Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
ATHANASIOS RANTOS IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 5 d.(1)
Byla C‑70/25 (Tukowiecka)(i)
N. O.
prieš
PKO BP S. A.
(Sąd Rejonowy w Koszalinie (Košalino apylinkės teismas, Lenkija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Mokėjimo paslaugos vidaus rinkoje – Direktyva (ES) 2015/2366 – 73 straipsnio 1 dalis ir 74 straipsnio 1 dalis – Neautorizuotos mokėjimo operacijos – Teisė į grąžinimą nedelsiant – Didelis neatsargumas – Paslaugų teikėjo atsisakymas nedelsiant grąžinti neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, kai buvo patirta nuostolių dėl mokėtojo didelio neatsargumo vykdant 69 straipsnyje nustatytas pareigas – Teisės į nedelsiamą grąžinimą išimties taikymo sritis “
I.      Įvadas
1.        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, kurį pateikė Sąd Rejonowy w Koszalinie (Košalino apylinkės teismas, Lenkija), susijęs su Direktyvos (ES) 2015/2366(2) 73 straipsnio 1 dalies ir 74 straipsnio 1 dalies, kuriomis nustatyta atsakomybės už neautorizuotas mokėjimo operacijas priskyrimo tvarka, išaiškinimu. Jame, be kita ko, keliamas klausimas, kokiomis sąlygomis mokėjimo paslaugų teikėjas gali atsisakyti nedelsiant grąžinti pinigus už tokias operacijas, remdamasis mokėtojo dideliu neatsargumu vykdant šios direktyvos 69 straipsnyje nustatytas pareigas, kai susiduriama su vis labiau plintančiu sukčiavimo būdu – duomenų viliojimu.
2.        Šioje byloje Teisingumo Teismas turi galimybę tiksliau apibrėžti mokėtojo ir mokėjimo paslaugų teikėjo interesų pusiausvyros ribas. Taigi, jo prašoma priimti sprendimą dėl aspektų, kurie gali turėti didelį poveikį tiek rizikos paskirstymui tarp mokėjimo paslaugų teikėjų ir mokėtojų, tiek šių paslaugų vartotojams suteikiamos apsaugos lygiui.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
3.        Direktyvos 2015/2366 6 ir 71 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(6)      siekiant panaikinti reglamentavimo spragas reikėtų nustatyti naujas taisykles, o kartu numatyti daugiau teisinio aiškumo ir užtikrinti nuoseklų teisės aktų sistemos taikymą visoje Sąjungoje <...> ir užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą naudojantis tomis mokėjimo paslaugomis visoje Sąjungoje. Dėl to turėtų padidėti veiksmingumas visoje mokėjimo sistemoje ir išaugti mokėjimo paslaugų pasirinkimas ir skaidrumas, taip pat kartu padidėti vartotojų pasitikėjimas suderinta mokėjimų rinka;
<...>
(71)      neautorizuotos mokėjimo operacijos atveju mokėjimo paslaugų teikėjas turėtų nedelsdamas grąžinti mokėtojui tos operacijos sumą. Tačiau kai yra stiprus įtarimas, kad dėl mokėjimo paslaugų vartotojo nesąžiningo elgesio yra atlikta neautorizuota operacija, ir kai tas įtarimas grindžiamas objektyviomis priežastimis, apie kurias pranešama atitinkamai nacionalinei institucijai, mokėjimo paslaugų teikėjas prieš grąžindamas lėšas mokėtojui turėtų turėti galimybę per pagrįstą laikotarpį atlikti tyrimą. Kad mokėtojas būtų apsaugotas nuo bet kokių nepatogumų, grąžintos sumos įskaitymo į sąskaitą data turėtų būti ne vėlesnė nei data, kada suma buvo nurašyta nuo sąskaitos. Siekiant paskatinti mokėjimo paslaugų vartotoją nepagrįstai nedelsiant pranešti mokėjimo paslaugų teikėjui apie mokėjimo priemonės vagystę arba praradimą ir taip sumažinti neautorizuotų mokėjimo operacijų riziką, vartotojas turėtų būti atsakingas tik už labai ribotą sumą, išskyrus mokėjimo paslaugų vartotojo sukčiavimo ar didelio neatsargumo atvejus. Šiuo atveju tinkama suma siekiant užtikrinti suderintą ir aukšto lygio vartotojų apsaugą Sąjungoje yra 50 EUR. Atsakomybės neturėtų būti, kai mokėtojas nežino apie mokėjimo priemonės praradimą, vagystę ar neteisėtą pasisavinimą. Be to, kai vartotojai praneša mokėjimo paslaugų teikėjui, kad jų mokėjimo priemonei galėjo kilti pavojus, nebeturėtų būti reikalaujama, kad mokėjimo paslaugų vartotojai padengtų vėliau atsiradusius nuostolius, susijusius su neautorizuotu tos priemonės panaudojimu. <...>“
4.        Šios direktyvos
69 straipsnyje „Mokėjimo paslaugų vartotojo pareigos, susijusios su mokėjimo priemonėmis ir personalizuotais saugumo požymiais“ nustatyta:
„1.      Mokėjimo paslaugų vartotojas, turintis teisę naudoti mokėjimo priemonę:
a)      naudojasi mokėjimo priemone, laikydamasis mokėjimo priemonės išleidimą ir naudojimą reglamentuojančių sąlygų, kurios turi būti objektyvios, nediskriminacinės ir proporcingos;
b)      sužinojęs apie mokėjimo priemonės praradimą, vagystę, neteisėtą pasisavinimą ar neautorizuotą naudojimą, nepagrįstai nedelsdamas praneša apie tai mokėjimo paslaugų teikėjui arba pastarojo nurodytam subjektui.
