62022CJ0776_RES
Predmet C-776/22 P
Studio Legale Ughi e Nunziante
protiv
Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)
Presuda Suda (veliko vijeće) od 4. rujna 2025.
„Žalba – Tužba za poništenje – Članak 19. Statuta Suda Europske unije – Zastupanje nepovlaštenih stranaka u postupcima po izravnim tužbama pred sudovima Europske unije – Partner u odvjetničkom društvu koji zastupa to društvo – Odvjetnik koji ima svojstvo treće strane u odnosu na tužitelja – Presumpcija neovisnosti – Obaranje presumpcije – Uvjeti”
Sudski postupak – Tužba kojom se pokreće postupak – Formalni zahtjevi – Pretpostavke koje se odnose na potpisnika – Svojstvo treće osobe u odnosu na stranke – Zahtjev neovisnosti – Partner u odvjetničkom uredu koji zastupa taj ured – Dopuštenost
(Statut Suda, čl. 19. st. 3. i 4.; Poslovnik Općeg suda, čl. 51. st. 1.)
(t. 49.-52., 58.-62., 64.-69.)
Sudski postupak – Tužba kojom se pokreće postupak – Formalni zahtjevi – Pretpostavke koje se odnose na potpisnika – Svojstvo treće osobe u odnosu na stranke – Zastupanje pravne osobe po odvjetniku – Neispunjavanje zahtjeva neovisnosti – Razlog koji se odnosi na javni poredak – Obveza Općeg suda da tužitelja upozori na nepravilnost – Mogućnost ispravka imenovanjem novog odvjetnika
(Statut Suda, čl. 19. i 21.; Poslovnik Općeg suda, čl. 51. st. 2. do 4. i čl. 78. st. 1. do 6.)
(t. 70.-80.)
Kratak prikaz
Postupajući po žalbi, Sud u velikom vijeću ukida rješenje Općeg suda u predmetu Studio Legale Ughi e Nunziante/EUIPO (
1
). Sud u svojoj presudi pojašnjava u kojoj mjeri odvjetnik koji je partner u odvjetničkom uredu može zastupati taj ured pred sudovima Unije. Nadalje, on se očituje o dosegu zahtjeva neovisnosti zastupnika nepovlaštenih stranaka i o mogućnosti da stranka ispravi tužbu koja ne ispunjava taj zahtjev.
Studio Legale Ughi e Nunziante, odvjetničko društvo osnovano na temelju talijanskog prava (u daljnjem tekstu: odvjetnički ured), podnijelo je 26. rujna 2017. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) zahtjev za opoziv verbalnog žiga Europske unije UGHI E NUNZIANTE za sve usluge za koje je taj žig bio registriran.
Odlukom od 23. veljače 2021. Odjel za poništaje EUIPO-a prihvatio je taj zahtjev za sve usluge, osim za „pravne usluge” (
2
). Odvjetnički ured je 1. ožujka 2021. protiv te odluke podnio žalbu EUIPO-u, a ona je odbijena odlukom petog žalbenog vijeća EUIPO-a od 8. travnja 2022.
Odvjetnički ured je nakon toga podnio tužbu Općem sudu radi poništenja te odluke. Opći je sud pobijanim rješenjem odbacio tu tužbu kao očito nedopuštenu. Naime, utvrdio je da odvjetnički ured zastupaju tri odvjetnika koji u tom društvu rade u svojstvu partnera i da to svojstvo nije u skladu sa zahtjevima neovisnosti koji se propisuju za zastupanje tog ureda pred sudovima Unije. Konkretno, prema ocjeni Općeg suda, ti odvjetnici nisu imali svojstvo treće osobe neovisne u odnosu na tužitelja. Osim toga on je ocijenio da se ta povreda ne može ispraviti. U tom je kontekstu odvjetnički ured podnio žalbu Sudu protiv tog rješenja.
Ocjena Suda
Kao prvo, Sud podsjeća na to da zastupanje nepovlaštenih stranaka pred sudovima Unije mora ispunjavati dva kumulativna uvjeta. S jedne strane, te stranke mora zastupati odvjetnik i, s druge strane, samo odvjetnik ovlašten za zastupanje pred sudovima države članice ili druge države koja je stranka Sporazuma o EGP-u može zastupati ili pomagati stranci pred sudovima Unije (
3
).
Kad je riječ o uvjetu vezanom uz ovlaštenje odvjetnika da zastupa pred sudovima države članice, Sud ističe da je već ocijenio da iz teksta te odredbe proizlazi da smisao i doseg tog uvjeta treba tumačiti upućivanjem na predmetno nacionalno pravo (
4
). Budući da su u konkretnom slučaju odvjetnici koje je opunomoćio odvjetnički ured imali ovlaštenje za zastupanje pred talijanskim sudovima, Sud smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je ocijenio da tužba u prvostupanjskom postupku nije bila podnesena u skladu s tim uvjetom.
