62010CC0110_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
Innehållsförteckning
I –	Inledning
II –	Bakgrund till tvisten
III –	Förfarandet vid domstolen
IV –	Yrkandet att den överklagade domen ska upphävas
A –	Rätten till försvar (den andra och den tredje grunden)
1.	Rätten att få ta del av handlingarna i ärendet (den andra grunden)
a)	Huruvida den andra grunden kan tas upp till sakprövning
b)	Huruvida överklagandet kan vinna bifall såvitt avser den andra grunden
2.	Rätten att yttra sig (den tredje grunden)
a)	Den tredje grundens första del
b)	Den tredje grundens andra del
c)	Slutsats i denna del
B –	Rätten att få saken prövad inom skälig tid (den första grunden)
1.	Kraven vad gäller bedömningen av handläggningstiden (den första grundens första och andra del)
a)	Den inledande frågan om Solvays invändningar saknar verkan
b)	Huruvida det är nödvändigt att göra en helhetsbedömning av handläggningstiden (den första grundens första del)
c)	Bristande motivering (den första grundens andra del)
2.	De rättsliga följderna av en oskäligt lång handläggningstid (den första grundens tredje till femte del)
a)	Kravet på att rätten till försvar ska påverkas (den första grundens tredje del)
b)	Handläggningstidens inverkan på Solvays möjligheter att försvara sig (den första grundens fjärde del)
i)	Invändningen om bristande motivering
ii)	Invändningen om materiella fel
iii)	Andra invändningar
iv)	Slutsats i denna del
c)	Påståendet om att Solvay avstått från en nedsättning av böterna (den första grundens femte del)
3.	Slutsats i denna del
C –	Upphävande av den överklagade domen
D –	Avgörande avseende den talan som väcktes i första instans
1.	Rätten till tillgång till handlingarna i ärendet
2.	Rätten att yttra sig
3.	Rätten att få saken prövad inom skälig tid
4.	Slutsats i denna del
V –	Yrkandet om nedsättning av bötesbeloppet
A –	Inledande anmärkningar
B –	Nedsättning av bötesbeloppet
1.	Det oskäligt långa administrativa förfarandet och domstolsförfarandet
2.	Storleken på nedsättningen av bötesbeloppet
VI –	Rättegångskostnader
VII –	Förslag till avgörande
I – Inledning
1. Det är redan andra gången som domstolen som överklagandeinstans prövar ärendet rörande Solvay och CFK.(2)
2. Förevarande förfarande har ett nära samband med mål C‑109/10 P (Solvay mot kommissionen) som parallellt är anhängigt vid domstolen. Båda hänför sig ursprungligen till händelser på den europeiska sodamarknaden på 80-talet, vilka åren 1989/1990 ledde till att Europeiska kommissionen inledde ett kartellrättsligt förfarande.(3)
3. Bakgrunden till förevarande mål är emellertid inte missbruk av en dominerande ställning på marknaden utan en konkurrensbegränsande samverkan som enligt Europeiska kommissionens fastställanden under perioden 1987–1990 ledde till en uppdelning av marknaden mellan det belgiska företaget Solvay(4) och det tyska företaget CFK.(5) Kommissionen har därför två gånger (åren 1990 och 2000) ålagt Solvay att betala böter mot vilket Solvay har väckt talan vid tribunalen.
4. Parterna är på dagens stadium huvudsakligen oense om två rättsfrågor av grundläggande betydelse, varav den ena avser rätten att få ta del av akten, framför allt konsekvenserna av att en del av handlingarna från det administrativa förfarandet försvunnit, och den andra principen om en skälig handläggningstid.
5. Solvay har för övrigt parallellt med förevarande överklagande även väckt talan vid Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (Europadomstolen) mot samtliga 27 medlemsstater i Europeiska unionen och har därvid gjort gällande att förfarandena var oskäligt långa, vilket utgör ett åsidosättande av artikel 6.1 i Europakonventionen.(6)(7)
II – Bakgrund till tvisten
6. Såsom tribunalen fastställde(8) genomförde Europeiska kommissionen i april år 1989 enligt artikel 14 i förordning nr 17(9) oanmälda undersökningar (utredningar) i affärslokalerna till flera företag som utövar verksamhet på sodamarknaden,(10) bland annat hos det belgiska företaget Solvay.(11) Den inhämtade därefter kompletterande upplysningar från det berörda företaget.
7. Efter att ha avslutat undersökningarna gjorde kommissionen för det första gällande att Solvay hade deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan och, för det andra, att företaget gjort sig skyldigt till missbruk av dominerande ställning på sodamarknaden.
8. Förevarande mål rör enbart den konkurrensbegränsande samverkan som kommissionen avslöjat.(12) Enligt kommissionen har Solvay och CFK slutit ett avtal på grundval av vilket sodamarknaden delades upp mellan de båda företagen ”från omkring 1987 till åtminstone slutet av 1990”. Solvay garanterade CFK en minsta årlig sodaförsäljning i Tyskland, som räknats fram enligt CFK:s försäljning år 1986 och kompenserade CFK för eventuella underskott genom att från CFK köpa de mängder som krävdes för att få upp försäljningen till den garanterade miniminivån.(13)
9. För deltagandet i denna konkurrensbegränsande samverkan ålade kommissionen år 1990 i ett första beslut enligt artikel 85 i EEG-fördraget i förening med förordning nr 17 (beslut 91/298/EEG(14) ) böter mot de båda företagen, varvid Solvay skulle betala motsvarande 3 miljoner euro och CFK 1 miljon euro.(15) Eftersom det första beslutet emellertid var behäftat med ett formellt fel vad gäller dess utfärdande ogiltigförklarades det av förstainstansrätten.(16) År 2000 antog kommissionen utan att vidta andra förfarandeåtgärder(17) – framför allt utan att höra Solvay(18) på nytt – ett andra beslut, denna gång på grundval av artikel 81 EG, i förening med förordning nr 17, i vilket kommissionen återigen ålade Solvay att betala ett bötesbelopp av samma storlek (beslut 2003/5/EG).(19) Det sistnämnda beslutet utgör utgångspunkten för detta domstolsförfarande.
10. Solvay hade i första instans enbart delvis framgång med sin talan om ogiltigförklaring av beslut 2003/5. Genom dom av den 17 december 2009 nedsatte tribunalen visserligen bötesbeloppet med 25 procent till 2,25 miljoner euro men ogillade i övrigt Solvays talan.(20) Solvay(21) har nu överklagat detta avgörande i första instans, vilket dröjde inte mindre än åtta år och nio månader efter talans väckande.
11. Kronologiskt kan de hittills viktigaste etap perna i denna tvist sammanfattas på följande sätt:
– Administrativt förfarande fram till antagandet av det första beslutet att ålägga böter
April 1989:		Kommissionens undersökning
Mars 1990:		Meddelandet om invändningar
December 1990:	Kommissionens beslut 91/298 att ålägga böter
– Domstolsförfarande avseende ogiltigförklaring av det första beslutet att ålägga böter
Maj 1991:		Solvays talan om ogiltigförklaring vid förstainstansrätten (T‑31/91)
Juni 1995:		Ogiltigförklaring av beslut 91/298
Augusti 1995:		Kommissionens överklagande till domstolen i mål C-287/95 P
April 2000:		Domstolen ogillar överklagandet
– Administrativt förfarande fram till antagandet av det andra beslutet att ålägga böter
December 2000:	Kommissionens beslut 2003/5 att ålägga böter
– Domstolsförfarande sedan det andra beslutet att ålägga böter antogs
Mars 2001:		Solvays talan om ogiltigförklaring vid förstainstansrätten (T-58/01)
December 2009: 	Överklagad dom från tribunalen (T-58/01)
Mars 2010: 		Förevarande överklagande från Solvay (C‑110/10 P)
III – Förfarandet vid domstolen
12. I det aktuella överklagandet har Solvay yrkat att domstolen ska
– upphäva den överklagade domen av den 17 december 2009,
– pröva talan vad avser de delar i domen som har upphävts och helt eller delvis ogiltigförklara kommissionens beslut av den 13 december 2000, i enlighet med vad som yrkats,
– upphäva bötesbeloppet på 2,25 miljoner euro, eller i andra hand avsevärt sätta ned det bötesbelopp som företaget ålagts, med anledning av den allvarliga skada som klaganden vållats på grund av den extremt långa handläggningstiden,
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna både i målet om överklagande och i målet vid tribunalen.
13. Kommissionen har å sin sida yrkat att domstolen ska
– ogilla överklagandet, och
– förplikta klaganden att betala rättegångskostnaderna.
14. Efter det skriftliga förfarandet hölls muntlig förhandling den 18 januari 2011. Muntlig förhandling hölls gemensamt för målen C‑109/10 P och C-110/10 P.
IV – Yrkandet att den överklagade domen ska upphävas
15. Solvay har med stöd av tre grunder i första hand yrkat att den överklagade domen ska upphävas. Jag ska pröva dessa grunder i en annan ordningsföljd än den i vilken de angetts. De processuella problemen med avseende på rätten till insyn i akten och rätten att yttra sig kommer att diskuteras i början (se nedan avsnitt A), och de processuella problemen i samband med rätten att få saken prövad inom skälig tid i slutet av den rättsliga bedömningen (se nedan avsnitt B).
16. Även om den tidigare förordningen om kartellförfaranden i dess lydelse enligt förordning nr 17 var tillämplig har de rättsfrågor som uppkommit inte heller förlorat sin betydelse efter moderniseringen av förfarandereglerna på området för konkurrensbegränsande samverkan genom förordning (EG) nr 1/2003. (22)
17. Till skillnad från vad som är fallet i mål C‑109/10 P(23) uppkommer i förevarande fall inga materiellrättsliga problem i samband med tillämpningen av artiklarna 81 EG och 82 EG (nu artiklarna 101 FEUF och 102 FEUF).
A – Rätten till försvar (den andra och den tredje grunden)
18. Solvay har genom den andra och den tredje grunden huvudsakligen gjort gällande att dess rätt till försvar har åsidosatts.
19. Det är en grundläggande unionsrättslig princip att rätten till försvar iakttas i varje förfarande som kan leda till sanktionsåtgärder, särskilt böter eller viten. Denna princip har betonats vid upprepade tillfällen i domstolens rättspraxis.(24) Principen har numera även fastställts i artiklarna 41.2 a och 48.2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna.(25)
20. De invändningar som Solvay har gjort gällande inom ramen för den andra och den tredje grunden är av grundläggande betydelse och ger domstolen möjlighet att precisera sin praxis avseende rätten till försvar i administrativa förfaranden på det kartellrättsliga området.
21. Det förfaranderättsliga sammanhanget i vilket de tre grunderna ingår kan beskrivas enligt följande:
– Innan det första beslutet att ålägga böter från år 1990 antogs i förevarande fall (beslut 91/298) lämnade kommissionen Solvay på grundval av ett meddelande om invändning tillfälle att yttra sig.(26) Solvay gavs emellertid inte rätt att ta del av akten. Solvay fick enbart tillgång till kopior av handlingar som talade till företagets nackdel på vilka kommissionen i sin tur grundade sina invändningar.(27) Syftet härmed var att ”förenkla förfarandet”.(28)
– År 2000, det vill säga innan det andra här omtvistade beslutet om att ålägga böter antogs (beslut 2003/5) hördes inte Solvay på nytt,(29) företaget fick inte heller tillgång till handlingarna i ärendet.(30)
– Först i det andra förfarandet vid tribunalen (mål T-58/01) lämnade kommissionen ut en del av handlingarna från det administrativa förfarandet, vilket tribunalen genom åtgärder för processledning vid ett flertal tillfällen anmodat kommissionen att göra.(31) Solvay fick i tribunalens kansli tillgång till ett flertal handlingar som företaget tidigare inte fått ta del av. Företaget fick också möjlighet att vid tribunalen yttra sig över huruvida dessa handlingar var användbara för dess försvar.(32)
– Vid tribunalen angav kommissionen att den inte längre kunde hitta den resterande delen av handlingarna i ärendet, närmare bestämt fem pärmar.(33) Kommissionen kunde inte heller lämna in en innehållsförteckning avseende de handlingar som saknades till tribunalen.(34)
22. Solvay har mot bakgrund av vad som anförts ovan för det första gjort gällande att dess rätt att få ta del av handlingarna i akten har åsidosatts (den andra grunden, se i detta avseende nedan avsnitt 1) och för det andra att rätten att yttra sig har åsidosatts (den tredje grunden, se i detta avseende nedan avsnitt 2).
1. Rätten att få ta del av handlingarna i ärendet (den andra grunden)
23. Rätten att få ta del av handlingarna i ärendet följer av principen om iakttagande av rätten till försvar, och den innebär att kommissionen måste ge ett företag som berörs möjlighet att undersöka samtliga handlingar som ingår i akten i utredningen och som kan vara relevanta för företagets försvar. Dessa omfattar såväl handlingar som är till företagets fördel som handlingar som är till dess nackdel, med förbehåll för andra företags affärshemligheter, kommissionens interna handlingar och andra konfidentiella uppgifter.(35)
24. Det är utrett att Solvay i det administrativa förfarandet enbart fick kännedom om de handlingar i ärendet som kommissionen i det omtvistade beslutet använde mot företaget. Ett flertal andra handlingar i ärendet som Solvay också borde ha haft tillgång till enligt rätten till insyn i akten lämnades inte ut till företaget. Kommissionen har härmed åsidosatt en grundläggande förfarandebestämmelse,(36) som följer av rätten till god förvaltning.(37) En oegentlighet i det administrativa förfarandet kan efter antagandet av det omtvistade beslutet inte längre avhjälpas, framför allt inte genom att vissa handlingar lämnas ut under ett senare domstolsförfarande.(38)
25. I det nuvarande skedet diskuterar parterna i målet enbart frågan om tribunalen, mot bakgrund av kommissionens ovannämnda fel i det administrativa förfarandet, borde ha upphävt det omtvistade beslutet. Enligt fast rättspraxis ska nämligen fel i förfarandet vad gäller insyn i akten under det administrativa förfarandet medföra en ogiltigförklaring av kommissionens beslut enbart om det innebär att rätten till försvar har åsidosatts.(39)
26. Till skillnad från mål C‑109/10 P är det i förevarande fall enbart fråga om ett eventuellt åsidosättande av rätten till försvar med avseende på de handlingar i ärendet som försvunnit.(40)
27. Till skillnad från kommissionen och tribunalen anser Solvay att dess rätt till försvar har åsidosatts och har till stöd för detta påstående anfört flera argument. Klaganden har härvid huvudsakligen grundat sig på i unionsrätten allmänt erkända principer om iakttagande av rätten till försvar, oskuldspresumtionen och bevisbörderegler. Solvay har därutöver gjort gällande ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten enligt artikel 36 jämförd med artikel 53 första stycket i domstolens stadga, och ett åsidosättande av artiklarna 47.2, 48 och 52.3 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, artikel 6 i Europakonventionen samt artikel 6.1 FEU.