2.      1 dalies a punkte nurodytais tikslais mokėjimo paslaugų vartotojas iš karto, gavęs mokėjimo priemonę, visų pirma imasi visų pagrįstų veiksmų, kad apsaugotų savo personalizuotus saugumo požymius.“
5.        Minėtos direktyvos 71 straipsnio „Pranešimas apie neautorizuotas ar netinkamai įvykdytas mokėjimo operacijas ir jų ištaisymas“ 1 dalyje numatyta:
„Mokėjimo paslaugų teikėjas neautorizuotų ar netinkamai įvykdytų mokėjimo operacijų ištaisymą mokėjimo paslaugų vartotojui atlieka tik tuo atveju, jei mokėjimo paslaugų vartotojas, sužinojęs apie visas tokias mokėjimo operacijas, dėl kurių gali būti pateikiami reikalavimai, įskaitant 89 straipsnyje nurodytus reikalavimus, praneša mokėjimo paslaugų teikėjui nepagrįstai nedelsdamas ir ne vėliau kaip per 13 mėnesių nuo nurašymo iš sąskaitos datos,
<...>“
6.        Tos pačios direktyvos 72 straipsnyje „Mokėjimo operacijų autentiškumo patvirtinimo ir įvykdymo įrodymas“ 2 dalyje nustatyta:
„Jei mokėjimo paslaugų vartotojas neigia autorizavęs įvykdytą mokėjimo operaciją, mokėjimo paslaugų teikėjo, įskaitant atitinkamais atvejais mokėjimo inicijavimo paslaugų teikėją, užregistruotas mokėjimo priemonės naudojimas pats savaime nebūtinai yra pakankamas įrodymas, kad mokėtojas autorizavo mokėjimo operaciją ar kad mokėtojas veikė nesąžiningai arba tyčia ar dėl didelio neatsargumo neįvykdė vienos ar kelių savo pareigų pagal 69 straipsnį. Mokėjimo paslaugų teikėjas, o atitinkamais atvejais ir mokėjimo inicijavimo paslaugų teikėjas pateikia įrodymų, patvirtinančių mokėjimo paslaugų vartotojo sukčiavimą arba didelį neatsargumą.“
7.        Direktyvos 2015/2366 73 straipsnis „Mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybė už neautorizuotas mokėjimo operacijas“ 1 dalis suformuluota taip:
„Valstybės narės užtikrina, kad, nedarant poveikio 71 straipsniui, neautorizuotos mokėjimo operacijos atveju mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjas nedelsdamas ir bet kuriuo atveju ne vėliau kaip iki kitos darbo dienos pabaigos po to, kai sužino arba būna informuotas apie operaciją, mokėtojui sugrąžintų neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, išskyrus atvejus, kai mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjas turi pagrįstų priežasčių įtarti sukčiavimą ir tas priežastis raštu pateikia atitinkamai nacionalinei institucijai. Kai taikytina, mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjas atstato mokėjimo sąskaitos, iš kurios ta suma nurašyta, likutį, kuris būtų buvęs, jeigu neautorizuota mokėjimo operacija nebūtų buvusi įvykdyta. Tokiu būdu taip pat užtikrinama, kad sumos įskaitymo į mokėtojo mokėjimo sąskaitą data būtų ne vėlesnė nei data, kai ta suma nurašyta nuo sąskaitos.“
8.        Šios direktyvos 74 straipsnio „Mokėtojo atsakomybė už neautorizuotas mokėjimo operacijas“ 1 dalyje nustatyta:
„Nukrypstant nuo 73 straipsnio, mokėtojui gali tekti 50 EUR maksimalios sumos neviršijantys su neautorizuotomis mokėjimo operacijomis susiję nuostoliai, patirti dėl prarastos ar pavogtos mokėjimo priemonės panaudojimo arba dėl neteisėto jos pasisavinimo.
Pirma pastraipa netaikoma, jei:
a)      mokėtojas negalėjo pastebėti mokėjimo priemonės praradimo, vagystės arba neteisėto pasisavinimo iki mokėjimo įvykdymo, išskyrus atvejus, kai mokėtojas veikė nesąžiningai; arba
b)      nuostolis patirtas dėl mokėjimo paslaugų teikėjo arba subjekto, kuriam perduodama veikla, darbuotojo, tarpininko, filialo veiksmų ar neveikimo.
Mokėtojui tenka visi su neautorizuotomis mokėjimo operacijomis susiję nuotoliai, jei mokėtojas juos patyrė veikdamas nesąžiningai arba tyčia ar dėl didelio neatsargumo neįvykd[ė] vienos ar kelių pareigų, nustatytų 69 straipsnyje. Tokiais atvejais pirmoje pastraipoje nustatyta maksimali suma netaikoma.
Kai mokėtojas nei veikė nesąžiningai, nei tyčia, bet neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 69 straipsnį, valstybės narės gali sumažinti šioje dalyje nurodytą atsakomybę, atsižvelgdamos visų pirma į personalizuotų saugumo požymių pobūdį ir konkrečias aplinkybes, kuriomis mokėjimo priemonė buvo prarasta, pavogta ar neteisėtai pasisavinta.“
B.      Lenkijos teisė
9.        Pagrindinėje byloje taikytinos 2011 m. rugpjūčio 19 d. Ustawa o usługach płatniczych (Mokėjimo paslaugų įstatymas)(3) redakcijos 46 straipsnio 1 ir 3 dalys suformuluotos taip:
„1.      Pagal 44 straipsnio 2 dalį neautorizuotos mokėjimo operacijos atveju mokėtojo paslaugų teikėjas nedelsdamas, tačiau bet kuriuo atveju ne vėliau kaip iki darbo dienos, einančios po dienos, kurią buvo nustatyta, kad neautorizuotos operacijos suma buvo nurašyta nuo mokėtojo sąskaitos, pabaigos arba po atitinkamo pranešimo gavimo dienos, grąžina mokėtojui neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, išskyrus atvejus, kai mokėtojo paslaugų teikėjas turi pagrįstų ir tinkamai dokumentais patvirtintų priežasčių įtarti sukčiavimą ir apie tai raštu praneša baudžiamojo persekiojimo institucijoms. Kai mokėtojas naudojasi mokėjimo sąskaita, mokėtojo paslaugų teikėjas atkuria mokėjimo sąskaitos, iš kurios ta suma nurašyta, likutį, kuris būtų buvęs, jeigu neautorizuota mokėjimo operacija nebūtų buvusi įvykdyta. Sumos įskaitymo į mokėtojo mokėjimo sąskaitą data turi būti ne vėlesnė nei data, kai ta suma buvo nurašyta nuo sąskaitos.
<...>
3.      Mokėtojas visiškai atsako už neautorizuotas mokėjimo operacijas jeigu jų atlikimą lėmė jo tyčiniai veiksmai arba jis tyčia ar dėl didelio neatsargumo pažeidė vieną ar daugiau 42 straipsnyje nurodytų pareigų.“
III. Pagrindinė byla, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
10.      N. O. (toliau – ieškovė) – fizinis asmuo, turintis banko sąskaitą PKO BP S. A. – (toliau – bankas), tapo sukčiavimo viliojant duomenis auka, kai bandė parduoti daiktą vienoje aukcionų platformoje. Trečiasis asmuo, apsimetęs pirkėju, jai nusiuntė apgaulingą nuorodą su platformos sąsaja, o vėliau – su banko sąsaja. Apgauta ieškovė pateikė savo prisijungimo duomenis, todėl sukčiautojui pavyko atlikti neautorizuotą mokėjimo operaciją iš jos banko sąskaitos. Kitą dieną supratusi, kad įvyko sukčiavimas, ji nedelsdama apie tai pranešė bankui ir policijai, bet sukčiautojas nebuvo nustatytas. Vis dėlto bankas atsisakė grąžinti ginčijamos operacijos sumą, teigdamas, kad ieškovė dėl didelio neatsargumo neįvykdė pareigos rūpestingai išsaugoti mokėjimo priemonę ir neleisti ja naudotis neįgaliotiems asmenims.
11.      Dėl šio atsisakymo ieškovė kreipėsi į Sąd Rejonowy w Koszalinie (Košalino apylinkės teismas) – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą – su ieškiniu bankui dėl 3 000 Lenkijos zlotų (PLN) (apie 705 eurų) sumos sumokėjimo.
