Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 30. listopada 2025.(1)
Predmet C-571/24
YO,
CT
protiv
Savezne Republike Njemačke,
uz sudjelovanje:
Kreis Bergstraße
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Visoki upravni sud za Berlin-Brandenburg, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Politika useljavanja – Direktiva 2003/86/EZ – Pravo na spajanje obitelji – Članak 10. stavak 3. točka (a) – Spajanje obitelji maloljetnog izbjeglice bez pratnje s njegovom rodbinom u prvom stupnju izravne uzlazne linije – Maloljetnik bez pratnje koji je postao punoljetan prije nego što mu je priznat status izbjeglice i prije objave presude od 12. travnja 2018., A. i S. (C-550/16, EU:C:2018:248) – Zaključci koje treba donijeti na temelju te presude u pogledu dana podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji”
I.      Uvod
1.        Od Suda se u zahtjevu za prethodnu odluku traži da pojasni zaključke koje treba donijeti na temelju presude od 12. travnja 2018., A. i S.(2), u pogledu obrade zahtjeva za spajanje obitelji koji su na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86/EZ(3) podnijeli roditelji mladog državljanina treće zemlje (u daljnjem tekstu: sponzor)(4) koji je, kada je kao maloljetnik bez pratnje ušao na državno područje države članice postao punoljetan tijekom postupka razmatranja njegovog zahtjeva za međunarodnu zaštitu te mu je priznat status izbjeglice prije dana objave te presude.
2.        U navedenoj presudi Sud je pojasnio uvjete pod kojima maloljetnici bez pratnje, koji su tijekom tog postupka postali punoljetni, mogu tražiti ostvarivanje prava na spajanje obitelji u skladu s povoljnijim odredbama predviđenima u tom članku. Konkretno, Sud je presudio da zahtjev za spajanje obitelji, u načelu, mora biti podnesen u roku od tri mjeseca od dana kad je dotičnom „maloljetniku” priznat status izbjeglice(5).
3.        U ovom je predmetu dotični „maloljetnik” stekao status izbjeglice znatno prije datuma objave presude A. i S., tako da je rok od tri mjeseca istekao u trenutku kada su njegovi roditelji, osobe YO i CT, oboje sirijski državljani koji borave u Turskoj, namjeravali ostvariti pravo na spajanje obitelji predviđeno u članku 10. stavku 3. točki (a) Direktive 2003/86. To je kontekst ovog predmeta u kojem je generalni konzulat Njemačke u Istanbulu (Turska) odbio njihov zahtjev uz obrazloženje da je to pravo prestalo punoljetnošću djeteta i da, u svakom slučaju, njihov zahtjev nije podnesen u najkraćem mogućem roku nakon priznavanja statusa izbjeglice njihovu sinu.
4.        Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Visoki upravni sud za Berlin-Brandenburg, Njemačka), sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita Sud treba li prilagoditi pravila utvrđena presudom A. i S., te treba li rok od tri mjeseca početi teći od dana objave te presude ili treba produljiti taj rok. Njemačka vlada u svojim pisanim očitovanjima predlaže da se prilikom podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji uvede apsolutna dobna granica, nakon koje takvu prilagodbu nije moguće provesti.
5.        U ovom ću mišljenju iznijeti razloge zbog kojih se ne slažem s idejom prema kojoj bi u tako posebnoj situaciji kao što je ova, bilo opravdano da se podnošenje zahtjeva za spajanje obitelji na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 veže uz obvezu poštovanja fiksnog roka od tri mjeseca koji se računa od dana objave presude A. i S. Nasuprot tomu, predložit ću Sudu da primijeni presumpciju i stoga odredi rok od tri mjeseca koji se računa od dana za koji se pretpostavlja da je dan kada je sponzor saznao za tu presudu.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
6.        Članak 1. Direktive 2003/86 glasi:
„Cilj ove Direktive je utvrditi uvjete za ostvarenje prava na spajanje obitelji državljana trećih zemalja koji zakonito borave na teritoriju država članica.”
7.        U skladu s člankom 2. točkom (f) te direktive:
„U smislu ove Direktive:
[...]
(f)      ‚maloljetnik bez pratnje’: znači državljani treće zemlje ili osobe bez državljanstva mlađe od osamnaest godina, koji stignu na državno područje države članice bez pratnje odrasle osobe odgovorne prema zakonu ili običaju, i tako dugo dok ne budu učinkovito pod zaštitom takve osobe, ili maloljetnici koju su ostavljeni bez pratnje nakon ulaska na državno područje država članica.”
