Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
ANDREA
BIONDI
prednesené
26. marca 2026(1)
Spojené veci C‑266/24 P, C‑269/24 P a C‑289/24 P
Európska komisia
proti
Ryanair DAC (C‑266/24 P)
a
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
proti
Ryanair DAC,
Európskej komisii (C‑269/24 P)
a
Société Air France,
Air France‑KLM
proti
Ryanair DAC,
Európskej komisii (C‑289/24 P)
„ Odvolanie – Štátna
pomoc – Pomoc,
ktorú
Holandsko
poskytlo
spoločnosti
KLM v súvislosti s pandémiou
COVID‑19 – Štátna
záruka
na
bankový
úver a podriadený
štátny
úver – Rozhodnutie,
ktorým
sa
pomoc
vyhlasuje
za
zlučiteľnú s vnútorným
trhom – Určenie
príjemcu
pomoci v kontexte
skupiny
spoločností “
I.      Úvod
1.        Prejednávané
odvolania
sú
ďalším z (už
pomerne
rozsiahleho)
počtu
vecí, v ktorých
sú
súdy
EÚ
konfrontované
so
zlučiteľnosťou
vnútroštátnych
opatrení
prijatých
na
zmiernenie
tragických
následkov
pandémie
COVID‑19
so
systémom
práva
Únie v oblasti
štátnej
pomoci.
2.        V tomto
kontexte
Súdny
dvor
výslovne
potvrdil
tvrdenia
členských
štátov,
že
sú
oprávnené,
či
už
podľa článku 107 ods. 2 písm. b)
ZFEÚ(2) alebo
podľa článku 107 ods. 3 písm. b)
ZFEÚ(3),
podporovať
určité
vnútroštátne
podniky, a nie
iné, z dôvodu
ich
štrukturálne
zásadných
rysov
pre
hospodárstvo
daného
členského
štátu,
napríklad z hľadiska
konektivity,
zamestnanosti a infraštruktúry.
3.        Možno
raz
nastane
čas a priestor
na
prehodnotenie
konzistentnosti
rozhodnutí
Súdneho
dvora o uplatňovaní
zásad
práva
Únie
na
opatrenia
prijaté v kontexte
závažných
núdzových
situácií a ich
životaschopnosť,
najmä
vzhľadom
na
získané a dôkladnejšie
poznatky o vplyve
týchto
opatrení
na
trh.
Kontrola
štátnej
pomoci,
rovnako
ako
právo
hospodárskej
súťaže,
je
skutočne
dynamický
proces.
Jeho
konečným
cieľom
je
však
vždy
zabrániť
rozdeleniu
na
vnútroštátne
trhy, a nedovoliť,
aby
správanie
podnikov
narušilo
skutočnú a nenarušenú
hospodársku
súťaž
na
vnútornom
trhu a sledovanie
spoločných
cieľov.
4.        Prejednávané
odvolania
si
však
vyžadujú,
aby
sa
Súdny
dvor
zameral
výlučne
na
správne
uplatňovanie
niektorých
základných
pojmov
právnej
úpravy
štátnej
pomoci.
Predovšetkým
nastoľujú
otázku
kritérií,
ktoré
sa
majú
uplatňovať
pri
určovaní
príjemcu
opatrenia
štátnej
pomoci v kontexte
skupiny
spoločností.
Európska
komisia
(vec C‑266/24 P),
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
(ďalej
len
„KLM“)
(vec C‑269/24 P) a Air
France‑KLM
S.A. (ďalej
len
„Air‑France‑KLM“) a Société
Air
France S.A. (ďalej
len
„Air
France“)
(vec C‑289/24 P)
sa
domáhajú
zrušenia
rozsudku
vo
veci T‑146/22
(ďalej
len
„napadnutý
rozsudok“),
ktorým
Všeobecný
súd
zrušil
rozhodnutie
Komisie C(2021) 5437
final zo
16. júla
2021(4) (ďalej
len
„sporné
rozhodnutie“),
ktorým
boli
povolené
podporné
opatrenia v prospech
leteckého
dopravcu
KLM.
Tieto
odvolania
sú
súčasťou
série
siedmich
odvolaní,
ktoré
sa
všetky
týkajú
opatrení v prospech
spoločností
skupiny
Air
France‑KLM.(5)
II.    Kontext sporu, sporné rozhodnutie a napadnutý rozsudok
5.        KLM
je
súčasťou
skupiny
Air
France‑KLM, v čele
ktorej
je
Air
France‑KLM.(6) Air
France,
ktorá
je
celá
vo
vlastníctve
spoločnosti
Air
France‑KLM,
je
ďalšia
dcérska
spoločnosť
skupiny a sesterská
spoločnosť
spoločnosti
KLM.(7)
6.        Dňa
26. júna
2020
Holandské
kráľovstvo
oznámilo
Komisii
pomoc v prospech
spoločnosti
KLM,
ktorá
spočívala
jednak v štátnej
záruke
na
úver,
ktorý
tejto
spoločnosti
poskytlo
konzorcium
bánk, a jednak v štátnom
úvere
(ďalej
len
„dotknuté
opatrenie“).
Celkový
rozpočet
pomoci
predstavoval
3,4
miliardy
eur.
