NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 16. októbra 2025(1)
Vec C‑458/24 [Daraa](i)
DO
proti
Bundesrepublik Deutschland
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Verwaltungsgericht Sigmaringen (Správny súd Sigmaringen, Nemecko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Azylová politika – Nariadenie (EÚ) č. 604/2013 – Určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu – Odklad prevzatia žiadateľov o azyl zodpovedným členským štátom – Neexistencia rizika neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania vyplývajúceho zo systémových chýb v konaní o azyle a podmienkach prijímania – Rozsah povinností členského štátu, ktorý požiadal o prevzatie žiadateľa a ktorý chce žiadateľa odovzdať – Neodovzdanie žiadateľa v stanovenej lehote – Prenesenie zodpovednosti “
I.      Úvod
1.        Spoločný európsky azylový systém je založený na prístupe, podľa ktorého je v zásade za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti na území členského štátu zodpovedný len jeden členský štát. Nariadenie (EÚ) č. 604/2013(2) (ďalej len „nariadenie Dublin III“) na tento účel stanovuje na jednej strane súbor kritérií na určenie a na druhej strane spravidla odovzdanie do zodpovedného členského štátu, ak je žiadosť podaná v inom štáte v Európskej únie.(3)
2.        Tento systém je založený na zásade vzájomnej dôvery, podľa ktorej sa zaobchádzanie so žiadateľmi o medzinárodnú ochranu v každom členskom štáte považuje za zaobchádzanie, ktoré je v súlade najmä s požiadavkami stanovenými v Charte základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).(4)
3.        Po rozsudku N. S. a i.(5), ktorý bol zakotvený v článku 3 ods. 2 druhom pododseku nariadenia Dublin III,(6) sa výnimka z tejto zásady vzájomnej dôvery, teda odovzdania do členského štátu označeného ako zodpovedný, uplatňuje vtedy, keď v tomto členskom štáte existujú systémové chyby v konaní o azyle a podmienkach prijatia žiadateľov o medzinárodnú ochranu, na základe ktorých hrozí žiadateľovi neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie v zmysle článku 4 Charty.
4.        Prejednávaná vec otvára otázku, či sa táto výnimka uplatňuje aj vtedy, keď podobne ako Talianska republika, členský štát označený ako zodpovedný, jednostranne odložil prevzatia a prijatia späť týchto žiadateľov, čím zabránil vykonaniu odovzdaní na svoje územie.
5.        Vzhľadom na to, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania nadväzuje na rozsudok Tudmur(7), poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť objasniť právne dôsledky takejto situácie v rámci výkladu nariadenia Dublin III.
II.    Právny rámec
A.      Nariadenie Dublin III
6.        Odôvodnenia 4 a 5 nariadenia Dublin III znejú:
„(4)      V záveroch z Tampere sa takisto konštatuje, že spoločný európsky azylový systém by mal zahŕňať z krátkodobého hľadiska jasnú a uplatniteľnú metódu na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl.
(5)      Takáto metóda by mala byť založená na objektívnych a spravodlivých kritériách ako pre členské štáty, tak aj pre dotknuté osoby. Mala by umožniť najmä rýchle určenie zodpovedného členského štátu, aby bol zaručený efektívny prístup k postupom na udelenie medzinárodnej ochrany a aby nebolo ohrozené rýchle vybavovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu.“
7.        Článok 3 tohto nariadenia, nazvaný „Prístup k postupu posudzovania žiadosti o medzinárodnú ochranu“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.      Členské štáty posúdia každú žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú podá štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti na území ktoréhokoľvek z nich, ako aj na hranici alebo v tranzitnom priestore. Žiadosť posúdi jeden členský štát, a to ten, ktorý je podľa kritérií stanovených v kapitole III označený ako zodpovedný.
2.      Keď nie je možné určiť žiaden zodpovedný členský štát na základe kritérií uvedených v tomto nariadení, je za jej posúdenie zodpovedný prvý členský štát, v ktorom bola žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná.
Ak nie je možné odovzdanie žiadateľa do členského štátu, ktorý je primárne určený za zodpovedný, pretože sa zo závažných dôvodov možno domnievať, že v konaní o azyle a podmienkach prijímania žiadateľov existujú v danom členskom štáte systémové chyby, na základe ktorých hrozí žiadateľom neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie v zmysle článku 4 [Charty], členský štát uskutočňujúci proces určovania zodpovedného členského štátu pokračuje v posudzovaní kritérií stanovených v kapitole III s cieľom zistiť, či iný členský štát nemôže byť určený ako zodpovedný.
Ak nemožno vykonať odovzdanie podľa tohto odseku do žiadneho členského štátu určeného na základe kritérií stanovených v kapitole III alebo do prvého členského štátu, v ktorom bola podaná žiadosť, stane sa zodpovedným členským štátom členský štát, ktorý uskutočňuje proces určovania zodpovedného členského štátu.“
8.        Kapitola III uvedeného nariadenia, ktorá obsahuje články 7 až 15, stanovuje kritériá týkajúce sa určenia zodpovedného členského štátu, medzi ktoré patrí aj kritérium prvej krajiny vstupu zakotvené v článku 13 ods. 1.
9.        Článok 18 toho istého nariadenia, ktorý sa nachádza v jeho kapitole V, sa týka povinností zodpovedného členského štátu a v odseku 1 písm. a) stanovuje, že „členský štát zodpovedný podľa tohto nariadenia je povinný za podmienok ustanovených v článkoch 21, 22 a 29 prevziať žiadateľa, ktorý podal žiadosť v inom členskom štáte“.
10.      Kapitola VI nariadenia Dublin III sa týka postupov na prevzatie a prijatie späť žiadateľov a obsahuje články 20 až 33 tohto nariadenia.
11.      Článok 29 uvedeného nariadenia s názvom „Modality a lehoty“ v odsekoch 1 a 2 uvádza:
„1.      Odovzdanie žiadateľa alebo inej osoby uvedenej v článku 18 ods. 1 písm. c) alebo d) zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom žiadajúceho členského štátu, po porade medzi dotknutými členskými štátmi, akonáhle to je prakticky možné a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania iným členským štátom o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby alebo konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak majú v súlade s článkom 27 ods. 3 odkladný účinok.