8.        U poglavlju V. navedene direktive, naslovljenom „Spajanje obitelji izbjeglica”, u članku 10. stavku 3. navodi se:
„Ako je izbjeglica maloljetna osoba bez pratnje, države članice:
(a)      dopuštaju ulazak i boravak u svrhe spajanja obitelji njegove/njezine rodbine u prvom stupnju izravne uzlazne linije bez primjene uvjeta utvrđenih člankom 4. stavkom 2. točkom (a).”
B.      Njemačko pravo
9.        Člankom 36. Gesetza über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Zakon o boravku, radu i integraciji stranaca na saveznom području)(6) od 30. srpnja 2004.(7) (u daljnjem tekstu: AufenthG), naslovljenim „Spajanje roditelja i drugih članova obitelji”, stavkom 1. određuje se:
„Odstupajući od članka 5. stavka 1. točke 1. i članka 29. stavka 1. točke 2., boravišna dozvola izdaje se roditeljima maloljetnog stranca koji ima boravišnu dozvolu na temelju članka 23. stavka 4., članka 25. stavka 1. ili članka 25. stavka 2. prve rečenice prvog primjera, trajnu boravišnu dozvolu na temelju članka 26. stavka 3. ili trajnu boravišnu dozvolu na temelju članka 26. stavka 4. nakon što mu je izdana boravišna dozvola na temelju članka 25. stavka 2. prve rečenice drugog primjera ako na njemačkom državnom području ne boravi nijedan roditelj koji ima pravo na roditeljsku skrb.”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
10.      Sponzor je sirijski državljanin kurdskog podrijetla rođen 31. siječnja 1999. Ušao je na njemačko državno područje 6. kolovoza 2015. u dobi od 16 godina. Podnio je zahtjev za međunarodnu zaštitu 3. lipnja 2016., zastupan po skrbnici, kada je bio u dobi od 17 godina i četiri mjeseca. Dana 15. svibnja 2017. odlukom Bundesamta für Migration und Flüchtlinge (Savezni ured za migraciju i izbjeglice, Njemačka) priznat mu je status izbjeglice u dobi od 18 godina i 3 mjeseca.
11.      Nakon završetka postupka razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, roditelji sponzora nisu podnijeli zahtjev za spajanje obitelji jer su skrbnica, djetetov odvjetnik i različita tijela i organizacije nadležne u području stranaca u više navrata obavijestili njihovo dijete da je, u skladu sa sudskom praksom Bundesverwaltungsgerichta (Savezni upravni sud, Njemačka), pravo roditelja na spajanje s njihovim djetetom kojem je priznat status izbjeglice, na temelju članka 36. stavka 1. AufenthG-a, postojalo samo do nastupanja djetetove punoljetnosti(8). Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, uzimajući u obzir tu sudsku praksu i praksu odlučivanja tijela koja je iz nje proizašla u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, zahtjevi za spajanje obitelji na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 nisu nikako mogli biti uspješni za izbjeglice koje se nalaze u takvoj situaciji.
12.      U presudi A. i S. Sud je utvrdio da prvi dio članka 2. i točku (f) Direktive 2003/86, u vezi s njezinim člankom 10. stavkom 3. točkom (a), treba tumačiti na način da se „maloljetnikom” u smislu te odredbe treba smatrati državljanin treće zemlje koji je bio mlađi od osamnaest godina u trenutku ulaska na područje države članice i podnošenja zahtjeva za azil u toj državi, ali koji je, tijekom postupka azila, postao punoljetan i zatim mu je priznat status izbjeglice(9). Prema mišljenju Suda, u tim okolnostima, zahtjev za spajanje obitelji treba podnijeti u razumnom roku i, u načelu, u roku od tri mjeseca od dana kad je dotičnom „maloljetniku” priznat status izbjeglice(10).
13.      Sponzor je dopisom od 24. travnja 2018., nakon što je saznao za tu presudu i na temelju te presude, zatražio od tijela državne uprave nadležnog za poslove stranaca, veleposlanstva Njemačke u Turskoj i generalnog konzulata Njemačke u Istanbulu, izdavanje dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji sa svojim roditeljima te braćom i sestrama. Usto, iz opreza je zatražio povrat u prijašnje stanje u pogledu roka od tri mjeseca koji načelno, u skladu s presudom A. i S., treba poštovati u takvom slučaju. Njegovi su roditelji pak dopisom od 11. lipnja 2018. upućenim veleposlanstvu Njemačke u Ankari (Turska) i generalnom konzulatu Njemačke u Istanbulu zatražili izdavanje vize u svrhu spajanja obitelji. Osobno su 20. studenoga 2018. posjetili generalni konzulat u Istanbulu radi podnošenja zahtjeva.
14.      Odlukama od 10. travnja 2019. generalni konzulat Njemačke u Istanbulu odbio je te zahtjeve uz obrazloženje da pravo roditelja izbjeglice na spajanje obitelji postoji samo do njegove punoljetnosti i da roditelji, u svakom slučaju, nisu podnijeli svoj zahtjev u najkraćem mogućem roku nakon što je njihovom sinu priznat status izbjeglice.
