62018CC0615
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MICHALA BOBEKA
od 16. siječnja 2020. (
1
)
Predmet C‑615/18
UY
uz sudjelovanje:
Staatsanwaltschaft Offenburg
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Amtsgericht Kehl (Općinski sud u Kehlu, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva 2012/13/EU – Pravo na informiranje u kaznenom postupku – Pravo na informiranje o optužbama – Suspenzija vozačke dozvole – Obvezno imenovanje opunomoćenika za primanje dostava – Nemar optuženika”
I. Uvod
1.
U srpnju 2017. vozač sa stalnim boravištem u Poljskoj sudjelovao je u prometnoj nesreći u Njemačkoj. Na zahtjev državnog odvjetništva, imenovao je opunomoćenika da u njegovo ime prima dostave sudskih pismena u Njemačkoj, kojeg je izabrao među sudačkim osobljem nadležnog općinskog suda. Protiv vozača je kasnije izdan kazneni nalog zbog nedopuštenog napuštanja mjesta nesreće, kojim mu je izrečena novčana kazna i zabrana vožnje u trajanju od tri mjeseca. Kazneni nalog dostavljen je opunomoćeniku, koji ga je dopisom proslijedio vozaču u Poljskoj. Nije poznato je li vozač doista primio taj dopis. Protiv kaznenog naloga nije podnesena žalba. Postao je konačan.
2.
Vozač je nekoliko mjeseci kasnije u okviru cestovne kontrole u Njemačkoj zaustavljen dok je upravljao kamionom u vrijeme trajanja izrečene zabrane vožnje. Protiv njega je stoga pokrenut kazneni postupak zbog upravljanja vozilom bez vozačke dozvole.
3.
To činjenično stanje otvara dva pravna pitanja u kontekstu predmetnog postupka. Prvo se odnosi na dostavu u prvom kaznenom postupku: protivi li se članku 6. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (
2
), kojim je zajamčeno pravo na informiranje o optužbama, nacionalno zakonodavstvo prema kojem kazneni nalog izdan protiv osobe koja nema boravište u državi članici u pitanju postaje pravomoćan dva tjedna nakon dostave opunomoćeniku ako optuženik nije znao za nalog? Drugo pitanje odnosi se na utjecaj koji (ne)dostava u prvom kaznenom postupku ima na drugi kazneni postupak: protivi li se članku 6. Direktive 2012/13 nacionalno zakonodavstvo prema kojem se, ako je protiv osobe s boravištem u inozemstvu izdan kazneni nalog za koji nije znala, raniji propust te osobe da pokuša od opunomoćenika doznati o ishodu postupka može smatrati njezinim nemarom, koji bi je mogao izložiti novom kaznenom postupku?
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
4.
Uvodne izjave 27. i 28. Direktive 2012/13 glase:
„(27)
Osobe okrivljene za počinjenje kaznenog djela trebale bi dobiti sve informacije o optužbama koje su im potrebne da mogu pripremiti svoju obranu i koje su potrebne radi osiguravanja pravičnosti postupka.
(28)
Informiranje osumnjičenika ili okrivljenika o kaznenom djelu za koje se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni trebalo bi provesti žurno, a najkasnije prije njihovog prvog službenog saslušanja od strane policije ili drugog nadležnog tijela, ne dovodeći u pitanje istragu koja je u tijeku. […]”
5.
Članak 2. stavak 1. Direktive 2012/13, koji se odnosi na njezino područje primjene, predviđa:
„Ova se Direktiva primjenjuje od trenutka kada nadležna tijela država članica obavijeste osobe da su osumnjičene ili okrivljene za počinjenje kaznenog djela pa do završetka postupka, pri čemu se misli na konačno rješavanje pitanja je li osumnjičenik ili okrivljenik počinio kazneno djelo, uključujući, ako je to potrebno, određivanje sankcije i odlučivanje o žalbi.”
6.
U skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2012/13, koji se odnosi na pravo na informiranje o pravima:
„1.   Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili okrivljenicima žurno pruže informacije barem o sljedećim postupovnim pravima, kako se primjenjuju prema nacionalnom pravu, kako bi im se omogućilo djelotvorno ostvarivanje tih prava:
[…]
(c)
pravo na informiranost o optužbama u skladu s člankom 6.;
[…]”
7.
Članak 6. stavak 1. Direktive 2012/13, koji se odnosi na pravo na informiranje o optužbama, predviđa:
„Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici dobiju informacije o kaznenim djelima za koja se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni. Te se informacije dostavljaju žurno i uz toliko detalja koliko je potrebno kako bi se osigurala pravičnost postupka i djelotvorno ostvarivanje prava na obranu.”
B.
Nacionalno pravo
8.
Članak 44. Strafgesetzbucha (njemački Kazneni zakonik, u daljnjem tekstu: StGB) predviđa:
„(1)   Ako je osobi za kazneno djelo koje je počinila vozeći motorno vozilo ili povrijedivši dužnosti vozača motornog vozila izrečena kazna zatvora ili novčana kazna, sud toj osobi može na razdoblje od jednog do tri mjeseca zabraniti vožnju svih ili nekih vrsta motornih vozila na javnim cestama. Zabrana vožnje obično se određuje u slučajevima osuda na temelju članka 315.c stavka 1. točke 1. podtočke (a) i stavka 3. ili članka 316. ako vozačka dozvola nije povučena u skladu s člankom 69.
(2)   Zabrana vožnje stupa na snagu od trenutka kada presuda postane konačna. […]”
9.
Članak 44. Strafprozessordnunga (njemački Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: StPO) predviđa:
„Ako je osoba neskrivljeno propustila rok, na zahtjev joj se odobrava povrat u prijašnje stanje. Propust roka za podnošenje žalbe ne smatra se skrivljenim ako nisu dane upute u skladu s člankom 35.a prvom i drugom rečenicom, člankom 319. stavkom 2. trećom rečenicom ili člankom 346. stavkom 2. trećom rečenicom.”
10.
Članak 45. StPO‑a glasi:
„(1)   Zahtjev za povrat u prijašnje stanje sudu se podnosi u roku od tjedan dana od prestanka prepreke zbog koje je optuženik propustio rok. Kako bi se zahtjev smatrao podnesenim u roku, dovoljno je da se pravodobno podnese sudu koji o njemu odlučuje.
(2)   Činjenice koje opravdavaju zahtjev potkrepljuju se u trenutku njegova podnošenja ili tijekom postupka u kojem se on razmatra. Propuštena radnja naknadno se poduzima u roku za podnošenje zahtjeva. Ako se to učini, povrat u prijašnje stanje može se odobriti i bez podnošenja zahtjeva.”
11.
Članak 132. stavak 1. StPO‑a predviđa:
„(1)   Ako optuženik za kojeg se ozbiljno sumnja da je počinio kazneno djelo nema stalan domicil ili boravište unutar teritorijalnog područja primjene ovog Zakona, ali uvjeti za izdavanje uhidbenog naloga nisu ispunjeni, optuženiku se može naložiti, kako bi se osigurao uredan tijek suđenja, da
1.
pruži odgovarajuće jamstvo za očekivanu novčanu kaznu i troškove postupka, i
2.
osobu koja boravi na području jurisdikcije nadležnog suda opunomoći za primanje dostava.
[…]”
12.