…
2.      Ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, zodpovedný členský štát bude zbavený svojej povinnosti prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu a táto zodpovednosť sa presunie na žiadajúci členský štát. Táto lehota sa môže predĺžiť najviac na jeden rok, ak sa odovzdanie nemohlo uskutočniť kvôli uväzneniu dotknutej osoby, alebo najviac na osemnásť mesiacov, ak je dotknutá osoba na úteku.“
B.      Nariadenie (ES) č. 1560/2003
12.      Článok 8 nariadenia Komisie (ES) č. 1560/2003 z 2. septembra 2003, ktoré ustanovuje podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov(8), nazvaný „Spolupráca pri prevozoch [odovzdaniach – neoficiálny preklad]“, v odseku 1 stanovuje:
„Je povinnosťou zodpovedného členského štátu umožniť uskutočnenie prevozu [odovzdania – neoficiálny preklad] žiadateľa o azyl čo najskôr, a zabezpečiť, aby sa mu v jeho ceste nebránili žiadne prekážky. …“
13.      Podľa článku 9 toho istého nariadenia s názvom „Odložené a oneskorené prevozy [odovzdania – neoficiálny preklad]“:
„1.      Zodpovedný členský štát je bezodkladne informovaný o každom odložení [odovzdania – neoficiálny preklad], či už kvôli odvolaniu, alebo opätovnému preskúmaniu s odkladným účinkom, alebo zo zdravotných dôvodov, napr. kvôli zlému zdravotnému stavu žiadateľa o azyl, kvôli nemožnosti dopravy, alebo preto, že žiadateľ o azyl zmenil svoj pôvodný postoj k prevozu [odovzdaniu – neoficiálny preklad].
1a.      Ak sa odovzdanie na žiadosť členského štátu vykonávajúceho odovzdanie pozdržalo, členský štát vykonávajúci odovzdanie a zodpovedný členský štát musia nadviazať kontakt na účely umožnenia organizácie nového odovzdania v najkratšom možnom čase v súlade s článkom 8 a najneskôr do dvoch týždňov od chvíle, kedy sa orgány dozvedeli o tom, že okolnosti, ktoré zapríčinili pozdržanie alebo odloženie, už viac nepretrvávajú. V takom prípade sa pred odovzdaním zašle aktualizované štandardné tlačivo na postúpenie údajov pred odovzdaním, ktoré je stanovené v prílohe VI.
2.      Členský štát, ktorý na základe jedného z dôvodov uvedených v článku 29 ods. 2 nariadenia (EÚ) č. 604/2013 nemôže uskutočniť odovzdanie v rámci bežnej lehoty šiestich mesiacov od dátumu akceptovania dožiadania o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby alebo konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak má odkladný účinok, informuje o tejto skutočnosti zodpovedný členský štát pred uplynutím tejto lehoty. V opačnom prípade za spracovanie žiadosti o medzinárodnú ochranu a za ostatné povinnosti podľa [nariadenia Dublin III] zodpovedá žiadajúci členský štát v súlade s článkom 29 ods. [2] uvedeného nariadenia.
…“
III. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
14.      Žalobca vo veci samej, sýrsky štátny príslušník, pricestoval do Nemecka 18. apríla 2023 a 26. apríla 2023 podal žiadosť o azyl. Na základe informácií obsiahnutých v databáze Eurodac bola Talianska republika označená ako členský štát zodpovedný za posúdenie tejto žiadosti.
15.      Dňa 27. apríla 2023 teda Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Spolkový úrad pre migráciu a utečencov, Nemecko, ďalej len „spolkový úrad“) zaslal Talianskej republike dožiadanie o prevzatie žalobcu vo veci samej podľa nariadenia Dublin III, na ktoré talianske orgány neodpovedali.
16.      Spolkový úrad rozhodnutím z 18. júla 2023 zamietol žiadosť žalobcu vo veci samej o azyl ako neprípustnú z dôvodu, že Talianska republika je zodpovedná za posúdenie tejto žiadosti, a nariadil jeho vyhostenie do Talianska.
17.      Dňa 27. júla 2023 žalobca vo veci samej podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania a ktorý rozhodnutím z 26. októbra 2023 nariadil odkladný účinok žaloby.
18.      Dvoma obežníkmi z 5. a 7. decembra 2022 talianska jednotka „Dublin“, ktorá je príslušným orgánom Ministerstva vnútra Talianska, informovala všetky ostatné jednotky „Dublin“ o tom, že Talianska republika dočasne a s výhradou výnimiek už neprevezme žiadateľov o medzinárodnú ochranu do Talianska v súlade s nariadením Dublin III.
19.      Podľa vnútroštátneho súdu je potrebné určiť, či sa z dôvodu tohto odmietnutia prevzatia Spolková republika Nemecko stala zodpovedným členským štátom podľa článku 3 ods. 2 druhého a tretieho pododseku nariadenia Dublin III. Rozhodnutie spolkového úradu by tak bolo protiprávne.
20.      Tento súd sa domnieva, že takéto odmietnutie predstavuje „systémové zlyhanie“ nariadenia Dublin III. Toto nariadenie vychádza z predpokladu založeného na vzájomnej dôvere, podľa ktorého členské štáty prevezmú žiadateľov, ktorí podali žiadosť o medzinárodnú ochranu, za ktorej posúdenie zodpovedajú. Vzhľadom na tento predpoklad a cieľ rýchleho vybavovania žiadostí je stanovenie členského štátu zodpovedného za prevzatie žiadateľov „podmienkou nepísaného uplatnenia“ článku 3 ods. 2 druhého pododseku uvedeného nariadenia. Odmietnutie prevzatia teda predstavuje porušenie tohto ustanovenia, a to bez ohľadu na podmienky prijímania v zodpovednom členskom štáte. Uvedené ustanovenie by teda mohlo viesť k preneseniu zodpovednosti na Spolkovú republiku Nemecko v prejednávanej veci.
21.      Za týchto okolností Verwaltungsgericht Sigmaringen (Správny súd Sigmaringen, Nemecko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 3 ods. 2 [nariadenia Dublin III] alebo toto nariadenie ako také vykladať v tom zmysle, že členský štát uskutočňujúci proces určovania zodpovedného členského štátu musí pokračovať vo svojom posudzovaní kritérií stanovených v kapitole III uvedeného nariadenia a sám sa stane zodpovedným aj v prípade, ak členský štát, ktorý je zodpovedný podľa týchto kritérií, nie je ochotný prevziať osoby, voči ktorým bolo vydané rozhodnutie o odovzdaní podľa tohto nariadenia?
2.      Platí táto povinnosť členského štátu, ktorý vedie konanie o určenie zodpovedného členského štátu, pokračovať v posudzovaní kritérií stanovených v kapitole III [nariadenia Dublin III] aj v prípade, ak v členskom štáte, ktorý nie je ochotný prevziať žiadateľov, neexistujú systémové chyby v zmysle článku 3 ods. 2 druhého pododseku tohto nariadenia, na základe ktorých hrozí žiadateľom neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie v zmysle článku 4 [Charty]?
3.      Má sa článok 33 ods. 1 [smernice 2013/32/EÚ(9)] vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa má žiadosť o azyl zamietnuť ako neprípustná aj v prípade, ak členský štát, ktorý je zodpovedný podľa [nariadenia Dublin III], nie je ochotný prevziať zodpovednosť?