12.      Grįsdama savo prašymą ieškovė nurodė, kad neautorizuotos mokėjimo operacijos sumos grąžinimo principas turėtų būti netaikomas tik susiklosčius Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalyje aprašytai situacijai – kai mokėjimo paslaugų teikėjas turi pagrįstų priežasčių įtarti, kad mokėtojas sukčiauja, ir apie šias priežastis informuoja atitinkamą nacionalinę instituciją. Jei tokių pagrindų nėra (kaip nagrinėjamu atveju), šis teikėjas privalėtų nedelsiant, ne vėliau kaip iki kitos darbo dienos pabaigos, grąžinti mokėtojui neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą. Tik po tokio grąžinimo ir įvykio aplinkybių tyrimo paslaugų teikėjas galėtų reikalauti atlyginti nuostolius, patirtus dėl mokėtojo didelio neatsargumo. Jei mokėtojas atsisakytų grąžinti neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, bankas turėtų pareikšti ieškinį dėl mokėjimo.
13.      Bankas savo ruožtu nurodė, kad pagal Lenkijos teisės aktus, kuriais į ją perkelta Direktyvos 2015/2366 74 straipsnio 1 dalis, mokėjimo paslaugų teikėjas atleidžiamas nuo direktyvos 73 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos nedelsiant grąžinti neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, jei nustato, kad mokėtojo elgesys turėjo didelio neatsargumo požymių. Bankas taip pat nurodė, kad gali savarankiškai įvertinti visas atitinkamas atsakomybės už neautorizuotą mokėjimo operaciją prielaidas ir neturi pareigos nedelsiant grąžinti pinigus, jei nustato mokėtojo neatsargumą.
14.      Atsižvelgiant į tai, kad bylos nagrinėjimo metu buvo nustatyta, jog aptariama operacija nebuvo autorizuota, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, norėdamas priimti sprendimą byloje, turi išnagrinėti Mokėjimo paslaugų įstatymo 46 straipsnį, kuriuo įgyvendinamos Direktyvos 2015/2366 73 ir 74 straipsnių nuostatos, ir išspręsti tarp šalių kilusį teisinį ginčą dėl mokėtojo paslaugų teikėjo pareigos nedelsiant grąžinti neautorizuotos operacijos sumą apimties.
15.      Šiuo klausimu šis teismas laikosi nuomonės, kad Direktyvoje 2015/2366 ir nuostatose, kuriomis ji perkelta į nacionalinę teisę, įtvirtintas bendrasis principas, pagal kurį visa atsakomybės už neautorizuotas mokėjimo operacijas rizika tenka mokėjimo paslaugų teikėjams. Be to, minėtas teismas pažymi, kad šios direktyvos ir Lenkijos teisės nuostatomis taip pat nustatoma mokėtojų teisė į neautorizuotų mokėjimo operacijų sumų grąžinimą, o tai reiškia teisę nedelsiant atgauti šitaip prarastas lėšas. Šios teisės netenkama tik tuo atveju, jei pagrįstai įtariamas mokėtojo sukčiavimas ir apie tai pranešama kompetentingoms nacionalinėms institucijoms.
16.      Be to, tas pats teismas pažymi, kad bankai nėra Lenkijos teismuose pareiškę ieškinių vartotojams dėl pareigos grąžinti neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, jei mokėtojas yra pripažintas kaltu dėl didelio neatsargumo. Vartotojai, atvirkščiai, yra iškėlę nemažai ieškinių bankams dėl neautorizuotų mokėjimo operacijų sumų grąžinimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, šis reiškinys rodo, kad tai, jog mokėjimo paslaugų teikėjai taiko teisės į grąžinimą išimtis, neautorizuotų mokėjimo operacijų atveju tapo taisykle. Įprasta, kad mokėjimo paslaugų teikėjai negrąžina neautorizuotų mokėjimo operacijų sumų, todėl mokėtojai, ypač vartotojai, privalo pareikšti ieškinį teisme.
17.      Atsižvelgiant į tai, kad banko siūlomu Direktyvos 2015/2366 išaiškinimu nepasiekiamas tikslas apsaugoti mokėtoją bendrąja neautorizuotų mokėjimo operacijų sumų grąžinimo taisykle, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, nurodytos direktyvos nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas paslaugų teikėjui neleidžiama atsisakyti nedelsiant grąžinti neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, jei mokėtojas per šią operaciją patyrė nuostolių dėl didelio neatsargumo vykdant pareigas. Minėtas teismas priduria, kad, pritarus prašomam išaiškinimui, bylinėjimosi, bylos iškėlimo, teismo išlaidų, įrodymų pateikimo ir dokumentų rengimo našta būtų perkelta nuo mokėtojo (dažnai vartotojo) profesionalui – mokėjimo paslaugų teikėjui.
18.      Tokiomis aplinkybėmis Sąd Rejonowy w Koszalinie (Košalino apylinkės teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Direktyvos 2015/2366] 73 straipsnio 1 dalies, siejamos su 74 straipsnio 1 dalimi, nuostatos turi būti suprantamos taip, kad mokėjimo paslaugų teikėjas gali atsisakyti nedelsiant grąžinti mokėtojui neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, jeigu mokėtojas patyrė nuostolių, susijusių su neautorizuota mokėjimo operacija, dėl didelio neatsargumo vykdant 69 straipsnyje nustatytas pareigas?“
19.      Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė bankas, Lenkijos, Čekijos ir Italijos vyriausybės bei Europos Komisija.
IV.    Dėl prejudicinio klausimo
20.      Pateikdamas vienintelį klausimą, prašantis išaiškinti prejudicinį klausimą teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalis ir 74 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad mokėjimo paslaugų teikėjas gali atsisakyti nedelsdamas grąžinti mokėtojui neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą dėl to, kad mokėtojas dėl didelio neatsargumo neįvykdė šios direktyvos 69 straipsnyje nustatytų pareigų.
21.      Siekiant atsakyti į šį klausimą, Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, ar minėtos direktyvos 74 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa yra mokėjimo paslaugų teikėjo pareigos grąžinti sumą mokėtojui išimtis, dėl kurios gali būti panaikinta arba sustabdyta tos pačios direktyvos 73 straipsnio 1 dalyje numatyta pareiga nedelsiant grąžinti mokestį, ar veikiau tai yra atskira teisė, kuria paslaugų teikėjas vėliau gali remtis mokėtojo atžvilgiu.
22.      Šiuo klausimu reikia pasakyti, kad, kaip matyti iš suformuotos jurisprudencijos, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus(4).
