Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
RIMVYDASA NORKUSA
od 5. ožujka 2026.(1)
Predmet C-716/24 [Ponner](i)
EJ
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 655/2014 – Postupak za europski nalog za blokadu računa – Članak 2. stavak 2. točka (c) – Uvodna izjava 8. – Područje primjene – Pokretanje stečajnog postupka u trećoj zemlji – Isključenje”
I.      Uvod
1.        Ovaj zahtjev za prethodnu odluku potječe iz postupka u okviru kojeg tužiteljica iz
glavnog postupka, koja boravi u Njemačkoj, zahtijeva, s jedne strane, informacije o bankovnim računima koje na Cipru možda ima društvo koje je osnovano prema pravu Curaçaa i čija je djelatnost priređivanje igara na sreću te, s druge strane, njihovu blokadu u skladu s Uredbom (EU) br. 655/2014(2) radi izvršenja sudske odluke o naknadi gubitaka koje je pretrpjela u okviru tih internetskih igara na sreću. Tijekom tog postupka tužiteljica iz
glavnog postupka osobito je navela da je prema podacima iz trgovačkog registra te treće zemlje bio pokrenut stečajni postupak u odnosu na imovinu tog društva.
2.        U tom okviru pravno pitanje koje se nalazi u središtu zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) ima, dakle, za cilj utvrditi kakve pravne učinke ima priznanje stečajnog postupka pokrenutog protiv društva dužnika u trećoj zemlji na područje primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa(3). Naime, iz članka 2. stavka 2. točke (c) te uredbe proizlazi da se ona ne primjenjuje na tražbine prema dužniku u odnosu na kojeg je pokrenut stečajni postupak(4). Konkretnije, sud koji je uputio zahtjev pita Sud treba li pod stečajnim postupcima na koje ta odredba upućuje podrazumijevati samo stečajne postupke koji su pokrenuti u državi članici i spadaju u područje primjene Uredbe 2015/848 ili navedena odredba obuhvaća i stečajne postupke koji su pokrenuti u odnosu na dužnika u trećoj zemlji i priznati su u državi članici. Naime, s obzirom na to da u ovom potonjem slučaju priznavanje ne spada u pravo Unije, nego u nacionalno pravo država članica, ovaj je predmet težak osobito zbog pitanja moguće nužnosti da se izbjegne da nacionalno pravo dovede do rascjepkanosti područja primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa i da se taj zahtjev uskladi s priznavanjem na temelju nacionalnog prava države članice onih odluka koje se odnose na pokretanje stečajnog postupka u trećoj zemlji.
3.        U skladu sa zahtjevom Suda, ovo će se mišljenje ograničiti na analizu prvog od dvaju prethodnih pitanja kojim sud koji je uputio zahtjev nastoji saznati je li pokretanje stečajnog postupka u trećoj zemlji koje priznaje nacionalno pravo države članice Unije, u ovom slučaju njemačko pravo, zapreka da se u toj državi članici donese europski nalog za blokadu računa (u daljnjem tekstu: nalog za blokadu ili nalog). To se pitanje odnosi, dakle, na tumačenje članka 2. stavka 2. točke (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8. te, prema tome, na obrise odnosa između te uredbe i Uredbe 2015/848.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        Osim članka 2. stavka 1. i članka 2. stavka 2. točke (c), članka 4. točke 6., članka 46. stavaka 1. i 2., članka 7. stavka 1. kao i uvodnih izjava 5. i 8. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa, u okviru ovog predmeta relevantni su i članak 1. stavak 1. treći podstavak, članak 2. točke 4. i 6., članak 19. stavak 1., članak 20. stavak 1. i uvodne izjave 5., 9., 22., 23., 63. i 65. Uredbe 2015/848.
B.      Njemačko pravo
5.        Članak 343. Insolvenzordnunga (Stečajni zakon) od 5. listopada 1994. (BGBl. I., str. 2866.), kako je izmijenjen Zakonom od 14. ožujka 2003. (BGBl. I., str. 345.), naslovljen je „Priznavanje” i predviđa u svojem stavku 1.:
„Priznaje se pokretanje stečajnog postupka u inozemstvu. Ta se odredba ne primjenjuje,
1.      ako sudovi države u kojoj je pokrenut postupak nisu nadležni u skladu s njemačkim pravom;
2.      ako priznavanje dovodi do rezultata koji očito nije u skladu s temeljnim načelima njemačkog prava, osobito ako priznavanje nije u skladu s temeljnim pravima.”
C.      Pravo Curaçaa
6.        Članak 29. stavak 1. Faillissementsbesluita 1931 (Bankruptcy Decree 1931 (Stečajna uredba iz 1931.)) predviđa da je posljedica pokretanja stečajnog postupka ta da se odmah prekida svako sudsko izvršenje i da se presuda od tog trenutka ne može izvršiti prisilno.
III. Glavni postupak, prvo prethodno pitanje i postupak pred Sudom
7.        Društvo DX NV je društvo s ograničenom odgovornošću koje je osnovano prema pravu Curaçaa i čija se djelatnost sastoji od priređivanja igara na sreću. Osoba EJ, tužiteljica iz
glavnog postupka, ima domicil u Njemačkoj. Na Landgerichtu Frankfurt am Main (Zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) ishodila je pravomoćnu i ovršnu presudu zbog ogluhe protiv društva DX u vezi s povratom gubitaka nastalih u okviru internetskih igara na sreću u iznosu od 57 364 eura uvećanom za troškove i kamate.
8.        Podneskom od 29. svibnja 2024. i koristeći se obrascima iz Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa osoba EJ podnijela je u skladu s člankom 14. te uredbe zahtjev za dobivanje informacija o bankovnim računima za koje je mislila da društvo DX ima na Cipru kao i zahtjev za blokadu tih računa u skladu s člankom 7. navedene uredbe. U prilog svojim zahtjevima osoba EJ tvrdila je, kao prvo, da ima razloga vjerovati da društvo DX ima jedan ili više računa na Cipru s obzirom na to da su iznosi uloga za oklade proslijeđeni tom društvu putem ciparskih društava i, kao drugo, da navedeno društvo nema imovinu koja može biti predmet blokade na Curaçau s obzirom da se radi o onome što ona kvalificira kao „fiktivno društvo”.
9.        Rješenjem od 5. lipnja 2024. Landgericht Frankfurt am Main (Zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) odbio je zahtjev za dobivanje informacija o bankovnim računima društva DX. Naime, smatrao je da činjenica da je to društvo primalo uplate putem ciparskih društava nije naznaka za to da ono sâmo ima račun na Cipru. Usporedno s tim, dopisom od 5. lipnja 2024. taj je sud obavijestio osobu EJ da zahtjev za blokadu računa navedenog društva treba odbiti uz obrazloženje da, s jedne strane, nije podnesen nikakav dokaz kojim bi se dokazalo da u Curaçau ono nema imovinu koja može biti predmet blokade te, s druge strane, da nije naveden nikakav bankovni račun koji može biti predmet blokade.
