62021CJ0551
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
z 9. apríla 2024 (
*1
)
„Žaloba o neplatnosť – Rozhodnutie (EÚ) 2021/1117 – Vykonávací protokol k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026) – Podpis v mene Únie – Inštitúcia príslušná určiť osobu splnomocnenú na podpis – Článok 13 ods. 2 ZEÚ – Dodržanie hraníc vlastných zverených právomocí každou inštitúciou Únie – Lojálna spolupráca medzi inštitúciami Únie – Článok 16 ods. 1 a 6 ZEÚ – Právomoc Rady Európskej únie tvoriť politiku a rozpracúvať vonkajšiu činnosť Únie – Článok 17 ods. 1 ZEÚ – Právomoc Komisie zabezpečovať zastupovanie Únie navonok – Článok 218 ZFEÚ“
Vo veci C‑551/21,
ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ, podaná 7. septembra 2021,
Európska komisia, v zastúpení: pôvodne A. Bouquet, B. Hofstötter, T. Ramopoulos a A. Stobiecka‑Kuik, neskôr A. Bouquet, M. Bruti Liberati, B. Hofstötter a A. Stobiecka‑Kuik, splnomocnení zástupcovia,
žalobkyňa,
ktorú v konaní podporuje:
Vysoký predstaviteľ Európskej únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku, v zastúpení: L. Havas, F. Hoffmeister a S. Marquardt, splnomocnení zástupcovia,
vedľajší účastník konania,
proti
Rade Európskej únie, v zastúpení: A. Antoniadis, B. Driessen a F. Naert, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
ktorú v konaní podporujú:
Česká republika, v zastúpení: pôvodne K. Najmanová, M. Smolek, O. Šváb a J. Vláčil, neskôr K. Najmanová, H. Pešková, M. Smolek, O. Šváb a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,
Francúzska republika, v zastúpení: pôvodne J.‑L. Carré, A.‑L. Desjonquères a B. Herbaut, neskôr A.‑L. Desjonquères, B. Herbaut a B. Travard, splnomocnení zástupcovia,
Maďarsko, v zastúpení: M. Z. Fehér a K. Szíjjártó, splnomocnení zástupcovia,
Holandské kráľovstvo, v zastúpení: pôvodne M. K. Bulterman a J. Langer, neskôr M. K. Bulterman, J. M. Hoogveld a J. Langer, splnomocnení zástupcovia,
Portugalská republika, v zastúpení: P. Barros da Costa, A. Pimenta a J. Ramos, splnomocnení zástupcovia,
vedľajší účastníci konania,
SÚDNY DVOR (veľká komora),
v zložení: predseda K. Lenaerts, podpredseda L. Bay Larsen, predsedovia komôr A. Arabadžiev, C. Lycourgos (spravodajca), N. Piçarra a O. Spineanu‑Matei, sudcovia M. Ilešič, P. G. Xuereb, A. Kumin, N. Jääskinen, N. Wahl, I. Ziemele a J. Passer,
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: M. Longar, referent,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. marca 2023,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 13. júla 2023,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Európska komisia svojou žalobou navrhuje zrušenie článku 2 rozhodnutia Rady (EÚ) 2021/1117 z 28. júna 2021 o podpise v mene Európskej únie a predbežnom vykonávaní Vykonávacieho protokolu k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026) (Ú. v. EÚ L 242, 2021, s. 3), ako aj toho, že Rada Európskej únie prostredníctvom svojho predsedu určila stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii ako osobu splnomocnenú podpísať tento protokol.
Právny rámec
Medzinárodné právo
2
Článok 2 ods. 1 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve z 23. mája 1969 (Zbierka zmlúv Spojených národov, zv. 1155, s. 331, ďalej len „Viedenský dohovor“) znie:
„Na účely tohto dohovoru:
…
c) ‚plnomocenstvo‘ je listina vydaná príslušným orgánom štátu, ktorá splnomocňuje jednu alebo viac osôb zastupovať štát pri rokovaní, pri prijatí alebo overení textu zmluvy, vyjadriť súhlas štátu s tým, že bude viazaný zmluvou, alebo vykonať akýkoľvek iný úkon, ktorý sa týka zmluvy;
…“
3
Podľa článku 7 ods. 1 tohto dohovoru:
„Určitá osoba sa považuje za zástupcu štátu pre prijatie alebo overenie textu zmluvy alebo pre vyjadrenie súhlasu štátu s tým, že bude viazaný zmluvou:
a)
ak predloží riadne plnomocenstvo, alebo
…“
4
Článok 18 uvedeného dohovoru stanovuje:
„Štát je povinný zdržať sa konania, ktor[ým] by mohol mariť predmet a účel zmluvy, ak:
a)
podpísal zmluvu alebo vymenil listiny tvoriace zmluvu s výhradou ratifikácie, prijatia alebo schválenia, kým jasne neprejavil úmysel, že sa nehodlá stať jej zmluvnou stranou; alebo
b)
v období, ktoré predchádza nadobudnutiu platnosti zmluvy, vyjadril svoj súhlas s tým, že bude viazaný zmluvou, a to za podmienky, že nadobudnutie platnosti zmluvy nie je neprimerane odďaľované.“
Právo Únie
Zmluva o EÚ
5
Podľa článku 13 ods. 2 ZEÚ:
„Každá inštitúcia koná v medziach právomocí, ktoré sú jej zverené zmluvami, a v súlade s postupmi, podmienkami a cieľmi v nich ustanovenými. Inštitúcie navzájom v plnej miere spolupracujú.“
6
Článok 16 ZEÚ stanovuje:
„1.   Rada spolu s Európskym parlamentom vykonáva legislatívne a rozpočtové funkcie. Vykonáva funkcie tvorby politík a koordinačné funkcie v súlade s podmienkami ustanovenými v zmluvách.
…
6.   Rada zasadá v rôznych zloženiach…
Rada pre všeobecné záležitosti zabezpečuje konzistentnosť práce rôznych zložení Rady…
Rada pre zahraničné veci rozpracúva vonkajšiu činnosť Únie na základe strategických usmernení stanovených Európskou radou a zabezpečuje, aby činnosť Únie bola konzistentná.