15.      Presudom od 30. ožujka 2021. Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka) odbio je žalbu koju su roditelji sponzora podnijeli protiv odluke generalnog konzulata Njemačke u Istanbulu koja se na njih odnosila. Kao prvo, presudio je da se pravo na spajanje obitelji ne može temeljiti ni na članku 36. stavku 1. AufenthG-a, kojim se zahtijeva da je sponzor na dan donošenja upravne odluke maloljetan, ni na članku 10. stavku 3. točki (a) Direktive 2003/86, koji podrazumijeva da njihov zahtjev bude podnesen u roku od tri mjeseca od priznavanja statusa izbjeglice koji se zahtijeva presudom A. i S. Kao drugo, smatrao je da nisu postojali razlozi za produljenje roka ili odgodu početka roka. Kao treće, presudio je da nije moguć povrat u prijašnje stanje ili odobrenje produljenja roka zbog više sile, s obzirom na to da okolnost da su tužitelji propustili djelovati pravodobno jer su smatrali da će njihov zahtjev biti odbijen ne predstavlja prihvatljiv razlog spriječenosti.
16.      Tužitelji su u svojoj žalbi pred Oberverwaltungsgerichtom Berlin Brandenburg (Visoki upravni sud za Berlin-Brandenburg) tvrdili da im se ne može prigovoriti nepoštovanje roka od tri mjeseca iz presude A. i S., jer je taj rok mogao početi teći tek od trenutka kada su zainteresirane osobe za njega saznale. Međutim, to se ne može primijeniti u ovom predmetu jer tužitelji nisu mogli znati, prije nego što je ta presuda objavljena, da su imali pravo na spajanje obitelji sa svojim sinom, unatoč činjenici što je njihov sin postao punoljetan. Naime, Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) dotad je, kao jedan od najviših nacionalnih sudova, odlučivao da, u skladu s Direktivom 2003/86, spajanje roditelja s djetetom koje je izbjeglica, na temelju članka 36. stavka 1. AufenthG-a, pretpostavlja da je dijete još maloljetno na dan podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji. Usto, ranije se za podnošenje takvog zahtjeva nije zahtijevalo poštovanje roka od tri mjeseca nakon priznavanja statusa izbjeglice, već je sam Sud to utvrdio navedenom presudom.
17.      Imajući u vidu argumente koje su iznijeli tužitelji, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati pravila na temelju kojih se tužitelji mogu pozvati na pravo na spajanje obitelji iz članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 nakon objave presude A. i S.
18.      U tim je okolnostima Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Visoki upravni sud za Berlin-Brandenburg) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Primjenjuje li se rok od tri mjeseca od priznavanja statusa izbjeglice ‑ koji, u skladu s presudom [A. i S.], treba poštovati u pogledu zahtjeva za spajanje obitelji podnesenog na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) [Direktive 2003/86] ako je sponzor u trenutku ulaska na državno područje države članice i podnošenja zahtjeva za azil u [toj] državi bio mlađi od 18 godina, ali je postao punoljetan tijekom postupka azila ‑ jednako i u slučaju kad je taj rok na dan objave [te presude] već bio istekao, ali prema tadašnjoj upravnoj praksi i sudskoj praksi najviših sudova u toj državi članici za već punoljetnog izbjeglicu nije bila izgledna mogućnost uspjeha sa zahtjevom za spajanje obitelji?
2.      U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje: počinje li rok u takvim slučajevima tek u kasnijem trenutku ili u tom slučaju vrijedi dulji rok?”
19.      Pisana očitovanja podnijeli su tužitelji, njemačka vlada i Europska komisija. Te su stranke i zainteresirane osobe sudjelovale na raspravi održanoj 18. rujna 2025., na kojoj su također usmeno odgovorile na pitanja koja je postavio Sud.
IV.    Analiza
20.      Prema mojem mišljenju, svojim prethodnim pitanjima koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da pojasni zaključke koje treba donijeti na temelju presude A. i S. u pogledu obrade zahtjeva za spajanje obitelji koji su, na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86, podnijeli roditelji maloljetnika bez pratnje koji je postao punoljetan tijekom postupka razmatranja njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu i kojem je priznat status izbjeglice znatno prije dana objave te presude. Konkretno, od Suda se traži da utvrdi pravila o primjeni roka za podnošenje takvog zahtjeva za spajanje obitelji u toj situaciji.
21.      Prije nego što razmotrim to pitanje i kako bih točno utvrdio njegov doseg, čini mi se ključnim podsjetiti na kontekst ovog predmeta.
