62005CC0241_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Uznesením z 9. mája 2005 Conseil d’État (francúzska štátna rada) položila Súdnemu dvoru podľa článkov 68 ES a 234 ES otázku týkajúcu sa výkladu článku 20 ods. 1 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda (ďalej len „vykonávací dohovor“ alebo len „dohovor“), ktorý ustanovuje najdlhšie obdobie pohybu cudzincov nepodliehajúcich vízovej povinnosti na územiach zmluvných strán (ďalej len „schengenský priestor“).
2. Conseil d’État sa najmä pýta na definíciu pojmu „deň prvého vstupu“, čiže deň, od ktorého v zmysle článku 20 ods. 1 plynú „3 mesiace počas obdobia 6 mesiacov“, počas ktorých sa v zmysle dohovoru môže cudzinec voľne pohybovať v schengenskom priestore.
I – Právny rámec
A – Právo Spoločenstva
Pohyb cudzincov, ktorí nepodliehajú vízovej povinnosti v schengenskom priestore
3. Ako je známe, s cieľom „dosiahnuť zrušenie kontrol na spoločných hraniciach a uľahčiť pohyb tovaru a služieb“ cez tieto hranice uzavreli členské štáty Beneluxu, Francúzsko a Nemecko v roku 1985 Schengenskú dohodu(2) a v roku 1990 Dohovor, ktorým sa vykonáva táto dohoda(3) (ďalej len spolu „schengenské dohody“). K týmto dohodám následne pristúpili Taliansko, Španielsko, Portugalsko, Grécko, Rakúsko, Dánsko, Fínsko a Švédsko. Schengenské dohody a dohovory o pristúpení sú súčasťou tzv. schengenského acquis .
4. Pohyb cudzincov, ktorí nepodliehajú vízovej povinnosti v schengenskom priestore je upravený vo vykonávacom dohovore.
5. V zmysle článku 1 sa „cudzincom“ rozumie
„osoba, ktorá nie je štátnym príslušníkom jedného z členských štátov Európskych spoločenstiev“.
6. Článok 5 ods. 1 stanovuje:
„K pobytu v dĺžke do troch mesiacov môže byť cudzincovi povolený vstup na územie zmluvných strán, ak spĺňa nižšie uvedené podmienky:
a) musí mať jeden alebo niekoľko platných dokladov k prekročeniu hranice, ktoré stanoví Výkonný výbor;
b) pokiaľ sa vyžaduje, musí mať platné vízum;
c) musí prípadne predložiť doklady, ktoré potvrdzujú účel a okolnosti jeho pobytu, musí disponovať dostatočnými prostriedkami na úhradu obživy nielen na dobu pobytu, ale aj na spiatočnú cestu do krajiny pôvodu alebo pre tranzit do tretieho štátu, v ktorom je zaistené jeho prijatie alebo musí byť schopný získať tieto prostriedky legálnym spôsobom;
d) nesmie byť uvedený na zozname osôb, ktorým má byť zamietnutý vstup;
e) nesmie predstavovať nebezpečie pre verejný poriadok, verejnú bezpečnosť alebo pre medzinárodné vzťahy jednej zo zmluvných strán.“
7. Pokiaľ ide o to, čo je podstatné na účely tohto konania, je najmä potrebné poukázať na článok 20 ods. 1, ktorý znie:
„Cudzinci, ktorí nepodliehajú vízovej povinnosti sa môžu voľne pohybovať na území zmluvných strán, najviac však 3 mesiace počas doby 6 mesiacov odo dňa prvého vstupu a pokiaľ spĺňajú podmienky vstupu uvedené v článku 5 ods. 1 písm. a), c), d) a e).“
8. Okrem toho je potrebné pripomenúť, že príslušný protokol pripojený k Zmluve o Európskej únii a k Zmluve o založení Európskeho spoločenstva, zmeneným a doplneným Amsterdamskou zmluvou(4), začlenil tzv. schengenské acquis
do inštitucionálneho a právneho rámca Európskej únie. Na tento účel umožnil tento protokol trinástim signatárskym štátom schengenských dohôd, aby si medzi sebou založili užšiu spoluprácu v rámci pôsobnosti týchto dohôd a súvisiacich ustanovení. Okrem toho zveril Rade úlohu určiť právny základ pre každé z ustanovení alebo rozhodnutí, ktoré predstavujú schengenské acquis .