Cieľom
dotknutého
opatrenia
bolo
dočasne
poskytnúť
spoločnosti
KLM
likviditu,
ktorú
potrebovala
na
to,
aby
čelila
negatívnym
dôsledkom
pandémie
COVID‑19.
Holandské
kráľovstvo
sa
domnievalo,
že
vzhľadom
na
význam
spoločnosti
KLM
pre
jeho
hospodárstvo a leteckú
dopravu
by
konkurz
tejto
spoločnosti
ešte
viac
zhoršil
vážne
narušenie
fungovania
jeho
hospodárstva,
ktoré
bolo
spôsobené
touto
pandémiou.(8)
7.        Rozhodnutím z 13. júla
2020
Komisia
konštatovala,
že
dotknuté
opatrenie
po
prvé
predstavuje
štátnu
pomoc v zmysle článku 107
ods. 1 ZFEÚ a že
po
druhé
je
zlučiteľné s vnútorným
trhom
podľa článku 107
ods. 3 písm. b)
ZFEÚ.(9) Podľa
tohto
rozhodnutia
bola
KLM
jediným
príjemcom
pomoci s vylúčením
ostatných
spoločností
skupiny
Air
France‑KLM.(10)
8.        Rozsudkom z 19. mája
2021,
Ryanair/Komisia
(KLM;
Covid‑19)(11),
Súdny
dvor
pôvodné
rozhodnutie
zrušil z dôvodu,
že
bolo
nedostatočne
odôvodnené,
pokiaľ
ide o určenie
príjemcu
dotknutého
opatrenia.
Okrem
toho
rozhodol,
že
účinky
zrušenia
uvedeného
rozhodnutia
budú
pozastavené
až
do
prijatia
nového
rozhodnutia
Komisiou
na
základe článku 108 ZFEÚ.(12)
9.        Dňa
16. júla
2021
Komisia
prijala
sporné
rozhodnutie, v ktorom
konštatovala,
že
dotknuté
opatrenie
zahŕňalo
štátnu
pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ,
ale
bolo
zlučiteľné s vnútorným
trhom
na
základe článku 107 ods. 3 písm. b)
ZFEÚ, a že
KLM
bola
jediným
príjemcom
pomoci, s vylúčením
ostatných
spoločností
skupiny
Air
France‑KLM.
10.      Spoločnosť
Ryanair DAC
(ďalej
len
„Ryanair“)
sa
domáhala
zrušenia
sporného
rozhodnutia,
pričom
okrem
iného
tvrdila,
že
sa
Komisia
dopustila
pochybenia
pri
vymedzení
príjemcu
pomoci
ako
výlučne
spoločnosti
KLM.
Všeobecný
súd v napadnutom
rozsudku
tomuto
žalobnému
dôvodu
vyhovel a dospel k záveru,
že
príjemcom
dotknutého
opatrenia
pomoci
mali
byť
spoločnosti
Air
France,
Air
France‑KLM a KLM.
Z tohto
dôvodu
Všeobecný
súd
zrušil
sporné
rozhodnutie v celom
rozsahu
bez
toho,
aby
preskúmal
ostatné
dôvody,
ktoré
Ryanair uviedla.(13)
III. Návrhy účastníkov konania
11.      Komisia,
KLM,
Air
France‑KLM a Air
France – vo
svojich
troch
príslušných
odvolaniach – navrhujú,
aby
Súdny
dvor
predovšetkým
zrušil
napadnutý
rozsudok,
vydal
konečný
rozsudok a uložil
spoločnosti
Ryanair povinnosť
nahradiť
trovy
konania,
alebo,
subsidiárne,
vrátil
vec
Všeobecnému
súdu
na
ďalšie
konanie s tým,
že o trovách
konania
sa
rozhodne
neskôr.
12.      Francúzska
republika
aj
Holandské
kráľovstvo
navrhujú,
aby
Súdny
dvor
odvolaniam
vyhovel a napadnutý
rozsudok
zrušil.
Holandské
kráľovstvo
okrem
toho
navrhuje,
aby
Súdny
dvor
uložil
spoločnosti
Ryanair povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
13.      Ryanair navrhuje,
aby
Súdny
dvor
odvolania
zamietol a uložil
Komisii a spoločnostiam
KLM,
Air
France‑KLM a Air
France povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
IV.    Odvolania
14.      Na
podporu
svojho
odvolania
Komisia
uvádza
dva
odvolacie
dôvody.
Vo
svojom
prvom
odvolacom
dôvode
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia
tým,
že
použil
nesprávne
kritérium
na
vymedzenie
príjemcu
pomoci v rámci
skupiny
podnikov.
Vo
svojom
druhom
odvolacom
dôvode
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
nahradil
posúdenie
Komisie
svojím
vlastným
posúdením
bez
toho,
aby
dostatočne
preukázal,
že
odôvodnenie
Komisie
bolo
poznačené
zjavne
nesprávnym
posúdením.
