62012CC0326
GENERALINIO ADVOKATO
MELCHIOR WATHELET IŠVADA,
pateikta 2013 m. lapkričio 21 d. (
1
)
Byla C‑326/12
Rita van Caster,
Patrick van Caster
prieš
Finanzamt Essen-Süd
(Finanzgericht Düsseldorf (Vokietija) pateiktas prašymaspriimti prejudicinį sprendimą)
„Laisvas kapitalo judėjimas — Pajamų, gautų iš investicinių fondų, kurie neteikia išsamios informacijos apie investuotojų pajamas, apmokestinimas („neskaidrūs fondai“)“
I – Įžanga
1.
Ši prašymo priimti prejudicinį sprendimą procedūra susijusi su tokių nacionalinės teisės nuostatų, kaip Vokietijos investicijų apmokestinimo įstatymo (Investmentsteuergesetz, toliau – InvStG) 5 ir 6 straipsniai, suderinamumu su SESV nuostatomis dėl laisvo kapitalo judėjimo. Pagal nagrinėjamas nacionalinės teisės nuostatas pajamos, kurias investuotojas gauna iš investicinio fondo, apmokestinamos remiantis fiksuota suma tuo atveju, kai valdančioji fondo bendrovė neįvykdė šiame įstatyme numatytų skaidrumo ir informacijos teikimo reikalavimų.
II – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisė
2.
SESV 63 straipsnio 1 dalis (anksčiau EB 56 straipsnio 1 dalis) išdėstyta taip:
„Pagal šiame skyriuje išdėstytas nuostatas uždraudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių apribojimai.“
3.
Pagal SESV 65 straipsnio 3 dalį (anksčiau EB 58 straipsnio 3 dalis):
„1 ir 2 dalyse nurodytos priemonės ir tvarka neturi sudaryti laisvo kapitalo judėjimo ir mokėjimų, kaip nustatyta 63 straipsnyje, savavališko diskriminavimo ar užslėpto apribojimo.“
4.
Klostantis faktinėms aplinkybėms taikomos 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 77/799/EEB dėl valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio apmokestinimo srityje (
2
) 1 straipsnyje „Bendrosios nuostatos“ nustatyta, kad:
„1.   Pagal šios direktyvos nuostatas valstybių narių kompetentingos institucijos keičiasi bet kokia informacija, kuri gali padėti joms atlikti teisingą pajamų ir kapitalo mokesčių įvertinimą.
2.   Visi mokesčiai, kurie taikomi visoms pajamoms, visam kapitalui arba pajamų ar kapitalo elementams, įskaitant kilnojamojo arba nekilnojamojo turto realizavimo pajamų mokesčius, mokesčius, taikomus darbo užmokesčio sumoms, kuriuos moka įmonės, bei kapitalo prieaugio mokesčius, yra pajamų ir kapitalo mokesčiai, neatsižvelgiant į jų taikymo būdą.
<...>“
5.
Šios direktyvos 2 straipsnyje „Pasikeitimas informacija pagal prašymą“ numatyta:
„1.   Valstybės narės kompetentinga institucija gali kreiptis į kitos valstybės narės instituciją, prašydama konkrečiu atveju atsiųsti 1 straipsnio 1 dalyje nurodytą informaciją. Paaiškėjus, kad prašymą pateikusios valstybės kompetentinga institucija neišnaudojo savo įprastų informacijos šaltinių, kuriais, atsižvelgdama į aplinkybes, ji, nerizikuodama pakenkti siekiamam tikslui, galėjo pasinaudoti, kad gautų reikiamą informaciją, valstybės narės, į kurią kreipiamasi, kompetentinga institucija tokio prašymo nevykdo.
2.   Minėtos valstybės narės kompetentinga institucija, norėdama išsiųsti šią 1 dalyje nurodytą informaciją, atlieka visus reikalingus užklausimus tokiai informacijai gauti.“
6.
Aptariamos direktyvos 11 straipsnyje „Platesnių pagalbos teikimo nuostatų taikymas“ nustatyta:
„Pirmiau išdėstytos nuostatos netrukdo vykdyti jokių platesnių pasikeitimo informacija įsipareigojimų, kurie gali būti numatyti kituose teisės aktuose.“
B – Vokietijos teisė
7.
Finanzgericht Düsseldorf remiasi InvStG nuostatomis, kurios pateikiamos toliau.
8.
2003 m. gruodžio 15 d.InvStG redakcijos, taikomos nuo 2004 m. sausio 1 d., 5 straipsnyje nustatyta:
„(Mokesčio bazė )
(1)   2 ir 4 straipsniai taikomi tik tais atvejais, kai
1.