9. Podľa článku 2 a prílohy A k rozhodnutiu Rady 1999/436/ES(5) je právnym základom článku 20 ods. 1 dohovoru článok 62 ods. 3 ES.
Osobitné právne predpisy týkajúce sa rumunských štátnych príslušníkov
10. Rumunsko je uvedené v zozname štátov, ktorých štátni príslušníci sú podľa článku 1 ods. 2 nariadenia č. 539/2001(6) oslobodení od vízovej povinnosti „pre pobyty nepresahujúce celkom tri mesiace“ (pozri prílohu II).
B – Vnútroštátne právo
11. V čase, keď nastali skutkové okolnosti, ktoré sú predmetom konania vo veci samej, boli podmienky vstupu a pobytu cudzincov vo Francúzsku upravené v nariadení č. 45-2658 z 2. novembra 1945.(7)
12. Článok 22 tohto nariadenia znie:
„I – Zástupca štátu v rámci departementu a v Paríži policajný prefekt môžu na základe odôvodneného výnosu rozhodnúť o vyhostení cudzinca v týchto prípadoch:
1) ak cudzinec nemôže preukázať svoj zákonný vstup na francúzske územie, s výnimkou prípadu, že má platný doklad o pobyte;
…
II – Ustanovenia ods. I pododseku 1° sa uplatňujú na cudzincov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu Európskeho spoločenstva:
a) ak nespĺňajú podmienky vstupu upravené v článku 5 [Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda];
b) alebo ak pochádzajú priamo z územia štátu, ktorý je zmluvnou stranou tejto dohody a nemôžu preukázať svoj vstup na francúzske územie v súlade s ustanoveniami článku 19 ods. 1 alebo 2, článku 20 ods. 1, článku 21 ods. 1 alebo 2 Dohovoru [ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda];
…“
II – Skutkový stav a konanie
13. Z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pán Bot, rumunský štátny príslušník, niekoľkokrát vstúpil do schengenského priestoru.
14. Pán Bot sa zdržiaval najmä vo Francúzsku od 15. augusta do 2. novembra 2002 a potom opäť od konca novembra 2002 do konca januára 2003. Do Francúzska sa následne vrátil tak, že 23. februára 2003 prešiel Maďarskom a následne podľa svojho vyjadrenia Rakúskom a Nemeckom a 25. marca 2003 bol predvedený na políciu.
15. Dňa 26. marca 2003 prijal prefekt vo Val‑de‑Marne v súvislosti s týmto štátnym príslušníkom výnos o vyhostení na základe článku 22 ods. II písm. b) nariadenia č. 45‑2658.
16. Keďže Tribunal administratif de Melun (Správny súd v Melune) zamietol jeho návrh na zrušenie tohto výnosu, pán Bot sa obrátil na Conseil d’État. Keďže táto mala pochybnosti o výklade článku 20 ods. 1 vykonávacieho dohovoru, položila Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Ako je potrebné chápať pojem ‚deň prvého vstupu‘ v zmysle ustanovenia… článku 20 prvého odseku Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda, a najmä, má sa za ‚prvý vstup‘ na územie signatárskych štátov tohto dohovoru považovať každý vstup, ktorý sa uskutoční po uplynutí doby šiestich mesiacov, počas ktorej sa neuskutočnil žiadny iný vstup na toto územie, ako aj, v prípade cudzinca, ktorý uskutoční viacero vstupov na účely krátkodobých pobytov, každý vstup bezprostredne nasledujúci po uplynutí doby šiestich mesiacov počítanej odo dňa predchádzajúceho známeho ‚prvého vstupu‘?“
17. V konaní, ktoré sa takto začalo, predložili písomné pripomienky vlády Francúzska, Fínska, Českej republiky, Slovenska, ako aj Komisia.
III – Právna analýza
18. Ako je vidieť, článok 20 ods. 1 dohovoru stanovuje, že „cudzinci, ktorí nepodliehajú vízovej povinnosti sa môžu voľne pohybovať na území zmluvných strán, najviac však 3 mesiace počas doby 6 mesiacov odo dňa prvého vstupu“.