4.      Má členský štát, ktorý určuje zodpovedný členský štát vychádzať z toho, že zodpovedný členský štát podľa [nariadenia Dublin III] nie je ochotný prevziať zodpovednosť, ak ministerstvo vnútra zodpovedného členského štátu písomne vyhlási, že dočasne neprevezme žiadne osoby, voči ktorým bolo vydané rozhodnutie o odovzdaní podľa tohto nariadenia, a ak tento členský štát následne zabráni ich prevzatiu?
5.      Porušuje odmietnutie zodpovedného členského štátu prevziať osoby, voči ktorým bolo vydané rozhodnutie o návrate podľa [nariadenia Dublin III], samo osebe a nezávisle od rizika, ktoré z neho vyplýva v zmysle článku 4 Charty, subjektívne práva dotknutej osoby? Stanovuje článok 27 ods. 1 tohto nariadenia účinný opravný prostriedok aj v prípade tohto porušenia subjektívnych práv?“
22.      Písomné pripomienky predložili žalobca vo veci samej, dánska, francúzska, talianska, rakúska a fínska vláda, ako aj Európska komisia. Dánska, nemecká, francúzska, talianska a fínska vláda, ako aj Komisia sa zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 18. júna 2025.
23.      V súlade s požiadavkou Súdneho dvora sa tieto návrhy obmedzia na analýzu prvej a druhej prejudiciálnej otázky.
IV.    Analýza
A.      Úvodné pripomienky k formulácii prejudiciálnych otázok a k štruktúre analýzy
24.      Keďže predmetom prvej a druhej prejudiciálnej otázky je výklad článku 3 ods. 2 nariadenia Dublin III v prípade odkladu odovzdania do členského štátu určeného ako zodpovedný, domnievam sa, že ich treba posudzovať spoločne.
25.      V tejto súvislosti poznamenávam, že hoci sa prvá prejudiciálna otázka týka bez ohľadu na odlišnosti výkladu tohto ustanovenia alebo nariadenia Dublin III „ako takého“, z jeho výkladu v spojení s druhou otázkou vyplýva, že pochybnosti vnútroštátneho súdu sa týkajú konkrétne druhého a tretieho odseku uvedeného ustanovenia, keďže chce vedieť, aké sú dôsledky jednostranného odkladu prevzatia zodpovednosti zo strany zodpovedného členského štátu, pokiaľ ide o povinnosti členského štátu, ktorý posudzuje kritériá zodpovednosti.
26.      Treba poznamenať, že článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia Dublin III, ktorý sa týka situácie, keď na základe kritérií uvedených v tomto nariadení nie je možné určiť žiadny zodpovedný členský štát, nie je na účely tejto analýzy relevantný. Vnútroštátny súd totiž uvádza, že nemecké orgány označili Taliansku republiku za zodpovedný členský štát ako prvú krajinu vstupu.(10)
27.      Okrem toho poznamenávam, že v prvej a druhej prejudiciálnej otázke sa uvádza len odklad prevzatia žiadateľov o medzinárodnú ochranu. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ako aj z rozsudku Tudmur(11) vyplýva, že Talianska republika pozastavila tak prevzatie, ako aj prijatie späť žiadateľov. Keďže článok 3 ods. 2 druhý a tretí pododsek nariadenia Dublin III ich nerozlišuje, moja analýza sa uplatňuje na tieto dve situácie,(12) pričom odkazuje len na prevzatie.
28.      Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že prvú a druhú prejudiciálnu otázku treba chápať v tom zmysle, že vnútroštátny súd sa týmito otázkami snaží zistiť, či sa má článok 3 ods. 2 druhý a tretí pododsek nariadenia Dublin III vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý rozhoduje o určení členského štátu zodpovedného za posudzovanie, je povinný pokračovať v skúmaní kritérií stanovených v kapitole III tohto nariadenia, alebo sa dokonca stane sám zodpovedným, ak členský štát, ktorý bol pôvodne určený ako zodpovedný na základe týchto kritérií, nie je ochotný prevziať osoby, na ktoré sa vzťahuje rozhodnutie o odovzdaní podľa uvedeného nariadenia, a ak v tomto poslednom uvedenom členskom štáte neexistujú systémové chyby, na základe ktorých by hrozilo neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie v zmysle článku 4 Charty.
29.      Na účely poskytnutia užitočnej a úplnej odpovede vnútroštátnemu súdu sa domnievam, že treba preskúmať aj článok 29 ods. 2 nariadenia Dublin III, podľa ktorého sa v prípade neuskutočnenia odovzdania žiadateľa o medzinárodnú ochranu v stanovenej lehote presunie zodpovednosť za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu na žiadajúci členský štát. Toto ustanovenie bolo spomenuté viacerými zainteresovanými stranami v ich písomných pripomienkach a bolo predmetom podrobnej diskusie na pojednávaní.
30.      S cieľom odpovedať na prvú a druhú otázku preto v prvej časti (B) stručne pripomeniem podmienky uplatňovania článku 3 ods. 2 druhého a tretieho pododseku nariadenia Dublin III, ako aj závery vyplývajúce z rozsudku Tudmur, ktoré možno uplatniť na prejednávanú vec. V druhej časti (C) sa budem zaoberať vzťahom medzi týmto ustanovením a článkom 29 ods. 2 tohto nariadenia.
B.      O podmienkach uplatnenia článku 3 ods. 2 druhého a tretieho pododseku nariadenia Dublin III
1.      Všeobecné poznámky
31.      Pripomínam, že článok 3 ods. 2 druhý a tretí pododsek nariadenia Dublin III kodifikuje judikatúru týkajúcu sa nariadenia (ES) č. 343/2003(13) (ďalej len „nariadenie Dublin II“), podľa ktorej členským štátom, vrátane vnútroštátnych súdov, v zmysle článku 4 Charty prislúcha, aby neodovzdali žiadateľa o azyl do zodpovedného členského štátu, pokiaľ nemôžu ignorovať, že systémové chyby azylového konania a podmienok prijatia žiadateľov o azyl v tomto členskom štáte predstavujú vážne a preukázané dôvody domnievať sa, že žiadateľovi bude skutočne hroziť neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie v zmysle tohto posledného uvedeného ustanovenia.(14)
32.      Článok 3 ods. 2 druhý a tretí pododsek nariadenia Dublin III, spresňuje, že v takejto situácii sa členský štát, ktorý uskutočňuje proces určovania zodpovedného členského štátu, stáva zodpovedným za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, ak po posúdení kritérií stanovených v kapitole III tohto nariadenia zistí, že žiadateľa nemožno odovzdať do členského štátu určeného na základe týchto kritérií alebo do prvého členského štátu, v ktorom bola žiadosť podaná.(15)
33.      Z legislatívneho vývoja tohto ustanovenia vyplýva, že toto ustanovenie bolo koncipované ako výnimočný, ale nevyhnutný mechanizmus s cieľom vyhnúť sa absolútnemu uplatňovaniu kritérií na určenie zodpovedného členského štátu a umožniť tak Únii a jej členským štátom rešpektovať ich záväzky týkajúce sa ochrany základných práv žiadateľov o azyl.(16)
34.      Súdny dvor v priebehu rokov potvrdil vysoké požiadavky na uplatnenie článku 3 ods. 2 druhého pododseku nariadenia Dublin III. Iba „systémové chyby“, „na základe ktorých hrozí žiadateľom neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie v zmysle článku 4 [Charty]“, znemožňujú odovzdanie žiadateľa o medzinárodnú ochranu do zodpovedného členského štátu, pričom tieto dve podmienky sú kumulatívne.(17)
35.      Z vyššie uvedeného jasne vyplýva, že článok 3 ods. 2 druhý a tretí pododsek nariadenia Dublin III nemožno uplatniť na iné situácie, než sú situácie uvedené v tomto ustanovení. Ako Súdny dvor konštatoval v rozsudku N. S. a i.(18), pokiaľ ide o toto nariadenie, bolo by v rozpore s jeho cieľmi a systémom, ak by akékoľvek porušenie ustanovení práva Únie v oblasti azylu postačovalo na to, aby sa zabránilo akémukoľvek odovzdaniu žiadateľa o azyl do členského štátu, ktorý je primárne zodpovedný.
