62024CJ0373
PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
30. listopada 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2003/88/EZ – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Članak 1. stavak 3. – Članak 2. stavak 1. – Pojam ‚radno vrijeme’ – Aktivnosti državnih odvjetnika – Direktiva 89/391/EEZ – Članak 2. stavak 2. – Obilježja svojstvena određenim specifičnim aktivnostima u sektoru državne uprave – Dežurstvo na radnom mjestu i dežurstvo u režimu pripravnosti koji se obavljaju izvan radnog vremena – Članak 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pošteni i pravični radni uvjeti”
U predmetu C-373/24 [Ramavić] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Općinski sud u Puli-Pola (Hrvatska), odlukom od 3. svibnja 2024., koju je Sud zaprimio 24. svibnja 2024., u postupku
NI
protiv
Republike Hrvatske,
SUD (šesto vijeće),
u sastavu: I. Ziemele (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, A. Kumin i S. Gervasoni, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Republiku Hrvatsku, A. Marjanović, u svojstvu agenta,
–
za hrvatsku vladu, G. Vidović Mesarek, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, M. Mataija i D. Recchia, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 3. i članka 2. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.), članka 2. Direktive Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (SL 1989., L 183, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.) te članka 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe NI, zamjenice općinske državne odvjetnice u Općinskom državnom odvjetništvu u Puli-Pola (Hrvatska) i Republike Hrvatske, koju zastupa Općinsko državno odvjetništvo u Rijeci (Hrvatska), u vezi s plaćanjem osobi NI sati odrađenih tijekom dežurstava na radnom mjestu i tijekom dežurstava u režimu pripravnosti.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 89/391
3
Članak 2. Direktive 89/391 određuje:
„1.   Ova Direktiva primjenjuje se na sve sektore djelatnosti, kako javne tako i privatne (industrijske, poljoprivredne, trgovinske, administrativne, uslužne, obrazovne, kulturne, zabavne itd.).
2.   Ova Direktiva ne primjenjuje se kod obilježja svojstvenih određenim specifičnim aktivnostima u sektoru državne uprave kao što su oružane snage ili policija, ili na neke posebne aktivnosti u poslovima zaštite građana s kojima je u direktnoj suprotnosti.
U tom slučaju potrebno je u najvećoj mogućoj mjeri osigurati sigurnost i zdravlje radnika s obzirom na svrhu ove Direktive.”
Direktiva 2003/88
4
Članak 1. Direktive 2003/88, naslovljen „Svrha i opseg”, određuje:
„1.   Ova Direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
2.   Ova se Direktiva primjenjuje na:
(a)
najkraća razdoblja dnevnog odmora, tjednog odmora i godišnjeg odmora, na stanke i najveći broj radnih sati tjedno; i
(b)
određene aspekte noćnog rada, rada u smjenama i radnog rasporeda.
3.   Ova se Direktiva primjenjuje na sve sektore djelatnosti, kako javne, tako i privatne, u smislu članka 2. Direktive [89/391], ne dovodeći u pitanje članke 14., 17., 18. i 19. ove Direktive.
[...]”
5
Članak 2. Direktive 2003/88 glasi kako slijedi:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeći pojmovi:
1.
‚radno vrijeme’ je vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom;
2.
‚vrijeme odmora’ je vremensko razdoblje koje nije radno vrijeme;
[...]”
Hrvatsko pravo
6
U članku 121.a Ustava Republike Hrvatske navodi se:
„Državno odvjetništvo je samostalno i neovisno pravosudno tijelo ovlašteno i dužno postupati protiv počinitelja kaznenih i drugih kažnjivih djela, poduzimati pravne radnje radi zaštite imovine Republike Hrvatske te podnositi pravna sredstva za zaštitu Ustava i prava.
Glavnoga državnog odvjetnika Republike Hrvatske imenuje na vrijeme od četiri godine Hrvatski sabor, na prijedlog Vlade Republike Hrvatske, uz prethodno mišljenje nadležnog odbora Hrvatskoga sabora.
Zamjenike državnih odvjetnika, u skladu s Ustavom i zakonom, imenuje, razrješuje i o njihovoj stegovnoj odgovornosti odlučuje Državnoodvjetničko vijeće.
Odluke iz stavka 3. ovoga članka Državnoodvjetničko vijeće donosi na nepristran način, a na temelju kriterija propisanih zakonom.
Zamjenici državnog odvjetnika državnoodvjetničku dužnost obavljaju stalno.
Državnoodvjetničko vijeće ima jedanaest članova, a čine ga sedam zamjenika državnog odvjetnika, dva sveučilišna profesora pravnih znanosti i dva saborska zastupnika, od kojih jedan iz redova oporbe.
Članovi Državnoodvjetničkog vijeća biraju se na vrijeme od četiri godine, s tim da članom Državnoodvjetničkog vijeća nitko ne može biti više od dva puta.
Članovi Državnoodvjetničkog vijeća biraju predsjednika između sebe.
Čelnici državnih odvjetništava ne mogu biti birani za članove Državnoodvjetničkog vijeća.
Djelokrug, ustrojstvo, način izbora članova i način rada Državnoodvjetničkog vijeća uređuju se zakonom.