19. Fínska vláda a Komisia z dôvodov, ktoré budú ďalej uvedené (pozri body 34 až 41) navrhujú každá osobitný výklad pojmu „deň prvého vstupu“ ktorý je uvedený v citovanom ustanovení. Podľa fínskej vlády tento pojem odkazuje na prvý vstup cudzinca do schengenského priestoru v priebehu šiestich mesiacov predchádzajúcich poslednému vstupu. Podľa Komisie naopak označuje vstup cudzinca, ku ktorému došlo aspoň tri mesiace po jeho poslednom odchode. Komisia upresňuje, že v prípade vstupu, ktorý nastal pred tromi mesiacmi od posledného odchodu, by sa malo právo na pobyt vypočítať s prihliadnutím na časové obdobia, ktoré už strávil v schengenskom priestore počas posledných šiestich mesiacov.
20. Francúzska, česká a slovenská vláda sa domnievajú, že pojem „prvý vstup“ znamená vôbec prvý vstup cudzinca do schengenského priestoru a vstupy, ktoré nastanú následne s odstupom aspoň šiestich mesiacov jeden od druhého.
21. Pokiaľ ide o mňa, som naklonený stotožniť sa s týmto posledným riešením, a to nielen z gramatických a systematických dôvodov, ale aj preto, že sa mi zdá, že je viac v súlade s požiadavkou právnej istoty.
22. Keď začnem od tvrdení, ktoré vychádzajú z gramatického znenia, myslím, že francúzska, česká a slovenská vláda, ale aj Komisia správne zdôrazňujú, že z dotknutého ustanovenia vyplýva, že odo „dňa prvého vstupu“ cudzinca do schengenského priestoru „plynie“ doba šiestich mesiacov
„počas“ ktorej sa môže cudzinec voľne pohybovať na území zmluvných strán „najviac však 3 mesiace “.
23. Podľa tohto ustanovenia preto platí, že keď cudzinec vstúpi do schengenského priestoru, začne plynúť doba, ktorá uplynie po šiestich mesiacoch . Práve „počas“ týchto šiestich mesiacov sa môže cudzinec voľne pohybovať na území zmluvných strán, a to v priebehu nepretržitého obdobia troch mesiacov alebo počas viacerých kratších období, ktorých súčet však nesmie v žiadnom prípade prekročiť „najviac“ tri mesiace . Po vyčerpaní týchto takto vypočítaných troch mesiacov musí cudzinec opustiť územie zmluvných strán a bude sa tam môcť vrátiť iba v nasledujúcom šesťmesačnom období. Návrat cudzinca s odstupom aspoň šiestich mesiacov od „prvého vstupu“ predstavuje nový „prvý vstup“, od ktorého plynú vyššie uvedené doby šiestich a troch mesiacov.
24. Na podporu tohto výkladu môže byť uvedené aj tvrdenie systematického charakteru. Ako totiž uviedla francúzska vláda, vyššie uvedené riešenie sa zhoduje s riešením, ktoré sa ešte jasnejšie uvádza v dohovore, pokiaľ ide o cudzincov, ktorí podliehajú vízovej povinnosti.
25. V zmysle článku 19 ods. 1 dohovoru totiž „cudzinci, ktorí sú držiteľmi jednotného víza…, sa môžu voľne pohybovať na území všetkých zmluvných strán počas doby platnosti víza“, ktoré sa podľa článku 11 vzťahuje na „jeden alebo niekoľko vstupov, pričom ani trvanie jedného nepretržitého pobytu, ani celkové obdobie niekoľkých za sebou idúcich pobytov, nesmie byť odo dňa prvého vstupu viac ako 3 mesiace počas 6 mesiacov “.(8) Dohovor teda veľmi jasne priznáva cudzincom, ktorí podliehajú vízovej povinnosti, právo na pohyb na dobu troch mesiacov „počas šiestich mesiacov“ vypočítanú „odo dňa prvého vstupu“.
