vertinimas
82.
Šiuo atžvilgiu klausimas reikšmingas tik tuomet, jei remiamasi 1998 m. Belgijos įstatymo aiškinimu, kad jo nuostatomis galiausiai ribojamos ankstesniais teisės aktais, būtent kolektyvine darbo sutartimi Nr. 24, darbuotojams suteiktos teisės.
83.
Kaip gerai žinoma, Teisingumo Teismas yra patvirtinęs, kad teisė į veiksmingą teisminę gynybą yra pagrindinis Bendrijos teisės principas (
29
), kylantis iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų ir įtvirtintas EŽTK 6 bei 13 straipsniuose ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje.
84.
Ši teisė pirmiausia reiškia tai, kad suinteresuotieji asmenys nacionaliniuose teismuose gali ginti pagal Bendrijos teisę jiems suteiktas teises tokia tvarka, kokią gali nustatyti valstybės narės (
30
).
85.
Taigi teisė į veiksmingą teisminę gynybą platesne prasme ne tik taikoma teisėms pagal Bendrijos teisę, bet gali būti vertinama iš bendresnės perspektyvos, atsižvelgiant į visas kiekvienos valstybės narės nacionalinėje sistemoje užtikrinamas teises. Tokia specifinė principui suteikiama prasmė gali būti nagrinėjama konkrečiai remiantis EŽTK.
86.
Dėl konkrečių EŽTK nuostatų, nagrinėtinų šiais tikslais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo (mano nuomone, teisingai) tik 6 straipsnį, kuriame įtvirtinta teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, taigi ir teisė kreiptis į teismą civilinėse ir baudžiamosiose bylose.
87.
Atrodytų, kad šiuo atveju negalima remtis 13 straipsniu – nuostata, aiškiai skirta teisei į veiksmingą teisminę apsaugą, – nes jis taikomas tik tariamai pažeidus materialinę teisę, įtvirtintą pačioje konvencijoje. Tačiau nė viena iš šios bylos šalių netvirtina, kad buvo padarytas EŽTK numatytos pagrindinės teisės pažeidimas.
88.
Kaip žinoma, EŽTK 6 straipsnyje numatyta, kad „kai yra sprendžiamas tam tikro asmens civilinio pobūdžio teisių ir pareigų ar jam pareikšto kokio nors baudžiamojo kaltinimo klausimas, toks asmuo turi teisę, kad bylą per įmanomai trumpiausią laiką viešumo sąlygomis teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir bešališkas teismas“.
89.
Europos žmogaus teisių teismas savo praktikoje aiškina, kad EŽTK 6 straipsnis pirmiausia reiškia „teisę į teismą“: t. y. teisę į bylos nagrinėjimą teisme (
31
). Tačiau Strasbūro teismo praktikoje taip pat nurodoma, jog tam, kad būtų galima taikyti konkrečią nuostatą, reikia išnagrinėti, ar „teisė“ yra pripažįstama atitinkamos valstybės nacionalinėje teisėje (
32
).
90.
Tačiau, kaip buvo nurodyta, Belgijos teisėje, atrodo, numatyta teisė į informavimą ir konsultavimąsi, kuri yra ne individuali, bet kolektyvinė (
33
). Kartu 1998 m. Įstatyme prie šios teisės yra priskirtos konkrečios teisių gynybos priemonės, kurios iš tikrųjų suteikiamos darbuotojų atstovams.
91.
Tai, kad Belgijos teisėje ši teisė laikoma kolektyvine, savaime nesukelia jokio prieštaravimo EŽTK, nes aptariama teisė nenumatyta konvencijoje.
92.
Vis dėlto, jeigu EŽTK ir pagrindinių teisių apskritai prasme teisė gali būti kolektyvinė, atrodo visiškai leistina, kad susijusi teisių gynybos priemonė taip pat būtų kolektyvinė ir todėl darbuotojų atstovai turėtų imtis veiksmų. Iš tikrųjų, man regis, šiuo atžvilgiu simetrijos tarp materialinės teisės turėjimo ir galimybės ją įgyvendinti principą galima laikyti esminiu. Pagal šį principą, jeigu teisė yra kolektyvinio pobūdžio, jos gynybos priemonė taip pat gali būti kolektyvinė.
93.
