62021CJ0568_RES
Mål C‑568/21
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
mot
E.,
S.,
(begäran om förhandsavgörande från Raad van State)
Domstolens dom (första avdelningen) av den 21 september 2023
”Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Dublinsystemet – Förordning (EU) nr 604/2013 – Kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd – Ansvaret för den medlemsstat som har utfärdat ett uppehållstillstånd till sökanden – Artikel 2 l – Begreppet uppehållstillstånd – Diplomatkort som utfärdats av en medlemsstat – Wienkonventionen om diplomatiska förbindelser”
Gränskontroller, asyl och invandring – Asylpolitik – Kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd – Förordning nr 604/2013 – Begreppet uppehållstillstånd – Diplomatkort som utfärdats i enlighet med Wienkonventionen om diplomatiska förbindelser från 1961 – Omfattas
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 604/2013, skälen 4 och 5 samt artiklarna 2 l och 12–14)
(se punkterna 35–37, 44–48 och 53 samt domslutet)
Resumé
En tredjelandsmedborgare arbetade vid sitt hemlands ambassad i medlemsstat X. Han bodde i den medlemsstaten tillsammans med sin hustru och sina barn. Under vistelsen erhöll de diplomatkort utfärdade av utrikesministeriet i denna medlemsstat i enlighet med Wienkonventionen om diplomatiska förbindelser. (
1
) Efter några år lämnade familjen medlemsstat X och ansökte om internationellt skydd i Nederländerna.
I januari 2020 beslutade statssekreteraren att de ansökningar om internationellt skydd som klagandena hade gett in inte skulle prövas, eftersom han ansåg att medlemsstat X var ansvarig för prövningen av dessa ansökningar i enlighet med artikel 12.1 i Dublin III‑förordningen. (
2
) De diplomatkort som myndigheterna i denna medlemsstat hade utfärdat utgjorde nämligen uppehållstillstånd i den mening som avses i artikel 2 l i nämnda förordning, vilka kan medföra att nämnda medlemsstat blir behörig att pröva ansökningarna.
I mars 2020 biföll Rechtbank Den Haag (Domstolen i Haag, Nederländerna), vid vilken klagandena hade väckt talan, deras talan med motiveringen att de diplomatkort som utfärdats av myndigheterna i medlemsstat X inte kunde anses utgöra ett uppehållstillstånd, eftersom klagandena redan hade uppehållsrätt i nämnda medlemsstat enligt Wienkonventionen, oberoende av utfärdandet av diplomatkort.
Den behöriga myndigheten överklagade domen till Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna). För att fastställa vilken medlemsstat som var ansvarig för att pröva de ansökningar om internationellt skydd som klagandena hade lämnat in, hänsköt nämnda domstol frågan, huruvida ett diplomatkort som utfärdats av en medlemsstat i enlighet med Wienkonventionen utgör ett uppehållstillstånd i den mening som avses i artikel 2 l i Dublin III‑förordningen, till EU-domstolen. I sin dom besvarar EU-domstolen denna fråga jakande.
Domstolens bedömning
För det första preciserar domstolen, för att komma fram till denna slutsats, att begreppet ”varje tillstånd”, som används i artikel 2 l i Dublin III‑förordningen, ska ges en vid tolkning. Den definition av begreppet uppehållstillstånd som ges i denna bestämmelse hänvisar inte till tillståndets konstitutiva eller deklaratoriska karaktär, och den utesluter inte heller uttryckligen diplomatkort som utfärdats i enlighet med Wienkonventionen.
För det andra, vad gäller det sammanhang i vilket denna bestämmelse ingår, påpekar domstolen att begreppet uppehållstillstånd är ett av de avgörande kriterierna vid tillämpningen av artikel 12 i Dublin III‑förordningen. Om sökanden har ett giltigt uppehållstillstånd ska enligt artikel 12.1 i nämnda förordning nämligen den medlemsstat som utfärdat tillståndet ansvara för prövningen av ansökan om internationellt skydd. Tillämpningen av de olika kriterier som anges i artiklarna 12–14 i Dublin III‑förordningen ska i allmänhet göra det möjligt att tilldela den medlemsstat som ursprungligen tillåtit en tredjelandsmedborgares inresa till eller vistelse på medlemsstaternas territorium ansvaret för att pröva den ansökan om internationellt skydd som tredjelandsmedborgaren har lämnat in, och detta med beaktande av den betydelse denna medlemsstat haft för att denna medborgare befinner sig på medlemsstaternas territorium. Domstolen konstaterar i detta sammanhang att den mottagande staten i Wienkonventionen tillerkänns vissa befogenheter när det gäller att tillåta inresa till dess territorium av personer som ingår i en beskicknings diplomatiska personal, till exempel möjligheten att förklara en person non grata eller inte önskvärd, att vägra erkänna personen i fråga som beskickningsmedlem, (
3
) och att vägra att ackreditera en person som är avsedd att vara beskickningschef. (
4
) Att en medlemsstat utfärdar ett diplomatkort till en person är under dessa omständigheter ett uttryck för att denna medlemsstat godtar att personen vistas på dess territorium i egenskap av medlem av en beskicknings diplomatiska personal. Utfärdandet härav visar således på den betydelse som medlemsstaten har haft för personens närvaro på medlemsstaternas territorium.
För det tredje, vad gäller det syfte som eftersträvas med Dublin III förordningen, understryks i skälen 4 och 5 i denna förordning vikten av ett tydligt och praktiskt genomförbart sätt att fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig för prövningen, och att denna metod bör bygga på objektiva kriterier, som är rättvisa för både medlemsstaterna och de berörda personerna, och bör göra det möjligt att snabbt fastställa ansvarig medlemsstat. Att beakta utfärdandet av ett diplomatkort bidrar till att uppnå målet att ansökningar om internationellt skydd ska behandlas snabbt och gör det därmed möjligt att undvika att tredjelandsmedborgare kan välja i vilken medlemsstat de ska lämna in en sådan ansökan.
(
1
)	Wienkonventionen om diplomatiska förbindelser, som ingicks i Wien den 18 april 1961 och trädde i kraft den 24 april 1964 (United Nations Treaty Series, vol. 500, s. 95) (nedan kallad Wienkonventionen).
(
2
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat (EUT L 180, 2013, s. 31) (nedan kallad Dublin III-förordningen). Enligt artikel 12.1 i förordningen gäller följande: ”Om sökanden har ett giltigt uppehållstillstånd, ska den medlemsstat som utfärdat tillståndet ansvara för prövningen av ansökan om internationellt skydd.”
(
3
)	Se artikel 9 i Wienkonventionen.
(
4
)	Se artikel 4 i Wienkonventionen.