Članak 407. StPO‑a pak propisuje:
„(1)   U postupku pred kaznenopravnim sucem te u postupku koji je u nadležnosti suda sastavljenog od sudaca porotnika pravne posljedice kaznenih djela mogu se na pisani zahtjev državnog odvjetništva, u slučaju lakših kaznenih djela, odrediti izdavanjem pisanog kaznenog naloga bez održavanja glavne rasprave. Državno odvjetništvo takav će zahtjev podnijeti ako smatra da glavna rasprava nije potrebna s obzirom na ishod istrage. U zahtjevu se navode konkretne pravne posljedice. Podnošenje tog zahtjeva ima značaj podizanja optužnice.
(2)   Kaznenim nalogom mogu se odrediti samo sljedeće pravne posljedice kaznenog djela, i to jedna ili više njih zajedno:
1.
novčana kazna, upozorenje uz pridržaj kazne, zabrana vožnje, oduzimanje, zapljena, uništenje, onesposobljavanje, objava odluke i izricanje regulatorne novčane kazne pravnoj osobi ili udruženju,
2.
povlačenje vozačke dozvole, ako zabrana nije dulja od dvije godine,
[…]
(3)   Sud ne mora prethodno saslušati optuženika (članak 33. stavak 3.).”
13.
U skladu s člankom 410. StPO‑a:
„(1)   Optuženik protiv kaznenog naloga može, u roku od dva tjedna od njegove dostave, i to pisanim putem ili izjavom na zapisnik kod tajništva, podnijeti prigovor sudu koji je izdao nalog. […]
(2)   Prigovor se može ograničiti na određene pritužbene točke.
(3)   Ako prigovor protiv kaznenog naloga nije pravodobno podnesen, taj je nalog ekvivalentan pravomoćnoj presudi.”
III. Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
14.
Dana 21. kolovoza 2017. Amtsgericht Garmisch‑Partenkirchen (Općinski sud u Garmisch‑Partenkirchenu, Njemačka) izdao je kazneni nalog protiv optuženika, profesionalnog vozača sa stalnim boravištem u Poljskoj, zbog napuštanja mjesta prometne nesreće. Izrečena mu je novčana kazna i zabrana vožnje u trajanju od tri mjeseca.
15.
Na dan počinjenja tog kaznenog djela, 11. srpnja 2017., optuženik je na zahtjev Državnog odvjetništva opunomoćio službenika Amtsgerichta Garmisch‑Partenkirchen (Općinski sud u Garmisch‑Partenkirchenu) da u njegovo ime prima dostave. Obrazac za davanje punomoći za primanje dostava bio je na njemačkom jeziku, ali je optuženiku njegov rođak taj obrazac preveo putem telefona. Obrazac je sadržavao ime i službenu adresu imenovanog opunomoćenika i napomenu da zakonski rokovi počinju teći od datuma dostave opunomoćeniku. Obrazac nije sadržavao nikakve druge pojedinosti o pravnim i činjeničnim posljedicama te punomoći za primanje dostava, osobito u pogledu optuženikove obveze da se sam informira.
16.
Kazneni nalog dostavljen je opunomoćeniku, s prijevodom na poljski, 30. kolovoza 2017. On je kazneni nalog običnom poštom poslao na optuženikovu poznatu adresu u Poljskoj. Sud koji je uputio zahtjev navodi da nije poznato je li optuženik primio kazneni nalog.
17.
Dana 14. rujna 2017., s obzirom na to da nije podnesena nikakva žalba, kazneni nalog postao je pravomoćan. Zabrana vožnje tako je stupila na snagu.
18.
Dana 14. prosinca 2017., dok je zabrana vožnje još bila na snazi, optuženik je podvrgnut policijskoj cestovnoj kontroli dok je upravljao kamionom na javnoj cesti u Kehlu, u Njemačkoj.
19.
U glavnom postupku Amtsgericht Kehl (Općinski sud u Kehlu, Njemačka), sud koji je uputio zahtjev, mora odlučiti o preporuci Staatsanwaltschafta Offenburg (Državno odvjetništvu u Offenburgu, Njemačka) da se protiv optuženika izda još jedan kazneni nalog za kazneno djelo nemarnog upravljanja vozilom bez vozačke dozvole te da mu se izrekne novčana kazna od 40 dnevnih kazni u iznosu od 50 eura (svaka) kao i zabrana vožnje od dodatna tri mjeseca.
20.
Sud koji je uputio zahtjev pretpostavlja da optuženik do policijske kontrole 14. prosinca 2017. nije znao za kazneni nalog te stoga ni za zabranu vožnje. S obzirom na to, dvojeći o tome je li nacionalno zakonodavstvo koje se primjenjuje na optuženika u skladu s pravom Unije, taj je sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li pravo Europske unije, a osobito Direktivu 2012/13 i članke 21., 45., 49. i 56. UFEU‑a, tumačiti na način da im se protivi zakonodavstvo države članice koje dopušta da se u kaznenom postupku samo zbog toga što optuženik nema boravište u toj, nego u drugoj državi članici, naloži da optuženik za dostavu njemu upućenog kaznenog naloga mora imenovati opunomoćenika za primanje dostave, s posljedicom da bi kazneni nalog postao pravomoćan i stoga bi bile ispunjene pravne pretpostavke za kaznenu odgovornost kasnijeg ponašanja optuženika (vezanost prethodnim činjeničnim utvrđenjem) čak i ako optuženik nije stvarno znao za kazneni nalog i stvarno saznanje optuženika za kazneni nalog nije zajamčeno u istoj mjeri kao što bi to bilo u slučaju dostave optuženiku kad bi on imao svoje boravište u toj državi članici?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje: treba li pravo Europske unije, a osobito Direktivu 2012/13 i članke 21., 45., 49. i 56. UFEU‑a, tumačiti na način da im se protivi zakonodavstvo države članice koje dopušta da se u kaznenom postupku samo zbog toga što optuženik nema boravište u toj, nego u drugoj državi članici, naloži da optuženik za dostavu njemu upućenog kaznenog naloga mora imenovati opunomoćenika za primanje dostave, s posljedicom da bi kazneni nalog postao pravomoćan i stoga bi bile ispunjene pravne pretpostavke za kaznenu odgovornost kasnijeg ponašanja optuženika (vezanost prethodnim činjeničnim utvrđenjem), te koje, s obzirom na to da u progonu tog kaznenog djela optuženik podliježe subjektivnim obvezama brige o tome da o kaznenom nalogu stvarno sazna, koje su strože od onih koje bi postojale kad bi optuženik imao svoje boravište u toj državi članici, čini mogućim kazneni progon zbog nemarnosti optuženika?”
21.
Pisana očitovanja podnijele su njemačka vlada i Europska komisija. Te su stranke iznijele i usmena očitovanja na raspravi održanoj 16. listopada 2019.
IV. Analiza
22.
Ovo je mišljenje strukturirano na sljedeći način. Prvo ću razmatrati dva uvodna pitanja o primjenjivom pravu (A). Potom ću se pozabaviti pitanjima suda koji je uputio zahtjev (B) te ću završiti s nekoliko zaključnih napomena o širem zakonodavnom okviru, nadilazeći granice ovog predmeta (C).
A.
Uvodne napomene
1. Direktiva 2012/13 i/ili odredbe Ugovora?
23.
Sud koji je uputio zahtjev u svojim pitanjima upućuje, s jedne strane, na Direktivu 2012/13 te, s druge strane, na članke 21., 45., 49. i 56. UFEU‑a. Što se tiče Direktive 2012/13, moguća pitanja u pogledu sukladnosti jasno su određena u zahtjevu za prethodnu odluku, uključujući relevantnu sudsku praksu (
3
) i raspravu o njezinoj (ne)primjenjivosti na ovaj predmet. Nasuprot tomu, odredbe Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje navedene su samo u pitanjima. U odluci kojom je upućen zahtjev nema objašnjenja ili rasprave o tome na koji su način i zašto te odredbe relevantne za ovaj predmet.