Odemis ir kiti daroma nuoroda į Europos žmogaus teisių teismo sprendimą Philis, kuriame šis teismas nusprendė, kad Graikijos teisės nuostata, pagal kurią profesinė organizacija turėjo teisę pareikšti ieškinį specialistui dėl mokėtinų mokesčių, prieštaravo EŽTK 6 straipsniui, niekaip nėra susijusi su kolektyvine teise (
34
). Toje byloje nebuvo ginčijama, kad specialistas turėjo individualią teisę gauti užmokestį ir todėl buvo susidariusi nepateisinama asimetrija tarp teisės turėjimo ir galėjimo ją įgyvendinti teismuose. Bet šioje byloje teisės gynybos priemonės kolektyvinis pobūdis atitinka teisės kolektyvinį pobūdį.
94.
Tačiau jeigu, priešingai nei, atrodo, yra siūloma sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, reikėtų nuspręsti, kad pagal Belgijos teisę yra suteikiama individuali teisė į informavimą ir konsultavimąsi, pavyzdžiui, Belgijos Konstitucijos 23 straipsnio pagrindu (
35
), perspektyva radikaliai pasikeistų ir atsidurtume analogiškoje situacijoje kaip ir minėtoje Europos žmogaus teisių teismo byloje Philis. Tokioje situacijoje prieštaravimas EŽTK 6 straipsniui, mano nuomone, būtų akivaizdus, nes išimtinai kolektyvinės apsaugos suteikimas, remiantis individualia teise, akivaizdžiai prieštarautų EŽTK 6 straipsniui. Tačiau tik nacionaliniai teismai yra kompetentingi aiškinti nacionalinę teisę ir nustatyti, ar pagal Belgijos teisę yra suteikiama individuali teisė į informavimą ir konsultavimąsi.
95.
Paskutinis aspektas, į kurį reikia atsižvelgti, yra tai, kad šioje byloje gali būti svarbus Pagrindinių teisių chartijos 30 straipsnis, pagal kurį „kiekvienas darbuotojas turi teisę į apsaugą nuo neteisėto atleidimo iš darbo, atsižvelgiant į Bendrijos teisę ir nacionalinius įstatymus bei praktiką“.
96.
Galima paklausti, ar šis straipsnis gali turėti reikšmės šioje byloje būtent todėl, kad pagal jį individuali teisė pareikšti ieškinį turėtų būti bet kuriuo atveju suteikiama tuomet, jei darbdavys nesilaiko informavimo ir konsultavimosi tvarkos. Tačiau manau, kad atsakymas turėtų būti neigiamas.
97.
Negalima nepaisyti priimto sprendimo dėl minėto straipsnio pripažįstant, kad apsauga turėtų būti taikoma kiekvienam darbuotojui dėl bet kokio „neteisėto“ atleidimo iš darbo. Iš šio apibūdinimo aišku, kad apsauga, kaip pagrindinė individuali teisė, nesuteikiama dėl bet kokios rūšies pažeidimo, kuris gali būti susijęs su atleidimu iš darbo (
36
). Iš jo matyti, kad turi būti rimtas pažeidimas, kuris gali kilti, pavyzdžiui, dėl pačios sprendimo atleisti iš darbo esmės. Kita vertus, neatrodo, kad Direktyvos 98/59 pažeidimai galėtų pateisinti rėmimąsi chartijos 30 straipsniu, nes atsižvelgiant į direktyvos turinį galima numanyti, kad tokių pažeidimų pasekmė yra formalaus, procedūrinio pobūdžio neteisėtas veiksmas.
98.
Apibendrinant pažymėtina, jog nėra pakankamo pagrindo nuspręsti, kad tolesnis Bendrijos teisės vystymasis pranoko Direktyvą 98/59 ar kad atsižvelgiant į bendruosius principus ji yra neteisėta, nes joje leidžiama teisę į informavimą ar konsultavimąsi laikyti kolektyvine teise. Tačiau, perkeldamos Direktyvoje 98/59 išdėstytus su apsauga susijusius įsipareigojimus, valstybės narės, remdamosi veiksmingos teisminės gynybos principu, turi suteikti tokios pačios rūšies apsaugą, kokia yra suteikta materialinė teisė – individuali ar kolektyvinė.
99.
Todėl siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį prejudicinį klausimą atsakyti taip, kad teisės į veiksmingą teisminę gynybą principas nedraudžia teisės aktų, kuriuose kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju informavimo ir konsultavimosi teisė yra laikoma kolektyvine teise ir todėl, jei tokia teisė pažeidžiama, pareikšti ieškinį leidžiama tik darbuotojų atstovams, o ne atskiriems darbuotojams. Tačiau jeigu nacionalinėje teisėje informavimo ir konsultavimosi teisė laikoma individualia teise, teisės į veiksmingą teisminę gynybą principas draudžia teisės aktus, kuriuose ginti tokią teisę leidžiama tik darbuotojų atstovams arba pagal kuriuos individualus ieškinys gali būti pareikštas tik tuomet, jei prieštaravimą pirmiau yra pateikę darbuotojų atstovai.