7.   Za prípravu práce Rady je zodpovedný Výbor stálych predstaviteľov vlád členských štátov.
…
9.   Zloženiam Rady s výnimkou zloženia Rady pre zahraničné veci predsedajú zástupcovia členských štátov v Rade na základe rovnosti rotácie…“
7
Článok 17 ods. 1 ZEÚ stanovuje:
„Komisia podporuje všeobecný záujem Únie a na tento účel sa ujíma vhodných iniciatív. Zabezpečuje uplatňovanie zmlúv, ako aj opatrení prijatých inštitúciami na ich základe. Dohliada na uplatňovanie práva Únie pod kontrolou Súdneho dvora Európskej únie. Plní rozpočet a riadi programy. Vykonáva koordinačné, výkonné a riadiace funkcie v súlade s podmienkami ustanovenými v zmluvách. S výnimkou spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky a iných prípadov ustanovených v zmluvách zabezpečuje zastupovanie Únie navonok. Dáva iniciatívy na ročné a viacročné programovanie Únie v snahe dosiahnuť medziinštitucionálne dohody.“
8
Článok 27 ods. 2 TUE znie:
„Vysoký predstaviteľ [Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku] zastupuje Úniu v záležitostiach týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky…“
Zmluva o FEÚ
9
Článok 218 ZFEÚ stanovuje:
„1.   Bez toho, aby boli dotknuté osobitné ustanovenia článku 207, dohody medzi Úniou a tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami sa dojednávajú a uzavierajú podľa nasledovného postupu.
2.   Rada poveruje na začatie rokovaní, prijíma smernice pre rokovania, poveruje na podpis a uzaviera dohody.
3.   Komisia alebo vysoký predstaviteľ Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku v prípadoch, keď sa predpokladaná dohoda výlučne alebo hlavne týka spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, predkladá odporúčania Rade, ktorá prijme rozhodnutie poverujúce na začatie rokovaní a vymenúvajúce, v závislosti od predmetu predpokladanej dohody, vyjednávača alebo vedúceho negociačného tímu Únie.
4.   Rada môže adresovať vyjednávačovi smernice a určiť osobitný výbor, po porade s ktorým sa musia viesť rokovania.
5.   Rada na návrh vyjednávača prijme rozhodnutie poverujúce na podpis dohody a v prípade potreby jej predbežné vykonávanie pred nadobudnutím jej platnosti.
6.   Rada na návrh vyjednávača prijme rozhodnutie o uzavretí dohody.
…“
Okolnosti predchádzajúce sporu
10
Rada 22. októbra 2015 na základe odporúčania Komisie prijala rozhodnutie, ktorým sa Komisii povolilo viesť v mene Únie rokovania s Gabonskou republikou s cieľom obnoviť na obdobie rokov 2021 – 2026 vykonávací protokol k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Európskou úniou a Gabonskou republikou.
11
V nadväznosti na tieto rokovania vyjednávači 10. februára 2021 parafovali nový vykonávací protokol k tejto dohode (ďalej len „protokol“).
12
Dňa 19. mája 2021 Komisia predložila svoj návrh rozhodnutia Rady o podpise v mene Európskej únie a predbežnom vykonávaní Vykonávacieho protokolu (2021 – 2026) k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom [COM(2021) 246 final].
13
Článok 2 rozhodnutia, ako ho navrhla Komisia, znel takto:
„Generálny sekretariát Rady udelí osobe, ktorú určí Komisia, plnú moc na podpis uvedeného protokolu s výhradou jeho uzavretia.“
14
Rada prijala 28. júna 2021 rozhodnutie (EÚ) 2021/1117. Toto rozhodnutie obsahuje štyri články, ktoré znejú takto:
„Článok 1
Týmto sa v mene Únie schvaľuje podpis Vykonávacieho protokolu k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026)… s výhradou jeho uzavretia.
Článok 2
Týmto sa predseda Rady poveruje určiť osobu(‑y) splnomocnenú(‑é) podpísať protokol v mene Únie.
Článok 3
Protokol sa predbežne vykonáva odo dňa jeho podpisu až do ukončenia postupov potrebných na nadobudnutie jeho platnosti.
Článok 4
Toto rozhodnutie nadobúda účinnosť dňom jeho prijatia.“
15
V ten istý deň, 28. júna 2021, predseda Rady určil stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii ako osobu splnomocnenú podpísať protokol v mene Únie. Portugalská republika bola členským štátom, ktorý v tom čase vykonával rotujúce predsedníctvo Rady.
16
Tento stály zástupca podpísal protokol v mene Únie 29. júna 2021.
17
Dňa 30. júna 2021 boli Komisia a členské štáty prostredníctvom dokumentu Generálneho sekretariátu Rady ST 10307/21 (ďalej len „dokument ST 10307/21“) informované o tomto podpise a predbežnom vykonávaní protokolu od 29. júna 2021.
Návrhy účastníkov konania a konanie na Súdnom dvore
18
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil článok 2 rozhodnutia 2021/1117,
–
zrušil určenie stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii Radou prostredníctvom jej predsedu ako osobu splnomocnenú podpísať protokol a
–
uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
19
Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol žalobu ako neprípustnú,
–
subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania a
–
ešte subsidiárnejšie, v prípade, že by Súdny dvor zrušil napadnuté akty, uviedol podľa článku 264 ods. 2 ZFEÚ, že účinky týchto aktov sa majú považovať za konečné.
20
Rozhodnutím z 26. januára 2022 predseda Súdneho dvora povolil Českej republike, Francúzskej republike, Maďarsku, Holandskému kráľovstvu a Portugalskej republike vstúpiť do konania ako vedľajší účastníci na podporu návrhov Rady.
21
Uznesením z 3. marca 2022 predseda Súdneho dvora povolil vysokému predstaviteľovi Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku (ďalej len „vysoký predstaviteľ“) vstúpiť do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov Komisie.