Ustanovljavanje, ustrojstvo, djelokrug i nadležnost državnog odvjetništva uređuje se zakonom.”
7
U članku 10. stavku 1. Zakona o radu određuje se:
„Radni odnos zasniva se ugovorom o radu.”
8
U skladu s člankom 60. tog zakona:
„(1)   Radno vrijeme je vrijeme u kojem je radnik obvezan obavljati poslove, odnosno u kojem je spreman (raspoloživ) obavljati poslove prema uputama poslodavca, na mjestu gdje se njegovi poslovi obavljaju ili drugom mjestu koje odredi poslodavac.
(2)   Radnim vremenom ne smatra se vrijeme u kojem je radnik pripravan odazvati se pozivu poslodavca za obavljanje poslova ako se pokaže takva potreba, pri čemu se radnik ne nalazi na mjestu na kojem se njegovi poslovi obavljaju niti na drugom mjestu koje je odredio poslodavac.
(3)   Vrijeme pripravnosti i visina naknade uređuje se ugovorom o radu ili kolektivnim ugovorom.
(4)   Vrijeme koje radnik provede obavljajući poslove po pozivu poslodavca smatra se radnim vremenom, neovisno o tome obavlja li ih u mjestu koje je odredio poslodavac ili u mjestu koje je odabrao radnik.”
9
U članku 52. stavku 1. Poslovnika državnog odvjetništva predviđa se:
„Izvan redovnog radnog vremena, u dane tjednog odmora, neradne dane i državne blagdane obavljaju se, u pravilu, samo one radnje koje ne trpe odgodu. Obavljanje poslova u prethodnom postupku (dežurstvo), u županijskim i općinskim državnim odvjetništvima, koja obavljaju te poslove, osigurat će se na jedan od sljedećih načina:
–
neprekidno u zgradi državnog odvjetništva, a u radne dane od 16.00 sati do 8.00 sati sljedećeg radnog dana,
–
u zgradi državnog odvjetništva od 8.00 do 20.00 sati – u radne dane od 16.00 do 20.00 sati, a nakon 20 sati obvezatna nazočnost u mjestu sjedišta državnog odvjetništva,
–
obvezatna nazočnost u mjestu sjedišta državnog odvjetništva radnim danom nakon 16.00 sati do 8.00 sati sljedećeg radnog dana, a blagdanom i neradnim danom neprekidno.
[...]”
10
Općom uputom br. O-8/11-1 o radu službe dežurstva koju je Državno odvjetništvo Republike Hrvatske donijelo 13. listopada 2011., u verziji koja se primjenjuje u sporu iz glavnog postupka, određeno je među ostalim da Općinsko državno odvjetništvo u Puli-Pola osigurava službu dežurstva „u stalnoj pripravnosti kod kuće odnosno u stanu”.
Glavni postupak i prethodna pitanja
11
Osoba NI je zamjenica općinske državne odvjetnice u Općinskom državnom odvjetništvu u Puli-Pola. Ona ondje svoju dužnost obavlja u punom radnom vremenu, to jest 40 sati tjedno, od ponedjeljka do petka od 8 do 16 sati. Osoba NI također je dužna obavljati dežurstva, kako tijekom tako i izvan redovnog radnog vremena, u okviru kojih eventualno poduzima radnje koje ne trpe odgodu, posebno u prethodnim kaznenim postupcima.
12
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno je da se za vrijeme tog dežurstva od osobe NI može tražiti da bude prisutna u svojem domu (pasivno dežurstvo) ili u mjestu sjedišta državnog odvjetništva (aktivno dežurstvo), i to neprekidno kako bi u svakom trenutku mogla obaviti hitne poslove koji su joj naloženi.
13
Smatrajući da je režim koji se na nju primjenjuje, konkretno obveza da bude neprekidno dostupna za vrijeme dežurstava, u suprotnosti s Direktivom 2003/88 i sudskom praksom Suda o pravu na dnevni odmor, pravu na tjedni odmor i zabrani rada preko 48 sati tjedno, osoba NI podnijela je tužbu Općinskom sudu u Puli-Pola (Hrvatska), sudu koji je uputio zahtjev, tražeći plaćanje sati odrađenih za vrijeme dežurstava u razdoblju od 2015. do 2019. godine, od kojih su neka obavljana izvan uobičajenog radnog vremena, u iznosu koji je jednak iznosu za odrađivanje tih sati.
14
Osoba NI među ostalim tvrdi da joj nije pružena primjerena sigurnost i zaštita na radnom mjestu jer odrađuje radne sate izvan redovnog radnog vremena, bez ograničenja tjednog trajanja rada i bez ograničenja prekovremenih sati. Osim toga naglašava da ne prima uvećan iznos plaće za prekovremene sate niti za radne sate odrađene nedjeljom i praznicima te navodi da za radne sate odrađene u dežurstvu prima naknadu koja je niža od one za radne sate odrađene u redovnom radnom vremenu.