24.
Prekogranična situacija koja se razmatra u glavnom postupku mogla bi otvoriti pitanja u pogledu moguće neizravne diskriminacije optuženika, s obzirom na različita pravila o dostavi sudskih pismena osobama s boravištem u Njemačkoj, s jedne strane, i osobama s boravištem u inozemstvu, s druge. Slično tomu, moguće je zamisliti da bi pokretanje kaznenog postupka protiv stranog vozača zbog vožnje unatoč zabrani za koju nije znao moglo činiti prepreku njegovoj slobodi kretanja (
4
).
25.
Međutim, nijedno takvo pitanje nije određeno ili otvoreno u zahtjevu za prethodnu odluku (
5
). Umjesto toga, sud koji je uputio zahtjev ovaj je predmet predstavio, a i zainteresirane strane o njemu su tako raspravljale, kao nastavak nedavne sudske prakse Suda u predmetima Covaci i Tranca (
6
); dakle, kao da se odnosi na Direktivu 2012/13.
26.
Nasuprot situaciji u kojoj je sud koji je uputio zahtjev odredio činjenične i pravne probleme, ali ih nije podveo pod odgovarajuću odredbu prava Unije, što je Sud ovlašten ispraviti primjenom odredbe Unije koju sud koji je uputio zahtjev nije odredio (
7
), smatram da obratno nije moguće. Nije uloga Suda da hipotetski odlučuje o činjenicama i mogućim pitanjima koja sud koji je uputio zahtjev nije odredio.
27.
Ovom ću predmetu stoga pristupiti na način da se odnosi samo na sukladnost spornog nacionalnog zakonodavstva s Direktivom 2012/13 te da, posljedično, čini nastavak nedavne sudske prakse Suda u predmetima Covaci i Tranca. Unatoč tomu, u završnom odjeljku ovog mišljenja (C) vratit ću se širim pitanjima koja ovaj predmet otvara.
2. Članak 6. Direktive 2012/13 i posebna obilježja ovog predmeta
28.
Ovaj se predmet od predmeta u kojima su donesene presude Covaci i Tranca razlikuje po postojanju dvaju međusobno povezanih, ali formalno odvojenih (kaznenih) postupaka. U predmetima Covaci i Tranca kazneni nalozi u pitanju izdani su u okviru istog kaznenog postupka tijekom kojeg se navodno dogodila povreda članka 6. Direktive 2012/13.
29.
Nasuprot tomu, u ovom se predmetu radi o dvama kaznenim postupcima: jednom pred Amtsgerichtom Garmisch‑Partenkirchen (Općinski sud u Garmisch‑Partenkirchenu), koji se odnosio na napuštanje mjesta prometne nesreće, i drugom pred sudom koji je uputio zahtjev, Amtsgerichtom Kehl (Općinski sud Kehlu), koji se odnosi na činjenicu da je optuženik upravljao vozilom unatoč zabrani koja mu je izrečena u prvom postupku.
30.
Te okolnosti otvaraju dvije vrste pitanja.
31.
Kao prvo, jasno je da se odredbe Direktive 2012/13 primjenjuju na drugi kazneni postupak: onaj koji je trenutačno u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev. Međutim, u pogledu prvog postupka, koji više nije u tijeku, moguće su određene dvojbe. Naime, taj je postupak, barem načelno, formalno završen kada je kazneni nalog, s obzirom na to da nije pobijan u roku od dva tjedna, postao pravomoćan.
32.
To je povezano s drugim pitanjem. Člankom 6. stavkom 1. Direktive 2012/13 propisano je pravo na žurno informiranje o optužbama kako bi se osigurala pravičnost postupka i djelotvorno ostvarivanje prava na obranu. Što točno „informiranje o optužbama” znači u kontekstu tekućeg (drugog) postupka? U okviru tog drugog kaznenog postupka, kako se čini, nema problema s informiranjem o optužbama, s obzirom na to da nije navedeno da optuženik ne zna za što ga se sada optužuje te da, posljedično, ne može ostvariti svoja prava na obranu. Pravi problem zapravo se odnosi na dostavu kaznenog naloga u prvom kaznenom postupku (to jest na njezinu kvalitetu). Međutim, to pitanje može biti donekle problematično, u konceptualnom smislu, kvalificirati kao pitanje nedostatnog informiranja o optužbama u trenutačno tekućem (drugom) kaznenom postupku.
33.
Ne može se sakriti činjenica da je pomalo nategnuto smatrati da je mogući izostanak djelotvorne dostave ranije kaznene osude relevantan za informiranje o optužbama u drugom (kasnijem) i povezanom kaznenom postupku te da je stoga obuhvaćen područjem primjene članka 6. Direktive 2012/13. Taj članak možda jest zamišljen na način da se primjenjuje na sve vrste komunikacije, ali očito unutar jednog te istog kaznenog postupka. Međutim, problemu je svejedno možda moguće na taj način pristupiti, uzimajući u obzir sljedeće.
34.
Kao prvo, u skladu s člankom 2., Direktiva 2012/13 primjenjuje se „od trenutka kada nadležna tijela država članica obavijeste osobe da su osumnjičene ili okrivljene za počinjenje kaznenog djela pa do završetka postupka, pri čemu se misli na konačno rješavanje pitanja je li osumnjičenik ili okrivljenik počinio kazneno djelo, uključujući, ako je to potrebno, određivanje sankcije i odlučivanje o žalbi” (
8
).
35.
Široko zamišljen članak 2. nije moguće tumačiti na način da iz područja primjene Direktive isključuje one situacije u kojima je donesena potencijalno konačna odluka, ali je postupak kasnije ponovno pokrenut na temelju nacionalnog prava (
9
). Članak 2. ne može se sam po sebi tumačiti na način da predviđa ikakvu obvezu ponovnog pokretanja postupka. Međutim, ako je mogućnost ponovnog pokretanja postupka propisana nacionalnim pravom, situacija koja nastane primjenom te mogućnosti također je obuhvaćena Direktivom 2012/13.
36.
Osim toga, s obzirom na ciljeve Direktive (
10
) i sam tekst članka 2., izraz „odlučivanje o [bilo kojoj] žalbi” (
11
) mora se široko tumačiti. Taj izraz tako može obuhvaćati žalbene postupke koji se u nacionalnom pravnom poretku mogu kvalificirati kao izvanredni ili posebni. Također bih dodao da „konačno rješavanje”, strogo govoreći, nije konačno kada se dovede u pitanje u kasnijem postupku.
37.
Kao drugo, kako je to Sud već naveo u presudi Covaci (
12
), postupak koji dovodi do izdavanja kaznenog naloga je poseban, pojednostavnjeni postupak. Kako to također proizlazi iz članka 407. StPO‑a (
13
), u praksi je vjerojatno da će trenutak u kojem se osumnjičenik potpuno informira o optužbi zapravo biti trenutak u kojem primi kazneni nalog, koji će, ako ga ne bude pobijao, odmah postati konačna osuda.
38.
Stoga, ako nacionalno pravo predviđa mogućnost ponovnog pokretanja kaznenog motora, kako se čini da je to slučaj u glavnom postupku, Direktiva 2012/13 ponovno se počinje primjenjivati čim se postupak ponovno pokrene. To osobito mora biti slučaj u specifičnom scenariju pojednostavnjenog kaznenog postupka, u kojem se različiti postupovni koraci u konačnici mogu spojiti u jedan, tako da ono što je zapravo nepobijana formalna optužba postane konačna presuda.