28. Solvay har emellertid anfört utförligare argument vad gäller rätten till försvar och i viss mån vad gäller oskuldspresumtionen. Dess enskilda hänvisningar till stadgan om de grundläggande rättigheterna, till artikel 6 i Europakonventionen och artikel 6.1 FEU har inget självständigt innehåll och de behöver därför inte undersökas närmare. Vad gäller artikel 6.1 FEU räcker det att konstatera att denna bestämmelse som sådan inte innehåller några garantier för grundläggande rättigheter. Artikel 6 i Europakonventionen är inte direkt tillämplig på unionens organ före unionens anslutning till Europakonventionen(41) men ska beaktas vid tolkningen och tillämpningen av de allmänna rättsliga principer och grundläggande rättigheter i unionsrätten som har gjorts gällande.(42)
a) Huruvida den andra grunden kan tas upp till sakprövning
29. Kommissionen har bestritt att överklagandet kan tas upp till sakprövning såvitt avser en stor del av den andra grunden. Den har gjort gällande att bedömningen av huruvida vissa handlingar är användbara vid företagets försvar ingår i bedömningen av de faktiska omständigheterna och bevisningen, vilken enbart ankommer på tribunalen och vilken i princip inte kan prövas i ett mål om överklagande.
30. Jag finner inte detta argument övertygande. Domstolen har i förevarande fall inte anmodats att ersätta tribunalens bedömning i fråga om enskilda handlingar i ärendet med sin egen.(43) Domstolen har tvärtom uppmanats att granska om tribunalen har lagt riktiga kriterier till grund för sin bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen. Det rör sig härvid om en rättsfråga som kan prövas av domstolen i egenskap av överklagandeinstans.(44)
b) Huruvida överklagandet kan vinna bifall såvitt avser den andra grunden
31. Den andra grunden avser punkterna 257–264 i den överklagade domen i vilka tribunalen undersökte frågan om den omständigheten att fem pärmar saknas innebär ett åsidosättande av Solvays rätt till försvar(45) och besvarade denna fråga nekande.(46)
32. Klaganden har på ett flertal punkter framfört kritik mot det omtvistade avsnitt i den överklagade domen som den andra grundens fem delgrunder avser. Dessa överlappar emellertid varandra i flera avseenden. Det rör sig huvudsakligen om samma fråga, nämligen om tribunalen fick utesluta att de handlingar i ärendet som försvunnit kunde vara användbara för Solvays försvar? (47)
33. Utgångspunkten för övervägandena är att ett företag som under det administrativa förfarandet rättsstridigt inte har fått tillgång till vissa handlingar i ärendet vid tribunalen enbart ska styrka att det hade kunnat använda ifrågavarande handlingar vid sitt försvar.(48) Det räcker att företaget visar att minsta möjlighet
finns att de handlingar som inte lämnats ut i det administrativa förfarandet hade kunnat vara användbara för dess försvar.(49)
34. I förevarande fall har tribunalens prövning av huruvida de handlingar i ärendet som Solvay inte fått tillgång till varit användbara försvårats av att de berörda handlingarna försvunnit.
35. Det skulle säkerligen inte vara lämpligt att automatiskt utgå från att de handlingar i ärendet som försvunnit hade kunnat vara användbara för det berörda företagets försvar. Om det till exempel på grundval av en innehållsförteckning framgår att de berörda handlingarna i ärendet enbart innehöll dokument som undantagits från rätten till insyn i akten – detta är framför allt fallet när det rör sig om kommissionens beslutsförslag och interna anteckningar, men kan även gälla för andra konfidentiella handlingar(50) – så kan ett åsidosättande av rätten till försvar uteslutas a priori.
36. I förevarande fall var det emellertid inte möjligt att återge innehållet i de handlingar i ärendet som försvunnit.(51) Det har i rättspraxis, såvitt framgår, ännu inte slagits fast vem som ska svara för detta. De domar som hittills meddelats avsåg handlingar från det administrativa förfarandet vars innehåll hade fastställts och kunde prövas av tribunalen.(52)
37. I princip har det berörda företaget bevisbördan för att de handlingar i ärendet med avseende på vilka företaget rättsstridigt undandragits rätten till insyn under det administrativa förfarandet hade kunnat användas för dess försvar.(53) Detta kan emellertid enbart gälla om företaget åtminstone har tillgång till ändamålsenlig information om upphovsmännen till de handlingar som det inte fått tillgång till samt om typen av handling och innehållet däri.
38. Kommissionen ansvarar för att delar av akten i ärendet försvunnit. Kommissionen är nämligen enligt principen om god förvaltningssed skyldig att handha handlingarna i ärendet på ett korrekt sätt och förvara dem på ett säkert sätt. Vad gäller handhavandet av handlingarna i ärendet på ett korrekt sätt omfattar detta även upprättandet av en innehållsförteckning för att senare kunna ge tillgång till handlingarna i ärendet.
39. Om innehållet i de handlingar i ärendet som försvunnit, såsom i förevarande fall inte kan återges på ett säkert sätt i avsaknad av en sådan innehållsförteckning, så kan man härav, med avseende på rätten till försvar, enbart dra den slutsatsen att det inte kan uteslutas att det berörda företaget hade kunnat använda de borttappade handlingarna för sitt försvar.
40. I den överklagade domen har tribunalen emellertid utgått från att detta inte är fallet. Tribunalen har anfört att det inte finns något som visar att Solvay i de handlingar i ärendet som saknas hade kunnat finna handlingar med hjälp av vilka kommissionens slutsatser hade kunnat ifrågasättas.(54)
41. Tribunalen har bland annat slagit fast att Solvay i sin ansökan i förfarandet i första instans inte bestritt förekomsten av det avtal om konkurrensbegränsande samverkan som Solvay och CFK ingått.(55) Bedömningen av huruvida de handlingar i ärendet som försvunnit är användbara vid Solvays försvar har således samband med de försvarsargument som bolaget framfört mot kommissionens fastställanden avseende förekomsten av ett avtal om konkurrensbegränsande samverkan.(56) Med andra ord förefaller tribunalen anta att den som hittills inte haft bra kort inte heller skulle ha hittat något trumfkort i de återstående handlingarna i ärendet.
42. Detta tillvägagångssätt är behäftat med rättsliga fel. Det ska säkerligen mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet prövas om det föreligger ett åsidosättande av rätten till försvar. Denna prövning ska emellertid ske med beaktande av den kritik som kommissionen
riktar mot det berörda företaget, det vill säga de invändningar som kommissionen
framför mot företaget.(57) Företaget måste nämligen försvara sig mot de invändningar som kommissionen framfört. Det har däremot inte någon betydelse vilka invändningar företaget
hittills framfört mot det omtvistade beslutet och om talan kan vinna bifall såvitt avser dessa invändningar.
43. Tribunalen har felaktigt fastställt att frågan huruvida de handlingar som försvunnit är användbara för Solvay är beroende av om Solvay bestritt vissa slutsatser som kommissionen dragit, nämligen avseende förekomsten av avtalet om konkurrensbegränsande samverkan med CFK och om den hade kunnat göra gällande vissa argument i ansökan även om den inte hade fullständig insyn i akten.(58)
44. Det hade varit riktigt att enbart fråga om de delar av handlingarna i ärendet som försvunnit eventuellt innehöll information som hade möjliggjort för Solvay att bättre underbygga den argumentation som hittills framförts mot det omtvistade beslutet eller till och med framföra nya argument(59) om förekomsten eller syftet med eller inverkan av dess överenskommelse med CFK.
45. I detta sammanhang ska det erinras om Solvays – i brist på bevisning misslyckade – försök att rättfärdiga den omtvistade överenskommelsen med CFK med planer på en eventuell sammanslagning av de båda företagen.(60) Solvay hade sålunda under det administrativa förfarandet gjort gällande att dess tyska dotterbolag DSW(61) år 1988 inom ramen för förhandlingar om övertagande av CFK:s verksamhet hade önskat upprätthålla det sistnämnda företagets verksamhet. I detta syfte önskade man tillfälligt möjliggöra en viss försäljning i Tyskland för att garantera företagets överlevnad och behålla det som ett attraktivt objekt för övertagande.(62)
46. Ändamålsenliga uppgifter vad avser rättfärdigandet av kontakterna mellan Solvay och CFK skulle också ha kunnat finnas i yttranden av CFK. Det kan inte uteslutas att de handlingar i ärendet som försvunnit innehöll sådana yttranden.(63) De skulle i vart fall ha kunnat vara relevanta för bedömningen av överträdelsens allvar och varaktighet samt för fastställandet av det bötesbelopp som kommissionen ålagt.(64)
47. Till skillnad från vad som tycks ha varit tribunalens ståndpunkt ankom det inte på Solvay att visa i vilken mån omständigheter som är till dess fördel hade kunnat finnas i de handlingar i ärendet som försvunnit. Det var inte möjligt att vid tribunalen återge innehållet i dessa handlingar och man kan av en person inte begära det som är omöjligt. Solvay kan inte heller åläggas ansvar för denna omöjlighet, eftersom kommissionen har ansvar för försvinnandet av de berörda handlingarna.(65)
48. Sammanfattningsvis kan det konstateras att tribunalen vid prövningen av frågan om de handlingar i ärendet som inte kan återfinnas skulle kunna vara användbara vid Solvays försvar följaktligen har tillämpat felaktiga kriterier. Den har gjort en felbedömning av de krav som i detta avseende följer av rätten till försvar. Överklagandet kan således bifallas även såvitt avser den andra grunden.
49. Det åsidosättande av oskuldspresumtionen som Solvay har gjort gällande i detta sammanhang har inget självständigt innehåll som går utöver de frågor avseende bevisbördan som granskats inom ramen för rätten till försvar. Denna fråga behöver således inte prövas separat.
2. Rätten att yttra sig (den tredje grunden)
50. Solvays tredje grund avser punkterna 165–174 i den överklagade domen, i vilka tribunalen drog slutsatsen att kommissionen inte var skyldig att låta företaget yttra sig på nytt innan den antog det omtvistade beslutet.(66) Solvay är däremot av uppfattningen att ett muntligt hörande borde ha ägt rum under det administrativa förfarandet under år 2000, eftersom det första beslutet att ålägga böter (beslut 91/298), som tribunalen ogiltigförklarade, inte enbart hade utfärdats på ett felaktigt sätt, utan därutöver även hade antagits utan att tillgång till handlingarna i ärendet lämnats, vilket var nödvändigt.
a) Den tredje grundens första del
51. Solvay har i den tredje grundens första del gjort gällande ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten enligt artikel 36 i förening med artikel 53 första stycket i domstolens stadga. I den överklagade domen prövas inte frågan huruvida felaktigheterna i förfarandet i det första administrativa förfarandet vad gäller rätten till insyn i akten hade krävt ett nytt förhör. Tribunalen har således inte undersökt Solvays invändning i första instans.
52. Detta argument saknar stöd. Tribunalen uttalade sig om, om än enbart med en mening, kravet på ett nytt muntligt hörande på grund av tidigare brister i förfarandet vad gäller rätten till tillgång till handlingarna i ärendet. För att besvara denna fråga hänvisade tribunalen till sin redogörelse avseende rätten till tillgång till handlingarna i ärendet.(67) Detta var ur tribunalens perspektiv logiskt och följdriktigt, men tribunalen utgick från att kommissionen i samband med underlåtenheten att ge insyn i akten inte åsidosatt rätten till försvar.(68) Enligt den lösning som valts i den överklagade domen var det således onödigt att höra Solvay på nytt.
53. Tribunalens konstaterande avseende rätten att yttra sig är således tillräckligt motiverat. Huruvida det även är korrekt är föremål för den tredje grundens andra del som kommer att prövas i det följande.
b) Den tredje grundens andra del
54. Solvay har i den tredje grundens andra del undersökt frågan om de fel i förfarandet som begåtts år 1990 vad gäller rätten till tillgång till handlingarna i ärendet, i ett senare skede, innan det andra här omtvistade beslute t att ålägga böter (beslut 2003/5) antogs år 2000, medförde ett krav på att företaget hördes på nytt.
55. Solvay har huvudsakligen gjort gällande ett åsidosättande av bolagets rätt att yttra sig och allmänt av dess rätt till försvar. Klaganden har därutöver gjort gällande att artiklarna 47.2, 48 och 52.3 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, artikel 6 i Europakonventionen, artikel 6.1 FEU, principen om god förvaltningssed samt artikel 266 FEUF (tidigare artikel 233 EG) har åsidosatts. Gemensamt för dessa invändningar är att tribunalen anses ha gjort en felaktig bedömning vad gäller kravet på att kommissionen håller ett nytt muntligt hörande med Solvay.
56. Rätten att yttra sig är en del av rätten till försvar som ska beaktas i administrativa förfaranden på det kartellrättsliga området. Rätten att yttra sig innebär ett krav på att det berörda företaget under det administrativa förfarandet ska beredas tillfälle att faktiskt yttra sig över huruvida de påstådda omständigheterna stämmer och är relevanta och över de handlingar som kommissionen insamlat.(69) På lagstiftningsnivå återfanns denna princip vid tidpunkten för antagandet av det omtvistade beslutet i artikel 19.1 i förordning nr 17.(70)
57. Det är ostridigt att Solvay i förevarande fall år 1990, innan det första beslutet att ålägga böter (beslut 91/298) antogs, på grundval av ett meddelande om invändningar hördes av kommissionen. Den enda fråga som är omtvistad här är om de åtgärder som kommissionen ska vidta efter ogiltigförklaringen av det första beslutet att ålägga böter enligt artikel 233 EG (nu artikel 266 FEUF) omfattar ett nytt muntligt hörande.
58. I ett kartellrättsligt administrativt förfarande enligt förordning nr 17 följer enligt artikel 233 EG inte nödvändigtvis en skyldighet för kommissionen att göra om hela förfarandet. Kommissionen kan tvärtom återuppta förfarandet i det skede i vilket unionsdomstolen fastställt att det föreligger ett fel i förfarandet. I den mån som de förfaranden som företogs före formfelet var lagenliga behöver de inte upprepas.
59. I domen i de förenade målen PVC II, i vilken kommissionens första beslut ogiltigförklarades på grund av ett formfel i samband med dess slutgiltiga antagande av kommissionsledamöternas kollegium, godtog domstolen att kommissionen utan att höra de berörda företagen på nytt antog ett andra huvudsakligen likalydande beslut.(71) Tribunalen hänvisade till denna rättspraxis i den överklagade domen för att motivera att det inte heller i förevarande fall var nödvändigt att höra Solvay på nytt.(72)
60. Vid en första anblick förefaller de förenade målen PVC II och förevarande fall vara lika. Även i förevarande fall ogiltigförklarades kommissionens första beslut att ålägga böter (beslut 91/298) på grund av ett formfel i slutet av det administrativa förfarandet, närmare bestämt vid utfärdandet av beslutet.
61. Vid närmare betraktelse kan emellertid en avgörande skillnad fastställas. Till skillnad från vad som var fallet i de förenade målen PVC II var det administrativa förfarandet i förevarande fall behäftat med ett annat allvarligt fel som uppkom långt innan beslutet att ålägga böter slutgiltigt antogs och utfärdades. Det berörda företaget Solvay fick inte tillgång till handlingarna i ärendet i enlighet med lag.(73)
62. Unionsdomstolen har i sina domar avseende det första beslutet att ålägga böter (beslut 91/298)(74) visserligen inte behandlat rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet eller rätten till försvar, utan den har enbart behandlat frågan om utfärdandet. Härav kan emellertid inte slutsatsen dras att unionsdomstolen bekräftat att det administrativa förfarandet genomförts på ett korrekt sätt vad gäller rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet och rätten till försvar.