22.      S jedne strane, Sud nije ograničio vremenske učinke presude A. i S.(11).
23.      S druge strane, naglašavam da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, presuda u vezi s prethodnim pitanjem nije konstitutivne, nego isključivo deklaratorne prirode(12). Tumačenje članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 koje je Sud dao u presudi A. i S. u prethodnom postupku, koje je potvrđeno presudom od 30. siječnja 2024., Landeshauptmann von Wien (Spajanje obitelji s maloljetnim izbjeglicom)(13), pojašnjava se i precizira značenje i doseg tog članka onako kako ga treba ili je trebalo shvatiti i primijeniti nakon njegova stupanja na snagu.
24.      U tom pogledu podsjećam na to da je Sud presudio da je upravna i sudska praksa, kao što je ona koja se primjenjuje na tužitelje u ovom slučaju, i kojom se pravo na spajanje obitelji na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 uvjetuje danom kada je dotičnom maloljetniku priznat status izbjeglice, protivna pravu Unije(14), i to zbog triju razloga:
–        kao prvo, zato što takva praksa, prema kojoj bi pravo na spajanje obitelji iz te odredbe ovisilo o većoj ili manjoj brzini kojom nadležna nacionalna tijela obrađuju zahtjev za međunarodnu zaštitu, dovodi u pitanje koristan učinak navedene odredbe;
–        kao drugo, zato što je takva praksa, prema kojoj se ta tijela odvraća od prioritetnog postupanja sa zahtjevima za međunarodnu zaštitu maloljetnika bez pratnje, protivna cilju pružanja posebne zaštite izbjeglicama, osobito maloljetnicima bez pratnje, te se njome povređuje članak 24. stavci 2. i 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, i
–        kao treće, zato što je navedena praksa protivna načelima jednakog postupanja i pravne sigurnosti jer na temelju nje dotični maloljetnik nikako ne može predvidjeti hoće li sa svojim roditeljima ostvariti pravo na spajanje obitelji.
25.      Ovaj predmet prikazuje posljedice takve upravne i sudske prakse.
26.      Naime, sponzor je podnio svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu u dobi od 17 godina i četiri mjeseca, odnosno u dobi koja je blizu punoljetnosti, što bi opravdalo da se njegov zahtjev žurno razmotri. Ipak, iako se od država članica redovito traži da daju prednost prilikom obrade zahtjevâ za međunarodnu zaštitu maloljetnika bez pratnje kako bi se uzela u obzir njihova osobita ranjivost, postupak razmatranja zahtjeva sponzora trajao je jedanaest mjeseci, što je znatno dulje od uobičajenih rokova i protivno odredbama članka 31. stavka 3. Direktive 2013/32/EU(15). Dakle, dotični maloljetnik je tijekom tog postupka postao punoljetan, a njegovi roditelji, koji borave u Turskoj, posljedično su izgubili pravo podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86, i to u skladu s upravnom i sudskom praksom koja se u to vrijeme primjenjivala u Njemačkoj.
27.      Nakon objave presude A. i S. iz koje proizlazi neusklađenost predmetne upravne i sudske prakse iz glavnog postupka s pravom Unije, od nadležnih njemačkih tijela se na osnovi načela djelotvornosti zahtijevalo da zajamče puni učinak prava na spajanje obitelji koje se temelji na članku 10. stavku 3. točki (a) Direktive 2003/86 izuzimajući iz primjene takvu praksu u svrhu razmatranja zahtjeva za spajanje obitelji koji su podnijeli tužitelji(16).
28.      Stoga generalni konzulat Njemačke u Istanbulu nije mogao odbiti zahtjev koji su podnijeli tužitelji uz obrazloženje da je takvo pravo postojalo samo do trenutka kad je njihov sin postao punoljetan. Usto, nije im mogao prigovoriti da nisu podnijeli svoj zahtjev u najkraćem mogućem roku nakon što je sponzoru priznat status izbjeglice. Naime, očito je da se u situaciji poput one o kojoj je riječ, koja se dogodila prije objave presude A. i S., tužiteljima ne može prigovoriti istek roka čije načelo i trajanje u trenutku kada je nadležno nacionalno tijelo njihovu djetetu priznalo status izbjeglice još nisu bili formalno utvrđeni. Stoga smatram da je nedopušten argument o prekoračenju roka s obzirom na to da rok nije bio jasno definiran(17).
29.      Na sudu koji je uputio zahtjev, kojem je podnesena tužba za poništenje odluke generalnog konzulata Njemačke u Istanbulu o odbijanju, jest da zajamči puni učinak članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 radi rješavanja spora koji se pred njim vodi. Na temelju načela lojalne suradnje predviđenog u članku 4. stavku 3. UEU-a, to bi podrazumijevalo da ukloni nezakonite posljedice koje proizlaze iz takve povrede prava Unije i, osobito, naknadi štete koju je ta povreda prouzročila dotičnim osobama(18).