C — Trečiasis klausimas
100.
Trečiuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar ginčą tarp privačių šalių nagrinėjantis nacionalinis teismas gali netaikyti nacionalinės teisės nuostatos (šiuo atveju 1998 m. Įstatymo 67 straipsnio), kuri prieštarauja Bendrijos direktyvai. Šiuo konkrečiu atveju nacionaliniam teismui būtų leidžiama taikyti kitas nacionalines taisykles, suderinamas su šia direktyva (1975 m. kolektyvinę darbo sutartį Nr. 24).
101.
Žinoma, klausimas gali būti reikšmingas tik tuomet, jeigu Teisingumo Teismas nustatytų, kad Belgijos teisės aktai yra suderinami su Direktyva 98/59.
102.
Tačiau man atrodo, kad, pateikiant klausimą dėl galimo netaikymo ir dėl galimo horizontalaus tiesioginio direktyvos veikimo, be reikalo komplikuojamas klausimas, kurį galima išspręsti daug paprasčiau.
103.
Kaip pirmiau jau buvo išsamiai aptarta, nacionalinė teisė šiuo atveju gali būti aiškinama dviem skirtingais būdais. Pagal pirmąjį aiškinimą, dėl kurio paties suderinamumo su Bendrijos teise kyla klausimų, 1998 m. Įstatyme buvo iš esmės sumažinta atskiriems darbuotojams suteikiama apsauga kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju. Kita vertus, pagal antrąjį aiškinimą 1998 m. Įstatyme nebuvo kaip nors apribotos teisės, kurios darbuotojams jau buvo suteiktos remiantis egzistuojančiomis taisyklėmis ir ypač kolektyvine darbo sutartimi Nr. 24. Šiuo antruoju aiškinimu nekeliama jokių klausimų dėl suderinamumo su Bendrijos teise.
104.
Taigi kadangi dalykai, dėl kurių Belgijos teisės aktai gali būti nesuderinami su Bendrijos teise, yra susiję tik su vienu iš dviejų galimų nacionalinės teisės aiškinimo būdų, aišku, kad Teisingumo Teismui nusprendus, jog toks nesuderinamumas egzistuoja, nacionalinis teismas daugiausia gali būti įpareigotas remtis antruoju aiškinimu. Kitaip tariant, tai būtų ne nacionalinės nuostatos netaikymas, bet paprasčiausiai nacionalinės teisės aiškinimas taip, kad ji atitiktų Bendrijos teisę, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika šiuo atžvilgiu (
37
).
105.
Atkreipiu dėmesį, kad šio proceso šalys, įskaitant suinteresuotuosius darbuotojus, iš tikrųjų netiesiogiai nurodė Teisingumo Teismui sprendimą, atitinkantį pasiūlytąjį (
38
).
106.
Taigi kadangi, kaip pirmiau nurodžiau, mano manymu, 1998 m. Įstatymo aiškinimas, t. y. kad jame yra nustatyti visiems individualiems ieškiniams dėl kolektyvinių atleidimų iš darbo (o ne tik tiems, kuriuose prašoma grąžinti į darbą arba sustabdyti termino, skirto pranešti, eigą) taikomi ribojimai ir sąlygos, prieštarauja Bendrijos teisei, manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų vadovautis kitu aiškinimu, pagal kurį 1998 m. Įstatymo 67 straipsnyje nurodytos sąlygos yra taikomos tik ieškiniams dėl konkrečių teisių gynybos priemonių, numatytų šiame įstatyme.
107.
Tad į tokį nacionalinio teismo pateiktą klausimą dėl galimo nacionalinės teisės nuostatos netaikymo, koks buvo suformuluotas iš pradžių, netgi neturėtų būti atsakoma. Tačiau, nepaisant to, performulavus jį taip, kad nacionaliniam teismui būtų galima pateikti naudingą atsakymą, siūlau Teisingumo Teismui nurodyti, kad jeigu yra du galimi nacionalinės teisės, šiuo atveju 1998 m. vasario 13 d. Įstatymo dėl užimtumo skatinimo, aiškinimo būdai, iš kurių vienas prieštarauja Bendrijos teisei, nacionalinis teismas privalo vadovautis tuo aiškinimu, dėl kurio nekyla nesuderinamumo su Bendrijos teise klausimų.
