62011CC0267
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 31. januára 2013 (
1
)
Vec C‑267/11 P
Európska komisia
proti
Lotyšskej republike
ďalší účastník konania:
Česká republika
„Odvolanie — Smernica 2003/87/ES — Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov — Národný alokačný plán emisných kvót Lotyšska na roky 2008 až 2012 — Nový plán — Nekonanie Komisie“
I – Úvod
1.
Podľa smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve (
2
) v jej znení relevantnom pre toto odvolanie prislúcha členským štátom povinnosť vytvárať národné alokačné plány pre kvóty emisií a predložiť ich Komisii. Komisia mohla celkom alebo čiastočne zamietnuť plán v lehote troch mesiacov. Všeobecný súd v ustálenej judikatúre vychádzal z toho, že sa plán stane právoplatným a podlieha uplatneniu prezumpcie legálnosti, ktorá umožní členskému štátu ho vykonať, ak sa Komisia nevyjadrila v stanovenej lehote. (
3
)
2.
V prejednávanom prípade Komisia najprv včas zamietla lotyšský plán na roky 2008 až 2012. Neskôr predložilo Lotyšsko nový plán, ktorý okrem iného predpokladal pridelenie oveľa väčšieho množstva emisií, než schválila Komisia vo svojom prvom rozhodnutí.
3.
Tento plán Komisia nezamietla v priebehu troch mesiacov, ale až výrazne neskôr. Po podaní žaloby Lotyšskou republikou Všeobecný súd konštatoval, že nový lotyšský plán sa stal uplynutím trojmesačnej lehoty právoplatným a zrušil druhé zamietavé rozhodnutie Komisie. (
4
)
4.
Proti tomuto rozsudku sa Komisia odvolala. Je potrebné objasniť, či sa stal druhý návrh plánu, o ktorý v tomto prípade ide, tri mesiace po oznámení právoplatným, ak ho Komisia nezamietla.
II – Právny rámec
5.
Smernica 2003/87 preberá medzinárodné dohovory o ochrane klímy. Ide o Rámcový dohovor Organizácie Spojených národov o klimatických zmenách uzavretý 9. mája 1992 v New Yorku, ktorý bol schválený v mene Európskych spoločenstiev rozhodnutím 94/69/ES (
5
), a Kjótsky protokol k Rámcovému dohovoru, prijatý 11. decembra 1997 (rozhodnutie 1/CP.3 „prijatie Kjótskeho protokolu k Rámcovej dohode…“), ktorý bol schválený rozhodnutím 2002/358/ES (
6
).
6.
Podľa článku 1 smernice 2003/87:
„Táto smernica zriaďuje systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve… na podporu znižovania emisií skleníkových plynov finančne a ekonomicky výhodným spôsobom.“
7.
Článok 9 smernice 2003/87/ES znie:
„1.   Pre každé obdobie uvedené v článku 11 ods. 1 a 2 vypracuje každý členský štát národný plán, ktorý uvedie celkové množstvo kvót, ktoré plánuje prideliť pre uvedené obdobie a ako ich navrhuje rozdeliť. Plán musí byť založený na objektívnych a transparentných kritériách, vrátane tých, ktoré sú uvedené v prílohe III pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti. Komisia vypracuje najneskôr do 31. decembra 2003, bez toho, aby bola dotknutá zmluva, usmernenie o vykonávaní kritérií uvedených v prílohe III.
Pre obdobie uvedené v článku 11 ods. 1 sa plán zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr do 31. marca 2004. Pre nasledujúce obdobia sa plán zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr osemnásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia.
2. …
3.   Do troch mesiacov od oznámenia národného alokačného plánu členským štátom podľa odseku 1 môže Komisia tento plán alebo ktorýkoľvek z jeho aspektov zamietnuť na základe nekompatibility s kritériami uvedenými v prílohe III alebo s článkom 10. Členský štát prijme rozhodnutie podľa článku 11 ods. 1 alebo 2 len v prípade, ak sú navrhované zmeny a doplnenia prijaté Komisiou. Komisia uvedie dôvody v prípade každého zamietnutého návrhu.“
8.