30.      Iz tog razloga taj sud postavlja pitanje Sudu.
31.      U ovom je slučaju nesporno da bi najprikladnija mjera da se ponovno uspostavi, barem s budućim učinkom, pravna i činjenična situacija u kojoj bi se osobe kao što su tužitelji nalazile da nije postojala predmetna upravna i sudska praksa, bila priznanje dopuštenosti zahtjeva za spajanje obitelji koji su oni podnijeli nakon objave presude
A. i S. Međutim, kao što je to istaknula Komisija, nije riječ o tome da se svim izbjeglicama koje su u trenutku ulaska na državno područje države članice domaćina imale status maloljetnika bez pratnje, ali koje su postale punoljetne tijekom postupka razmatranja njihova zahtjeva za međunarodnu zaštitu, omogući da se pozovu na tu presudu bez ikakvog vremenskog ograničenja nakon njezine objave. Naime, uzimajući u obzir neizbježan protek vremena, oni su mogli dosegnuti dovoljno zrelu dob koja više ne opravdava nužno da im se odobri pravo na spajanje obitelji iz članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86.
32.      Slijedom toga, ključno je odrediti rok u kojem je takav zahtjev za spajanje obitelji trebao biti podnesen nakon dana objave presude A. i S., kao i početak tog roka.
33.      Sud koji je uputio zahtjev, Komisija i njemačka vlada u biti se slažu u pogledu određivanja roka od tri mjeseca računajući od dana objave presude A. i S. Prema mišljenju njemačke vlade, važno je da taj rok počinje teći od dana kada je mlada punoljetna osoba mogla objektivno saznati za presudu, i to kako bi se osiguralo jednako i predvidljivo postupanje prema svim podnositeljima zahtjeva. Ta se vlada stoga protivi tomu da navedeni rok počinje teći od dana kada je mlada punoljetna osoba stvarno mogla saznati za njega, uz obrazloženje da bi takav način bio protivan načelu jednakog postupanja i zahtjevima pravne sigurnosti. Komisija je detaljnija jer predlaže da se u obzir uzmu posebne okolnosti u kojima nepravodobno podnošenje zahtjeva može biti „objektivno opravdano”. Što se tiče tužiteljâ, oni predlažu da taj rok od tri mjeseca počinje teći od isteka roka od dva tjedna računajući od dana objave navedene presude, što je rok koji bi svima omogućio da saznaju za tu presudu.
34.      Ističem da je nesporno da u situaciji koja je specifična kao ova o kojoj je riječ, zahtjev za spajanje obitelji treba biti podnesen u razumnom roku. Nitko to ne osporava. Kao što je to Sud utvrdio u presudi A. i S., „nespojivo je s ciljem članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 to da se izbjeglica koji je imao status maloljetnika bez pratnje u trenutku kad je podnio svoj zahtjev [za međunarodnu zaštitu], ali koji je postao punoljetan za vrijeme trajanja postupka, može osloniti na prava iz te odredbe bez ikakvog vremenskog ograničenja kako bi ishodio spajanje obitelji”(19).
35.      Ipak ne čini mi se razumnim odrediti rok od tri mjeseca od dana objave presude A. i S., kao što to, među ostalim, predlaže njemačka vlada. Naime, iako se čini da to rješenje slijedi pravno shvaćanje zauzeto u toj presudi Suda, situacija u kojoj se nalaze tužitelji nije usporediva sa situacijom u kojoj su se nalazili tužitelji u predmetu u kojem je donesena navedena presuda.
36.      U tom se predmetu rok za podnošenje zahtjeva za spajanje obitelji od tri mjeseca, koji se računa od dana odobrenja statusa izbjeglice, objašnjava time da se podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu dostavlja odluka o priznavanju njegova statusa izbjeglice jer je riječ o pojedinačnoj odluci. U skladu s člankom 22. Direktive 2011/95/EU(20), država članica domaćin obavješćuje podnositelja zahtjeva kojem je priznato pravo na međunarodnu zaštitu o pravima i obvezama vezanim uz njegov status, među kojima je i pravo na spajanje obitelji priznato u članku 9. stavku 1. Direktive 2003/86. Slijedom toga, dotična osoba je u potpunosti obaviještena na jeziku koji joj je razumljiv o mjerama koje bez odgode mora poduzeti kako bi učinkovito ostvarila svoje pravo na spajanje obitelji na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) te direktive.