23.      Dėl nuostatų, kurias prašoma išaiškinti, formuluotės pažymiu, kad jų pavadinimai rodo, kad jomis reglamentuojama atitinkama mokėjimo paslaugų teikėjo ir mokėtojo atsakomybė neautorizuotų mokėjimo operacijų atveju. Direktyvos 2015/2366 73 straipsnis pavadintas „Mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybė už neautorizuotas mokėjimo operacijas“, o šios direktyvos 74 straipsnis – „Mokėtojo atsakomybė už neautorizuotas mokėjimo operacijas“.
24.      Šios direktyvos 73 straipsnio 1 dalyje iš principo numatyta, kad neautorizuotų mokėjimo operacijų atveju pinigai mokėtojui turi būti grąžinami nedelsiant, ir nustatytas privalomas terminas, per kurį mokėjimo paslaugos teikėjas turi atlikti šį grąžinimą(5), kartu numatant nedelsiamo grąžinimo taisyklės išimtį tuo atveju, kai paslaugos teikėjas „turi pagrįstų priežasčių įtarti sukčiavimą“. Taigi, ši išimtis gali būti taikoma, pirma, kai kyla didelių įtarimų dėl galimo sukčiavimo ir, antra, kai minėtas paslaugos teikėjas įvykdo vieną formalią sąlygą – raštu praneša apie savo įtarimus kompetentingai nacionalinei institucijai(6).
25.      Taip pat svarbu konstatuoti, kad minėtos direktyvos 74 straipsnio 1 dalis suformuluota kaip jos 73 straipsnio išimtis(7). Be to, tos pačios direktyvos 74 straipsnio 1 dalies pirmoje ir antroje pastraipose reglamentuojama mokėtojo atsakomybė jam esant nekaltam, kuri yra ribota, o iš jos trečios pastraipos matyti, kad mokėtojo atsakomybė jam esant kaltam iš principo yra neribota. Šioje nuostatoje konkrečiai nustatyta, kad mokėtojas atsako už ne didesnius kaip 50 EUR maksimalios sumos nuostolius arba atsakomybė yra neribota, jeigu jis sukčiavo arba tyčia ar dėl didelio neatsargumo neįvykdė savo pareigų, susijusių su mokėjimo priemonėmis, kurios jam buvo suteiktos pagal Direktyvos 2015/2366 69 straipsnį.
26.      Kalbant konkrečiau apie neautorizuotų mokėjimo operacijų sumų nedelsiamą grąžinimą, atkreipiu dėmesį į tai, kad šios direktyvos 73 straipsnio 1 dalyje nenumatyta jokių kitų išimčių, kuriomis mokėjimo paslaugų teikėjas galėtų remtis, pavyzdžiui, įtarimas ar galimybė, kad mokėtojas, įskaitant ir dėl
dėl neatsargumo, neįvykdė vienos ar kelių minėtos direktyvos 69 straipsnyje nurodytų pareigų. Be to, kalbant apie tos pačios direktyvos 74 straipsnio 1 dalį, atrodo, kad ši nuostata neapima klausimo dėl nedelsiamo neautorizuotos mokėjimo operacijos sumos grąžinimo, bet yra skirta atsakomybei paskirstyti tarp mokėtojo ir mokėjimo paslaugų teikėjo, siekiant nustatyti, kas vėliau turi būti laikomas atsakingu, ir atitinkamai padengti dėl tokių operacijų patirtus nuostolius.
27.      Taigi, iš pirmo žvilgsnio, iš Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalies pažodinio aiškinimo matyti, kad joje aiškiai nurodytos pareigos nedelsiant grąžinti neautorizuotos operacijos sumą išimtys ir kad pagal ją neleidžiama išplėsti išimčių sąrašo įtraukiant kitus, joje nenumatytus atvejus, įskaitant minėtos direktyvos 74 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje nurodytą atvejį, kai „[mokėtojas] dėl didelio neatsargumo neįvykdo vienos ar kelių pareigų, nustatytų 69 straipsnyje“.
28.      Vis dėlto reikia konstatuoti, kad, kiek tai susiję su tos pačios direktyvos 74 straipsnio 1 dalimi, remiantis vien jos formuluote negalima daryti aiškios išvados, kad šioje nuostatoje numatyta nukrypti leidžianti nuostata yra susijusi tik su pareigos esme arba kad ji apima ir principą, pagal kurį reikalaujama nedelsiant grąžinti operacijos sumą. Taigi, kaip matyti iš skirtingų pagrindinės bylos šalių pozicijų(8), galimi du skirtingi aiškinimai. Pagal pirmąjį aiškinimą mokėjimo paslaugų teikėjas neturi jokios pareigos atlyginti mokėtojui, jeigu jis padarė klaidą, todėl gali remtis mokėtojo atsakomybe už didelį neatsargumą, siekdamas pasinaudoti Direktyvos 2015/2366 74 straipsnyje numatyta nukrypti leidžiančia nuostata ir panaikinti iš šios direktyvos 73 straipsnio 1 dalies kylančią pareigą nedelsiant grąžinti lėšas. Antrasis aiškinimas, atvirkščiai, grindžiamas prielaida, kad minėtos direktyvos 73 straipsnio 1 dalimi ir 74 straipsnio 1 dalimi reglamentuojami du atskiri neautorizuotos mokėjimo operacijos sumos grąžinimo procedūros etapai. Pagal šį aiškinimą 74 straipsnio 1 dalyje numatyta nukrypti leidžianti nuostata neturi poveikio ab initio, o tai reiškia, kad mokėjimo paslaugų teikėjas pirmiausia turi grąžinti pinigus mokėtojui, o vėliau, po šio grąžinimo, gali pasinaudoti teise susigrąžinti lėšas iš klaidą padariusio mokėtojo.
29.      Dėl priežasčių, kurias išdėstysiu paskesniuose šios išvados punktuose, manau, kad reikėtų laikytis šio antrojo Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalies ir 74 straipsnio 1 dalies aiškinimo.
30.      Antra, šį aiškinimą patvirtina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktame prejudiciniame klausime nurodytų nuostatų kontekstas.
31.      Šiuo klausimu pažymiu, kad Direktyvos 2015/2366 71 konstatuojamojoje dalyje numatytas tik vienas atvejis, kai mokėjimo paslaugų teikėjas [kai mokėtojas jam praneša apie įvykusią neautorizuotą operaciją] gali atidėti nedelsiamą lėšų grąžinimą mokėtojui, t. y. atvejis, kai „yra stiprus įtarimas, kad dėl mokėjimo paslaugų vartotojo nesąžiningo elgesio yra atlikta neautorizuota operacija, ir kai tas įtarimas grindžiamas objektyviomis priežastimis, apie kurias pranešama atitinkamai nacionalinei institucijai“. Kaip ir šios direktyvos 73 straipsnio 1 dalyje, toje 71 konstatuojamojoje dalyje neminima jokia kita išimtis, kuria galėtų remtis mokėjimo paslaugų teikėjas, kaip antai įtarimas ar konstatavimas, kad mokėjimo paslaugų vartotojas savo elgesiu,
be kita ko, dėl didelio neatsargumo neįvykdė vienos ar kelių minėtos direktyvos 69 straipsnyje nurodytų pareigų.