15.      KLM
(vo
veci C‑269/24 P) a Air
France‑KLM a Air
France (vo
veci C‑289/24 P)
uvádzajú
na
podporu
svojich
odvolaní
tri
odvolacie
dôvody,
pričom
prvé
dva
sa
týkajú
rovnakých
nesprávnych
právnych
posúdení,
aké
uviedla
Komisia
vo
svojom
odvolaní
vo
veci C‑266/24 P. V rámci
tretieho
odvolacieho
dôvodu
KLM,
Air
France‑KLM a Air
France tvrdia,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
nesprávne
vyložil
právny
rámec
týkajúci
sa
pojmu
„nepriame
výhody
štátnej
pomoci“.
A.      O Prvom odvolacom dôvode
16.      V prvom
odvolacom
dôvode,
ktorým
napádajú body 54
až
159
napadnutého
rozsudku,
Komisia,
KLM,
Air
France‑KLM a Air
France (ďalej
spolu
len
„odvolateľky“),
podporované
Francúzskou
republikou a Holandským
kráľovstvom,
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
uplatnil
nesprávne
kritérium
pri
určovaní
toho,
ktorý
podnik
je
príjemcom
pomoci
poskytnutej
dotknutým
opatrením.
Konkrétnejšie
povedané,
podľa
odvolateliek
Všeobecný
súd
nesprávne
stotožnil
analýzu
toho,
čo
predstavuje
„jednu
hospodársku
jednotku“, s analýzou
„príjemcu“
opatrenia
pomoci v kontexte
skupiny
spoločností,
pričom
sa
zameral
na
faktory,
ktoré
umožňujú
určiť
existenciu
takejto
jednotky,
namiesto
toho,
aby
určil,
ktorý
podnik
má z opatrenia
pomoci
skutočne
prospech.
17.      Verejná
pomoc
sa
môže
poskytnúť v prospech
fyzických
alebo
právnických
osôb.
Pravidlá
štátnej
pomoci
sa
však
uplatňujú
len
na
podniky.(14) Presnejšie
povedané, článok 107 ods. 1 ZFEÚ okrem
iného
predpokladá
existenciu
výhody
poskytnutej
podniku.(15) Tieto
dva
pojmy
zahŕňajú
tretí
pojem,
ktorý
síce
nie
je
výslovne
uvedený v článku 107 ods. 1 ZFEÚ,
ale
je
ústredným
prvkom
právnej
úpravy
štátnej
pomoci:
pojem
príjemca.
Pojem
„príjemca“ – ktorý
je
dôležitý
nielen
na
účely
spätného
vymáhania
pomoci,
ale
aj
na
analýzu
toho,
či
vnútroštátne
opatrenie
patrí
do
pôsobnosti článku 107 ods. 1 a jeho
zlučiteľnosti – označuje
podnik,
ktorý
má z pomoci
skutočný
prospech.(16)
18.      Podľa
ustáleného
testu,
ktorý
vypracoval
Súdny
dvor,
pojem
„podnik“
odkazuje
na
subjekty
vykonávajúce
hospodársku
činnosť
bez
ohľadu
na
ich
právne
postavenie a spôsob
ich
financovania(17), a musí
sa
chápať
ako
označenie
hospodárskej
jednotky,
aj
keď
podľa
práva
táto
hospodárska
jednotka
pozostáva z viacerých
fyzických
alebo
právnických
osôb.(18)
19.      Koncepcia
podniku
ako
hospodárskej
jednotky,
ktorú
Súdny
dvor
vypracoval
začiatkom
70.
rokov
20.
storočia v kontexte
dnešného článku 101 ZFEÚ,
bola
prenesená
do
ďalších
úzko
prepojených
oblastí
práva
EÚ,
ako
je
štátna
pomoc(19) – a to
oprávnene.
Ak
by
som
parafrázoval
slová,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Jacobs, z dôvodu
zrozumiteľnosti a jednotnosti
by
vo
všeobecnosti
mali
mať
rovnaké
pojmy v úzko
súvisiacich
oblastiach
práva
Únie,
ktoré
sledujú
rovnaké
ciele,
rovnaký
význam,
pokiaľ
to
nie
je
odôvodnené
inak.(20)
20.      Niekoľko
právne
nezávislých
subjektov
tak
možno
považovať
za
súčasť
jedného
podniku
na
účely
určenia
rozsahu
príjemcu
štátnej
pomoci,
ak
ich
možno
považovať
za
hospodársku
jednotku,
ktorá
má
prospech z daného
opatrenia.(21)
21.      Je
zrejmé,
že
to
neznamená,
že
vždy,
keď
je
príjemca
štátnej
pomoci
súčasťou
skupiny
podnikov,
musí
sa
za
skutočného
príjemcu
automaticky
považovať
celá
skupina.
Na
vymedzenie
rozsahu
podniku – chápaného
ako
hospodárska
jednotka
–,
ktorý
má
prospech z opatrenia
pomoci v rámci
takejto
skupiny
podnikov,
sa
musí
zohľadniť
množstvo
faktorov,
ktoré
umožňujú v každom
prípade
určiť
predpokladané
hospodárske
účinky
tohto
opatrenia a výhody,
ktoré
poskytuje.
Ide
teda o výhľadovú
úlohu.
22.      S cieľom
určiť,
či
sú
výhrady
odvolateliek
opodstatnené,
je
preto
potrebné
stručne
preskúmať
kroky
odôvodnenia,
ktoré
Komisia,
resp.