VII — Išvada
108.
Remdamasis pirmiau išdėstytais svarstymais, siūlau Teisingumo Teismui į Cour du Travail de Liège pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
Direktyva 98/59 nedraudžia nacionalinių taisyklių, kurios informavimo ir konsultavimosi tvarkos nesilaikymo atveju riboja tik darbuotojų atstovų teisę ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo arba pagal kurias atskiro darbuotojo teisė ginčyti kolektyvinį atleidimą iš darbo priklauso nuo to, ar darbuotojų atstovai pateikė prieštaravimą. Tačiau direktyva draudžia nacionalines taisykles, leidžiančias kolektyvinį atleidimą iš darbo ginčyti tik dėl tam tikrų konkrečių direktyvoje nustatytų įsipareigojimų pažeidimo, o ne dėl bet kokių šių įsipareigojimų pažeidimo.
Teisės į veiksmingą teisminę gynybą principas nedraudžia teisės aktų, kuriuose kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju informavimo ir konsultavimosi teisė yra laikoma kolektyvine teise ir todėl, jei tokia teisė pažeidžiama, pareikšti ieškinį leidžiama tik darbuotojų atstovams, o ne atskiriems darbuotojams. Tačiau jeigu nacionalinėje teisėje informavimo ir konsultavimosi teisė laikoma individualia teise, teisės į veiksmingą teisminę gynybą principas draudžia teisės aktus, kuriuose ginti tokią teisę leidžiama tik darbuotojų atstovams arba pagal kuriuos individualus ieškinys gali būti pareikštas tik tuomet, jei prieštaravimą pirmiau yra pateikę darbuotojų atstovai.
Jeigu yra du galimi nacionalinės teisės, šiuo atveju 1998 m. vasario 13 d. Įstatymo dėl užimtumo skatinimo, aiškinimo būdai, iš kurių vienas prieštarauja Bendrijos teisei, nacionalinis teismas privalo vadovautis tuo aiškinimu, dėl kurio nekyla nesuderinamumo su Bendrijos teise klausimų.
(
1
)	Originalo kalba: italų.
(
2
)	OL L 255, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 327.
(
3
)	Pažymėsiu, kad netgi pranešti skirto termino sustabdymu ir grąžinimu į darbą, o tai, atrodytų, yra gana griežtos priemonės, iš tikrųjų tik siekiama pratęsti (arba atnaujinti) darbo santykius iki kolektyvinio atleidimo iš darbo procedūrų visiško ir tinkamo įvykdymo. Žr. prašymą priimti prejudicinį sprendimą, p. 22.
(
4
)	„(C)onstituerait <…> un vertigineux recul des droits et actions que les travailleurs puisent dans la C.C.T. no 24“: Cour du Travail de Liège, 2007 m. balandžio 30 d. Sprendimas, R.G. 32.872/04, p. 34.
(
5
)	Pavyzdžiui, žr. 2008 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimą Corporación Dermoestética (C-500/06, Rink. p. I-5785, 23 punktas ir ten nurodyta teismo praktika).
(
6
)	1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyva 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 48, p. 29).
(
7
)	Direktyvos 75/129 pirma konstatuojamoji dalis.
(
8
)	1992 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva 92/56/EEB, iš dalies pakeičianti Direktyvą 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 245, p. 3).
(
9
)	1985 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas Nielsen & Søn (284/83, Rink. p. 553, 10 punktas) ir 2006 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas Agorastoudis ir kiti (sujungtos bylos C-187/05 – C-190/05, Rink. p. I-7775, 35 punktas).
(
10
)	1995 m. gruodžio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas Rockfon (C-449/93, Rink. p. I-4291, 21 punktas).
(
11
)	Taip pat žr. 1982 m. birželio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimą Komisija prieš Italiją (91/81, Rink. p. 2133, 11 punktas).
(
12
)	Žr. 1994 m. birželio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimą Komisija prieš Jungtinę Karalystę (C-383/92, Rink. p. I-2479, 25 punktas).
(
13
)	Sprendimas Rockfon, minėtas 10 išnašoje, ir 2007 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas Athinaïki Chartopoïïa AE (C-270/05, Rink. p. I-1499).
(
14
)	Sprendimas Nielsen & Søn, minėtas 9 išnašoje, ir 2004 m. spalio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Portugaliją (C-55/02, Rink. p. I-9387).
(
15
)	1985 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Belgiją (215/83, Rink. p. 1039) ir sprendimas Agorastoudis ir kiti, minėtas 9 išnašoje.