22
Napokon treba uviesť, že Komisia vo svojej žalobe – zdôrazňujúc, že to nie je predmetom žalobného dôvodu na podporu jej žaloby – tvrdí, že Rada sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia tým, že bez ďalšieho spresnenia založila rozhodnutie 2021/1117 na článku 43 ZFEÚ. Podľa Komisie mala Rada ako právny základ tohto rozhodnutia uviesť článok 43 ods. 2 ZFEÚ, aby bol uplatniteľný schvaľovací postup jasne špecifikovaný. Vzhľadom na to, že Rada požiadala Európsky parlament o súhlas s uzavretím protokolu, však pochybenie, ku ktorému došlo, nemalo žiadny právny dôsledok. Za týchto podmienok Komisia ponecháva na Súdny dvor, aby posúdil, či sa toto pochybenie má alebo nemá konštatovať prostredníctvom obiter dictum.
O žalobe
O prípustnosti
Argumentácia účastníkov konania
23
Rada navrhuje, aby Súdny dvor rozhodol o neprípustnosti žaloby.
24
Pokiaľ ide na jednej strane o návrhy na zrušenie článku 2 rozhodnutia 2021/1117, Rada, podporovaná maďarskou, holandskou a portugalskou vládou, pripomína, že čiastočné zrušenie aktu Únie je možné len vtedy, ak je časť, ktorej zrušenie sa navrhuje, oddeliteľná od zostávajúcej časti tohto aktu. Táto požiadavka by podľa nej nebola splnená, ak by navrhované čiastočné zrušenie mohlo zmeniť podstatu uvedeného aktu, čo treba určiť objektívne.
25
Podľa tejto inštitúcie a týchto vlád pritom článok 2 rozhodnutia 2021/1117 nemožno oddeliť od zvyšku tohto rozhodnutia bez zmeny jeho podstaty. Keďže každé rozhodnutie Rady povoľujúce podpis medzinárodnej dohody nutne obsahuje ustanovenie uvádzajúce spôsob, akým bude signatár určený, absencia takéhoto ustanovenia vyplývajúca zo zrušenia výlučne článku 2 rozhodnutia 2021/1117 by vytvorila právne vákuum, ktoré by bolo v rozpore s predmetom a účelom tohto rozhodnutia, ktoré spočívajú v podpise a predbežnom vykonávaní protokolu.
26
Pokiaľ ide na druhej strane o návrhy na zrušenie určenia stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii Radou prostredníctvom jej predsedu ako osoby splnomocnenej podpísať protokol, Rada, podporovaná maďarskou vládou, tvrdí, že obsah žaloby neumožňuje presne určiť predmet tohto žalobného návrhu v rozpore s požiadavkou jasnosti a presnosti vyplývajúcou z článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 120 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Komisia totiž nespomína plnomocenstvo, ktoré 28. júna 2021 predseda Rady udelil stálemu zástupcovi Portugalskej republiky pri Európskej únii na účely podpísania protokolu v mene Únie. Rada dodáva, že dokument ST 10307/21, na ktorý Komisia odkazuje v tej istej žalobe, má čisto informatívnu povahu, a tak nevyvoláva žiadne právne účinky a nemôže teda byť predmetom žaloby o neplatnosť.
27
Napokon Rada spochybňuje prípustnosť žaloby v časti, v ktorej nepriamo napáda zvolený hmotnoprávny základ rozhodnutia 2021/1117. Komisia totiž zdôrazňuje, že v tejto súvislosti nemá v úmysle uviesť žalobný dôvod, keďže toto pochybenie nemalo v tejto veci žiadny právny dôsledok, pričom otázku, či je potrebné napraviť ho prostredníctvom obiter dictum, ponecháva na posúdenie Súdnemu dvoru. Z dôvodu tejto nejasnosti sa Rada nachádza v neistote, či je potrebné predložiť v tejto súvislosti dôvody obrany. Takáto prezentácia žaloby je teda nezlučiteľná s požiadavkami právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti, z ktorých vyplýva, že žaloba musí byť dostatočne jasná a presná, aby umožnila druhému účastníkovi konania pripraviť si svoju obranu a Súdnemu dvoru rozhodnúť.
28
Komisia, podporovaná vysokým predstaviteľom, navrhuje, aby Súdny dvor rozhodol o prípustnosti žaloby.
Posúdenie Súdnym dvorom
29
Po prvé podľa ustálenej judikatúry je čiastočné zrušenie aktu Únie možné len vtedy, ak sú časti, ktorých zrušenie sa navrhuje, oddeliteľné od zostávajúcich častí tohto aktu. Táto podmienka nie je splnená, ak by čiastočné zrušenie aktu malo za následok zmenu jeho podstaty. Preverenie oddeliteľnosti sporných ustanovení si vyžaduje skúmanie pôsobnosti týchto ustanovení, aby bolo možné posúdiť, či by sa ich zrušením zmenil zmysel a podstata napadnutého aktu [rozsudky zo 16. júla 2015, Komisia/Rada, C‑425/13, EU:C:2015:483, bod 94, a z 22. novembra 2022, Komisia/Rada (Pristúpenie k Ženevskému aktu), C‑24/20, EU:C:2022:911, bod 47].
30
Otázka, či by čiastočné zrušenie zmenilo podstatu napadnutého aktu, je objektívnym kritériom, a nie subjektívnym kritérium súvisiacim s politickou vôľou inštitúcie, ktorá tento akt prijala [rozsudok z 22. novembra 2022, Komisia/Rada (Pristúpenie k Ženevskému aktu), C‑24/20, EU:C:2022:911, bod 48 a citovaná judikatúra].
31
V prejednávanej veci treba konštatovať, že každý z prvých troch článkov rozhodnutia 2021/1117 má, ako vyplýva z ich samotného znenia, odlišnú pôsobnosť.
32
V článku 1 tohto rozhodnutia totiž Rada povoľuje podpis protokolu a v článku 3 tohto rozhodnutia nariaďuje jeho predbežné vykonávanie. Článkom 2 uvedeného rozhodnutia, ktorého sa týka toto konanie, Rada povoľuje svojmu predsedovi určiť osobu alebo osoby splnomocnené podpísať protokol v mene Únie.