investicinė bendrovė investuotojams prieš kiekvieną pajamų paskirstymą, atsižvelgdama į jų turimą investicinių vienetų kapitalą, vokiečių kalba praneša
a)
apie paskirstymo dydį (ne mažiau nei 4 skaičiai po kablelio),
b)
apie paskirstyto pelno dydį (ne mažiau nei 4 skaičiai po kablelio),
c)
apie paskirstymą sudarančias sumas, t. y. apie
aa)
paskirstymą atitinkančias praėjusių metų pajamas,
bb)
neapmokestinamųjų pajamų, gautų už sudarytus pardavimo sandorius, pagal 2 straipsnio 3 dalies 1 punkto pirmą sakinį vertės padidėjimą,
cc)
pajamas pagal Pajamų mokesčio įstatymo 3 straipsnio 40 punktą,
dd)
pajamas pagal Bendrovių pelno mokesčio 8b straipsnio 1 dalį,
ee)
pajamų, gautų už sudarytus pardavimo sandorius, pagal Pajamų mokesčio įstatymo 3 straipsnio 40 punktą vertės padidėjimą,
ff)
pajamų, gautų už sudarytus pardavimo sandorius, pagal Bendrovių pelno mokesčio 8b straipsnio 2 dalį vertės padidėjimą,
gg)
pajamas pagal 2 straipsnio 3 dalies 1 punkto antrą sakinį, jeigu tai nėra pajamos iš kapitalo pagal Pajamų mokesčio įstatymo 20 straipsnį,
hh)
neapmokestinamųjų pajamų, gautų už sudarytus pardavimo sandorius, pagal 2 straipsnio 3 dalies 2 punktą vertės padidėjimą,
ii)
pajamas pagal 4 straipsnio 1 dalį,
jj)
pajamas pagal 4 straipsnio 2 dalį, iš kurių nebuvo padaryta atskaitymų pagal 4 dalį,
kk)
pajamas pagal 4 straipsnio 2 dalį, kurios remiantis sutartimi dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo suteikia teisę taikyti užskaitymą su sumokėtais laikomais pajamų ar pelno mokesčiais,
d)
apie paskirstymo dalį, suteikiančią teisę taikyti užskaitymą arba mokesčio grąžinimą iš pajamų iš kapitalo mokesčio, kaip tai suprantama pagal
aa)
7 straipsnio 1 ir 2 dalis,
bb)
7 straipsnio 3 dalį,
e)
apie kapitalo pajamoms taikytino ar grąžintino mokesčio dydį, kaip tai suprantama pagal
aa)
7 straipsnio 1 ir 2 dalis,
bb)
7 straipsnio 3 dalį,
f)
apie užsienio mokesčių, tenkančių pajamoms pagal 4 straipsnio 2 dalį, kurie sudaro paskirstytas sumas ir
aa)
kuriuos galima atskaityti pagal Pajamų mokesčio įstatymo 34c straipsnio 1 dalį arba pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo,
bb)
kuriuos galima atskaityti pagal Pajamų mokesčio įstatymo 34c straipsnio 3 dalį, jeigu nebuvo atskaitos pagal 4 straipsnio 4 dalį,
cc)
kurie laikomi sumokėtais pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo,
g)
apie atskaitos dėl nusidėvėjimo ar substancijos sumažėjimo pagal 3 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį dydį,
h)
apie pelno mokesčio sumažėjimą, kuriuo rėmėsi paskirstančioji bendrovė pagal Bendrovių pelno mokesčio įstatymo 37 straipsnio 3 dalį;
2.
investicinė bendrovė investuotojams ne vėliau kaip per 4 mėnesius, pasibaigus mokestiniams metams, per kuriuos atsirado paskirstomas sumas atitinkančių pajamų iš investicinio vieneto kapitalo, kurios, laikoma, buvo išmokėtos, atsižvelgdama į jų turimą investicinių vienetų kapitalą, vokiečių kalba praneša duomenis dėl investicinio vieneto, kaip numatyta 1 punkte;
3.
investicinė bendrovė 1 ir 2 punktuose numatytus duomenis kartu su metine ataskaita, kaip tai suprantama pagal InvStG 45 straipsnio 1 dalį ir 122 straipsnio 1 arba 2 dalį, paskelbia elektroniniame federaliniame oficialių pranešimų biuletenyje; prie duomenų turi būti pridėta specialisto, turinčio teisę teikti komercines konsultacijų paslaugas pagal Mokesčių konsultantų įstatymo 3 straipsnį, administracijos pripažintos audito bendrovės arba panašios įstaigos pažyma, kuria patvirtinama, kad duomenys buvo nustatyti pagal Vokietijos mokesčių teisės nuostatas; Komercinio kodekso 323 straipsnis taikomas mutatis mutandis. Jeigu metinė ataskaita neskelbiama elektroniniame federaliniame oficialių pranešimų biuletenyje pagal Investicijų įstatymą, būtina taip pat padaryti nuorodą į dokumentą, kuriame metinė ataskaita paskelbta vokiečių kalba.
4.
užsienio investicinė bendrovė apskaičiuoja visų užsienio investicinių vienetų savininko pajamų, kurios, laikoma, po 1993 m. gruodžio 31 d. jam buvo išmokėtos, sumą, iš kurių dar nebuvo išskaitytas mokestis, ir jas paskelbia kartu su išpirkimo kaina;
5.
užsienio investicinė bendrovė per tris mėnesius centrinės federalinės mokesčių institucijos prašymu pateikia šiai institucijai visus įrodymus dėl 1, 2 ir 4 punktuose nurodytų duomenų tikslumo. Jeigu pažymėjimai pateikti užsienio kalba, gali būti reikalaujama patvirtinto vertimo į vokiečių kalbą. Jeigu užsienio investicinė bendrovė pateikė neteisingus duomenis apie sumas, ji privalo savo iniciatyva arba centrinės federalinės mokesčių institucijos prašymu metinėje ataskaitoje perskaičiuoti sumų skirtumą.
Jeigu 1 punkto c ar f papunkčiuose nurodyti duomenys nėra prieinami, pajamos apmokestinamos pagal 2 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį, o 4 straipsnis netaikomas (
3
)“.
9.
2003 m. gruodžio 15 d.InvStG redakcijos, taikomos nuo 2004 m. sausio 1 d., 6 straipsnyje nustatyta:
„(Apmokestinimas nesant deklaracijos)
Jeigu 5 straipsnio 1 dalies sąlygos neįvykdytos, apmokestinami investuotojui išmokėtos pajamos iš investicinių vienetų, tarpinis pelnas ir 70 % prieaugio, kurį sudaro skirtumas tarp pirmaisiais kalendoriniais metais nustatytos pirmos išpirkimo kainos ir tais pačiais kalendoriniais metais nustatytos paskutinės išpirkimo kainos; apmokestinimas apskaičiuojamas nuo ne mažiau kaip 6 % paskutinės kalendoriniais metais nustatytos išpirkimo kainos. Jeigu išpirkimo kaina nenustatoma, ji pakeičiama biržos ar rinkos kaina <...>“
10.
1967 m. balandžio 11 d. pasirašytos Belgijos Karalystės ir Vokietijos Federacinės Respublikos sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir kai kurių kitų klausimų pajamų ir turto mokesčių srityje, įskaitant profesinės veiklos ir žemės mokesčius, sureguliavimo (toliau – Sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo) 26 straipsnyje numatyta:
„(Keitimasis informacija)
1.   Kompetentingos Susitariančiųjų Valstybių institucijos keičiasi informacija, būtina šios sutarties ir Susitariančiųjų Valstybių vidaus įstatymų, susijusių su mokesčiais, kuriems taikoma ši sutartis, nuostatoms taikyti, jeigu šiuose teisės aktuose numatytas apmokestinimas suderinamas su šia sutartimi.
<...>“
III – Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
11.
R. van Caster ir jos sūnus P. van Caster, Vokietijoje gyvenantys Belgijos piliečiai, turi investicinių vienetų kapitalizacijos investiciniuose fonduose, įsteigtuose kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos Federacinė Respublika. Šie investiciniai vienetai buvo laikomi Belgijoje esančio BBL/ING banko vertybinių popierių sąskaitoje.