26. Podľa môjho názoru by bolo nelogické a protirečivé domnievať sa, že ten istý systém, založený tiež na oddelení nasledujúcich šiestich mesiacov, sa uplatňuje na cudzincov, ktorí podliehajú vízovej povinnosti, a nie na tých, ktorí takej povinnosti nepodliehajú. Naopak, pre týchto posledných by mali platiť reštriktívnejšie metódy výpočtu, ktoré navrhla fínska vláda a Komisia (a ktorými sa budem podrobnejšie zaoberať neskôr; pozri body 40 a 41) so skutočne nezvyčajným výsledkom, že menej priaznivé zaobchádzanie by sa vzťahovalo na subjekty, ktoré schengenský systém naopak zvýhodňuje. Cudzinci, ktorí nepodliehajú vízovej povinnosti sú totiž tí, ktorí pochádzajú z krajín, ktorým Spoločenstvo „hodnotením od prípadu k prípadu, rôznych kritérií súvisiacich, okrem iného, s nelegálnou imigráciou, verejným záujmom a bezpečnosťou a so zahraničnými vzťahmi Európskej únie“, priznáva priaznivé zaobchádzanie, ktoré spočíva práve v oslobodení od vízovej povinnosti (pozri odôvodnenie č. 5 nariadenia č. 539/2001).
27. Na druhej strane, navrhovaný výklad sa mi zdá byť viac v súlade so zásadou právnej istoty, ktorá ako je známe vyžaduje, aby „právne predpisy Spoločenstva boli jasné a ich uplatňovanie predvídateľné pre všetkých, ktorých sa týkajú“.(9) Prijatý výklad totiž dáva priestor veľmi jasnému systému, ktorý umožňuje na jednej strane vnútroštátnym správnym orgánom jednoducho a bez pochybností uplatňovať právne predpisy dohovoru a na druhej strane cudzincom, ktorí sa chcú voľne pohybovať v schengenskom priestore, „poznať svoje práva v plnom rozsahu a prípadne sa na ne odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi“.(10)
28. Teraz však musím zdôrazniť, že proti tu navrhovanému výkladu je možné uviesť dve dôležité námietky, na ktoré je potrebné prihliadnuť.
29. V prvom rade by sa dalo namietať, že ak sa právo na voľný pohyb cudzinca počíta podľa šesťmesačných samostatných a po sebe nasledujúcich období, cudzinec, ktorý sa v prvom šesťmesačnom období zdržiaval na danom území viac ako tri mesiace, má aj tak v nasledujúcom šesťmesačnom období právo na pohyb počas ďalších troch mesiacov. Porušenie, ktorého sa dopustil v prvom šesťmesačnom období, by v podstate nemohlo byť postihované v nasledujúcich šesťmesačných obdobiach.
30. To by sa napríklad mohlo stať práve v prípade pána Bota. Do schengenského priestoru vstúpil 15. augusta 2002. Uplatnením navrhnutého systému by koniec šesťmesačnej doby uplynul 15. februára 2003. V priebehu tohto obdobia sa pán Bot zdržiaval vo Francúzsku dlhšie ako tri mesiace (od 15. augusta 2002 do 2. novembra 2002 a od konca novembra 2002 do konca januára 2003). Napriek tomu by sa mohlo namietať, že v nasledujúcom období šiestich mesiacov (ktoré sa začalo novým „prvým vstupom“ 23. februára 2003) mohol pán Bot podľa môjho výkladu využívať nové právo na pohyb počas troch mesiacov. V deň, keď bol predvedený (25. marca 2003) mal teda ešte právo na takmer dva mesiace pobytu vo Francúzsku a v dôsledku toho nemal byť vyhostený.
31. Podľa môjho názoru je však potrebné túto námietku zamietnuť.
32. Pri výklade, s ktorým súhlasím, totiž obdobie šiestich mesiacov začaté novým „prvým vstupom“ zavádza nové právo na pobyt na tri mesiace (nepretržite alebo po častiach). Je však jasné, že začatie nového šesťmesačného obdobia nemá za následok „odpustenie“ porušenia schengenského právneho predpisu, ku ktorému došlo predtým. Toto porušenie aj naďalej existuje a ako také môže byť potrestané.