37.      Suprotno tomu, u ovom slučaju situacija je sasvim drugačija. Naime, presuda A. i S. nije bila dostavljena sponzoru ili njegovim roditeljima niti su o toj presudi službeno obaviješteni s obzirom na to da nitko od njih nije bio stranka u postupku u kojem je donesena ta presuda. Iz diskusija s rasprave proizlazi da se navedena presuda u Njemačkoj na određeni način oglašavala, osobito u okviru djelovanja udruga te je točno da su sponzor i njegovi roditelji pokazali poseban oprez i dužnu pažnju time što su podnijeli svoje zahtjeve za spajanje obitelji u roku od tri mjeseca računajući od dana objave te presude. Međutim, smatram da se njihov slučaj ne može generalizirati. S obzirom na različitost situacija na koje nailazi, ne može se razumno očekivati od mlađeg punoljetnog izbjeglice, koji više ne mora biti zastupan po zakonskom zastupniku niti biti pod zaštitom svojeg zakonskog skrbnika, te ga stoga stručno osoblje nužno više ne obavještava niti ne savjetuje, da bude upoznat s presudom A. i S. na dan njezine objave i da iz te presude izvodi zaključke i bez odgode poduzme korake radi ostvarivanja prava na spajanje obitelji, s obzirom na to da njegovo poznavanje jezika i postupovnih pravila države članice domaćina može biti prilično ograničeno.
38.      To se naročito odnosi na roditelje koji borave u zemlji podrijetla ili u nekoj drugoj trećoj zemlji.
39.      Čini mi se nerazumnim da se na te mlađe punoljetne izbjeglice ili njihove roditelje primjenjuje ista razina zahtjeva kakva je utvrđena presudom A. i S., na način da se od potonjih zahtijeva da ostvaruju svoja prava na spajanje obitelji u roku od tri mjeseca računajući od dana objave te presude, s obzirom na posebni položaj u kojem se nalaze i zbog kojeg je kašnjenje s podnošenjem njihova zahtjeva objektivno opravdano.
40.      Međutim, ne čini mi se kao prihvatljivo rješenje ni prihvaćanje roka od tri mjeseca računajući od dana kada je sponzor stvarno saznao za presudu A. i S.. Prije svega, taj dan nadležno nacionalno tijelo ne može lako utvrditi, s obzirom na to da postoji opasnost zlouporabe tog tijela od strane zainteresiranih osoba. Navedeni bi datum tako mogao biti vremenski jako udaljen, zbog čega bi takvo pravilo moglo povrijediti ciljeve sustava utvrđenog člankom 10. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2003/86. Naposljetku, to bi pravilo bilo nespojivo sa zahtjevom pravne sigurnosti te bi očito dovelo do neujednačenog postupanja prema sponzorima, s obzirom na to da bi početak roka ovisio o pojedinačnim okolnostima. Stoga u tom pogledu dijelim zabrinutost koju je iznijela njemačka vlada.
41.      Kako bi se izbjegle te poteškoće, predlažem da se primijeni presumpcija i da taj rok od tri mjeseca počinje teći od dana za koji se može pretpostaviti da je sponzor saznao za presudu A. i S. S obzirom na posebne poteškoće s kojima se mladi izbjeglica mogao susresti kako bi u potpunosti bio obaviješten o sudskoj praksi Suda, razumno je pretpostaviti da je on mogao saznati za tu presudu istekom razdoblja od šest mjeseci od objave te presude(21).
42.      Primjena takve presumpcije omogućava, u situaciji poput one o kojoj je riječ, učinkovito ostvarivanje prava na spajanje obitelji koje se temelji na članku 10. stavku 3. točki (a) Direktive 2003/86, pri čemu je potrebno osigurati da se ciljevi tog sustava ne dovedu u pitanje time da se vremenski ograniči primjena povoljnijih odredaba na koje maloljetnici bez pratnje imaju pravo u svrhu spajanja obitelji.
43.      Uspostavom te presumpcije, Sud bi na sponzore primijenio načelo prema kojem se nitko ne može pozivati na nepoznavanje zakona, premda istodobno priznaje da te osobe ne raspolažu nužno dostatnim instrumentima da budu odmah i u potpunosti obaviještene o sudskoj praksi Suda. Pojednostavnjenjem tereta dokazivanja nadležnom nacionalnom tijelu bi se omogućilo da utvrdi dan od kojeg bi u toj situaciji počeo teći rok od tri mjeseca za podnošenje zahtjeva za spajanje obitelji, čime bi se jamčila pravna sigurnost, a osobito predvidljivost pravnog pravila, kao i jednako postupanje prema podnositeljima zahtjeva za spajanje obitelji.
44.      Međutim, s obzirom na važnost uključenih interesa, navedena presumpcija ne bi trebala spriječiti nadležno nacionalno tijelo da uzme u obzir sve okolnosti koje su specifične za svaki predmet i, prema potrebi, da utvrdi u kojoj se mjeri zahtjev za spajanje obitelji, koji je podnesen nakon isteka tog roka, može smatrati dopuštenim s obzirom na prirodu razloga kojima se objašnjava to kašnjenje i dužna pažnja koju su pokazali sponzor ili članovi njegove obitelji.