33
Články 1 a 3 rozhodnutia 2021/1117 tak vyjadrujú rozhodnutie Rady schváliť protokol dojednaný Komisiou, pokiaľ ide o jeho obsah, a nariadiť jeho predbežné vykonávanie, zatiaľ čo článok 2 tohto rozhodnutia stanovuje orgán poverený určením signatára tohto protokolu. Ako uviedla generálna advokátka v bodoch 34 až 37 svojich návrhov, otázka určenia signatára nemá vplyv na rozhodnutie Rady schváliť obsah protokolu a nariadiť jeho predbežné vykonávanie. Okrem toho tak k stanoveniu osoby splnomocnenej určiť signatára, ako aj k neskoršiemu určeniu samotného signatára touto osobou môže dôjsť v samostatných aktoch, pričom to objektívne nebude mať za následok zmenu podstaty alebo zmyslu článku 1 alebo článku 3 rozhodnutia 2021/1117.
34
Pokiaľ ide o článok 4 tohto rozhodnutia, tento článok sa obmedzuje na stanovenie dátumu nadobudnutia účinnosti tohto rozhodnutia.
35
Z toho vyplýva, že článok 2 rozhodnutia 2021/1117 je oddeliteľný od zostávajúcich častí tohto rozhodnutia a môže byť samostatne predmetom žaloby o neplatnosť.
36
Po druhé určenie stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii Radou ako osoby splnomocnenej podpísať protokol predstavuje akt Rady v zmysle článku 263 prvého odseku ZFEÚ, ktorý teda môže byť v súlade s druhým odsekom tohto článku predmetom žaloby Komisie. V dôsledku toho na rozdiel od tvrdenia Rady, ktorú v tomto bode podporuje maďarská vláda, je návrh na zrušenie tohto určenia prípustný.
37
Túto úvahu nespochybňuje tvrdenie Rady, podľa ktorého Komisia s mierou jasnosti a presnosti vyžadovanou článkom 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článkom 120 písm. c) rokovacieho poriadku neuviedla predmet tohto žalobného návrhu, keďže vo svojej žalobe, ktorou sa začalo toto konanie, neodkázala na plnomocenstvo, ktoré predseda Rady 28. júna 2021 udelil stálemu zástupcovi Portugalskej republiky pri Európskej únii. Medzi účastníkmi konania je totiž nesporné, že toto plnomocenstvo, ktoré nebolo uverejnené, generálny sekretariát Rady doručil výlučne Gabonskej republike, zatiaľ čo Komisii bol 30. júna 2021 zaslaný dokument ST 10307/21 obsahujúci informáciu o tom, že protokol podpísal v predchádzajúci deň stály zástupca Portugalskej republiky pri Európskej únii.
38
Navyše, zatiaľ čo kópia plnomocenstva bola nakoniec Komisii doručená v rámci tohto sporu v prílohe k vyjadreniu Rady k žalobe, Komisia vo svojej replike spresnila, že žalobný návrh na zrušenie určenia stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii Radou prostredníctvom jej predsedu ako osoby splnomocnenej podpísať protokol sa týkal tohto plnomocenstva.
39
Za týchto podmienok Komisia v plnom rozsahu dodržala požiadavky jasnosti a presnosti vyplývajúce z článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 120 písm. c) rokovacieho poriadku tým, že vo svojej žalobe uviedla, že určenie stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii ako osoby splnomocnenej podpísať protokol je neoddeliteľnou súčasťou predmetu jej žaloby o neplatnosť, a tým, že v tejto súvislosti odkázala na jediný dokument, ktorý jej bol v tejto súvislosti zaslaný, pričom vo svojej replike poskytla v nadväznosti na to, že Rada doručila plnomocenstvo, spresnenie uvedené v predchádzajúcom bode.
40
Pokiaľ ide po tretie o námietku neprípustnosti žaloby v rozsahu, v akom sa týka právneho základu rozhodnutia 2021/1117, treba ju zamietnuť ako neúčinnú. Ako totiž Komisia zdôraznila vo svojej žalobe, jej návrh, aby bolo do rozsudku v súvislosti s týmto právnym základom Súdneho dvora zahrnuté obiter dictum, nepatrí medzi dôvody jej žaloby, pričom táto inštitúcia navyše v tej istej žalobe uviedla, že pochybenie, ktoré vytýka, nemalo v prejednávanej veci žiadny právny dôsledok.
41
Zo všetkého uvedeného vyplýva, že žaloba je prípustná.
O veci samej
42
Na podporu svojej žaloby Komisia uvádza dva žalobné dôvody, pričom každý z nich sa delí na dve časti. Prvý žalobný dôvod je založený na porušení článku 17 ods. 1 ZEÚ v spojení – vo svojej prvej časti – s článkom 13 ods. 1 a 2 ZEÚ a – vo svojej druhej časti – s článkom 4 ods. 3 ZEÚ. Prvá časť druhého žalobného dôvodu je založená na porušení článkov 296 a 297 ZFEÚ a jeho druhá časť na porušení článku 13 ods. 2 ZEÚ.
43
Najprv treba skúmať prvú časť prvého žalobného dôvodu založenú na porušení článku 17 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 13 ods. 1 a 2 ZEÚ.
Argumentácia účastníkov konania
44
Komisia, podporovaná vysokým predstaviteľom, tvrdí, že článok 17 ods. 1 ZEÚ jej zveruje právomoc, aby sama zabezpečovala zastupovanie Únie navonok v oblastiach, ktoré nepatria do spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (ďalej len „SZBP“). Táto právomoc podľa nej zahŕňa podpisovanie medzinárodných dohôd v mene Únie alebo určovanie signatára takýchto dohôd v jej mene. Rada teda uvedenú právomoc porušila, keď aktmi, ktorých sa týka toto konanie, zasiahla do inštitucionálnej rovnováhy vytvorenej Zmluvami, ktorej dodržiavanie ukladá článok 13 ods. 1 a 2 ZEÚ.
45
V tejto súvislosti je podľa Komisie dôležité rozlišovať medzi vnútorným rozhodovacím procesom Únie, ktorý vedie Radu k povoleniu podpisu medzinárodnej dohody dojednanej Komisiou, a samotným podpisom tejto dohody. Podpis predstavuje akt zastupovania navonok v zmysle článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ v súlade s medzinárodným obyčajovým právom vyjadreným vo Viedenskom dohovore. Určenie osoby poverenej podpísaním uvedenej dohody preto prináleží Komisii.