Podľa ustanovenia článku 11 ods. 2 smernice 2003/87:
„Pre päťročné obdobie začínajúce 1. januára 2008 a pre každé nasledujúce päťročné obdobie rozhodne každý členský štát o celkovom množstve kvót, ktoré pridelí pre dané obdobie a začne s procesom prideľovania týchto kvót prevádzkovateľom jednotlivých zariadení. Toto rozhodnutie musí byť prijaté aspoň dvanásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia a musí byť založené na národnom alokačnom pláne vytvorenom podľa článku 9 a v súlade s článkom 10 pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti.“
9.
Príloha III smernice 2003/87 stanovuje dvanásť kritérií uplatniteľných na národné alokačné plány. Kritériá č. 1 až 3 prílohy III znejú takto:
„1.
Celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť na relevantné obdobie je v súlade so záväzkom členského štátu obmedzovať svoje emisie podľa rozhodnutia 2002/358/ES a Kjótskeho protokolu, pri zohľadnení na jednej strane podielu celkových emisií, ktoré tieto predstavujú v porovnaní s emisiami zo zdrojov, ktoré nepokrýva táto smernica a na druhej strane národné energetické politiky a malo by byť v súlade s národným programom klimatických zmien“. Celkové množstvo kvót, ktoré sa má prideliť, nesmie byť väčšie ako bude pravdepodobne potrebné na striktné uplatňovanie kritérií tejto prílohy. Do roku 2008 je toto množstvo konzistentné s cestou k dosiahnutiu alebo prekročeniu cieľa každého členského štátu podľa rozhodnutia 2002/358/ES a Kjótskeho protokolu.
2.
Celkové množstvo kvót, ktoré sa má prideliť, je v súlade s hodnoteniami skutočného a plánovaného pokroku smerom k plneniu príspevkov členských štátov k záväzku spoločenstva prijatého podľa rozhodnutia 93/389/EHS.
3.
Množstvá kvót, ktoré sa majú prideliť, sú v súlade s potenciálom, vrátane technického potenciálu, činností, na ktoré sa vzťahuje tento systém na znižovanie emisií. Členské štáty môžu rozdeľovanie kvót založiť na priemerných emisiách skleníkových plynov na výrobok pri každej činnosti a na dosiahnuteľný pokrok pri každej činnosti.“
III – Okolnosti predchádzajúce sporu
10.
Listom zo 16. augusta 2006 oznámila Lotyšská republika Komisii Európskych spoločenstiev v súlade s článkom 9 ods. 1 smernice 2003/87 svoj národný alokačný plán na roky 2008 až 2012 (ďalej len „NAP“). Podľa NAP zamýšľala Lotyšská republika prideliť svojmu priemyslu, na ktorý sa vzťahuje príloha I smernice 2003/87, celkový ročný priemer 7,763883 milióna ton ekvivalentu oxidu uhličitého.
11.
Komisia tento plán zamietla 29. novembra 2006. Požadovala znížiť celkové množstvo kvót, ktoré sa prideľujú v rámci systému Spoločenstva, o 4,480580 milióna ton ekvivalentu oxidu uhličitého tak, aby neprekročilo 3,283303 milióna ton ekvivalentu oxidu uhličitého.
12.
Listom z 29. decembra 2006 Lotyšská republika oznámila Komisii revidovaný NAP, ktorý stanovoval pridelenie celkového ročného priemeru na 6,253146 milióna ton ekvivalentu oxidu uhličitého.
13.
Listom z 30. marca 2007 napísaným v anglickom jazyku Komisia konštatovala, že informácie obsiahnuté v revidovanom NAP boli neúplné, a požiadala Lotyšskú republiku, aby odpovedala na niektoré otázky a poskytla jej doplňujúce informácie. Po odpovedi Lotyšskej republiky vydala Komisia 13. júla 2007 rozhodnutie K(2007) 3409 o zmene národného alokačného plánu emisných kvót skleníkových plynov oznámeného Lotyšskou republikou v súlade so smernicou 2003/87 (ďalej len „sporné rozhodnutie“). Komisia určila, že v pláne uvedené pridelenie kvót prekračuje celkové prípustné množstvo 2,825030 milióna ton ekvivalentu oxidu uhličitého.
IV – Konanie pred Všeobecným súdom a návrhy
14.
