62002C0143
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
PHILIPPE LÉGER
föredraget den 9 januari 2003 (
1
)
1.
Med förevarande talan vill Europeiska gemenskapernas kommission att domstolen skall fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 5, 6 och 7 i rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (
2
) (nedan kallat direktivet).
2.
Kommissionen har anklagat Republiken Italien för att ha antagit bestämmelser (
3
) som:
—
för det första, begränsar förfarandet för bedömning av miljöpåverkan till vissa typer av angivna projekt i stället för att utvidga bedömningen till att omfatta alla de projekt som räknas upp i artikel 6.3 i direktivet, det vill säga ”[a]lla... projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt kan påverka området på ett betydande sätt”.
—
för det andra, i motsats till vad som krävs enligt artikel 7 i direktivet, inte förpliktar de behöriga nationella myndigheterna att, beträffande de särskilda skyddsområdena, vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna och habitaten för arterna (för vilka dessa områden har utsetts) och de störningar som kan drabba dessa arter, och
—
slutligen, i motsats till vad som föreskrivs i artikel 5.4 i direktivet, inte förpliktar de behöriga nationella myndigheterna att, beträffande sådana områden som inte finns upptagna på någon nationell lista men som av kommissionen anses vara av gemenskapsintresse, vidta ovannämnda bevarandeåtgärder under den period under vilken de nationella myndigheterna skall samråda med kommissionen, och i avvaktan på rådets beslut.
3.
I sitt svaromål har Republiken Italien inte bestritt kommissionens invändningar. Republiken Italien understryker att den aktuella tvisten hänger samman med andra svårigheter som rör texten i dekretet för införlivande av direktivet. Dekretet skapade en rad tillämpningsproblem såsom frånvaron av sanktioner, bristen på föreskrifter för hur bedömningsförfarandet skulle genomföras, vilken inverkan projekten skulle få på de berörda områdena, och fastställandet av vilka behöriga myndigheter som skulle utfärda tillstånd. Följaktligen har Republiken Italien gjort gällande att man är i färd med att anta ett utkast till presidentdekret som skall ändra och göra tillägg till det aktuella presidentdekretet och som skall möjliggöra att åsidosättandet av gemenskapsrätten upphör. Man är snart klar med arbetet att anta detta utkast till presidentdekret men det ger upphov till en besvärlig konstitutionell fråga som rör vilka de behöriga myndigheterna skall vara. Under dessa omständigheter har Republiken Italien anhållit om att kommissionen skall medge att målet vilandeförklaras.
4.
Jag anser att det finns skäl att bifalla talan om det ifrågavarande fördragsbrottet.
5.
Enligt fast rättspraxis, när det gäller talan som väckts i enlighet med artikel 226 EG, skall förekomsten av ett fördragsbrott bedömas mot bakgrund av den situation som rådde i medlemsstaten vid utgången av den frist som har angivits i det motiverade yttrandet. (
4
) Det framgår dock av handlingarna i målet att Republiken Italien vid denna tidpunkt inte hade antagit alla de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa direktivet.
6.
För övrigt har domstolen vid upprepade tillfällen fastställt att en medlemsstat inte kan åberopa bestämmelser, praxis eller förhållanden i sin interna rättsordning som grund för att underlåta att uppfylla skyldigheter och iaktta frister som föreskrivs i ett direktiv. (
5
)
7.
Enligt fast praxis, förfogar kommissionen, inom ramen för det system som inrättats genom artikel 226 EG, över ett utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att väcka talan om fördragsbrott, och det ankommer inte på domstolen att bedöma huruvida kommissionen utnyttjar detta utrymme på ett lämpligt sätt. (
6
) Denna anmärkning gäller även beträffande vilandeförklaring av ett redan anhängiggjort mål om fördragsbrott. Eftersom kommissionen inte har givit sitt samtycke till att detta mål vilandeförklaras på sätt som Republiken Italien anhållit om finns det följaktligen skäl att fastställa ifrågavarande fördragsbrott.
Förslag till avgörande
8.
Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall bifalla kommissionens talan samt fastställa följande:
1)
Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 5, 6 och 7 i rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter genom att ha antagit bestämmelser som
—
begränsar tillämpningen av förfarandet för bedömning av miljöpåverkan till vissa typer av angivna projekt, i stället för att utvidga bedömningen till att omfatta alla projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av områden, men som enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt kan påverka dem på ett betydande sätt,
—
inte förpliktar de behöriga nationella myndigheterna att, beträffande de särskilda skyddsområdena, vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna och habitaten för arterna för vilka dessa områden har utsetts,
—
inte förpliktar de behöriga nationella myndigheterna att, beträffande sådana områden som inte finns upptagna på någon nationell lista men som av kommissionen anses vara av gemenskapsintresse, vidta ovannämnda tillfälliga bevarandeåtgärder.
2)
Republiken Italien skall ersätta rättegångskostnaderna.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	EGT L 206, s. 7.
(
3
)	Presidentdekret nr 357 av den 8 september 1997 (GURI nr 248 av den 23 oktober 1997).
(
4
)	Se bland annat dom av den 27 november 1990 i mål C-200/88, kommissionen mot Grekland (REG 1990, s. I-4299), punkt 13, och av den 2 maj 1996 i mål C-133/94, kommissionen mot Belgien (REG 1996, s. I-2323), punkt 17, och av den 14 maj 2002 i mål C-383/00, kommissionen mot Tyskland (REG 2002, s. I-4219), punkt 16.
(
5
)	Se bland annat dom av den 14 mars 1996 i mål C-238/95, kommissionen mot Italien (REG 1996, s. I-1451), punkt 7, och av den 6 juli 2000 i mål C-236/99, kommissionen mot Belgien (REG 1999. s. I-5657), punkt 23, och domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkt 18.
(
6
)	Se bland annat dom i det ovannämnda målet kommissionen mot Grekland, punkt 9, och dom av den 10 maj 2001 i mål C-152/98, kommissionen mot Nederländerna (REG 2001, s. I-3463), punkt 20, och dom av den 5 november 2002 i mål C-471/98, kommissionen mot Belgien (REG 2002, s. I-9681).