63. Förstainstansrätten fastställde tvärtom med avseende på beslut 91/297 som har sitt ursprung i samma kartellrättsliga administrativa förfarande som beslut 91/298 att rätten till försvar hade åsidosatts på grund av att tillgång till handlingarna inte beviljats i tillräcklig mån.(75) Dessutom hade kommissionen redan sedan år 1982 utvecklat en klar praxis vad gäller beviljande av rätt till insyn i akten.(76)
64. Kommissionen har rätt i att de domar som förstainstansrätten meddelade i olika mål den 29 juni 1995 inte sände ut klara signaler avseende syftet med och omfattningen av den aktinsyn som ska beviljas.(77) Senast vid den tidpunkt då det här omtvistade andra beslutet att ålägga böter antogs år 2000 hade alla eventuella oklarheter i detta avseende emellertid undanröjts för länge sedan.(78)
65. Under dessa omständigheter borde kommissionen i förevarande fall efter det att det första beslutet att ålägga böter ogiltigförklarats ha återupptagit det administrativa förfarandet direkt efter det att meddelandet om invändningar hade delgetts. Den borde i enlighet med lagstiftningen ha gett Solvay omfattande insyn i akten och på denna grund ha hört företaget på nytt.
66. Kommissionens skyldighet att hålla ett nytt muntligt hörande efter det att den gett tillgång till handlingarna påverkas inte av den omständigheten att det inte låg några nya invändningar till grund för det andra här omtvistade beslutet att ålägga böter (beslut 2003/5).(79) Solvay hade visserligen redan år 1990 möjlighet att yttra sig över alla invändningar som kommissionen lagt till grund för såväl sitt första som sitt andra beslut att ålägga böter. Klaganden var emellertid tvungen att göra detta på grundval av en ytterst fragmentarisk kännedom om handlingarna i ärendet, eftersom den enbart hade fått tillgång till de handlingar som var till dess nackdel. (80)
67. Rätten att yttra sig omfattar inte enbart en rätt att yttra sig över samtliga invändningar som kommissionen framfört. Det är snarare så att det berörda företaget ska ha möjlighet att yttra sig med kännedom om samtliga handlingar i ärendet som företaget ska lämnas tillgång till enligt lag. I annat fall skulle rätten till försvar förlora en stor del av sin verkan i kartellförfaranden.
68. Möjligheten att yttra sig är av en helt annan kvalitet när det berörda företaget tidigare fått tillgång till handlingarna i vederbörlig ordning. Det är framför allt uppenbart att ett företag som inte enbart haft tillgång till handlingar som är till företagets nackdel utan även haft tillgång till handlingar som är till företagets fördel kan försvara sig mot kommissionens argumentation på ett mer effektivt sätt än ett företag som enbart haft tillgång till material som är till företagets nackdel.
69. Tribunalen har således gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning med avseende på rätten att yttra sig i den mån som den ansett att det inte var nödvändigt att kommissionen på nytt hörde Solvay. De rättsliga fel som den överklagade domen är behäftad med vad gäller rätten till tillgång till handlingarna i ärendet består.(81)
70. Principen om god förvaltningssed som Solvay har åberopat behöver inte heller undersökas närmare här, eftersom den argumentation som grundar sig på denna princip, utöver den argumentation som anförts avseende rätten till försvar och rätten att yttra sig inte har något självständigt innehåll. Det är såsom anförts ovan(82) inte heller nödvändigt att undersöka artikel 6 i Europakonventionen eller artikel 6.1 FEU.
c) Slutsats i denna del
71. Överklagandet kan således bifallas såvitt avser den tredje grundens andra del.
B – Rätten att få saken prövad inom skälig tid (den första grunden)
72. Solvay har i den första grunden, som avser punkterna 100–123 i den överklagade domen, gjort gällande ett åsidosättande av dess rätt att få saken prövad inom skälig tid. Denna grundläggande rättighet har i domstolens rättspraxis erkänts som en allmän unionsrättslig princip som gäller såväl i administrativa förfaranden vid kommissionen som i förfaranden vid unionens domstolar.(83) Den har även fastställts i artiklarna 41.1 och 47.2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
73. Även om unionsdomstolen redan vid ett flertal tillfällen behandlat frågan om vad som avses med skälig tid i konkurrensärenden anser jag att de frågor som Solvay ställt är av särskild betydelse. För det första avser de ett fall i vilket den absoluta tidsåtgången för förfarandet med beaktande av samtliga etapper i det administrativa förfarandet och domstolsförfarandet utan tvekan var särskilt lång. För det andra framfördes ovannämnda argument mot bakgrund av ikraftträdandet av Lissabonfördraget den 1 december 2009 genom vilken Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna blivit bindande rätt (artikel 6.1 FEU).
74. Den första grunden består av totalt fem delar som avser dels bedömningen av tidsåtgången för förfarandet (se nedan punkt 1), dels de rättsliga följderna av den oskäligt långa handläggningstiden (se nedan punkt 2).
1. Kraven vad gäller bedömningen av handläggningstiden (den första grundens första och andra del)
75. De två första delarna av den första grunden avser de rättsliga kraven vad gäller bedömningen av handläggningstiden.
a) Den inledande frågan om Solvays invändningar saknar verkan
76. I motsats till vad kommissionen kommit fram till är inte Solvays invändningar avseende handläggningstiden ”till stor del verkningslösa”. För att upphäva den överklagande domen krävs ytterligare ett steg i tankegången, man måste nämligen fundera över vilka sanktioner som ska tillämpas vid en oskäligt lång handläggningstid. En granskning av handläggningstiden är emellertid oundviklig,(84) eftersom rätten att få saken prövad inom skälig tid a priori inte kan anses ha åsidosatts utan att det konstateras att förfarandet tagit oskäligt lång tid. De kriterier som tribunalen tillämpat vid sin bedömning av handläggningstiden kan inte undandras domstolens prövning i ett mål om överklagande.
77. Solvays invändningar om handläggningstiden skulle endast vara verkningslösa om klaganden hade framfört dem fristående från invändningarna avseende de rättsliga konsekvenserna av en oskäligt lång handläggningstid. Detta är emellertid inte fallet i förevarande mål. Tvärtom har den överklagade domen kritiserats utifrån båda dessa perspektiv, varvid den första grundens tredje, fjärde och femte del särskilt avser de rättsliga konsekvenserna.
78. Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska kommissionens argument om att invändningen är verkningslös underkännas.
b) Huruvida det är nödvändigt att göra en helhetsbedömning av handläggningstiden (den första grundens första del)
79. Solvay har i den första grundens första del gjort gällande att tribunalen vid bedömningen av handläggningstiden enbart betraktat varje skede i det administrativa förfarandet och domstolsförfarandet i sig, utan att göra en helhetsbedömning av de förfaranden som pågår sedan undersökningen i april 1989.
80. Huruvida förfarandet har tagit skälig tid i anspråk ska bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall och i synnerhet med hänsyn till tvistens betydelse för den berörde, sakens komplexitet samt sökandens och de behöriga myndigheternas uppträdande.(85) Domstolen har i detta avseende preciserat att uppräkningen av relevanta kriterier inte är uttömmande.(86)
81. När tribunalen prövar handläggningstiden är det utan tvekan lämpligt att den också gör en separat bedömning av varaktigheten av varje skede av förfarandet.(87) Om en del av förfarandet har varit oskäligt långt rättfärdigar denna omständighet i sig slutsatsen att rätten att få saken prövad inom skälig tid åsidosatts.(88)
82. En lämplig bedömning av handläggningstiden omfattar inte enbart en sådan punktvis bedömning utan även en helhetsbedömning av den tid som det administrativa förfarandet och eventuella domstolsförfaranden varat.(89)
83. Mot kravet på en helhetsbedömning kan inte invändas att administrativa förfaranden och domstolsförfaranden är av olika karaktär och att de krav som förvaltningen eller tribunalen ska uppfylla fastställts på olika ställen i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Ur det berörda företagets perspektiv är enbart den tidpunkt då dess ärende avgörs slutgiltigt av ett opartiskt organ avgörande. Artiklarna 41.1 och 47.2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna innehåller enbart två varianter av en och samma processrättsliga princip, nämligen att enskilda kan förvänta sig att få saken prövad inom skälig tid.
84. Normalt sett antas det inte att rätten att få saken prövad inom skälig tid har åsidosatts när ingen del av det administrativa förfarandet eller domstolsförfarandet i sig har varit oskäligt lång. Ju fler delar förfarandet har – detta består av ett eller flera administrativa förfaranden och/eller domstolsförfaranden – desto större betydelse har emellertid en bedömning av den sammanlagda handläggningstiden.
85. I förevarande fall åtföljdes en första del av det administrativa förfarandet (åren 1989–1990) och ett första domstolsförfarande (åren 1991–2000) av en, om än rudimentär, andra del av det administrativa förfarandet (år 2002) samt ett andra domstolsförfarande (sedan mars 2001).(90) Vid den tidpunkt då den överklagade domen meddelades uppgick den sammanlagda tidsåtgången för samtliga delar av förfarandet till mer än 20 år, fram till i dag har till och med 22 år gått. Nästan inget annat förfarande inom den europeiska konkurrenslagstiftningen har varat så länge.(91)
86. Under dessa omständigheter var det inte möjligt att göra en lämplig bedömning av handläggningstiden utan att beakta den sammanlagda tidsåtgången för det administrativa förfarandet och domstolsförfarandet fram till dess att den överklagade domen meddelades. Eftersom tribunalen underlåtit att göra en sådan helhetsbedömning är den överklagade domen behäftad med ett rättsligt fel. Överklagandet kan således vinna bifall på den första grundens första del.
c) Bristande motivering (den första grundens andra del)
87. Solvay har dessutom gjort gällande att motiveringen är bristfällig (artikel 36 jämförd med artikel 53.1 i domstolens stadga), eftersom tribunalen inte tagit med den egna delen av förfarandet i beräkningen av handläggningstiden.
88. Tribunalen har inte vid något tillfälle nämnt tidsåtgången för den del av förfarandet som ägde rum vid tribunalen (förfarandet i mål T‑58/01). Det ska dock erinras om att motiveringen till en dom som meddelas i första instans kan vara underförstådd under förutsättning att den ger de berörda personerna möjlighet att få reda på varför tribunalen inte ansåg att det fanns fog för deras argument och under förutsättning att domstolen kan få tillräckligt underlag för att utföra sin prövning.(92)
89. I förevarande fall antog tribunalen att det omtvistade beslutet inte kunde ogiltigförklaras till följd av handläggningstiden i sig, utan enbart till följd av ett åsidosättande av rätten till försvar som hade samband med handläggningstiden. Eftersom tribunalen fann att rätten till försvar inte åsidosatts behövde den inte uttryckligen bedöma de argument som Solvay framfört avseende tidsåtgången för förfarandet. Motiveringen är följaktligen inte bristfällig i detta avseende.
90. Under dessa omständigheter kan överklagandet inte vinna bifall på den första grundens andra del.
2. De rättsliga följderna av en oskäligt lång handläggningstid (den första grundens tredje till femte del)
91. Solvay har i den första grundens tredje till femte del påtalat de rättsliga följderna av ett eventuellt överskridande av den skäliga handläggningstiden vad gäller det administrativa förfarandet och domstolsförfarandet.
a) Kravet på att rätten till försvar ska påverkas (den första grundens tredje del)
92. Inom ramen för den första grundens tredje del uppkommer en fråga av grundläggande betydelse. Parterna är oeniga om huruvida ett eventuellt åsidosättande av den grundläggande rätten att få saken prövad inom skälig tid redan i sig motiverar en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet eller om det dessutom måste visas att det berörda företagets möjligheter till försvar påverkas.(93)
93. Tribunalen utgick i den överklagade domen från att en oskäligt lång handläggningstid enbart kan leda till att ett beslut från kommissionen ogiltigförklaras om det visas att handläggningstidens längd har påverkat det berörda företagets möjligheter till försvar.(94) Detta tillvägagångssätt är förenligt med domstolens fasta praxis enligt vilken det avgörande är om tidsåtgången för ett förfarande kan ha påverkat dess utgång.(95)
94. Solvay har emellertid anfört att denna rättspraxis inte längre är relevant och har anmodat domstolen att omvärdera denna mot bakgrund av att stadgan om de grundläggande rättigheterna är bindande sedan Lissabonfördraget trädde i kraft.
95. I detta sammanhang är framför allt bestämmelsen i artikel 52.3 i stadgan av betydelse. Denna bestämmelse innehåller i den första meningen en homogenitetsklausul enligt vilken de grundläggande rättigheter som fastställs i stadgan, som motsvarar de i Europakonventionen, har samma innebörd och räckvidd som de i Europakonventionen.
96. Det är korrekt att den grundläggande rätten inom unionen att få saken prövad inom skälig tid enligt artiklarna 41.1 och 47.2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna har hämtat sin lydelse ur bestämmelsen i artikel 6.1 i Europakonventionen.(96) Tvärtemot vad Solvay har hävdat krävs emellertid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen, enligt Europadomstolens tillämpliga tolkning, inte att ett beslut att ålägga böter i ett kartellrättsligt ärende upphävs enbart på grund av att den skäliga fristen för att få saken prövad överskridits och att det administrativa förfarandet läggs ned.
97. I allmänhet gäller, såsom kommissionen med rätta påpekat, att de avtalsslutande staterna enligt Europakonventionen ges ett visst utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller medel och metoder för att undanröja eventuella åsidosättanden av de grundläggande rättigheterna.(97)
98. Ur rättspraxis från Europadomstolen avseende artikel 6.1 i Europakonventionen kan dessutom härledas att ett sätt till gottgörelse i den mening som avses i artikel 41 i Europakonventionen vid kränkning av de grundläggande rättigheterna genom ett orimligt långt förfarande är att häva de straffrättsliga sanktionerna i deras helhet och ställa in det berörda strafförfarandet.(98) Det är emellertid inte tal om att nationella myndigheter har en skyldighet
att häva sanktionerna och lägga ned förfarandet. Europadomstolen har i stället uttryckligen slagit fast att en skälig gottgörelse för ett oskäligt långt förfarande är att lindra det straff som utdömts.(99) Särskilt i ett fall avseende ekonomisk brottslighet som avsåg svåra brott och som utmärkte sig genom att förfarandet varade 17 år fastställde Europadomstolen att förfarandet varat oskäligt lång tid och beviljade strafflindring.(100) En sådan lösning kan enligt min mening även tillämpas på kartellrättsliga förfaranden som liknar förfaranden avseende ekonomisk brottslighet.
99. Vad gäller konkurrensrätten anser Europadomstolen att detta rättsområde inte hör till den klassiska straffrätten. Utanför straffrättens ”hårda kärna” har Europadomstolen utgått från att de straffrättsliga garantier som följer av artikel 6.1 i Europakonventionen inte nödvändigtvis måste tillämpas strikt.(101)
100. Man kan följaktligen på nuvarande stadium utgå från att kravet på homogenitet i artikel 52.3 första meningen i stadgan om de grundläggande rättigheterna inte medför en skyldighet för unionsdomstolen att inom ramen för den europeiska konkurrensrätten nödvändigtvis ogiltigförklara det omtvistade beslutet till följd av ett åsidosättande av den grundläggande rättigheten att få saken prövad inom skälig tid.