10.      Dana 20. lipnja 2024. osoba EJ podnijela je Oberlandesgerichtu Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni), koji je sud koji je uputio zahtjev, izravnu žalbu („sofortige Beschwerde”) protiv rješenja od 5. lipnja 2024. U prilog svojoj žalbi osoba EJ tvrdi da je prema podacima iz trgovačkog registra Curaçaa protiv društva DX bio pokrenut stečajni postupak 10. lipnja 2024. zbog čega sada postoji opasnost da će izvršenje biti ili spriječeno ili znatno otežano u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa. Osoba EJ smatra da taj stečajni postupak treba priznati na temelju njemačkog prava. Usto tvrdi da su prema informacijama koje je dostavio sudski ovršitelj na Curaçau, priređivači igara na sreću sa sjedištem na tom otoku uglavnom „fiktivna društva” bez imovine na Curaçau.
IV.    Prethodna pitanja i postupak pred Sudom
11.      U tim je okolnostima Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) odlukom od 10. listopada 2024., koju je Sud zaprimio 22. listopada 2024., odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 2. [stavak 2.] točku (c) Uredbe [o europskom nalogu za blokadu računa], u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8., tumačiti na način da pokretanje stečajnog postupka koji nije obuhvaćen Uredbom [br. 2015/848], nego se vodi u trećoj zemlji, isključuje izdavanje naloga za blokadu računa u skladu s člankom 7. stavkom 1. Uredbe [o europskom nalogu za blokadu računa]
odnosno slanje zahtjeva za informacije o računima u skladu s člankom 14. stavkom 3. Uredbe [o europskom nalogu za blokadu računa]
ako nacionalno pravo države članice nadležne za izdavanje naloga za blokadu računa priznaje stečajni postupak u dotičnoj trećoj zemlji?
2.      Treba li članak 14. stavak 1. prvi podstavak i članak 14. stavak 3. Uredbe [o europskom nalogu za blokadu računa], odnosno tvrdnju koju vjerovnik treba navesti i koja se odnosi na to da ‚ima razloga vjerovati da dužnik ima jedan ili više računa u banci u određenoj državi članici’ i da je to ‚dobro obrazloženo’, tumačiti na način da treba uzeti u obzir i okolnosti koje ne upućuju konkretno na postojanje podataka o bankovnom računu u dotičnoj državi članici, ali na temelju kojih se općenito može zaključiti da dužnik ima snažne gospodarske veze s dotičnom državom članicom, kao što su primjerice plaćanja dužniku posredstvom pružatelja platnih usluga sa sjedištem u dotičnoj državi članici koji je dužnikovo društvo kći ili postojanje dužnikova zastupništva ili podružnice sa sjedištem u toj državi članici?”
12.      Pisana očitovanja podnijela je jedino Europska komisija. Samo je ova potonja sudjelovala na raspravi 3. prosinca 2025.
V.      Analiza prvog prethodnog pitanja
13.      Svojim prvim pitanjem, kao jedinim pitanjem koje će se u skladu sa zahtjevom Suda analizirati u ovom mišljenju, sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji saznati treba li članak 2. stavak 2. točku (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8., tumačiti na način da isključuje donošenje naloga za blokadu po osnovi članka 7. stavka 1. te uredbe i slanje zahtjeva za dobivanje informacija o bankovnim računima po osnovi članka 14. stavka 3. navedene uredbe, ako se nacionalnim pravom države članice nadležne za donošenje naloga za blokadu priznaje stečajni postupak vođen u trećoj zemlji o kojoj je riječ.
14.      Sud koji je uputio zahtjev naglašava, s jedne strane, da se na temelju članka 2. stavka 2. točke (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8., ne može u odnosu na dužnika izdati nalog za blokadu kada su protiv njega pokrenuti stečajni postupci, kako su definirani Uredbom br. 2000/1346 (koja je zamijenjena Uredbom 2015/848). Pojašnjava da se Uredba 2015/848 ne primjenjuje u ovom slučaju, s obzirom na to da se njome pretpostavlja da je stečajni postupak bio pokrenut u državi članici. Međutim, to ne bi bio slučaj s Curaçaom koji se na temelju prava Unije smatra trećom zemljom.
15.      S druge strane, sud koji je uputio zahtjev navodi da se primjenjuje njemačko stečajno pravo. Dodaje da se na temelju članka 343. stavka 1. Stečajnog zakona pokretanje inozemnog stečajnog postupka priznaje u njemačkom pravu ako se tim postupkom nastoje u biti postići isti ciljevi kao i stečajnim postupkom u njemačkom pravnom poretku(5). Taj sud smatra da je to ovdje slučaj, osobito s obzirom na to da stečajni postupak predviđen pravom Curaçaa odgovara u biti onome koji je predviđen u pravnom poretku Nizozemske koji je priznat Uredbom 2015/848.
16.      U okviru tog prvog pitanja sud koji je uputio zahtjev također dvoji je li na temelju članka 46. stavka 1. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa na državama članicama da odluče hoće li i s kojim učincima priznati stečajni postupak koji ne spada u područje primjene Uredbe 2015/848 te može li posljedica stečajnog postupka u trećoj zemlji biti isključenje primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa.
17.      Stoga, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da je izričito upućivanje na Uredbu 2015/848 u uvodnoj izjavi 8. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa argument protiv toga da se tom uredbom priznaju stečajni postupci pokrenuti u trećim zemljama. Međutim, primjećuje da činjenica da članak 46. stavak 1. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa upućuje na pravo države članice u kojoj se postupak odvija radi rješavanja bilo kojeg postupovnog pitanja koje nije izričito uređeno tom uredbom jest, naprotiv, argument u prilog priznavanju stečajnih postupaka pokrenutih u trećoj zemlji kada se oni priznaju na temelju prava te države članice.
18.      Komisija široko tumači članak 2. stavak 2. točku (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa. U tom pogledu najprije naglašava u svojim pisanim očitovanjima da isključenje tražbina prema dužniku protiv kojeg je pokrenut stečajni postupak ima za cilj spriječiti da nalog za blokadu ne utječe na neometano odvijanje takvog stečajnog postupka. Potom, Komisija uzima u obzir ciljeve stečajnog postupka, ističući načelo na temelju kojeg se prema svim vjerovnicima mora postupati jednako. Navodi, među ostalim, da iako poglavlje II. Uredbe 2015/848 sadržava sustav za priznavanje stečajnih postupaka pokrenutih u državama članicama, taj se sustav, međutim, ne odnosi na priznavanje postupaka u trećim zemljama koji i dalje podliježu nacionalnom pravu. Komisija smatra, naposljetku, da se stoga čini opravdanim tumačiti članak 2. stavak 2. točku (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa na način da on obuhvaća i stečajne postupke pokrenute u trećim zemljama kada se oni priznaju u državi članici u kojoj se zahtijeva blokada računa. Ako se pak pokretanje stečajnog postupka ne priznaje u toj državi članici, tada ne bi postojao nikakav valjani razlog da se odbije izdavanje naloga za blokadu.
19.      Kako bi se odgovorilo na dvojbe suda koji je uputio zahtjev valja, u biti, utvrditi odnosi li se članak 2. stavak 2. točka (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa samo na stečajne postupke pokrenute u državama članicama i, prema tome, ne sprečava izdavanje naloga za blokadu u državi članici čije nacionalno pravo priznaje pokretanje stečajnog postupka u trećoj zemlji ili tu odredbu treba tumačiti na način da pokretanje takvog stečajnog postupka u trećoj zemlji koji priznaje nacionalno pravo države članice isključuje donošenje takvog naloga za blokadu u ovoj potonjoj (državi članici izdavanja).