12.
R. ir P. van Caster deklaravo pajamas iš savo dalių investiciniuose fonduose, atlikę vertinimą ar skaičiavimus remdamiesi „pridėtais sąrašais“ arba „vertybinių popierių biržos biuleteniu“, t. y. 8435,43 euro už 2003 m., 10500,94 euro už 2004 m., 12318,18 euro už 2005 m., 13263,04 euro už 2006 m., 12672,46 euro už 2007 m. ir 14272,88 euro už 2008 m. arba iš viso 71462,93 euro sumą.
13.
Manydama, kad InvStG 5 straipsnyje nustatytos sąlygos nebuvo įvykdytos, Finanzamt Essen-Süd nustatė pajamas pagal InvStG 6 straipsnį, pagal kurį apmokestinimo tarifas nustatomas kaip fiksuotas dydis, sudarantis ne mažiau kaip 6 % paskutinės kalendoriniais metais nustatytos išpirkimo kainos. Pritaikius šį apmokestinimo metodą, buvo gautos tokios sumos: 38503,53 euro už 2003 m., 32691,41 euro už 2004 m., 63603,62 euro už 2005 m., 49463,21 euro už 2006 m., 37045,03 euro už 2007 m. ir 25139,27 euro už 2008 m. arba iš viso 246446,07 euro suma.
14.
R. ir P. van Caster apskundė šį Finanzamt Essen-Süd sprendimą Finanzgericht Düsseldorf; jie tvirtino, kad nuo 2004 m. taikomos InvStG 6 straipsnio nuostatos prieštarauja Europos Sąjungos teisei ir visų pirma SESV nuostatoms dėl laisvo kapitalo judėjimo.
15.
Per posėdį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme šalys iš esmės susitarė dėl 2003 m. – tų metų pajamos įvertintinos kaip siekiančios 4 % 2003 m. gruodžio 31 d. nustatytos išpirkimo kainos, t. y. 19848,07 euro.
16.
Dėl laikotarpio nuo 2004 m. iki 2008 m. R. ir P. van Caster paprašė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pakeisti sprendimus dėl mokėtinų mokesčių, kad nagrinėjamų pajamų mokesčio bazė būtų nustatyta remiantis deklaruotomis sumomis. Finanzamt Essen-Süd paprašė atmesti skundą, nes manė, kad InvStG 6 straipsnis suderinamas su Sąjungos teise.
17.
Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Düsseldorf nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar pajamų, gautų iš vadinamųjų „neskaidrių“ (vidaus ir) užsienio investicinių fondų, apmokestinimas fiksuoto dydžio tarifu pagal Investmentsteuergesetz (Investicijų apmokestinimo įstatymas) 6 straipsnį nepažeidžia Europos Sąjungos teisės (EB 56 straipsnis), nes jis sudaro užslėptą kapitalo judėjimo apribojimą (EB 58 straipsnio 3 dalis)?“
IV – Procedūra Teisingumo Teisme
18.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui buvo pateiktas 2012 m. liepos 10 d. R. ir P. van Caster, Finanzamt Essen-Süd, Vokietijos bei Jungtinės Karalystės vyriausybės ir Komisija pateikė rašytines pastabas ir, išskyrus Jungtinės Karalystės vyriausybę, išdėstė savo žodines pastabas 2013 m. spalio 9 d. posėdyje.
V – Analizė
A – Įvadinės pastabos dėl
„InvStG
“ 5 ir 6 straipsnių
19.
Pagal InvStG 5 straipsnį, jeigu investicinė bendrovė įvykdo įpareigojimą vokiečių kalba pateikti tam tikrą informaciją investuotojams ir Vokietijos institucijoms nurodyta forma ir per nustatytą terminą, pajamos iš investicijų į šiuos fondus apmokestinamos pagal bendrą skaidraus apmokestinimo režimą (InvStG 2 ir 4 straipsniai), t. y., kaip pabrėžia Komisija, apmokestinimas grindžiamas realia arba bent jau remiantis Vokietijos mokesčių kodekso 162 straipsniu, o ne pagal fiksuotą vertę įvertinta verte, tarsi mokesčių mokėtojas būtų investavęs savo pinigus tiesiogiai, netarpininkaujamas investicinio fondo.
20.
Tuo atveju, kai investicinė bendrovė neįvykdo InvStG 5 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų, investuotojas privalo sumokėti mokestį nuo fiksuotos sumos, kuri pagal šio įstatymo 6 straipsnį yra ne mažiau kaip 6 % paskutinės kalendoriniais metais nustatytos išpirkimo kainos. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, pagal šį fiksuotą skaičiavimo režimą nėra jokių išimčių, kurios leistų mokesčių mokėtojui būti apmokestintam remiantis realia ar bent jau įvertinta gautų pajamų verte.
21.
Taigi būtent mokesčių mokėtojui tenka pasekmės dėl to, kad investicinį fondą valdanti bendrovė nesilaiko InvStG nuostatų.
22.
Apskritai kalbant, InvStG 5 ir 6 straipsniai vienodai taikomi Vokietijos ir užsienio investicinėms bendrovėms, išskyrus, pirma, pareigą apskaičiuoti ir kartu su išpirkimo kaina pranešti pajamų, laikomų išmokėtomis užsienio investicijų dalių turėtojui po 1993 m. gruodžio 31 d., sumą (InvStG 5 straipsnio 1 dalies 4 punktas) ir, antra, pareigą detaliai įrodyti centrinei federalinei mokesčių institucijai tam tikrų duomenų tikrumą (InvStG 5 straipsnio 1 dalies 5 punktas). Šie du įpareigojimai taikomi tik užsienio investicinėms bendrovėms.
23.
Dėl pastarojo įpareigojimo reikėtų konstatuoti, kad juo nustatoma investuotojų pareiga įrodyti centrinei federalinei mokesčių institucijai, kai ji pateikia prašymą, pateikiamų duomenų tikrumą, ir ši institucija neturi pagrįsti šio prašymo. Bylos dokumentuose nepaaiškinamos priežastys, dėl kurių ši įrodinėjimo pareiga netaikoma ir Vokietijos investicinėms bendrovėms.
24.