2.      Uplatnenie na prejednávanú vec
36.      Súdny dvor v rozsudku Tudmur potvrdil, že dve kumulatívne podmienky uplatnenia článku 3 ods. 2 druhého pododseku nariadenia Dublin III nemožno považovať za splnené len z dôvodu, že členský štát označený ako zodpovedný podľa kritérií uvedených v kapitole III tohto nariadenia jednostranne odložil prevzatie žiadateľov. Takýto jednostranný odklad preto nezbavuje členský štát, ktorému bola vec predložená, povinnosti overiť existenciu systémových chýb a rizika porušenia článku 4 Charty na základe konkrétnej analýzy založenej na objektívnych, spoľahlivých, presných a náležite aktualizovaných informáciách.(19)
37.      Súdny dvor dospel k tomuto záveru na základe cieľov nariadenia Dublin III, ktorého hlavným zámerom je stanoviť jasnú a uplatniteľnú metódu určovania zodpovedného členského štátu a zabraňovať sekundárnym pohybom žiadateľov o azyl medzi členskými štátmi.(20) Podľa Súdneho dvora, ak by sa členský štát určený ako zodpovedný na základe kritérií uvedených v kapitole III tohto nariadenia mohol jednoduchým jednostranným oznámením zbaviť zodpovednosti, ktorá mu z neho vyplýva, viedlo by to k porušeniu uvedených kritérií a mohlo by to ohroziť riadne fungovanie systému zavedeného uvedeným nariadením.(21)
38.      Keďže, ako som už uviedol,(22) situácia, o ktorú išlo vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Tudmur, sa rovnako ako prejednávaná vec týkala odkladu prevzatia zo strany Talianskej republiky od roku 2022, nevidím dôvod odchýliť sa od tohto výkladu, ktorý potvrdzuje predchádzajúci prístup Súdneho dvora, pokiaľ ide o prísnu hranicu pre uplatnenie článku 3 ods. 2 druhého a tretieho pododseku nariadenia Dublin III.
39.      Okrem toho Súdny dvor v tomto rozsudku pripomenul, že podľa článku 3 ods. 2 druhého a tretieho pododseku nariadenia Dublin III prináleží príslušnému súdu, aby preskúmal riziká, ktoré podstupuje dotknutý jednotlivec v samotnom okamihu odovzdania, počas azylového konania alebo po jeho skončení.(23)
40.      Uvedený rozsudok preto podľa môjho názoru potvrdzuje, že dôvod, pre ktorý sa článok 3 ods. 2 druhý a tretí pododsek nariadenia Dublin III nemôže uplatniť na situáciu, o akú ide vo veci samej, nespočíva v rozlišovaní medzi postupom „Dublin“ a „azylovým konaním“, ako to navrhuje vnútroštátny súd, ale v neexistencii systémových chýb, na základe ktorých hrozí žiadateľom neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie. V tejto súvislosti sa tento súd domnieva, že uvedené ustanovenie sa týka výlučne konania o posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu, zatiaľ čo odklad dotknutého prevzatia sa obmedzuje na predbežné konanie o posúdení kritérií na určenie zodpovedného členského štátu stanovených v tomto nariadení. Táto úvaha však naráža na všeobecnú a absolútnu povahu zákazu stanoveného v článku 4 Charty, z ktorého Súdny dvor vyvodil, že odovzdanie žiadateľa do zodpovedného členského štátu je vylúčené v každej situácii, v ktorej existujú závažné a preukázané dôvody domnievať sa, že žiadateľovi bude pri jeho odovzdaní alebo v nadväznosti na toto odovzdanie skutočne hroziť neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie v zmysle tohto ustanovenia.(24)
41.      Vzhľadom na vyššie uvedené poznamenávam, že v tomto štádiu treba na prvú a druhú prejudiciálnu otázku odpovedať záporne.
42.      Ako som však uviedol v bode 29 vyššie, treba ešte preskúmať článok 29 ods. 2 nariadenia Dublin III, ktorého znenie je tiež v neprospech výkladu, podľa ktorého by sa článok 3 ods. 2 druhý a tretí pododsek tohto nariadenia mal uplatniť na situáciu, o akú ide v prejednávanej veci.
C.      O vzťahu s článkom 29 ods. 2 nariadenia Dublin III
1.      Vysvetlenie problematiky
43.      Ako vyplýva z odôvodnenia prvej a druhej prejudiciálnej otázky,(25) vnútroštátny súd sa domnieva, že odklad prevzatia, o ktorý ide v prejednávanej veci, predstavuje „systémové zlyhanie“ nariadenia Dublin III, ktoré treba napraviť súdnou cestou, aby sa dosiahol cieľ rýchleho vybavovania žiadostí.
44.      Takýto prístup by však bol nielen nezlučiteľný so štruktúrou článku 3 ods. 2 druhého a tretieho pododseku nariadenia Dublin III a ustálenou judikatúrou zhrnutou v bode 34 vyššie, ale navyše by bol založený na neúplnom výklade tohto nariadenia.
45.      Zdá sa, že vnútroštátny súd sa domnieva, že nariadenie Dublin III neobsahuje žiadne ustanovenie upravujúce dôsledky odkladu prevzatia zodpovedným členským štátom.