46
Toto rozdelenie právomocí medzi Radu a Komisiu potvrdzuje článok 218 ods. 5 ZFEÚ, ktorý oprávňuje Radu povoliť podpis dohody, nie však určiť signatára.
47
Neexistuje teda žiadny rozpor medzi článkom 17 ods. 1 ZEÚ a článkom 218 ods. 5 ZFEÚ, pričom druhé z týchto ustanovení sa neodchyľuje od prvého.
48
Rada tým, že splnomocnila stáleho zástupcu členského štátu, ktorý vykonáva predsedníctvo Rady, na podpis protokolu v mene Únie, konala tak, ako keby ona sama, jej rotujúce predsedníctvo a jej generálny sekretariát ešte zabezpečovali zastupovanie Únie navonok. Od nadobudnutia platnosti Zmlúv o EÚ a FEÚ vyplývajúcich z Lisabonskej zmluvy to však tak už nie je.
49
Zánik rotujúceho predsedníctva Rady v zastupovaní Únie navonok je totiž jednou z hlavných inovácií Lisabonskej zmluvy v oblasti vonkajších vzťahov. Cieľom tejto zmeny je podľa Komisie posilniť medzinárodnú viditeľnosť a uznanie Únie tým, že sa zabezpečí, aby zástupcovia tretích krajín už neboli vystavení zmenám v zastupovaní Únie navonok, ktoré vyplývali z rotácie predsedníctva Rady medzi členskými štátmi, a aby boli v kontakte nie so zástupcami členských štátov v Únii, ale so zástupcami Únie určenými vysokým predstaviteľom v oblasti SZBP a Komisiou v akejkoľvek inej oblasti vonkajších vzťahov Únie.
50
Akty Rady, ktorých sa týka toto konanie, sú súčasťou praxe, ktorá popiera túto zmenu zavedenú Lisabonskou zmluvou. Táto prax je v dôsledku toho protiprávna, pričom v tejto súvislosti nie je relevantná okolnosť, že Generálny sekretariát Rady a Kancelária pre zmluvy a dohody, ktorá mu pomáha, ju stále vykonávajú.
51
Článok 2 rozhodnutia 2021/1117 a určenie stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii za signatára protokolu v mene Únie by sa preto mali zrušiť. Účinky protokolu by sa však mali zachovať.
52
Rada navrhuje zamietnuť prvú časť prvého žalobného dôvodu.
53
Táto inštitúcia, podporovaná českou, francúzskou, maďarskou, holandskou a portugalskou vládou, usudzuje, že toto konanie predstavuje pokus o zasahovanie do jej právomocí, pokiaľ ide o podpis a v širšom zmysle o uzatváranie medzinárodných dohôd v mene Únie, ako sú uvedené v Zmluvách o EÚ a FEÚ a ako ich vykonáva už desaťročia.
54
V tejto súvislosti Rada poukazuje na to, že pri výkone jej priznanej právomoci povoliť podpis takýchto dohôd a uzatvárať ich jej pomáha generálny sekretariát, ktorý má na tento účel k dispozícii Kanceláriu pre zmluvy a dohody, ktorej úlohou je najmä organizovať podpisovanie medzinárodných dohôd.
55
Plnomocenstvo, ktoré táto kancelária pripravuje pre predsedu Rady, sa zakladá na hodnotení rôznych prvkov, medzi ktoré patrí protokolárna úroveň zástupcu určeného dotknutou treťou krajinou, politický význam dohody a rámec, v ktorom alebo popri ktorom sa organizuje podpisová ceremónia.
56
Určenie osoby alebo osôb splnomocnených podpísať medzinárodnú dohodu v mene Únie predstavuje zo strany Rady predĺženie a zložku výkonu právomoci „poverovať na podpis“, ktorú jej priznáva článok 218 ods. 5 ZFEÚ. Vzhľadom na toto ustanovenie je článok 17 ods. 1 šiesta veta ZEÚ irelevantný, pokiaľ ide o podpis medzinárodných dohôd. Takýto podpis nemá za cieľ len oznámiť pozíciu Únie, ale vyvoláva aj právne účinky v medzinárodnom práve, a tak nemôže patriť len pod „zastupovanie Únie navonok“.
57
Všetky etapy od prijatia rozhodnutia povoľujúceho podpis až po samotný podpis vytvárajú právnu a procesnú kontinuitu patriacu do právomoci Rady podľa článku 16 ods. 1 ZEÚ, ktorá je osobitne vyjadrená v článku 218 ods. 5 ZFEÚ. Keďže podpis medzinárodnej dohody vyvoláva právne účinky, mal by sa považovať za základný prvok tvorby politík Únie.
58
Rada a vlády, ktoré ju podporujú, okrem toho zdôrazňujú, že právomoci týkajúce sa medzinárodných dohôd, ktoré autori Zmlúv zverujú niektorej inštitúcii, sú takejto inštitúcii vždy zverené explicitne. Vzhľadom na to, že v článku 218 ods. 5 ZFEÚ sa nenachádza výslovná zmienka obmedzujúca právomoc Rady v oblasti podpisu, autori Zmlúv podľa Rady zaviedli inštitucionálnu rovnováhu, ktorá neumožňuje Komisii domáhať sa na základe článku 17 ods. 1 ZEÚ právomoci určiť signatára.
59
Skutočnosť, že osoba určená plnomocenstvami je kvalifikovaná ako „zástupca“ v zmysle medzinárodného obyčajového práva kodifikovaného Viedenským dohovorom, nemôže znamenať, že podpis pripojený touto osobou patrí pod „zastupovanie Únie navonok“ v zmysle článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ, inak by bola porušená pôsobnosť článku 16 ods. 1 ZEÚ a článku 218 ods. 5 ZFEÚ. Dokonca aj za predpokladu, že by podpis medzinárodnej dohody mohol byť abstraktne aktom patriacim pod zastupovanie navonok, nič by to nemenilo na skutočnosti, že článok 218 ods. 5 ZFEÚ patrí medzi „iné prípady ustanovené v zmluvách“ uvedené v článku 17 ods. 1 šiestej vete ZEÚ, a teda predstavuje výnimku z právomoci Komisie zabezpečiť zastupovanie Únie navonok, pokiaľ ide o organizáciu podpisu medzinárodnej dohody.