Dėl InvStG taikymo šios bylos faktinėms aplinkybėms norėčiau pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo InvStG 5 straipsnyje įtvirtintos sąlygos ar sąlygų, kurių nebūtų įvykdžiusi aptariama užsienio investicinė bendrovė. Tai neturi įtakos mano analizei, nes, kaip per teismo posėdį teigė Komisija, o jai pritarė Finanzamt Essen-Süd, vienintelio InvStG 5 straipsnio 1 dalyje nustatyto reikalavimo nepaisymas lemia apmokestinimą nuo fiksuotos sumos, numatytą InvStG 6 straipsnyje.
B – Dėl laisvo kapitalo judėjimo apribojimo buvimo
25.
Savo klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro nuorodą į klostantis faktinėms aplinkybėms galiojusius EB 56 straipsnį ir 58 straipsnio 3 dalį, kurie nepakeisti tapo SESV 63 straipsniu ir 65 straipsnio 3 dalimi.
1. Šalių pozicijos
26.
Finanzamt Essen-Süd ir Vokietijos bei Jungtinės Karalystės vyriausybės neigia laisvo kapitalo judėjimo apribojimo buvimą. Jos mano, kad nacionalinis įstatymas, kaip antai nagrinėjamas šioje byloje, kuris vienodai taikomas Vokietijos ir užsienio investicinėms bendrovėms, negali sudaryti minėtos laisvės apribojimo.
27.
Jos taip pat laikosi nuomonės, kad šiuo atveju nėra ir užslėpto apribojimo. Anot Finanzamt Essen-Süd ir Vokietijos vyriausybės, Vokietijos institucijos gali pagrįstai reikalauti iš mokesčių mokėtojų visų įrodymų, kurie, kaip tos institucijos mano, reikalingi, siekiant teisingai apskaičiuoti nuo pajamų mokėtiną mokestį.
28.
Jos pažymi, kad iš tiesų nagrinėjamas reglamentavimas nesukelia ypatingų problemų užsienio investicinėms bendrovėms. Jos mano, kad tas pats pasakytina ir apie du reikalavimus, taikomus tik užsienio bendrovėms, t. y. apie pareigą pranešti išpirkimo kainą ir pajamų, laikomų išmokėtomis užsienio investicijų dalių turėtojui po 1993 m. gruodžio 31 d., sumą (InvStG 5 straipsnio 1 dalies ketvirtas sakinys) ir apie pareigą detaliai įrodyti centrinei federalinei mokesčių institucijai tam tikrų duomenų tikrumą (InvStG 5 straipsnio 1 dalies penktas sakinys).
29.
Savo teiginiui pagrįsti Finanzamt Essen-Süd ir Vokietijos vyriausybė daro nuorodą į tai, kad 2011 m. centrinė federalinė mokesčių institucija patikrino apie 31 800 užsienio investicinių bendrovių pranešimus. Vokietijos vyriausybė priduria, kad InvStG 5 straipsnyje nustatytos apskaičiavimo ir pranešimo pareigos pažeidimas buvo konstatuotas tik 25 užsienio investicinių bendrovių atveju.
30.
Vadovaudamasi principu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo sąlygų, kurios pagal InvStG 5 straipsnio 1 dalies 4 ir 5 punktus taikomos tik užsienio investicinėms bendrovėms, Komisija savo analizėje sutelkia dėmesį į du įpareigojimus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytus kaip pavyzdžiai, kurių užsienio investicinės bendrovės „dažnai“ neįvykdo, t. y. pareigą pranešti apie iš investicijų gautas pajamas vokiečių kalba ir paskelbti InvStG reikalaujamus duomenis elektroninėje federalinio oficialių pranešimų leidinio versijoje.
31.
Dėl pirmojo įpareigojimo Komisija pažymi, kad apsauginėse nuostatose, ginčo metais taikytose investiciniams fondams, t. y. Direktyvos 85/611/EEB (
4
) 47 straipsnyje, kalbos reikalavimai buvo numatyti tik duomenims, kurie buvo reikšmingi apsauginei priežiūrai ir kurie dėl šios priežasties turėjo būti paskelbti.
32.
Dėl antrojo įpareigojimo Komisija pažymi, kad būtent jų komerciniai interesai, o ne InvStG nuostatos skatina užsienio fondus pranešti tokius duomenis Vokietijos investuotojams ir skelbti juos vokiečių kalba federaliniame oficialių pranešimų leidinyje.
33.
Dėl InvStG 6 straipsnyje numatyto fiksuoto apmokestinimo Komisija mano esant logiška, nebent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų kitaip, kad tai yra užslėptas apribojimas, nes mokestinė nauda, t. y. apmokestinimas remiantis realiomis ar įvertintomis vertėmis, priklauso nuo formalumų, kuriuos, priešingai nei užsienio bendrovės, savaime įvykdo nacionalinės bendrovės, kurių pagrindinė tikslinė klientūra yra nacionalinė, o su ja minėtos nacionalinės bendrovės bendrauja ta pačia kalba.
34.
Užsienio investicinė bendrovė, priešingai, jų neįvykdys, jeigu tik pasyviai platins savo dalis Vokietijoje, nes vienintelė priežastis jas įvykdyti būtų šioje valstybėje įsteigtų investuotojų apmokestinimas, o ne jai pačiai nustatyti komerciniai įpareigojimai.
35.
R. ir P. van Caster pritaria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pozicijai, kad, nepaisant vienodo InvStG 5 straipsnio taikymo nacionalinėms ir užsienio investicinėms bendrovėms, šiuo atveju egzistuoja užslėpta arba faktinė diskriminacija antrųjų bendrovių nenaudai, nes beveik visos Vokietijos investicinės bendrovės laikosi InvStG 5 straipsnio reikalavimų, o užsienio investicinės bendrovės nedažnai turi priežasčių juos vykdyti.
2. Vertinimas
36.
Pirmiausia reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, jos vis dėlto turėtų ją įgyvendinti laikydamosi Sąjungos teisės (
5
).
37.
Iš nusistovėjusios teismo praktikos taip pat matyti, kad tarp SESV 63 straipsnio 1 dalyje draudžiamų laisvo kapitalo judėjimo apribojimo priemonių yra tos, kurios gali atgrasyti nerezidentus investuoti tam tikroje valstybėje narėje arba atgrasyti šios valstybės narės rezidentus tai daryti kitose valstybėse (
6
).
38.
Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs byloje, kurioje buvo priimtas 2009 m. sausio 27 d. Sprendimas Persche, dėl galimybės Vokietijoje pasinaudoti mokesčių atskaita už dovanas tenkinančiais bendrąjį interesą pripažintiems subjektams, jeigu jie įsteigti kitose valstybėse narėse, „<...> kadangi galimybė pasinaudoti mokesčių atskaita gali gerokai paveikti dovanotojo elgseną, mokesčio atskaitos už dovanas, padovanotas bendrąjį interesą tenkinančiais pripažintiems subjektams, įsteigtiems kitose valstybėse narėse, netaikymas Vokietijoje gali turėti įtakos mokesčių mokėtojų Vokietijoje galimybei dovanoti jiems dovanas. Todėl tokie teisės aktai yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas, kurį iš principo draudžia [SESV 63 straipsnis]“ (
7
).
39.
Be to, labai neseniai dėl Lenkijos teisės nuostatos, pagal kurią atviros Lenkijos pensijų investicijos užsienyje buvo ribojamos 5 % atitinkamo fondo aktyvų verte, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „tokia nuostata taip pat turi ribojamąjį poveikį bendrovių, įsteigtų kitose valstybėse narėse, atžvilgiu, kiek joms daromos kliūtys kaupti kapitalą Lenkijoje, nes yra ribojamas kolektyvinio investavimo subjektų akcijų įsigijimas <...>“ (
8
).
40.
Taigi iš Teisingumo Teismo praktikos aiškiai matyti, kad nacionalinė nuostata, kurios poveikis atgraso vienos valstybės narės rezidentus nuo investicijų į kitoje valstybėje narėje įsteigtą įmonę ir užkerta kelią kitose valstybėse narės įsteigtoms įmonėms pritraukti investuotojus, įsteigtus ar gyvenančius šioje valstybėje narėje, sudaro laisvo kapitalo judėjimo apribojimą.
41.
Taigi kyla klausimas, ar InvStG 5 straipsnis sukelia tokį atgrasomąjį poveikį.
42.
Nors tiesa, kad InvStG 5 straipsnio reikalavimai vienodai taikomi nacionalinėms ir užsienio investicinėms bendrovėms (išskyrus 1 dalies 4 ir 5 punktuose nustatytus reikalavimus) ir kad, kaip pažymi Jungtinės Karalystės vyriausybė, jų nėra neįmanoma įvykdyti dideliam tarptautiniam bankui, vis dėlto taip pat neginčytina, kad, neatsižvelgiant į jų keliamus techninius sunkumus, į Vokietijos rinką nenusitaikiusi arba tik į nedidelę jos dalį nusitaikiusi užsienio bendrovė visiškai neturi intereso įvykdyti šių reikalavimų. Tai pasakytina juo labiau dėl to, kad fondą valdančios bendrovės sprendimo šių reikalavimų nesilaikyti pasekmės teks investuotojui.
43.
Pasekmės investuotojui gali būti sunkios. Priešingai nei Vokietijos vyriausybė, mananti, kad apmokestinimas fiksuotu pagrindu pagal InvStG 6 straipsnį nėra didelis, pritariu Komisijos nuomonei, kad nustatytas fiskuotas 6 % pelningumas savaime didelis, visų pirma jeigu palūkanų norma ilgą laikotarpį yra žema. Teismo posėdyje Vokietijos vyriausybė nurodė, kad šis skaičius buvo nustatytas 2004 m., įsigaliojus dabartinei InvStG redakcijai, ir nuo to laiko nebuvo keičiamas.
44.
Nagrinėjamoje byloje InvStG 6 straipsnio taikymas lėmė, kad R. ir P. van Caster apmokestinamos pajamos nuo realios ar įvertintos 71462,93 euro sumos pakilo iki fiksuotos 246446,07 euro sumos.
45.
Taigi manau, kaip, be to, teigia ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad bendras InvStG 5 ir 6 straipsnių poveikis, t. y. didelė didesnio apmokestinimo rizika (dėl apmokestinamų pajamų fiksavimo), susijusi su didele tikimybe, kad užsienio investicinės bendrovės neįvykdys InvStG 5 ir 6 straipsnių reikalavimų, atgraso Vokietijos investuotojus nuo investicijų į užsienio investicinius fondus.
46.
Šią išvadą dėl užslėpto laisvo kapitalo judėjimo apribojimo buvimo sustiprina aplinkybė, kad pagal InvStG 6 straipsnį nėra jokios kitos nustatymo ar įvertinimo galimybės, be kita ko, remiantis paties investuotojo ir apmokestinamojo asmens pateiktais duomenimis.
47.
Nors Teisingumo Teismas dažnai atsižvelgdavo į šią aplinkybę pateisinimo vertinimo etapu (
9
), ką aš taip pat padarysiu toliau, Sprendime Meilicke ir kt. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad „<...> nacionalinės teisės aktas, <...> pagal kurį mokesčio kreditas suteikiamas tik pateikus atitinkamos valstybės narės vidaus sistemą atitinkantį pažymėjimą, kai akcininkui nesuteikiama jokia galimybė įrodyti pateikiant kitus įrodymus ar informaciją, susijusius su iš tiesų dividendus išmokėjusios bendrovės sumokėta mokesčio suma, yra užslėptas laisvo kapitalo judėjimo ribojimas, draudžiamas pagal SESV 65 straipsnio 3 dalį <...>“ (
10
).
48.
Atsižvelgdamas į tai, kas pasakyta, darau išvadą, kad bendras InvStG 5 ir 6 straipsnių poveikis sukelia laisvo kapitalo judėjimo apribojimą.
C – Dėl pateisinimo
49.
Reikia išnagrinėti, ar šis apribojimas gali būti pateisinamas atsižvelgiant į SESV nuostatas.
50.
Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad laisvas kapitalo judėjimas gali būti ribojamas nacionalinės teisės aktais, tik jeigu jie pateisinami vienu iš SESV 65 straipsnyje išvardytų pagrindų arba privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką (
11
).
51.
Finanzamt Essen-Süd ir Vokietijos vyriausybė nenurodo nė vieno iš SESV 65 straipsnyje minimų pagrindų, tačiau nurodo du bendrojo intereso pagrindus, kuriuos Teisingumo Teismas yra pripažinęs galinčiais pateisinti judėjimo laisvės apribojimą, t. y. apmokestinimo kompetencijos paskirstymo valstybėms narėms apsaugą (
12
) ir mokesčių kontrolės veiksmingumą (
13
).