Všeobecný
súd
použili
na
určenie
príjemcu
dotknutého
opatrenia
pomoci.
23.      V odôvodneniach
107
až
110
sporného
rozhodnutia
Komisia
na
základe
judikatúry
Všeobecného
súdu
pripomenula
po
prvé,
že
spoločnosti v rámci
skupiny
podnikov
možno
na
účely
štátnej
pomoci
považovať
za
jeden
podnik,
ak
podľa
posúdenia
na
základe
faktorov
súvisiacich s existenciou
prepojení
medzi
týmito
spoločnosťami,
ako
je
priama
alebo
nepriama
kontrola
jedným
subjektom,
funkčné a finančné
prepojenia,
rovnaké
alebo
paralelné
hospodárske
činnosti a osobitné
zmluvné
ustanovenia,
tvoria
jednu
hospodársku
jednotku.(22) Po
druhé
Komisia s odkazom
na
rozsudok z 3. júla
2003,
Belgicko/Komisia(23),
zdôraznila,
že
samotná
skutočnosť,
že
niekoľko
spoločností
patrí
do
tej
istej
skupiny,
nemusí
nevyhnutne
znamenať,
že
všetky
sú
ipso facto príjemcami
štátnej
pomoci,
keďže
pomoc
môže
byť
obmedzená
na
konkrétne
subjekty v rámci
skupiny.
Pri
uplatnení
týchto
kritérií
Komisia v odôvodneniach
112
až
117
sporného
rozhodnutia
následne
analyzovala:
(i)
funkčné,
hospodárske a organické
prepojenia
medzi
spoločnosťami
Air
France,
KLM a Air
France‑KLM a (ii)
dohody
týkajúce
sa
dotknutého
opatrenia a riziko
prelievania
pomoci
medzi
týmito
tromi
subjektmi.
Na
základe
svojej
analýzy
Komisia
na
jednej
strane
usúdila,
že
hoci
existovali
určité
funkčné,
ekonomické a organické
prepojenia(24),
KLM
fakticky
mala
značnú
funkčnú,
finančnú a prevádzkovú
autonómiu,
samostatne
riadila
svoje
finančné
potreby a potreby v oblasti
likvidity
(pričom
Air
France‑KLM
nemala
nad
jej
finančnými
prostriedkami
kontrolu) a uskutočňovala
vnútroskupinové transakcie
za
trhových
podmienok.(25) Na
druhej
strane
Komisia
usúdila,
že
zmluvné
mechanizmy
dotknutého
opatrenia
obsahovali
viaceré
záruky(26) zabezpečujúce,
že
finančné
prostriedky
budú
smerovať
výlučne a skutočne
do
KLM,
kam
budú
priamo
prevedené
bez
prechodu
cez
holdingovú
spoločnosť a bez
možného
prelievania
do
spoločnosti
Air
France.
Komisia
preto
dospela k záveru,
že
KLM
tvorila
oddelenú
hospodársku
jednotku
od
svojej
materskej
spoločnosti a spoločnosti
Air
France a bola
jediným
príjemcom
tohto
opatrenia.
24.      V napadnutom
rozsudku
Všeobecný
súd
najprv
preskúmal
kapitálové,
organizačné,
funkčné a hospodárske
prepojenia
medzi
spoločnosťami
Air
France‑KLM,
Air
France a KLM a ich
dcérskymi
spoločnosťami a dospel k záveru,
že
všetky
tieto
faktory
svedčia o tom,
že
tieto
subjekty
tvoria
na
účely
uplatnenia
pravidiel v oblasti
štátnej
pomoci
jednu
hospodársku
jednotku.(27) Všeobecný
súd
najmä
konštatoval,
že
(i)
Air
France‑KLM
vykonávala
kontrolu
tým,
že
priamo
alebo
nepriamo
zasahovala
do
riadenia
spoločností
Air
France a KLM(28);
(ii)
záver
Komisie,
že
spoločnosti
Air
France a KLM
mali
funkčnú
autonómiu,
bol
nepodložený(29), a (iii)
medzi
spoločnosťou
Air
France‑KLM a jej
dcérskymi
spoločnosťami
existoval
určitý
stupeň
vzájomnej
hospodárskej a finančnej
závislosti a medzi
spoločnosťami
Air
France a KLM
existoval
určitý
stupeň
hospodárskej
integrácie a spolupráce.(30) Po
druhé
Všeobecný
súd
preskúmal
dohody,
na
základe
ktorých
bolo
dotknuté
opatrenie
poskytnuté, a dospel k záveru,
že
zmluvné
mechanizmy
stanovené v týchto
dohodách
nepodporujú
záver,
že
jediným
príjemcom
dotknutého
opatrenia
pomoci
bola
KLM(31) (bod 132).
Navyše
Všeobecný
súd
preskúmal
druh
poskytnutého
opatrenia a kontext, v ktorom
bolo
poskytnuté,
pričom
zistil,
že
Komisia v rámci
tohto
kontextu
nezohľadnila
rozhodnutie
Air
France‑KLM a Air
France.(32)
25.      Musím
sa
priznať,
že
kritiku
odvolateliek
voči
odôvodneniu
Všeobecného
súdu
považujem
za
príliš
formalistickú a v rozpore s celkovým
prístupom
založeným
na
funkčnosti,
ktorému
právo
štátnej
pomoci
podlieha.