15
Sud koji je uputio zahtjev naglašava da je državno odvjetništvo u Hrvatskoj samostalno i neovisno pravosudno tijelo koje ima obvezu postupati protiv počinitelja kaznenih djela te poduzimati pravne radnje radi zaštite imovine Republike Hrvatske i Ustava. Kao zamjenica državne odvjetnice, osoba NI stoga se statusno smatra samostalnim i neovisnim dužnosnikom.
16
Sud koji je uputio zahtjev ističe da samostalnost i neovisnost, vezane uz njezin status, omogućuju osobi NI da bude zaštićena od vanjskih pritisaka koji mogu utjecati na njezine odluke. S druge strane, položaj državnoodvjetničkih dužnosnika, kao što je osoba NI, obilježava odnos podređenosti prema nadređenim državnoodvjetničkim dužnosnicima te Ministarstvu pravosuđa i uprave. Ti dužnosnici također podliježu obveznom ocjenjivanju rada i sposobnosti, mogu im se izreći stegovne sankcije te ne smiju obavljati druge dužnosti bez odobrenja Državnoodvjetničkog vijeća.
17
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev navodi da nakon redovnog radnog vremena osoba NI može obavljati poslove koji od nje zahtijevaju da bude stalno dostupna, javlja se na telefonske pozive u svako doba, posebno pripadnicima redarstvene vlasti, te bude raspoloživa da na poziv policijskog službenika odmah dođe u prostorije državnog odvjetništva ili drugdje radi poduzimanja radnji koje ne trpe odgodu, kao u slučaju prometnih nesreća ili ozljeda na radu sa smrtnim ishodom.
18
Navodi da se radni sati koji su odrađeni za vrijeme dežurstva, bilo aktivnog ili pasivnog, i to izvan uobičajenog radnog vremena, ne smatraju redovnim radnim vremenom ni prekovremenim satima te se ne uzimaju u obzir u svrhu ostvarivanja prava na dane dnevnog i tjednog odmora ili prava na godišnji odmor.
19
Stoga smatra da odrađivanje tih radnih sati utječe na zdravlje i sigurnost osobe NI na radnom mjestu zato što je izložena dodatnim psihofizičkim naporima. Konkretno, činjenica da se za vrijeme dežurstava mora javljati na pozive u svako doba, često u kasnim večernjim satima ili tijekom noći, te da je za vrijeme tih dežurstava u pripravnosti za obavljanje radnih sati izvan redovnog radnog vremena, predstavlja pojačani stres na radu.
20
U svrhu rješenja spora iz glavnog postupka i posebno plaćanja radnih sati koje potražuje osoba NI, sud koji je uputio zahtjev smatra nužnim, s jedne strane, utvrditi može li se smatrati da tužiteljica iz glavnog postupka ima svojstvo „radnika” i da je samim time obuhvaćena područjem primjene Direktive 2003/88 i, s druge strane, dati pravnu kvalifikaciju radnih sati odrađenih u okviru dežurstava. U vezi s potonjim, pita se predstavlja li kršenje navedene direktive činjenica da se ti sati ne smatraju „radnim vremenom” u smislu te direktive.
21
U tim je okolnostima Općinski sud u Puli-Pola odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li tužiteljičina državnoodvjetnička dužnost (zamjenika općinskog državnog odvjetnika/općinskog državnog odvjetnika) obuhvaćena pojmom ‚radnik’ iz članka 1. stavka 3. Direktive 2003/88 u vezi sa člankom 31. [Povelje], odnosno može li se u svrhu primjene istih uvjeta rada za sve zaposlenike u državnom odvjetništvu državnoodvjetnički dužnosnik smatrati radnikom?
2.
U svezi s pitanjem [...] 1., treba li članak 2. Direktive 89/391 [...] na koju Direktiva 2003/88 [...] upućuje u članku 1. stavku 3., tumačiti na način da državama članicama dopušta isključenje državnoodvjetničkih dužnosnika (zamjenika općinskog državnog odvjetnika/općinskog državnog odvjetnika) od primjene odredaba kojim[a] se osigurava prenošenje te direktive, uključujući odredbe [njezina] članka 2. točaka 1. i 2. [...] koj[ima] se definira radno vrijeme i vrijeme odmora?
3.
a)
Ukoliko je odgovor na pitanje [...] 1. potvrdan, te na pitanje 2. negativan, tada se postavlja pitanje treba li u smislu odredaba Direktive 2003/88 [...] (posebice član[ka] 2. točk[e] 1. i dr.) pasivno dežurstvo državnoodvjetničkih dužnosnika smatrati radnim vremenom s obzirom na ograničenja kojima je državnoodvjetnički dužnosnik izložen tijekom pasivnog dežurstva [(dežurstva kod kuće)], zbog radnih zadataka i poslova koje dužnosnik obavlja za vrijeme pasivnog dežurstva sukladno Općoj uputi Državnog odvjetništva Republike Hrvatske o radu službe dežurstva br. O-8/11-1 od 13. listopada 2011. s izmjenom od 12. listopada 2012., odnosno sukladno odredbama Zakona o kaznenom postupku [...], a kojima se državnoodvjetničkom dužnosniku kao radniku znatno ograničava mogućnost bavljenja drugim aktivnostima, unatoč činjenici da je sukladno navedenoj Općoj uputi poslodavca poslove pasivnog dežurstva dužan obavljati u svome domu?