52.
Dėl apmokestinimo kompetencijos paskirstymo valstybėms narėms apsaugos, apie kurią nebuvo kalbama per posėdį, Finanzamt Essen-Süd ir Vokietijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose pažymi, kad InvStG nuostatos skirtos, pirma, investicijoms į fondus ir tiesioginėms investicijoms, antra, investicijoms į užsienio fondus ir investicijoms į nacionalinius fondus vienodai traktuoti mokesčių požiūriu. Finanzamt Essen‑Süd priminė, kad Vokietijos Federacinė Respublika apmokestina pasaulines savo rezidentų pajamas ir jie dėl to turi būti neribotai apmokestinami pajamų mokesčiu.
53.
Mano nuomone, iš bylos aiškiai matyti, kad nagrinėjamu atveju nekyla jokio klausimo dėl apmokestinimo kompetencijos paskirstymo valstybėms narėms. Šis bendrojo intereso pagrindas susijęs su režimu, kuriuo „siekiama užkirsti kelią veiksmams, kurie gali pakenkti valstybės narės teisei įgyvendinti kompetenciją mokesčių srityje jos teritorijoje vykdomos veiklos atžvilgiu“ (
14
), konkrečiau – kai mokesčių mokėtojai bando iškelti klausimą dėl vienos valstybės narės apmokestinimo kompetencijos kitos valstybės narės kompetencijos, kuri jiems būtų palankesnė, naudai. Nagrinėjamu atveju taip nėra, nes Vokietijos Federacinės Respublikos apmokestinimo kompetencija toliau taikoma jos pajamoms, kurias jos rezidentai gauna net ir iš savo investicijų į užsienio fondus. Todėl nekyla jokio klausimo dėl apmokestinimo kompetencijos paskirstymo valstybėms narėms.
54.
Bet kuriuo atveju Finanzamt Essen-Süd ir Vokietijos vyriausybės argumentai šiuo klausimu visiškai nesusiję su apmokestinimo kompetencijos paskirstymu valstybėms narėms, o veikiau susiję su Vokietijos mokesčių mokėtojų lygybe Vokietijos mokesčių atžvilgiu, neatsižvelgiant į jų investicijų tipą ar vietą.
55.
Dėl mokesčių kontrolės veiksmingumo Finanzamt Essen-Süd ir Vokietijos vyriausybė mano, kad egzistuoja rizika, jog Vokietijos biudžetas negalės veiksmingai rinkti mokesčių nuo pajamų iš užsienio investicinių fondų visų pirma tuomet, kai pajamos iš užsienio investicinio fondo kaupiamos – nes nagrinėjamu atveju kalbama apie kapitalizacijos fondą – ir kai dėl to lėšos nepervedamos į valstybę, kurioje turi būti sumokėtas mokestis nuo pajamų iš kapitalo.
56.
Iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad būtinybė užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą gali sudaryti privalomą bendrojo intereso reikalavimą, galintį pateisinti SESV sutarties užtikrinamų pagrindinių laisvių apribojimą (
15
).
57.
Kaip pažymi Vokietijos vyriausybė, mokesčių institucijos gali reikalauti, kad mokesčių mokėtojas pateiktų visus įrodymus, kurių, kaip jos mano, reikia siekiant įvertinti, ar įgyvendintos mokesčių lengvatos sąlygos (
16
).
58.
Jungtinės Karalystės vyriausybė cituoja 2010 m. spalio 28 d. Sprendimą Établissements Rimbaud (C-72/09, Rink. p. I-10659, 35 punktas) ir priduria, kad „valstybė narė gali taikyti priemones, leidžiančias aiškiai ir konkrečiai patikrinti apmokestinamojo asmens mokėtiną sumą“, o tai reiškia, kad valstybė narė nėra per griežta, kai netaiko nagrinėjamos mokestinės lengvatos situacijoms, kai „ji negali atlikti tikros ir veiksmingos sąlygų, kurios pagal [nacionalinį] įstatymą keliamos, kad būtų suteikta ši lengvata, laikymosi kontrolės“ (generalinio advokato Y. Bot išvados byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas A, 134 punktas).
59.
Tačiau, kad bet kuri ribojamoji priemonė būtų pateisinta būtinybe užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą, ji turi atitikti proporcingumo principą, t. y. turi būti tinkama ja siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršyti to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (
17
).
60.
Tikėtina, kad informacija ir tam tikrų pagal InvStG 5 straipsnį reikalaujamų duomenų teisingumo kontrole siekiama suteikti Vokietijos mokesčių institucijoms galimybę teisingai nustatyti mokėtiną mokestį už iš investicinių fondų gautas pajamas ir padaryti tai remiantis jų realia ar įvertinta verte. Vis dėlto yra rimtų priežasčių manyti, kad Vokietijos reglamentavimas viršija tai, kas reikalinga teisingo mokėtino mokesčio nustatymo tikslui pasiekti.
61.
Kaip jau esu pažymėjęs, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo InvStG 5 straipsnyje nustatytų įpareigojimų, kurių buvo nepaisoma R. ir P. van Caster byloje, tačiau įvairių šiame 5 straipsnyje nustatytų reikalavimų bendrumas leidžia apibrėžti toliau aprašomus aspektus.
62.
Pirmiausia, InvStG 5 straipsnyje nustatyti reikalavimai tik investicinėms bendrovėms, o ne mokesčių mokėtojams, kurių pajamos apmokestinamos Vokietijos Federacinėje Respublikoje. Jeigu šios bendrovės, kurios valdo investicijų fondus, yra užsienio, jos ne tik nėra apmokestinamos šioje valstybėje narėje, bet joms taip pat netaikoma ir Vokietijos teisė.
63.
Tačiau bent jau dėl nemažos dalies InvStG 5 straipsnyje reikalaujamos informacijos Vokietijos mokesčių institucijos galėtų prašyti pagalbos iš valstybės narės, kurioje įsteigta investicinė bendrovė, nagrinėjamu atveju – Belgijos Karalystės, mokesčių institucijų, remdamosi Direktyvos 77/799 2 straipsnio 1 dalimi, arba pasinaudoti Belgijos Karalystės ir Vokietijos Federacinės Respublikos sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo 26 straipsniu, o to, nebent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų kitaip, nebuvo padaryta.