(
16
)	2003 m. spalio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Italiją (C-32/02, Rink. p. I-12063).
(
17
)	1998 gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas Lauge ir kiti (C-250/97, Rink. p. I-8737) ir sprendimas Agorastoudis ir kiti, minėtas 9 išnašoje (29 punktas).
(
18
)	2007 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas Confédération générale du travail ir kiti (C-385/05, Rink. p. I-611).
(
19
)	2005 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas Junk (C-188/03, Rink. p. I-885).
(
20
)	Šiuo atžvilgiu redakcijų įvairiomis kalbomis palyginimas neatskleidžia jokių tarpusavio neatitikimų. Tai yra, kalbant apie pirmąją sakinio dalį, kuri yra svarbiausia šiame kontekste, reikėtų lyginti, pavyzdžiui, „les représentants des travailleurs et/ou les travailleurs“ prancūzų k., „the workers' representatives and/or workers“ anglų k., „Arbeitnehmervertreter(…) und/oder (…) Arbeitnehmer(…)“ vokiečių k. ir „de vertegenwoordigers van de werknemers en/of de werknemers“ olandų k.. Vienintelė išimtis yra redakcija ispanų kalba, kurioje naudojamas tik jungtukas „o“ („arba“) ir numatoma, kad teisė turi būti suteikiama „los representantes de los trabajadores o los trabajadores“. Tačiau, mano nuomone, netgi remiantis vien redakcija ispanų kalba, dėl teisės pareikšti ieškinį suteikimo atskiriems darbuotojams ir jų atstovams neturėtų kilti sunkumų: žr. 2005 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C-304/02, Rink. p. I-6263, 83 punktas).
(
21
)	OL C 364, 2000, p. 1.
(
22
)	2002 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/14/EB dėl bendros darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistemos sukūrimo Europos bendrijoje (OL L 80, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 219).
(
23
)	Žr. šios išvados 17 punktą.
(
24
)	Žr. šios išvados 24 punktą.
(
25
)	Žr. šios išvados 30 ir paskesnius punktus.
(
26
)	Sprendimo Nielsen & Søn, minėto 9 išnašoje, 8–10 punktai.
(
27
)	Žr. šios išvados 19 ir paskesnius punktus.
(
28
)	Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, minėto 12 išnašoje, 34 ir paskesni punktai.
(
29
)	Pavyzdžiui, žr. 1986 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimą Johnston (222/84, Rink. p. 1651, 18 punktas); 2007 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimą Unibet (C-432/05, Rink. p. I-2271, 37 punktas) ir 2008 m. balandžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimą Impact (C-268/06, Rink. p. I-2483, 43 punktas).
(
30
)	Sprendimo Unibet, minėto 29 išnašoje, 38–40 punktai.
(
31
)	1975 m. vasario 21 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimas Golder prieš Jungtinę Karalystę, serija A, Nr. 18, § 35.
(
32
)	1993 m. lapkričio 25 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimas Zander prieš Švediją, serija A, Nr. 279 B (§22 ir ten nurodyta teismo praktika).
(
33
)	Žr. šios išvados 62 punktą.
(
34
)	1991 m. rugpjūčio 27 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimas Philis prieš Graikiją, serija A, Nr. 209.
(
35
)	Šiuo atžvilgiu paminėtas nacionalinio teismo sprendimo 4 išnašoje, p. 19. Šiame 23 straipsnyje tarp kitų pagrindinių teisių, kurias turi kiekvienas, yra nurodyta „teisė į informavimą, konsultavimąsi ir kolektyvines derybas“.
(
36
)	Chartijos redakcijos skirtingomis kalbomis patvirtina šį aiškinimą. Plg., pavyzdžiui, „licenciement injustifié“ prancūzų k., „unjustified dismissal“ anglų k., „ungerechtfertigte Entlassung“ vokiečių k., „despido injustificado“ ispanų k., „kennelijk onredelijk ontslag“ olandų k. ir „despedimentos sem justa causa“ portugalų kalba.
(
37
)	Žr., pavyzdžiui, 2007 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimą ITC (C-208/05, Rink. p. I-181, 68 punktas ir nurodyta teismo praktika).
(
38
)	Savo ruožtu, Belgijos Karalystė nuosekliai tvirtina, kad vienintelis įmanomas Belgijos teisės aiškinimas yra palankesnis darbuotojams ir kad į klausimą atsakyti nebūtina, nes jokio prieštaravimo tarp nacionalinės ir Bendrijos teisės nėra.