b)
Ukoliko je odgovor na pitanje [...] 1. potvrdan, te na pitanje 2. negativan, tada se postavlja pitanje treba li se u smislu odredaba Direktive 2003/88 [...] (posebice član[ka] 2. točk[e] 1. i dr.) aktivno dežurstvo [(na radnom mjestu)] državnoodvjetničkih dužnosnika smatrati radnim vremenom s obzirom na radne zadatke i poslove koje državnoodvjetnički dužnosnik tijekom aktivnog dežurstva obavlja sukladno Općoj uputi Državnog odvjetništva Republike Hrvatske o radu službe dežurstva odnosno sukladno odredbama Zakona o kaznenom postupku [...] po kojima državnoodvjetnički dužnosnik poslove aktivnog dežurstva obavlja na svom uobičajenom mjestu rada ili na drugom mjestu koje odredi poslodavac (očevid i drugo)?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
22
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 1. stavak 3. Direktive 2003/88 u vezi s člankom 31. Povelje tumačiti na način da su državnoodvjetnički dužnosnici obuhvaćeni područjem primjene te direktive.
23
Uvodno treba podsjetiti na to da, iako se pojam „radnik” u članku 3. točki (a) Direktive 89/391 definira na način da označava svaku osobu koju zapošljava poslodavac, uključujući novake i vježbenike, ali ne i kućne pomoćnice, u Direktivi 2003/88 se nigdje ne upućuje na tu odredbu Direktive 89/391 niti na definiciju pojma „radnik” kako je određena u nacionalnim propisima i/ili praksi (presuda od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère, C-428/09, EU:C:2010:612, t. 27.).
24
Iz navedenog slijedi da se za potrebe primjene Direktive 2003/88 te uzimajući u obzir članak 31. Povelje, pojam „radnik” ne može različito tumačiti ovisno o nacionalnim pravima, već on ima autonoman doseg svojstven pravu Unije (presude od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère, C-428/09, EU:C:2010:612, t. 28.; od 21. veljače 2018., Matzak, C-518/15, EU:C:2018:82, t. 28. te od 16. srpnja 2020., Governo della Repubblica italiana (Status talijanskih mirovnih sudaca), C-658/18, EU:C:2020:572, t. 88. i 89.).
25
Navedeni pojam treba definirati u skladu s objektivnim kriterijima koji su svojstveni radnom odnosu, uzimajući u obzir prava i dužnosti predmetnih osoba (presuda od 16. srpnja 2020., Governo della Repubblica italiana (Status talijanskih mirovnih sudaca), C-658/18, EU:C:2020:572, t. 90. i navedena sudska praksa).
26
Dakle, prilikom kvalifikacije pojma „radnik”, koja je u konačnici na nacionalnom sudu, taj se sud mora temeljiti na objektivnim kriterijima i obaviti ukupnu ocjenu svih okolnosti predmeta koji se pred njim vodi, s obzirom na narav dotičnih aktivnosti i odnos između stranaka o kojima je riječ (presuda od 16. srpnja 2020., Governo della Repubblica italiana (Status talijanskih mirovnih sudaca), C-658/18, EU:C:2020:572, t. 91. i navedena sudska praksa).
27
U tom smislu, temeljno je obilježje radnog odnosa okolnost da neka osoba tijekom određenog razdoblja u korist druge osobe i prema njezinim uputama obavlja poslove za koje u zamjenu prima plaću. Iz toga slijedi da radni odnos pretpostavlja postojanje odnosa podređenosti između radnika i njegova poslodavca. Postojanje takvog odnosa treba ocjenjivati u svakom pojedinom slučaju s obzirom na sve elemente i okolnosti svojstvene odnosu između stranaka (presuda od 15. srpnja 2021., Ministrstvo za obrambo, C-742/19, EU:C:2021:597, t. 49. i navedena sudska praksa).
28
Prema tome, kako bi provjerio jesu li državnoodvjetnički dužnosnici, kao što je tužiteljica iz glavnog postupka, obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2003/88, sud koji je uputio zahtjev mora analizirati poslove i dužnosti koje ti dužnosnici obavljaju te obveze koje oni imaju prema svojem poslodavcu.
29
Međutim, Sud je u okviru prethodnog postupka nadležan dati korisne smjernice sudu koji je uputio zahtjev na temelju spisa predmeta iz glavnog postupka te pisanih i usmenih očitovanja kojima raspolaže, tako da mu omogući donošenje odluke u sporu u kojem vodi postupak (vidjeti po analogiji presudu od 6. listopada 2021., ECOTEX BULGARIA, C-544/19, EU:C:2021:803, t. 72. i navedenu sudsku praksu).
30
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno je da dužnosti državnoodvjetničkih dužnosnika, kao što su općinski državni odvjetnici, uključuju obavljanje službenih radnji propisanih među ostalim Zakonom o kaznenom postupku u prostorijama suda ili državnog odvjetništva ili na mjestu događaja, pod nadzorom nadređenog državnog odvjetnika.
