Predbežné znenie
ROZSUDOK
SÚDNEHO
DVORA
(prvá
komora)
z 23. októbra
2025(*)
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Dane – Spoločný
systém
dane z pridanej
hodnoty
(DPH) – Smernica
2006/112/ES – Zdaniteľné
plnenia – Oslobodenie
od
dane
pri
poskytovaní
úverov – Článok 135
ods. 1 písm. b) – Oslobodenie
finančných
transakcií
od
dane – Vymáhanie
dlhov – Článok 135
ods. 1 písm. d) – Faktoring
vo
forme
predaja
pohľadávok – Faktoring
záložného
typu “
Vo
veci C‑232/24
[Kosmiro](i),
ktorej
predmetom
je
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267 ZFEÚ,
podaný
rozhodnutím
Korkein
hallinto‑oikeus
(Najvyšší
správny
súd,
Fínsko) z 22. marca 2024 a doručený
Súdnemu
dvoru
27. marca 2024,
ktorý
súvisí s konaním
začatým
na
návrh:
A
Oy,
za
účasti:
Veronsaajien
oikeudenvalvontayksikkö,
SÚDNY
DVOR
(prvá
komora),
v zložení:
predseda
prvej
komory
F. Biltgen,
podpredseda
Súdneho
dvora
T. von
Danwitz,
vykonávajúci
funkciu
sudcu
prvej
komory,
sudcovia
I. Ziemele,
A. Kumin a S. Gervasoni
(spravodajca),
generálny
advokát:
A. Rantos,
tajomník:
A. Calot
Escobar,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania,
so
zreteľom
na
pripomienky,
ktoré
predložili:
–        A
Oy, v zastúpení:
H. Jovio,
asianajaja,
–        fínska
vláda, v zastúpení:
A. Laine,
splnomocnená
zástupkyňa,
–        Európska
komisia, v zastúpení:
P. Carlin a T. Sevón,
splnomocnené
zástupkyne,
po
vypočutí
návrhov
generálneho
advokáta
na
pojednávaní
3. apríla
2025,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu
článku 2
ods. 1 písm. c),
článku 9
ods. 1 a článku 135
ods. 1 písm. b) a d)
smernice
Rady
2006/112/ES z 28. novembra
2006 o spoločnom
systéme
dane z pridanej
hodnoty
(Ú. v. EÚ L 347,
2006,
s. 1,
ďalej
len
„smernica o DPH“).
2        Tento
návrh
bol
podaný v rámci
sporu
vo
veci
zaobchádzania z hľadiska
dane z pridanej
hodnoty
(DPH) s rôznymi
odmenami a províziami
vyberanými
žalobkyňou vo veci samej, spoločnosťou
A Oy, v rámci
faktoringových
činností, ktoré vykonávala.
Právny rámec
Právo Únie
3        Článok 1
ods. 2
smernice o DPH
stanovuje:
„Spoločný
systém
DPH
je
založený
na
zásade,
že
na
tovar a služby
sa
uplatňuje
všeobecná
daň
zo
spotreby
presne
úmerná
cene
tovaru a služieb
bez
ohľadu
na
počet
transakcií
uskutočnených
vo
výrobnom a distribučnom
procese
pred
stupňom,
na
ktorom
sa
daň
účtuje.
Na
každú
transakciu
sa
uplatní
DPH
vypočítaná z ceny
tovaru
alebo
služieb
podľa
sadzby
platnej
pre
tento
tovar
alebo
služby
po
odpočítaní
sumy
DPH,
ktorou
boli
priamo
zaťažené
rôzne
nákladové
prvky.
…“
4        Článok 2
tejto
smernice
stanovuje:
„1.      DPH
podliehajú
tieto
transakcie:
…
c)      poskytovanie
služieb
za
protihodnotu
na
území
členského
štátu
zdaniteľnou
osobou,
ktorá
koná
ako
taká.
…“
5        Podľa
článku 9
uvedenej
smernice:
„1.      ‚Zdaniteľná
osoba‘
je
každá
osoba,
ktorá
nezávisle a na
akomkoľvek
mieste
vykonáva
ekonomickú
činnosť,
odhliadnuc
od
účelu
alebo
výsledkov
tejto
činnosti.
‚Ekonomická
činnosť‘
je
každá
činnosť
výrobcov,
obchodníkov
alebo
osôb
poskytujúcich
služby
vrátane
ťažobných a poľnohospodárskych
činností a činností
pri
výkone
slobodných
povolaní.
Ekonomickou
činnosťou
je
predovšetkým
využívanie
hmotného
alebo
nehmotného
majetku
na
účely
získania
príjmu
na
pokračujúcom
základe.
…“
6        Článok 135
ods. 1
smernice o DPH
znie:
„Členské
štáty
oslobodia
od
dane
tieto
transakcie:
…
b)      poskytovanie a dojednávanie
úverov a správa
úverov
osobou,
ktorá
ich
poskytla;
…
d)      transakcie
vrátane
dojednávania
týkajúceho
sa
vkladov,
bežných
účtov,
platieb,
prevodov
platieb,
dlhov,
šekov a iných
obchodovateľných
nástrojov s výnimkou
vymáhania
dlhov;
…“
Fínske právo
7        Ustanovenie § 1
prvého
odseku
bodu 1
arvonlisäverolaki
(1501/1993)
[zákon o dani z pridanej
hodnoty
(1501/1993)] z 30. decembra
1993
(ďalej
len
„zákon o DPH“)
stanovuje:
„DPH
sa
vyberá v prospech
štátu v súlade s týmto
zákonom:
1.      z akéhokoľvek
predaja
tovaru a poskytovania
služieb
vo
Fínsku v rámci
obchodnej
činnosti;“
8        Podľa § 18
druhého
odseku
tohto
zákona:
„Predajom
služby
sa
rozumie
poskytnutie
alebo
iný
prevod
služby
za
protihodnotu.“
9        Ustanovenie § 41
uvedeného
zákona
stanovuje:
„DPH
nie
je
splatná z predaja
finančných
služieb.“
10      Podľa ustanovenia § 42
prvého
odseku
bodov 2 a 3
zákona o DPH:
„Za
finančné
služby
sa
považujú:
…
2.      poskytovanie
úverov a akýchkoľvek
iných
mechanizmov
financovania;
3.      spravovanie
úveru
poskytovateľom
úveru“.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
11      Žalobkyňa
vo
veci
samej
je
fínska
spoločnosť,
ktorá
poskytuje
faktoringové
služby.
Jej
klienti
sa na ňu obracajú s cieľom
mať
okamžite k dispozícii
finančné
prostriedky
zodpovedajúce
ešte
nezaplateným
pohľadávkam
tým,
že
postúpia
vymáhanie
príslušných
pohľadávok.
Pohľadávky,
ktoré
sú
predmetom
faktoringu,
sú
nespornými
pohľadávkami.
12      Žalobkyňa
vo
veci
samej
na
jednej
strane
uplatňuje
faktoring
záložného
typu,
ktorý
má
formu
úveru
poskytnutého
jej
klientom a zodpovedajúceho
pohľadávkam
vyplývajúcich z faktúr, v rozsahu
celkovej
sumy
určenej v závislosti
od
úrovne
rizika,
ktoré
predstavuje
činnosť
týchto
klientov. V tomto
kontexte
sa
žalobkyňa
vo
veci
samej
zaoberá
upomienkami
na
zaplatenie a dobrovoľným
vymáhaním
pohľadávok
poskytnutých
ako
zábezpeka.
Na
druhej
strane
ponúka
faktoringové
služby
vo
forme
predaja
pohľadávok,
ktoré
majú
formu
spätného
odkúpenia
vybraných
faktúr
od
jej
klientov
do
výšky
maximálnej
sumy
definovanej v závislosti
od
posúdenia
rizika
spojeného s činnosťou
klientov.