20.      U sljedećim ću točkama iznijeti određeni broj općih razmatranja, uključujući, kao prvo, nepostojanje univerzalnog dosega priznavanja odluke o pokretanju stečajnog postupka u trećoj zemlji i osobitost učinaka takvog priznavanja (koje je uređeno nacionalnim pravom) u odnosu na učinke pokretanja postupka iz Priloga A Uredbi 2015/848 (dio A). Kao drugo, analizirat ću opseg u kojem su tražbine prema dužniku protiv kojeg je pokrenut stečajni postupak isključene iz materijalnog područja primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa. U tu ću svrhu protumačiti pojmove, kontekst i svrhu članka 2. stavka 2. točke (c) te uredbe i to kako bih utvrdio može li se (ili ne) na temelju tumačenja te odredbe isključiti iz područja primjene navedene uredbe tražbina prema dužniku koji je predmet stečajnog postupka u trećoj zemlji priznatog nacionalnim pravom države članice (dio B). Kao treće i posljednje, svoju ću analizu dopuniti završnim razmatranjem (dio C).
A.      Opća razmatranja
21.      Ističem na početku da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da društvo DX ima sjedište u Curaçau. Ovaj potonji pripada „zemljama i područjima” koja na temelju Priloga II. UFEU-u podliježu sustavu pridruživanja predviđenom u člancima 198. i sljedećim UFEU-a(6). Međutim, ta se područja u odnosu na Europsku uniju smatraju trećim zemljama s obzirom na to da su na temelju članka 355. stavka 2. prvog podstavka UFEU-a isključena iz područja primjene Ugovorâ(7). Osim toga, valja podsjetiti na to da su pravila i postupci koji se odnose na taj sustav pridruživanja utvrđeni u Odluci Vijeća (EU) 2021/1764(8). Međutim, ni Ugovorima ni tom odlukom nije predviđeno da se Uredba o europskom nalogu za blokadu računa i Uredba 2015/848, koja je zamijenila Uredbu 2000/1346 spomenutu u uvodnoj izjavi 8. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa, primjenjuju na prekomorska područja.
1.      Nepostojanje univerzalnog dosega priznavanja nacionalnim pravom države članice onog stečajnog postupka koji je pokrenut u trećoj zemlji
22.      Ovdje valja podsjetiti na to da Uredba 2015/848, kao i tekst koji joj je prethodio, to jest Uredba 2000/1346, nije zasnovana na modelu osmišljenom na načelu univerzalnosti stečajnih postupaka, nego na modelu ublažene ili modificirane univerzalnosti. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 23. te uredbe, ona omogućuje da se glavni postupak u slučaju nesolventnosti pokrene u državi članici gdje dužnik ima središte svojih glavnih interesa(9), pri čemu taj postupak ima univerzalni doseg i cilj uključiti svu imovinu dužnika(10). Međutim, kako bi se zaštitili različiti interesi koji su u pitanju, Uredba 2015/848 dopušta pokretanje sekundarnih stečajnih postupaka usporedno s glavnim stečajnim postupkom u državi članici u kojoj dužnik ima poslovni nastan(11). Osim toga, kao što proizlazi iz uvodne izjave 22. te uredbe, „[ona] polazi od činjenice da zbog velikih razlika u materijalnom pravu nije moguće uvesti postupak u slučaju nesolventnosti s univerzalnim područjem primjene u cijeloj Uniji”. Navedena uredba stoga polazi od univerzalnog modela zasnovanog na primjeni prava države u kojoj je pokrenut stečajni postupak na taj postupak i njegove učinke(12), dok istodobno predviđa niz posebnih pravila koja djeluju kao iznimke i ispravljaju ili ublažavaju njegovu univerzalnost(13).
23.      Konkretno, kako bi se osigurala učinkovitost univerzalnosti glavnih stečajnih postupaka koji spadaju u područje primjene Uredbe 2015/848, ona predviđa „trenutačno” ili „automatsko” priznavanje odluka o pokretanju, vođenju i okončanju tih postupaka, kao i odluka donesenih u izravnoj vezi s navedenim postupcima(14). To automatsko priznavanje znači da se „učinci pripisani [takvom] postupku na temelju prava države članice u kojoj [je navedeni postupak pokrenut] protežu na sve ostale države članice. Priznanje sudskih odluka koje su donijeli sudovi država članica trebalo bi se temeljiti na načelu međusobnog povjerenja”(15). Prema članku 19. stavku 1. te uredbe, naslovljenom „Načelo”, „[s]vaka sudska odluka o pokretanju postupka u slučaju nesolventnosti donesena od strane suda države članice koja ima nadležnost na temelju članka 3. priznat će se u svim ostalim državama članicama od trenutka početka njezina važenja u državi u kojoj je postupak pokrenut”. Članak 20. navedene uredbe, naslovljen „Učinci priznanja”, određuje u svojem stavku 1. da „[s]udska odluka o pokretanju postupka u slučaju nesolventnosti iz članka 3. stavka 1. bez daljnjih formalnosti, proizvodi u svakoj državi članici iste učinke kao i u državi u kojoj je pokrenut postupak, osim ako nije drugačije propisano [tom u]redbom i sve dok u toj drugoj državi članici nije pokrenut ni jedan postupak naveden u članku 3. stavku 2.”(16). Naime, kao što to dokazuje Izvješće Virgós/Schmit, sustavom automatskog priznavanja i modelom proširenja učinaka jača se univerzalnost glavnog postupka. Od trenutka utvrđenog pravom države u kojoj je pokrenut postupak (lex concursus) odluka o pokretanju proizvodi svoje učinke „iste snage u svim državama [članicama]”(17).
24.      S druge strane, pokretanje stečajnog postupka u trećoj zemlji ne uživa takvo automatsko priznavanje i to zbog neprimjene načela međusobnog povjerenja koje je jedno od načela na kojima se zasniva Uredba 2015/848(18). Konkretnije, tom uredbom nije uređen niti takav postupak niti pretpostavke pod kojima može doći do takvog priznanja, tako da su u trenutačnom stadiju razvoja prava Unije oni obuhvaćeni nacionalnim pravom i/ili međunarodnim privatnim pravom primjenjivim u državama članicama(19).
25.      Naime, nijedna odluka o pokretanju stečajnog postupka u trećoj zemlji ne može se smatrati odlukom u smislu Uredbe 2015/848. Isto tako, niti jedan sud treće zemlje ne može se smatrati sudom u smislu te uredbe(20). Neprimjena navedene uredbe na takve odluke proizlazi izravno iz njihova isključenja iz njezina područja primjene koje je ograničeno na stečajne postupke pokrenute u državama članicama i uključene u Prilog A Uredbi 2015/848(21). Drugim riječima, odluka o pokretanju stečajnog postupka koju je donio sud treće zemlje ne ispunjava uvjet koji se odnosi na činjenicu da je „donesena od strane suda države članice koja ima nadležnost” i posljedično se ne može priznati u drugim državama članicama na temelju članka 19. stavka 1. te uredbe.
26.      U okviru tih općih razmatranja čini mi se također relevantnim ukratko osvrnuti se na sudsku praksu Suda u vezi sa zabranom dvostrukog priznavanja i/ili dvostrukom egzekvaturom.