Lotyšsko podalo proti spornému rozhodnutiu žalobu a podporili ho Litva a Slovensko. Spojené kráľovstvo podporilo Komisiu.
15.
Všeobecný súd sa zaoberal iba jedným zo štyroch žalobných dôvodov, totiž námietkou, že Komisia nerozhodla včas. Konštatoval, že nový lotyšský NAP sa stal právoplatným uplynutím troch mesiacov po jeho oznámení, keďže Komisia ho včas nezamietla. Preto zrušil sporné rozhodnutie rozsudkom z 22. marca 2011, Lotyšsko/Komisia (T‑369/07) (ďalej len „napadnutý rozsudok“).
16.
Komisia proti tomuto rozsudku podala odvolanie a navrhuje, aby Všeobecný súd:
1.
zrušil napadnutý rozsudok a
2.
zaviazal Lotyšskú republiku na náhradu trov konania.
17.
Lotyšská republika navrhuje, aby Všeobecný súd zamietol odvolanie.
18.
Návrh Lotyšska podporuje Česká republika, ktorú predseda Súdneho dvora uznesením z 29. septembra 2011 pripustil do konania ako vedľajšieho účastníka.
19.
Účastníci konania predložili písomné pripomienky a 16. januára 2013 sa s výnimkou Českej republiky zúčastnili ústneho pojednávania.
V – Právne posúdenie
A – O odvolaní
20.
Podľa znenia smernice 2003/87 uplatniteľného v konaní vo veci samej vypracujú členské štáty pre určité obdobia, v tomto prípade roky 2008 až 2012, alokačné plány pre emisné kvóty, ktoré plánujú prideliť, takzvané NAP. Oznámia plány Komisii, ktorá ich môže podľa článku 9 ods. 3 prvej vety smernice 2003/87 do troch mesiacov zamietnuť, pokiaľ nie sú zlučiteľné s určitými kritériami. V rozsahu, v akom Komisia nezamietne plány, sú základom pre pridelenie emisných kvót podnikom zahrnutým v smernici.
21.
Toto odvolanie sa týka zaobchádzania s druhým návrhom NAP, ktorý oznámilo Lotyšsko po tom, čo Komisia zamietla prvý návrh. Komisia kritizuje najmä to, že Všeobecný súd posudzoval sporné rozhodnutie týkajúce sa tohto druhého NAP tými istými kritériami ako rozhodnutie o prvom pláne. Preto najprv uvediem judikatúru Všeobecného súdu týkajúcu sa rozhodnutia o prvom návrhu plánu podľa článku 9 ods. 3 prvej vety smernice 2003/87 a následne preskúmam, či môže platiť aj pre rozhodnutie o druhom návrhu plánu.
1. O rozhodnutí o prvom návrhu plánu
22.
Článok 9 ods. 3 prvá veta smernice 2003/87 výslovne neupravuje následky prípadu, ak sa Komisia nevyjadrila v priebehu troch mesiacov k oznámenému plánu.
23.
Pokiaľ ide o prvý oznámený plán, Všeobecný súd opierajúc sa o svoju ustálenú judikatúru v bode 47 napadnutého rozsudku, uvádza, že plán sa bez zamietavého rozhodnutia Komisie vydaného v rámci tejto lehoty stane právoplatným a podlieha prezumpcii legálnosti, ktorá umožňuje členskému štátu ho vykonať.
24.
Tento výsledok pôsobí na prvý pohľad prekvapujúco. Podobné ustanovenia sa v práve Únie vyskytujú iba výnimočne – v oblasti štátnej pomoci a kontroly fúzií. V nich sa vyslovene uvádza, že oznámené opatrenie, to znamená pomoc alebo koncentrácia medzi podnikmi sa považuje za povolenú, ak sa Komisia nevyjadrí v rámci stanovenej lehoty. (
7
) Naopak článok 9 ods. 3 smernice 2003/87 neobsahuje žiadne výslovné ustanovenie tohto typu. No ani fikcia súhlasu, ktorá existuje v prípade predbežného posúdenia Komisie v oblasti štátnej pomoci, nespočíva vo výslovnej právnej úprave, ale na judikatúre Súdneho dvora, ktorá sa opiera o urgentnosť tohto posúdenia. (
8
)
25.