Korkein
hallinto‑oikeus
(Najvyšší
správny
súd,
Fínsko),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
spresňuje,
že
na
rozdiel
od
faktoringu
záložného
typu, v ktorom
riziko
platobnej
neschopnosti
naďalej
preberá
klient,
faktoring
vo
forme
predaja
pohľadávok
zahŕňa
postúpenie
pohľadávok
na
faktora, a teda
prenos
rizika
spojeného s nezaplatením
na
túto
poslednú
uvedenú
spoločnosť.
13      Zmluvy
medzi
žalobkyňou
vo
veci
samej a jej
klientmi
stanovujú,
že
žalobkyni
vyplácajú
rôzne
odmeny a provízie,
medzi
ktoré
patrí
„provízia
za
financovanie“,
ktorá
sa
platí
vopred a predstavuje
percentuálny
podiel z každej
pohľadávky.
Hodnota
tejto
provízie
je o to
vyššia
preto,
lebo
jednak
úverový
rating
klienta a osôb,
voči
ktorým
má
klient
dotknuté
pohľadávky,
je
nízky a jednak
lehota
splatnosti
faktúr
je
dlhá. K tejto
provízii
sa
pripočítajú
„zriaďovacie
poplatky“ a rôzne
iné
poplatky a odmeny.
14      Keskusverolautakunta
(Ústredný
daňový
výbor,
Fínsko)
zaslal
žalobkyni
vo
veci
samej
záväzné
daňové
stanovisko
vzťahujúce
sa
na
obdobie
od
25. októbra
2022
do
31. decembra
2023, v ktorom
sa
uvádzalo,
že
provízie a odmeny,
ktoré
získala
za
svoje
činnosti
faktoringu
záložného
typu a faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok,
podliehajú
DPH,
keďže
predstavujú
protihodnotu
za
služby
spočívajúce v správe a vo
vymáhaní
pohľadávok z faktúr.
Tento
výbor
naopak
usúdil,
že
provízia
za
financovanie,
ako
aj
rôzne
ďalšie
poplatky a odmeny
predstavujú
čiastočne
protihodnotu
za
finančné
služby
oslobodené
od
DPH.
15      Ústredný
daňový
výbor
konkrétne
dospel k záveru,
že
vzhľadom
na
to,
že
žalobkyňa
vo
veci
samej
spravuje
pohľadávky z faktúr,
kontroluje
platby
uskutočnené
na
tieto
účely a preberá
zodpovednosť
za
vymáhanie
týchto
pohľadávok,
faktoring
záložného
typu a faktoring
vo
forme
predaja
pohľadávok
predstavujú
služby
podliehajúce
DPH.
Keďže
však
žalobkyňa
vo
veci
samej
poskytuje
financovanie
svojim
klientom v rozsahu,
ktorý
je
pre
nich
osobitný,
tento
výbor
dospel k záveru,
že
určité
poplatky a odmeny,
medzi
ktoré
patrí
aj
provízia
za
financovanie,
boli
zaplatené
ako
protihodnota
za
finančnú
službu
spočívajúcu v poskytnutí
úveru,
ktorá
je
oslobodená
od
DPH, a že
zriaďovacie
poplatky
mali
byť
rozdelené
na
časť
podliehajúcu
DPH a časť
oslobodenú
od
DPH,
ktorá
zodpovedá
zavedeniu a spusteniu
mechanizmu
financovania
zaručeného
pohľadávkami z faktúr.
16      Žalobkyňa
vo
veci
samej
podala
na
vnútroštátny
súd
žalobu,
ktorou
sa
domáhala
čiastočného
zrušenia
tohto
stanoviska,
keďže
sa
domnievala,
že
provízia
za
financovanie a ostatné
poplatky a odmeny
ako
celok
podliehajú
DPH.
Podľa
jej
názoru
môžu
byť
protihodnotou
za
finančnú
službu
oslobodenú
od
DPH
len
poplatky
„za
limit“
predstavujúce
percentuálny
podiel z limitu
financovania,
ktorý
môže
byť
poskytnutý
každému
zákazníkovi.
17      Tento
súd
uvádza,
že
podľa
žalobkyne
vo
veci
samej
faktoring
vo
forme
predaja
pohľadávok
nemožno
prirovnať k poskytnutiu
úveru,
pretože v tomto
rámci
žalobkyňa
odkúpi
svoje
pohľadávky
od
svojich
klientov,
takže
títo
klienti
nemajú
voči
nej
dlh a zmluva,
ktorá
ich
spája
so
žalobkyňou
vo
veci
samej,
je v plnom
rozsahu
splnená.
18      Vnútroštátny
súd
zastáva
názor,
že
faktoring
záložného
typu
sa
má
považovať
za
poskytovanie
služieb
za
protihodnotu,
ktoré
patrí
do
pôsobnosti
smernice o DPH.
Tento
súd
má
však
pochybnosti o spôsobe,
akým
sa
má z hľadiska
tejto
dane
zaobchádzať s rôznymi
odmenami a províziami
vyberanými
ako
protihodnota
za
poskytnutú
službu.
19      Pokiaľ
ide o provízie a odmeny
týkajúce
sa
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok,
vnútroštátny
súd
sa
predovšetkým
pýta,
či
sa
má
hospodársky
subjekt
vykonávajúci
takúto
činnosť
považovať
za
subjekt,
ktorý
zároveň
predáva
svojmu
zákazníkovi
služby,
ktoré
patria
do
pôsobnosti
smernice o DPH.
20      Vzhľadom
na
rozsudky z 26. júna
2003,
MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring
(C‑305/01,
EU:C:2003:377), a z 27. októbra
2011,
GFKL
Financial
Services
(C‑93/10,
EU:C:2011:700),
si
vnútroštátny
súd
konkrétne
kladie
otázku,
aké
dôsledky
treba
vyvodiť
zo
skutočnosti,
že
vo
veci,
ktorú
prejednáva,
nejde o nezaplatené
pohľadávky,
ale o splatné
pohľadávky,
ako
aj o to,
či
bola
určitá
odmena
dohodnutá
osobitne
medzi
zmluvnými
stranami
alebo
či
bola
priamo
zohľadnená v kúpnej
cene
pohľadávok.
Uvádza,
že
skutočnosť,
že
provízia
za
financovanie
závisí
od
lehoty
splatnosti
pohľadávok z faktúr,
by
mohla
viesť k záveru,
že
táto
provízia
predstavuje
sčasti
úroky a z tohto
dôvodu
predstavuje
protihodnotu
za
finančnú
službu.
Alternatívne
by
sa
táto
provízia
mohla
považovať
za
úpravu,
ktorej
cieľom
je
zosúladiť
kúpnu
cenu
pohľadávky s jej
skutočnou
ekonomickou
hodnotou.
21      Vnútroštátny
súd
tiež
upriamuje
pozornosť
Súdneho
dvora
na
skutočnosť,
že v prípade
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok
je
vlastnícke
právo k pohľadávkam
prevedené s rizikom
straty
na
nadobúdajúcu
spoločnosť, v tomto
prípade
na
žalobkyňu
vo
veci
samej,
pričom
táto
spoločnosť
po
tomto
nadobudnutí
už
nezíska
úroky
alebo
inú
protihodnotu
od
klienta,
od
ktorého
nadobudla
pohľadávku.
22      Podľa
tohto
súdu
faktoring
môže
predstavovať
službu
spočívajúcu
vo
financovaní,
ktorá
má
čiastočne
formu
poskytovania
úverov,
keďže
táto
služba
nesúvisí
so
službou
spočívajúcou v správe
alebo
vo
vymáhaní
pohľadávok
podliehajúcich
DPH
do
tej
miery,
že
predstavuje
jediné a nedeliteľné
plnenie.
Platí
to
najmä
pre
faktoring
záložného
typu.
23      Uvedený
súd
uvádza,
že
podľa
fínskeho
práva
sa
podľa § 42
prvého
odseku
bodu 2
zákona o DPH
za
služby
oslobodené
od
DPH
považuje
nielen
poskytovanie
úverov,
ale
aj
iné
mechanizmy
financovania,
hoci
tieto
mechanizmy
financovania
nie
sú v smernici o DPH
uvedené
ako
oslobodené
od
tejto
dane.