60
Rada a vlády, ktoré ju podporujú, síce uznávajú, že Zmluvy o EÚ a ES platné pred Lisabonskou zmluvou neobsahovali obdobné ustanovenie ako článok 17 ods. 1 šiesta veta ZEÚ, poukazujú však na to, že tieto predchádzajúce Zmluvy, ktoré už Komisii zverovali určité právomoci zastupovania navonok, nepriznávali Komisii žiadnu právomoc podpisovať medzinárodné dohody. V rámci Zmlúv o EÚ a FEÚ to tak stále je. Rovnako skutočnosť, že Lisabonská zmluva preniesla právomoci rotujúceho predsedníctva Rady zastupovať navonok na vysokého predstaviteľa, nezmenila právomoc Rady, ktorá v súčasnosti vyplýva z článku 218 ods. 5 ZFEÚ, určiť signatárov medzinárodných dohôd. Lisabonská zmluva teda nepriniesla zmeny, na ktoré sa odvoláva Komisia v súvislosti s podpisom takýchto dohôd, keďže rozdiely v znení medzi predchádzajúcimi ustanoveniami a článkom 218 ods. 5 ZFEÚ sú čisto redakčné.
Posúdenie Súdnym dvorom
61
Na úvod treba pripomenúť, že Zmluvy zaviedli systém rozdelenia právomocí medzi inštitúcie Únie, ktorý každej z nich prideľuje jej vlastnú úlohu v inštitucionálnej štruktúre Únie a pri napĺňaní úloh, ktoré sú jej zverené [rozsudky z 22. mája 1990, Parlament/Rada, C‑70/88, EU:C:1990:217, bod 21, a z 25. októbra 2017, Komisia/Rada (CMR‑15), C‑687/15, EU:C:2017:803, bod 40].
62
Článok 13 ods. 2 ZEÚ tak stanovuje, že každá inštitúcia Únie koná v medziach právomocí, ktoré sú jej zverené Zmluvami, a v súlade s postupmi, podmienkami a cieľmi v nich stanovenými. Toto ustanovenie vyjadruje zásadu inštitucionálnej rovnováhy, ktorou sa vyznačuje inštitucionálna štruktúra Únie a z ktorej vyplýva, že každá inštitúcia pri výkone svojich právomocí rešpektuje právomoci ostatných inštitúcií [rozsudky zo 14. apríla 2015, Rada/Komisia, C‑409/13, EU:C:2015:217, bod 64, a z 22. novembra 2022, Komisia/Rada (Pristúpenie k Ženevskému aktu), C‑24/20, EU:C:2015:911, bod 83].
63
Článok 13 ods. 2 ZEÚ navyše stanovuje, že inštitúcie Únie navzájom v plnej miere spolupracujú.
64
V prejednávanej veci právomoci Rady relevantné na účely skúmania prvej časti prvého žalobného dôvodu zahŕňajú najmä právomoc uvedenú v článku 16 ods. 1 druhej vete ZEÚ, ktorá priznáva tejto inštitúcii funkcie „tvorby politík a koordinačné funkcie v súlade s podmienkami ustanovenými v zmluvách“, a právomoc stanovenú v článku 16 ods. 6 treťom pododseku ZEÚ, podľa ktorého Rada pre zahraničné veci „rozpracúva vonkajšiu činnosť Únie na základe strategických usmernení stanovených Európskou radou a zabezpečuje, aby činnosť Únie bola konzistentná“.
65
Právomoci Komisie relevantné pre toto isté skúmanie sú zas uvedené v článku 17 ods. 1 prvej, piatej a šiestej vete ZEÚ. Tieto vety – v tomto poradí – stanovujú, že Komisia „podporuje všeobecný záujem Únie a na tento účel sa ujíma vhodných iniciatív“, „vykonáva koordinačné, výkonné a riadiace funkcie v súlade s podmienkami ustanovenými v zmluvách“ a „zabezpečuje zastupovanie Únie navonok“; pokiaľ však ide poslednú uvedenú právomoc, výnimkou sú SZBP a „iné prípady ustanovené v zmluvách“.
66
V súlade s týmto rozdelením právomocí a ako potvrdzuje aj článok 218 ods. 2 a 5 ZFEÚ, prináleží Rade, aby na návrh vyjednávača povolila podpis medzinárodnej dohody v mene Únie. Rozhodnutie týkajúce sa otázky, či je vhodné podpísať dohodu dojednanú Komisiou s treťou krajinou, totiž zahŕňa posúdenie záujmov Únie v rámci vzťahov s touto treťou krajinou v súlade so strategickými usmerneniami stanovenými Európskou radou, ako aj so zásadami a cieľmi vonkajšej činnosti Únie, a vykonávanie arbitrážnych výberov medzi rozdielnymi záujmami vyplývajúcimi z týchto vzťahov. V dôsledku toho je toto rozhodnutie súčasťou aktov tvorby politík Únie a rozpracúvania jej vonkajšej činnosti v zmysle článku 16 ods. 1 druhej vety a článku 16 ods. 6 tretieho pododseku ZEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. júla 2016, Rada/Komisia, C‑660/13, EU:C:2016:616, body 39 a 40).
67
Rozhodnutie, ktorým sa povoľuje podpis medzinárodnej dohody, však nezahŕňa neskorší akt spočívajúci v samotnom podpise tejto dohody. Tento podpis totiž musí byť v nadväznosti na povolenie pripojený po tom, ako sa vykonali všetky kroky potrebné na tento účel, najmä vo vzťahu k dotknutej tretej krajine. Medzi tieto kroky patrí vydanie plnomocenstva určujúceho osobu alebo osoby splnomocnené podpísať dohodu v mene Únie.
68
S cieľom určiť, ktorá inštitúcia v práve Únie je príslušná určiť signatára medzinárodnej dohody, je potrebné vychádzať z hlavnej charakteristiky uvedeného určenia, ktorá spočíva v splnomocnení jednej alebo viacerých osôb konať v mene Únie vo vzťahu k dotknutej tretej krajine.