B.
Pravo (nerezidenata) na informiranje o optužbama
39.
U skladu s uvodnom izjavom 14. i člankom 1., Direktivom 2012/13 utvrđuju se pravila o pravu na informiranje osumnjičenika ili optuženika o njihovim pravima u kaznenom postupku i optužbama protiv njih. Kako je to navedeno u uvodnoj izjavi 40., Direktivom 2012/13 uspostavljaju se minimalni standardi, što znači da se državama članicama ostavlja mogućnost da osumnjičenicima i optuženicima pruže višu razinu zaštite. Nasuprot tomu, države očito ne mogu odstupiti od tih minimalnih standarda (
14
), koji moraju odgovarati, u najmanju ruku, onima koje jamči Europska konvencija o ljudskim pravima, kako je tumači Europski sud za ljudska prava (
15
).
40.
Direktiva 2012/13 je akt usmjeren na rezultate: ona uvodi nekoliko prava koja se moraju jamčiti osumnjičenicima ili optuženicima. Međutim, državama članicama daje se široka margina prosudbe u pogledu načina na koji će se ta prava provoditi u njihovim pravnim sustavima. Dakle, na državama je članicama da, u skladu s načelom postupovne autonomije, usvoje detaljna pravila u tu svrhu, poštujući pritom zahtjeve ekvivalentnosti i djelotvornosti.
1. Presude Covaci i Tranca
41.
Ta opća razmatranja vrijede i u pogledu posebnih odredbi članka 6. Direktive 2012/13, koje je Sud već razmatrao u presudama Covaci i Tranca, povodom zahtjevâ za prethodnu odluku koje su uputili različiti njemački prvostupanjski sudovi. Sud je u tim presudama istaknuo da Direktiva 2012/13 ne uređuje načine na koje informacije o optužbi trebaju biti priopćene osumnjičeniku ili optuženiku (
16
). Dakle, državama članicama ostavljeno je da same odrede odnosna pravila, ali pritom moraju biti ispunjena dva uvjeta. Kao prvo, ti načini ne smiju članak 6. lišiti njegove djelotvornosti i time dovesti u pitanje ciljeve Direktive 2012/13 (
17
). Kao drugo, ti načini ne smiju diskriminirati osumnjičenike ili optuženike koji borave u inozemstvu (
18
).
42.
U skladu s tim načelima, Sud je, kao prvo, prihvatio da država članica načelno može različito urediti dostavu sudskih pismena osobama koje borave na njezinu državnom području, s jedne strane, i njihovu dostavu osobama koje borave u inozemstvu, s druge. Sud zato nije imao primjedbi na zakonodavstvo države članice poput onoga o kojem se radilo u tim predmetima, koje u kaznenom postupku optuženika koji ne boravi u toj državi članici obvezuje da imenuje opunomoćenika za primanje dostave sudskih odluka (
19
). Sud je također prihvatio da u tim situacijama rok za pobijanje sudske odluke može početi teći od trenutka dostave odluke opunomoćeniku, a ne od trenutka kada optuženik stvarno dozna za tu odluku (
20
).
43.
Kao drugo, Sud je dodao da takva razlika u postupanju ne smije dovesti u pitanje ostvarivanje osumnjičenikovih ili optuženikovih prava na obranu niti ga staviti u situaciju u kojoj on, de facto, ne može iskoristiti čitav rok za pobijanje sudske odluke u pitanju (
21
). Što se tiče nacionalnog zakonodavstva koje je razmatrao u tim predmetima, Sud je istaknuo da je ono, iako je predviđalo da kazneni nalog postaje pravomoćan nakon isteka roka za njegovo pobijanje, koji teče od njegove dostave optuženikovu opunomoćeniku, optuženiku isto tako omogućavalo da zatraži povrat u prijašnje stanje kada dozna za postojanje tog naloga. Taj mehanizam omogućuje optuženiku da iskoristi čitav dvotjedni rok za pobijanje naloga. S obzirom na to, Sud je odlučio da su sudovi koji su uputili zahtjev bili dužni nacionalno pravo, a osobito postupak povrata u prijašnje stanje i uvjete u kojima se on odvija, protumačiti na način koji je u skladu sa zahtjevima članka 6. Direktive 2012/13 (
22
).
2. Dosljedno tumačenje i ishod ovog predmeta
44.
Pitanje koje je otvoreno u predmetnom postupku svodi se na to jesu li gore izložena načela primjenjiva i u ovom predmetu. Drugim riječima, postavlja se pitanje jamči li u situaciji koja se razmatra u glavnom postupku sporno nacionalno zakonodavstvo, ako se tumači u skladu s Direktivom 2012/13, adekvatnu zaštitu prava osobe koja ne boravi u državi članici u kojoj se provode istraga i progon na informiranje o optužbama.
45.
Njemačka vlada tvrdi da sporno nacionalno zakonodavstvo, baš kao u presudama Covaci i Tranca, treba smatrati sukladnim pravu Unije jer se može tumačiti na način koji osigurava poštovanje članka 6. Direktive 2012/13. Ta vlada ističe da kazneni nalog koji postane pravomoćan (nakon isteka roka za pobijanje, koji počinje teći od dostave opunomoćeniku) postaje izvršiv, ali ne nužno konačan. Naime, osobi koja bez vlastite krivnje propusti postupovni rok može se, na njezin zahtjev ili po službenoj dužnosti, odobriti povrat u prijašnje stanje. To je načelo primjenjivo i na situaciju poput one koja se razmatra u glavnom postupku.
46.
Njemačka vlada prihvaća da rok u kojem optuženik mora zatražiti povrat u prijašnje stanje načelno iznosi jedan tjedan. Unatoč tomu, ta vlada dodaje da je načelno prihvaćeno da se takav rok može fleksibilno tumačiti, što znači da se može produljiti kako bi se uskladio s (duljim) rokom koji se nije uspio ispoštovati. Osim toga, ta vlada naglašava da takav zahtjev stranke često nije potreban jer će sud koji dozna za prepreku zbog koje je optuženik propustio rok obično po službenoj dužnosti odobriti povrat u prijašnje stanje.
47.
Nadalje, protiv osobe koja se nalazi u situaciji poput one optuženika u glavnom postupku ne može se, prema navodu njemačke vlade, podignuti kaznena optužba na temelju zabrane vožnje za koju nije znao. Ta vlada ističe da se osoba načelno može smatrati „nemarnom” ako je svojim ponašanjem povrijedila obvezu brige. To je slučaj samo kada je optuženik mogao predvidjeti ili izbjeći okolnosti za koje mu se prigovara. Međutim, u slučaju poput onoga iz glavnog postupka narav i opseg obveze brižnog postupanja treba ocijeniti u svjetlu Direktive 2012/13. S obzirom na to, ako vozač nije bio obvezan od opunomoćenika tražiti informacije o tekućem postupku, nemar nije mogao postojati te on stoga nije povrijedio obvezu brige.
48.
Naposljetku, njemačka vlada navodi da, u skladu s člankom 47. stavkom 2. StPO‑a u vezi s njegovim člankom 456.c stavkom 2., osoba poput vozača u glavnom postupku može podnijeti zahtjev za suspenziju zabrane vožnje čim za tu zabranu dozna ako je ona za njega, kao profesionalnog vozača, ekvivalentna zabrani obavljanja zanimanja.