24      Z toho
vyplýva,
že
ak
by
sa
oslobodenie
od
dane
týkajúce
sa
poskytovania
úverov
stanovené
smernicou o DPH
malo
vykladať
tak,
že
sa
neuplatňuje
na
provízie a poplatky, o ktoré
ide v prejednávanej
veci,
vnútroštátny
súd
sa
domnieva,
že
by
nebolo
možné
vykladať
vnútroštátny
zákon v súlade s touto
smernicou. V takom
prípade
by
mal
určiť,
či
relevantné
ustanovenia
uvedenej
smernice
majú
priamy
účinok.
25      Tento
súd
napokon
spresňuje,
že
jeho
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
len
provízie
za
financovanie a zriaďovacích
poplatkov,
pričom
analýza
zaobchádzania s týmito
sumami z hľadiska
DPH
je
dostatočná
na
to,
aby
mu
umožnila
určiť
spôsob,
akým
treba
zaobchádzať s ostatnými
predmetnými
poplatkami a odmenami.
26      Za
týchto
podmienok
Korkein
hallinto‑oikeus
(Najvyšší
správny
súd)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Ak
spoločnosť
vykonávajúca
faktoringovú
činnosť
nadobudne
od
klienta
pohľadávky z faktúr,
ktoré
ešte
nie
sú
splatné,
takým
spôsobom,
že
riziko
úverovej
straty
súvisiacej s týmito
pohľadávkami
sa
prenáša z tohto
klienta
na
túto
spoločnosť
(faktoring
vo
forme
predaja
pohľadávok):
a)      má
sa
provízia
za
financovanie,
ktorú
uvedená
spoločnosť
fakturuje a ktorá spočíva v percentuálnom
podiele z každej
pohľadávky
na
faktúre,
ktorá
spadá
do
pôsobnosti
tohto
mechanizmu,
považovať za
úpravu
kúpnej
ceny
týkajúcu
sa
nadobudnutia
pohľadávok
alebo
za
iný
prvok,
ktorý
nespadá
do
pôsobnosti
smernice
[o DPH],
alebo
b)      majú
sa
článok 2
ods. 1 písm. c) a článok 9
smernice
[o DPH]
vykladať v tom
zmysle,
že
táto
istá
spoločnosť
poskytuje
svojmu
klientovi
za
protihodnotu
spočívajúcu v provízii
za
financovanie
uvedenú
v písm. a)
spoplatnenú
službu,
ktorá
patrí
do
pôsobnosti
tejto
smernice?
2.      Má
sa
paušálny
zriaďovací
poplatok
účtovaný
zákazníkovi v rámci
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok
za
zriadenie a spustenie
faktoringového
mechanizmu
považovať
za
protihodnotu
za
predaj
služby
zákazníkovi,
ktorá
patrí
do
pôsobnosti
smernice
[o DPH]?
3.      Ak
sa
má
suma
uvedená v bodoch 1
alebo
2,
ktorá
sa
fakturuje v rámci
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok,
považovať
za
protihodnotu
za
poskytnutie
služby,
ktorá
patrí
do
pôsobnosti
smernice
[o DPH]:
a)      majú
sa
článok 135
ods. 1 písm. b)
smernice
[o DPH]
týkajúci
sa
poskytovania
úverov
alebo
článok 135
ods. 1 písm. d)
[tejto
smernice]
súvisiaci s transakciami
týkajúcimi
sa
platieb
alebo
dlhov
[tejto
smernice]
vykladať v tom
zmysle,
že
provízia
za
financovanie
alebo
zriaďovací
poplatok,
ktoré
sú
účtované
zákazníkovi,
sa
majú
považovať
za
protihodnotu
za
predaj
služby
oslobodenej
od
dane,
alebo
b)      má
sa
článok 135
ods. 1 písm. d)
smernice
[o DPH]
vykladať v tom
zmysle,
že
ide o protihodnotu
za
vymáhanie
pohľadávok,
ktorá
sa
považuje
za
zdaniteľné
plnenie,
alebo
ide o protihodnotu
za
iné
zdaniteľné
plnenie?
4.      Ak
faktoringová
spoločnosť
poskytne
svojmu
klientovi
financovanie
poskytnutím
úveru
takým
spôsobom,
že
pohľadávky z faktúr
zákazníka
slúžia
ako
zábezpeka
za
financovanie
poskytnuté
touto
spoločnosťou
(faktoring
vo
forme
financovania
zabezpečeného
faktúrami):
a)      má
sa
článok 135
ods. 1 písm. b)
smernice
[o DPH]
týkajúci
sa
poskytovania
úverov
alebo
článok 135
ods. 1 písm. d)
tejto
smernice
súvisiaci s transakciami
týkajúcimi
sa
platieb
alebo
dlhov
vykladať v tom
zmysle,
že
provízia
za
financovanie
účtovaná
klientovi
za
každú
pohľadávku,
na
ktorú
sa
vzťahuje
zmluva, a paušálny
zriaďovací
poplatok
za
zriadenie a spustenie
faktoringového
mechanizmu
sa
majú
prinajmenšom
čiastočne
považovať
za
protihodnotu
za
predaj
služby
oslobodenej
od
DPH,
alebo
b)      má
sa
článok 135
ods. 1 písm. d)
smernice
[o DPH]
vykladať v tom
zmysle,
že
ide o protihodnotu
za
vymáhanie
pohľadávok,
ktorá
sa
považuje
za
zdaniteľné
plnenie,
alebo
ide o protihodnotu
za
iné
zdaniteľné
plnenie?
5.      Ak
sa
má
provízia
za
financovanie
alebo
zriaďovací
poplatok
účtované v rámci
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok
alebo
faktoringu
vo
forme
financovania
faktúr
na
základe
[tretej
alebo
štvrtej
otázky]
považovať v celom
ich
rozsahu
za
protihodnotu
za
zdaniteľnú
službu,
je
zdanenie
tejto
služby
podľa
smernice
[o DPH]
dostatočne
jasné a bezpodmienečné
na
to,
aby
sa
uznala
jeho
priama
účinnosť,
ak o to
zdaniteľná
osoba
požiada,
aj
keď
oslobodenie
od
DPH
ustanovené v vnútroštátnom
zákone o DPH
sa
vzťahuje
okrem
poskytovania
úverov
aj
na
iné
finančné
mechanizmy?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
27      Svojou
prvou a druhou
otázkou,
ktoré
je
potrebné
posúdiť
spoločne,
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa majú
článok 2
ods. 1 písm. c) a článok 9
ods. 1
smernice o DPH
vykladať v tom
zmysle,
že v prípade
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok,
pri
ktorom
faktor
zbavuje
klienta
vymáhania
pohľadávky a rizika
ich
nesplatenia,
provízia
za
financovanie a zriaďovacie
poplatky,
ktoré
platí
klient,
sa
majú
považovať
za
odmenu
za
poskytnutie
služieb,
ktoré
patria
do
pôsobnosti
tejto
smernice.
28      Je
potrebné
pripomenúť,
že
smernica o DPH
stanovuje
spoločný
systém
DPH,
ktorý
je
založený
najmä
na
jednotnej
definícii
zdaniteľných
plnení
(rozsudok
zo
7. novembra
2024,
Lomoco
Development a i., C‑594/23,
EU:C:2024:942,
bod 33,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
29      Podľa
článku 2
ods. 1 písm. c)
smernice o DPH
podlieha
tejto
dani
poskytovanie
služieb
za
protihodnotu
na
území
členského
štátu
zdaniteľnou
osobou,
ktorá
koná
ako
taká.