32.      Be to, reikėtų pabrėžti, kad šį aiškinimą, atrodo, patvirtina parengiamųjų darbų, atliktų prieš priimant Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalį, analizė. Ankstesnėje nuostatos versijoje – Direktyvoje 2007/64(9), panaikintoje Direktyva 2015/2366 – nebuvo numatyta jokių pareigos nedelsiant grąžinti neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą išimčių. Vis dėlto Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, kad būtina iš dalies pakeisti atitinkamą nuostatą, t. y. Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalį, siekiant dar geriau apibrėžti neautorizuotų operacijų atveju taikomą nedelsiamo grąžinimo procedūrą, aiškiai numatant konkrečią pareigos grąžinti išimtį, t. y. kai mokėjimo paslaugų teikėjas turi pagrįstų priežasčių įtarti sukčiavimą(10).
33.      Taip pat atkreipiu dėmesį į tai, kad šios direktyvos 107 straipsnio 1 dalyje nurodyta, jog Sąjungos teisės aktų leidėjo numatytas suderinimas srityje, kurioje taikomos šiai bylai svarbios nuostatos, yra visiškas ir neleidžia priimti nacionalinių priemonių, kurios skirtųsi nuo šio teisės aktų leidėjo priimtų priemonių(11). Tiksliau tariant, minėtos direktyvos 73 ir 74 straipsniai nepriskiriami prie nuostatų, dėl kurių Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino palikti valstybėms narėms tam tikrą veiksmų laisvę. Be to, tos pačios direktyvos 107 straipsnio 3 dalyje aiškiai nurodytos mokėjimo paslaugų teikėjų pareigos, įpareigojant valstybes nares užtikrinti, kad mokėjimo paslaugų teikėjai nenukryptų nuo nacionalinės teisės aktų nuostatų, kuriomis Direktyva 2015/2366 perkelta į nacionalinę teisę arba kurios ją atitinka, išskyrus atvejį, kai tokia nukrypti leidžianti nuostata yra aiškiai leidžiama pagal šią direktyvą.
34.      Trečia, toks aiškinimas atitinka Direktyvai 2015/2366 keliamus tikslus.
35.      Šiuo klausimu primenu, kad, kaip nurodyta Direktyvos 2015/2366 6 konstatuojamojoje dalyje, ja siekiama suderinti mokėjimo paslaugų teikimo taisykles, numatyti daugiau „teisinio aiškumo“, siekiant „nuoseklaus teisės aktų sistemos taikymo visoje Sąjungoje“, kartu užtikrinant aukšto lygio vartotojų apsaugą naudojantis mokėjimo paslaugomis visoje Sąjungoje.
36.      Nors pagrindinis šios direktyvos tikslas – suderinti mokėjimo paslaugų taisykles ir sklandų šių paslaugų vidaus rinkos veikimą(12), kaip matyti iš to, kad minėta direktyva grindžiama SESV 114 straipsniu, būtinybė užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį naudojantis šiomis paslaugomis taip pat yra vienas iš šia direktyva siekiamų tikslų(13).
37.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, mano nuomone, galima nuspręsti, kad, nors Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalis ir 74 straipsnio 1 dalis yra glaudžiai susijusios, šiomis nuostatomis reglamentuojami skirtingi neautorizuotų mokėjimo operacijų sumų grąžinimo procedūros aspektai: pirmojoje numatytas nedelsiamas neautorizuotos operacijos sumų grąžinimas, o antrąja reglamentuojamas atsakomybės paskirstymas tarp paslaugos teikėjo ir mokėtojo vėlesniame etape.
38.      Taigi, pagal Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalį mokėjimo paslaugų teikėjas pirmiausia
privalo nedelsdamas grąžinti neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, išskyrus atvejus, kai kyla didelių įtarimų, kad ši operacija buvo atlikta dėl mokėjimo paslaugų naudotojo sukčiavimo. Vis dėlto šis lėšų grąžinimas nėra galutinis. Jei atlikus laikinąjį grąžinimą mokėjimo paslaugų teikėjas nustato, kad mokėtojas tyčia arba dėl didelio neatsargumo neatliko vienos iš jam pagal šios direktyvos 69 straipsnį tenkančių pareigų, jis gali reikalauti, kad mokėtojas padengtų dėl savo didelio neatsargumo patirtus nuostolius. Tuo atveju, jei mokėtojas atsisako grąžinti neautorizuotos operacijos sumą, mokėjimo paslaugų teikėjas turi pareikšti jam ieškinį, nes mokėtojas yra atsakingas pagal minėtos direktyvos 74 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą.
39.      Laikantis priešingo aiškinimo, pagal kurį mokėjimo paslaugų teikėjas galėtų atsisakyti grąžinti sumą arba atidėti jos grąžinimą, jei tiesiog kiltų įtarimas, kad mokėtojas dėl didelio neatsargumo pažeidė tos pačios direktyvos 69 straipsnyje nurodytas pareigas, šis paslaugų teikėjas galėtų apeiti 73 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą pareigą nedelsiant grąžinti neautorizuotos operacijos sumą. Toks aiškinimas leistų nepagrįstai išplėsti atvejus, kai šis paslaugų teikėjas atleidžiamas nuo šios pareigos, įtraukiant ne tik šios nuostatos tekste aiškiai numatytus atvejus, ir prieštarautų principui, kad Sąjungos teisės akto išimtys turi būti aiškinamos siaurai. Taip šia nuostata tiesiogiai pažeidžiama vartotojo teisė susigrąžinti šią sumą, todėl ji netenka savo turinio ir veiksmingumo.
40.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo sprendimu nustatyti
griežtas sąlygas, susijusias su pareigos nedelsiant grąžinti lėšas sustabdymu, siekiama užtikrinti, kad šis grąžinimas liktų taisykle ir netaptų išimtimi. Vis dėlto toks mechanizmas būtų visiškai neveiksmingas, jei paprasto neteisminio mokėjimo paslaugų teikėjo teiginio, kad buvo pažeistos iš Direktyvos 2015/2366 69 straipsnio kylančios pareigos, pakaktų jo pareigos nedelsiant grąžinti pinigus vykdymui sustabdyti. Be to, siekiant sustabdyti pareigos nedelsiant grąžinti lėšas vykdymą sukčiavimo atveju, būtų mažų mažiausiai paradoksalu reikalauti, kad kiltų didelių įtarimų ir būtų pradėta oficiali procedūra kompetentingoje nacionalinėje institucijoje, pripažįstant, kad, kiek tai susiję su veikimu ar neveikimu dėl didelio neatsargumo, tos pačios pareigos vykdymas gali būti sustabdytas, sukeliant tokį patį poveikį, nesant jokių kitų formalių reikalavimų.