Kada je riječ o uvjetu koji se sastoji od obveze da nepovlaštene stranke mora zastupati odvjetnik, Sud podsjeća na to da taj uvjet podrazumijeva ispunjavanje dvaju zahtjeva. S jedne strane, njime se zabranjuje „samozastupanje”, što znači da te stranke ni u kojem slučaju ne mogu zastupati same sebe, pri čemu se Statutom Suda ili njegovim poslovnikom ne predviđaju nikakva izuzeća ili iznimke. S druge strane, njime se zastupnicima takvih stranaka nalaže ispunjavanje zahtjeva neovisnosti odvjetnika, koji se ne definira samo negativno, odnosno nepostojanjem bilo kakvog odnosa zaposlenja, koji obilježava postojanje odnosa podređenosti između stranke i njezina zastupnika, već i pozitivno, odnosno upućivanjem na pravila struke i etička pravila. U tom smislu, predmnijeva se da svaki odvjetnik, neovisno o obliku u kojem obavlja svoju djelatnost, kako je propisana mjerodavnim zakonima, pravilima struke i etičkim pravilima, ispunjava zahtjev neovisnosti koji proizlazi iz tog uvjeta, osim ako ne postoji odnos podređenosti između dotične stranke i navedenog odvjetnika kojeg je opunomoćila za zastupanje.
Naime, taj zahtjev neovisnosti nužno pretpostavlja nepostojanje bilo kakvog odnosa zaposlenja koji obilježava postojanje odnosa podređenosti između stranke i zastupnika kojeg je opunomoćila. Stoga se presumpcija neovisnosti ne primjenjuje kada postoji takav odnos zaposlenja. To je osobito tako u slučaju kad odvjetnici, koji u skladu s mjerodavnim nacionalnim pravom obavljaju svoju djelatnost kao zaposlenici ureda koji im je poslodavac, zastupaju potonjeg pred sudovima Unije. Isto vrijedi i u slučaju ako bi pravnici u poduzeću (in house lawyers), koji su članovi odvjetničke komore države članice te su na temelju nacionalnog prava te države članice ovlašteni zastupati pred nacionalnim sudovima pravnu osobu za koju su vezani odnosom zaposlenja, trebali zastupati tu osobu pred sudovima Unije. Osim slučajeva kad postoji odnos zaposlenja, presumpcija neovisnosti primjenjuje se i može se oboriti samo ako iz konkretnih okolnosti proizlazi da između dotične osobe i zastupnika kojeg je ona opunomoćila postoje veze koje očito ugrožavaju sposobnost tog zastupnika da izvršava svoju zadaću tako da na najbolji način služi interesima svoje stranke ili da navedeni zastupnik ne poštuje mjerodavna nacionalna pravila struke i etička pravila (
5
).
Prema ocjeni Suda, u slučaju kada odvjetnici imaju svojstvo partnera u uredu koji zastupaju pred sudovima Unije, ta se okolnost sama po sebi ne može smatrati nespojivom sa zahtjevom neovisnosti. Naime, s jedne strane, takva se okolnost ne može izjednačiti s onom u kojoj postoji odnos zaposlenja. S druge strane, s obzirom na to da ne postoje konkretni podaci koji dokazuju postojanje veza između ureda i partnera kojeg je on odredio kao svojeg zastupnika, kojima se očito ugrožava sposobnost potonjeg da obavlja svoju zadaću zastupanja na način da najbolje služi interesima stranke o kojoj je riječ ili da navedeni partner ne poštuje mjerodavna nacionalna pravila struke i etička pravila, presumpcija neovisnosti odvjetnika koji je partner ne može se smatrati oborenom.
Sud slijedom toga ocjenjuje da Opći sud u konkretnom slučaju nije poštovao doseg zahtjeva neovisnosti te da je počinio pogrešku koja se tiče prava.
Kao drugo, Sud podsjeća na to da svaka okolnost koja se odnosi na dopuštenost tužbe za poništenje podnesene Općem sudu, među kojima je i ona koja se odnosi na zastupanje pravne osobe po odvjetniku prilikom podnošenja te tužbe, može predstavljati razlog koji se odnosi na javni poredak na koji sud Unije mora paziti po službenoj dužnosti (
6
). Činjenica da takva tužba nije bila podnesena u skladu sa zahtjevima iz članka 19. trećeg stavka Statuta Suda, kako ga tumači sudska praksa Suda, predstavlja takvu okolnost. Međutim, obveza da se po službenoj dužnosti pazi na razlog koji se odnosi na javni poredak ne dovodi u pitanje poštovanje prava obrane, pa stoga sud u načelu mora prethodno pozvati stranke da se očituju o tom razlogu.
Sud ističe da je Opći sud u konkretnom slučaju utvrdio samo da je tužitelj odvjetnički ured koji je za svoje zastupanje opunomoćio tri odvjetnika koji su radili u tom uredu u svojstvu partnera, te je iz toga izveo pravno pogrešan zaključak da ti odvjetnici ne mogu zastupati taj ured pod uvjetima koji su u skladu s člankom 19. Statuta Suda, s obzirom na to da se takva neusklađenost, prema mišljenju Općeg suda, ni ne može ispraviti nakon isteka roka za podnošenje tužbe.