46.      Článok 3 ods. 2 nariadenia Dublin III sa pritom týka situácie, keď je odovzdanie žiadateľa vylúčené z dôvodu systémových chýb v azylovom konaní a podmienkach prijímania žiadateľov, na základe ktorých hrozí žiadateľom neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie. V prípade neexistencie takejto výnimočnej situácie alebo uplatnenia ustanovenia o práve vlastného uváženia(26) toto nariadenie v kapitole VI stanovuje začatie postupu prevzatia na účely odovzdania žiadateľa do členského štátu, ktorý bol určený ako zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu.
47.      V oddiele VI kapitoly VI nariadenia Dublin III, ktorý upravuje konanie o odovzdaní žiadateľov, sa nachádza článok 29, nazvaný „Modality a lehoty“, ktorý vo svojom odseku 1 stanovuje, že odovzdanie žiadateľa zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom žiadajúceho členského štátu po porade medzi dotknutými členskými štátmi, a to hneď, ako je to prakticky možné a vo všeobecnosti najneskôr do šiestich mesiacov. Tento článok v odseku 2 v podstate stanovuje, že ak sa odovzdanie neuskutoční v tejto šesťmesačnej lehote, ktorá môže byť predĺžená v prípade uväznenia alebo úteku, zodpovedný členský štát je zbavený svojej povinnosti prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu a zodpovednosť sa tak presunie na žiadajúci členský štát.
48.      Ak sa teda po uplynutí lehoty na odovzdanie žiadateľa z dôvodu odkladu prevzatia zodpovedným členským štátom stane žiadajúci členský štát, v prejednávanej veci Spolková republika Nemecko, zodpovedným za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, k preneseniu zodpovednosti nedôjde v štádiu posúdenia kritérií na určenie zodpovedného členského štátu, ale v štádiu konania o odovzdaní žiadateľa.(27)
49.      Ako však vyplýva z písomných a ústnych pripomienok zainteresovaných strán,(28) tieto uvádzajú rôzne možné výklady, pokiaľ ide o uplatniteľnosť článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III na takúto situáciu.
50.      S cieľom určiť relevantnosť týchto rôznych výkladov budem analyzovať znenie, kontext a ciele článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III, pričom zohľadním vývoj tohto článku a judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa prenesenia zodpovednosti po uplynutí lehoty na odovzdanie žiadateľa o medzinárodnú ochranu.
2.      Doslovný a kontextový výklad
51.      V prvom rade konštatujem, že znenie článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III neobmedzuje prenesenie zodpovednosti na určité prípady alebo dôvody. Jedinou situáciou, ktorá je výslovne uvedená v druhej vete tohto ustanovenia, je situácia predĺženia lehoty na odovzdanie žiadateľa v prípade uväznenia alebo úteku.
52.      Z hľadiska samotnej logiky znenia nariadenia Dublin III táto druhá veta v rozsahu, v akom stanovuje situácie predĺženia lehoty na odovzdanie, nemôže obmedziť prvú vetu tohto ustanovenia, ktorá je formulovaná jasne („Ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov…“).
53.      Tento výklad potvrdzuje rozsudok Shiri(29), v ktorom Súdny dvor uviedol, že zo samotného znenia článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III vyplýva, že toto ustanovenie stanovuje automatické prenesenie zodpovednosti na žiadajúci členský štát bez toho, aby bolo toto prenesenie podmienené akoukoľvek reakciou zo strany zodpovedného členského štátu. Podľa Súdneho dvora najmä nie je potrebné, aby členský štát odmietol prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu.(30)
54.      V druhom rade vzhľadom na kontext predmetného ustanovenia poznamenávam, že nariadenie č. 1560/2003 odkazuje, pokiaľ ide o spôsoby uplatňovania nariadenia Dublin III, na prípad, keď je odklad odovzdania žiadateľa spôsobený buď odvolacím konaním, alebo opätovným preskúmaním s odkladným účinkom, alebo zo zdravotných dôvodov, „napr. kvôli zlému zdravotnému stavu žiadateľa o azyl, kvôli nemožnosti dopravy, alebo preto, že žiadateľ o azyl zmenil svoj pôvodný postoj k prevozu [odovzdaniu – neoficiálny preklad]“(31). Treba však konštatovať, že ide len o ilustračný výpočet.
55.      Okrem toho automatické prenesenie zodpovednosti v štádiu konania o odovzdaní žiadateľa podľa môjho názoru jasne rozlišuje medzi článkom 29 ods. 2 a článkom 3 ods. 2 druhým a tretím pododsekom nariadenia Dublin III. Toto posledné uvedené ustanovenie vyžaduje, aby vnútroštátne orgány členského štátu, ktorý je zodpovedný za určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, posúdil kumulatívne podmienky súvisiace so systémovými chybami, na základe ktorých hrozí, že dotknutá osoba bude vystavená zaobchádzaniu, ktoré je v rozpore s článkom 4 Charty. Okrem toho stanovuje prenesenie zodpovednosti až v druhom rade, pričom orgány tohto členského štátu musia v prvom rade pokračovať v skúmaní kritérií zodpovednosti.(32)
56.      Domnievam sa preto, rovnako ako Komisia, francúzska a talianska vláda, že pri doslovnom výklade a v jeho kontexte sa článok 29 ods. 2 nariadenia Dublin III uplatňuje na všetky prípady nevykonania odovzdania žiadateľa v stanovenej lehote šiestich mesiacov.
57.      Vzhľadom na to si možno položiť otázku, či normotvorca Únie mal prijatím článku 29 nariadenia Dublin III v úmysle, aby uplynutie šesťmesačnej lehoty na odovzdanie žiadateľa viedlo takmer automaticky k preneseniu zodpovednosti aj v prípade, keď dožiadaný členský štát odložil skutočné odovzdanie na svoje územie, a aby dôsledky nedodržania lehoty na odovzdanie žiadateľa z dôvodu jednostranného rozhodnutia tohto posledného uvedeného členského štátu boli tak pripísané žiadajúcemu členskému štátu.
58.      Článok 29 ods. 1 nariadenia Dublin III totiž stanovuje, že odovzdanie žiadateľa do zodpovedného členského štátu sa uskutoční „po porade medzi dotknutými členskými štátmi“, a hneď, ako je to prakticky možné. Tieto pojmy by mohli naznačovať, že toto ustanovenie bolo zavedené za predpokladu, že dožiadaný členský štát je pripravený prevziať alebo prijať späť dotknutého žiadateľa o medzinárodnú ochranu.
59.      Na účely lepšieho pochopenia pôsobnosti článku 29 nariadenia Dublin III považujem za užitočné vysvetliť jeho genézu.