49.
Dakle, kada je riječ o konkretnim odgovorima na dva pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, njemačka vlada u bitnome tvrdi da će se, u skladu s nacionalnim pravom: (i.) sva postupovna prava vozača u potpunosti obnoviti nakon što mu se dostavi kazneni nalog iz prvog postupka, te da je (ii.) isključena svaka kaznena odgovornost vozača za povredu zabrane vožnje za koju nije znao, što znači da se ne može progoniti u drugom kaznenom postupku.
50.
Nekoliko navoda suda koji je uputio zahtjev dovodi u pitanje takvo tumačenje nacionalnog prava. Sud koji je uputio zahtjev upućuje na nekoliko nacionalnih odredbi o dostavi sudskih odluka koje se, kada se primijene na situaciju poput one koja se razmatra u glavnom postupku, pokazuju problematičnima u praksi te potencijalno protivnima pravu Unije.
51.
Kako to sud koji je uputio zahtjev ističe, postoje vrlo precizna i stroga pravila o dostavi sudskih odluka osobama koje borave u Njemačkoj (
23
). S obzirom na stroge zahtjeve tog zakonodavstva, ispunjenje kojih sud mora ispitati po službenoj dužnosti, gotovo je sigurno da će se dostava, u slučaju postojanja najmanje sumnje, smatrati nevaljanom. To osobito vrijedi za kazneni nalog, koji će, ako se ne pobija, biti ekvivalentan konačnoj kaznenoj osudi.
52.
Nasuprot tomu, kako to sud koji je uputio zahtjev također ističe, pravila o dostavi sudskih odluka osobama koje borave izvan Njemačke putem opunomoćenika relativno su blaga te mogu izazvati znatnu nesigurnost. Optuženik ne može utjecati na to hoće li se, kada, gdje i kako pismeno doista proslijediti. Opunomoćenik nije obvezan kazneni nalog proslijediti na način (primjerice, preporučenom poštom) koji omogućuje da se provjeri je li taj nalog doista došao do adresata. S obzirom na to, postoji mnogo veća vjerojatnost da će optuženik za sudsku odluku doznati tek dugo nakon što ona postane pravomoćna ili da za nju uopće neće doznati.
53.
Njemačka vlada u svojim pisanim i usmenim očitovanjima pruža zapanjujuće drukčije tumačenje spornog nacionalnog zakonodavstva. Osobito, dvojbe koje je sud koji je uputio zahtjev izrazio u pogledu sukladnosti tog zakonodavstva s odredbama Direktive 2012/13 mogu se, prema njezinu mišljenju, odagnati usklađenim tumačenjem.
54.
Nije uloga Suda da odluči koje je od suprotstavljenih stajališta o tumačenju nacionalnog prava pravilno. Međutim, iako sud koji je uputio zahtjev i njemačka vlada zagovaraju potpuno različita tumačenja nekih odredbi nacionalnog prava, ističem da se u bitnome slažu o tome kakav treba biti ishod konkretnog slučaja o kojem se ovdje radi: prava koja vozač ima na temelju članka 6. Direktive 2012/13 moraju se zaštititi. To zahtijeva, kao prvo, da se postupovna prava vozača u prvom kaznenom postupku u potpunosti obnove, nakon što mu se kazneni nalog propisno dostavi. Kao drugo, vozač se u drugom postupku ne može proglasiti kazneno odgovornim za vožnju protivno ranije određenoj zabrani. Naime, ne može se smatrati nemarnim zbog činjenice da nije pokušao kontaktirati s opunomoćenikom kako bi se informirao o tekućem kaznenom postupku.
55.
Stoga, budući da postoji konsenzus o ishodu predmeta, koji bi ujedno uvelike bio u skladu s pristupom što ga je Sud nedavno zauzeo u presudama Covaci i Tranca, ovaj predmet tu može stati. Stoga, izuzevši nekoliko pojašnjenja, smatram da ovaj predmet nije dobra prigoda za prilagodbu, razvoj ili doradu osnovnih načela sudske prakse u predmetima Covaci i Tranca (
24
). Međutim, nipošto ne treba smatrati da to znači da sporno nacionalno zakonodavstvo ne otvara pitanja u pogledu sukladnosti s pravom Unije u drugim okolnostima, kako će se objasniti u nastavku u završnom odjeljku (C).
3. Upozorenja
56.
Odgovor koji je Sud pružio u presudama Covaci i Tranca već je sadržavao nekoliko napomena tipa „da, ali” (
25
). Okolnosti ovog predmeta dodatno povećavaju broj tih napomena „ali” te cijelu strukturu uspostavljenu u tim predmetima guraju do njezinih vanjskih granica.
57.
Članak 6. Direktive 2012/13 ne smije se lišiti svoje djelotvornosti. Nadalje, način provedbe tog članka ne smije uzrokovati nikakvu diskriminaciju osumnjičenika i optuženika koji borave u drugim državama članicama Unije. Pravo na informiranje o optužbama jedno je od možda najosnovnijih prava koja osoba treba imati kada je osumnjičena ili optužena za počinjenje kaznenog djela (
26
). Jasno je da osoba svoje pravo na obranu ne može odgovarajuće ostvariti ako nije informirana o optužbama protiv sebe. U tom smislu, pravo na informiranje o optužbama prvo je pravo, i u smislu vremena i u smislu logike, koje se osobi protiv koje se vodi kaznena istraga mora zajamčiti.
58.
Stoga je ključno da se osumnjičenik ili optuženik čije je pravo na informiranje o optužbama povrijeđeno vrati u prijašnji položaj. Način na koji se to ostvaruje u sistemskom smislu nije osobito važan za pravo Unije (
27
), pod uvjetom da je žuran i djelotvoran.
59.
Povrat u prijašnje stanje mora podrazumijevati, kao prvo, (ponovnu) dostavu kaznenog naloga optuženiku kako bi se, u postupovnom smislu, on vratio u položaj u kojem bi bio da je prva dostava pravilno izvršena. U predmetnom slučaju vozač mora na raspolaganju imati rok od dva tjedna za pobijanje kaznenog naloga, prije nego što taj nalog stupi na snagu.
60.
Kao drugo, ako i dok se dostava pravilno ne izvrši, kazneni nalog ne može se provesti te se eventualne negativne posljedice njegova nepoštovanja moraju zaustaviti. To nužno mora obuhvaćati mogućnost optužene osobe da ishodi trenutačnu suspenziju mjera izrečenih kaznenim nalogom ako postupak za povrat u prijašnje stanje nema suspenzivan učinak (
28
). To je posebno važno u ovom predmetu: osoba protiv koje se vodi kazneni postupak profesionalni je vozač te mu svaka daljnja suspenzija njegove vozačke dozvole prije nego što se odobri povrat u prijašnje stanje može nanijeti znatnu štetu.
61.
Zaustavljanje posljedica kaznenog naloga također podrazumijeva to da se optužena osoba ne može progoniti za (namjerno ili nemarno) nepoštovanje mjera koje su njime izrečene. Kada je riječ o ovom predmetu, vozač se ne može smatrati odgovornim za nemarnu vožnju bez dozvole. Nevažna je činjenica da od opunomoćenika nije tražio informacije o tekućem postupku. Iz članka 6. Direktive 2012/13 jasno proizlazi da su tijela država članica dužna informirati osumnjičenika ili optuženika. Nijednu odredbu te direktive nije moguće tumačiti na način da taj teret stavljaju, izravno ili neizravno, na leđa samog osumnjičenika ili optuženika.