33. Aj ja sa teda rovnako ako francúzska vláda domnievam, že aj keď bola dotknutá osoba predvedená v inom šesťmesačnom období ako v tom, v ktorom sa dopustila porušenia právnej úpravy, môže byť členskými štátmi potrestaná prostredníctvom uplatnenia sankcií, ktoré sú na tento účel ustanovené v príslušných právnych poriadkoch, samozrejme pri dodržaní práva Spoločenstva a najmä zásady proporcionality.
34. Druhá námietka, ktorú vzniesli fínska vláda a Komisia, sa zdá byť citlivejšia.
35. Fínska vláda a Komisia vychádzajú zo správneho predpokladu, že bez ohľadu na šesťmesačné obdobia dohovor a nariadenie č. 539/2001 umožňujú cudzincom, ktorí nepodliehajú vízovej povinnosti, aby sa zdržiavali v schengenskom priestore počas období, ktorých celkové trvanie nepresahuje bezprostredne za sebou nasledujúce tri mesiace.
36. Podľa článku 5 dohovoru môže byť totiž vstup do schengenského priestoru povolený cudzincovi, ktorý „pokiaľ sa vyžaduje, musí mať platné vízum“ iba „k pobytu v dĺžke do troch mesiacov“. Toto absolútne obmedzenie je potom potvrdené v článku 10, ktorý stanovuje „jednotné vízum, platné pre územie všetkých zmluvných strán. …k pobytu v dĺžke do troch mesiacov “. Toto obmedzenie sa potom osobitne zdôrazňuje pre cudzincov, ktorí nepodliehajú vízovej povinnosti. Článok 1 ods. 2 a článok 2 prvá zarážka nariadenia č. 539/2001 totiž stanovujú, že štátni príslušníci tretích krajín uvedených v príslušnom zozname (medzi ktorými je Rumunsko) sú oslobodení od vízovej povinnosti, ale iba „pre pobyty nepresahujúce celkom tri mesiace “.
37. Z tohto súboru právnych predpisov teda vyplýva, že pobyt cudzincov, ktorí nepodliehajú vízovej povinnosti, nemôže v žiadnom prípade presiahnuť tri bezprostredne za sebou nasledujúce mesiace. Na dlhší pobyt si musia vybaviť príslušné povolenie alebo vnútroštátne víza, ktoré udeľujú členské štáty.(11)
38. K rovnakému záveru vedie aj článok 62 ods. 3 ES, ktorý je v zmysle rozhodnutia 1999/436/ES právnym základom článku 20 ods. 1 dohovoru (pozri bod 9 vyššie). Toto ustanovenie totiž Spoločenstvu umožňuje prijať „opatrenia na stanovenie podmienok, za ktorých sa štátni príslušníci tretích krajín môžu do troch mesiacov voľne pohybovať na území členských krajín“.(12) Článok 20 ods. 1 teda v žiadnom prípade nemožno vykladať tak, aby umožňoval cudzincom, ktorí nepodliehajú vízovej povinnosti, aby sa v členských štátoch zdržiavali dlhšie ako bezprostredne za sebou nasledujúce tri mesiace.
39. Podľa fínskej vlády a Komisie by vznikla práve takáto situácia, keby sa postupovalo podľa vyššie uvedeného výkladu článku 20 ods. 1.
40. Na tento účel uvádzajú nasledujúci príklad. Uvažujeme o cudzincovi, ktorý uskutoční svoj prvý vstup do schengenského priestoru 1. januára 2006 a odíde v ten istý deň. Táto osoba sa potom vráti na dotknuté územie 2. apríla a zotrvá tam až do uplynutia šesťmesačného obdobia, čiže do 30. júna (teda dva mesiace a tridsať dní). Dňa 1. júla sa začína nové šesťmesačné obdobie a z tohto dôvodu cudzinec ostane ďalšie tri mesiace v schengenskom priestore. Jeho pobyt sa tak predĺžil celkom na takmer šesť bezprostredne za sebou nasledujúcich mesiacov (presnejšie šesť mesiacov bez jedného dňa), a teda takmer o tri mesiace prekročil najvyššiu uvedenú hranicu.
41. Aby sa však zabránilo takýmto situáciám, fínska vláda a Komisia navrhujú dva rozdielne výklady článku 20 ods. 1 dohovoru.