41.      Jei būtų laikomasi nuomonės, kad mokėjimo paslaugų teikėjas galėtų atsisakyti nedelsdamas grąžinti neautorizuotos operacijos sumą arba atidėti jos grąžinimą, remdamasis mokėtojo dideliu neatsargumu, kartu kiltų pavojus Direktyvos 2015/2366 tikslui užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą. Neatsižvelgiant į tai, kad tokiu atveju iš mokėtojo būtų atimta galimybė nedelsiant grąžinti nagrinėjamą sumą, jis taip pat būtų priverstas pradėti teismo procesą prieš mokėjimo paslaugų teikėją tuo atveju, jei šis, atsisakydamas grąžinti sumą, remtųsi direktyvos 69 straipsnyje numatytų pareigų pažeidimu dėl didelio neatsargumo. Sąjungos teisės aktų leidėjas, suteikdamas tokiam paslaugų teikėjui galimybę neautorizuotos mokėjimo operacijos sumos negrąžinti tik sukčiavimo atveju, ketino ištaisyti praktiką, kai mokėjimo paslaugų teikėjai remdavosi netinkamu mokėtojo elgesiu, kad atsisakytų grąžinti šią sumą, t. y. praktiką, dėl kurios mokėtojas būdavo įpareigotas kreiptis į teismą dėl neautorizuotų operacijų sumų grąžinimo(14). Iš minėtos direktyvos 73 straipsnio 1 dalies dalinio pakeitimo matyti, kad ne mokėtojas, o mokėjimo paslaugų teikėjas turi reikalauti padengti dėl neautorizuotos mokėjimo operacijos patirtus nuostolius, atsiradusius dėl mokėtojo didelio neatsargumo, ir prireikus teisme pareikšti ieškinį dėl atitinkamų sumų grąžinimo. Toks požiūris taip pat atitinka tos pačios direktyvos 72 straipsnio 2 dalį, pagal kurią pareiga įrodyti, kad mokėtojo veiksmams buvo būdingas didelis neatsargumas, tenka mokėjimo paslaugų teikėjui.
42.      Taip pat man atrodo tikslinga pateikti kelis paaiškinimus dėl tam tikrų aspektų, susijusių su pirma išdėstyta šioje byloje reikšmingų Direktyvos 2015/2366 nuostatų analize.
43.      Pirmiausia norėčiau pabrėžti, kad ši byla skiriasi nuo kelių Teisingumo Teismo bylų, kuriose nagrinėtos įvairių nuostatų, reglamentuojančių atsakomybės už neautorizuotas operacijas paskirstymą tarp mokėtojo ir paslaugų teikėjo ir įtrauktų į ankstesnes Direktyvos 2015/2366 versijas(15), tarpusavio sąsajos, visų pirma nuo bylos, kurioje priimtas Sprendimas Veracash(16).
44.      Šiuo klausimu pažymiu, kad, priešingai nei šioje byloje, kurioje neginčijama, kad mokėtojas nedelsdamas informavo mokėjimo paslaugų teikėją apie neautorizuotos mokėjimo operacijos įvykdymą, byla, kurioje priimtas sprendimas Veracash, buvo susijusi su pasekmėmis, atsiradusiomis dėl to, kad mokėtojas nevykdė savo pareigos nedelsiant informuoti mokėjimo paslaugų teikėją apie tai, kad nustatė tokią operaciją.
45.      Žinoma, šiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad mokėjimo paslaugų teikėjo pareiga nedelsiant grąžinti neautorizuotos operacijos sumą pagal Direktyvos 2007/64 60 straipsnio 1 dalį taikoma su išimtimis, numatytomis šios direktyvos 61 straipsnio 2 dalyje, todėl mokėtojas iš principo turi būti laikomas atsakingu už visus nuostolius, susidariusius dėl neautorizuotų mokėjimų operacijų, jeigu
jų patyrė veikdamas nesąžiningai arba tyčia ar dėl didelio neatsargumo neįvykdė vienos ar kelių pareigų, nustatytų direktyvos 56 straipsnyje(17). Remiantis tokiu aiškinimu, iš tikrųjų būtų galima laikytis požiūrio, kad tos pačios direktyvos 61 straipsnio 2 dalis yra tos pačios direktyvos 60 straipsnio 1 dalyje numatytos mokėjimo paslaugų teikėjo pareigos nedelsiant grąžinti mokėtojui be leidimo sumokėtą operacijos sumą išimtis, dėl kurios šiam teikėjui leidžiama išvengti šios pareigos remiantis mokėtojo atsakomybe už sukčiavimą ar didelį neatsargumą.
46.      Vis dėlto tenka konstatuoti, kad tokiam aiškinimui negalima pritarti vertinant Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalį ir 74 straipsnio 1 dalį, kuriomis buvo pakeista Direktyvos 2007/64 60 straipsnio 1 dalis ir 61 straipsnio 2 dalis. Iš tikrųjų, kaip pažymėta šios išvados 32 punkte, Direktyvos 2007/64 60 straipsnio 1 dalyje nebuvo numatyta jokios pareigos nedelsiant grąžinti neautorizuotos mokėjimo operacijos išimties, ir Sąjungos teisės aktų leidėjas nusprendė, kad būtina iš dalies pakeisti šią nuostatą, Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalyje nustatant aiškią pareigos nedelsiant grąžinti lėšas išimtį, taikytiną tik tuo atveju, kai mokėjimo paslaugų teikėjas turi pagrįstų priežasčių įtarti sukčiavimą. Atlikdamas tokį dalinį pakeitimą, Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė aiškiai nustatyti, kad šios direktyvos 73 straipsnio 1 dalimi ir 74 straipsnio 1 dalimi reglamentuojami du atskiri neautorizuotos mokėjimo operacijos sumos grąžinimo procedūros etapai (t. y. pirmąja nuostata įtvirtinamas nedelsiamo grąžinimo principas neautorizuotos operacijos atveju, o antrąja nuostata reglamentuojamas paskesnis atsakomybės paskirstymas tarp paslaugos teikėjo ir mokėtojo)(18).
47.      Antra, pažymiu, kad Italijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose rėmėsi Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalies aiškinimu, pagal kurį, nors šioje nuostatoje numatomas nedelsiamas grąžinimas, pagal ją mokėjimo paslaugų teikėjui vis dėlto leidžiama vėliau tiesiogiai susigrąžinti sumą, klientui grąžintą už neautorizuotą mokėjimo operaciją, nebūtinai pareiškiant ieškinį teisme, jei, išnagrinėjęs visas reikšmingas aplinkybes, jis pagrįstai susidaro nuomonę, kad neautorizuota operacija buvo atlikta dėl mokėtojo tyčinių veiksmų ar didelės klaidos(19).
48.      Nors Italijos vyriausybės siūlomu aiškinimu siekiama suderinti ginčo šalių interesus, vis dėlto jis lemia tai, kad Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalyje numatytam grąžinimui taikomi papildomi apribojimai ir sąlygos, kurie nėra pagrįsti šios nuostatos formuluote, todėl jais nukrypstama nuo minėta direktyva nustatytos griežtos tvarkos. Be to, praktiniu požiūriu, mokėtojo padėtis yra lygiavertė tai, kurioje jis atsidurtų, jei nebūtų jokio grąžinimo ir jis būtų priverstas pareikšti ieškinį mokėjimo paslaugų teikėjui, kad atgautų nagrinėjamą sumą. Kaip pažymėta šios išvados 37 ir 38 punktuose, dėl tokio aiškinimo būtų galima apeiti šią nuostatą ir padaryti ją nebeveiksmingą, kartu sumažinant vartotojams suteikiamos apsaugos apimtį.