62.
Osim toga, budući da je utvrđeno da vozač nije imao nikakvu obvezu raspitati se o ishodu prvog postupka, kaznena odgovornost u tom drugom postupku isključena je zbog izostanka ikakva subjektivnog elementa u navodnom kaznenom djelu vožnje bez vozačke dozvole. Na strani vozača nije bilo nikakve krivnje (bilo namjere ili nemara). Uostalom, zdrav razum nalaže da se vozač ne može progoniti zbog povrede zabrane vožnje koja mu je izrečena ako on o toj zabrani nije informiran.
63.
Radi jasnoće treba istaknuti da se optuženik ne može proglasiti kazneno odgovornim u drugom postupku, neovisno o tome hoće li, nakon što se vrati u prijašnji položaj, pobijati kazneni nalog izdan u prvom postupku. Naime, kako to sud koji je uputio zahtjev pravilno ističe, drukčiji zaključak doveo bi do paradoksalnog rezultata: čak i ako bi optuženik prihvatio navode koji su protiv njega izneseni u prvom kaznenom postupku i pravne posljedice kaznenog naloga, on bi svejedno bio prisiljen podnijeti žalbu protiv tog naloga samo kako bi spriječio drugi kazneni progon. To bi optuženiku nametnulo dodatna administrativna opterećenja i troškove, koje rezident u toj državi članici obično ne mora snositi.
64.
S obzirom na navedeno, predlažem da Sud na sljedeći način odgovori na prethodna pitanja: članku 6. Direktive 2012/13 ne protivi se zakonodavstvo države članice prema kojem kazneni nalog izdan protiv osobe koja ne boravi u toj državi članici postaje pravomoćan nakon što se dostavi opunomoćeniku te osobe, čak i ako optuženik nije znao za taj nalog, pod uvjetom: (i.) da se optuženiku nalog pravilno dostavi nakon što za njega dozna i da se optuženikov položaj u potpunosti vrati u prijašnje stanje te (ii.) da se optuženik ne smije proglasiti kazneno odgovornim za nepoštovanje mjera izrečenih tim nalogom zbog činjenice da od opunomoćenika nije pokušao doznati o ishodu ranijeg postupka.
C.
Zaključne napomene (o neograničenom tumačenju i budućim predmetima)
65.
Ovo nije prvi predmet u kojem je njemački sud zatražio od Suda da provjeri je li nacionalno zakonodavstvu u pitanju u skladu s odredbama Direktive 2012/13. Naime, tijekom razdoblja kraćeg od pet godina prije ovog predmeta upućena su čak četiri zahtjeva za prethodnu odluku o ovoj temi, koji su rezultirali presudama Suda u predmetu Covaci i u predmetu Tranca i dr.
66.
Naravno, načela koja je Sud uspostavio u tim predmetima primjenjiva su u kasnijim predmetima. Nacionalno pravo ne može se smatrati protivnim pravu Unije ako se prvonavedeno može tumačiti u skladu s potonjim, kako bi se ostvario cilj koji je zakonodavac Unije predvidio. Mora se imati na umu da tijela država članica (uključujući pravosudna), u skladu s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, nacionalno pravo moraju tumačiti što je više moguće s obzirom na tekst i svrhu direktive u pitanju, kako bi ostvarila rezultat kojem potonja teži i time ispoštovala članak 288. treći stavak UFEU‑a (
29
).
67.
Unatoč tomu te uvažavajući razumna odstupanja između pravnih razmišljanja na nacionalnoj razini, moram priznati da razumijem i dijelim neke dvojbe koje je izrazio sud koji je uputio zahtjev.
68.
Kao prvo, čini se da argumenti njemačke vlade načelo dosljednog tumačenja rastežu do njegovih razumnih granica, ako ne i preko njih. Sud koji je uputio zahtjev u odluci kojom je taj zahtjev uputio ističe jasne i precizne zakonske rokove predviđene u nacionalnom pravu. Odgovor njemačke vlade jest da je te odredbe moguće „pretumačiti” kako bi bile u skladu s pravom Unije. Uzmimo samo jedan primjer: može li nacionalni sud usklađenim tumačenjem zaobići jasan zahtjev iz članka 45. stavka 1. StPO‑a da se povrat u prijašnje stanje mora zatražiti u roku od jednog tjedna od prestanka prepreke zbog koje je propušten rok te taj rok pretvoriti u dva tjedna?
69.
Samo se može podsjetiti na to da načelo usklađenog tumačenja ne može biti temelj za tumačenje nacionalnog prava koje je contra legem (
30
). Naravno, to će se ograničenje vjerojatno različito shvaćati u pojedinim pravnim sustavima. Međutim, prema mojem (možda neopravdano pozitivističkom i tekstualnom) mišljenju, pretvaranje jednog tjedna u dva tjedna teško se može smatrati pitanjem tumačenja, što vrijedi za sve precizne rokove. Može li dosljedno tumačenje jedan pretvoriti u dva? Moju zbunjenost u tom pogledu dodatno povećava činjenica da je njemačka vlada, kada je na raspravi upitana postoji li u vezi s time ikakav sudski presedan, uputila na jedan akademski komentar u prilog svojem argumentu, implicirajući da svi njemački suci čitaju taj komentar (i navodno se s njime slažu).
70.
Kao drugo, pitam se ne pretpostavlja li činjenica da se poštovanje članka 6. Direktive 2012/13 može osigurati samo tako da se nekoliko odredbi nacionalnog prava tumači u svjetlu prava Unije, neke od njih prilično nelogično, to da nacionalni sudovi i izvršna tijela iznimno dobro poznaju pravo Unije (te da su možda i iznimno pravno kreativni). Ako je to doista tako, što se, kada je riječ o potrebnom poznavanju prava Unije i sudske prakse, može samo pohvaliti, nužno se javlja još jedno pitanje: pitanje predvidljivosti i pravne sigurnosti, ne samo za te subjekte, nego također i osobito za moguće uključene građane Unije. Uzmimo očit primjer: ako sami njemački sudovi dvoje u pogledu pravilnog tumačenja primjenjivih postupovnih pravila, čemu svjedoči barem predmetni zahtjev za prethodnu odluku, kako se od poljskog vozača može očekivati da razumije svoj pravni položaj te da djeluje (u kratkom roku) kako bi zaštitio svoja prava? Ne zaboravimo da su nacionalni postupci u pitanju kaznene naravi (
31
).
71.
Kao treće, predmeti Covaci i Tranca odnosili su se na situacije u kojima se moguća povreda članka 6. Direktive 2012/13 dogodila u istom postupku u kojem je izdan kazneni nalog u pitanju. Međutim, primjena zaključaka Suda iz tih predmeta na situacije u kojima moguća povreda članka 6. Direktive 2012/13 u određenom postupku utječe na druge, kasnije postupke nije tako jednostavna kako to ovaj predmet ilustrira.
72.
Povreda optuženikova prava na informiranje o optužbama u kaznenom postupku doista može – kako to njemačka vlada tvrdi – zahvatiti povezani kazneni postupak. Unatoč tomu, pitam se bi li situacija mogla biti drukčija ako bi se, primjerice, povezani, kasniji postupak odnosio na usvajanje upravnih mjera. Što je s mogućim građanskim tužbama za naknadu štete utemeljenima na pravomoćnosti (prvog) kaznenog naloga? Naposljetku, što je s neizravnim učincima na privatnu sferu (
32
)? Predviđa li nacionalno zakonodavstvo dodatne mehanizme kojima bi se osumnjičenik ili optuženik mogao i na upravnoj i građanskoj razini odgovarajuće zaštititi od negativnih posljedica kaznenog postupka provedenog protivno članku 6. Direktive 2012/13? Ako ne predviđa, u tim bi se situacijama mogao pojaviti problem ekvivalentnosti.