30      Článok 9
ods. 1
smernice o DPH
priznáva
DPH
veľmi
širokú
pôsobnosť
tým,
že
dáva
pojmu
„zdaniteľná
osoba“
širokú
definíciu
zameranú
na
nezávislosť
pri
výkone
„ekonomickej
činnosti“,
ktorá
je
sama
osebe v článku 9
ods. 1
druhej
zarážke
široko
definovaná
tak,
že
zahŕňa
všetky
činnosti
výrobcov,
obchodníkov
alebo
osôb
poskytujúcich
služby, a predovšetkým
využívanie
hmotného
alebo
nehmotného
majetku
na
účely
získania
príjmu
na
pokračujúcom
základe.
Postavenie
zdaniteľnej
osoby
je
odôvodnené
práve
existenciou
takejto
činnosti
(pozri
rozsudok z 3. apríla
2025,
Grzera, C‑213/24,
EU:C:2025:238,
bod 18 a citovanú
judikatúru).
31      Okrem
toho
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora k poskytnutiu
služieb
„za
protihodnotu“ v zmysle
článku 2
bodu 1
smernice o DPH
dochádza v okamihu, a teda
podlieha
dani
len
vtedy,
keď
medzi
poskytovateľom a príjemcom
existuje
právny
vzťah, v rámci
ktorého
dôjde k výmene
vzájomných
plnení,
pričom
odmena
prijatá
poskytovateľom
predstavuje
skutočnú
protihodnotu
za
službu
poskytnutú
príjemcovi
(rozsudky z 11. júla
2024,
Finanzamt
T
II, C‑184/23,
EU:C:2024:599,
bod 30, a z 28. novembra
2024,
rhtb, C‑622/23,
EU:C:2024:994,
bod 16,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
32      Pri
výklade
ustanovení
šiestej
smernice
Rady
77/388/EHS
zo
17. mája
1977 o zosúladení
právnych
predpisov
členských
štátov
týkajúcich
sa
daní z obratu – spoločný
systém
dane z pridanej
hodnoty:
jednotný
základ
jej
stanovenia
(Ú. v. ES L 145,
1977,
s. 1;
Mim.
vyd.
09/001,
s. 23),
ktorých
znenie
je v podstate
totožné
so
znením
článku 2
ods. 1 písm. c)
smernice o DPH,
Súdny
dvor
už z dôvodov,
ktoré
možno
uplatniť
na
smernicu o DPH,
rozhodol,
že
poskytovanie
služieb
za
protihodnotu,
ktoré
patrí
do
pôsobnosti
tejto
dane,
predstavuje
„autentickú“
faktoringovú
činnosť
vo
forme
odkúpenia
pohľadávok
svojho
klienta
faktorom,
bez
práva
podať
žalobu
proti
tomuto
klientovi v situácii, v ktorej
sa
vzťahy
medzi
faktorom a týmto
klientom
riadili
zmluvou, v rámci
ktorej
došlo k výmene
vzájomných
plnení
spočívajúcich v tom,
že
faktor
odbremení
klienta
od
vymáhania
pohľadávok a rizika
ich
nezaplatenia a klient
ako
protihodnotu
za
takto
prijatú
službu
zaplatí
odmenu
zodpovedajúcu
rozdielu
medzi
nominálnou
hodnotou
pohľadávok
postúpených
faktorovi a sumou,
ktorú
tento
faktor
zaplatil
za
nadobudnutie
týchto
pohľadávok
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 26. júna
2003,
MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, C‑305/01,
EU:C:2003:377,
body 48 a 49).
33      Keďže
činnosť
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok, o akú
ide
vo
veci
samej,
má v podstate
rovnaké
vlastnosti
ako
„autentický“
faktoring
opísaný v predchádzajúcom
bode
tohto
rozsudku,
treba
konštatovať,
že
plnenia
poskytnuté v tomto
rámci
predstavujú
poskytovanie
služieb
za
protihodnotu v zmysle
článku 2
ods. 1 písm. c)
smernice o DPH.
34      Rozsudok z 27. októbra
2011,
GFKL
Financial
Services
(C‑93/10,
EU:C:2011:700),
nemôže
spochybniť
tento
záver. V bode 26
tohto
rozsudku
totiž
Súdny
dvor
rozhodol,
že
do
pôsobnosti
DPH
nepatrí
izolovaný
predaj
splatných,
ale
pochybných
pohľadávok,
ktorých
cena
neodráža
odmenu
za
poskytnutú
službu,
ale
skutočnú
ekonomickú
hodnotu
týchto
pohľadávok,
ktorá
sa
stala
nižšou
ako
ich
nominálna
hodnota.
Činnosť
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok, o akú
ide
vo
veci
samej,
sa na
rozdiel
od
toho
týka
ešte
nezaplatených
pohľadávok,
pri
ktorých
nič
a priori
nenasvedčuje
tomu,
že
nebudú v plnej
výške
splatené
dlžníkmi, a vyznačuje
sa
poskytovaním
služby,
ktorá
pre nadobúdateľa spočíva v tom,
že prevezme
vymáhanie a riziko
súvisiace s týmito
pohľadávkami
za
protihodnotu
zaplatením
odmeny,
osobou,
ktorá
ich
postúpila.
35      Takúto
činnosť
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok
nemožno
považovať
ani
za
jednoduchú
transakciu
nadobudnutia a držby
obchodných
podielov
mimo
pôsobnosti
DPH,
keďže
faktor
nekoná
ako
pasívny
vlastník
nadobudnutých
pohľadávok,
ale
poskytuje
svojmu
klientovi
službu
spočívajúcu v prevzatí
rizika
neplnenia
záväzkov
zo
strany
dlžníka
za
odmenu
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. júna
1991,
Polysar
Investments
Netherlands, C‑60/90,
EU:C:1991:268,
bod 13).
36      Pokiaľ
ide o otázku,
či v rámci
činnosti
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok, o akú
ide
vo
veci
samej,
provízia
za
financovanie a zriaďovací
poplatok
zaplatené
faktorovi
jeho
klientom
predstavujú
skutočnú
protihodnotu
za
plnenia
patriace
do
pôsobnosti
smernice o DPH,
treba v prvom
rade
uviesť,
že z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
provízia
za
financovanie
predstavuje
percentuálny
podiel
zo
sumy
pohľadávok,
ktorého
výška
nezávisí
od
samotného
posúdenia
ekonomickej
hodnoty
týchto
pohľadávok,
ale
od
ich
úverového
ratingu a dĺžky
zostávajúcej
splatnosti.
37      Vzhľadom
na
tieto
vlastnosti
sa
nezdá,
že
by
takáto
provízia
zodpovedala
úprave
kúpnej
ceny
pohľadávok
ich
skutočnej
ekonomickej
hodnoty.
Túto
províziu
treba
skôr
považovať
za
protihodnotu
za
službu
spočívajúcu
vo
vymáhaní
pohľadávok
poskytnutú
faktorom
jeho
klientom,
ktorej
hodnota
je o to
vyššia,
čím
dlhšia
je
lehota
splatnosti a čím vyššia je úroveň
rizika,
ktoré
znáša.
38      V druhom
rade
treba
uviesť,
že z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
zriaďovacie
poplatky
zodpovedajú
paušálnej
sume,
ktorú
klient
zaplatil z dôvodu
zavedenia
faktoringového
mechanizmu, a pokrývajú
najmä
náklady
na
úkony
spojené s plnením
povinností
vyplývajúcich z uplatniteľnej
právnej
úpravy v oblasti
prania
špinavých
peňazí.
Takéto
poplatky
sa
preto
musia
považovať
za
protihodnotu
za
zriadenie a spustenie
služby
faktorom.
39      S výhradou
overení,
ktoré
prislúchajú
vnútroštátnemu
súdu,
treba
teda
konštatovať,
že
provízia
za
financovanie a zriaďovacie
poplatky,
ktoré
klient
zaplatil
faktorovi v rámci
činnosti
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok,
treba
považovať
za
skutočnú
protihodnotu
poskytnutej
služby, a v dôsledku
toho
patria
do
pôsobnosti
smernice o DPH.