49.      Be to, konstatuoju, kad, kaip pažymėta šios išvados 33 punkte, tos pačios direktyvos 73 straipsnio 1 dalis yra viena iš visiškai suderintų nuostatų. Darytina išvada, kad mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybė už neautorizuotas mokėjimo operacijas negali būti sumažinta taikant nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias taikoma siauresnė atsakomybės sistema. Vadinasi, valstybės narės negali nukrypti nuo Direktyvoje 2015/2366 nustatytos tvarkos, susijusios su mokėjimo paslaugų teikėjų pareiga nedelsiant grąžinti neautorizuotos operacijos sumą, priimdamos kitas nukrypti leidžiančias nuostatas, nei aiškiai numatytos Direktyvos 73 straipsnio 1 dalyje.
50.      Trečia, pažymiu, kad, priešingai, nei teigia Čekijos ir Italijos vyriausybės, siūlomas aiškinimas nelemia Direktyvos 2015/2366 102 straipsnyje įtvirtinto neteisminio ginčų sprendimo mechanizmo apėjimo(20).
51.      Šiuo klausimu primenu, kad šios direktyvos 102 straipsnyje numatyta neteisminio ginčų sprendimo procedūra, pagal kurią mokėjimo paslaugų vartotojas gali kreiptis į neteisminio ginčų sprendimo instituciją, kad ši imtųsi nagrinėti mokėjimo paslaugų teikėjams pateiktus skundus. Nors taip sukurtu mechanizmu iš tikrųjų siekiama palengvinti vartotojų ir mokėjimo paslaugų teikėjų ginčų sprendimą, jo taikymo sritis ne apsiriboja minėtos direktyvos 73 straipsnyje numatytu nedelsiamu grąžinimu, o apima visų rūšių ginčus, susijusius su teisėmis ir pareigomis, kylančiomis iš tos pačios direktyvos III ir IV antraštinių dalių.
52.      Galiausiai, nors pasirinktas sprendimas gali sukelti tam tikrų abejonių ir dėl jo gali kilti praktinių sunkumų(21), vis dėlto priešingas aiškinimas sukelia didesnių nepatogumų, visų pirma mokėjimo paslaugų vartotojams(22). Beje, atrodo, kad jie kėlė didžiausią Sąjungos teisės aktų leidėjo susirūpinimą ir paskatino jį iš dalies pakeisti Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalį. Bet kuriuo atveju, jei dabartinė šios nuostatos redakcija turėtų būti laikoma neišsamia, tik Sąjungos teisės aktų leidėjas turėtų ją iš dalies pakeisti.
53.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į pateiktą klausimą atsakyti, kad Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalis ir 74 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas mokėjimo paslaugų teikėjui draudžiama atsisakyti nedelsiant grąžinti mokėtojui neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, teigiant, kad mokėtojas patyrė nuostolių, susijusių su šia mokėjimo operacija, nes dėl didelio neatsargumo neatliko šios direktyvos 69 straipsnyje jam numatytų pareigų.
V.      Išvada
54.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Sąd Rejonowy w Koszalinie (Košalino apylinkės teismas, Lenkija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/2366 dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2002/65/EB, 2009/110/EB, 2013/36/ES ir Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 ir panaikinama Direktyva 2007/64/EB, 73 straipsnio 1 dalis ir 74 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinamos taip:
pagal jas mokėjimo paslaugų teikėjui draudžiama atsisakyti nedelsiant grąžinti mokėtojui neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą, teigiant, kad mokėtojas patyrė nuostolių, susijusių su šia mokėjimo operacija, nes dėl didelio neatsargumo neatliko šios direktyvos 69 straipsnyje jam numatytų pareigų.
1      Originalo kalba: prancūzų.
i      Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2002/65/EB, 2009/110/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 ir panaikinama Direktyva 2007/64/EB (OL L 337, 2015, p. 35).
3      Dz. U., 2024, 30 pozicija.
4      2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
5      Šiuo klausimu Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad šis grąžinimas turi būti atliktas „ne vėliau kaip iki kitos darbo dienos pabaigos“.
6      Nors šis aspektas šioje byloje neturi reikšmės, pažymiu, kad yra ir antrasis atvejis, kai mokėjimo paslaugų teikėjui leidžiama nedelsiant negrąžinti mokėtojui neautorizuotos operacijos sumos – kai mokėtojas apie tai nepraneša arba tai padaro pavėluotai. Konkrečiai Direktyvos 2015/2366 71 straipsnyje, kuris minimas jos 73 straipsnio 1 dalyje, nustatytas terminas, per kurį turi būti pranešama apie neautorizuotą operaciją, nurodant, kad mokėjimo paslaugų teikėjas neautorizuotų ar netinkamai įvykdytų mokėjimo operacijų ištaisymą mokėjimo paslaugų vartotojui atlieka tik tuo atveju, jei mokėjimo paslaugų vartotojas, sužinojęs apie visas tokias mokėjimo operacijas, dėl kurių gali būti pateikiami reikalavimai, praneša mokėjimo paslaugų teikėjui nepagrįstai nedelsdamas ir ne vėliau kaip per 13 mėnesių nuo nurašymo iš sąskaitos datos. Šiuo klausimu žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, 48 punktas).
7      Į Direktyvos 2015/2366 74 straipsnį įterpta frazė „[n]ukrypstant nuo 73 straipsnio“.
8      Žr. šios išvados 12 ir 13 punktus.
9      Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalimi buvo pakeista 2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2007/64/EB dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, iš dalies keičiančios direktyvas 97/7/EB, 2002/65/EB, 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinančios Direktyvą 97/5/EB (OL L 319, 2007, p. 1), 60 straipsnio 1 dalis. Ši nuostata buvo suformuluota taip: „Valstybės narės turi užtikrinti, kad, nedarant poveikio 58 straipsniui, nesankcionuotos [neautorizuotos] mokėjimo operacijos atveju mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjas nedelsdamas mokėtojui sugrąžintų nesankcionuotos [neautorizuotos] mokėjimo operacijos sumą ir atitinkamais atvejais atstatytų mokėjimo sąskaitos, iš kurios ta suma nurašyta, likutį, kuris būtų, jeigu nesankcionuota [neautorizuotos] mokėjimo operacija nebūtų buvusi atlikta“.