73.
To pitanje stvari vraća tamo gdje su počele: na pitanje ekvivalentnosti i kvalitete dostave pismena u kaznenim predmetima. To je pitanje moguće najjednostavnije opisati na sljedeći način: je li (još uvijek) opravdano građane Unije koji ne borave u Njemačkoj načelno tretirati kao bjegunce i beskućnike (
33
) te u odnosu na te osobe uspostaviti pravnu fikciju prema kojoj državna tijela pismena dostavljaju vlastitim zaposlenicima, koji, kako se čini, imaju tek veoma „blagu” obvezu njihova prosljeđivanja? Znači li to, u praksi te u pomalo specifičnom slučaju izdavanja kaznenog naloga, da, dok osobe koje borave na njemačkom državnom području uživaju visoku razinu pravne zaštite, građani Unije, kako se čini, ne uživaju gotovo nikakvu?
74.
Stoga je moguće dvojiti o tome koliko će se dugo trenutačni dvotračni pristup dostavi kaznenih sudskih odluka još moći opravdavati, kako na razini Unije tako i na nacionalnoj razini.
75.
Na razini Unije ostvaruje se znatan napredak u uspostavi područja slobode, sigurnosti i pravde te, konkretnije, u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima. U skladu s člankom 82. stavkom 1. UFEU‑a, ta se politika temelji na načelu uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka te uključuje usklađivanje zakona i drugih propisa država članica u više relevantnih područja. Direktiva 2012/13 jedan je od akata koji su usvojeni, na temelju članka 82. stavka 2. UFEU‑a, u okviru takozvanog Stockholmskog programa (
34
). Zakonodavac Unije trenutačno razmatra nekoliko prijedloga novih akata u tom području, s ciljem daljnjeg jačanja načela uzajamnog povjerenja i povećanja razine upravne i pravosudne suradnje između tijela država članica.
76.
Istodobno tržišta usluga – uključujući poštanske usluge – postaju sve integriranija. U ovom kontekstu možda nije potrebno baviti se pravilima koja uređuju poštanske usluge u Europskoj uniji (
35
). Dovoljno je istaknuti, među ostalim, da društva kojima je povjereno izvršavanje obveza javne usluge moraju poštovati nekoliko zahtjeva iz prava Unije koji služe jamčenju minimalnog raspona nacionalnih ili prekograničnih usluga određene kvalitete (
36
). Smatram znakovitim da je njemačka vlada, kada je na raspravi upitana da objasni smisao svojeg drukčijeg (i složenog) sustava dostave sudskih pismena u kaznenim stvarima u inozemstvo te zašto u drugu državu članicu nije moguće poslati preporučenu pošiljku, jednostavno odgovorila da je taj sustav davno uspostavljen.
77.
S obzirom na taj razvoj, vjerojatno je da će se problemi ekvivalentnosti i proporcionalnosti ponovno pojaviti u budućnosti. Pretpostavljam da će s vremenom postati sve teže tvrditi da je prekogranično slanje preporučene pošiljke načelno sporije i/ili nesigurnije od slanja u neko odredište unutar iste države članice. U svakom slučaju, čak i ako bi to bilo točno, opravdano se može zapitati je li razlika između tih dviju situacija toliko značajna da opravda sustav poput onoga koji je uspostavljen nacionalnim zakonodavstvom koje se razmatra u ovom predmetu. Kako je to već navedeno, to zakonodavstvo sve građane Unije koji ne borave u Njemačkoj uvijek i automatski tretira kao izbjeglice ili osobe bez poznatog domicila. Zasigurno je moguće uspostaviti manje drastičan (odnosno proporcionalniji) sustav u odnosu na osobe koje borave u inozemstvu.
78.
Nadalje, takvu razinu zaštite na temelju prava Unije još je teže opravdati kada se u obzir uzmu drugi sustavi prekogranične dostave pismena. Primjerice, države članice moraju, u skladu s Uredbom (EZ) br. 1393/2007 (
37
), biti osobito stroge u pogledu dostave sudskih pismena građanske i trgovačke naravi u inozemstvo. Unutar tog sustava, kako ga Sud tumači, čak i najmanje pogreške u dostavi sudskih pismena, uključujući izostavljanje priloženog obrasca na odgovarajućem jeziku, mogu imati dalekosežne posljedice na postupak (
38
)
79.
Zasigurno je točno da dostava kaznenih sudskih pismena, za razliku od građanskih i trgovačkih sudskih pismena, uvelike nije usklađena. Iako je ta tvrdnja tehnički točna, ona naglašava neobičnu sistemsku okolnost da postoji veoma visoka razina zaštite kada je riječ o dostavi građanskih sudskih pismena, ali da ne postoji gotovo nikakva zaštita kada je riječ o takvim pismenima kaznene naravi.
80.
Naposljetku, iz perspektive dotične države članice isto je tako moguće upitati se u kojoj je mjeri rješenje iz presuda Covaci i Tranca, kako će se možda doraditi i potvrditi u ovom predmetu, u interesu ijedne države članice i izvršivosti odluka. Je li iz perspektive države članice poželjno: (i.) da postoji opasnost od toga da njezine kaznene sudske odluke dostavljene osobama koje borave u drugim državama članicama Unije budu u vječnom pravnom limbu; (ii.) da se ne mogu izvršiti ili da se mogu preispitati kada oni kojima su upućene za njih doznaju te ih odluče pobijati; (iii.) da se kasnije pravne radnje poduzete na temelju tih odluka, bilo da su one kaznene, upravne ili građanske, mogu osporavati ili čak poništiti; (iv.) da se u drugim državama članicama vjerojatno neće priznati ili izvršiti jer bi nadležna tijela tih država članica izvršenja mogla kaznene odluke koje su zapravo donesene u odsutnosti i bez znanja dotične osobe, koja stoga nije mogla ostvariti nikakvo pravo na obranu, smatrati problematičnima (
39
)? S obzirom na takve strukturne probleme, ne bi li možda bilo u interesu svih država članica da, čak i samostalno, preispitaju stvaran uzrok problema, to jest upitnu kvalitetu dostave pismena, umjesto da stavljaju nove zakrpe za specifične okolnosti sljedećeg pojedinačnog slučaja?
81.
Ukratko, malo je vjerojatno da će Sud olako promijeniti svoju sudsku praksu (niti bi to trebao učiniti), posebno onu koja se tiče nedavno riješenih pitanja. Međutim, smatram da je ovaj predmet krajnja točka do koje Sud može otići u proglašavanju nacionalnog zakonodavstva koje je očito problematično u smislu pravne zaštite građana Unije koji borave u državama članicama različitima od Njemačke sukladnim s pravom Unije. Ako Sudu nastave pristizati novi takvi predmeti, koji bi jasno potvrđivali već prepoznate probleme te upozoravali na daljnje nedostatke u cjelokupnom postupku, Sud će možda morati preispitati cijelo područje sudske prakse, uključujući i svoju polaznu pretpostavku, to jest da je dva sustava dostave, unatoč znatnoj razlici koja između njih postoji u smislu pravne zaštite, nekako ipak moguće smatrati „odvojenima, ali jednakima” (
40
). Pravni i činjenični dokazi koji se iznesu u novim predmetima mogli bi pokazati da te polazne pretpostavke možda nisu bile točne. Jedna je stvar jasna: dostava prema (pravnoj) fikciji ne smije i pravnu zaštitu građana Unije pretvoriti u fikciju.