69
V tejto súvislosti treba na jednej strane uviesť, že toto určenie nevyžaduje posúdenie, ktoré patrí do rámca „tvorby politík“ Únie, alebo „koordinačných funkcií“ alebo „rozpracúvania vonkajšej činnosti“ Únie v zmysle článku 16 ods. 1 a 6 ZEÚ. Je pravda, že k nemu dochádza v nadväznosti na rozhodnutie Rady, ktorým sa povoľuje podpis dohody, ale nezúčastňuje sa na politickom posúdení, ktoré je podkladom takéhoto rozhodnutia a na základe ktorého táto inštitúcia súhlasila s právnymi účinkami, ktoré vyvolá podpis podľa príslušných pravidiel medzinárodného práva.
70
V tejto súvislosti treba poznamenať, že bez ohľadu na to, aká osoba je podľa pravidiel práva Únie určená za signatára, právne účinky podpisu vrátane povinnosti zdržať sa konania, ktoré by mohlo mariť predmet a účel dohody, uvedenej okrem iného v článku 18 Viedenského dohovoru, budú rovnaké a budú zaväzovať Úniu ako subjekt medzinárodného práva.
71
Na druhej strane, pokiaľ ide o otázku, či je určenie signatára aktom, ktorý „zabezpečuje zastupovanie Únie navonok“ v zmysle článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ, treba uviesť, že právny pojem „zastupovanie“ podľa svojho obvyklého významu zahŕňa úkon v mene subjektu voči tretej osobe, pričom takýto úkon môže byť, ako uviedla generálna advokátka v bode 50 svojich návrhov, prejavom vôle tohto subjektu voči tejto tretej osobe.
72
Skutočnosť, že osoba určená na tento účel podpísala medzinárodnú dohodu v mene Únie, pritom vyjadruje práve prejav vôle Únie, ako ho definovala Rada, voči tretej krajine, s ktorou bola táto dohoda dojednaná.
73
Znenie článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ, podľa ktorého Komisia „zabezpečuje zastupovanie Únie navonok“, tak smeruje k preukázaniu, že toto ustanovenie zveruje Komisii právomoc vykonať, s výnimkou SZBP a pokiaľ Zmluvy v tejto súvislosti nestanovujú odlišné rozdelenie právomocí, akýkoľvek úkon, ktorý v nadväznosti na rozhodnutie Rady o povolení podpisu medzinárodnej dohody v mene Únie zabezpečí, aby k tomuto podpisu došlo.
74
Tento doslovný výklad článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ je v súlade s líniou medzinárodného obyčajového práva.
75
Pokiaľ ide v tejto súvislosti o podpis medzinárodných dohôd, z medzinárodného obyčajového práva, ako je kodifikované najmä v článku 2 ods. 1 písm. c) a článku 7 ods. 1 písm. a) Viedenského dohovoru, vyplýva, že každá osoba určená v dokumente vydanom príslušným orgánom štátu alebo príslušným orgánom medzinárodnej organizácie na vykonanie aktu podpisu sa musí na základe tohto plnomocenstva považovať za zástupcu tohto štátu alebo tejto medzinárodnej organizácie.
76
Na pripojenie podpisu takejto osoby k medzinárodnej dohode v mene Únie sa teda z hľadiska pravidiel medzinárodného obyčajového práva hľadí ako na „zastupovanie“ Únie.
77
Vzhľadom na článok 17 ods. 1 šiestu vetu ZEÚ preto treba usúdiť, že kroky potrebné na účely podpísania medzinárodnej dohody po tom, čo Rada tento podpis povolila, vrátane kroku spočívajúceho v určení signatára, patria s výnimkou SZBP do právomoci Komisie „zabezpečiť zastupovanie Únie navonok“, okrem prípadu, že by Zmluva o EÚ alebo Zmluva o FEÚ priznávali právomoc zorganizovať tento podpis inej inštitúcii Únie. Posledná uvedená výhrada, vyjadrená vo výraze „iné prípady ustanovené v zmluvách“, predstavuje, ako uviedla generálna advokátka v bode 72 svojich návrhov a ako vyplýva zo samotného znenia článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ, výnimku z právomoci Komisie uvedenú v tomto ustanovení.
78
Rada a vlády, ktoré ju podporujú, tvrdia, že článok 218 ZFEÚ, ktorý upravuje jednotný postup a všeobecnú pôsobnosť, pokiaľ ide o dojednávanie, podpis a uzatváranie medzinárodných dohôd, ktoré má Únia právomoc uzavrieť [pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. septembra 2021, Komisia/Rada (Dohoda s Arménskom), C‑180/20, EU:C:2021:658, bod 27 a citovanú judikatúru], a ktorého odsek 5 sa týka povolenia podpisu týchto dohôd, patrí, pokiaľ ide o tento podpis, medzi „iné prípady ustanovené v zmluvách“ uvedené v článku 17 ods. 1 šiestej vete ZEÚ.
79
Treba však uviesť, že na rozdiel od článku 218 ods. 3 ZFEÚ, ktorý v súvislosti s dojednávaním medzinárodných dohôd priznáva Rade právomoc nielen povoliť začatie rokovaní, ale aj určiť vyjednávača alebo vedúceho negociačného tímu Únie, článok 218 ods. 5 ZFEÚ sa zmieňuje o právomoci Rady povoliť podpis a predbežné vykonávanie dohody, a nie o právomoci určiť signatára tejto dohody. Ako uviedla generálna advokátka v bodoch 82 až 84 svojich návrhov, posledné uvedené ustanovenie neobsahuje výnimku z článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ.
80
Hoci postup dojednávania, podpisu a uzatvárania medzinárodných dohôd upravený v článku 218 ZFEÚ možno ako celok považovať, ako uvádzajú Rada a vlády, ktoré ju podporujú, za „kontinuitu“, nič to nemení na tom, že počas každej etapy tohto postupu uvedenej v tomto článku musí každá inštitúcia, s výhradou výlučne výslovne stanovených výnimiek, vykonávať svoje právomoci tak, ako boli priznané Zmluvami, a to v súlade so zásadou inštitucionálnej rovnováhy pripomenutou v bode 62 tohto rozsudku. Pokiaľ pritom ide o určenie signatára medzinárodnej dohody, článok 218 ods. 5 ZFEÚ nestanovuje v prospech Rady výnimku z právomoci, ktorá Komisii vyplýva z článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ.