10      Taigi iš šių parengiamųjų darbų matyti, kad į Komisijos pirminį pasiūlymą nebuvo įtraukta pareigos nedelsiant grąžinti lėšas išimtis, taikoma tokiu atveju, kai paslaugų teikėjas turi pagrįstų priežasčių įtarti sukčiavimą; šis pakeitimas buvo atliktas per tarpinstitucines derybas, o paskui buvo įtrauktas į galutinį Direktyvos 2015/2366 tekstą. Šiuo klausimu žr. pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, iš dalies keičiančios direktyvas 2002/65/EB, 2013/36/ES ir 2009/110/EB bei panaikinančios Direktyvą 2007/64/EB (COM/2013/0547 final), visų pirma p. 13; Europos Parlamento tekstą, dėl kurio susitarta per tarpinstitucines derybas, PE 604.827 (įprastos teisėkūros procedūros byla 2013/0264 (COD), patvirtinta 2015 m. birželio 16 d.), visų pirma jo 65 straipsnį; taip pat papildomą pranešimą dėl pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2002/65/EB, 2013/36/ES ir 2009/110/EB ir panaikinama Direktyva 2007/64/EB, A8-0266/2015 (priimtas 2015 m. rugsėjo 28 d.), visų pirma jo 73 straipsnį. Tokio pat požiūrio Komisija laikėsi savo pasiūlyme dėl reglamento dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje. Nuostatoje dėl paslaugų teikėjo atsakomybės už neautorizuotas mokėjimo operacijas nurodyta, kad paslaugų teikėjo atsisakymas grąžinti lėšas gali būti pateisinamas tik pagrįstomis priežastimis, dėl kurių mokėtojas įtaria sukčiavimą. Tokiu atveju šis paslaugų teikėjas turi nurodyti atsisakymo grąžinti lėšas priežastis ir įstaigas, į kurias gali kreiptis mokėtojas.  Šiuo klausimu žr. 2023 m. birželio 28 d. pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010, COM(2023) 367 final – 2023/0210 (COD), visų pirma p. 11, 56 straipsnio 1 ir 2 dalis.
11      Dėl Direktyvos 2007/64 žr. 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, 42 punktas).
12      Dėl Direktyvos 2007/64 žr. 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, 44 punktas).
13      Šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 11 d. Sprendimą DenizBank (C‑287/19, EU:C:2020:897, 56 ir 102 punktai). Taip pat žr. dėl Direktyvos 2007/64 priimtą 2024 m. liepos 11 d. Sprendimą Eurobank Bulgaria (C‑409/22, EU:C:2024:600, 79 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
14      Šiuo klausimu žr. Guimarães, M. R. ir Steennot, R., „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2“, European review of private law, Kluwer Law International, 30 t., Nr. 1, 2022, 29–72 p., visų pirma p. 47.
15      Žr., pavyzdžiui, 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671).
16      2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598).
17      2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, 63 punktas).
18      Žr. šios išvados 37 ir 38 punktus.
19      Šios vyriausybės teigimu, aiškinimas, pagal kurį mokėjimo paslaugų teikėjui neleidžiama nurašyti lėšų nuo kliento sąskaitos, todėl jis turi pareigą kreiptis į teismą, kad kliento didelio neatsargumo atveju susigrąžintų jam kompensuotas sumas, nėra pagrįstas Direktyvos 2015/2366 tekstu ir lemtų nepagrįstą mokėjimų sistemos disbalansą. Konkrečiai kalbant, ji teigia: kadangi nė viena šios direktyvos nuostata mokėjimo paslaugų teikėjams nedraudžiama tiesiogiai iš kliento mokėjimo sąskaitos susigrąžinti prieš tai klientui sugrąžintos neautorizuotos mokėjimo operacijos sumos, kai tą operaciją lėmė jo tyčiniai veiksmai ar didelė klaida, klausimą, ar reikia leisti tokį tiesioginį debetą, derėtų priskirti nacionalinės teisės aktų leidėjų diskrecijai.
20      Šių vyriausybių teigimu, taikant tokią procedūrą mokėjimo paslaugų vartotojams pavyktų veiksmingiau, greičiau ir pigiau susigrąžinti neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą nei naudojantis tradicine teismų sistema. Šiuo klausimu jos nurodo, kad šis mechanizmas netektų prasmės, jei mokėjimo paslaugų teikėjas privalėtų grąžinti neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą net mokėjimo paslaugų vartotojo didelio neatsargumo atveju.
21      Atsižvelgiant į mokėjimo paslaugų teikėjo pareigą grąžinti sumą „ne vėliau kaip iki kitos darbo dienos pabaigos“ po to, kai mokėtojas praneša apie neautorizuotą mokėjimo operaciją, galima pagrįstai kelti klausimą, ar mokėjimo paslaugų teikėjas gali per tokį trumpą terminą surinkti visą informaciją, kuri galėtų tapti svariu pagrindu įtarti sukčiavimą. Taip pat svarbu pažymėti, kad, nors teoriškai skirtumas tarp sukčiavimo ir neatsargumo nekelia sunkumų, šis skirtumas praktikoje yra ne toks akivaizdus, juo labiau kai šis paslaugų teikėjas privalo per labai trumpą laikotarpį nustatyti sukčiavimo veiksmą (ar bent įtarimą tokiu veiksmu), kad galėtų būti atleistas nuo pareigos nedelsiant grąžinti pinigus. Be to, kyla klausimas, ar susidūrę su rizika, kad turės atlikti tokius grąžinimus, mokėjimo paslaugų teikėjai nebūtų linkę riboti tam tikrų mokėjimo priemonių prieinamumą arba jų naudojimui taikyti griežtesnes ir vartotojams brangesnes sąlygas, o tai prieštarautų bendram Direktyvos 2015/2366 tikslui plėtoti integruotą elektroninių mokėjimų rinką. Kaip pabrėžia Italijos vyriausybė, tokia sistema taip pat galėtų atgrasyti mokėtoją nuo šio direktyvos 69 straipsnyje nustatytų deramo rūpestingumo pareigų vykdymo.
22      Iš tikrųjų atrodo, kad kai kuriose valstybėse narėse mokėjimo paslaugų teikėjai paprastai taikė praktiką atsisakyti nedelsiant grąžinti sumas mokėtojams dėl to, kad jie savo neteisėtais veiksmais prisidėjo prie neautorizuotų mokėjimo operacijų vykdymo. Būtent siekdamas užkirsti kelią tokioms praktikoms Sąjungos teisės aktų leidėjas, iš dalies pakeisdamas Direktyvos 2015/2366 73 straipsnio 1 dalį, ketino sustiprinti vartotojų apsaugą, numatydamas, kad mokėjimo paslaugų teikėjų pareiga nedelsiant grąžinti pinigus neautorizuotų operacijų atveju gali būti ribojama tik aiškiai ir griežtai apibrėžtomis išimtimis. Šiuo klausimu žr. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teiginį, išdėstytą šios išvados 16 punkte. Iš doktrinos taip pat žr. Guimarães, M. R. ir Steennot, R., „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2“, European review of private law, Kluwer Law International, 30 t., Nr. 1, 2022, 29–72 p., visų pirma p. 47.