3.      Historický výklad
60.      Prenesenie zodpovednosti na žiadajúci členský štát po uplynutí lehoty na odovzdanie žiadateľa bolo zavedené nariadením Dublin II. Toto nariadenie obsahovalo dve ustanovenia týkajúce sa postupov prevzatia a prijatia späť, ktoré boli formulované rovnako ako ustanovenia článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III.(33)
61.      Pokiaľ ide o prevzatie, z dôvodovej správy k návrhu nariadenia Komisie Dublin II(34) vyplýva, že toto prenesenie zodpovednosti, ktoré Dublinský dohovor(35) nepoznal, ktorý nepočítal s takýmto dôsledkom v prípade neúspešného odovzdania žiadateľa, sa zakladal na jednej strane na úvahách, že „členský štát, ktorý nesplnil ciele spoločnej kontroly nelegálneho prisťahovalectva členských štátov, musí niesť dôsledky voči svojim partnerom [neoficiálny preklad]“. Na druhej strane tento mechanizmus mal „zabrániť vytvoreniu skupiny ‚žiadateľov o azyl‘, ktorých žiadosť nie je neposudzovaná v žiadnom členskom štáte [neoficiálny preklad]“(36).
62.      Pokiaľ ide o postupy prijatia späť, v dôvodovej správe k nariadeniu Dublin II sa uvádzalo, že ustanovenie upravujúce prenesenie zodpovednosti „stanovuje dôsledok neschopnosti žiadajúceho štátu uskutočniť odovzdanie do zodpovedného štátu: súhlas s prijatím späť zaniká a žiadajúci členský štát musí prevziať zodpovednosť za žiadateľa o azyl [neoficiálny preklad]“(37).
63.      Ustanovenia nariadenia Dublin II, ktoré zodpovedajú článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III, boli teda pôvodne navrhnuté na jednej strane pre prípady, keď žiadajúci členský štát nevykonal odovzdanie žiadateľa, a na druhej strane na zabezpečenie toho, aby žiadosť o azyl nakoniec spracoval členský štát.
64.      Skutočnosť, že v dôvodovej správe k návrhu nariadenia Dublin II sa nenachádza žiadna zmienka o takej situácii, o akú ide vo veci samej, podľa môjho názoru v žiadnom prípade neumožňuje dospieť k záveru, že táto situácia nespadá do pôsobnosti článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III. Z povahy práva vyplýva, že normotvorca nemôže v čase prijatia normy predvídať všetky možné prípady, na ktoré sa táto norma môže vzťahovať.
65.      Okrem toho, ako v podstate poznamenala fínska vláda, nie je prekvapujúce, že prípad jednostranného odkladu prevzatia členským štátom nebol výslovne upravený v znení nariadení Dublin II a III: predpokladanie takéhoto prípadu by znamenalo, že normotvorca predvídal, že členské štáty nebudú plniť svoje povinnosti vyplývajúce z týchto nariadení.
66.      Domnievam sa však, že výklad článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III, podľa ktorého sa toto ustanovenie uplatňuje v prípade jednostranného odkladu prevzatia žiadateľov o azyl zodpovedným členským štátom, zodpovedá nielen otvorenému zneniu tohto ustanovenia, ale je aj v súlade s cieľmi tohto nariadenia, ako vysvetlím nižšie.
4.      Teleologický výklad
a)      O cieľoch nariadenia Dublin III
67.      Vlády, ktoré sa zúčastnili na pojednávaní, vyjadrili rozdielne názory na ciele, ktoré by sa mali zohľadniť pri výklade článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III. Na jednej strane sa francúzska, talianska, rakúska a fínska vláda odvolávali na cieľ rýchleho určenia zodpovedného členského štátu a na zabezpečenie efektívneho prístupu k azylovým konaniam, ako je uvedené v odôvodneniach 4 a 5 tohto nariadenia.
68.      Na druhej strane dánska a nemecká vláda trvali na tom, že je potrebné zabrániť obchádzaniu kritérií na určenie zodpovedného členského štátu a fenoménu „asylum shopping“, t. j. situácie, keď štátni príslušníci tretích krajín si de facto slobodne vyberajú členský štát, ktorý vybavuje ich žiadosti o medzinárodnú ochranu. Podľa týchto vlád článok 29 ods. 2 nariadenia Dublin III nemožno vykladať v tom zmysle, že v prejednávanej veci vedie k preneseniu zodpovednosti po uplynutí lehoty šiestich mesiacov. V opačnom prípade by sa Talianska republika jednostranne zbavila povinností, ktoré jej vyplývajú z tohto nariadenia, a najmä jej zodpovednosti posúdiť žiadosť o medzinárodnú ochranu.
69.      V prvom rade výklad článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III v tom zmysle, že sa uplatňuje v prípade nevykonania odovzdania žiadateľa z dôvodu jednostranného odkladu prevzatia zodpovedným členským štátom, je podľa môjho názoru v súlade s cieľom rýchleho vybavovania žiadostí o medzinárodnú ochranu a účinného prístupu k postupom udeľovania medzinárodnej ochrany uvedeným v odôvodnení 5 tohto nariadenia.
70.      V tejto súvislosti sa domnievam, rovnako ako Komisia, rakúska, fínska, francúzska a talianska vláda, že tento výklad umožňuje na jednej strane zachovať zodpovednosť členského štátu označeného ako zodpovedný, a teda zachovať systém kritérií určenia zodpovednosti zavedený nariadením Dublin III počas šesťmesačnej lehoty na odovzdanie. Keďže v prejednávanej veci talianska vláda uviedla, že odklad je len dočasný, možno ho kedykoľvek zrušiť.
71.      Na druhej strane uplatnenie mechanizmu automatického prenesenia zodpovednosti po uplynutí zákonnej lehoty(38) podľa môjho názoru umožňuje zabezpečiť právnu istotu, pokiaľ ide o určenie zodpovedného členského štátu, a tým zaručiť efektívny prístup k postupom na udelenie medzinárodnej ochrany.
72.      Navyše, pokiaľ ide o tvrdenie dánskej a nemeckej vlády, že prenesenie zodpovednosti podľa článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III by viedlo k tomu, že doslovné chápanie článku 3 ods. 2 druhého a tretieho pododseku tohto nariadenia by stratilo zmysel, chcem zdôrazniť, že tieto ustanovenia sú založené na rôznych podmienkach a sledujú vlastné ciele.(39) Okrem toho tieto vlády nespochybňujú, ako vyplýva z rozsudku Tudmur, že toto ustanovenie sa nevzťahuje na situáciu v prejednávanej veci.
b)      O judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa prenesenia zodpovednosti
73.      Judikatúra Súdneho dvora potvrdzuje, že článok 29 ods. 2 nariadenia Dublin III v konečnom dôsledku uprednostňuje záujem štátnych príslušníkov tretích krajín na rýchlom vybavovaní ich žiadostí o medzinárodnú ochranu pred rizikom obchádzania kritérií na určenie, ktoré by bolo potvrdené prenesením zodpovednosti z obvykle zodpovedného členského štátu na členský štát, v ktorom bola takáto žiadosť podaná.