81
Z toho vyplýva, že v prípade, že Rada povolila podpis medzinárodnej dohody, ktorá, ako je to v prejednávanej veci, nepatrí do SZBP alebo medzi „iné prípady ustanovené v zmluvách“, prináleží Komisii, aby na základe článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ zabezpečila samotný podpis tejto dohody.
82
Toto konštatovanie nie je spochybnené skutočnosťou, že Rada po nadobudnutí platnosti Zmlúv o EÚ a FEÚ naďalej pokračovala v určovaní signatárov medzinárodných dohôd a pravidelne za signatára vyberala stáleho zástupcu členského štátu, ktorý vykonával rotujúce predsedníctvo Rady, pri Únii. Prax, hoci aj ustálená, totiž nemôže meniť pravidlá Zmlúv, ktoré sú inštitúcie povinné dodržiavať [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. októbra 2017, Komisia/Bulharsko (CMR‑15), C‑687/15, EU:C:2017:803, bod 42 a citovanú judikatúru].
83
Napokon treba uviesť, že v súlade s článkom 17 ods. 1 prvou vetou ZEÚ musí Komisia vykonávať svoju právomoc týkajúcu sa podpisu medzinárodných dohôd vo všeobecnom záujme Únie. Okrem toho je povinná dodržiavať povinnosť lojálnej spolupráce uvedenú v článku 13 ods. 2 ZEÚ. Tejto inštitúcii tiež prináleží najmä zabezpečiť, aby po prijatí rozhodnutia Rady povoľujúceho podpis dohody došlo k tomuto podpisu čo najskôr, a to za podmienok, ktoré primerane odrážajú význam tejto dohody. Okrem toho v prípade podstatnej zmeny okolností, ku ktorej došlo po prijatí rozhodnutia o povolení podpisu, prináleží Komisii poradiť sa s Radou, aby Rada prípadne mohla v rámci výkonu svojich právomocí zakotvených v článku 16 ods. 1 a 6 ZEÚ, ako aj v článku 218 ZFEÚ vyvodiť dôsledky z tejto podstatnej zmeny okolností predtým, ako dôjde k podpisu.
84
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti treba prvej časti prvého žalobného dôvodu vyhovieť.
85
V dôsledku toho treba zrušiť článok 2 rozhodnutia 2021/1117, ako aj určenie stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii ako osoby splnomocnenej podpísať protokol na základe tohto ustanovenia, a to bez potreby skúmania druhej časti prvého žalobného dôvodu alebo druhého žalobného dôvodu.
O zachovaní účinkov zrušeného rozhodnutia
86
Podľa znenia článku 264 druhého odseku ZFEÚ môže Súdny dvor, ak to považuje za potrebné, uviesť, ktoré z účinkov aktu, ktorý vyhlásil za neplatný, sa majú považovať za konečné.
87
Túto právomoc možno využiť z dôvodov právnej istoty, najmä ak zrušenie aktu Únie prijatého v rámci postupu dojednávania, podpisu a uzatvorenia medzinárodnej dohody môže spochybniť účasť Únie na tejto dohode alebo jej vykonávaní, hoci právomoc Únie v tejto súvislosti nevyvoláva pochybnosti [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. októbra 2017, Španielsko/Rada (Revidovaná Lisabonská dohoda), C‑389/15, EU:C:2017:798, bod 81 a citovanú judikatúru].
88
Zrušenie článku 2 rozhodnutia 2021/1117 a určenia osoby splnomocnenej podpísať protokol na základe tohto ustanovenia bez toho, aby boli zachované ich účinky, by malo za následok spochybnenie podpisu protokolu v mene Únie, ku ktorému došlo 29. júna 2021, hoci právomoc Únie vyjadriť prostredníctvom podpisu v jej mene súhlas s právnymi účinkami uvedenými najmä v článku 18 Viedenského dohovoru, ako aj s predbežným vykonávaním protokolu nevyvoláva pochybnosti, a že okrem toho vôľa Únie vyjadriť tento súhlas je istá, keďže Rada predtým v článku 1 rozhodnutia 2021/1117 povolila podpis protokolu. Toto povolenie bolo síce udelené s výhradou uzavretia protokolu, treba však konštatovať, že k tomuto uzavretiu následne došlo, o čom svedčí prijatie rozhodnutia Rady (EÚ) 2022/2066 z 21. februára 2022 o uzavretí v mene Európskej únie Vykonávacieho protokolu k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026) (Ú. v. EÚ L 277, 2022, s. 103), ktoré vyjadrilo schválenie protokolu Úniou.
89
V záujme zachovania právnej istoty je v dôsledku toho potrebné rozhodnúť, že účinky článku 2 rozhodnutia 2021/1117 a určenia stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii ako osoby splnomocnenej podpísať protokol na základe tohto ustanovenia sú konečné.
O trovách
90
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže v prejednávanej veci Komisia navrhla uložiť Rade povinnosť nahradiť trovy konania a Rada nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou.
91
Podľa článku 140 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku Česká republika, Francúzska republika, Maďarsko, Holandské kráľovstvo a Portugalská republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
92
Podľa článku 140 ods. 3 uvedeného rokovacieho poriadku vysoký predstaviteľ znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
1.
Článok 2 rozhodnutia Rady (EÚ) 2021/1117 z 28. júna 2021 o podpise v mene Európskej únie a predbežnom vykonávaní Vykonávacieho protokolu k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026) sa zrušuje.
2.
Určenie stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii ako osoby splnomocnenej na podpis Vykonávacieho protokolu k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026) sa zrušuje.
3.
Právne účinky článku 2 rozhodnutia 2021/1117 a určenia stáleho zástupcu Portugalskej republiky pri Európskej únii ako osoby splnomocnenej na podpis Vykonávacieho protokolu k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026) sú konečné.
4.
Rada Európskej únie znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Európska komisia.
5.
Česká republika, Francúzska republika, Maďarsko, Holandské kráľovstvo, Portugalská republika a vysoký predstaviteľ Európskej únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku znášajú svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.