42. Podľa Fínska by sa mal „prvý vstup“ zisťovať pomocou tohto logického postupu. Začína sa od dátumu posledného vstupu cudzinca do schengenského priestoru. Od tohto dňa sa spätne premietne obdobie šiestich mesiacov, aby sa zistilo, či už cudzinec vstúpil do schengenského priestoru. Ak je to tak, bol by „prvým vstupom“ v zmysle dohovoru prvý vstup cudzinca na toto územie v období šiestich mesiacov predchádzajúcich poslednému vstupu. Od takto zisteného „prvého vstupu“ by sa mali potom vypočítať obdobia troch a šiestich mesiacov stanovené v článku 20 ods. 1 a následne rozhodnúť, či v okamihu posledného vstupu cudzinec vyčerpal alebo nevyčerpal dni, ktoré má k dispozícii.
43. Ešte prepracovanejší sa mi zdá návrh riešenia Komisie. Aj ona považuje za východiskový bod posledný vstup cudzinca, aby sa zistilo, či pred týmto vstupom už vstúpil do schengenského priestoru. V kladnom prípade Komisia navrhuje nasledujúce rozlíšenie: ak medzi posledným vstupom a posledným odchodom uplynuli viac ako tri mesiace, posledný vstup je „prvým vstupom“ na účely dohovoru; ak naopak uplynuli menej ako tri mesiace, od posledného vstupu sa spätne premietne v čase obdobie šiestich mesiacov, aby sa zistilo, či v priebehu týchto šiestich mesiacov cudzinec už vyčerpal tri mesiace pobytu v schengenskom priestore.
44. Na základe toho musím uviesť, že hoci práve uvedené riešenia vychádzajú zo správneho predpokladu, úplne ma nepresvedčili.
45. Na výpočet dôb uvedených v článku 20 ods. 1 totiž obe nakoniec prehliadajú alebo považujú za vedľajší pojem „prvý vstup“, ktorý toto ustanovenie považuje za dies a quo
(začiatok doby) a naopak, zdôrazňujú pojem „posledný vstup“, ktorý citované ustanovenie ani neuvádza.
46. Okrem toho sa mi zdá, že tieto riešenia sú mimoriadne zložité a aj preto nie sú veľmi v súlade s požiadavkami jasnosti a právnej istoty, ktorými sa, ako bolo uvedené vyššie (pozri bod 27), musí vyznačovať právna úprava Spoločenstva, a teda aj schengenské acquis
ako jeho súčasť.
47. V ten deň, keď sa cudzinec objaví na schengenskej hranici (tzv. posledný vstup), by príslušníci polície museli na základe údajov, ktoré sú k dispozícii, vykonať veľmi zložité výpočty. Iba po vykonaní týchto výpočtov by mohli a museli v ten istý deň oznámiť cudzincovi, či má ešte k dispozícii ďalšie dni na voľný pohyb po schengenskom priestore alebo naopak, či už tieto dni boli vyčerpané. V konečnom dôsledku by uplatňovanie dohovoru bolo extrémne zložité pre vnútroštátne správne orgány a málo predvídateľné pre jednotlivcov.
48. Okrem toho sa mi zdá, že tieto dve práve kritizované riešenia sa nedajú odôvodniť ani skutočnosťou, že sú ako jediné schopné zaručiť dodržiavanie vyššie spomínanej najdlhšej doby bezprostredne za sebou nasledujúcich troch mesiacov (pozri body 34 až 36).
49. Domnievam sa totiž, že na rozdiel od toho, čo tvrdí najmä fínska vláda, riešenie, s ktorým súhlasím, založené na samostatných a po sebe nasledujúcich šesťmesačných obdobiach, v rámci ktorých je cudzinec oprávnený na trojmesačný pobyt (nepretržitý alebo po častiach), samo osebe vylučuje porušenie tejto najdlhšej hranice.
50. Vysvetlím to. Riešenie, ktorého sa zastávam, za „prvý vstup“ určuje prvý vstup cudzinca do schengenského priestoru a ďalšie nasledujúce vstupy, ktoré nastali aspoň o šesť mesiacov neskôr. To znamená, že po skončení prvého šesťmesačného obdobia sa druhé nezačne automaticky, ale začne plynúť až od nového „prvého vstupu“ cudzinca.