31
Naime, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, zamjenik općinskog državnog odvjetnika može u svakom trenutku primiti poziv policijskog službenika na temelju kojeg je dužan odmah doći na mjesto događaja. Od njega se također eventualno može tražiti provođenje prvog ispitivanja okrivljenika, traženje naloga za pretragu od suca istrage, potvrđivanje izdanih usmenih naloga za provođenje dokaznih radnji koje ne trpe odgodu, provođenje odnosno prisustvovanje očevidu na licu mjesta u slučaju prometnih nesreća, ozljeda na radu sa smrtnim ishodom ili drugih kaznenih djela, sudjelovanje na saslušanju svjedoka pred sucem istrage, izdavanje mjera opreza ili podnošenje prijedloga za određivanje istražnog zatvora za optuženika te sudjelovanje na ročištu za određivanje tog istražnog zatvora.
32
U tom smislu, iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno je da položaj državnoodvjetničkih dužnosnika, poput osobe NI, obilježava odnos podređenosti prema nadređenim državnoodvjetničkim dužnosnicima te Ministarstvu pravosuđa i uprave koje za državno odvjetništvo obavlja poslove pravosudne uprave, među kojima je i ispitivanje predstavki na postupanje državnoodvjetničkih dužnosnika odnosno utvrđivanje odgovornosti za rad tih dužnosnika, osigurava odgovarajuće materijalne, financijske, prostorne i druge uvjete za rad državnih odvjetništava te daje suglasnost na plan prijama novih državnoodvjetničkih dužnosnika i zapošljavanje službenika kao pomoćnog osoblja državnoodvjetničkih dužnosnika.
33
Nadalje, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da niži državnoodvjetnički dužnosnici podliježu nadzoru koji provode viši državnoodvjetnički dužnosnici, u skladu s hijerarhijskim ustrojem državnog odvjetništva prema kojem su općinska državna odvjetništva podređena županijskim državnim odvjetništvima, a županijska državna odvjetništva i posebna državna odvjetništva podređena su Državnom odvjetništvu Republike Hrvatske. Prema tome, Državnoodvjetničko vijeće moglo bi razriješiti državnoodvjetničkog dužnosnika zbog stegovnog djela, osude za kaznena djela, nezadovoljavajućih kompetencija ili gubitka sposobnosti.
34
Dakle, podložno provjeri suda koji je uputio zahtjev, zamjenik općinskog državnog odvjetnika se očito nalazi u odnosu podređenosti prema nadređenim državnoodvjetničkim dužnosnicima, što je karakteristično za postojanje radnog odnosa.
35
Imajući u vidu navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 3. Direktive 2003/88 u vezi s člankom 31. Povelje treba tumačiti na način da su državnoodvjetnički dužnosnici obuhvaćeni područjem primjene te direktive.
Drugo pitanje
36
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. Direktive 89/391, na koji upućuje članak 1. stavak 3. Direktive 2003/88, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji isključuje aktivnost državnoodvjetničkih dužnosnika iz područja primjene Direktive 2003/88.
37
S tim u vezi valja podsjetiti na to da se prema članku 1. stavku 3. Direktive 2003/88 u vezi s člankom 2. Direktive 89/391, na koji upućuje taj članak 1. stavak 3., navedene direktive primjenjuju na sve sektore aktivnosti, kako javne tako i privatne, s ciljem promicanja poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radnom mjestu te reguliranja određenih vidova organizacije njihova radnog vremena (presuda od 3. svibnja 2012., Neidel, C-337/10, EU:C:2012:263, t. 20.).
38
Međutim, u prvom podstavku članka 2. stavka 2. Direktive 89/391 određuje se da se ta direktiva ne primjenjuje kod obilježja svojstvenih određenim specifičnim aktivnostima u sektoru državne uprave kao što su oružane snage ili policija, ili na neke posebne aktivnosti u poslovima zaštite građana s kojima je u direktnoj suprotnosti, dok se u drugom podstavku precizira da je u tom slučaju potrebno u najvećoj mogućoj mjeri osigurati sigurnost i zdravlje radnika s obzirom na svrhu te direktive (presuda od 15. srpnja 2021., Ministrstvo za obrambo, C-742/19, EU:C:2021:597, t. 53.).
39
U tom smislu treba podsjetiti na to da članak 2. stavak 2. prvi podstavak Direktive 89/391 treba tumačiti na način kojim se njegov doseg ograničava na ono što je strogo nužno za očuvanje interesâ čija je zaštita omogućena državama članicama (presuda od 15. srpnja 2021., Ministrstvo za obrambo, C-742/19, EU:C:2021:597, t. 55. i navedena sudska praksa).
40
Kriterij koji se u toj odredbi koristi za isključenje određenih aktivnosti iz područja primjene Direktive 89/391 i, posljedično, iz područja primjene Direktive 2003/88 ne temelji se na pripadanju radnika jednom od sektora državne uprave iz te odredbe, promatranom kao cjelina, nego isključivo na specifičnosti određenih posebnih zadaća koje obavljaju radnici u tim sektorima, što opravdava iznimku od pravila u području zaštite sigurnosti i zdravlja radnika zbog apsolutne nužnosti jamstva učinkovite zaštite zajednice (presuda od 15. srpnja 2021., Ministrstvo za obrambo, C-742/19, EU:C:2021:597, t. 56. i navedena sudska praksa).