Judikatúra Všeobecného súdu k článku 9 ods. 3 prvej vete smernice 2003/87 sa opiera o obmedzené právomoci Komisie vykonávať kontrolu v súvislosti s NAP, (
9
) ako aj o urgentný charakter kontroly vykonávanej Komisiou. (
10
)
26.
Úzke právomoci Komisie sa podľa článku 9 ods. 3 prvej vety smernice 2003/87 prejavujú predovšetkým v tom, že podľa znenia tohto ustanovenia je Komisia oprávnená iba zamietnuť plán v rámci trojmesačnej lehoty a môže sa pri tom oprieť iba o určité kritériá. Okrem toho podľa článku 9 ods. 3 tretej vety si zamietnutie vyžaduje odôvodnenie. Súhlas s plánom však nie je potrebný.
27.
Nevyhnutnosť tejto lehoty vyplýva z časového harmonogramu smernice 2003/87, ktorý zdôraznilo Lotyšsko a Česká republika. Podľa neho sa Komisii oznamujú plány minimálne 18 mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia (
11
) a vykonajú sa najneskôr 12 mesiacov pred začiatkom dotknutého obdobia prideľovania emisných kvót (
12
).
28.
Ak Komisia prekročí svoju lehotu na rozhodnutie, je dôvod obávať sa, že dotknutý členský štát nebude môcť dodržať lehotu stanovenú na vykonanie plánu. Pokiaľ sa vypracovanie plánu – ako v prejednávanom prípade – výrazne omešká, treba sa dokonca obávať, že obdobie prideľovania začne predtým, než existuje konečný plán. Tento prípad smernica 2003/87 výslovne neupravuje. Za týchto okolností by sa to dalo chápať tak, že dotknuté priemyselné odvetvia členského štátu by až do prijatia a vykonania plánu nesmeli vypustiť vôbec žiadne skleníkové plyny.
29.
Preto je logicky v judikatúre Všeobecného súdu zakotvená fikcia povolenia prvého predloženého plánu po uplynutí lehoty. O tom, či musí byť zachovaná, sa v tomto prípade nemusí rozhodovať. Pretože Komisia to nespochybňuje.
2. O právnom základe rozhodnutia o druhom návrhu plánu
30.
Komisia skôr napáda tvrdenia Všeobecného súdu v bodoch 52 až 57 napadnutého rozsudku, že Lotyšsko predložilo nový plán, ktorý musí Komisia opätovne – rovnako ako prvý oznámený plán – podľa článku 9 ods. 3 prvej vety smernice 2003/87 preskúmať.
31.
Všeobecný súd pritom vychádza z faktu, že oznámenie druhého prepracovaného plánu sa v podstate neodlišuje od oznámenia prvého plánu, s čím súhlasí aj Lotyšsko a Česká republika. Preto musí lehota stanovená v článku 9 ods. 3 prvej vete smernice 2003/87 platiť rovnako pri oznámení obidvoch plánov.
32.
Komisia naopak tvrdí, že prijala rozhodnutie podľa článku 9 ods. 3 druhej vety smernice 2003/87, ktoré nepodlieha žiadnej lehote.
33.
Obsah tohto ustanovenia nie je jednoznačný. Upravuje, že členský štát prijme rozhodnutie podľa článku 11 ods. 1 alebo 2 len v prípade, ak sú navrhované zmeny a doplnenia prijaté Komisiou. V prípade uvedených napadnutých rozhodnutí členského štátu ide o vykonanie plánu.
34.
Ak by sa znenie článku 9 ods. 3 druhej vety smernice 2003/87 posudzovalo izolovane, bolo by možné domnievať sa, že sa plán dá vykonať iba v prípade, ak sa – po prvé – navrhnú zmeny a – po druhé – ak ich Komisia prijme. Takýto výklad by však bol nezmyselný. Prečo by sa mal každý plán povinne a so súhlasom Komisie meniť na účely jeho vykonania? Plán, ktorý nepotrebuje zmenu, je samozrejme možné priamo vykonať.
35.