45.      S obzirom na ta razmatranja, smatram da zahtjev za spajanje obitelji koji su na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 podnijeli roditelji maloljetnika bez pratnje, a koji je postao punoljetan tijekom postupka razmatranja njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu i kojem je priznat status izbjeglice prije objave presude A. i S., mora biti podnesen u roku od tri mjeseca od dana kada se pretpostavlja da su sponzor ili članovi njegove obitelji saznali za tu presudu, odnosno od isteka roka od šest mjeseci računajući od dana objave navedene presude.
46.      Što se tiče prijedloga koji je njemačka vlada iznijela u svojim očitovanjima, prema kojem bi za taj zahtjev za spajanje obitelji trebalo utvrditi apsolutnu dobnu granicu od 21 godine, kako bi se osiguralo očuvanje veze sa statusom maloljetnika, smatram da u ovom predmetu nije nužno pa čak ni svrsishodno da Sud odlučuje o takvom prijedlogu.
47.      Kao prvo, opće pravilo prema kojem zahtjev za spajanje obitelji na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 treba biti podnesen prije nego što izbjeglica navrši 21 godinu obuhvaćeno je materijalnopravnom odredbom prava Unije. Međutim, treba utvrditi da, iako je zakonodavac Unije u članku 4. stavku 5. te direktive propisao minimalnu dob sponzora kako bi spriječio prisilne brakove, u članku 10. stavku 3. točki (a) navedene direktive nije utvrdio takvo pravilo. Stoga, ne mislim da je na Sudu da donese takvo pravilo, u nedostatku pravne osnove i osim ako se ne želi staviti u ulogu zakonodavca. Nije preporučljivo ni državama članicama priznati slobodu da same utvrđuju to pravilo jer bi razlika u nacionalnim zakonodavstvima koja se odnose na zaštitu te posebne kategorije izbjeglica, koja je kvalificirana kao „prijelazna kategorija”, mogla narušiti usklađivanje koje zakonodavac Unije nastoji postići(22).
48.      Kao drugo, utvrđivanje apsolutne dobne granice od 21 godine u kontekstu provedbe članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 navelo bi Sud da proširi predmet pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev. Naime, uzimajući u obzir posebnu potrebu za zaštitom maloljetnika bez pratnje koji su postali punoljetni tijekom postupka razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu(23), trebalo bi razmotriti pitanje dosega standardiziranog pravila na temelju sudske prakse Suda(24). Usto, treba razmotriti načine primjene tog pravila i, osobito, dob od koje se ta mlada osoba u načelu može smatrati dovoljno samostalnom i sposobnom da zadovolji svoje potrebe kako bi živjela sama u državi članici domaćinu. U takvu bi raspravu očito trebali biti uključeni zakonodavac Unije i države članice.
V.      Zaključak
49.      S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Visoki upravni sud za Berlin-Brandenburg, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 10. stavak 3. točku (a) Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji
treba tumačiti na način da:
ako državljanin treće zemlje, koji je kao maloljetnik bez pratnje ušao na državno područje države članice, postane punoljetan tijekom postupka razmatranja njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu te mu je priznat status izbjeglice kao i prava povezana s tim statusom prije donošenja presude od 12. travnja 2018., A. i S. (C-550/16, EU:C:2018:248), zahtjev za spajanje obitelji mora biti podnesen u roku od tri mjeseca računajući od dana kada se pretpostavlja da su sponzor ili članovi njegove obitelji saznali za tu presudu, odnosno od isteka roka od šest mjeseci računajući od dana objave navedene presude.
1 Izvorni jezik: francuski
2      C-550/16, u daljnjem tekstu: presuda A. i S., EU:C:2018:248.
3      Direktiva Vijeća od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL 2003., L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70. i ispravci SL 2020., L 61, str. 32. i SL 2020., L 61, str. 33.).
4      U skladu s člankom 2. točkom (c) Direktive 2003/86 „sponzor” je „državljanin treće države koji zakonito boravi u državi članici i koji traži ili čiji članovi obitelji traže spajanje obitelji da bi mu/joj se pridružili”.
5      Vidjeti presudu A. i S. (t. 61.).
6      BGBI. 2004. I, str. 1950.
7      U verziji objavljenoj 25. veljače 2008. (BGBl. I, str. 162.), kako je zadnje izmijenjena člankom 3. Zakona od 8. svibnja 2024. (BGBl. 2024. I, br. 152).
8      Sud koji je uputio zahtjev navodi presudu Bundesverwaltungsgerichta (Savezni upravni sud) od 18. travnja 2013., 10 C 9/12, t. 17. i sljedeće.