41
Među posebnim obilježjima tih specifičnih aktivnosti, koje na temelju članka 2. stavka 2. prvog podstavka Direktive 89/391 opravdavaju iznimku od pravila u području zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, nalazi se i činjenica da one po svojoj prirodi ne omogućavaju planiranje radnog vremena (presuda od 15. srpnja 2021., Ministrstvo za obrambo, C-742/19, EU:C:2021:597, t. 57. i navedena sudska praksa).
42
Dakle, članak 2. stavak 2. prvi podstavak Direktive 89/391 omogućuje očuvanje učinkovitosti specifičnih aktivnosti državne uprave čije je neprekidno obavljanje nužno za osiguranje djelotvornog izvršavanja temeljnih državnih funkcija. Taj zahtjev neprekidnog obavljanja treba ocijeniti uzimajući u obzir specifičnost predmetne aktivnosti (presuda od 15. srpnja 2021., Ministrstvo za obrambo, C-742/19, EU:C:2021:597, t. 58. i navedena sudska praksa).
43
U tom pogledu, s jedne strane, Sud je presudio da zahtjev neprekidnog obavljanja djelatnosti službi u području zdravlja, sigurnosti i javnog reda nije prepreka tomu da se – kada se obavljaju u uobičajenim uvjetima – one mogu obavljati na organiziran način, uključujući u pogledu radnog vremena njihovih zaposlenika, tako da se na takve usluge iznimka iz članka 2. stavka 2. prvog podstavka Direktive 89/391 primjenjuje samo u okolnostima iznimne težine i razmjera, kao što su prirodne ili tehnološke katastrofe, atentati ili velike nesreće, koje zahtijevaju donošenje mjera nužnih za zaštitu života, zdravlja i sigurnosti zajednice i čije bi dobro izvršavanje bilo ugroženo ako bi se morale poštovati sve odredbe Direktive 2003/88. U takvim slučajevima apsolutni prioritet treba dati cilju zaštite stanovništva, na štetu poštovanja odredaba te direktive, koje se u okviru navedenih službi mogu privremeno zanemariti (presuda od 15. srpnja 2021., Ministrstvo za obrambo, C-742/19, EU:C:2021:597, t. 59. i navedena sudska praksa).
44
S druge strane, Sud je ocijenio da određene specifične aktivnosti u sektoru državne uprave imaju, iako se obavljaju u uobičajenim uvjetima, obilježja koja su u tolikoj mjeri posebna da je njihova narav u izravnoj suprotnosti s planiranjem radnog vremena na temelju zahtjeva određenih Direktivom 2003/88 (presuda od 15. srpnja 2021., Ministrstvo za obrambo, C-742/19, EU:C:2021:597, t. 60. i navedena sudska praksa).
45
To je osobito slučaj s aktivnostima koje se, kako bi se učinkovito ispunio cilj od općeg interesa koji im je dodijeljen, mogu obavljati samo neprekidno i od strane jednog te istog radnika, pri čemu nije moguće uspostaviti sustav rotacije koji omogućuje da se tom radniku u redovitim vremenskim razmacima odobrava pravo na sate ili dane odmora nakon što je odradio određeni broj sati ili dana (presuda od 15. srpnja 2021., Ministrstvo za obrambo, C-742/19, EU:C:2021:597, t. 61. i navedena sudska praksa).
46
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev, koji je nadležan za tumačenje nacionalnog prava, morat će provjeriti u kojoj se mjeri sudska praksa na koju se podsjeća u točkama 40. do 45. ove presude primjenjuje na aktivnost dužnosnika općinskog državnog odvjetništva, kao što je osoba NI. Međutim, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 29. ove presude, Sud može tom sudu koji je uputio zahtjev pružiti smjernice korisne za ocjenu koju mora provesti.
47
S tim u vezi valja istaknuti da je iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno da je aktivnost državnoodvjetničkih dužnosnika načelno obuhvaćena područjem primjene članka 2. stavka 1. Direktive 89/391 zato što je riječ o administrativnoj ili uslužnoj djelatnosti koja spada u javni sektor (vidjeti po analogiji presudu od 16. srpnja 2020., Governo della Repubblica italiana (Status talijanskih mirovnih sudaca), C-658/18, EU:C:2020:572, t. 85.).
48
Osim toga, ništa u toj odluci ne upućuje na to da bi aktivnost koju obavljaju državnoodvjetnički dužnosnici imala specifična obilježja zbog kojih nije moguće planiranje radnog vremena u skladu sa zahtjevima predviđenima u Direktivi 2003/88. Primjerice, imajući u vidu ovlasti i odgovornosti tih državnih odvjetnika, ne može se isključiti da bi se neprekidnost obavljanja dužnosti državnog odvjetništva mogla osigurati primjenom sustava rotacije općinskih državnih odvjetnika. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno je da se njihovo dežurstvo planira mjesec dana unaprijed i da postoji mogućnost da općinsko ili županijsko državno odvjetništvo preuzme dežurstvo koje inače mora obaviti drugo državno odvjetništvo. Stoga se ne čini da je sustav rotacije ili planiranja radnog vremena u biti nespojiv s obilježjima navedenih aktivnosti.