Význam tohto ustanovenia vyplýva skôr z jeho kontextu, najmä zo súvislosti s článkom 9 ods. 3 prvou vetou smernice 2003/87. Môže ísť iba o zmenu plánov v zmysle tohto ustanovenia. Z tohto hľadiska môže ísť o dva prípady uplatnenia, a to o zmenu plánov, ktoré Komisia zamietla, a zmenu plánov, ktoré nezamietla.
36.
Posledný uvedený prípad je jednoduchý. Je jasné, že členské štáty nemôžu bez súhlasu Komisie meniť plány, ktoré Komisia nezamietla. V opačnom prípade by mohli článok 9 ods. 3 prvú vetu smernice 2003/87 obísť. Zmeny je preto možné vykonať iba po tom, čo ich Komisia schválila.
37.
V tomto prípade je neexistencia lehoty v článku 9 ods. 3 druhej vete smernice 2003/87 relatívne bezproblémová, keďže sa Komisia a členský štát už v zásade dohodli na pláne. Ak je to potrebné, môže členský štát plán najprv vykonať a prípadné zmeny dodatočne zohľadniť po odsúhlasení zo strany Komisie. Malo by postačovať, keď Komisia uskutoční konanie bez zbytočných prieťahov.
38.
Zmena plánu, ktorý Komisia zamietla, má naproti tomu inú povahu. Je nutná na účely vyhovenia námietkam Komisie. Existuje teda značne zvýšená naliehavosť v porovnaní s rozhodnutím o pôvodnom návrhu plánu: Komisia už totiž pôvodný plán zamietla. Je preto zakázané ho predbežne vykonať. A zostávajúci čas do začiatku uplatnenia plánu je dokonca zreteľne kratší než pri oznámení prvého plánu.
39.
Všeobecný súd preto v bodoch 52 až 57 napadnutého rozsudku uplatňuje lehotu podľa článku 9 ods. 3 prvej vety smernice 2003/87 a právne následky jej zmeškania na rozhodnutie podľa druhej vety: každé oznámenie bez ohľadu na to, či ide o návrh plánu, alebo zmeny, spôsobuje začiatok plynutia lehoty. Ak by sa Komisia nevyjadrila v rámci lehoty, stanú sa aj zmeny právoplatné.
40.
Všeobecný súd však v bodoch 52 a 53 napadnutého rozsudku spochybňuje skutočnosť, že podľa doslovného znenia oboch prvých viet článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 má oznámenie plánov a oznámenie zmien rozdielne právne účinky. Komisia môže zamietnuť plán, ale so zmenou musí súhlasiť ešte predtým, než sa smie vykonať.
41.
Tieto rozdiely v právnej úprave spočívajú v podstatnom rozdiele medzi prvým oznámením plánu a oznámením zmien. Tento rozdiel spočíva v rozhodnutí Komisie k prvému návrhu plánu.
42.
V odôvodnení tohto rozhodnutia Komisia už predstavila svoje stanovisko. V prejednávanom prípade osobitne požadovala, aby sa celková suma v rámci systému Spoločenstva prideľovaných kvót znížila zo 7,763883 milióna ton ekvivalentného oxidu uhličitého ročne uvedených v prvom návrhu plánu o 4,480580 milióna ton ekvivalentného oxidu uhličitého ročne, a obmedzila priemerný celkový počet kvót, ktoré sa majú udeliť, na 3,283303 milióna ton ekvivalentného oxidu uhličitého.
43.
Komisia v článku 2 a článku 3 ods. 2 svojho prvého rozhodnutia už uviedla, že nepodá voči zodpovedajúcim zmenám námietky. Vo vzťahu k iným návrhom zmien však v článku 3 ods. 3 upozornila na to, že vyžadujú súhlas.
44.
Prepracovaný plán stanovoval, že sa má prideliť takmer dvojnásobok kvót, než považuje Komisia za prípustné, totiž priemerne 6,253146 milióna ton ekvivalentného oxidu uhličitého ročne. Preto sa nedá vychádzať z predpokladu, že by Komisia s týmto plánom bez námietok súhlasila.
45.
Na rozdiel od názoru Všeobecného súdu v bodoch 54 a 55 napadnutého rozsudku nevedie myšlienka právnej istoty k inému záveru. Naopak, bolo by oveľa viac v súlade so zásadou právnej istoty dať za pravdu konštatovaniu v prvom rozhodnutí Komisie, ktoré Lotyšsko nenapadlo.