51. Inými slovami, zdržiavanie sa cudzinca na danom území v okamihu uplynutia šesťmesačného obdobia nespôsobuje nové začatie nasledujúceho šesťmesačného obdobia. Aby sa tak stalo, je potrebné, aby pri uplynutí tohto obdobia cudzinec zo schengenského priestoru odišiel a potom sa tam vrátil. Tým sa nevyhnutne preruší nepretržitosť šesťmesačných období a vylúči sa tak riziko, že „pripájaním“ posledných mesiacov prvého šesťmesačného obdobia k prvým mesiacom nasledujúceho poruší cudzinec absolútnu dobu celkom troch bezprostredne za sebou nasledujúcich mesiacov (pozri príklad uvedený v bode 38).
52. Podľa Komisie však povinnosť cudzinca odísť zo schengenského priestoru na konci šesťmesačného obdobia v skutočnosti nestačí na zabezpečenie dodržiavania tejto doby. Cudzinec by totiž ľahko mohol: i) zdržiavať sa na danom území posledné dva mesiace a tridsať dní prvého šesťmesačného obdobia; ii) odísť a vrátiť sa do schengenského priestoru deň po odchode, a teda domáhať sa voľného pohybu počas ďalších troch mesiacov. Takto by sa cudzincovi umožnilo jednoducho obchádzať schengenský právny predpis, pretože odchodom na iba jediný deň by sa mohol voľne pohybovať takmer šesť bezprostredne po sebe nasledujúcich mesiacov.
53. Aj v tomto prípade vychádza námietka Komisie zo správneho predpokladu, a teda z potreby zabrániť jednoduchému obchádzaniu právneho predpisu Spoločenstva. Je totiž jasné, že uplatňovanie ustanovení Spoločenstva „nie je možné rozšíriť tak, že zakrýva zneužitia“ zo strany jednotlivcov.(13)
54. Zdá sa mi však, že táto potreba sa môže dodržiavať aj iným spôsobom bez toho, aby bolo potrebné úplne meniť pôsobnosť článku 20 ods. 1 dohovoru.
55. Domnievam sa totiž, že skôr ako predpokladať zložitý mechanizmus, ktorý je navyše v rozpore so znením dotknutého ustanovenia, je možné vykladať ho v tom zmysle, že umožňuje vnútroštátnym správnym orgánom a vnútroštátnym súdom zistiť prípad od prípadu, či cudzinec mal v úmysle vytvoriť si protiprávne podmienky, aby mohol využívať práva, ktoré sú mu priznané, a keď to zistia, nepriznať mu tieto práva.
56. V tejto súvislosti pripomínam, že Súdny dvor už uvažoval o možnosti postihnúť zneužívajúce konanie, pričom na tento účel vyžadoval zistenie dvoch okolností. Po prvé sa musí zistiť „súbor objektívnych okolností, z ktorých vyplýva, že napriek formálnemu dodržaniu podmienok ustanovených právnou úpravou Spoločenstva nebol dosiahnutý cieľ tejto právnej úpravy“ a po druhé „subjektívny prvok spočívajúci v úmysle získať výhodu vyplývajúcu z právnej úpravy Spoločenstva tým, že sa umelo vytvárajú podmienky potrebné na jej získanie“.(14)
57. Domnievam sa, že na tomto základe sa môže predpoklad (pravdupovediac, trochu akademický), na ktorý poukázala Komisia, podľa ktorého by mohol cudzinec pri uplynutí šesťmesačného obdobia odísť zo schengenského priestoru a potom sa tam vrátiť na druhý deň, posudzovať vnútroštátnymi správnymi orgánmi a vnútroštátnymi súdmi ako indícia obchádzania ustanovení dohovoru, ktoré má za cieľ dosiahnuť protiprávnu výhodu, čiže pobyt na dotknutom území, ktorého dĺžka presahuje povolenú dobu celkom troch bezprostredne po sebe nasledujúcich mesiacov. V takom prípade sa domnievam, že vnútroštátne orgány by mali zamietnuť vstup cudzincovi, alebo ak už k nemu došlo, považovať ho za protiprávny.