V. Zaključak
82.
Predlažem da Sud na sljedeći način odgovori na prethodna pitanja koja je uputio Amtsgericht Kehl (Općinski sud u Kehlu, Njemačka):
–
članku 6. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku ne protivi se zakonodavstvo države članice prema kojem kazneni nalog izdan protiv osobe koja ne boravi u toj državi članici postaje pravomoćan nakon što se dostavi opunomoćeniku za primanje dostava, čak i ako optuženik nije znao za taj nalog, pod uvjetom: (i.) da se optuženiku nalog pravilno dostavi nakon što za njega dozna i da se optuženikov položaj u potpunosti vrati u prijašnje stanje te (ii.) da se optuženik ne smije proglasiti kazneno odgovornim za nepoštovanje mjera izrečenih tim nalogom zbog činjenice da od opunomoćenika za primanje dostava nije pokušao doznati o ishodu prethodnog postupka.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	SL 2012., L 142, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.)
(
3
)	Presude od 15. listopada 2015., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686) (u daljnjem tekstu: presuda Covaci) i od 22. ožujka 2017., Tranca i dr. (C‑124/16, C‑188/16 i C‑213/16, EU:C:2017:228) (u daljnjem tekstu: presuda Tranca)
(
4
)	S obzirom na to da je primarno pravo primjenjivo i relevantno unatoč postojanju posebnih odredbi sekundarnog prava. U kontekstu vozačkih dozvola i odnosa između odredbi Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje i nediskriminaciju i Direktive 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama (SL 2006., L 403, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 107.), vidjeti nedavnu presudu od 26. listopada 2017., I (C‑195/16, EU:C:2017:815).
(
5
)	Počevši s činjeničnim pitanjem profesionalnog svojstva optuženika i posljedičnim objašnjenjem u pogledu toga koje bi se odredbe Ugovora doista primjenjivale na njega (one o radnicima, one o poslovnom nastanu ili pak one o slobodi pružanja usluga)
(
6
)	Vidjeti bilješku 3. ovog mišljenja.
(
7
)	U skladu s načelom iura (Europaea) novit Curia (Europaea) – vidjeti u tom pogledu, primjerice, presudu od 19. rujna 2013., Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571, t. 40. i 41. i navedenu sudsku praksu).
(
8
)	Moje isticanje
(
9
)	U predmetnom slučaju na temelju članka 44. StPO‑a
(
10
)	Posebno vidjeti uvodne izjave 3., 8. i 41. Direktive 2012/13.
(
11
)	Moje isticanje
(
12
)	Presuda Covaci, t. 20.
(
13
)	Citiran u točki 12. ovog mišljenja
(
14
)	Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, t. 32.).
(
15
)	Vidjeti uvodnu izjavu 41. Direktive 2012/13 i, općenito, članak 52. stavak 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
(
16
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Covaci, t. 62. i presudu Tranca, t. 37.
(
17
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Covaci, t. 63. i presudu Tranca, t. 38.
(
18
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Covaci, t. 65. i presudu Tranca, t. 40.
(
19
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Covaci, t. 68.
(
20
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Tranca, t. 41. i 42.
(
21
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Covaci, t. 67. i presudu Tranca, t. 45. i 46.
(
22
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Tranca, t. 48. i 49.
(
23
)	Sud koji je uputio zahtjev osobito se poziva na članak 176., članak 178. stavak 1. točku 1. i članke 180. do 182. Zivilprozessordnunga (njemački Zakonik o kaznenom postupku).
(
24
)	S obzirom i na doseg predmeta, kako je opisan u točkama 23. do 27. ovog mišljenja
(
25
)	Vidjeti točke 41. do 43. ovog mišljenja.
(
26
)	Sa sigurnošću se može pretpostaviti da je malo vjerojatno da će čak i oni koji uživaju u Kafkinim romanima kao književnim djelima uživati i u položaju Josefa K., koji je progonjen (te čak i osuđen u odsutnosti) a da mu nikad nije rečeno zašto (Kafka, Franz, Der Proceß (Proces), 4. izdanje, Fischer, Frankfurt na Majni, 2011.).
(
27
)	To može ovisiti o posebnostima domaćeg pravnog sustava: primjerice, odluka može postati relativno pravomoćna, u smislu da njezina pravomoćnost ovisi o pravilnoj dostavi osobi u pitanju, ili može stupiti na snagu, ali se ukinuti na zahtjev. Koliko shvaćam, (ne)mogućnost takvog dogmatskog tumačenja u njemačkom pravu jedna je od točaka prijepora između suda koji je uputio zahtjev i njemačke vlade.
(
28
)	Sud koji je uputio zahtjev u tom zahtjevu navodi da to jest slučaj, što njemačka vlada nije osporila.
(
29
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Pfeiffer i dr. (C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 113. i navedenu sudsku praksu).
(
30
)	Vidjeti, primjerice, nedavnu presudu od 24. lipnja 2019., Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 74.).
(
31
)	Ovdje uopće neću ulaziti u zanimljivo pitanje o tome koje se informacije o njezinim pravima moraju dati osobi u položaju vozača te koja tijela i kada to moraju učiniti (te je li i na koji način eventualna takva obveza ispunjena u ovom predmetu).
(
32
)	Uzmimo samo jedan primjer: osoba se možda neće moći zaposliti u Njemačkoj jer je ranije kažnjavana, što, međutim, nije znala.
(
33
)	Valja reći da Njemačka nipošto nije jedina država članica koja se u nekim slučajevima dostave pismena oslanja na pravne pretpostavke ili čak fikcije. Međutim, smatram da je ona specifična po sustavu imenovanja opunomoćenika koji je, s jedne strane, ovlašten potpuno djelovati u ime osumnjičenika ili optuženika, ali istodobno nema gotovo nikakve obveze da s njime odgovarajuće komunicira. To cijeli pristup ostavlja na ničijoj zemlji: ne čini ni odgovarajuće zastupanje niti osigurava odgovarajuću dostavu.
(
34
)	Rezolucija Vijeća od 30. studenoga 2009. o planu jačanja postupovnih prava osumnjičenika ili optuženika u kaznenom postupku (SL 2009., C 295, str. 1.) i Europsko vijeće: „Stockholmski program – otvorena i sigurna Europa koja služi građanima i štiti ih”, t. 2.4. (SL 2010., C 115, str. 1.)
(
35
)	Osobito vidjeti Direktivu 97/67/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o zajedničkim pravilima za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici i poboljšanje kvalitete usluga (SL 1998., L 15, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 53.), kako je izmijenjena.
(
36
)	Osobito vidjeti uvodne izjave 11. i 13. Direktive 97/67.
(
37
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima („dostava pismena”), i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 (SL 2007., L 324, str. 79.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 171.)
(
38
)	Vidjeti, primjerice, presude od 16. rujna 2015., Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603) i od 2. ožujka 2017., Henderson (C‑354/15, EU:C:2017:157).
(
39
)	Za ilustraciju vidjeti (pri čemu ne iznosim nikakav sud o njegovoj primjenjivosti na ovaj predmet) članak 7. stavak 2. točku (g) Okvirne odluke Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne (SL 2005., L 76, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 69.).
(
40
)	To je bila polazna točka i u presudi Covaci i u presudi Tranca – vidjeti točke 41. i 42. ovog mišljenja.