46.
Fikcia súhlasu nemôže byť v rozpore so skorším rozhodnutím odôvodnená naliehavosťou rozhodnutia o druhom pláne. Všeobecný súd síce správne zdôrazňuje v bodoch 54 a 55 napadnutého rozsudku záujem členských štátov na rýchlom rozhodnutí Komisie. Ak sa však členský štát vzdá napadnutia prvého zamietavého rozhodnutia a potom predloží nový návrh plánu, ktorý je zjavne taktiež nezlučiteľný s týmto rozhodnutím, nemôže preto v dobrej viere očakávať, že Komisia tento návrh bez námietok schváli.
47.
Okrem toho sa môže lehota troch mesiacov ukázať v určitých situáciách ako príliš krátka. Ak sa členský štát a Komisia nevedia dlhší čas dohodnúť, môže byť dokonca nevyhnutné reagovať v rámci podstatne kratších lehôt.
48.
Zdá sa veľmi spochybniteľné, že Komisia v prejednávanom prípade konala s potrebnou rýchlosťou. Následkom však nemôže byť predpoklad súhlasu, ktorý by bol v rozpore s jej predchádzajúcich rozhodnutím. Skôr malo Lotyšsko uplatniť žalobu na nečinnosť podľa článku 265 ZFEÚ a za daných okolností prípadne uplatniť aj predbežnú právnu ochranu.
49.
Následne rozsudok Všeobecného súdu je poznamenaný nesprávnym právnym posúdením v rozsahu, v akom v bode 60 určil, že druhý plán, ktorý Lotyšsko oznámilo, sa stal právoplatný uplynutím trojmesačnej lehoty.
50.
Na základe toho Všeobecný súd nemal vyhovieť tomuto žalobnému dôvodu Lotyšska a napadnutý rozsudok je potrebné zrušiť.
B – O žalobe pred Všeobecným súdom
51.
Podľa článku 61 prvého odseku druhej vety Štatútu Súdneho dvora Európskej únie môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje.
52.
Tak by to bolo bezpochyby vtedy, keby Lotyšsko svoju žalobu založilo na prekročení právomocí Komisie uvedených v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87. Súdny dvor totiž v súvislosti s Estónskom a Poľskom už rozhodol, že Komisia nie je oprávnená, ako v prejednávanom prípade, stanoviť maximálne množstvo emisií na základe svojej vlastnej techniky merania. (
13
) Keďže Lotyšsko takúto námietku nevznieslo, nachádza sa teda v rovnakej situácii ako zvyšných 24 členských štátoch, ktoré nespochybnili rozhodnutia Komisie k ich NAP pre roky 2008 až 2012, hoci sa dá predpokladať, že tieto rozhodnutia mali rovnaké právne vady.
53.
Naopak Lotyšská republika opiera svoju žalobu o štyri iné dôvody založené po prvé na porušení právomocí stanovených Zmluvou o ES v oblasti energetickej politiky, po druhé na porušení zásady zákazu diskriminácie, po tretie na porušení povinností vyplývajúcich z Kjótskeho protokolu a po štvrté na nedodržaní lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.
54.
Na základe vyššie uvedených skutočností nemožno štvrtému žalobnému dôvodu vyhovieť. Iné žalobné dôvody nepreskúmal ani Všeobecný súd a ani Súdny dvor. Podľa môjho názoru je možné tretí žalobný dôvod zamietnuť, ale o prvých dvoch žalobných dôvodoch nie je možné rozhodnúť, čo bude vysvetlené podrobnejšie nižšie.
1. O prvom žalobnom dôvode
55.
V prvom žalobnom dôvode Lotyšsko uvádza, že rozhodnutie Komisie zasahuje do právomocí ponechaných podľa článku 175 ods. 2 písm. c) Zmluvy o ES [teraz článok 192 ods. 2 písm. c) ZFEÚ] členským štátom v oblasti energetickej politiky. Podľa tohto ustanovenia vyžadujú environmentálne opatrenia významne ovplyvňujúce možnosť voľby členského štátu pri výbere medzi rôznymi energetickými zdrojmi a celkovou štruktúrou zásobovania energiou jednomyseľné rozhodnutie Rady po porade s Európskym parlamentom. Naopak právny základ smernice 2003/87 – článok 175 ods. 1 Zmluvy o ES (teraz článok 192 ods. 1 ZFEÚ) – upravuje spolurozhodovacie konanie, ktorému zodpovedá dnešný riadny legislatívny postup.