58. Zastávam názor, že s takouto úpravou sa článok 20 ods. 1 dohovoru môže vykladať v tom zmysle, že sa lepšie zhoduje so znením ustanovenia bez toho, aby nastali riziká, ktoré uviedla Komisia.
59. Na záver sa preto domnievam, že „prvým vstupom“ podľa článku 20 ods. 1 dohovoru sa musí rozumieť vôbec prvý vstup cudzinca, ktorý nepodlieha vízovej povinnosti do schengenského priestoru, ako aj vstupy uskutočnené následne s odstupom aspoň šiestich mesiacov jeden od druhého.
IV – Návrh
60. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú položila Conseil d’État, takto:
Podľa článku 20 ods. 1 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda, sa „prvým vstupom“ musí rozumieť vôbec prvý vstup cudzinca, ktorý nepodlieha vízovej povinnosti do schengenského priestoru, ako aj vstupy uskutočnené následne s odstupom aspoň šiestich mesiacov jeden od druhého.
(1) .
(2)
–	Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 13; Mim. vyd. 19/002, s. 3).
(3)
–	Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom odstraňovaní kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9).
(4)
–	Protokol, ktorým sa začleňuje schengenské acquis
do rámca Európskej únie.
(5)
–	Rozhodnutie Rady, ktorým sa v súlade s príslušnými ustanoveniami Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva a Zmluvy o Európskej únii stanovuje právny základ pre všetky ustanovenia alebo rozhodnutia, ktoré tvoria schengenské acquis (Ú. v. ES L 176, s. 17; Mim. vyd. 19/001, s. 152).
(6)
–	Nariadenie Rady (ES) č. 539/2001 z 15. marca 2001 uvádzajúce zoznam tretích krajín, ktorých štátni príslušníci musia mať víza pri prekračovaní vonkajších hraníc členských štátov, a krajín, ktorých štátni príslušníci sú oslobodení od tejto povinnosti (Ú. v. ES L 81, s. 1; Mim. vyd. 19/004 s. 65) zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 2414/2001 zo 7. decembra 2001 (Ú. v. ES L 327, s. 1; Mim. vyd. 19/004 s. 172).
(7)
–	Nariadenie č. 45‑2658 z 2. novembra 1945 o podmienkach vstupu a pobytu cudzincov vo Francúzsku naposledy zmenené a doplnené zákonom č. 2002-305 zo 4. marca 2002.
(8)
–	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(9)
–	Pozri najmä rozsudky z 22. februára 1984, Kloppenburg, 70/83, Zb. s. 1075, bod 11; z 15. decembra 1987, Írsko/Komisia, 325/85, Zb. s. 5041, bod 18; zo 16. júna 1993, Francúzsko/Komisia, C‑325/91, Zb. s. I‑3283, bod 26, a zo 16. októbra 1997, Banque Indosuez a i., C‑177/96, Zb. s. I‑5659, bod 27.
(10)
–	Rozsudok z 9. apríla 1987, Komisia/Taliansko, 363/85, Zb. s. 1733, bod 7.
(11)
–	Pozri v tomto zmysle článok 63 ods. 3 písm. a) ES a článok 18 Dohovoru.
(12)
–	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(13)
–	Pozri rozsudky z 11. októbra 1977, Cremer, 125/76, Zb. s. 1593, bod 21, a zo 14. decembra 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, Zb. s. I‑11569, bod 51.
(14)
–	V tomto zmysle pozri rozsudky Emsland-Stärke, už citovaný, body 52 až 54. Pozri tiež rozsudky z 21. septembra 1983, Deutsche Milchkontor, 205/82 až 215/82, Zb. s. 2633, body 17 až 25, ako aj 35 až 39; z 15. mája 1986, Johnston, 222/84, Zb. s. 1651, body 17 až 21; z 8. februára 1996, FMC a i., C‑212/94, Zb. s. I‑389, body 49 až 51, a z 15. júna 2000, ARCO Chemie Nederland a i., C‑418/97 a C‑419/97, Zb. s. I‑4475, bod 41.