Prostou
angličtinou
povedané
(a dúfam,
že
aj
vo
všetkých
ostatných
úradných
jazykoch
Únie)
jednoducho
nedokážem
postrehnúť
žiadne
skutočné
rozdiely
medzi
rekonštrukciou,
ktorú
navrhla
Komisia v spornom
rozhodnutí, a odôvodnením
Všeobecného
súdu.
26.      Sporné
rozhodnutie
aj
napadnutý
rozsudok
sú
založené
na
individuálnom a celkovom
posúdení
tých
istých
faktorov,
ktoré
boli
preskúmané v presne
rovnakom
poradí.
Žiadna z odvolateliek
nespochybňuje
relevantnosť
žiadnej z týchto
skutočností,
ani
netvrdí,
že
Všeobecný
súd
nezohľadnil
iné
rovnako
relevantné
skutočnosti.
Uznávajú
najmä,
že
analýza
hospodárskych,
funkčných a organických
prepojení
medzi
rôznymi
subjektmi
skupiny
podnikov
je
východiskovým
bodom
na
určenie
príjemcu
opatrenia
pomoci v rámci
takejto
skupiny,
pretože
umožňuje
najmä
zistiť
stupeň
autonómie
rozhodovania
týchto
subjektov.
27.      Sporné
rozhodnutie a napadnutý
rozsudok
vychádzajú z rovnakej
koncepcie
podniku
ako
hospodárskej
jednotky a v podstate z rovnakej
judikatúry
na
určenie
existencie
alebo
neexistencie
takejto
jednotky v oblasti
štátnej
pomoci.(33) Odvolateľky
ani v tomto
ohľade
nespochybňujú
význam
tohto
pojmu
alebo
tejto
judikatúry
na
vymedzenie
rozsahu
príjemcu
štátnej
pomoci v rámci
skupiny
podnikov.
28.      Komisia s odkazom
na bod 66
rozsudku
AceaElectrabel(34) poznamenáva,
že
pojem
„jedna
hospodárska
jednotka“ v záležitostiach
štátnej
pomoci
sa
môže
líšiť
od
tohto
pojmu
uplatňovaného v iných
oblastiach
práva
hospodárskej
súťaže.
Toto
tvrdenie
však
nepovažujem
za
úplne
presvedčivé.
29.      Rovnako
ako
pojem
„podnik“,
aj
pojem
„jedna
hospodárska
jednotka“
má
funkčnú
povahu.
Klasifikácia
viacerých
subjektov
ako
jednej
hospodárskej
jednotky
na
účely
práva
hospodárskej
súťaže
vrátane
štátnej
pomoci
súvisí s konkrétnym
cieľom,
na
ktorý
je
takáto
klasifikácia
zameraná, a závisí
od
skúmaného
kontextu. V dôsledku
toho
sa
rôzne
subjekty
môžu
na
účely
určenia
príjemcu
štátnej
pomoci v konkrétnom
prípade
považovať
za
nedeliteľný
celok,
aj
keď
by
takto
neboli
klasifikované
na
účely
súvisiace s inými
oblasťami
práva
hospodárskej
súťaže.
30.      Odvolateľky
tiež
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
nezohľadnil
judikatúru,
podľa
ktorej
sa
príjemca
štátnej
pomoci
môže
obmedziť
na
jednu
zo
spoločností,
ktoré
sú
súčasťou
skupiny, s vylúčením
ostatných, a že
sa
preto
opieral o nesprávny
alebo
neúplný
právny
rámec.
Odvolávajú
sa
najmä
na
rozsudok
Verlipack, v ktorom
Súdny
dvor
spresnil,
že
Komisia
je
oprávnená
zohľadniť
znenie
doložiek o vyčlenení v prípade
verejného
úveru a dospieť k záveru,
že
príjemcom
pomoci
nie
je
dlžník,
ale
iný
subjekt,
ktorému
je
tento
povinný
požičané
prostriedky
poskytnúť. V podstate
tvrdia,
že z uvedeného
rozsudku
vyplýva,
že
poskytnutie
pomoci
subjektu v rámci
skupiny
spoločností
môže
podliehať
obmedzeniam v oblasti
prístupu k finančným
prostriedkom
alebo v oblasti
účelu,
na
ktorý
sa
pomoc
môže
použiť,
takže v závislosti
od
okolností
každého
prípadu
možno
tento
subjekt
považovať
na
účely
určenia
príjemcu
pomoci
za
samostatnú
jednotku.
31.      V tejto
súvislosti
predovšetkým
konštatujem,
že
samotná
skutočnosť,
že
Všeobecný
súd
na
rozdiel
od
Komisie v spornom
rozhodnutí(35) na
rozsudok
Verlipack neodkázal,
keď v bodoch 54
až
61
napadnutého
rozsudku
uviedol
judikatúru,
ktorú
považoval
za
relevantnú, a načrtol
kritériá,
ktoré
by
uplatnil,
neznamená,
že
vylúčil
možnosť,
že
rozsah
príjemcu
štátnej
pomoci v rámci
skupiny
spoločností
môže
byť
obmedzený
na
jeden
subjekt.