56.
Komisia s týmto tvrdením logicky nesúhlasí, pretože jej rozhodnutie sa zakladá iba na smernici 2003/87. Tvrdenia Lotyšska je však potrebné chápať v tom zmysle, že Komisia smernicu vyložila a uplatnila takým spôsobom, že jej rozhodnutie musí byť založené na inom právnom základe, a to článku 192 ods. 2 písm. c) ZFEÚ.
57.
Podľa judikatúry sa voľba právneho základu pre právny akt Únie musí opierať o objektívne okolnosti, ktoré možno preskúmať v rámci súdneho preskúmania, medzi ktoré patria cieľ a obsah právneho aktu. Pokiaľ opatrenie má dva ciele alebo obsahuje dve zložky, a ak jeden z týchto cieľov alebo jednu z týchto zložiek možno označiť za hlavný cieľ alebo hlavnú zložku, zatiaľ čo druhý cieľ alebo zložka má doplňujúcu povahu, musí byť akt založený na jedinom právnom základe, a to na tom, ktorý si vyžaduje hlavný alebo prevažujúci cieľ alebo zložku. (
14
)
58.
Komisia prijatím napadnutého rozhodnutia nemôže vykladať alebo uplatniť smernicu 2003/87 takým spôsobom, ktorým významne ovplyvní možnosť voľby členského štátu pri výbere medzi rôznymi energetickými zdrojmi a celkovú štruktúru zásobovania energiou. Jej právny základ naopak nie je spochybnený, ak sa vplyv smernice, aj keď významný, týka iba vedľajšej zložky alebo cieľa, teda ak by šlo určitým spôsobom o vedľajší efekt smernice.
59.
Nie je možné nezávisle od druhého tvrdenia, ktoré Komisia uviedla na svoju obranu, určiť, či sa Komisia na účely prijatia sporného rozhodnutia, opierala o výklad smernice 2003/87, ktorý je nezlučiteľný s jej právnym základom. Komisia si totiž myslí, že sporné rozhodnutie nemá významný vplyv na možnosť voľby Lotyšska pri výbere medzi rôznymi energetickými zdrojmi a na celkovú štruktúru zásobovania energiou.
60.
Na analýzu tohto tvrdenia by Súdny dvor musel preskúmať skutkové tvrdenia účastníkov konania. Keďže to je úlohou Všeobecného súdu, o tomto žalobnom dôvode nemožno rozhodnúť. (
15
)
2. O druhom žalobnom dôvode
61.
Druhý žalobný dôvod opiera Lotyšsko o fakt, že metóda hodnotenia uplatňovaná Komisiou znevýhodňuje členské štáty, ktorých emisie sú nízke. Komisia s týmito tvrdeniami nesúhlasí.
62.
Keďže aj tento žalobný dôvod si vyžaduje zanalyzovať skutkové tvrdenia, rovnako nie je možné o ňom rozhodnúť.
3. O treťom žalobnom dôvode
63.
Nakoniec sa Lotyšsko dovoláva skutočnosti, že spĺňa svoje povinnosti vyplývajúce z Kjótskeho protokolu. Komisia požaduje výraznejšie obmedzenie emisií skleníkových plynov. Toto je nezlučiteľné s prílohou III bodom 1 smernice 2003/87, podľa ktorej musí NAP spĺňať povinnosti vyplývajúce z protokolu.
64.
Komisia však správne kritizuje, že príloha III smernice 2003/87 obsahuje požiadavky týkajúce sa NAP, ktoré presahujú požiadavky vyplývajúce z protokolu. Príloha III body 2 a 3 predovšetkým požaduje, aby bol dosiahnuteľný pokrok pri znižovaní emisií základom pre množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť. Toto znižovanie nie je obmedzené požiadavkami, ktoré vyplývajú z Kjótskeho protokolu.
65.
Tento žalobný dôvod nemožno prijať, a preto sa musí zamietnuť.