64.
Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas jau yra išdėstęs minėtoje byloje Persche, „aptariamos mokesčių institucijos, remdamosi Direktyva 77/799, gali kreiptis į kitos valstybės narės institucijas su prašymu pateikti visą informaciją, būtiną mokesčio mokėtojui nustatyti teisingą mokestį <...>. Informacija, kurią Direktyva 77/799 kompetentingoms valstybės narės institucijoms leidžia paprašyti suteikti, yra būtent tokia, kokia joms atrodo reikalinga nustatyti teisingą mokesčio sumą pagal teisės aktus, kuriuos jos pačios turi taikyti.“ (
18
) Taigi Vokietijos institucijos turėjo teisę paprašyti Belgijos institucijų InvStG 5 straipsnio 1 dalies 1 ir 2 punktuose išvardytos informacijos.
65.
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką (
19
), neatsižvelgiant į šių dviejų pasikeitimo informacija instrumentų – Direktyvos 77/799 ir Belgijos Karalystės ir Vokietijos Federacinės Respublikos sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo – taikymą, absoliutus draudimas, užkertantis kelią mokesčių mokėtojui pateikti reikalingą informaciją (ir nagrinėjamu atveju – R. ir P. van Caster įrodyti, kad reali ar numanoma jų dalies užsienio investiciniame fonde vertė yra mažesnė, nei preziumuojama pagal InvStG 6 straipsnį), turint omenyje laisvą kapitalo judėjimą Sąjungos vidaus situacijoje, negali būti laikomas pateisinamu.
66.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas labai aiškiai išdėstė savo poziciją minėtame Sprendime Meilicke ir kt., kuriame nusprendė, kad:
„43.
<...> valstybės narės teisės aktais, kurie visiškai draudžia šioje valstybėje narėje neribotai pajamų mokesčiu apmokestinamiems asmenims, investavusiems į kitoje valstybėje įsteigtų bendrovių kapitalą, pateikti kitus įrodymus nei tuos, kurie atitinka pirmos valstybės narės teisėje numatytus nacionalinio investavimo kriterijus, ypač susijusius su jų pateikimu, būtų pažeistas ne tik gero administravimo principas, bet ypač būtų viršyta tai, kas būtina veiksmingos mokesčių kontrolės tikslui pasiekti.
44.
Iš tiesų a priori negalima atmesti galimybės, kad šie mokesčių mokėtojai sugebės pateikti patvirtinamuosius dokumentus, leidžiančius apmokestinančiosios valstybės narės mokesčių institucijoms aiškiai ir tiksliai patikrinti kitose valstybėse narėse patirtų išlaidų tikrumą ir pobūdį <...>“ (
20
)
67.
Per teismo posėdį Vokietijos vyriausybė teigė, kad būtų neprasminga leisti investuotojams ir kartu mokesčių mokėtojams patiems pateikti InvStG 5 straipsnio 1 dalyje nurodytą informaciją, nes paprastai tai nėra jam prieinama informacija. Nematau priežasčių, kodėl tokią galimybę reikia atmesti iš pat pradžių, visų pirma, kai niekas negali paneigti galimybės, jog tam tikras investuotojas ir mokesčių mokėtojas galėtų paprašyti šios informacijos ir ją gauti iš fondą valdančios bendrovės. Tokiu atveju nebūtų pateisinamas Vokietijos mokesčių institucijos atsisakymas atsižvelgti į šią informaciją.
68.
Dėl visų šių priežasčių manau, kad kartu taikomuose InvStG 5 ir 6 straipsniuose nustatyta ribojamoji priemonė negali būti pateisinta būtinybe užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą.
VI – Išvada
69.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Finanzgericht Düsseldorf pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:
Valstybės narės reglamentavimas, kaip antai šioje byloje nagrinėjami Vokietijos investicijų apmokestinimo įstatymo (Investmentsteuergesetz) 5 ir 6 straipsniai, kurių bendras poveikis lemia, kad šios valstybės narės rezidentų pajamos iš užsienio investicinių fondų apmokestinamos vadovaujantis fiksuotu pagrindu, jeigu nesilaikoma šiame įstatyme numatytų skaidrumo ir pranešimo reikalavimų, o ne realia ar numanoma verte, sudaro SESV 63 straipsniu draudžiamą laisvo kapitalo judėjimo apribojimą ir negali būti pateisintas nei būtinybe apsaugoti apmokestinimo kompetencijos paskirstymą valstybėms narėms, nei būtinybe užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 336, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 631. 2013 m. sausio 1 d. ši direktyva buvo panaikinta 2011 m. vasario 15 d. Tarybos direktyva 2011/16/ES dėl administracinio bendradarbiavimo apmokestinimo srityje ir panaikinančia Direktyvą 77/799 (OL L 64, p. 1). Nors naujojoje direktyvoje yra didelių informacijos pasikeitimo tarp valstybių narių mokesčių institucijų režimo pakeitimų, šie pakeitimai neturi įtakos čia išdėstytai analizei.
(
3
)	Kaip pažymėjo Vokietijos vyriausybė, vėliau InvStG 5 straipsnis buvo kelis kartus iš dalies keistas, tačiau kiekvieną kartą pakeitimai buvo nedideli ir neturi įtakos nagrinėjamai bylai.
(
4
)	1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 85/611/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektais (KIAVPS), derinimo (OL L 375, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 139).
(
5
)	Žr. 2004 m. kovo 4 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C-343/02, Rink. p. I-2229, 21 punktas), 2011 m. sausio 20 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (C-155/09, Rink. p. I-65, 39 punktas), 2011 m. birželio 16 d. Sprendimą Komisija prieš Austriją (C-10/10, Rink. p. I-5389, 23 punktas) ir 2012 m. gegužės 10 d. Sprendimą Santander Asset Management SGIIC ir kt. (sujungtos bylos C‑338/11–C‑347/11, 14 punktas).
(
6
)	Žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimą Festersen (C-370/05, Rink. p. I-1129, 24 punktas), 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą A (C-101/05, Rink. p. I-11531, 40 punktas), 2011 m. vasario 10 d. Sprendimą Haribo Lakritzen Hans Riegel ir Österreichische Salinen (C-436/08 ir C-437/08, Rink. p. I-305, 50 punktas) ir minėtą Sprendimą Santander Asset Management SGIIC ir kt. (15 punktas).