9      Vidjeti presudu A i S (t. 64. i izreku).
10      Vidjeti presudu A i S (t. 61.).
11      Presuda od 6. ožujka 2007., Meilicke i dr. (C-292/04, EU:C:2007:132, , t. 34. do 37.).
12      Vidjeti presude od 18. studenoga 2021., État belge (Osposobljavanje pilota) (C-413/20, EU:C:2021:938, t. 58.), i od 10. ožujka 2022., Grossmania (C-177/20, EU:C:2022:175, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
13      C-560/20, EU:C:2024:96.
14      Vidjeti presudu od 30. siječnja 2024., Landeshauptmann von Wien (Spajanje obitelji s maloljetnim izbjeglicom) (C-560/20, EU:C:2024:96, t. 35., 51. i 57.).
15      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249 i ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L). Na temelju članka 31. stavka 3. te direktive, države članice osiguravaju da se postupak za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu zaključi u roku od šest mjeseci od ulaganja zahtjeva. Vidjeti također članak 31. stavak 7. točku (b).
16      Vidjeti presude od 9. ožujka 1978., Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, t. 24.); od 10. ožujka 2022., Grossmania (C-177/20, EU:C:2022:175, t. 64. i navedenu sudsku praksu) i od 1. kolovoza 2025., Alace i Canpelli (C-758/24 i C-759/24, EU:C:2025:591, t. 63.).
17      Vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2019., Călin (C-676/17, EU:C:2019:700, t. 50. do 57.). Slažem se s Komisijinim mišljenjem (točka 31. njezinih očitovanja).
18      Vidjeti presudu od 10. ožujka 2022., Grossmania (C-177/20, EU:C:2022:175, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
19      Vidjeti presudu A. i S. (t. 61.).
20      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravci SL 2020., L 76, str. 37., SL 2023./90216, L). Taj članak 22. propisuje da „[d]ržave članice osiguravaju osobama kojima je priznato pravo na međunarodnu zaštitu, čim prije po odobrenju statusa izbjeglice ili supsidijarne zaštite, pristup informacijama o pravima i obvezama vezanim uz taj status, i to na jeziku koji im je razumljiv ili za koji se može opravdano očekivati da im je razumljiv”.
21      Upućujem na svoja razmatranja iznesena u točki 37. ovog mišljenja.
22      Vidjeti u tom pogledu sažetak Europske migracijske mreže iz studenoga 2022., naslovljenu „Prijelaz u odraslu dob maloljetnika bez pratnje”.
23      Prema pravnoj teoriji i raznim specijaliziranim međunarodnim tijelima, te mlade odrasle osobe spadaju u posebnu kategoriju izbjeglica, koja se naziva „prijelaznom kategorijom”. Vidjeti u tom pogledu Viterbo, H. i Ioffe, Y., „No Refuge from Childhood: How Child Protection Harms Refugees”, European Journal of International Law, European University Institute, Firenci, sv. 35., br. 3, 2024., str. 647. do 677., osobito str. 676. Vidjeti također UNICEF, „Enfants non accompagnés, Mettre l’enfant au centre”, studeni 2023.; preporuku Odbora ministara Vijeća Europe CM/Rec(2019)4 od 24. travnja 2019. naslovljenu „L’aide aux jeunes réfugiés en transition vers l’âge adulte”, kao i smjernice priložene toj preporuci (osobito točka 27.) i praktični vodič navedene preporuke, naslovljen „Atteindre l’âge de 18 ans en toute confiance”, travanj 2023. (točka 3.7., str. 39. i sljedeće); tematski dokument povjerenika za ljudska prava Vijeća Europe „Réaliser le droit au regroupement familial des réfugiés en Europe”, lipanj 2017., posebno preporuku 7. (str. 5.) te Rezoluciju Parlamentarne skupštine Vijeća Europe, Odbora za migracije, izbjeglice i raseljene osobe od 23. travnja 2014., naslovljenu „Enfants migrants : quels droits à 18 ans ?”.
24      Vidjeti, što se tiče pristupa Suda u pogledu pitanja u kojoj mjeri dijete koje je postalo punoljetno i dalje ima potrebu za prisutnošću i skrbi svojih roditelja, presudu od 8. svibnja 2013., Alarape i Tijani (C-529/11, EU:C:2013:290, t. 28. i navedenu sudsku praksu), koja se odnosi na pravo boravka roditelja djeteta koje je postalo punoljetno i koje se školuje u državi članici domaćinu, i presudu od 30. rujna 2020., CPAS de Seraing (C-402/19, EU:C:2020:759, t. 42.), koja se odnosi na izvršenje odluke o vraćanju roditelja punoljetnog djeteta.