49
Dakle, kad se aktivnosti državnoodvjetničkih dužnosnika obavljaju u uobičajenim uvjetima, one mogu podlijegati planiranju radnog vremena u skladu sa zahtjevima utvrđenima u Direktivi 2003/88.
50
Slijedom svih navedenih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. Direktive 89/391, na koji upućuje članak 1. stavak 3. Direktive 2003/88, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji isključuje aktivnost državnoodvjetničkih dužnosnika iz područja primjene Direktive 2003/88 ako ta aktivnost, kada se obavlja u uobičajenim uvjetima, može podlijegati planiranju radnog vremena u skladu sa zahtjevima utvrđenima u Direktivi 2003/88.
Treće pitanje
51
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. Direktive 2003/88 tumačiti na način da dežurstvo koje se obavlja izvan redovnog radnog vremena državnoodvjetničkih dužnosnika, koje podrazumijeva obvezatnu nazočnost tih dužnosnika na radnom mjestu, ili dežurstvo u režimu pripravnosti, koje podrazumijeva takvu nazočnost u svojem domu, treba smatrati „radnim vremenom” u smislu tog članka 2.
52
U članku 2. Direktive 2003/88 pojam „radno vrijeme” definira se kao vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove ili dužnosti u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, taj pojam treba shvatiti kao suprotan vremenu odmora jer su ta dva pojma međusobno isključiva (presuda od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C-266/14, EU:C:2015:578, t. 25. i navedena sudska praksa).
53
U tom smislu treba imati u vidu činjenicu da taj članak 2. ne predviđa međukategoriju između pojmova „radno vrijeme” i „vrijeme odmora” (presuda od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C-266/14, EU:C:2015:578, t. 26. i navedena sudska praksa) kao i da u karakteristična obilježja pojma „radno vrijeme” u smislu te direktive ne spadaju ni intenzitet posla koji radnik obavlja ni njegov učinak. Prema tome, dežurstvo koje obavljaju općinski državni odvjetnici mora se za potrebe primjene Direktive 2003/88 kvalificirati ili kao „radno vrijeme” ili kao „vrijeme odmora” (vidjeti po analogiji presudu od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19, EU:C:2021:722, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
54
Nadalje, pojmovi „radno vrijeme” i „vrijeme odmora” su pojmovi prava Unije koje valja definirati prema objektivnim značajkama, upućujući na sustav i cilj Direktive 2003/88. Naime, samo takvo autonomno tumačenje može toj direktivi osigurati punu učinkovitost i ujednačenu primjenu tih pojmova u svim državama članicama (presuda od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19, EU:C:2021:722, t. 29. i navedena sudska praksa).
55
Stoga valja ispitati postoje li, u slučaju poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, karakteristična obilježja pojma „radno vrijeme” kad radnik obavlja dežurstvo na radnom mjestu ili dežurstvo u režimu pripravnosti, to jest razdoblje tijekom kojeg radnik ostaje na raspolaganju svojem poslodavcu kako bi na njegov zahtjev mogao obaviti posao, iako pritom ne mora ostati na mjestu rada (presuda od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19, EU:C:2021:722, t. 33. i navedena sudska praksa).
56
Kada je riječ o dežurstvima, iz sudske prakse Suda proizlazi da razdoblje u kojem radnik ne obavlja nikakvu aktivnost u korist svojeg poslodavca ne čini nužno „vrijeme odmora” u svrhu primjene Direktive 2003/88 (presuda od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19, EU:C:2021:722, t. 30. i navedena sudska praksa).
57
U tom smislu, kao prvo, Sud je u pogledu dežurstva koje se obavlja na mjestu rada već pojasnio da prilikom utvrđivanja postoje li karakteristična obilježja pojma „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88, odlučujući čimbenik jest činjenica da radnik mora biti fizički prisutan na mjestu koje je odredio poslodavac i ondje mu biti na raspolaganju kako bi u slučaju potrebe mogao odmah pružiti odgovarajuće usluge (presuda od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19, EU:C:2021:722, t. 31. i navedena sudska praksa).
58
Sud je smatrao da je tijekom takvog dežurstva radnik koji je dužan ostati na svojem mjestu rada i biti trenutačno dostupan poslodavcu nužno udaljen od svojeg društvenog i obiteljskog okruženja te ima ograničenu slobodu upravljanja svojim vremenom tijekom kojeg nisu tražene njegove profesionalne usluge. Stoga se cijelo to dežurstvo mora kvalificirati kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88, neovisno o poslu koji je radnik zaista obavio tijekom navedenog dežurstva (presuda od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19, EU:C:2021:722, t. 32. i navedena sudska praksa).