(
7
)	C-318/07, Rink. p. I-359 (38 ir 39 punktai).
(
8
)	Žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Komisija prieš Lenkiją (C-271/09, Rink. p. I-13613, 52 punktas). Taip pat žr. 2000 m. birželio 6 d. Sprendimą Verkooijen (C-35/98, Rink. p. I-4071, 34 ir 35 punktai) ir 2004 m. liepos 15 d. Sprendimą Weidert ir Paulus (C-242/03, Rink. p. I-7379, 13 ir 14 punktai).
(
9
)	Žr. 1999 m. liepos 8 d. Sprendimą Baxter
ir kt. (C-254/97, Rink. p. I-4809, 19 ir 20 punktai), 1999 m. spalio 28 d. Sprendimą Vestergaard (C-55/98, Rink. p. I-7641, 26 punktas), 2007 m. spalio 11 d. Sprendimą ELISA (C-451/05, Rink. p. I-8251, 95 punktas), minėtą Sprendimą Persche (C-318/07, Rink. p. I-359, 53 punktas), 2011 m. spalio 6 d. Sprendimą Komisija prieš Portugaliją (C-493/09, Rink. p. I-9247, 46 punktas) ir 2013 m. vasario 28 d. Sprendimą Petersen (C‑544/11, 51 punktas).
(
10
)	2011 m. birželio 30 d. sprendimas (C-262/09, Rink. p. I-5669, 40 punktas). Išskirta mano.
(
11
)	Žr. 2008 m. vasario 14 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C‑274/06, 35 punktas) ir minėtą Sprendimą Komisija prieš Lenkiją (55 punktas).
(
12
)	Žr. 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Marks & Spencer (C-446/03, Rink. p. I-10837, 45 punktas), 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą N (C-470/04, Rink. p. I-7409, 42 punktas), 2007 m. liepos 18 d. Sprendimą Oy AA (C-231/05, Rink. p. I-6373, 51 punktas), 2008 m. gegužės 15 d. Sprendimą Lidl Belgium (C-414/06, Rink. p. I-3601, 31 punktas), 2010 m. vasario 25 d. Sprendimą X Holding (C-337/08, Rink. p. I-1215, 28 punktas) ir 2011 m. lapkričio 29 d. Sprendimą National‑Grid Indus (C-371/10, Rink. p. I-12273, 45 punktas).
(
13
)	Žr. 1979 m. vasario 20 d. Sprendimą Rewe-Zentral, vadinamąjį Cassis de Dijon (120/78, Rink. p. 649, 8 punktas), 1997 m. gegužės 15 d. Sprendimą Futura Participations ir Singer (C-250/95, Rink. p. I-2471, 31 punktas), 2005 m. kovo 10 d. Sprendimą Laboratoires Fournier (C-39/04, Rink. p. I-2057, 24 punktas), 2009 m. birželio 11 d. Sprendimą X ir Passenheim-van Schoot (C-155/08 ir C-157/08, Rink. p. I-5093, 45 punktas), 2010 m. liepos 1 d. Sprendimą Dijkman ir Dijkman-Lavaleije (C-233/09, Rink. p. I-6649, 58 punktas), minėtą Sprendimą Komisija prieš Portugaliją (42 punktas), minėtą Sprendimą Meilicke
ir kt. (41 punktas), 2012 m. liepos 5 d. Sprendimą SIAT (C‑318/10, 36 punktas) ir minėtą Sprendimą Petersen (50 punktas).
(
14
)	2010 m. sausio 21 d. Sprendimas SGI (C-311/08, Rink. p. I-487, 60 punktas) ir ten nurodyta teismo praktika. Taip pat žr. minėtą Sprendimą Oy AA (54 punktas) ir 2009 m. birželio 18 d. Sprendimą Aberdeen Property Fininvest Alpha (C-303/07, Rink. p. I-5145, 66 punktas).
(
15
)	Žr. minėtus sprendimus Cassis de Dijon (8 punktas), Futura Participations ir Singer (31 punktas), Laboratoires Fournier (24 punktas), X ir Passenheim-van Schoot (45 punktas), Dijkman ir Dijkman-Lavaleije (58 punktas), Komisija prieš Portugaliją (42 punktas), Meilicke
ir kt. (41 punktas), SIAT (36 punktas) ir Petersen (50 punktas).
(
16
)	Žr. 2002 m. spalio 3 d. Sprendimą Danner (C-136/00, Rink. p. I-8147, 50 punktas), 2003 m. birželio 26 d. Sprendimą Skandia ir Ramstedt (C-422/01, Rink. p. I-6817, 43 punktas) ir minėtą Sprendimą Persche (54 punktas).
(
17
)	Žr. minėtą Sprendimą Meilicke ir kt. (42 punktas). Taip pat žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Gebhard (C-55/94, Rink. p. I-4165, 37 punktas) ir minėtus sprendimus A (56 punktas) bei Persche (52 punktas).
(
18
)	Žr. ‚minėtą Sprendimą Persche (61 ir 62 punktai); paryškinta mano. Šiuo klausimu taip pat žr. 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimą Wielockx (C-80/94, Rink. p. I-2493, 26 punktas), minėtą Sprendimą Futura Participations et Singer (41 punktas), minėtą Sprendimą Vestergaard (26 ir 28 punktai), minėtą Sprendimą Danner (49 punktas), minėtą Sprendimą Skandia ir Ramstedt (42 punktas), 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Centro di Musicologia Walter Stauffer (C-386/04, Rink. p. I-8203, 50 punktas), 2007 m. sausio 30 d. Sprendimą Komisija prieš Daniją (C-150/04, Rink. p. I-1163, 52 punktas), 2007 m. kovo 29 d.Rewe Zentralfinanz (C-347/04, Rink. p. I-2647, 56 punktas) ir 2007 m rugsėjo 27 d. Twoh International (C-184/05, Rink. p. I-7897, 36 punktas).
(
19
)	Žr. minėtą Sprendimą Meilicke ir kt. (43 ir 44 punktai). Šiuo klausimu taip pat žr. minėtus sprendimus Baxter ir kt. (19 ir 20 punktai), Laboratoires Fournier (25 punktas), ELISA (96 punktas), Persche (53 punktas) ir Komisija prieš Portugaliją (46 punktas).
(
20
)	Minėtas Sprendimas Meilicke ir kt. (43 ir 44 punktai).