2.      Zabrana dvostrukog priznavanja i njezine posljedice za priznavanje odluke o pokretanju stečajnog postupka u trećoj zemlji
27.      Kao prvo, valja primijetiti da je glede tumačenja Konvencije iz Bruxellesa iz 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima(22) nezavisni odvjetnik C. O. Lenz naglasio u svojem mišljenju u predmetu Owens Bank, da „bi dopuštanje ‚dvostruke egzekvature’ stvorilo opasnost [...] da vjerovnik može zaobići pretpostavke koje je država ugovornica postavila za priznavanje presuda donesenih u odgovarajućoj trećoj zemlji”, smatrajući da ta konvencija „nije bila stvorena kako bi se omogućila ta vrsta forum shoppinga”(23).
28.      U presudi Owens Bank(24) Sud je bez izravnog upućivanja na pitanje dvostruke egzekvature presudio, među ostalim, da se navedena konvencija, a osobito njezini članci 21., 22. i 23.(25) ne primjenjuju na postupke niti probleme koji se pojave u okviru postupaka koji u državama članicama nastanu u vezi s priznavanjem i izvršenjem presuda donesenih u građanskim i trgovačkim stvarima u trećim zemljama(26). Nakon te presude čini se da je u pravnoj teoriji većinom prihvaćena maksima „egzekvatura egzekvature nije valjana”(27) prema kojoj se dopušta priznavanje i/ili egzekvatura samo odluka koje se izravno odnose na utemeljenost prava i obveza stranaka(28).
29.      Točno je da je, u pogledu tumačenja članka 2. točke (a) i članka 39. Uredbe Bruxelles I.a, u presudi H Limited(29), Sud, suprotno mišljenju nezavisnog odvjetnika u tom predmetu(30), utvrdio da nijedna odredba te uredbe odnosno nijedan njezin cilj ne onemogućava to da rješenje o platnom nalogu koje je donio sud države članice na temelju pravomoćnih presuda izrečenih u trećoj državi uđe u područje primjene spomenute uredbe(31). Međutim, u pravnoj teoriji to se rješenje snažno kritizira. Konkretno, neki su autori naglasili da načelo uzajamnog povjerenja pretpostavlja osnovni konsenzus o ustroju nacionalnih pravosudnih sustava i međuzamjenjivosti sudskih pismena. Stoga bi prema stajalištu tih autora dopuštanje državama članicama da odluče koja sudska pismena žele uključiti u sustav slobodnog kretanja presuda bilo upravo suprotno temeljnom uvjetu načela legitimnih očekivanja(32). U tom pogledu mislim da se presuda H Limited ne može shvatiti kao da dovodi u pitanje načelo zabrane dvostruke egzekvature na temelju prava Unije i mora se tumačiti s obzirom na kontekst i posebne okolnosti predmeta povodom kojeg je ta presuda donesena(33).
30.      Iako su stečajni postupci isključeni iz područja primjene Uredbe Bruxelles I.a(34), ne razaznajem nikakav prigovor protiv toga da se zabrana dvostrukog priznavanja primjenjuje u pogledu priznavanja nacionalnim pravom država članica onih stečajnih postupaka koji su pokrenuti u trećoj zemlji. Iz toga, u načelu, slijedi da ne postoji nikakav izvanteritorijalni učinak koji je nastao u drugim državama članicama i povezan je s priznavanjem od strane države članice onog stečajnog postupka koji je pokrenut u trećoj zemlji. Stoga priznavanje odluke o pokretanju stečajnog postupka donesene u trećoj zemlji ne proizvodi učinke izvan države članice koja ju je priznala. Zbog toga je posve moguće zamisliti da se odluka o pokretanju stečajnog postupka prizna i tada proizvede te učinke u nekim državama članicama, ali ne i u drugima.
31.      S obzirom na ta ću razmatranja provesti analizu dosega izuzeća predviđenog člankom 2. stavkom 2. podtočkom (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa.
B.      Opseg isključenja tražbina prema dužniku protiv kojeg je pokrenut stečajni postupak iz materijalnog područja primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa
32.      Uvodno valja podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije treba voditi računa ne samo o njezinu tekstu nego i o kontekstu i ciljevima koji se želi postići propisom kojeg je dio(35).
33.      Kako bi se utvrdilo je li (ili nije) člankom 2. stavkom 2. točkom (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa dopušteno isključiti iz njezina područja primjene tražbine prema dužniku koji je predmet stečajnog postupka u trećoj zemlji, valja protumačiti tu odredbu.
1.      Tekst i kontekst
34.      Kao prvo, podsjećam na to da se na temelju članka 2. stavka 2. točke (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa „[ta u]redba ne primjenjuje na”: tražbine prema dužniku u odnosu na kojeg je pokrenut stečajni postupak, postupak likvidacije insolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, sudska nagodba, postupak poravnanja ili analogan postupak”. Primjećujem da se u tekstu te odredbe ne upućuje na to obuhvaćaju li pojmovi „postupak likvidacije insolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, sudska nagodba, postupak poravnanja ili analogan postupak” odgovarajuće postupke u trećim zemljama.
35.      Kao drugo, glede unutarnjeg ili sustavnog konteksta čiji je ta odredba dio, želim naglasiti prije svega da uvodna izjava 8. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa izričito upućuje na Uredbu br. 2015/848. U toj uvodnoj izjavi navedeno je da se ta uredba „ne bi trebala primjenjivati na tražbine prema dužniku u stečajnom postupku” i da bi „[t]o [...] trebalo značiti da se nalog za blokadu ne može izdati protiv dužnika nakon što je u odnosu na njega pokrenut stečajni postupak kako je definirano u Uredbi [br. 1346/2000]”. Naime, članak 1. Uredbe 2015/848, naslovljen „Područje primjene”, određuje u stavku 1. trećem podstavku da su „[p]ostupci iz [t]og stavka navedeni [...] u Prilogu A.”. Štoviše, njezin članak 2. točka 4. definira „postupak u slučaju nesolventnosti” kao „postup[ke] naveden[e] u Prilogu A” te su u tom prilogu navedeni za svaku državu članicu postupci u slučaju insolventnosti iz ove potonje odredbe. Stoga slijedi da stečajni postupak pokrenut u trećoj zemlji i priznat nacionalnim pravom države članice ne spada u područje primjene Uredbe 2015/848 niti utječe na područje primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa.
36.      Potom podsjećam da iz uvodne izjave 1. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa proizlazi da je on dio cilja Unije za „očuvanje i razvoj područja slobode, sigurnosti i pravde, u kojem je osigurano slobodno kretanje osoba” i da „[r]adi postupne uspostave takvog područja, Unija treba donijeti mjere koje se odnose na pravosudnu suradnju u građanskim stvarima s prekograničnim implikacijama, posebno kada su one potrebne za ispravno funkcioniranje unutarnjeg tržišta”.
37.      U tu svrhu iz članka 1. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa, naslovljenog „Predmet”, proizlazi da se njome uvodi postupak na razini Unije kojim se vjerovniku omogućuje ishođenje europskog naloga za blokadu računa, kao alternativa mjerama blokade u okviru nacionalnog prava, kojim se sprečava da naknadno izvršenje tražbine vjerovnika bude ugroženo prijenosom ili povlačenjem sredstava do iznosa koji je naveden u nalogu, a koja dužnik drži ili se u njegovo ime drže na bankovnom računu koji se vodi u državi članici. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 5. te uredbe, njome se žele propisati obvezujuće i izravno primjenjive odredbe kojima se uspostavlja postupak blokade bankovnih računa ujednačen na europskoj razini, kojim se u prekograničnim sporovima omogućava učinkovita i brza blokada sredstava na bankovnim računima(36).