32.      Takúto
možnosť
možno
skutočne
určiť
až
po
posúdení, v ktorom
sa
zohľadnia
všetky
relevantné
faktory
uvedené
vyššie a ktoré
závisí
od
špecifických
rysov
každého
prípadu.
Odôvodnenie
Všeobecného
súdu
preto
nemožno
napadnúť
len
na
základe
vytýkaného
opomenutia,
ak
sa
javí,
že
takéto
posúdenie
skutočne
vykonal.
Navyše
Všeobecný
súd
nezohľadnil
rozsudok
Verlipack ani
rozsudky z 25. júna
1998,
British
Airways a i./Komisia(36), a z 11. mája
2005,
Saxonia Edelmetalle a ZEMAG/Komisia(37),
na
ktoré
odvolateľky
tiež
odkazujú.
Usúdil
však,
že
veci,
ktoré
viedli k týmto
rozsudkom,
nie
sú
porovnateľné s vecami,
ktoré
riešil, a dospel k záveru,
že
na
rozdiel
od
týchto
rozsudkov
nemožno
príjemcu
dotknutého
opatrenia
pomoci
považovať
za
obmedzeného
na
jednu
spoločnosť v rámci
skupiny,
do
ktorej
patrí.(38)
33.      Komisia
tvrdí,
že
nielen
vynechanie
akéhokoľvek
odkazu
na
rozsudok
Verlipack v bodoch 54
až
62
napadnutého
rozsudku,
ale
aj
odkazy
na bod 11
oznámenia o pojme
štátna
pomoc(39) a na
rozsudok
AceaElectrabel v bodoch 57 a 58
uvedeného
rozsudku
svedčia o tom,
že
Všeobecný
súd
vychádzal z nesprávneho
právneho
rámca.
Komisia
tvrdí,
že
hoci
faktory
ako
existencia
kontrolného
podielu a iné
funkčné,
hospodárske a organické
prepojenia,
na
ktoré
sa
odkazuje v uvedenom
oznámení a rozsudku
AceaElectrabel,
sú
vhodné
na
určenie,
či
viaceré
subjekty
tvoria
súčasť
jedného
podniku,
aj
na
určenie
príjemcu
pomoci,
váha a význam
týchto
faktorov
sa
mení v závislosti
od
toho,
či
sa
snažíme
vymedziť
„podnik“
ako
celok
alebo
„príjemcu“.
Priznám
sa,
že
tejto
kritike
celkom
nerozumiem.
34.      Ako
už
bolo
uvedené,
pojem
„podnik“
aj
pojem
„hospodárska
jednotka“
súvisia s konkrétnym
sledovaným
cieľom.
To
znamená,
že
pri
určovaní,
či
je v rámci
skupiny
podnikov
príjemcom
opatrenia
pomoci
len
jeden
zo
subjektov, z ktorých
skupina
pozostáva,
jednotka
zložená z viacerých
týchto
subjektov
alebo
skupina
ako
celok,
sa
musia
zohľadniť
všetky
relevantné
faktory,
ktoré
sa
môžu v jednotlivých
prípadoch
líšiť. V dôsledku
toho
tie
isté
subjekty
môžu
byť
považované
za
hospodársku
jednotku
vo
vzťahu k danému
opatreniu
pomoci a nie
vo
vzťahu k inému.(40)
35.      Za
okolností
ako v prejednávaných
spojených
veciach
preto
nejde o to,
akú
váhu
alebo
dôležitosť
treba
prikladať
hospodárskym,
organickým a funkčným
prepojeniam
medzi
subjektmi, z ktorých
skupina
pozostáva – tie
sa
musia
dôkladne a objektívne
preskúmať
–,
ale o to,
či
vzhľadom
na
osobitosti
prípadu
možno
jeden
alebo
viacero z týchto
subjektov
napriek
týmto
prepojeniam
považovať
za
nezávislý
podnik a jediného
príjemcu
predmetnej
pomoci.
Zdá
sa
mi,
že
Všeobecný
súd v napadnutom
rozsudku
postupoval
presne v tomto
duchu.
36.      Odvolateľky
tiež, s prekrývajúcou
sa
argumentáciou,
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
vylúčil
možnosť
členského
štátu
použiť
zmluvné
záruky
na
obmedzenie
prínosu
pomoci
pre
určité
subjekty v rámci
skupiny
podnikov.
Toto
tvrdenie
je
podľa
môjho
názoru
neopodstatnené.
37.      Všeobecný
súd
nielen
výslovne
uznal,
že
„zmluvy,
na
základe
ktorých
bolo
predmetné
opatrenie
poskytnuté“,
sú
jedným z viacerých
faktorov,
ktoré
je
nutné
zohľadniť v rámci
celkového
posúdenia
na
určenie
toho,
či
samostatné
právne
subjekty
možno
na
účely
uplatnenia
pravidiel v oblasti
štátnej
pomoci
považovať
za
tvoriace
jednu
hospodársku
jednotku(41),
ale
dôkladne
preskúmal
aj
obsah
zmluvných
mechanizmov
zavedených
dohodami,
na
základe
ktorých
bolo
predmetné
opatrenie
pomoci
poskytnuté, a dospel k záveru,
že
Komisia
nepreukázala,
že
tieto
mechanizmy
boli
dostatočné
na
zabránenie
tomu,
aby
finančné
prostriedky
poskytnuté
spoločnosti
KLM
prúdili,
priamo
či
nepriamo, k iným
členom
skupiny.