40      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
treba
na
prvú a druhú
otázku
odpovedať
tak,
že
článok 2
ods. 1 písm. c) a článok 9
ods. 1
smernice o DPH
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
pokiaľ
ide o činnosť
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok, v rámci
ktorej
faktor
zbavuje
vymáhania
pohľadávok a zbavuje
ho
rizika
ich
nezaplatenia,
–        provízia
za
financovanie
ako
odmena
za
službu
spočívajúcu
vo
vymáhaní
pohľadávok,
ktorej
hodnota
je o to
vyššia,
čím
dlhšia
je
lehota
splatnosti a čím vyššia je úroveň
rizika,
ktoré
táto
služba
znáša,
a
–        zriaďovacie
poplatky
zaplatené
klientom,
ktoré
zodpovedajú
paušálnej
sume
zaplatenej
za
zavedenie
faktoringového
mechanizmu a pokrývajú
najmä
náklady
na
úkony
spojené s plnením
povinností
vyplývajúcich z uplatniteľných
právnych
predpisov v oblasti
prania
špinavých
peňazí,
predstavujú
skutočnú
protihodnotu
za
poskytnutie
služieb
patriacich
do
pôsobnosti
tejto
smernice.
O tretej a štvrtej otázke
41      Svojou
treťou a štvrtou
otázkou,
ktoré
treba
preskúmať
spoločne,
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má
článok 135
ods. 1 písm. b) a d)
smernice o DPH
vykladať v tom
zmysle,
že
provízia
za
financovanie a zriaďovacie
poplatky,
ktoré
platí
zákazník a ktoré
vyberá
faktor v rámci
činnosti
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok
alebo
činnosti
faktoringu
záložného
typu,
predstavujú
protihodnotu
jediného a nedeliteľného
plnenia
spočívajúceho
vo
vymáhaní
pohľadávok,
ktoré
podlieha
DPH,
alebo
či
sa
majú
aspoň
čiastočne
považovať
za
odmenu
za
plnenie
oslobodené
od
DPH
týkajúce
sa
poskytnutia
úveru.
42      Z článku 135
ods. 1 písm. b)
tejto
smernice
vyplýva,
že
členské
štáty
oslobodia
od
dane
poskytovanie a dojednávanie
úverov a správu
úverov
osobou,
ktorá
ich
poskytla.
43      Poskytovanie
úverov v zmysle
tohto
ustanovenia
spočíva
najmä v poskytnutí
kapitálu
za
odplatu
(rozsudok
zo
6. októbra
2022,
O. Fundusz
Inwestycyjny
Zamknięty
reprezentowany
przez
O, C‑250/21,
EU:C:2022:757,
bod 33 a citovaná
judikatúra).
44      Článok 135
ods. 1 písm. d)
tejto
smernice
stanovuje,
že
členské
štáty
oslobodia
od
DPH
transakcie
vrátane
dojednávania
týkajúceho
sa
vkladov,
bežných
účtov,
platieb,
prevodov
platieb,
dlhov,
šekov a iných
obchodovateľných
nástrojov s výnimkou
vymáhania
dlhov.
45      Podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
oslobodenia
od
DPH
stanovené v článku 135
ods. 1
smernice o DPH
spočívajú v autonómnych
pojmoch
práva
Únie,
ktorých
cieľom
je
vyhnúť
sa
rozdielnemu
uplatňovaniu
systému
DPH v jednotlivých
členských
štátoch
(rozsudok
zo
6. októbra
2022,
O. Fundusz
Inwestycyjny
Zamknięty
reprezentowany
przez
O, C‑250/21,
EU:C:2022:757,
bod 30 a citovaná
judikatúra).
46      Z ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
tiež
vyplýva,
že
výrazy
použité
na
označenie
uvedených
oslobodení
od
dane
stanovených v tomto
článku
sa
majú
vykladať
reštriktívne,
keďže
ide o oslobodenia
predstavujúce
výnimky
zo
všeobecnej
zásady,
podľa
ktorej
sa
táto
daň
vyberá z každého
poskytnutia
služieb,
ktoré
zdaniteľná
osoba
uskutoční
za
protihodnotu
(rozsudok
zo
6. októbra
2022,
O. Fundusz
Inwestycyjny
Zamknięty
reprezentowany
przez
O, C‑250/21,
EU:C:2022:757,
bod 31 a citovaná
judikatúra).
47      Výklad
výrazov
týchto
oslobodení
od
dane
však
musí
byť v súlade s cieľmi
sledovanými
uvedenými
oslobodeniami
od
dane a musí
rešpektovať
požiadavky
zásady
daňovej
neutrality,
ktorá
je
vlastná
spoločnému
systému
DPH
(rozsudok
zo
6. októbra
2022,
O. Fundusz
Inwestycyjny
Zamknięty
reprezentowany
przez
O, C‑250/21,
EU:C:2022:757,
bod 321 a citovaná
judikatúra).
48      Keďže
smernica o DPH
neobsahuje
definíciu
pojmu
„vymáhanie
dlhov“
uvedeného v článku 135
ods. 1 písm. d)
tejto
smernice,
treba
tento
pojem
chápať v jeho
kontexte a vykladať
ho v závislosti
od
zmyslu
tohto
ustanovenia,
ako
aj
všeobecnejšie
od
štruktúry
uvedenej
smernice
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 28. októbra
2010,
Axa
UK, C‑175/09,
EU:C:2010:646,
bod 29 a citovanú
judikatúru).
49      V tejto
súvislosti,
ako
bolo
pripomenuté v bode 46
tohto
rozsudku,
hoci
oslobodenia
od
dane
uvedené v článku 135
ods. 1
smernice o DPH,
ktoré
sa
odchyľujú
od
všeobecného
uplatňovania
tejto
dane,
treba
vykladať
reštriktívne,
pojem
„vymáhanie
dlhov“
ako
výnimka z takéhoto
ustanovenia
odchyľujúceho
sa
od
uplatňovania
DPH,
čo
má
za
následok,
že
transakcie,
ktorých
sa
týka,
podliehajú
zdaneniu,
ktoré
predstavuje
zásadné
pravidlo,
ktoré
je
základom
tejto
smernice,
sa
musí
vykladať
extenzívne
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 28. októbra
2010,
Axa
UK, C‑175/09,
EU:C:2010:646,
bod 30 a citovanú
judikatúru).
50      Podľa
judikatúry
sa
pojem
„vymáhanie
dlhov“ v zmysle
článku 135
ods. 1 písm. d)
smernice o DPH
vzťahuje
na
finančné
transakcie,
ktorých
cieľom
je
dosiahnuť
zaplatenie
peňažného
dlhu
(rozsudok z 28. októbra
2010,
Axa
UK, C‑175/09,
EU:C:2010:646,
bod 31 a citovaná
judikatúra).
51      Súdny
dvor
spresnil,
že
tento
pojem
sa
má
vykladať
tak,
že
zahŕňa
všetky
formy
faktoringu
bez
ohľadu
na
ich
spôsoby,
keďže
hlavným
cieľom
faktoringu
je
svojou
objektívnou
povahou
vymáhanie a zaplatenie
pohľadávok
tretej
osoby.
Neexistuje
žiadny
dôvod,
ktorý
by
odôvodňoval
rozdielne
zaobchádzanie z hľadiska
DPH
medzi
„autentickým“ a „neautentickým“
faktoringom,
keďže v oboch
prípadoch
faktor
poskytuje
klientovi
odplatné
plnenia a z tohto
dôvodu
vykonáva
ekonomickú
činnosť
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 26. júna
2003,
MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, C‑305/01,
EU:C:2003:377,
body 76 a 77).
52      Ako
bolo
pripomenuté v bode 33
tohto
rozsudku,
taká
činnosť
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok, o akú
ide
vo
veci
samej,
má
rovnaké
vlastnosti
ako
„autentický“
faktoring, o ktorý
išlo
vo
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
rozsudok z 26. júna
2003,
MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring
(C‑305/01,
EU:C:2003:377).