74.      Po prvé Súdny dvor teda uviedol, že článok 29 ods. 2 nariadenia Dublin III je v súlade s cieľom rýchleho vybavovania žiadostí o medzinárodnú ochranu(40) a že výnimočne stanovuje predĺženie lehoty v niektorých častých prípadoch faktickej nemožnosti vykonania rozhodnutia o odovzdaní.(41)
75.      Po druhé Súdny dvor nevylučuje z pôsobnosti tohto ustanovenia okolnosti, ktoré súvisia s nemožnosťou vykonať odovzdanie žiadateľa a ktoré nie sú pripísateľné žiadajúcemu členskému štátu, ako je pandémia ochorenia COVID‑19(42) alebo zdravotný stav žiadateľa(43). Súdny dvor ďalej zdôraznil, že normotvorca Únie nepovažoval faktickú nemožnosť vykonať rozhodnutie o odovzdaní za dôvod, ktorý by odôvodňoval prerušenie alebo odklad lehoty na odovzdanie žiadateľa stanovenej v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III.(44)
c)      O vzájomnej dôvere a rešpekte k normotvorcovi
76.      Beriem na vedomie, že nemecká a dánska vláda vo svojich pripomienkach uvádzajú, že výklad článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III, ktorý navrhujem ponechať, by bol v rozpore so zásadou vzájomnej dôvery a znamenal by porušenie práva Únie zo strany Talianskej republiky.
77.      Tieto tvrdenia nepovažujem za presvedčivé.
78.      Po prvé sa domnievam, že uplatnenie článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III nemá vplyv na zásadu vzájomnej dôvery. Hoci z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že spoločný európsky azylový systém bol koncipovaný na základe tejto zásady,(45) uplatňovanie tohto ustanovenia nepredstavuje výnimku z predpokladu dodržiavania práva Únie, a najmä základných práv členskými štátmi. Ako som práve uviedol, automatické prenesenie zodpovednosti za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podľa uvedeného ustanovenia nezávisí od dôvodu, pre ktorý žiadateľ nebol odovzdaný v stanovenej lehote.
79.      Po druhé z rozsudku Tudmur jednoznačne vyplýva, že jednostranné oznámenie členského štátu o odklade všetkých odovzdaní žiadateľov o medzinárodnú ochranu na jeho územie, a tým aj konaní o prevzatí a prijatí späť týchto žiadateľov, je v rozpore s povinnosťami, ktoré mu prislúchajú v rámci spoločného európskeho azylového systému.(46) Zastávam však názor, že riešenie takéhoto porušenia povinností vyplývajúcich z nariadenia Dublin III nemožno hľadať v interpretácii tohto nariadenia, ktorá je v rozpore s jeho znením a cieľmi, ktoré sleduje. Ako vo svojich písomných pripomienkach uviedla tiež fínska vláda, v práve Únie existujú vhodné prostriedky na sankcionovanie porušení povinností vyplývajúcich z uvedeného nariadenia zo strany členského štátu.
80.      Po tretie Súdny dvor má právomoc vykladať zákon len v medziach znenia a cieľov platných právnych predpisov. Je úlohou a politickým rozhodnutím normotvorcu reformovať právnu úpravu prostredníctvom legislatívneho postupu.
81.      V tejto súvislosti odkazujem na nedávnu reformu azylového práva, ktorá viedla k prijatiu paktu o migrácii a azyle v máji 2024, ktorý zahŕňa nariadenie (EÚ) 2024/1351.(47)
82.      Je potrebné poznamenať, že znenie článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III bolo prevzaté do článku 46 ods. 2 nariadenia 2024/1351, pričom sa spresnili prípady, v ktorých sa môže predĺžiť lehota na odovzdanie žiadateľa, ako aj maximálna dĺžka trvania tohto predĺženia,(48) aby sa obmedzila možnosť, že správanie žiadateľa povedie k ukončeniu alebo preneseniu zodpovednosti na iný členský štát.(49) Okrem toho, ako Komisia uviedla na pojednávaní, normotvorca stanovil výnimky, ktoré umožňujú členskému štátu, ktorý čelí situácii mimoriadnych hromadných príchodov migrantov, zbaviť sa povinnosti prijať späť žiadateľa,(50) ako aj povinný mechanizmus solidarity s cieľom poskytnúť podporu členským štátom, ktoré sú vystavené migračnému tlaku, a zabezpečiť rýchly prístup k postupom na udelenie medzinárodnej ochrany.(51)
83.      Podľa môjho názoru z uvedeného vyplýva, že v súčasnom štádiu právnej úpravy Únie v tejto oblasti nemožnosť skutočne odovzdať žiadateľa z dôvodu jednostranného odkladu prevzatí žiadateľov o medzinárodnú ochranu členským štátom označeným ako zodpovedný, spadá, v prípade neexistencie iných mechanizmov, pod mechanizmus prenesenia zodpovednosti podľa článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III.
V.      Návrh
84.      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú a druhú prejudiciálnu otázku, ktoré položil Verwaltungsgericht Sigmaringen (Správny súd Sigmaringen, Nemecko), takto:
Článok 3 ods. 2 druhý a tretí pododsek nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
členský štát, ktorý určuje zodpovedný členský štát, nie je povinný pokračovať vo svojom preskúmaní kritérií stanovených v kapitole III tohto nariadenia a sám sa nestáva zodpovedným, ak členský štát, ktorý bol pôvodne určený ako zodpovedný na základe týchto kritérií, nie je ochotný prevziať osoby, na ktoré sa vzťahuje rozhodnutie o odovzdaní podľa uvedeného nariadenia, a ak v tomto poslednom uvedenom členskom štáte neexistujú systémové chyby, na základe ktorých hrozí žiadateľom neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie v zmysle článku 4 Charty základných práv Európskej únie.
Neuplatnenie článku 3 ods. 2 druhého a tretieho pododseku nariadenia č. 604/2013 však nebráni tomu, aby po uplynutí lehoty na odovzdanie žiadateľa stanovenej v článku 29 ods. 1 tohto nariadenia došlo k preneseniu zodpovednosti za podmienok stanovených v článku 29 ods. 2 uvedeného nariadenia.
1      Jazyk konania: francúzština.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31).
3      Pozri článok 3 ods. 1 a článok 29 ods. 1 nariadenia Dublin III.
4      Pozri najmä rozsudky z 19. marca 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, bod 82), a z 29. februára 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vzájomná dôvera v prípade odovzdania) (C‑392/22, EU:C:2024:195, bod 45).
5      Rozsudok z 21. decembra 2011 (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, bod 106).
6      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. marca 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, bod 86).
7      Rozsudok z 19. decembra 2024 (C‑185/24 a C‑189/24, ďalej len „rozsudok Tudmur“, EU:C:2024:1036).
8      Ú. v. EÚ L 222, 2003, s. 3, zmenené vykonávacím nariadením Komisie (EÚ) č. 118/2014 z 30. januára 2014 (Ú. v. EÚ L 39, 2014, s. 1) (ďalej len „nariadenie č. 1560/2003“).