4. Záver
66.
Vec je preto potrebné vrátiť Všeobecnému súd na rozhodnutie o prvých dvoch žalobných dôvodoch Lotyšska.
VI – O trovách konania
67.
Vzhľadom na to, že sa vec vracia späť Všeobecnému súdu, o trovách tohto odvolacieho konania treba rozhodnúť v konaní vo veci samej. (
16
)
VII – Návrhy
68.
Navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 22. marca 2011, Lotyšsko/Komisia (T‑369/07), sa zrušuje.
2.
Vec je preto potrebné vrátiť Všeobecnému súdu Európskej únie na rozhodnutie o prvých dvoch žalobných dôvodoch Lotyšska.
3.
O trovách konania sa rozhodne v konaní vo veci samej.
(
1
)	Jazyk prednesu: nemčina.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (Ú. v. EÚ L 275, s. 32; Mim. vyd. 15/007, s. 631), zmenená a doplnená smernicou 2004/101/ES Európskeho parlamentu a Rady z 27. októbra 2004 (Ú. v. EÚ L 338, s. 18). Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/29/ES z 23. apríla 2009, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 2003/87/ES s cieľom zlepšiť a rozšíriť schému Spoločenstva na obchodovanie s emisnými kvótami skleníkových plynov (Ú. v. EÚ L 140, s. 63), zrušila konanie, ktoré je preskúmavané v tejto veci, a udelila Komisii širšie oprávnenia.
(
3
)	Rozsudky z 23. novembra 2005, Spojené kráľovstvo/Komisia (T-178/05, Zb. s. II-4807, bod 55), a z 22. marca 2011, Lotyšsko/Komisia (T-369/07, Zb. s. II-1039, bod 47), ako aj uznesenie z 30. apríla 2007, EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisia (T-387/04, Zb. s. II-1195, bod 115).
(
4
)	Rozsudok Lotyšsko/Komisia (už citovaný v poznámke pod čiarou 3).
(
5
)	Rozhodnutie Rady z 15. decembra 1993 o uzavretí Rámcového dohovoru (Ú. v. ES L 33, s. 11; Mim. vyd. 11/019, s. 167).
(
6
)	Rozhodnutie Rady z 25. apríla 2002, ktoré sa týka schválenia Kjótskeho protokolu k Rámcovému dohovoru o klimatických zmenách a spoločnom plnení záväzkov z neho vyplývajúcich v mene Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 11/042, s. 24).
(
7
)	Pozri článok 4 ods. 6 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 stanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 93 Zmluvy o ES (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339) a článok 10 ods. 6 nariadenia Rady (ES) č. 139/2004 z 20. januára 2004 o kontrole koncentrácií medzi podnikmi (Nariadenie ES o fúziách) (Ú. v. EÚ L 24, s. 1; Mim. vyd. 08/003, s. 40).
(
8
)	Rozsudok z 11. decembra 1973, Lorenz (120/73, Zb. s. 1471, bod 4).
(
9
)	Všeobecným súdom určené hranice právomoci Komisie vykonávať kontrolu boli v zásade potvrdené v rozsudkoch z 29. marca 2012, Komisia/Poľsko (C‑504/09 P) a Komisia/Estónsko (C‑505/09 P).
(
10
)	Bod 54 napadnutého rozsudku.
(
11
)	Článok 9 ods. 1 smernice 2003/87.
(
12
)	Článok 11 ods. 2 smernice 2003/87.
(
13
)	Pozri rozsudky Komisia/Poľsko (už citovaný v poznámke pod čiarou 9, bod 76 a nasl.), a Komisia/Estónsko (už citovaný v poznámke pod čiarou 9, bod 78 a nasl.)
(
14
)	Rozsudky z 30. januára 2001, Španielsko/Rada (C-36/98, Zb. s. I-779, bod 58 a nasl.), a z 19. júla 2012, Parlament/Rada (C‑130/10, bod 42 a nasl.).
(
15
)	Rozsudok z 24. mája 2012, Formula One Licensing/ÚHVT (C‑196/11 P, bod 57).
(
16
)	Rozsudok z 13. októbra 2011, Deutsche Post/Komisia (C-463/10 P a C-475/10 P, Zb. s. I-9639, bod 83).