59
Kao drugo, kada je riječ o dežurstvu u režimu pripravnosti, Sud je ocijenio da takvo dežurstvo također treba u cijelosti smatrati „radnim vremenom” u smislu Direktive 2003/88 kada se, s obzirom na objektivan i vrlo značajan učinak nametnutih ograničenja na radnikove mogućnosti da se posveti svojim osobnim i društvenim interesima, ono razlikuje od razdoblja tijekom kojeg radnik mora tek biti na raspolaganju svojem poslodavcu kako bi on mogao stupiti u kontakt s njim (presuda od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19, EU:C:2021:722, t. 33. i navedena sudska praksa).
60
Iz toga slijedi da pojam „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88 obuhvaća cijelo vrijeme dežurstva, uključujući ono u stanju pripravnosti tijekom kojeg su ograničenja nametnuta radniku takve prirode da objektivno i u velikoj mjeri utječu na mogućnost da radnik tijekom tih razdoblja slobodno upravlja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene i da posveti to vrijeme vlastitim interesima (presuda od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19, EU:C:2021:722, t. 34. i navedena sudska praksa).
61
Sud je u tom smislu istaknuo da dežurstvo tijekom kojeg radnik može, s obzirom na razuman rok koji mu je dan kako bi se vratio obavljanju profesionalnih aktivnosti, planirati svoje osobne i društvene aktivnosti ne čini a priori„radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88. Nasuprot tomu, dežurstvo tijekom kojeg je rok koji je nametnut radniku kako bi se vratio na posao ograničen na nekoliko minuta mora se načelno smatrati u cijelosti „radnim vremenom” u smislu te direktive, pri čemu je radnik u tom slučaju u praksi snažno odvraćen od planiranja bilo kakve, makar i kratke rekreacije (presuda od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19, EU:C:2021:722, t. 35. i navedena sudska praksa).
62
Međutim, kao što je to Sud naglasio, utjecaj takvog roka u kojem se treba odazvati na poziv mora se ocijeniti na temelju konkretne procjene, kojom se, prema potrebi, uzimaju u obzir druga ograničenja koja su nametnuta radniku tijekom dežurstva, uključujući u režimu pripravnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19, EU:C:2021:722, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
63
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev vidljivo je da zamjenik općinskog državnog odvjetnika, kao što je osoba NI, ima obvezu tijekom cijelog dežurstva biti pripravan da u svakom trenutku intervenira radi obavljanja poslova i dužnosti istovjetnih onima koje obavlja tijekom redovnog radnog vremena na radnom mjestu. Stoga se čini da se on tijekom dežurstva stvarno ne može udaljiti s radnog mjesta ili, tijekom dežurstva u režimu pripravnosti, iz svojeg doma, i posvetiti se vlastitim interesima.
64
Međutim, sud koji je uputio zahtjev mora ocijeniti, uzimajući pritom u obzir sve relevantne okolnosti i u skladu sa sudskom praksom na koju se podsjeća u točkama 55. do 62., treba li u konkretnom slučaju dežurstvo koje općinski državni odvjetnik obavlja na radnom mjestu i dežurstvo koje obavlja u režimu pripravnosti u svojem domu smatrati „radnim vremenom” u smislu Direktive 2003/88.
65
Imajući u vidu navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da dežurstvo koje se obavlja izvan redovnog radnog vremena državnoodvjetničkih dužnosnika, koje podrazumijeva obvezatnu nazočnost tih dužnosnika na radnom mjestu, ili dežurstvo u režimu pripravnosti, koje podrazumijeva takvu nazočnost u svojem domu, treba smatrati „radnim vremenom” u smislu tog članka 2. ako su ograničenja koja su tijekom tih dežurstava nametnuta navedenim dužnosnicima takva da objektivno i u velikoj mjeri utječu na mogućnost potonjih da tijekom navedenih razdoblja slobodno upravljaju vremenom tijekom kojeg njihove profesionalne usluge nisu tražene i da to vrijeme posvete vlastitim interesima.
Troškovi
66
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. stavak 3. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena, u vezi s člankom 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da su državnoodvjetnički dužnosnici obuhvaćeni područjem primjene te direktive.
2.
Članak 2. Direktive Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu, na koji upućuje članak 1. stavak 3. Direktive 2003/88, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji isključuje aktivnost državnoodvjetničkih dužnosnika iz područja primjene Direktive 2003/88 ako ta aktivnost, kada se obavlja u uobičajenim uvjetima, može podlijegati planiranju radnog vremena u skladu sa zahtjevima utvrđenima u Direktivi 2003/88.
3.
Članak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da dežurstvo koje se obavlja izvan redovnog radnog vremena državnoodvjetničkih dužnosnika, koje podrazumijeva obvezatnu nazočnost tih dužnosnika na radnom mjestu, ili dežurstvo u režimu pripravnosti, koje podrazumijeva takvu nazočnost u svojem domu, treba smatrati „radnim vremenom” u smislu tog članka 2. ako su ograničenja koja su tijekom tih dežurstava nametnuta navedenim dužnosnicima takva da objektivno i u velikoj mjeri utječu na mogućnost potonjih da tijekom navedenih razdoblja slobodno upravljaju vremenom tijekom kojeg njihove profesionalne usluge nisu tražene i da to vrijeme posvete vlastitim interesima.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: hrvatski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.