Podobne
ako
bolo
rozhodnuté v tomto
rozsudku,
takúto
činnosť
treba
považovať
za
činnosť,
na
ktorú
sa
vzťahuje
pojem
„vymáhanie
dlhov“
uvedený v článku 135
ods. 1 písm. d)
smernice o DPH.
53      To
isté
platí
pre
faktoring
záložného
typu,
ako
ho
praktizovala
žalobkyňa
vo
veci
samej.
Keďže
totiž
Súdny
dvor v rozsudku z 26. júna
2003,
MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring
(C‑305/01,
EU:C:2003:377),
rozhodol,
že
„neautentický“
faktoring
treba
považovať
za
faktoring
patriaci
pod
pojem
„vymáhanie
dlhov“,
faktoring
záložného
typu,
ktorý
sa
líši
od
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok
len
tým,
že
pohľadávky
klienta
nie
sú
prevedené
na
faktora,
ale
použijú
sa
ako
zábezpeka
za
financovanie,
ktoré
tento
faktor
poskytol
klientovi,
sa
má
faktor,
ktorý
sa
zaviaže
uskutočniť
vymáhanie a dosiahnuť
zaplatenie
pohľadávok,
tiež
považovať
za
subjekt,
na
ktorý
sa
vzťahuje
tento
pojem.
54      Na
účely
odpovede
na
otázky
položené
vnútroštátnym
súdom
však
treba
ešte
určiť,
či
provízia
za
financovanie a zriaďovacie
poplatky
predstavujú
protihodnotu
za
jediné a nedeliteľné
plnenie
spočívajúce
vo
vymáhaní
dlhov
podliehajúce
DPH,
alebo
či
predstavujú
čiastočnú
odmenu
za
iné
plnenie
spočívajúce v poskytnutí
úveru,
na
ktoré
sa
vzťahuje
oslobodenie
od
tejto
dane
stanovené v článku 135
ods. 1 písm. b)
smernice o DPH.
55      V tejto
súvislosti
vyplýva z judikatúry
Súdneho
dvora,
že
keď
súbor
prvkov a úkonov
tvorí
jedinú
transakciu,
potom
je
opodstatnené
vziať
do
úvahy
všetky
okolnosti,
za
ktorých
sa
predmetná
transakcia
vykonáva, s cieľom
určiť,
či
táto
transakcia
predstavuje
na
účely
DPH
dve
alebo
viaceré
odlišné
plnenia,
alebo
jediné
plnenie
(rozsudok
zo
4. septembra
2019,
KPC
Herning, C‑71/18,
EU:C:2019:660,
bod 35).
56      Súdny
dvor
zároveň
rozhodol
na
jednej
strane,
že z článku 1
ods. 2
druhého
pododseku
smernice o DPH
vyplýva,
že
každá
transakcia
sa
má
obvykle
považovať
za
odlišnú a nezávislú, a na
druhej
strane,
že
transakcia
pozostávajúca z jediného
plnenia z hospodárskeho
hľadiska
nesmie
byť
umelo
členená,
aby
sa
nezmenila
funkčnosť
systému
DPH
(rozsudok
zo
4. septembra
2019,
KPC
Herning, C‑71/18,
EU:C:2019:660,
bod 36).
57      Za
určitých
okolností
viaceré
formálne
odlišné
plnenia,
ktoré
môžu
byť
poskytnuté
oddelene, a teda
oddelene
viesť
buď k zdaneniu,
alebo k oslobodeniu
od
dane,
sa
preto
musia,
ak
nie
sú
nezávislé,
považovať
za
jedinú
transakciu
(rozsudok
zo
4. septembra
2019,
KPC
Herning, C‑71/18,
EU:C:2019:660,
bod 37).
58      V tejto
súvislosti z judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
plnenie
treba
považovať
za
jediné
plnenie,
keď
sú
dva
alebo
viaceré
prvky
alebo
úkony
poskytnuté
zdaniteľnou
osobou
natoľko
úzko
prepojené,
že
tvoria
objektívne
jediné
nerozlučné
ekonomické
plnenie,
ktorého
rozčlenenie
by
bolo
neprirodzené.
Je
to
tak
aj v prípade,
keď
jedno
alebo
viaceré
plnenia
predstavujú
hlavné
plnenie, a ostatné
plnenia
predstavujú
jedno
alebo
viaceré
vedľajšie
plnenia,
ktoré
podliehajú
rovnakému
daňovému
režimu
ako
hlavné
plnenie.
Predovšetkým
musí
byť
plnenie
považované
za
vedľajšie
vo
vzťahu k hlavnému
plneniu,
ak
samo
osebe
nie
je
pre
zákazníkov
cieľom,
ale
je
len
prostriedkom
lepšieho
využitia
hlavnej
služby
poskytovateľa
(rozsudok
zo
4. septembra
2019,
KPC
Herning, C‑71/18,
EU:C:2019:660,
bod 38).
59      Na
určenie,
či
poskytnuté
plnenia
predstavujú
viacero
nezávislých
plnení
alebo
jediné
plnenie,
treba
skúmať
charakteristické
prvky
dotknutej
transakcie.
Neexistuje
absolútne
pravidlo,
pokiaľ
ide o rozsah
plnenia z hľadiska
DPH, a preto
treba
zohľadniť
všetky
okolnosti,
za
ktorých
prebieha
dotknutá
transakcia
(rozsudok
zo
4. septembra
2019,
KPC
Herning, C‑71/18,
EU:C:2019:660,
bod 39).
Súdny
dvor
tiež
zohľadňuje
sledovaný
hospodársky
cieľ,
ako
aj
záujem
príjemcov
služieb
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo 17. decembra
2020,
Franck, C‑801/19,
EU:C:2020:1049,
bod 26 a citovanú
judikatúru).
60      V tejto
súvislosti
je
potrebné
uviesť,
že z pohľadu
zákazníka,
ako
aj
faktora
predstavuje
poskytnutie
faktoringovej
služby v zásade
jediné
ekonomické
plnenie,
ktorého
hlavným
cieľom
je
umožniť
klientovi,
aby
sa
vzdal
vymáhania a zaplatenia
svojich
pohľadávok
voči
tretej
osobe, a ktorého
rozčlenenie
by
bolo
neprirodzené.
61      Okrem
toho,
pokiaľ
ide
konkrétnejšie o faktoring
vo
forme
predaja
pohľadávok,
finančné
prostriedky,
ktoré
faktor
vyplatil
svojmu
klientovi,
nezodpovedajú
pôžičke,
ktorú
by
mal
tento
klient
splatiť,
ale
predstavujú
protihodnotu
za
konečný
predaj
pohľadávok,
takže
medzi
faktorom a jeho
klientom
neexistuje
nijaký
úverový
vzťah. V dôsledku
toho
poplatok
za
financovanie a zriaďovacie
poplatky
zaplatené v tomto
rámci
nemožno
považovať
za
odmenu
za
poskytnutie
úveru,
na
ktoré
sa
vzťahuje
oslobodenie
od
dane
stanovené v článku 135
ods. 1 písm. b)
smernice o DPH,
ale
vzhľadom
na
úvahy
uvedené v bodoch 32,
33,
38 a 39
tohto
rozsudku
predstavujú
protihodnotu
za
zdaniteľné
služby
spočívajúce
vo
vymáhaní
dlhov v zmysle
článku 135
ods. 1 písm. d)
tejto
smernice.
62      Pokiaľ
ide o faktoring
záložného
typu,
hoci
ten
spočíva v poskytnutí
finančných
prostriedkov
zo
strany
faktora
svojmu
klientovi
za
zábezpeku
tvorenú
pohľadávkami z nezaplatených
faktúr, v bode 53
tohto
rozsudku
bolo
uvedené,
že
vo
zvyšnej
časti
faktor
zabezpečuje
vymáhanie a zaplatenie
pohľadávok,
čo
podľa
judikatúry
pripomenutej v bode 51
predstavuje
základný
cieľ
faktoringu.