101. Enligt artikel 52.3 andra meningen i stadgan om de grundläggande rättigheterna är det visserligen möjligt att unionsrätten går utöver den standard som anges i Europakonventionen. Det finns emellertid ingen anledning att göra detta i detta konkurrensrättsliga sammanhang.
102. När en sanktionsåtgärd vidtas till följd av en kränkning av den grundläggande rättigheten att få saken prövad inom skälig tid ska såväl det berörda företagets intressen som allmänintresset beaktas.
103. Det berörda företagets intresse består i att så långt som möjligt erhålla gottgörelse för följderna av kränkningen av den grundläggande rättigheten.(102) Allmänintresset motsvaras av kravet på en effektiv tillämpning på den inre marknaden av konkurrensbestämmelserna, vilka hör till fördragets grundläggande bestämmelser.(103)(104)
104. Om ett kartellrättsligt kommissionsbeslut att ålägga böter ogiltigförklarades enbart på grund av att den skäliga handläggningstiden överskridits i det administrativa förfarandet eller domstolsförfarandet skulle därmed inte enbart de böter som ålagts bortfalla utan även slutsatsen att konkurrensbestämmelserna som sådana åsidosatts. En sådan lösning skulle strida mot allmänintresset av att konkurrenslagstiftningen tillämpas på ett effektivt sätt och skulle gå utöver det berörda företagets intresse av att så långt som möjligt få gottgörelse för kränkningen av dess grundläggande rättigheter.
105. Företaget har inte enbart på grund av att en skälig handläggningstid inte beaktats rätt att ifrågasätta huruvida en överträdelse föreligger.(105) Ett godkännande av att principen om en skälig handläggningstid har åsidosatts får inte under några omständigheter leda till att ett företag tillåts fullfölja eller återinföra ett förfarande som har bedömts stå i strid med unionsbestämmelserna.(106)
106. Mot bakgrund av vad som anförts ovan finns det enligt mig ingen anledning att föreslå att domstolen omvärderar tidigare rättspraxis i detta avseende. Överklagandet kan således inte bifallas med stöd av den första grundens tredje del.
b) Handläggningstidens inverkan på Solvays möjligheter att försvara sig (den första grundens fjärde del)
107. Den första grundens fjärde del avser punkterna 113–117 i den överklagade domen i vilka tribunalen fastställde att Solvays möjlighet att försvara sig inte påverkas av ett eventuellt åsidosättande av principen om en skälig handläggningstid och att dess rätt till försvar följaktligen inte har åsidosatts. Solvay har huvudsakligen anfört att detta utgör en brist i motiveringen och ett åsidosättande av principen om en skälig handläggningstid. Tribunalen har inte i tillräcklig mån behandlat de svårigheter som Solvay konfronterades med efter så lång tid med avseende på dess försvar.
i) Invändningen om bristande motivering
108. Invändningen om bristande motivering i den mening som avses i artikel 36 jämförd med artikel 53.1 i domstolens stadga avser tribunalens underlåtenhet att beakta ett flertal argument som Solvay gjort gällande i första instans avseende svårigheter vad gäller dess försvar.
109. Denna argumentation är inte övertygande. Såsom redan angetts innebär inte motiveringsskyldigheten att tribunalen är skyldig att på ett uttömmande sätt bemöta samtliga argument som parterna i målet anfört. Motiveringen kan således vara underförstådd under förutsättning att den ger de berörda personerna möjlighet att få reda på skälen till varför tribunalen inte ansåg att det fanns fog för deras argument, och att domstolen kan få tillräckligt underlag för att utföra sin prövning.(107)
110. Tribunalen behandlade i den överklagade domen till och med uttryckligen, om än kortfattat, Solvays argumentation att företaget hade svårt att efter så lång tid försvara sig mot kommissionens anklagelser. Tribunalen angav att kommissionen sedan det första domstolsförfarandet i förevarande ärende inte hade vidtagit några utredningsåtgärder och inte heller beaktat någon ny omständighet som krävde att rätten till försvar utövades.(108)
111. Solvay kan ha en annan uppfattning angående den materiella bedömningen av omständigheterna i målet, men detta innebär inte att motiveringen är bristfällig.(109)
ii) Invändningen om materiella fel
112. Tribunalens påstående att tidsåtgången inte påverkat Solvays möjligheter att försvara sig har även kritiserats av klaganden i materiellrättsligt hänseende. Solvay anser att detta utgör ett åsidosättande av principen om iakttagandet av rätten till försvar samt principen om en skälig handläggningstid.
113. Vid en första anblick kan det verka som om Solvay försöker få domstolen att ersätta tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna med sin egen bedömning, vilket inte är tillåtet i ett mål om överklagande. (110)
114. Solvay har emellertid inte gjort gällande att tribunalen har gjort sig skyldig till en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna utan snarare att den har underlåtit att beakta en ur Solvays perspektiv betydelsefull omständighet. Tribunalen har underlåtit att beakta att den tid som förflutit sedan förfarandet påbörjades har påverkat Solvays möjligheter till försvar i domstolsförfarandet.
Tribunalen har felaktigt enbart behandlat handläggningstidens inverkan på Solvays möjligheter att försvara sig vid kommissionen (det vill säga i det administrativa förfarandet ).
115. Denna argumentation kan godkännas.
116. Inom ramen för prövningen av huruvida den oskäligt långa handläggningstiden har haft en negativ inverkan på det berörda företagets möjligheter att försvara sig får tribunalen inte enbart beakta försvaret i ett visst skede i förfarandet. Den ska tvärtom allmänt pröva handläggningstidens längd har kunnat påverka företaget vad gäller dess försvar mot kommissionens invändningar .(111)
117. Detta försvar äger visserligen först rum i det administrativa förfarandet i vilket företaget beviljas rätt att yttra sig på grundval av ett meddelande om invändningar. Försvaret begränsar sig emellertid inte till det administrativa förfarandet. Det berörda företaget har tvärtom rätt att väcka talan vid unionsdomstolen mot ett beslut från kommissionen att ålägga böter (artikel 263.4 FEUF, tidigare artikel 230.4 EG). Företaget måste även inom ramen för ett sådant domstolsförfarande faktiskt kunna försvara sig mot de invändningar som kommissionen framför mot företaget, numera i form av ett formellt beslut.
118. Tribunalen har därför felaktigt begränsat sig till att pröva om Solvay faktiskt kunde försvara sig i det administrativa förfarandet (112) och om tidsåtgången för ett tidigare
domstolsförfarande – förfarandet i mål T‑31/91 angående det första beslutet att ålägga böter (beslut 91/298) – hade en negativ inverkan.(113) Tribunalen underlät inom ramen för sina överväganden att beakta företagets nuvarande möjligheter att försvara sig i det andra domstolsförfarandet, det vil säga förfarandet i mål T‑58/01 avseende det här omtvistade beslutet 2003/5.
119. Möjligheterna att försvara sig vid tribunalen i förfarande T‑58/01 borde ha beaktats av två skäl i förevarande fall. För det första på grund av Solvays uttryckliga uppmaning till tribunalen att beakta tidsåtgången för det då pågående domstolsförfarandet och för det andra på grund av den omständigheten att Solvay först under detta domstolsförfarande, närmare bestämt år 2005, överhuvudtaget fick tillgång till handlingarna i ärendet. Frågan huruvida Solvay år 2005 faktiskt kunde försvara sig mot kommissionens invändningar eller slutsatser var således av avgörande betydelse.
120. Enligt den grundläggande rätten att få saken prövad inom skälig tid krävs att kommissionen antar sitt beslut att ålägga böter i ett administrativt förfarande på det kartellrättsliga området i god tid så att det berörda företaget faktiskt kan försvara sig mot detta vid unionsdomstolen.
121. Tribunalen har inte behandlat denna rättsligt relevanta omständighet och den överklagade domen är således behäftad med ett rättsligt fel.
iii) Andra invändningar
122. Solvay har slutligen inom ramen för den första grundens fjärde del gjort gällande att tribunalen har missuppfattat de faktiska omständigheterna och åsidosatt artikel 6 i Europakonventionen och artikel 6.1 FEU.
123. Det är inte nödvändigt att utreda dessa invändningar närmare. Det har inte anförts något stöd för invändningen om att de faktiska omständigheterna har missuppfattats,(114) och det finns inte heller något som talar för att de faktiska omständigheterna har missuppfattats. Vad gäller artikel 6 i Europakonventionen och artikel 6.1 FEU är den första bestämmelsen inte direkt tillämplig och den sistnämnda bestämmelsen innehåller inte några garantier för de grundläggande rättigheterna.(115)
iv) Slutsats i denna del
124. Överklagandet kan således delvis vinna bifall på den första grundens fjärde del.
c) Påståendet om att Solvay avstått från en nedsättning av böterna (den första grundens femte del)
125. Solvay har med den femte och sista delen av den första grunden framför allt riktat kritik mot punkt 122 i den överklagade domen. Tribunalen har i denna punkt anfört att Solvay ”i ansökan uttryckligen har avstått från möjligheten att böterna sätts ned som gottgörelse för det påstådda åsidosättandet av dess rätt att få saken prövad inom skälig tid”. Solvay anser att dess argumentation i första instans härmed har missuppfattats.
126. Enligt fast rättspraxis föreligger en missuppfattning när bedömningen av den befintliga bevisningen framstår som uppenbart felaktig utan att någon ny bevisning har beaktats.(116) Om ovannämnda överförs till parternas argumentation i första instans så kan en missuppfattning enbart antas föreligga när tribunalen gjort sig skyldig till en uppenbart oriktig bedömning av parternas argumentation eller återgett denna på ett felaktigt sätt.
127. Tyvärr framgår inte av tribunalens omtvistade formulering i den överklagade domen till vilket avsnitt i Solvays ansökan den hänför sig. Parterna har i målet om överklagande emellertid samstämmigt anfört att ansökan utgör grunden för tribunalens uttalande i punkterna 88 och 89 mot vilket Solvay riktat kritik. Företaget har i punkt 88 i sin ansökan framhållit att åsidosättandet av principen om ett rättvist förfarande enbart kan undanröjas genom en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. En nedsättning av bötesbeloppet kan inte undanröja det påstådda åsidosättandet av artikel 6 i Europakonventionen. Solvay har i punkt 89 i ansökan dragit slutsatsen att den omständigheten att den skäliga handläggningstiden har överskridits på ett uppenbart sätt enbart kunde medföra en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.(117)
128. Av det återgivna avsnittet i ansökan framgår inte att klaganden avstått från en eventuell nedsättning av böterna på grund av handläggningstidens längd. Av Solvays inlagor framgår inte heller att företaget ”uttryckligen har avstått” från en nedsättning av bötesbeloppet på grund av en oskäligt lång handläggningstid, vilket tribunalen antagit.
129. Snarare har Solvay i punkterna 88 och 89 i sin ansökan i första instans endast med eftertryck redogjort för sin uppfattning. Företaget har angett den rättsföljd som det anser vara lämplig med avseende på det påstådda åsidosättandet av principen om en skälig handläggningstid, inte en nedsättning av bötesbeloppet, utan en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
130. Det finns en grundläggande skillnad mellan att redogöra för en uppfattning och uttryckligen avstå från möjligheten till nedsättning av böterna som gottgörelse för en påstådd överträdelse. Tribunalen har i punkt 122 i den överklagade domen inte beaktat denna skillnad.
131. Av punkt 122 i den överklagade domen framgår att det är uppenbart att tribunalen har missuppfattat Solvays argumentation i första instans och dessutom återgett den på ett felaktigt sätt. Detta utgör en missuppfattning av parternas argumentation.
132. Denna missuppfattning blir särskilt tydlig mot bakgrund av att Solvay i ett annat sammanhang i sin ansökan i första instans yrkat att tribunalen skulle nedsätta bötesbeloppet och härvid uttryckligen hänvisat till sin ”argumentation inom ramen för ogiltighetsgrunderna”, det vill säga även till sin argumentation avseende en oskäligt lång handläggningstid.(118)
133. Klaganden kan således vinna framgång med den första grundens femte del.
3. Slutsats i denna del
134. Överklagandet kan delvis vinna bifall såvitt avser den första grunden.
C – Upphävande av den överklagade domen
135. Såsom framgår av vad som anförts ovan kan överklagandet till största delen vinna bifall såvitt avser de tre grunder som Solvay framfört. Den omständigheten att överklagandet kan vinna bifall såvitt avser var och en av dessa grunder motiverar upphävandet av den överklagade domen i dess helhet.
D – Avgörande avseende den talan som väcktes i första instans
136. Det följer av artikel 61 första stycket i domstolens stadga att domstolen själv slutligt kan avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande.
137. Det förhåller sig på det sättet i förevarande fall. De sak- och rättsfrågor som är avgörande för bedömningen av Solvays talan har redan behandlats i första instans och parterna har haft tillfälle att utbyta argument i detta avseende. Därmed är det inte nödvändigt att återförvisa målet till tribunalen. Domstolen kan själv pröva Solvays talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Vad gäller den utomordentligt långa tidsåtgången för förfarandet – 22 år från kommissionens undersökningar i april 1989 fram till i dag – ska domstolen utnyttja denna möjlighet.
138. Jag kommer i det följande enbart kort befatta mig med frågan huruvida det omtvistade beslutet är lagenligt under tre utvalda aspekter: tillgången till handlingarna i ärendet (nedan punkt 1), rätten att yttra sig (nedan punkt 2) och handläggningstiden (nedan punkt 3).
1. Rätten till tillgång till handlingarna i ärendet
139. Det är utrett att Solvay innan det omtvistade beslutet antogs inte getts tillgång till handlingarna i ärendet i tillräcklig omfattning i enlighet med vad som krävs enligt lag.(119)
140. Såsom angetts ovan är det omöjligt att utesluta att Solvay i de handlingar som gått förlorade med okänt innehåll skulle ha hittat information som hade varit användbar för dess försvar. Detta gäller i än högre grad eftersom kommissionen själv har utgått från att vissa av de pärmar som saknades ”innehöll skriftväxlingen enligt artikel 11 i förordning nr 17”, det vill säga kommissionens begäran om upplysningar som riktades till olika företag och deras svar.(120) Sådana yttranden från tredje part hade kunnat innehålla ändamålsenliga uppgifter för bedömningen av överenskommelsen mellan Solvay och CFK, om än enbart med avseende på varaktigheten av den fastställda överträdelsen samt det fastställda bötesbeloppet. Framför allt vad gäller varaktigheten av överträdelsen var de uppgifter som kommissionen lämnat i det omtvistade beslutet ofullständiga och motsägelsefulla.(121)
141. Således fanns åtminstone en möjlighet att en tillgång till handlingarna i ärendet i vederbörlig ordning skulle ha medfört att det administrativa förfarandet fick en annan utgång, om än enbart vad gäller storleken av det bötesbelopp som ålagts.
142. Det omtvistade beslutet ska följaktligen ogiltigförklaras i dess helhet enbart på grund av de fel i förfarandet som uppkommit avseende rätten till tillgång till handlingarna i ärendet (handlingar som har gått förlorade).