38.      Naposljetku, članak 2. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa, naslovljen „Područje primjene”, određuje u svojem stavku 1. da se „[Uredba] primjenjuje na novčane tražbine u građanskim i trgovačkim stvarima u prekograničnim slučajevima, kako je definirano člankom 3., bez obzira na vrstu dotičnog suda”(37). Dakle, na materijalnoj razini područje primjene te uredbe obuhvaća „sve građanske i trgovačke stvari, osim nekih točno utvrđenih stvari” navedenih u njezinu članku 2. stavku 2.(38). Konkretno, kao što sam to već istaknuo, iz teksta te odredbe u točki (c) proizlazi da su isključene tražbine protiv dužnika koji
je
predmet stečajnog postupka.
39.      Međutim, želim ukratko podsjetiti na to da članak 2. stavak 2. podtočka (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa ne isključuje svako izdavanje naloga za blokadu u vezi sa stečajnim postupkom. Naime, iz njezine uvodne izjave 8. proizlazi da bi „isključenje [...] trebalo omogućiti uporabu naloga za blokadu u svrhu osiguravanja nadoknade štetnih plaćanja koja je [...] dužnik izvršio trećim stranama”(39).
40.      Osim toga, situacije u kojima je nalog za blokadu izdan prije pokretanja stečajnog postupka protiv dužnika u načelu su obuhvaćene Uredbom o europskom nalogu za blokadu računa. U tim situacijama članak 46. te uredbe, naslovljen „Odnos prema nacionalnom postupovnom pravu”, određuje u svojem stavku 2. da je na pravu države članice u kojoj je pokrenut stečajni postupak (lex concursus) da odredi učin[ke] pokretanja stečajnog postupka na pojedinačne mjere izvršenja, kao što je izvršenje naloga za blokadu. No, pravom države članice u kojoj je stečajni postupak bio pokrenut može se urediti, među ostalim, odgoda ili obustava izvršenja tog naloga(40). Iz njegova teksta proizlazi da ta odredba upućuje jedino na stečajne postupke koji su pokrenuti u državi članici i posljedično su obuhvaćeni područjem primjene Uredbe 2015/848.
41.      Usto, članak 46. stavak 1. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa određuje da „[s]va postupovna pitanja koja nisu posebno obrađena u [toj uredbi] uređuju se pravom države članice u kojoj se postupak [radi blokade računa] provodi” (lex fori). U tom je pogledu važno napomenuti da, osim činjenice da priznavanje pokretanja stečajnog postupka u trećoj zemlji nije isključivo postupovno pitanje, ta odredba ne uređuje učinke pokretanja stečajnog postupka u trećoj zemlji. Naime, za ovaj je predmet važno to što navedena odredba nema za cilj odrediti područje primjene te uredbe u cjelini. Drugim riječima, članak 46. stavak 1. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa izravno se primjenjuje samo na situacije obuhvaćene područjem primjene te uredbe. Stoga se ne mogu složiti s prijedlogom koji je Komisija iznijela na raspravi i prema kojem je ta odredba u ovom slučaju „neizravno primjenjiva”.
42.      Također želim primijetiti da je tekst članka 2. stavka 2. točke (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa vrlo blizak onome upotrijebljenom u Uredbi Bruxelles I.a čiji članak 1. stavak 2. točka (b) isključuje iz njezina područja primjene „stečaj, postupke u vezi likvidacije nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke prisilnog poravnanja ili slične postupke”(41). Sud je to isključenje uvijek tumačio u vezi s Uredbom 2015/848 na način da se izbjegnu sva preklapanja pravnih pravila koja ti tekstovi propisuju kao i sve pravne praznine(42).
43.      Slijedom navedenog, iz unutarnjeg ili sustavnog konteksta članka 2. stavka 2. točke (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa proizlazi da taj pravni instrument upućuje samo na stečajne postupke pokrenute u državama članicama i da priznavanje u državi članici onog stečajnog postupka koji je pokrenut u trećoj zemlji ne može imati za posljedicu isključenje primjene te uredbe.
44.      Kao treće i posljednje, glede vanjskog konteksta, to jest pripremnih akata, ukratko ću dodati da, kao što je to Komisija potvrdila u odgovoru na pitanje koje je Sud postavio, na temelju niti jednog elementa iz zakonodavnog postupka ne može se poduprijeti drukčije tumačenje.
45.      Čini mi se da niti svrha te odredbe ne dovodi u pitanje to tumačenje.
2.      Svrha
46.      Što se tiče svrhe članka 2. stavka 2. točke (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8., valja podsjetiti na to da je cilj te odredbe spriječiti da nalog za blokadu računa utječe na neometano odvijanje stečajnog postupka, kako je definiran u Uredbi 2015/848.
47.      Budući da se ta uredba temelji na automatskom priznavanju svake odluke o pokretanju stečajnog postupka(43) i, stoga, na proširenju učinaka lex concursusa u svim državama članicama, izdavanje naloga za blokadu u vezi s tražbinom prema dužniku, protiv kojeg je bio pokrenut stečajni postupak obuhvaćen područjem primjene te uredbe, dovelo bi do opasnosti da se dopusti pojedinačna ovrha te tražbine. Stoga bi do takvog izvršenja došlo na štetu jednakog postupanja prema vjerovnicima(44) i neizbježno utjecalo na neometano odvijanje stečajnog postupka. Naime, podsjećam na to da neovisno o državi članici u kojoj je takav postupak pokrenut, učinci tog pokretanja na temelju Uredbe 2015/848 ne dopuštaju da se nalog za blokadu izvrši u niti jednoj drugoj državi članici Unije, ako takvo izvršenje nije dopušteno prema lex concursusu(45).
48.      Uzimajući u obzir tu svrhu sprečavanja utjecaja naloga za blokadu na neometano odvijanje stečajnog postupka, Komisija je u svojim pisanim i usmenim očitovanjima tvrdila da zato što se njemačko pravo zasniva na načelu jednakog postupanja prema vjerovnicima, izdavanje takvog naloga nakon priznavanja stečajnog postupka pokrenutog u trećoj zemlji može prekršiti to načelo.
49.      Doduše, slažem se sa stajalištem Komisije glede nužnosti da se osigura jednako postupanje prema vjerovnicima u državi članici koja je priznala stečajni postupak pokrenut u trećoj zemlji, što je čak i smisao takvog priznavanja. Zbog tog bi razloga, zabrana provedbe pojedinačnih radnji ili postupaka kao i obustava pojedinačnih mjera izvršenja protiv imovine dužnika bila posljedica svojstvena tom priznavanju(46).
50.      Međutim, valja se upitati, s jedne strane, bi li iste učinke trebalo pripisati postupku za europski nalog za blokadu računa koji u većini slučajeva, kao ovdje, ima za cilj izvršenje tog naloga u drugoj državi članici(47), i, s druge strane, bi li se isključenjem tražbina prema dužniku protiv kojeg je u trećoj zemlji pokrenut stečajni postupak
iz područja primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa osigurala u stvarnosti takva svrha(48). U konačnici, radi se o odvagivanju te svrhe s nedostacima koji proizlaze iz moguće rascjepkanosti područja primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa ovisno o tome, priznaje li se nacionalnim pravom države članice stečajni postupak u trećoj zemlji.