63      Navyše
hoci v rámci
poskytovania
tejto
služby
je
vymáhanie
pohľadávok
zo
strany
faktora
spojené s tým,
že
tento
faktor
poskytne
svojmu
klientovi
financovanie
zodpovedajúce
výške
pohľadávok
poskytnutých
ako
zábezpeka,
nezdá
sa,
že
by
takéto
financovanie
bolo v praxi
poskytované
faktorom
nezávisle
od
služby
spočívajúcej
vo
vymáhaní
pohľadávok, s ktorou
je
spojené.
64      Je
pravda,
že
Súdny
dvor
už
pripustil,
že
pojem
poskytovanie
úveru v zmysle
článku 135
ods. 1 písm. b)
smernice o DPH
sa
neobmedzuje
len
na
pôžičky a úvery
poskytované
bankovými a finančnými
inštitúciami a že
nevylučuje
iné
formy
odmeny
ako
zaplatenie
úrokov
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. mája
2019,
Vega
International
Car
Transport
and
Logistic, C‑235/18,
EU:C:2019:412,
body 44,
45,
47 a 48,
ako
aj
citovanú
judikatúru).
Súdny
dvor
tiež
rozhodol,
že
toto
ustanovenie
sa
uplatňuje
na
transakciu,
ktorá
spočíva v tom,
že
zdaniteľná
osoba
poskytne
druhej
zdaniteľnej
osobe
za
poplatok
finančné
prostriedky
získané
od
faktoringovej
spoločnosti v dôsledku
toho,
že
na
túto
spoločnosť
previedla
zmenku
vystavenú
druhou
zdaniteľnou
osobou,
pričom
prvá
zdaniteľná
osoba
ručí
za
to,
že
uvedená
zmenka
bude
danej
faktoringovej
spoločnosti
uhradená v okamihu
jej
splatnosti
(rozsudok
zo
17. decembra
2020,
Franck, C‑801/19,
EU:C:2020:1049,
bod 53).
65      Nič
to
však
nemení
na
tom,
že
riešenie
prijaté v rozsudku
zo
17. decembra
2020,
Franck
(C‑801/19,
EU:C:2020:1049),
nemožno
uplatniť
na
túto
vec,
keďže
tento
rozsudok
sa
týkal
osobitnej
konfigurácie
trojstranného
vzťahu, v ktorom
bol
využitý
faktor s jediným
cieľom,
aby
spoločnosť
získala
financovanie
obídením
nemožnosti
získať
bankový
úver.
66      V rámci
prejednávanej
veci
sa
nezdá
byť
relevantné
ani
riešenie
prijaté v rozsudku
zo
6. októbra
2022,
O. Fundusz
Inwestycyjny
Zamknięty
reprezentowany
przez O (C‑250/21,
EU:C:2022:757),
ktorý
sa
týkal
zaobchádzania
na
účely
DPH s mechanizmom
používaným v oblasti
sekuritizácie
alebo
štruktúrovaného
financovania,
ktorého
hlavným
účelom
je
poskytovanie
kapitálu
za
odmenu
vo
forme
služieb
poskytovaných
na
základe
zmluvy o subparticipácii,
ktoré
spočíva v poskytovaní
finančného
príspevku
pôvodcovi
výmenou
za
vyplatenie
výnosov z daných
pohľadávok,
ktoré
zostávajú v majetku
tohto
pôvodcu.
67      Napokon
tvrdenie
fínskej
vlády
založené
na
tom,
že
so
všetkými
mechanizmami
financovania
by
sa
malo
zaobchádzať
rovnako,
pokiaľ
ide o DPH,
nemožno
prijať,
keďže
normotvorca
Únie
tým,
že
rozlišoval
daňové
zaobchádzanie z hľadiska
tejto
dane
od
plnení
spočívajúcich
vo
vymáhaní
dlhov a poskytnutí
úveru,
sám
stanovil
možnosť,
že
popri
sebe
existujú
mechanizmy
financovania
podliehajúce
DPH a mechanizmy
financovania
oslobodené
od
DPH.
68      Z toho
vyplýva,
že
poplatok
za
financovanie a zriaďovacie
poplatky
zaplatené
klientom v rámci
faktoringu
záložného
typu
charakterizovaného
skutočnosťou,
že
faktor
je
zodpovedný
za
vymáhanie a zaplatenie
dotknutých
pohľadávok,
ktoré
sa
bez
toho,
aby
boli
prevedené
na
tohto
faktora,
používajú
ako
zábezpeka
financovania,
ktoré
tento
faktor
poskytol
klientovi,
treba
považovať
za
protihodnotu
jediného a nedeliteľného
plnenia
spočívajúceho
vo
„vymáhaní
dlhov“
podliehajúceho
DPH.
69      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
treba
na
tretiu a štvrtú
otázku
odpovedať
tak,
že
článok 135
ods. 1 písm. b) a d)
smernice o DPH
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že:
–        provízia
za
financovanie
ako
odmena
za
službu
spočívajúcu
vo
vymáhaní
pohľadávok,
ktorej
hodnota
je o to
vyššia,
čím
dlhšia
je
lehota
splatnosti a čím vyššia je úroveň
rizika,
ktoré
faktor
znáša,
a
–        zriaďovacie
poplatky
zaplatené
klientom,
ktoré
zodpovedajú
paušálnej
sume
zaplatenej
za
zriadenie
faktoringového
mechanizmu a pokrývajú
najmä
náklady
na
úkony
spojené s plnením
povinností
vyplývajúcich z uplatniteľných
právnych
predpisov v oblasti
prania
špinavých
peňazí,
vyberané
faktorom v rámci
činnosti
faktoringu
vo
forme
predaja
pohľadávok,
akou
je
činnosť
uvedená v odpovedi
na
prvú a druhú
otázku,
alebo v rámci
činnosti
faktoringu
záložného
typu,
charakterizovanej
skutočnosťou,
že
faktor
zabezpečuje
vymáhanie a zaplatenie
dotknutých
pohľadávok,
ktoré
sa
bez
toho,
aby
boli
prevedené
na
tohto
faktora,
používajú
ako
zábezpeka
za
financovanie
poskytnuté
týmto
faktorom
klientovi,
predstavujú
protihodnotu
za
jediné a nedeliteľné
plnenie
spočívajúce
vo
vymáhaní
pohľadávok,
ktoré
podlieha
DPH.
O piatej otázke
70      Svojou
piatou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
za
predpokladu,
že
výnimka
týkajúca
sa
vymáhania
dlhov
stanovená v článku 135
ods. 1 písm. d)
smernice o DPH
sa
uplatňuje
na
také
faktoringové
služby, o aké
ide
vo
veci
samej,
je
táto
výnimka
bezpodmienečná a dostatočne
presná
na
to,
aby
mala
priamy
účinok.
71      V súlade s ustálenou
judikatúrou
Súdne
dvora
vo
všetkých
prípadoch, v ktorých
sú
ustanovenia
smernice
obsahovo
bezpodmienečné a dostatočne
presné,
majú
jednotlivci
právo
sa
na
ne
odvolávať
pred
vnútroštátnymi
súdmi
voči
štátu,
najmä
pokiaľ
tento
štát
ju
neprebral
správne
[rozsudok z 8. marca 2022,
Bezirkshauptmannschaft
Hartberg‑Fürstenfeld
(Priamy
účinok), C‑205/20,
EU:C:2022:168,
bod 17 a citovaná
judikatúra].