38.      V tomto
smere
je
podľa
môjho
názoru
nesporné,
ako
to
Všeobecný
súd
spresnil v bode 134
napadnutého
rozsudku,
že
vhodnosť
zmluvných
mechanizmov
tohto
druhu
na
to,
aby
sa
zameriavali
na
jediný
subjekt v rámci
skupiny
podnikov,
závisí
od
ich
skutočného
obsahu,
ako
aj
od
osobitostí
veci.
Iný
záver,
ktorý
samotné
odvolateľky
nezastávajú,
by
znamenal,
že
určenie
skutočného
príjemcu
opatrenia
pomoci
by v kontextoch
ako v týchto
spojených
veciach
bolo
čisto
formalistické.
39.      Rozsudok
Verlipack takýto
kazuistický prístup
ani
zďaleka
nevyvracia,
naopak
ho
potvrdzuje. V uvedenom
rozsudku
Súdny
dvor
pripustil,
že
bolo
len
„možné“,
že
analýza
predmetných
ustanovení o pridelení
viedla k záveru,
že
príjemca
predmetných
úverov
bol
iný
subjekt
než
dlžník.
Širšie
povedané,
hoci
rozsudok
Verlipack možno
určite
chápať
tak,
že
sa v ňom
uznáva
relevantnosť
podmienok,
za
ktorých
členský
štát
pomoc
poskytuje,
na
účely
identifikácie
podniku,
ktorý
ju
skutočne
využíva,
jeho
rozsah
by
sa
podľa
môjho
názoru
nemal
preceňovať.(42) Nemožno
ho
najmä
vykladať
tak,
že
sa
ním
bezpodmienečne
uprednostňujú
zmluvné
dojednania
pred
hospodárskou
realitou a účinnosťou
kontroly
štátnej
pomoci.
40.      Ďalej
pripomínam,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
je
jediným
rozhodujúcim
faktorom
na
určenie
toho,
či
má
opatrenie
kvalifikované
ako
štátna
pomoc,
účinok,
ktorý
toto
opatrenie
vyvoláva.(43) Takáto
základná
zásada
práva
štátnej
pomoci
slúži
aj
ako
návod
pri
určovaní
príjemcu
štátnej
pomoci.
Prípad,
ktorý
viedol k rozsudku
Verlipack,
je
uplatnením
prístupu
založeného
na
účinkoch,
ktorý
preniká
do
práva
štátnej
pomoci a na
ktorý
sa
nemožno
odvolávať s cieľom
podporiť
metódu,
ktorá
prikladá
nadmerný
význam
zmluvným
mechanizmom
sprevádzajúcim
poskytnutie
pomoci
bez
dôkladnej
analýzy
ich
obsahu a účinkov.
41.      Na záver
sa
mi
zdá,
že
to,
čo
odvolateľky
opisujú
ako
uplatnenie
nesprávneho
alebo
neúplného
právneho
rámca a nesprávne
uplatnenie
alebo
nesprávny
výklad
relevantnej
judikatúry
alebo
„váhy“,
ktorú
treba
priznať
uplatniteľným
kritériám,
nepredstavuje
nič
iné
než
rozdiel v záveroch,
ku
ktorým
Komisia a Všeobecný
súd
dospeli
na
základe
relevantných
skutočností a dôkazov.
Všeobecný
súd
aj
Komisia
podľa
môjho
názoru
uplatnili
rovnakú
právnu
normu.
42.      Vzhľadom
na
všetky
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
bol
vo
všetkých
prejednávaných
spojených
veciach
prvý
odvolací
dôvod
zamietnutý.
B.      O druhom odvolacom dôvode
43.      Odvolateľky,
podporované
Francúzskou
republikou a Holandským
kráľovstvom,
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
pri
overovaní
analýzy
príjemcu
dotknutého
opatrenia v spornom
rozhodnutí
prekročil
hranice
svojho
marginálneho
preskúmania v hospodárskych
záležitostiach a nahradil
posúdenie
skutkových
okolností a dôkazov
Komisiou
svojím
vlastným
bez
toho,
aby
dostatočne
preukázal
zjavne
nesprávne
posúdenie v jej
odôvodnení.
Predovšetkým
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
dospel k opačnému
záveru
než
Komisia v spornom
rozhodnutí,
pričom
však
nekonštatoval
zjavne
nesprávne
posúdenie v žiadnej z fáz
analýzy
Komisie.
Takéto
tvrdenie – ktoré
je, v rozpore s tvrdením
spoločnosti
Ryanair,
celkovo
prípustné – sa
delí
na
štyri
hlavné
tvrdenia,
ktoré
budem
posudzovať
samostatne.
Než
pristúpim
ku
svojej
analýze,
môže
byť
užitočné
stručne
pripomenúť
zásady,
ktorými
sa
riadi
štandard
súdneho
preskúmania
uplatniteľný v okolnostiach
prejednávaných
spojených
vecí.