51.      Kao prvo i kao što sam to upravo naveo, točno je da neometano odvijanje stečajnog postupka u konačnici ima za cilj izbjeći pojedinačno izvršenje čime se osigurava jednako postupanje prema vjerovnicima na temelju prava primjenjivog na taj postupak (lex concursus). Međutim, podsjećam na to da situacija u kojoj je stečajni postupak bio pokrenut u trećoj zemlji i priznat u državi članici ne spada u područje primjene Uredbe 2015/848. S obzirom na to da priznavanje stečajnih postupaka pokrenutih u trećoj zemlji ovisi o nacionalnom pravu o kojemu je riječ, moguće je da se takav stečajni postupak prizna u jednoj državi članici, a ne i u drugoj.
52.      U tom posebnom kontekstu ne vidim zašto bi činjenica da nalog za blokadu u državi članici izdavanja (u ovom slučaju Njemačkoj) nije izdan zbog priznavanja stečajnog postupka u trećoj zemlji mogla doprinijeti poštovanju načela jednakog postupanja u državi članici izvršenja (možda Cipru) u kojoj se učinci pokretanja tog stečajnog postupka možda neće priznati. Naime, ako ne dođe do priznanja, pojedinačno izvršenje nad imovinom dužnika proglašenog nesolventnim u trećoj zemlji moglo bi se provesti u državama članicama koje ne priznaju pokretanje stečajnog postupka, a da se europski vjerovnik(49) ne može koristiti postupkom za europski nalog za blokadu stvorenim radi pojednostavljenja prekogranične naplate tražbina. U takvim okolnostima, zaštita jednakog postupanja prema vjerovnicima bila bi isključivo hipotetska i bez ikakva opipljivog učinka, i to na štetu prekograničnog vjerovnika.
53.      U ovom slučaju, činjenica da izdavanje naloga za blokadu podnesenog u skladu s Uredbom o europskom nalogu za blokadu računa može poništiti neke od učinaka stečajnog postupka na Curaçau, prenesenih u Njemačku priznavanjem pokretanja tog postupka(50), samo je logična posljedica sustava koji proizlazi iz odnosa Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa i Uredbe 2015/848 koja ne uključuje stečajne postupke pokrenute u trećoj zemlji. Naime, iako se i nalogom za blokadu izdanim na temelju nacionalnog prava i nalogom za blokadu izdanim u skladu s Uredbom o europskom nalogu za blokadu računa mora poštovati načelo jednakog postupanja prema vjerovnicima u okviru njihovih odnosnih sustava, te dvije vrste postupaka ne primjenjuju se na iste situacije. Činjenica da nalog za blokadu podnesen u skladu s tom uredbom predstavlja alternativu mjerama blokade koje su predviđene nacionalnim pravom(51) ne znači, međutim, da pretpostavke za njihovo izdavanje moraju biti istovjetne. To potvrđuje njegovo područje primjene(52) i pretpostavke za njegovo izdavanje(53) koji su definirani autonomno i bez upućivanja na pravo država članica.
54.      Kao drugo, valja podsjetiti na to da se Uredbom o europskom nalogu za blokadu računa želi propisati obvezujuće i izravno primjenjive odredbe kojima se uspostavlja postupak blokade bankovnih računa ujednačen na europskoj razini, kojim se u prekograničnim sporovima omogućava učinkovita i brza blokada sredstava na bankovnim računima(54). Dakle, tumačenje svrhe članka 2. stavka 2. podtočke (c) te uredbe traži da se u obzir uzme upućivanje zakonodavca na stečajne postupke, kako su definirani Uredbom 2015/848, čime se ograničava područje primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa(55).
55.      U tom se kontekstu takvim upućivanjem osigurava ujednačena primjena ove potonje uredbe u svim državama članicama čime se izbjegava rascjepkanost njezina područja primjene ovisno o tome, je li pokretanje postupka u trećoj zemlji priznato u različitim državama članicama. Naime, to bi imalo za posljedicu mogućnost da se nalog za blokadu ishodi u državi članici koja ne priznaje strani postupak, ali ne i u državi koja ga priznaje(56).
56.      Kao što sam to upravo objasnio u prethodnim razmatranjima, iz teksta, konteksta i svrhe članka 2. stavka 2. točke (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa proizlazi da se taj članak mora tumačiti na način da ne isključuje donošenje naloga za blokadu u državi članici, ako nacionalno pravo države članice nadležne za donošenje naloga za blokadu priznaje stečajni postupak vođen u trećoj zemlji.
C.      Završno razmatranje
57.      Radi potpunosti želim se osvrnuti na još jedno pitanje u sklopu završnog razmatranja.
58.      Kao što sam to naveo(57), slažem se sa stajalištem Komisije glede nužnosti da se osigura jednako postupanje prema vjerovnicima u državi članici koja je priznala stečajni postupak pokrenut u trećoj zemlji.
59.      Međutim, smatram da bi se zaštita jednakog postupanja prema vjerovnicima mogla u dovoljnoj mjeri osigurati u stadiju izvršenja naloga za blokadu u državi članici njegova izvršenja(58) prije nego u stadiju izdavanja tog naloga(59), što bi istodobno omogućilo da se izbjegne rascjepkanost područja primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa.
60.      U tom smislu, kao što sam to već objasnio(60), članak 46. stavak 2. Uredbe o europskom nalogu za blokadu uređuje fazu izvršenja naloga za blokadu i podvrgava njegovo izvršenje lex concursusu u situacijama u kojima je nalog za blokadu izdan prije pokretanja stečajnog postupka protiv dužnika. Usprkos tom privremenom elementu i unatoč njegovu tekstu koji upućuje na pravo države članice u kojoj je pokrenut stečajni postupak, dijelim mišljenje Komisije koje je izneseno na raspravi i prema kojem bi se iste posljedice trebale primjenjivati u slučaju priznavanja stečajnog postupka u trećoj zemlji. Naime, ako ne postoji mogućnost da se lex concursus uzme u obzir, uključujući moguću obustavu pojedinačnog izvršenja naloga za blokadu u državi članici koja je priznala pokretanje stečajnog postupka trećoj zemlji, bilo kakvo priznavanje tog postupka izgubilo bi svoj smisao. Za razliku od stadija izdavanja naloga za blokadu u državi članici izdavanja, kršenja jednakog postupanja prema vjerovnicima bila bi konkretna i opipljiva(61).
61.      To razmatranje nikako ne utječe na činjenicu da se cilj članka 2. stavka 2. točke (c) Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa odnosi samo na sustav uveden Uredbom 2015/848. Razvidno je da priznavanje stečajnog postupka u trećoj zemlji zakonodavac Unije nije predvidio kao slučaj u kojem se ograničava područje primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa.
62.      Problematika koja se odnosi na pitanje utjecaja naloga za blokadu na neometano odvijanje stečajnog postupka i nužnost da se osigura koristan učinak takvog priznavanja u državi članici izvršenja, ako se nacionalnim pravom te države članice priznaje pokretanje stečajnog postupka u trećoj državi, mogla bi spadati u tumačenje članka 46. stavka 2. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa. To ne isključuje niti mogućnost da zakonodavac Unije, ako je potrebno, podrobnije ispita tu problematiku, osobito u slučaju u kojem bi imao volju da jednom od instrumenata prava Unije podvrgne stečajne postupke pokrenute u trećoj zemlji i priznate u državi članici.