72      Treba
tiež
pripomenúť,
že
ustanovenie
práva
Únie
je
na
jednej
strane
nepodmienené,
ak
povinnosť v nej
stanovená
nezávisí
od
žiadnej
podmienky a jej
vykonávanie a účinky
nepodliehajú
prijatiu
žiadneho
aktu
inštitúcií
Únie
alebo
členských
štátov, a na
druhej
strane
dostatočne
presné
na
to,
aby
sa
na
ňu
jednotlivec
mohol
odvolať a aby
ju
sudca
mohol
aplikovať,
je
vtedy,
ak
povinnosť
ukladá
jednoznačným
spôsobom
[rozsudok z 8. marca 2022,
Bezirkshauptmannschaft
Hartberg‑Fürstenfeld
(Priamy
účinok), C‑205/20,
EU:C:2022:168,
bod 17 a citovaná
judikatúra].
73      V prvom
rade,
pokiaľ
ide o bezpodmienečnú
povahu
výnimky
týkajúcej
sa
vymáhania
dlhov
uvedenej v článku 135
ods. 1 písm. d)
smernice o DPH, z jeho
znenia
vyplýva,
že
toto
ustanovenie
má
takúto
povahu,
keďže
jeho
uplatnenie
nepodlieha
dodatočným
podmienkam
alebo
prijatiu
vykonávacích
aktov.
74      V druhom
rade
tento
článok 135
ods. 1 písm. d)
tým,
že
stanovuje
uvedenú
výnimku,
jednoznačne
zavádza
povinnosť
členských
štátov
bez
toho,
aby
tieto
štáty
disponovali
akoukoľvek
mierou
voľnej
úvahy, a preto
ho
treba
považovať
za
dostatočne
presný v zmysle
judikatúry
pripomenutej v bode 72
tohto
rozsudku.
75      Z toho
vyplýva,
že
výnimka
týkajúca
sa
vymáhania
dlhov
uvedená v článku 135
ods. 1 písm. d)
smernice o DPH
má
priamy
účinok, a preto
sa
na
ňu
jednotlivci
môžu
odvolávať
pred
vnútroštátnymi
súdmi
voči
štátu.
76      V tejto
súvislosti
treba
ešte
pripomenúť,
že
na
účely
zabezpečenia
účinnosti
všetkých
ustanovení
práva
Únie
zásada
prednosti
najmä
ukladá
vnútroštátnym
súdom,
aby v čo
najväčšej
možnej
miere
vykladali
svoje
vnútroštátne
právo
spôsobom,
ktorý
je v súlade s právom
Únie,
pričom
táto
povinnosť
konformného
výkladu
nemôže
najmä
slúžiť
ako
základ
pre
výklad
vnútroštátneho
práva
contra
legem
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 8. marca 2022,
Bezirkshauptmannschaft
Hartberg‑Fürstenfeld
(Priamy
účinok), C‑205/20,
EU:C:2022:168,
body 35 a 36,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
77      Treba
tiež
pripomenúť,
že
zásada
prednosti
ukladá
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
je v rámci
svojej
právomoci
poverený
uplatňovať
ustanovenia
práva
Únie, v prípade
nemožnosti
vyložiť
vnútroštátnu
právnu
úpravu v súlade s požiadavkami
práva
Únie,
povinnosť
zabezpečiť
plný
účinok
požiadaviek
tohto
práva v spore, o ktorom
rozhoduje,
pričom v prípade
potreby z vlastnej
iniciatívy
neuplatní
každú
vnútroštátnu
právnu
úpravu
alebo
prax,
hoci
aj
časovo
následnú,
ktorá
je v rozpore s ustanovením
práva
Únie s priamym
účinkom, a to
bez
toho,
aby
musel
požiadať
alebo
vyčkať
na
predchádzajúce
zrušenie
tejto
vnútroštátnej
právnej
úpravy
alebo
praxe
zákonodarnou
cestou
alebo
akýmkoľvek
iným
ústavným
postupom
[rozsudok z 8. marca 2022,
Bezirkshauptmannschaft
Hartberg‑Fürstenfeld
(Priamy
účinok), C‑205/20,
EU:C:2022:168,
bod 37 a citovaná
judikatúra].
78      Vnútroštátnemu
súdu
prináleží,
aby
určil,
či
dodržanie
tejto
výnimky
možno
zabezpečiť v rámci
konformného
výkladu
ustanovení
vnútroštátneho
práva s právom
Únie,
alebo
ak
takáto
možnosť
neexistuje,
či
zahŕňa
úplné
alebo
čiastočné
neuplatnenie
týchto
ustanovení.
79      Z predchádzajúcich
úvah
vyplýva,
že
na
piatu
otázku
treba
odpovedať
tak,
že
článok 135
ods. 1 písm. d)
smernice o DPH
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
výnimka
týkajúca
sa
vymáhania
dlhov
stanovená v tomto
ustanovení
je
bezpodmienečná a dostatočne
presná
na
to,
aby
mala
priamy
účinok, a preto
sa
na
ňu
jednotlivci
môžu
odvolávať
pred
vnútroštátnymi
súdmi
voči
štátu.
O trovách
80      Vzhľadom
na
to,
že
konanie
pred
Súdnym
dvorom
má
vo
vzťahu k účastníkom
konania
vo
veci
samej
incidenčný
charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní
pred
vnútroštátnym
súdom, o trovách
konania
rozhodne
tento
vnútroštátny
súd.
Iné
trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s predložením
pripomienok
Súdnemu
dvoru a nie
sú
trovami
uvedených
účastníkov
konania,
nemôžu
byť
nahradené.
Z týchto
dôvodov
Súdny
dvor
(prvá
komora)
rozhodol
takto:
1.      Článok 2 ods. 1 písm. c) a článok 9 ods. 1 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
pokiaľ ide o činnosť faktoringu vo forme predaja pohľadávok, v rámci ktorej faktor zbavuje vymáhania pohľadávok a zbavuje ho rizika ich nezaplatenia,
–        provízia za financovanie ako odmena za službu spočívajúcu vo vymáhaní pohľadávok, ktorej hodnota je o to vyššia, čím dlhšia je lehota splatnosti a čím vyššia je úroveň rizika, ktoré táto služba znáša, a
–        zriaďovacie poplatky zaplatené klientom, ktoré zodpovedajú paušálnej sume zaplatenej za zavedenie faktoringového mechanizmu a pokrývajú najmä náklady na úkony spojené s plnením povinností vyplývajúcich z uplatniteľných právnych predpisov v oblasti prania špinavých peňazí,
predstavujú skutočnú protihodnotu za poskytnutie služieb patriacich do pôsobnosti tejto smernice.
2.      Článok 135 ods. 1 písm. b) a d) smernice 2006/112
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
–        provízia za financovanie ako odmena za službu spočívajúcu vo vymáhaní pohľadávok, ktorej hodnota je o to vyššia, čím dlhšia je lehota splatnosti a čím vyššia je úroveň rizika, ktoré faktor znáša, a
–        zriaďovacie poplatky zaplatené klientom, ktoré zodpovedajú paušálnej sume zaplatenej za zavedenie faktoringového mechanizmu a pokrývajú najmä náklady na úkony spojené s plnením povinností vyplývajúcich z uplatniteľných právnych predpisov v oblasti prania špinavých peňazí,
vyberané faktorom v rámci činnosti faktoringu vo forme predaja pohľadávok, akou je činnosť uvedená v odpovedi na prvú a druhú otázku, alebo v rámci činnosti faktoringu záložného typu, charakterizovanej skutočnosťou, že faktor zabezpečuje vymáhanie a zaplatenie dotknutých pohľadávok, ktoré sa bez toho, aby boli prevedené na tohto faktora, používajú ako zábezpeka za financovanie poskytnuté týmto faktorom klientovi, predstavujú protihodnotu za jediné a nedeliteľné plnenie spočívajúce vo vymáhaní pohľadávok, ktoré podlieha DPH.
3.      Článok 135 ods. 1 písm. d) smernice 2006/112
sa má vykladať v tom zmysle, že:
výnimka týkajúca sa vymáhania dlhov stanovená v tomto ustanovení je bezpodmienečná a dostatočne presná na to, aby mala priamy účinok, a preto sa na ňu jednotlivci môžu odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi voči štátu.
Podpisy
*      Jazyk konania: fínčina.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.