2. Rätten att yttra sig
143. Det är dessutom utrett att Solvay inte hördes av kommissionen på nytt innan det omtvistade beslutet antogs år 2000, trots att detta hade varit nödvändigt i rättsligt hänseende.(122) Detta fel i förfarandet har ett nära samband med den uteblivna aktinsynen.
144. Det kan inte uteslutas att det administrativa förfarandets utgång hade varit en annan om kommissionen år 2000 hade gett företaget, efter att i vederbörlig ordning ha fått tillgång till handlingarna i ärendet, på nytt yttra sig över de invändningar som framförts av kommissionen.(123)
145. Även av denna anledning ska det omtvistade beslutet ogiltigförklaras i dess helhet.
3. Rätten att få saken prövad inom skälig tid
146. Vad gäller handläggningstidens längd så ska denna bedömas mot bakgrund av samtliga omständigheter i det enskilda fallet.(124)
147. Det ska i förevarande fall beaktas att kommissionen under tiden mellan ogiltigförklaringen av det första beslutet att ålägga böter (beslut 91/298) och domstolens första dom i egenskap av överklagandeinstans(125) förhållit sig passiv. Härigenom förflöt fyra år och sju månader utan att några åtgärder vidtogs.(126)
148. Kommissionens passivitet kan inte motiveras med hänvisning till att den vid den tidpunkten överklagat domen om ogiltigförklaring av det första beslutet att ålägga böter. Kommissionen får visserligen fullt ut utnyttja de processrättsliga möjligheter som ges och om den tappar målet i första instans överklaga det avgörandet till domstolen. Detta betyder emellertid inte att kommissionen under ett sådant mål om överklagande får låta det administrativa förfarandet vila.(127)
149. Överklagandet har ingen suspensiv verkan (artikel 60.1 i domstolens stadga). Kommissionen var således från den 29 juni 1995, det vill säga den dag då förstainstansrättens dom i mål T‑31/91 meddelades enligt artikel 233.1 EG (nu artikel 266.1 FEUF) skyldig att vidta de åtgärder som framgick av domen om ogiltigförklaring. Det hade även enligt principen om god förvaltningssed varit nödvändigt antingen att snabbt fatta ett nytt beslut i sakfrågan eller att lägga ned det administrativa förfarandet.
150. Det skulle ha varit lätt för kommissionen att fortsätta det administrativa förfarandet redan från juli 1995 i stället för att vänta med detta till april 2000.(128) I dess nya beslut att ålägga böter hade den enbart behövt klargöra att det beslutet inte skulle gälla för det fall den vann framgång med överklagandet.
151. Under dessa omständigheter kan slutsatsen dras att det administrativa förfarandet i förevarande fall var oskäligt långt redan på grund av att kommissionen förhållit sig passiv i nästan fem år från juli 1995 till april 2000.(129) Såsom redan anförts ovan är det följaktligen inte nödvändigt att närmare undersöka tidsåtgången för andra avsnitt av förfarandet och betrakta tidsåtgången för förfarandet i dess helhet.(130)
152. Den överträdelse av principen om en skälig handläggningstid som fastställts ovan motiverar emellertid en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet enbart om det berörda företagets möjligheter till försvar påverkats av handläggningstidens längd.(131) Företaget har bevisbördan i detta avseende.
153. Domstolen ställer normalt sett höga krav på en sådan bevisning.(132) Det berörda företagets argumentation måste grunda sig på övertygande bevisning och får inte vara för abstrakt eller oprecis.(133) Om det till exempel, såsom i förevarande fall, påstås att möjligheterna att försvara sig är begränsade på grund av att tidigare medarbetare upphört att arbeta, så ska i allmänhet deras namn, deras funktion och den tidpunkt vid vilken de avgick anges. Det ska anges vilken typ av upplysningar eller förklaringar som förväntats av dem samt omfattningen av dessa. Dessutom ska de omständigheter anges som gjorde det omöjligt för den berörda parten att uttala sig.(134)
154. Solvay har utan tvekan inte lämnat så detaljerade uppgifter under det pågående rättsliga förfarandet vid unionsdomstolen.
155. Det ska i förevarande fall emellertid noteras att perioden 1987–1990, under vilken det påstås att Solvay har deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan, låg 10–13 år tillbaka i tiden redan vid tidpunkten för antagandet av det andra beslutet att ålägga böter i slutet av år 2000. När Solvay slutligen år 2005 fick tillgång till handlingarna i ärendet vid tribunalen hade redan 15–18 år förflutit sedan kommissionen fastställt överträdelserna.
156. Det är uppenbart att företagsmedarbetarnas, särskilt tidigare företagsmedarbetares, minne inte är lika bra efter en så lång tid.
157. I förfarandet i första instans erbjöd sig Solvay likväl att i detalj ange vilken personal i ledningen som under den berörda perioden var anställd på avdelningen ”Soda” och när dessa medarbetare upphört att arbeta i företaget eller avlidit.
158. Man kunde inte rimligen förvänta sig mer av Solvay mot bakgrund av de omständigheter som råder i målet.
159. Klaganden får framför allt inte förfördelas på grund av att den inte i detalj angett med avseende på vilka förfaranden och bevis tidigare medarbetare skulle ha lämnat upplysningar. Hittills har företaget nämligen inte fått kännedom om alla delar av handlingarna som egentligen borde ha visats för det.(135) Det kan inte krävas av Solvay att företaget visar om och i vilken mån dess tidigare medarbetare skulle ha kunnat lämna uppgifter avseende de delar av handlingarna som förkommit vars innehåll är obekant och till vilka tillgång inte lämnats i något skede av förfarandet.
160. Allmänt gäller att det inte får ställas så höga krav på bevisen för att möjligheterna att försvara sig har påverkats till följd av att viss tid förflutit att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt för företaget att framlägga bevisning.
161. Vad gäller den oåterkalleliga förlusten av en del av ärendeakten, vilken eventuellt innehöll skriftväxling mellan kommissionen och utomstående företag(136) kan det inte uteslutas att de medarbetare i företaget som inte längre är yrkesverksamma skulle ha kunnat hjälpa företaget vid dess försvar om det hade varit möjligt att nå dem. I synnerhet kan det inte uteslutas att nämnda medarbetare skulle ha kunnat lämna bakgrundsinformation som inte framgick av skriftliga anteckningar.
162. Mot bakgrund av vad som anförts ovan finns tillräckligt stöd för slutsatsen att den oskäligt långa handläggningstiden har påverkat Solvays rätt till försvar gentemot kommissionen. Det omtvistade beslutet ska således ogiltigförklaras redan på grund av denna omständighet.
4. Slutsats i denna del
163. Redan av den omständigheten att vissa av de rättsfrågor som klaganden berört i första instans har undersökts i samband med rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet, rätten att yttra sig, och tidsåtgången för förfarandet, framgår att kommissionens omtvistade beslut (beslut 2003/5) ska ogiltigförklaras i sin helhet. Det är således inte nödvändigt att granska övriga grunder som klaganden framfört i första instans.
V – Yrkandet om nedsättning av bötesbeloppet
164. Solvay har, utöver upphävande av den överklagade domen och ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet(137), även yrkat att de böter som tribunalen fastställt ska upphävas eller nedsättas som kompensation för den allvarliga skada som företaget påstår sig ha åsamkats genom den oskäligt långa handläggningstiden.
165. Enligt den lösning som jag har föreslagit som leder till upphävande av den överklagade domen(138) och ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet(139) är Solvays separata yrkande ogiltigt. För fullständighetens skull kommer jag i det följande även att diskutera detta.
A – Inledande anmärkningar
166. Av domstolens hittillsvarande rättspraxis framgår att det finns två olika sätt att lösa problemet med orimligt långa förfaranden. I ärendet Baustahlgewebe i vilket det berörda företaget hade ålagts böter i ett kartellärende beviljade domstolen en nedsättning av bötesbeloppet.(140) I målet Der Grüne Punkt i vilket sådana böter inte hade ålagts hänvisade domstolen däremot enbart till att det berörda företaget hade möjlighet att väcka en skadeståndstalan enligt artikel 268 FEUF jämförd med artikel 340.2 FEUF (tidigare artikel 235 EG jämförd med artikel 288.2 EG).(141)
167. Vid förhandlingen angav kommissionen att den föredrog den sistnämnda lösningen som anges i målet Der Grüne Punkt. Detta motiverades med behovet av att konkurrenslagstiftningen tillämpas på ett effektivt sätt. En nedsättning av bötesbeloppet skulle enligt dess uppfattning påverka en effektiv tillämpning av den europeiska konkurrenslagstiftningen.
168. Ovanstående invändning är inte övertygande.
169. För det första har tillämpningen av den europeiska konkurrenslagstiftningen, som är oundgänglig för att den inre marknaden ska kunna fungera(142), visserligen utan tvekan blivit ett av fördragens grundläggande mål.(143) För att uppnå detta mål är effektiva och avskräckande påföljder oundgängliga.
170. För det andra måste i ett sådant förfarande som det administrativa förfarandet på det kartellrättsliga området som liknar det straffrättsliga förfarandet(144) emellertid särskild hänsyn tas till grundläggande processrättsliga skyddsregler. Konkurrenslagstiftningen får enbart tillämpas med medel som är oklanderliga i en rättsstat. Om en grundläggande rättighet, såsom rätten att få saken prövad inom skälig tid, åsidosätts i ett kartellrättsligt förfarande, så har det berörda företaget rätt till effektiv hjälp.
171. Försöken att nå en lösning vad gäller överskridande av en rimlig tidsfrist rör sig således nödvändigtvis i spänningsfältet mellan kravet på att konkurrenslagstiftningen tillämpas, å ena sidan, och kravet på att åsidosättandet av den grundläggande rättigheten faktiskt avhjälps, å andra sidan.
172. Av processekonomiska skäl och för att tillgodose behovet av ett omedelbart och effektivt rättsmedel för det berörda företaget ska domstolen i de fall där det är möjligt, det vill säga då böter kommer i fråga, även i fortsättningen följa den lösning som anges i domen i målet Baustahlgewebe.(145)
173. I ett sådant fall tillämpas konkurrenslagstiftningen effektivt genom fastställelsen av att det berörda företaget har gjort sig skyldigt till överträdelsen och är skyldigt att få överträdelsen att upphöra.(146) Gentemot andra marknadsaktörer gäller alltjämt den avskräckande verkan av det bötesbelopp som ursprungligen fastställts av kommissionen eller tribunalen. Domstolen ifrågasätter inte huruvida detta tillvägagångssätt är lämpligt. Den metod som tillämpas i målet Baustahlgewebe leder enbart till en typ av avräkning från det ursprungliga bötesbeloppet med det belopp som anses vara rimlig ersättning för den oskäligt långa handläggningstiden.(147)
B – Nedsättning av bötesbeloppet
174. Domstolens rättspraxis i målet Baustahlgewebe(148) grundar sig slutligen på domstolens obegränsade behörighet i den mening som avses i artikel 261 FEUF med avseende på sanktioner som har ålagts i konkurrensärenden enligt artikel 17 i förordning nr 17.(149) Domstolen kan följaktligen upphäva, nedsätta eller höja bötesbeloppet.
175. Enligt rättspraxis i domen i målet Baustahlgewebe ska inledningsvis handläggningstiden bedömas (se nedan punkt 1) och därefter ska omfattningen av en eventuell nedsättning av bötesbeloppet fastställas (se nedan punkt 2).
1. Det oskäligt långa administrativa förfarandet och domstolsförfarandet
176. Huruvida ett förfarande har tagit skälig tid i anspråk ska, såsom anförts ovan,(150) bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt mål och i synnerhet med hänsyn till tvistens betydelse för den berörde, målets komplexitet samt sökandens och de behöriga myndigheternas uppträdande.
177. Härvid ska varje skede av förfarandet undersökas separat. Därutöver ska det även göras en helhetsbedömning av den tid som det administrativa förfarandet och domstolsförfarandet varat.(151)
178. Av de enskilda skedena i förfarandet är framför allt två problematiska med avseende på principen om en skälig handläggningstid. Det rör sig om den period under vilken kommissionen förhållit sig helt passiv under det första överklagandet (förfarandet i de förenade målen C‑287/95 P och C‑288/95 P) samt det andra förfarandet vid tribunalen (förfarandet i mål T‑58/01).(152)
179. Det har redan anförts att kommissionens passivitet
på fyra år och sju månader från juli 1995 till april 2000, det vill säga under handläggningen av det första målet om överklagande, innebar att Solvays grundläggande rättighet att få saken prövad inom skälig frist åsidosattes.(153) Med avseende på förevarande förfarande saknar det därför betydelse om under samma period även domstolen som överklagandeinstans med en handläggningstid på fyra år och sju månader var ansvarig för att förfarandet varat oskäligt länge.
180. Vad gäller det andra förfarandet vid tribunalen
(mål T‑58/01) så förefaller handläggningstiden på åtta år och nio månader vid första anblicken oskäligt lång.
181. Såsom klaganden med rätta påpekat kan en sådan lång handläggningstid i förevarande fall inte motiveras med hänvisning till ärendets komplexitet. Tribunalen har enbart att göra med två parter, några översättningskostnader uppkom knappt,(154) och de frågor avseende de faktiska omständigheterna och bevisningen som parterna ställde var inte exceptionellt svåra. Det fanns visserligen ett samband med det parallellt anhängiga förfarandet i mål T‑57/01, men eftersom ett flertal grunder i de båda målen var identiska uppnåddes synergieffekter vid deras handläggning vilket snarare medförde att förfarandet påskyndades än att det fördröjdes.
182. En stor del av fördröjningen av förfarandet kan säkerligen förklaras med att det under domstolsförfarandet var nödvändigt att ge Solvay tillgång till handlingarna från det administrativa förfarandet.(155) Det är emellertid helt oacceptabelt att det tog ett och ett halvt år att göra detta och till och med två år om man tar med de inlagor som parterna lämnat i beräkningen.(156) Denna tidsförlust kan inte tillskrivas Solvay. Tribunalen borde ha fastställt klarare tidsfrister för kommissionen och låtit kommissionen ansvara för följderna av en eventuell underlåtenhet att iaktta dessa frister.
183. Dessutom kan det även konstateras att tribunalen under vissa perioder i stor utsträckning var passiv. Till exempel kan de 29 månader nämnas som förflöt mellan kommissionens yttrande över huruvida vissa handlingar var användbara vid Solvays försvar och den muntliga förhandlingen.(157) De 18 månader som förflöt mellan den muntliga förhandlingen den 26 juni 2008 och tidpunkten för meddelandet av den överklagade domen den 17 december 2009 kan också nämnas.(158)
184. Det säger sig självt att problem i tribunalens interna organisation, till exempel problem som har med de återkommande nytillsättningarna av domartjänster att göra eller med domares förhinder, inte får vara till nackdel för de enskilda.(159)
185. Under dessa omständigheter var såväl det administrativa förfarandet som domstolsförfarandet oskäligt långt i förevarande fall.
186. Detta intryck består om man beaktar tidsåtgången för alla skeden i det administrativa förfarandet och domstolsförfarandet i förevarande fall som en helhet.