VI.    Zaključak
63.      S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prvo prethodno pitanje koje je uputio Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 2. stavak 2. točku (c) Uredbe (EU) br. 655/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi postupka za europski nalog za blokadu računa kako bi se pojednostavila prekogranična naplata duga u građanskim i trgovačkim stvarima, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8.,
treba tumačiti na način da:
ne isključuje donošenje naloga za blokadu po osnovi članka 7. stavka 1. te uredbe i slanje zahtjeva za informacije o bankovnim računima po osnovi članka 14. stavka 3. navedene uredbe, ako se nacionalnim pravom države članice nadležne za donošenje naloga za blokadu priznaje stečajni postupak vođen u trećoj zemlji o kojoj je riječ.
1      Izvorni jezik: francuski
i Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi postupka za europski nalog za blokadu računa kako bi se pojednostavila prekogranična naplata duga u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2014., L 189, str. 59., u daljnjem tekstu: Uredba o europskom nalogu za blokadu računa).
3      Tom je uredbom zakonodavac Unije uveo europski nalog za blokadu računa čija je namjena pojednostaviti prekograničnu naplatu tražbina u građanskim i trgovačkim stvarima. Uvodna izjava 8. te uredbe upućuje na stečajni postupak „kako je definirano” u Uredbi Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL 2000., L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3., u daljnjem tekstu: Uredba 1346/2000). Ova potonja uredba stavljena je izvan snage na temelju članka 91. Uredbe (EU) 2015/848 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o postupku u slučaju nesolventnosti (SL 2015., L 141, str. 19. i ispravak SL 2016., L 349, str. 9., u daljnjem tekstu: Uredba 2015/848). Prema toj odredbi, „[u]pućivanja na Uredbu stavljenu izvan snage smatraju se upućivanjima na [...] Uredbu [br. 2015/848]”. U ovoj potonjoj uredbi izraz „postupak u slučaju nesolventnosti” upućuje na postupke koji su definirani u njezinu članku 1. stavku 1. i navedeni su u njezinu Prilogu A.
4      Člankom 4. točkom 7. Uredba o europskom nalogu za blokadu računa „dužnik” je definiran kao „fizička osoba ili pravna osoba ili bilo koji drugi subjekt koji ima pravnu sposobnost tužiti ili biti tužen na temelju prava države članice, protiv kojeg vjerovnik želi ishoditi, ili je već ishodio, nalog za blokadu koji se odnosi za tražbinu”.
5      Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se učinci stečajnog postupka na Curaçau prenose u Njemačku priznavanjem pokretanja stečajnog postupka na Curaçau, tako da se ti učinci moraju ocijeniti s aspekta članka 29. Faillissementsbesluita 1931 (Stečajna uredba iz 1931.) kojim je kodificirano stečajno pravo Curaçaa. Prema ovoj potonjoj odredbi posljedica pokretanja stečajnog postupka jest ta da se odmah prekida svako izvršenje sudskih odluka i da se presuda od tog trenutka ne može više izvršiti prisilno.
6      Članak 198. prvi podstavak UFEU-a određuje da su „[d]ržave članice suglasne [...] da se Uniji pridruže neeuropske zemlje i područja koja imaju posebne odnose s Danskom, Francuskom, Nizozemskom i Ujedinjenom Kraljevinom. Te zemlje i područja (dalje u tekstu: ‚zemlje i područja’) navedeni su u Prilogu II.”.
7      Članak 355. stavak 2. prvi podstavak UFEU-a određuje da se „[n]a prekomorske zemlje i područja navedene u Prilogu II. primjenjuje [...] poseban sustav pridruživanja predviđen u dijelu četvrtom”.
8      Odluka Vijeća od 5. listopada 2021. o pridruživanju prekomorskih zemalja i područja Europskoj uniji, uključujući odnose između Europske unije, s jedne strane, te Grenlanda i Kraljevine Danske, s druge strane (Odluka o prekomorskom pridruživanju, uključujući Grenland) (SL 2021., L 355, str. 6.)
9      Vidjeti članke 3. i 4. Uredbe 2015/848 naslovljene „Međunarodna nadležnost” i „Provjera nadležnosti”.
10      Vidjeti u tom pogledu osobito presudu od 22. studenoga 2012__ Bank Handlowy i Adamiak (C-116/11, EU:C:2012:739, t. 40. i navedena sudska praksa).
11      Vidjeti u tom pogledu Izvješće s objašnjenjima od 8. srpnja 1996. koje su sastavili M. Virgós i E. Schmit o Konvenciji o stečajnim postupcima od 3. svibnja 1996. (u daljnjem tekstu: Izvješće Virgós/Schmit), dokument Vijeća Europske unije, 6500/96, DRS 8 (CFC), t. 5.
12      Vidjeti članak 7. Uredbe 2015/848 naslovljen „Mjerodavno pravo”.
13      Vidjeti članke 8. do 18. Uredbe 2015/848.
14      U vezi s tim aspektom vidjeti osobito presudu od 22. studenoga 2012., Bank Handlowy i Adamiak (C-116/11, EU:C:2012:739, t. 41. i navedena sudska praksa).
15      Vidjeti uvodnu izjavu 65. Uredbe 2015/848. Moje isticanje.
16      Radi se o sekundarnom stečajnom postupku. Moje isticanje.
17      Vidjeti izvješće Virgós/Schmit, t. 154. Vidjeti također Moss, G., Fletcher, I. F., Isaacs, S., The EU Regulation on Insolvency proceedings, 3. izd., Oxford University Press, Oxford, 2016., str. 128. do 130.
18      Vidjeti uvodnu izjavu 65. Uredbe 2015/848. Vidjeti također točku 23. ovog mišljenja.
19      Neke države članice (Grčka, Poljska i Rumunjska) uvrstile su u svoj nacionalni pravni poredak Model zakona o prekograničnoj nesolventnosti Komisije Ujedinjenih naroda za međunarodno trgovačko pravo (UNCITRAL) od 30. svibnja 1997., Ujedinjeni narodi, ožujak 2014., dostupan na sljedećoj adresi: https://uncitral.un.org/fr/texts/insolvency/modellaw/cross-border_insolvency. Druge države članice rješavaju to pitanje na temelju posebnih odredbi kojima se uređuje priznavanje pokretanja stečajnih postupaka (među ostalim i Njemačka) ili se oslanjaju na opće odredbe građanskog postupka (to je slučaj s Litvom). Vidjeti u tom pogledu INSOL Europe/Lexis PSL Joint Project on „How EU Member States recognise insolvency and restructuring proceedings of a third country”, siječanj 2022. Osim toga, neke države članice sudjeluju u međunarodnim konvencijama s trećim zemljama u području stečaja ili su sklopile sporazume o uzajamnoj pravnoj pomoći u građanskim stvarima koje također obuhvaćaju područje stečaja.
20      Članak 2. točka 6. Uredbe 2015/848, naslovljena „Definicije”, upućuje na „sudbeno tijelo države članica” (podtočka i.) i na „sudsko ili bilo koje drugo nadležno tijelo države članice” (podtočka ii.).
21      Vidjeti članak 1. stavak 1. treći podstavak Uredbe 2015/848. Vidjeti u tom pogledu točku 35. ovog mišljenja.
22      Konvencija o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (potpisana 27. rujna 1968.) (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3., u daljnjem tekstu: Briselska konvencija iz 1968.)