Sud međutim smatra da je Opći sud trebao najprije provjeriti, eventualno primjenjujući mjere upravljanja postupkom predviđene u članku 64. svojeg poslovnika, postoji li između tih triju odvjetnika i odvjetničkog ureda odnos zaposlenja. Ako ne postoji takav odnos zaposlenja, samo na temelju konkretnih podataka koji dokazuju da su veze između odvjetničkog ureda i odvjetnika koji su partneri i koji ga zastupaju bile takve prirode da su očito mogle ugroziti njihovu sposobnost da izvršavaju svoju zadaću ili da navedeni odvjetnici nisu poštovali mjerodavna nacionalna pravila struke ili etička pravila, moglo bi se zaključiti da ne postoji neovisnost u smislu članka 19. trećeg stavka Statuta Suda.
Nadalje, Sud smatra da je Opći sud prije donošenja odluke o tom pitanju trebao pozvati tužitelja da podnese svoja očitovanja kako bi se zajamčila djelotvornost njegovih prava obrane. Konačno, ako je smatrao da zahtjev neovisnosti nije ispunjen, Opći ga je sud prije utvrđenja nedopuštenosti tužbe trebao pozvati da imenuje novog odvjetnika. Naime, s obzirom na težinu posljedica koje proizlaze iz povrede članka 19. Statuta Suda za žalitelja, odnosno nepovratnog utvrđenja nedopuštenosti njegove tužbe, on mora imati mogućnost, nakon što se mogao upoznati s okolnostima koje prema mišljenju Općeg suda opravdavaju donošenje odluke o nedopuštenosti te se izjasniti o tim okolnostima, da imenuje novog odvjetnika.
Osim toga, Sud ističe da iz Poslovnika Općeg suda (
7
) proizlazi da stranku ne treba sankcionirati na način da se njezina tužba proglasi nedopuštenom jer ne ispunjava propisane uvjete, a da je se prethodno ne pozove da ispravi situaciju (
8
). Iz tog poslovnika također proizlazi (
9
) da isto vrijedi i zbog ponašanja odvjetnika za koje je tijekom postupka utvrđeno da nije u skladu s dostojanstvom Općeg suda ili s dobrim sudovanjem. Naime, u takvim slučajevima mjerodavne odredbe navedenog poslovnika jamče kontinuitet postupka propisujući, ovisno o slučaju, da stranka o kojoj je riječ može dostaviti zahtijevane isprave ili odrediti novog zastupnika u razumnom roku koji odredi tajništvo. Sud također precizira da se u članku 21. Statuta Suda ne utvrđuju taksativno slučajevi u kojima se može ispraviti tužba te napominje da je uostalom već imao priliku utvrditi, pri čemu taj članak tomu nije bio prepreka, da u slučaju podnošenja tužbe koju je potpisao sam tužitelj potonjeg treba pozvati da ispravi tužbu (
10
).
Također, Sud naglašava da iz trenutačne prakse država članica proizlazi da se u slučaju kad nacionalno pravo predviđa da se valjanost postupovnih akata stranke dovodi u pitanje zbog povrede pravila koja se odnose na zahtjev neovisnosti zastupnika te stranke, ta povreda u najmanju ruku može ispraviti tijekom postupka.
Sud toga ukida pobijano rješenje i vraća predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje.
(
1
)	Rješenje od 10. listopada 2022., Studio Legale Ughi e Nunziante/EUIPO – Nunziante i Ughi (UGHI E NUNZIANTE) (T-389/22, EU:T:2022:662) (u daljnjem tekstu: pobijano rješenje)
(
2
)	Riječ je o uslugama iz razreda 45. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen.
(
3
)	Uvjeti koji se navode u članku 19. trećem i četvrtom stavku Statuta Suda Europske unije (u daljnjem tekstu: Statut Suda)
(
4
)	Vidjeti u tom smislu presude od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA (C-515/17 P i C‑561/17 P, EU:C:2020:73, t. 56.) i od 14. srpnja 2022., Universität Bremen/REA (C-110/21 P, EU:C:2022:555, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
(
5
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA (C-515/17 P i C‑561/17 P, EU:C:2020:73, t. 64.).
(
6
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 8. veljače 2024., Pilatus Bank/ESB (C-256/22 P, EU:C:2024:125, t. 34. i 36. te navedenu sudsku praksu).
(
7
)	Članak 78. stavak 6. Poslovnika Općeg suda u vezi s njegovim člankom 51. stavcima 2. do 4.
(
8
)	Uvjeti se navode u članku 78. stavcima 1. do 5. Poslovnika Općeg suda.
(
9
)	Članak 55. stavci 1. i 3. Poslovnika Općeg suda.
(
10
)	Vidjeti u tom smislu rješenje od 5. prosinca 1996., Lopes/Sud (C-174/96 P, EU:C:1996:473, t. 3.).