– Utgångspunkten för beräkningen av tidsåtgången för förfarandet är i enlighet med Europadomstolens rättspraxis avseende artikel 6.1 i Europakonventionen den dag Solvay för första gången blev föremål för åtgärder som hade en betydande inverkan på företagets situation, vilka vidtogs på grund av de misstankar som fanns mot företaget.(160) Denna tidpunkt låg i förevarande fall långt före meddelandet om invändningar (som kan jämföras med ett formellt åtal). Den inträdde redan den dag då kommissionen genomförde undersökningar hos Solvay i april 1989.(161)
– Under tiden lades förfarandet inte ned vid någon tidpunkt.
– Som avslutande tidpunkt anses den tidpunkt då domstolen meddelar dom i förevarande överklagande.(162)
187. Fram till dags dato har förfarandet varat sammanlagt 22 år. Det har inte någon betydelse om en så lång handläggningstid överhuvudtaget kan motiveras. För att den ska kunna motiveras måste i vart fall exceptionella omständigheter föreligga, såsom att de frågor om de faktiska omständigheterna och rättsfrågor som ska prövas är särskilt komplexa, samt att det berörda företaget i stor utsträckning är medvållande till vissa fördröjningar i förfarandet. Det förhåller sig inte på det sättet i förevarande fall.
188. I förbigående ska det påpekas att det för att motivera den totala tidsåtgången för förfarandet inte räcker att preskription ännu inte inträtt.(163) Preskriptionstiden anger nämligen den yttersta tidsramen inom vilken åtgärder för att ålägga böter för överträdelser mot den europeiska konkurrenslagstiftningen får vidtas. Inom preskriptionstiden krävs enligt principen om en skälig handläggningstid en snabb utredning och ett snabbt beslut och att perioder av passivitet som inte kan motiveras undviks. De berörda företagen står under ett pågående förfarande nämligen under ökad press och står inför den ovissa frågan när förfarandet mot dem ska upphöra och vilken utgång det kommer att få. I denna situation ger principen om en rimlig tidsfrist för förfarandet dem ett starkare skydd än det som följer av preskriptionsreglerna.(164)
189. Sammantaget kan således slutsatsen dras att Solvays grundläggande rättighet att få saken prövad inom skälig tid har åsidosatts.
190. Mot bakgrund av den rättspraxis som utvecklats i domen i målet Baustahlgewebe(165) ska den överklagade domen upphävas på grund av den oskäligt långa handläggningstiden, i vart fall i den mån som bötesbeloppet har fastställts till 2,25 miljoner euro.
2. Storleken på nedsättningen av bötesbeloppet
191. Efter att ha tillfrågats i detta hänseende under förhandlingen noterades att parterna hade mycket skilda uppfattningar vad gäller omfattningen av den nedsättning av bötesbeloppet som skulle företas. Medan Solvay anser att bötesbeloppet med hänsyn till handläggningstiden ska nedsättas så pass mycket att sanktionen enbart har en symbolisk karaktär företräder kommissionen motsatt ståndpunkt. Den anser inte att det är bötesbeloppet utan nedsättningen därav som ska vara symbolisk.
192. I domen i målet Baustahlgewebe, som är det enda exemplet som finns, gjorde domstolen enbart en marginell nedsättning av bötesbeloppet. Ett bötesbelopp på 3 miljoner ecu som fastställts av förstainstansrätten nedsattes med ett belopp på 50 000 ecu.(166) Detta motsvarar en nedsättning med 1,67 procent.
193. Det kan betvivlas att en sådan ringa nedsättning av bötesbeloppet mot bakgrund av bestämmelserna i Europakonventionen skulle vara rimlig i dag. Enligt Europadomstolens rättspraxis avseende artikel 6.1 i Europakonventionen, som enligt artikel 52.3 första meningen i stadgan om de grundläggande rättigheterna ska beaktas i unionsrätten, är den omfattning i vilken den skäliga handläggningstiden överskridits avgörande vad gäller gottgörelsen.(167)
194. I förevarande fall har den skäliga handläggningstiden överskridits betydligt såväl med avseende på enskilda skeden i det administrativa förfarandet samt domstolsförfarandet som med avseende på förfarandet i dess helhet. En passivitet på mer än fyra år och sju månader under det administrativa förfarandet,(168) ett förfarande i första instans som varat åtta år och nio månader(169) och den totala tid som förfarandet tog som uppgår till 22 år fram till i dag(170) innebär i avsaknad av exceptionella omständigheter att varje tänkbar gräns för en skälig handläggningstid har överskridits.
195. Under dessa omständigheter skulle en ringa nedsättning av bötesbeloppet, såsom domstolen gjorde i domen i målet Baustahlgewebe och såsom kommissionen även förespråkar i förevarande fall, inte vara rimlig.
196. Det åsidosättande av de grundläggande rättigheterna som följer av en oskäligt lång handläggningstid kräver en effektiv sanktion. Härvid ska å ena sidan beaktas hur allvarliga de överträdelser som de berörda företagen gjort sig skyldiga till är och å andra sidan hur allvarligt det åsidosättande av den grundläggande rättigheten, som följer av en oskäligt lång handläggningstid, är.(171)
197. I förevarande fall rör det sig om ett allvarligt åsidosättande av den grundläggande rättigheten att få saken prövad inom skälig tid. Detta motiverar en avsevärd nedsättning av bötesbeloppet. Det ska emellertid samtidigt beaktas att överenskommelsen om konkurrensbegränsande samverkan mellan Solvay och CFK, enligt kommissionens fastställanden, utgjorde ”allvarliga” överträdelser av en grundläggande bestämmelse rörande den inre marknaden (artikel 81 EG).(172) Med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet anser jag därför att en nedsättning av bötesbeloppet med 50 procent är rimlig. Utgångspunkten för beräkningen är härvid det bötesbelopp som tribunalen fastställt.
198. För det fallet att domstolen inte upphäver den överklagade domen i dess helhet och inte ogiltigförklarar det omtvistade beslutet(173) föreslår jag att bötesbeloppet på 2,25 miljoner euro ska nedsättas med i vart fall 50 procent.
VI – Rättegångskostnader
199. Enligt artikel 122 första stycket i rättegångsreglerna ska domstolen, när ett överklagande är välgrundat och den själv avgör tvisten i sak, besluta om rättegångskostnaderna.
200. Enligt artikel 69.2 jämförd med artikel 118 i domstolens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Solvay har yrkat att domstolen ska förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna för överklagandet och för förfarandet i första instans. Eftersom kommissionen har tappat målet i båda instanserna, ska den förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
VII – Förslag till avgörande
201. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen
1) upphäver tribunalens dom av den 17 december 2009 i mål T‑58/01, Solvay mot kommissionen,
2) ogiltigförklarar kommissionens beslut 2003/5/EG av den 13 december 2000, och
3) förpliktar kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
(1) .
(2)  –	Avseende det första överklagandet, se domstolens dom av den 6 april 2000 i de förenade målen C‑287/95 P och C‑288/95 P, kommissionen mot Solvay (REG 2000, s. I‑2391).
(3)  –	Se även inledningen till det förslag till avgörande som jag också presenterar i dag i mål C‑109/10 P, Solvay mot kommissionen, punkterna 1–6.
(4)  –	Solvay SA (tidigare Solvay et Cie SA), är ett bolag bildat enligt belgisk rätt som är verksamt inom läkemedels-, kemi-, plast- och förädlingsindustrin.
(5)  –	Chemische Fabrik Kalk GmbH.
(6)  –	Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen undertecknad i Rom den 4 november 1950).
(7)  –	Solvays ansökan av den 26 februari 2010 som ingetts till Europadomstolen har bifogats företagets överklagande.
(8)  –	Se i detta avseende och avseende det följande punkterna 5–42 i tribunalens dom av den 17 december 2009 i mål T‑58/01, Solvay mot kommissionen (REU 2009, s. II‑4781), nedan även kallad den överklagade domen, samt även punkt 22 i tribunalens dom som meddelades i det parallella förfarandet av den 17 december 2009 i mål T‑57/01, Solvay mot kommissionen (REU 2009, s. II‑4621).
(9)  –	Rådets förordning (EEG) nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT 1962, nr 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8).
(10)  –	Soda används vid tillverkning av glas (kompakt soda) samt i den kemiska industrin och i metallindustrin (lätt soda). Det bör göras skillnad på naturlig soda (kompakt), och syntetisk soda (både kompakt och lätt). Naturlig soda erhålls genom malning, rening och kalcinering av tronasalt. Syntetisk soda uppstår vid reaktionen av vanligt salt och kalksten genom den så kallade ammoniaksodametoden, som utvecklades av bröderna Solvay år 1863.
(11)  –	Utöver Solvay avsåg utredningen även företagen AKZO, CFK, Imperial Chemical Industries (ICI), Matthes & Weber och Rhône Poulenc. Till grund för denna undersökning låg kommissionens beslut om undersökning av den 5 april 1989, till vilket det hänvisas i domen i mål T‑57/01, Solvay mot kommissionen (ovan fotnot 8), punkt 19.
(12)  –	Vad gäller Solvays missbruk av dominerande ställning som kommissionen konstaterat hänvisar jag till det förslag till avgörande som jag också presenterar i dag i det vid domstolen anhängiga parallella målet C‑109/10 P, Solvay mot kommissionen.
(13)  –	Se i detta avseende framför allt punkterna 23, 27 och 31 i den överklagade domen.
(14)  –	Kommissionens beslut 91/298/EEG av den 19 december 1990 om ett förfarande för tillämpning av artikel 85 i EEG-fördraget (IV/33.133-B: Sodakarbonat – Solvay och CFK, EGT L 152, 1991, s. 16). Detta beslut är enbart ett av fyra beslut som kommissionen samma dag riktade till de företag som utövade verksamhet på sodamarknaden. Av de andra besluten är ett riktat till Solvay och ICI (kommissionens beslut 91/297/EEG av den 19 december 1990 om ett förfarande angående tillämpning av artikel 85 i EEG-fördraget (IV/33.133-A: Sodakarbonat – Solvay, ICI, EGT L 152, 1991, s. 21), ett mot Solvay, kommissionens beslut 91/299/EEG av den 19 december 1990 om ett förfarande för tillämpning av artikel 86 i EEG-fördraget (IV/33.133-C: sodakarbonat – Solvay, EGT L 152, 1991, s. 21) samt ett mot ICI, kommissionens beslut 91/300/EEG av den 19 december 1990 om ett förfarande för tillämpning av artikel 86 i EEG-fördraget (IV/33.133-D: sodakarbonat – ICI) (EGT L 152, 1991, s. 40).
(15)  –	På den tiden 3 miljoner ecu respektive 1 miljon ecu.
(16)  –	Förstainstansrättens dom av den 29 juni 1995 i mål T-31/91, Solvay mot kommissionen (REG 1995, s. II-1825), fastställd genom domstolens dom i målet kommissionen mot Solvay (ovan fotnot 2).
(17)  –	Punkt 247 i den överklagade domen.
(18)  –	Kommissionen vidtog inte några andra åtgärder mot CFK år 2000, förmodligen av det skälet att företaget hade ställt in sin sodaproduktion.
(19)  –	Kommissionens beslut 2003/5/EG av den 13 december 2000 om ett förfarande enligt artikel 81 EG (COMP/33.133-B: Soda – Solvay CFK) (EGT L 10, 2003, s. 1, nedan även kallat det omtvistade beslutet). Samma dag antogs dessutom kommissionens beslut 2003/6/EG av den 13 december 2000 i ett förfarande enligt artikel 82 i EG-fördraget (COMP/33.133-C: Soda – Solvay) (EGT L 10, 2003, s. 10) som står i bakgrunden för överklagandet i mål C-109/10 P, Solvay mot kommissionen som är anhängigt vid domstolen.
(20)  –	Tribunalens dom i mål T‑58/01, Solvay mot kommissionen (ovan fotnot 8). Samma dag meddelade tribunalen även dom i det konnexa målet T-57/01, Solvay mot kommissionen (ovan fotnot 8). Den sistnämnda domen är också föremål för ett överklagande i mål C-109/10 P, Solvay mot kommissionen.
(21)  –	Nedan även kallad klaganden.
(22)  –	Rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EGT L 1, 2003, s. 1). Förordningen ska enligt artikel 45.1 andra meningen tillämpas från och med den 1 maj 2004.
(23)  –	Se punkterna 17–122 i det förslag till avgörande som jag också presenterar i dag i mål C‑109/10 P.
(24)  –	Dom av den 14 september 2010 i mål C-550/07 P, Akzo Nobel Chemicals och Akcros Chemicals mot kommissionen m.fl. (REU 2010, s. I-0000), punkt 92, se även dom av den 2 oktober 2003 i mål C-194/99 P, Thyssen Stahl mot kommissionen (nedan kallad domen i målet Thyssen Stahl) (REG 2003, s. I-10821), punkt 30, och av den 3 september 2009 i de förenade målen C-322/07 P, C-327/07 P och C-338/07 P, Papierfabrik August Koehler mot kommissionen (REG 2009, s. I-7191), punkt 34.
(25)  –	Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna tillkännagavs till att börja med högtidligt den 7 december 2000 i Nice (EGT C 364, 2000, s. 1) och därefter ännu en gång den 12 december 2007 i Strasbourg (EUT C 303, 2007, s. 1, och EUT C 83, 2010, s. 389).
(26)  –	Punkterna 7 och 10 i den överklagade domen.
(27)  –	Punkterna 7, 242 och 243 i den överklagade domen.
(28)  –	Punkt 243 i den överklagade domen.
(29)  –	Punkt 25 i den överklagade domen och skäl 70 i det omtvistade beslutet.
(30)  –	Punkterna 247 och 248 i den överklagade domen.
(31)  –	Punkterna 40–48 i den överklagade domen.
(32)  –	Punkterna 50 och 51 i den överklagade domen.
(33)  –	Punkterna 48, 49 och 254 i den överklagade domen.
(34)  –	Punkterna 49, 246 och 256 i den överklagade domen.
(35)  –	Dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen (nedan kallad domen i de förenade målen Aalborg Portland) (REG 2004, s. I‑123), punkt 68, och dom av den 1 juli 2010 i mål C-407/08 P, Knauf Gips (nedan kallad domen i målet Knauf Gips) (REU 2010, s. I-0000), punkt 22.
(36)  –	Även tribunalen har utgått från ett sådant fel i förfarandet i punkterna 245–248 i den överklagade domen.
(37)  –	Se i detta avseende artikel 41.2 b i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
(38)  –	Dom av den 8 juli 1999 i mål C-51/92 P, Hercules Chemicals mot kommissionen (nedan kallad domen i målet Hercules) (REG 1999, s. I-4235), punkt 78, av den 2 oktober 2003 i mål C-199/99 P, Corus UK mot kommissionen (nedan kallad domen i målet Corus UK) (REG 2003, s. I-11177), punkt 128, dom av den 15 oktober 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen i de förenade målen C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P och C‑254/99 P (nedan kallad domen i de förenade målen PVC II) (REG 2002, s. I‑8375), punkt 318, och domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), se även förstainstansrättens domar av den 29 juni 1995 i mål T-30/91, Solvay mot kommissionen (REG 1995, s. II-1775), punkt 98, och i mål T-36/91, ICI mot kommissionen (REG 1995, s. II-1847), punkt 108.
(39)  –	Domen i målet Hercules (ovan fotnot 38), punkt 77, domen i målet Corus UK (ovan fotnot 38), punkt 127, och domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkterna 317, 322 och 323.