23      C-129/92, EU:C:1993:363, t. 22.
24      Presuda od 20. siječnja 1994. (C‑129/92, EU:C:1994:13)
25      Vidjeti članke 29. do 31. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40., SL 2016., L 202, str. 57., SL 2025./90143, L i SL 2025./90335, L), u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I.a).
26      Presuda od 20. siječnja 1994., Owens Bank (C-129/92, EU:C:1994:13, t. 37. i izreka).
27      Ta je maksima pripisana Gavaldi, A., Clunet, 1935, str. 113. U tom pogledu vidjeti Malaurie, P., Clunet, 1970., str. 941., i Kegel, G., „Exequatur sur exequatur ne vaut”, Albrecht Dieckmann and others (izd.), Festschrift für Wolfram Müller Freienfels, 1. izd., Nomos, 1986., str. 377.
28      Vidjeti, među ostalim, Merret, L., „Article 2”, Magnus, U., i Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2. izd., Otto Schmidt, Cologne, sv. 1., 2023., str. 86. do 102., osobito t. 12., i Brosch, M. i Mantovani, M., „Article 2”, Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) Nº 1215/2012, Requejo Isidro, M. (izd.), Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2022., str. 36. do 52., osobito str. 45., t. 2.29. Za preciznije stajalište vidjeti Muir Watt, H., „Reconnaissance sur reconnaissance vaut parfaitement”, Revue critique de droit international privé, br. 1, 2023., str. 135. do 152., i Hay, P., Recognition of a Recognition Judgment under Bruxels I, Guest éditorial, https://conflictoflaws.net/2008/guest-editorial-hay-on-recognition-of-a-recognition-judgment-under-brussels-i/
29      Presuda od 7. travnja 2022. (C‑568/20, EU:C:2022:264)
30      Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u predmetu H Limited (C-568/20, EU:C:2021:1026, t. 32. do 36.).
31      Presuda od 7. travnja 2022., H Limited (C-568/20, EU:C:2022:264, t. 39.)
32      Vidjeti Hess, B., „Exequatur sur exequatur (ne) vaut? Der EuGH erweitertet die Freizügigkeit von Drittstaatenurteilen nach Art. 39 ff. EuGVVO: zu EuGH, 7.4.2022, t. C-568/20, J./H. Limited, Praxis des internationalen Privat - und Verfahrensrechts, 2022., str. 349. do 351.
33      Sud je osobito uzeo u obzir okolnost da je rješenje o platnom nalogu koji je izdao High Court of Justice (England & Wales) [Visoki sud (Engleska i Wales), Ujedinjena Kraljevina] i o kojem je riječ u glavnom postupku u tom predmetu „doneseno nakon najmanje jednog skraćenog ispitivanja u kontradiktornom postupku u državi članici podrijetla, tako da je riječ o sudskoj odluci u smislu članka 2. točke (a) Uredbe [Bruxelles I.a]”. Vidjeti presudu od 7. travnja 2022., H Limited (C-568/20, EU:C:2022:264, t. 32.).
34      Članak 1. stavak 2. točka (b) Uredbe Bruxelles I.a
35      Vidjeti presude od 17. studenoga 1983., Merck (292/82, EU:C:1983:335, t. 12.), i od 25. veljače 2025., BSH Hausgeräte (C-339/22, EU:C:2025:108, t. 27.).
36      Vidjeti presudu od 7. studenoga 2019., K.H.K. (Blokada bankovnih računa) (C-555/18, EU:C:2019:937, t. 31. i 32.).
37      Što se tiče teritorijalnog područja primjene Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa, članak 3. stavak 1. definira prekogranični spor kao „slučaj kad se bankovni račun ili računi koje treba blokirati putem naloga za blokadu vode u državi članici koja nije: (a) država članica suda kojem je podnesen zahtjev za nalog za blokadu u skladu s člankom 6.; ili (b) država članica u kojoj vjerovnik ima domicil”.
38      Vidjeti uvodnu izjavu 8. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa.
39      U tom okviru upravitelj ili likvidator može zatražiti, među ostalim, donošenje takvog naloga u interesu vjerovnikâ radi povrata plaćanja koje je dužnik izvršio prije datuma pokretanja stečajnog postupka, kako bi se pojednostavila naplata tražbina nesolventnog dužnika ili tražbina kojima se štite interesi vjerovnikâ. Osim toga, nesolventni dužnik može ishoditi takav nalog i ako mu imovina nije oduzeta nakon pokretanja stečajnog postupka.
40      Vidjeti također članak 7. stavak 2. točku (f) Uredbe 2015/848.
41      To također proizlazi iz tekstova koji su prethodili Uredbi Bruxelles I.a, to jest Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.)
(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) i Briselske konvencije iz 1968.
42      Vidjeti osobito presudu od 14. studenoga 2024., Oilchart International (C-394/22, EU:C:2024:952, t. 32. i navedena sudska praksa).
43      Vidjeti točku 23. ovog mišljenja.
44      Podsjećam na to da je to načelo priznato u uvodnoj izjavi 63. Uredbe 2015/848.
45      Vidjeti članak 7. stavak 2. točku (f) Uredbe 2015/848.
46      Vidjeti, primjera radi, članak 20. Modela zakona o prekograničnoj nesolventnosti UNCITRAL-a.
47      Čak i ako se europski nalog za blokadu može izvršiti u državi članici izdavanja, njegov je glavni cilj i dalje pojednostaviti naplatu tražbina u državi članici koja nije država suda kojemu je podnesen zahtjev za izdavanje tog naloga.
48      Vidjeti točku 46. ovog mišljenja.
49      Podsjećam na to da se člankom 4. točkom 6. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa „vjerovnik” definira kao „fizička osoba s domicilom u nekoj državi članici ili pravna osoba s domicilom u nekoj državi članici ili bilo koji drugi subjekt s domicilom u nekoj državi članici, koji ima pravnu sposobnost tužiti ili biti tužen na temelju prava države članice te koji podnosi zahtjev za, ili je već ishodio, nalog za blokadu koji se odnosi na tražbinu”.
50      Vidjeti točku 15. ovog mišljenja.
51      Vidjeti članak 1. stavak 2. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa.
52      Vidjeti članak 2. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa.
53      Vidjeti članak 7. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa.
54      Vidjeti uvodnu izjavu 5. Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa. Vidjeti u tom pogledu točku 37. ovog mišljenja.
55      Usto, valja podsjetiti na to da isključenje sadržano u toj odredbi Uredbe o europskom nalogu za blokadu računa predstavlja iznimku od sustava predviđenog tom uredbom i mora se kao odredba o odstupanju usko tumačiti. Vidjeti, po analogiji, presudu od 6. lipnja 2019., Weil (C-361/18, EU:C:2019:473, t. 43. i navedena sudska praksa).
56      Takva bi situacija čak pogodovala formu shoppingu, među ostalim, kada je izdavanje naloga za blokadu vjerovnik planirao prije nego što pokrene postupak u meritumu i kada bi sudovi više država članica bili nadležni za rješavanje tog spora.
57      Vidjeti točku 49. ovog mišljenja.
58      Ovisno o tome priznaje li se pokretanje stečajnog postupka u trećoj zemlji.
59      Kada se država članica izdavanja podudara s državom članicom izvršenja, ovu potonju trebalo bi uzeti u obzir kako bi se utvrdili učinci priznavanja stečajnog postupka u trećoj zemlji.
60      Vidjeti točku 40. ovog mišljenja.
61      Vidjeti točku 52. ovog mišljenja.