9      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
10      Pozri článok 13 ods. 1 nariadenia Dublin III.
11      Pozri body 18 a 19. Vec, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, sa týkala situácie odkladu odovzdania žiadateľov do Talianska, o akú ide v prejednávanej veci.
12      Skutočnosť, že informácie uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa v tejto súvislosti javia byť rozporuplné, preto nemá vplyv na túto analýzu. Na jednej strane sa v ňom nespomína, že žiadateľ podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v Taliansku, čo talianska vláda na pojednávaní poprela. Ostatné ustanovenia nariadenia Dublin III citované vnútroštátnym súdom v súvislosti so zodpovednosťou Talianskej republiky sa tiež týkajú dožiadania o prevzatie. Na druhej strane tento súd odkazuje na článok 18 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia – ktorý sa týka dožiadania o prijatie späť žiadateľov, ktorých žiadosť je v procese posudzovania v zodpovednom členskom štáte – ako na základ dožiadania adresovaného Talianskej republike.
13      Nariadenie Rady z 18. februára 2003 ustanovujúce kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 50, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 109). Toto nariadenie bolo zrušené nariadením Dublin III.
14      Rozsudok z 21. decembra 2011, N. S. a i. (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, bod 106).
15      Rozsudok z 19. marca 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, body 85 a 86).
16      Pozri najmä rozsudok z 21. decembra 2011, N. S. a i. (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, bod 94).
17      Pozri tiež rozsudok Tudmur (bod 35 a citovaná judikatúra). Súdny dvor napríklad uviedol, že prax týkajúca sa vrátenia v skrátenom konaní (pushback) do tretej krajiny a zaistenia na hraničných priechodoch nevyhnutne nespĺňa tieto kumulatívne podmienky, hoci je nezlučiteľná s právom Únie a predstavuje závažné nedostatky v azylovom konaní a podmienkach prijímania žiadateľov; pozri rozsudok z 29. februára 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vzájomná dôvera v prípade odovzdania) (C‑392/22, EU:C:2024:195, body 57 a 58).
18      Rozsudok z 21. decembra 2011 (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, bod 84), s odkazom na minimálne normy týkajúce sa prijímania žiadateľov o azyl, podmienky na priznanie postavenia utečenca, ako aj konania o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca.
19      Rozsudok Tudmur (body 43 a 44).
20      Rozsudok Tudmur (bod 41 a citovaná judikatúra).
21      Rozsudok Tudmur (bod 42).
22      Pozri bod 27 a poznámku pod čiarou 11 vyššie.
23      Rozsudok Tudmur (bod 45 a citovaná judikatúra).
24      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. marca 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, body 87 až 89).
25      Pozri zhrnutie tohto odôvodnenia v bode 20 vyššie.
26      Pozri článok 17 nariadenia Dublin III.
27      Z pripomienok predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že v niektorých prípadoch, keď mali byť žiadatelia odovzdaní do Talianska, dánske a nemecké orgány uplatnili článok 29 ods. 2 nariadenia Dublin III, aby prevzali zodpovednosť za posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu.
28      Pozri body 67 a 68 nižšie.
29      Rozsudok z 25. októbra 2017 (C‑201/16, EU:C:2017:805, bod 30).
30      Pozri bod 34 tohto rozsudku.
31      Pozri článok 9 ods. 1 nariadenia č. 1560/2003.
32      Pozri body 32 a 36 vyššie.
33      Pozri článok 19 ods. 4 a článok 20 ods. 2 nariadenia Dublin II.
34      KOM(2001) 447 v pôvodnom znení.
35      Dohovor určujúci štát zodpovedný za posúdenie žiadostí o azyl podaných v jednom členskom štáte Európskych spoločenstiev, podpísaný v Dubline 5. júna 1990 (Ú. v. ES C 254, 1997, s. 1).
36      Pozri vysvetlivky k článku 20 návrhu nariadenia.
37      Pozri vysvetlivky k článku 21 návrhu nariadenia.
38      S prihliadnutím na začiatok plynutia tejto lehoty v súlade s článkom 29 ods. 1 nariadenia Dublin III, ktorý závisí najmä od prípadného odkladného účinku odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo jeho preskúmania v súlade s článkom 27 ods. 4 tohto nariadenia; pozri v tejto súvislosti rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní) (C‑245/21 a C‑248/21, EU:C:2022:709, bod 49).
39      Pozri body 53 a 55 vyššie.
40      Pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. októbra 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, body 31 a 39), a z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní) (C‑245/21 a C‑248/21, EU:C:2022:709, bod 70).
41      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 31. marca 2022, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl a i. (Umiestnenie žiadateľa o azyl na psychiatrickom oddelení nemocnice) (C‑231/21, EU:C:2022:237, bod 56), a z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní) (C‑245/21 a C‑248/21, EU:C:2022:709, bod 65).
42      Rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní) (C‑245/21 a C‑248/21, EU:C:2022:709, bod 71).
43      Rozsudok zo 16. februára 2017, C. K. a i. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 89).
44      Rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní) (C‑245/21 a C‑248/21, EU:C:2022:709, bod 65).
45      Pozri bod 2 vyššie, ako aj rozsudok z 21. decembra 2011, N. S. a i. (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, body 78 až 80); stanovisko 2/13 (Pristúpenie Únie k EDĽP); z 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, bod 191), a napokon rozsudok Tudmur (body 31 a 32).
46      Rozsudok Tudmur (bod 40).
47      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 14. mája 2024 o riadení azylu a migrácie, o zmene nariadení (EÚ) 2021/1147 a (EÚ) 2021/1060 a o zrušení nariadenia (EÚ) č. 604/2013 (Ú. v. EÚ L 2024/1351). Článkom 83 tohto nariadenia sa zrušuje nariadenie Dublin III s účinnosťou od 1. júla 2026.
48      Toto ustanovenie umožňuje predĺžiť lehotu na odovzdanie na najviac tri roky (namiesto 18 mesiacov), a to nielen v prípade úteku, ale aj v prípade, že dotknutá osoba alebo jej rodinný príslušník, ktorý sa má odovzdať spolu s dotknutou osobou, fyzicky sa bráni odovzdaniu, zámerne si privodí nespôsobilosť na odovzdanie alebo nedodržiava [nespĺňa – neoficiálny preklad] zdravotné požiadavky potrebné na odovzdanie.
49      Pozri odôvodnenie 59 nariadenia 2024/1351.
50      Pozri článok 13 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2024/1359 zo 14. mája 2024, ktorým sa riešia krízové situácie a prípady vyššej moci v oblasti migrácie a azylu, a ktorým sa mení nariadenie (EÚ) 2021/1147 (Ú. v. EÚ L 2024/1359).
51      Pozri odôvodnenie 22 a kapitolu I časti IV nariadenia 2024/1351.