(40)  –	I mål C‑109/10 P avser den tredje grunden de handlingar i ärendet som försvunnit och fjärde grunden de handlingar från det administrativa förfarandet till vilka tillgång lämnats i tribunalen (se i detta avseende punkterna 156–206 i det förslag till avgörande som jag också presenterar i dag i mål C‑109/10 P).
(41)  –	Artikel 6.2 FEU i dess lydelse enligt Lissabonfördraget.
(42)  –	Se exempelvis domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), punkt 64, för ett liknande resonemang, se dom av den 28 mars 2000 i mål C‑7/98, Krombach (REG 2000, s. I‑1935), punkterna 25 och 26, av den 14 februari 2008 i mål C‑450/06, Varec (REG 2008, s. I‑581), punkt 45, och av den 23 december 2009 i mål C‑45/08, Spector Photo Group och Van Raemdonck (REU 2009, s. I-0000), punkt 43.
(43)  –	Detta är inte tillåtet (se domen i de förenade målen PVC II, ovan fotnot 38, punkterna 330 och 331, och domen i de förenade målen Aalborg Portland, ovan fotnot 35, punkt 77, jämförd med punkt 76).
(44)  –	Domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), punkt 125. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 oktober 2010 i mål C-280/08 P, Deutsche Telekom mot kommissionen (REU 2010, s. I-0000), punkterna 77, 155 och 195, i vilken domstolen ansåg att olika grunder i vilka det anfördes att förstainstansrätten i sin dom hade grundat sig på rättsligt felaktiga kriterier kunde tas upp till sakprövning. Se dessutom dom av den 25 januari 2007 i de förenade målen C-403/04 P och C-405/04 P, Sumitomo Metal Industries och Nippon Steel mot kommissionen (nedan kallad domen i de förenade målen Sumitomo, REG 2007, s. I-729), punkt 40, av den 10 juli 2008 i mål C-413/06 P, Bertelsmann och Sony Corporation of America mot Impala (nedan kallad domen i målet Impala, REG 2008, s. I-4951), punkt 117, och av den 16 december 2008 i mål C-47/07 P, Masdar (UK) mot kommissionen (REG 2008, s. I-9761), punkt 77.
(45)  –	Punkt 257 i den överklagade domen.
(46)  –	Punkterna 263 och 264 i den överklagade domen.
(47)  –	Se framför allt punkt 262 första meningen i den överklagade domen.
(48)  –	Domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkterna 318 och 324, domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), punkt 75, och domen i målet Knauf Gips (ovan fotnot 35), punkt 23.
(49)  –	Domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), punkt 131.
(50)  –	Domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), punkt 68, och domen i målet Knauf Gips (ovan fotnot 35), punkt 22.
(51)  –	Punkt 256 i den överklagade domen.
(52)  –	Se framför allt domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), domen i målet Corus UK (ovan fotnot 38) och domen i målet Knauf Gips (ovan fotnot 35).
(53)  –	Domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkterna 318 och 324, domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), punkterna 74, 75 och 131, och domen i målet Knauf Gips (ovan fotnot 35), punkterna 23 och 24.
(54)  –	Punkt 262 första meningen i den överklagade domen.
(55)  –	Punkt 262 i den överklagade domen.
(56)  –	Punkterna 260–262 i den överklagade domen.
(57)  –	Domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), punkterna 127, 128 och 131.
(58)  –	Punkterna 262 och 263 i den överklagade domen.
(59)  –	Se dessutom även punkterna 170–175 och punkt 177 i det förslag till avgörande som jag också presenterar i dag i mål C‑109/10 P.
(60)  –	Solvay har hänvisat till detta såväl i sitt överklagande som vid den muntliga förhandlingen vid domstolen.
(61)  –	Deutsche Solvay Werke.
(62)  –	Se i detta avseende skäl 49 i det omtvistade beslutet.
(63)  –	Det är intressant att kommissionen förefaller utgå från att åtminstone vissa av de pärmar som saknas innehöll ”skriftväxlingen enligt artikel 11 i förordning nr 17”, det vill säga begäran om uppgifter som kommissionen har framfört till olika företag och deras svar (se punkt 49 i den överklagade domen).
(64)  –	Se i detta avseende domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), punkt 75, och domen i målet Knauf Gips (ovan fotnot 35), punkt 23, enligt vilket det räcker att handlingar ”påverka[r] kommissionens bedömning i ett eventuellt beslut i någon riktning, åtminstone vad avser allvaret och varaktigheten av det beteende som har lagts företaget till last, och därmed även nivån på böterna”.
(65)  –	Se ovan punkt 38 i detta förslag till avgörande.
(66)  –	Se framför allt punkt 172 i den överklagade domen.
(67)  –	Punkt 173 i den överklagade domen.
(68)  –	Se i detta avseende punkterna 23–49 ovan.
(69)  –	Dom av den 25 januari 2007 i mål C‑407/04 P, Dalmine mot kommissionen (REG 2007, s. I‑829), punkt 44, och dom av den 10 maj 2007 i mål C‑328/05 P, SGL Carbon mot kommissionen (REG 2007, s. I‑3921), punkt 71, se dessutom dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen (REG 1983, s. 1825; svensk specialutgåva, volym 7, s. 133), punkt 10, dom av den 9 november 1983 i mål 322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin mot kommissionen (nedan kallad domen i målet Michelin I) (REG 1983, s. 3461; svensk specialutgåva, volym 7, s. 351), punkt 7, domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkt 85, och domen i målet Impala (ovan fotnot 44), punkt 61, se, för ett liknande resonemang, – från andra rättsområden – dom av den 24 oktober 1996 i mål C‑32/95 P, kommissionen mot Lisrestal m.fl. (REG 1996, s. I‑5373), punkt 21, av den 3 september 2008 i de förenade målen C‑402/05 P och C‑415/05 P, Kadi och Al Barakaat International Foundation mot rådet och kommissionen (REG 2008, s. I‑6351), särskilt punkt 348, och dom av den 1 oktober 2009 i mål C‑141/08 P, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware mot rådet (REG 2009, s. I‑9147), punkt 83.
(70)  –	I dag gäller artikel 27.1 och 27.2 i förordning nr 1/2003.
(71)  –	Domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), framför allt punkt 88.
(72)  –	Se framför allt punkterna 165 och 166 i den överklagade domen.
(73)  –	Se i detta avseende punkterna 245–248 i den överklagade domen samt punkterna 21 och 24 i detta förslag till avgörande.
(74)  –	Förstainstansrättens dom i mål T‑31/91, Solvay mot kommissionen (ovan fotnot 16), och domstolens dom i målet kommissionen mot Solvay (ovan fotnot 2).
(75)  –	Domen i mål T‑30/91, Solvay mot kommissionen (ovan fotnot 38), framför allt punkterna 99, 103 och 104, och domen i mål T‑36/91, ICI mot kommissionen (ovan fotnot 38), framför allt punkterna 109, 113 och 118. Dessa domar meddelades samma dag som domen i mål
T‑32/91 (ovan fotnot 16), i vilken förstainstansrätten ogiltigförklarade beslut 91/298 på grund av brister i utfärdandet.
(76)  –	Se i detta avseende offentliggörandet i kommissionens tolfte rapport om konkurrenspolitiken (1982), sidorna 40 och 41 (återges i utdrag i punkt 244 i den överklagade domen).
(77)  –	Se bland annat förstainstansrättens dom av den 29 juni 1995 i mål T‑37/91, ICI mot kommissionen (REG 1995, s. II‑1901), punkterna 61–66 och 73, i vilken det fastställdes att rätten till försvar inte hade åsidosatts.
(78)  –	Se för det första domen i målet Hercules från år 1999 (ovan fotnot 38), punkterna 75 och 76, samt för det andra kommissionens åtagande att ge tillgång till handlingarna i ärendet som redan offentliggjordes år 1997 (”Meddelande från kommissionen om interna förfaranderegler för behandling av förfrågningar om tillgång till handlingar enligt artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget, av artiklarna 65 och 66 i Parisfördraget och av rådets förordning (EEG) nr 4064/89” (EGT C 23, 1997, s. 3).
(79)  –	Punkterna 24, 167 och 171 i den överklagade domen.
(80)  –	Punkterna 7, 242 och 243 i den överklagade domen.
(81)  –	Se i detta avseende ovan punkterna 23–48 i detta förslag till avgörande.
(82)  –	Se i detta avseende ovan punkt 28 i detta förslag till avgörande.
(83)  –	Domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkt 179. Avseende tillämpningen av denna princip särskilt i domstolsförfaranden, se vidare dom av den 17 december 1998 i mål C‑185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen (nedan kallad domen i målet Baustahlgewebe) (REG 1998, s. I‑8417), punkt 21, domen i målet Thyssen Stahl (ovan fotnot 24), punkt 154, domen i de förenade målen Sumitomo (ovan fotnot 44), punkt 115, och dom av den 16 juli 2009 i mål C‑385/07 P, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland mot kommissionen (Der Grüne Punkt) (REG 2009, s. I‑6155), punkterna 177–179. Avseende tillämpningen av samma princip i administrativa förfaranden, se dom av den 21 september 2006 i mål C‑105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mot kommissionen (nedan kallad domen i målet FEG) (REG 2006, s. I‑8725), punkterna 35–52, och domen i mål
C‑113/04 P Technische Unie mot kommissionen (nedan kallad domen i målet TU) (REG 2006, s. I‑8831), punkterna 40–57.
(84)  –	Se, för ett liknande resonemang, även domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkterna 176–178. I domen i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 83), punkterna 176–196, prövade domstolen också huruvida förfarandet tagit oskäligt lång tid, trots att detta inte hade någon inverkan på utgången av tvisten.
(85)  –	Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 38), punkt 29, domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkt 187, domen i målet Thyssen Stahl (ovan fotnot 24), punkt 155, domen i de förenade målen Sumitomo (ovan fotnot 44), punkt 116, och domen i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 83), punkt 181.
(86)  –	Domen i målet Thyssen Stahl (ovan fotnot 24), punkt 156, domen i de förenade målen Sumitomo (ovan fotnot 44), punkt 117, och domen i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 83), punkt 182, se även domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkt 188.
(87)  –	Se, för ett liknande resonemang, domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkt 184, och domen i målet FEG (ovan fotnot 83), framför allt punkterna 37, 38 och 40, samt domen i målet TU, framför allt punkterna 42, 43 och 45.
(88)  –	Detta påverkar inte frågan vilka slutsatser som ska dras av en sådan överträdelse av förfarandebestämmelserna. Se i detta avseende nedan punkterna 91–124 och punkterna 164–197 i detta förslag till avgörande.
(89)  –	Domstolen har visserligen inte slutgiltigt klargjort denna fråga i domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkterna 229 och 230, Europadomstolens rättspraxis undanröjer emellertid alla tvivel vad gäller relevansen av en helhetsbedömning av tidsåtgången för förfarandet. Se i detta avseende bland annat domen i målet Eckle mot Tyskland av den 15 juli 1982, serie A nr 51, diarienr 8130/78. I denna dom fastställde Europadomstolen att den sammanlagda tidsåtgången för det omtvistade förfarandet var avgörande (§§ 79 och 80), och slog fast att tidsåtgången för förfarandet hänför sig till hela förfarandet samt förfarandet vid överklagandeinstanserna (”couvre l’ensemble de la procédure en cause, y compris les instances de recours”, § 76). I domen i målet Gorou mot Grekland (nr 2, stora avdelningen) av den 20 mars 2009, diarienr 12686/03, § 46, antogs att artikel 6 i Europakonventionen hade åsidosatts på grund av tidsåtgången för förfarandet i dess helhet (”durée de la procédure dans son ensemble”). Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Kakamoukas m.fl. mot Grekland (stora avdelningen) av den 15 februari 2008, diarienr 38311/02, § 32, i vilken beräkningen av den sammanlagda tidsåtgången av det omtvistade förfarandet ansågs vara avgörande (”calcul de la durée totale des procédures litigieuses”).
(90)  –	Se i detta avseende den kronologiska överblicken i punkt 11 i detta förslag till avgörande.
(91)  –	Den sammanlagda tidsåtgången för PVC-förfarandet låg emellertid mycket nära den sammanlagda tidsåtgången för förevarande förfarande om man beaktar att kommissionens första undersökningar ägde rum i oktober 1983 (se förstainstansrättens dom av den 20 april 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen i de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94, REG 1999, s. II‑931, punkt 1), och det sista domstolsavgörandet meddelades (domen i de förenade målen PVC II, ovan fotnot 38) i oktober 2002.
(92)  –	Dom av den 9 september 2008 i de förenade målen C-120/06 P och C-121/06 P, FIAMM m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 2008, s. I-6513), punkt 96, av den 16 juli 2009 i mål C‑440/07 P, kommissionen mot Schneider Electric (REG 2009, s. I‑6413), punkt 135, av den 20 maj 2010 i mål C‑583/08 P, Gogos mot kommissionen (REU 2010, s. I-0000), punkt 30, och av den 16 december 2010 i mål C‑480/09 P, AceaElectrabel Produzione mot kommissionen (REU 2010, s. I-0000), punkt 77.
(93)  –	Även om andra delar av den första grunden avser denna fråga så kommer de argument som utväxlats i detta avseende enbart att behandlas inom ramen för den första grundens tredje del.
(94)  –	Punkt 113 i den överklagade domen. Se även punkterna 120–122 i nämnda dom.
(95)  –	Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 83), punkt 49, och domen i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 83), punkt 193, särskilt avseende kopplingen till rätten till försvar se domen i målet FEG (ovan fotnot 38), framför allt punkterna 42, 43 och 60–62, och domen i målet TU (ovan fotnot 38), framför allt punkterna 47, 48 och 69–71.
(96)  –	Förklaringar avseende stadgan om de grundläggande rättigheterna (EGT C 303, 2007, s. 17), se framför allt förklaringarna avseende artikel 47.2 (ovan s. 30).
(97)  –	I domen i målet Kudla mot Polen av den 26 oktober 2000, diarienr 30210/96, Recueil des arrêts et décisions
2000‑XI, § 154, slog Europadomstolen i stor sammansättning fast att det med avseende på rättsmedel vid orimligt långa förfaranden ännu inte finns någon allmänt vedertagen lösning bland de stater som är parter i Europakonventionen (”pour l’heure il n’existe pas, dans les ordres juridiques des Etats contractants, un système prédominant en matière de recours permettant de dénoncer les durées excessives de procédure”). Se även Europadomstolens dom av den 3 mars 2009 i målet Simaldone mot Italien, nr 22644/03, § 78. Europeiska kommissionen för demokrati genom lagstiftning (Venedigkommissionen) antog inom ramen för Europarådet en komparativrättslig studie år 2006 (studie nr 316/2004, tillgänglig på webbplatsen: http://www.venice.coe.int/docs/2006/CDL-AD(2006)036rev-f.pdf, senast besökt den 26 januari 2011). Vad gäller olika lösningsförslag inom Europeiska unionen se dessutom generaladvokaten Légers förslag till avgörande av den 3 februari 1998 i mål Baustahlgewebe (ovan fotnot 83), punkterna 52 och 53.
(98)  –	Europadomstolens dom i målet Eckle mot Tyskland (ovan fotnot 89), § 94, och dom av den 13 november 2008, diarienr 10597/03, § 68, Ommer mot Tyskland, nr 1. Se dessutom Europadomstolens beslut av den 17 november 2005 i målet Sprotte mot Tyskland, diarienr 72438/01.
(99)  –	Europadomstolens dom av den 10 november 2005 i målet Dželili mot Tyskland, diarienr 65745/01, § 103, dom av den 24 februari 2005 i målet Ohlen mot Danmark, diarienr 63214/00, §§ 29 och 30, och domen i målet Ommer mot Tyskland, nr 1 (ovan fotnot 98), § 68, samt beslut av den 12 juni 2008 i målet Menelaou mot Cypern, diarienr 32071/04. Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Eckle mot Tyskland (ovan fotnot 89), § 67, i vilken principen om strafflindring godkändes som gottgörelse. Se dessutom punkterna 119–123 i Venedigkommissionens studie nr 316/2004 (ovan fotnot 97).
(100)  –	Europadomstolens dom i målet Eckle mot Tyskland (artikel 50), och dom av den 21 juni 1983, serie A nr 65, diarienr 8130/78, § 24.
(101)  –	Europadomstolens dom av den 23 november 2006 i målet Jussila mot Finland (stora avdelningen), diarienr 73053/01, § 43.
(102)  –	Se, för ett liknande resonemang, även artikel 41 i Europakonventionen.
(103)  –	Betydelsen av en effektiv tillämpning av artiklarna 101 FEUF och 102 FEUF (tidigare artiklarna 81 EG och 82 EG) har nyligen framhållits i till exempel dom av den 11 juni 2009 i mål C‑429/07, X BV (REG 2009, s. I-4833), punkterna 33–35, och dom av den 7 december 2010 i mål C‑439/08, VEBIC (REU 2010, s. I-0000), punkterna 59 och 61.
(104)  –	Domen i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 83), punkt 194. Se, för ett liknande resonemang, avseende straffrättsliga förfaranden i allmänhet, punkterna 228–232 i Venedigkommissionens studie (ovan fotnot 97). Venedigkommissionen påpekade i punkt 241 att en friande dom ska meddelas och det straffrättsliga förfarandet läggas ned endast i undantagsfall (”[l]’acquittement et l’abandon des poursuites devraient rester des mesures exceptionnelles”).
(105)  –	Domen i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 83), punkt 194.
(106)  –	Generaladvokaten Bots förslag till avgörande av den 31 mars 2009 i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 83), punkterna 305 och 306. Domstolen har uttryckligen hänvisat till detta i punkt 194 i domen i samma mål.
(107)  –	Se ovan punkt 88 och fotnot 92.
(108)  –	Punkterna 114–116 i den överklagade domen.
(109)  –	Dom av den 7 juni 2007 i mål C-362/05 P, Wunenburger mot kommissionen (REG 2007, s. I-4333), punkt 80, och domen i målet Gogos mot kommissionen (ovan fotnot 92), punkt 35.
(110)  –	Domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), punkterna 47–49, domen i målet Wunenburger mot kommissionen (ovan fotnot 109), punkt 66, domen i de förenade målen Sumitomo (ovan fotnot 44), punkt 38, och domen i målet kommissionen mot Schneider Electric (ovan fotnot 92), punkt 103.
(111)  –	En liknande tolkning ligger till grund för domen i målet FEG (ovan fotnot 83), punkterna 45–49, och domen i målet TU (ovan fotnot 83), punkterna 50–54, av vilka det framgår att tribunalen måsta beakta inverkan av tidsåtgången för alla etapper av det administrativa förfarandet på det berörda företagets möjligheter att försvara sig.
(112)  –	Punkterna 115 och 116 i den överklagade domen.
(113)  –	Punkterna 118–121 i den överklagade domen (att det rör sig om det tidigare domstolsförfarandet avseende beslut 91/298 framgår framför allt av den inledande punkten 118).
(114)  –	Se i detta avseende artikel 256 FEUF, artikel 58 första stycket i stadgan och artikel 112.1 första stycket c i domstolens rättegångsregler samt domen i de förenade målen Aalborg Portland (ovan fotnot 35), punkt 50, dom av den 25 oktober 2007 i mål C-167/06 P, Komninou m.fl. mot kommissionen (ej publicerad i rättsfallssamlingen), punkt 41, och dom av den 17 juni 2010 i mål C‑413/08 P, Lafarge mot kommissionen (REU 2010, s. I-0000), punkt 16.
(115)  –	Avseende artikel 6 i Europakonventionen och artikel 6.1 FEU, se även ovan punkt 28 i detta förslag till avgörande.
(116)  –	Dom av den 18 januari 2007 i mål C‑229/05 P, PKK och KNK mot rådet (REG 2007, s. I‑439), punkt 37, av den 22 november 2007 i mål C‑260/05 P, Sniace mot kommissionen (REG 2007, s. I‑10005), punkt 37, och domen i målet Lafarge mot kommissionen (ovan fotnot 35), punkt 17.
(117)  –	I den franska originaltexten står det ”La requérante estime dès lors que le dépassement manifeste du délai raisonnable dans la présente procédure … ne peut qu’entraîner l’annulation pure et simple de la décision attaquée …” (punkt 150 i ansökan i första instans, till vilken det hänvisas i punkt 47 i Solvays överklagande).
(118)  –	I punkt 209 i ansökan i första instans (i utdrag anförd i punkt 49 i Solvays överklagande anges följande: ”[S]i, par impossible, le Tribunal devait rejeter l’ensemble des moyens d’annulation développés par la requérante, la requérante invite le Tribunal a prendre en compte … l’ensemble des considérations présentées dans la présente requête au titre des moyens d’annulation dans son appréciation de la nécessité d’infliger une amende à la requérante et du montant de celle-ci …”
(119)  –	Se ovan punkterna 21 och 24.
(120)  –	Punkt 49 i den överklagade domen.
(121)  –	Punkterna 296–303 i den överklagade domen.
(122)  –	Se ovan punkterna 21–65.
(123)  –	Se ovan punkterna 54–70.
(124)  –	Se ovan punkt 80 och fotnot 85.
(125)  –	Dom av den 6 april 2000 i målet kommissionen mot Solvay (ovan fotnot 2).
(126)  –	Se i detta avseende den kronologiska överblicken i punkt 11 i detta förslag till avgörande.
(127)  –	Solvay hänvisade med rätta till detta redan i förfarandet i första instans (se punkt 93 i den överklagade domen). I domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), framför allt punkterna 204 och 205, lämnade domstolen denna fråga öppen eftersom klaganden inte framfört några invändningar i detta avseende.
(128)  –	I april 2000 meddelade domstolen domen i målet kommissionen mot Solvay (ovan fotnot 2).
(129)  –	Se ovan punkt 81.
(130)  –	Avseende handläggningstiden i första instans i mål T‑58/01 och avseende bedömningen av tidsåtgången för förfarandet i dess helhet, se nedan punkterna 176–189.
(131)  –	Se ovan punkterna 92–106 i detta förslag till avgörande.
(132)  –	Domen i målet FEG (ovan fotnot 83), punkterna 56–60, och domen i målet TU (ovan fotnot 83), punkterna 64, 67 och 69.
(133)  –	Domen i målet TU (ovan fotnot 83), punkt 69, och domen i målet FEG (ovan fotnot 83), punkt 56.
(134)  –	Domen i målet FEG (ovan fotnot 83), punkterna 57 och 58, och domen i målet TU (ovan fotnot 83), punkterna 64–69.
(135)  –	Se ovan punkterna 21 och 31–49.
(136)  –	Punkt 49 i den överklagade domen.
(137)  –	Se i detta avseende ovan avsnitt IV (punkterna 15–163 i detta förslag till avgörande).
(138)  –	Se i detta avseende ovan punkt 135.
(139)  –	Se i detta avseende ovan punkterna 139–163.
(140)  –	Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 83), punkterna 48, 141 och 142.
(141)  –	Domen i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 83), punkt 195.
(142)  –	Dom av den 1 juni 1999 i mål C‑126/97, Eco Swiss (REG 1999, s. I‑3055), punkt 36, och av den 20 september 2001 i mål C‑453/99, Courage och Crehan (REG 2001, s. I‑6297), punkt 20.
(143)  –	Se i detta avseende den rättspraxis som nämnts ovan i fotnot 103.
(144)  –	Se i detta avseende generaladvokaten Bots förslag till avgörande av den 26 oktober 2010 i de anhängiggjorda målen C‑201/09 P och C‑216/09 P, ArcelorMittal Luxembourg mot kommissionen m.fl., framför allt punkt 41, och domen i mål C‑325/09 P, ThyssenKrupp Nirosta mot kommissionen, framför allt punkt 49, samt mitt förslag till avgörande av den 3 juli 2007 i mål C‑280/06, ETI m.fl. (REG 2007, s. I‑10893), punkt 71, och dom av den 23 april 2009 i mål C‑97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (REG 2009, s. I‑8237), punkt 39, se för ett liknande resonemang mitt förslag till avgörande av den 8 september 2005 i målen FEG (ovan fotnot 83), punkt 108, och TU (ovan fotnot 83), punkt 100.
(145)  –	Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 83), framför allt punkt 48. Endast i förbigående ska nämnas att även kommissionen har valt att sätta ned bötesbeloppet då den dragit slutsatsen att det administrativa förfarande som kommissionen genomfört var oskäligt långt (se i detta avseende domarna i målen FEG och TU, ovan fotnot 83, punkt 9).
(146)  –	Se i detta avseende punkterna 104 och 105 ovan.
(147)  –	Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 83), framför allt punkt 141.
(148)  –	Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 83), punkterna 48 och 142.
(149)  –	För framtida fall se artikel 31 i förordning nr 1/2003.
(150)  –	Se ovan punkt 80.
(151)  –	Se ovan framför allt punkterna 81–84.
(152)  –	Se i detta avseende den kronologiska överblicken i punkt 11 i detta förslag till avgörande.
(153)  –	Se ovan framför allt punkterna 147–151.
(154)  –	Eftersom rättegångsspråket är franska var parternas inlagor avfattade på det språk på vilket överläggningen i den överklagade domen hölls. En försumbar översättningskostnad uppkom enbart i början av domstolsförfarandet i samband med offentliggörandet i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (se artikel 24.6 i tribunalens rättegångsregler). Den översättningskostnad som uppkom i slutet av förfarandet vid tribunalen i samband med offentliggörandet av den överklagade domen innebar inte att tribunalen inte kunde meddela och delge domen på rättegångsspråket så snart som överläggning hållits.
(155)  –	Punkterna 40–50 i den överklagade domen.
(156)  –	Den 19 december 2003 anmodade förstainstansrätten kommissionen att lämna in en detaljerad innehållsförteckning av alla skrivelser som hörde till handlingarna i det administrativa förfarandet. Den 14 april 2005 fick Solvay i förstainstansrättens kansli tillgång till de delar av handlingarna som kommissionen lämnat in (punkterna 40–50 i den överklagade domen). Om man även inbegriper perioden fram till kommissionens yttrande den 17 november 2005 om huruvida de berörda handlingarna i akten var användbara vid Solvays försvar så förflöt nästan två år.
(157)  –	Kommissionen lämnade sina synpunkter den 17 november 2005 och det muntliga förfarandet inleddes i maj 2008 (punkterna 51 och 55 i den överklagade domen).
(158)  –	För en jämförelse: I domen i målet Baustahlgewebe i vilket förstainstansrätten förenade elva konnexa mål vad gäller det muntliga förfarandet fastställde domstolen att principen om rimlig tidsfrist hade åsidosatts eftersom det i förfarandet i förstainstansrätten hade förflutit 32 månader mellan avslutandet av det skriftliga förfarandet i målet och beslutet att inleda den muntliga förhandlingen samt 22 månader mellan den muntliga förhandlingen och förstainstansrättens dom (ovan fotnot 83), punkterna 45 och 46.
(159)  –	Se i detta avseende mitt förslag till avgörande av den 4 mars 2010 i målet Gogos mot kommissionen (ovan fotnot 92), punkt 88.
(160)  –	Europadomstolens dom av den 7 december 2004 (stora avdelningen) i målet Pedersen och Baadsgaard mot Danmark, diarienr 49017/99, Recueil des arrêts et décisions
2004-XI, § 44, se för ett liknande resonemang dom av den 16 juli 1971 i målet Ringeisen mot Österrike, serie A, nr 13, § 110, och dom av den 22 maj 1998 i målet Hozee mot Nederländerna, Recueil des arrêts et décisions
1998-III, § 43.
(161)  –	Domen i de förenade målen PVC II (ovan fotnot 38), punkt 182, se avseende helheten även mitt förslag till avgörande av den 8 december 2005 i mål FEG (ovan fotnot 83), punkterna 108–112, och målet TU (ovan fotnot 83), punkterna 100–104.
(162)  –	Europadomstolens dom av den 28 juni 1978 i målet König mot Tyskland, serie A, nr 27, diarienr 6232/73, § 98, och domen i målet Eckle mot Tyskland (ovan fotnot 89), § 76.
(163)  –	Preskriptionstiden är fem år från det att de aktuella överträdelserna upphörde och avbryts genom alla handlingar i syfte att utreda och beivra oegentligheten. Den absoluta preskriptionstiden ska löpa ut senast den dag då en period som är lika med den dubbla preskriptionstiden har förflutit utan att kommissionen har ålagt böter eller förelagt viten. Preskriptionstiden för åläggande av böter eller föreläggande av viten ska emellertid tillfälligt upphöra att löpa så länge som kommissionens beslut är föremål för prövning av Europeiska unionens domstol. Se i detta avseende artiklarna 1–3 i rådets förordning (EEG) nr 2988/74 av den 26 november 1974 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler (EGT L 319, s. 1; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 48). I framtiden gäller artikel 25 i förordning nr 1/2003. Diverse problem i samband med preskription och dess upphörande under ett domstolsförfarande har diskuterats av generaladvokaten Bot i hans förslag till avgörande i målet ArcelorMittal Luxembourg mot kommissionen m.fl. (ovan fotnot 277), särskilt punkterna 66–81 och punkterna 245–251, och i domen i målet ThyssenKrupp Nirosta mot kommissionen (ovan fotnot 277), framför allt punkterna 177–212.
(164)  –	Se mitt förslag till avgörande i målet FEG (ovan fotnot 83), punkt 111, och i målet TU (ovan fotnot 83), punkt 103.
(165)  –	Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 83), punkterna 48 och 142.
(166)  –	Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 83), punkterna 141 och 142.
(167)  –	Europadomstolens dom i målet Dželili mot Tyskland (ovan fotnot 99), § 103, och domen i målet Ommer mot Tyskland (ovan fotnot 98), § 50.
(168)  –	Se ovan punkterna 147–151 och punkt 179.
(169)  –	Se ovan punkterna 180–184.
(170)  –	Se ovan punkterna 186–187.
(171)  –	Se, för ett liknande resonemang, Europadomstolens dom i målet Eckle mot Tyskland (artikel 50) (ovan fotnot 100), § 24.
(172)  –	Skäl 62 i det omtvistade beslutet. Tribunalen bekräftade klassificeringen av Solvays deltagande i kartellen som allvarligt (punkterna 276 och 286 i den överklagade domen). Solvay har i överklagandet inte framfört invändningar mot denna del av den överklagade domen.
(173)  –	Se i detta avseende framför allt punkterna 135 och 163 ovan.