44.      Súdny
dvor
už
uznal,
že
Komisia
má
širokú
diskrečnú
právomoc
pri
určovaní,
či
samostatné
subjekty
tvoria
na
účely
vymedzovania
príjemcu
štátnej
pomoci
hospodársku
jednotku.(44) Určenie
príjemcu
štátnej
pomoci v kontexte
skupiny
podnikov
môže
skutočne
zahŕňať
komplexné
hospodárske
posúdenie a podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
je
preskúmanie
takéhoto
posúdenia
obmedzené.
Je
konkrétne
obmedzené
na
preskúmanie
dodržiavania
procesných
pravidiel a pravidiel
týkajúcich
sa
povinnosti
odôvodnenia,
ako
aj
na
preskúmanie
vecnej
správnosti
zistených
skutočností a neexistencie
nesprávneho
právneho
posúdenia,
zjavne
nesprávneho
skutkového
posúdenia
alebo
zneužitia
právomoci.
Súdom
Únie
neprináleží
nahrádzať
hospodárske
posúdenie
Komisie
svojím
vlastným.
45.      Súdny
dvor
však
ozrejmil,
že
priestor
na
voľnú
úvahu,
ktorý
má
Komisia
pri
vykonávaní
komplexných
hospodárskych
posúdení,
najmä v oblasti
štátnej
pomoci,
neznamená
to,
že
súd
Únie
nesmie
preskúmať
výklad
Komisie
týkajúci
sa
hospodárskych
údajov.(45) Súdy
Únie
totiž
musia
nielen
okrem
iného
preveriť
vecnú
presnosť
predložených
dôkazov,
ich
spoľahlivosť a súladnosť,
ale
aj
zistiť,
či
tieto
dôkazy
predstavujú
všetky
relevantné
informácie,
ktoré
je
nutné
zohľadniť
pri
posúdení
komplexnej
situácie, a či
sú
spôsobilé
opodstatniť z nich
vyvodené
závery.(46) Ako
som
už
mal
príležitosť
zdôrazniť,
intenzita
súdneho
preskúmania
ekonomických
posúdení
teda v skutočnosti
závisí
od
miery
ich
zložitosti,
ako
aj
od
skutočnosti,
že z nich
vyplývajú
rozhodnutia
týkajúce
sa
politiky
alebo
cieľov.
Preto
by
sa
štandard
„marginálneho
preskúmania
komplexných
ekonomických
posúdení“
nemal
stať
všeobecným
vzorcom
neprimerane
obmedzujúcim
súdnu
moc
Únie
pri
vykonávaní
dostatočne
intenzívneho
súdneho
preskúmania
celých
kategórií
posúdení.(47) O to
viac
to
platí v prípade
posúdení
vykonávaných
vo
fáze
určovania
faktorov,
ktoré
prispievajú k stanoveniu
existencie
štátnej
pomoci v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ a k vymedzeniu
jej
rozsahu,
ako
je
napríklad
určenie
podniku,
ktorý
má z pomoci
prospech.
46.      Ako
uznávajú
samotné
odvolateľky,
Všeobecný
súd v bodoch 59 a 60
napadnutého
rozsudku
správne
načrtol
hranice
svojho
súdneho
preskúmania v prejednávaných
veciach,
pričom
poukázal
na
vyššie
uvedenú
judikatúru.
a)      O prvom tvrdení: Všeobecný súd prekročil hranice svojho súdneho preskúmania týkajúceho sa kapitálových, organických a funkčných prepojení
47.      Odvolateľky v podstate
tvrdia,
že
závery
Všeobecného
súdu
týkajúce
sa
kapitálových,
organických a funkčných
prepojení
nie
sú v rozpore
so
závermi,
ktoré
vyvodila
Komisia v spornom
rozhodnutí, a že v napadnutom
rozsudku
nebolo
zistené
zjavne
nesprávne
posúdenie
týchto
prepojení
Komisiou.
48.      Toto
tvrdenie – ktoré
zahŕňa
viacero
námietok, z ktorých
niektoré
sú
neprípustné,
ako
uvediem
nižšie – podľa
môjho
názoru
nie
je
podložené
pozorným
čítaním
uvedeného
rozsudku.
49.      V rozpore s tvrdením
odvolateliek z odôvodnenia bodov 63
až
107
napadnutého
rozsudku(48) vyplýva,
že
Všeobecný
súd
neprijal
záver
Komisie,
že
napriek
„určitým
funkčným,
hospodárskym a organickým
prepojeniam
medzi
Air
France,
KLM a [Air
France‑KLM]“
(odôvodnenie
112
sporného
rozhodnutia)
„KLM a Air
France de
facto požívali  značnú
funkčnú,
hospodársku a organickú
autonómiu, a to
voči
sebe
navzájom
aj
voči
svojej
materskej
spoločnosti“
(odôvodnenie
113
sporného
rozhodnutia).
Všeobecný
súd
naopak
dospel k záveru,
že
tieto
prepojenia,
či
už
skúmané
samostatne
alebo
spoločne,
predstavujú
faktory,
ktoré
naznačujú,
že
tieto
tri
subjekty
nemožno
považovať
na
účely
dotknutého
opatrenia
pomoci
za
nezávislé.(49)
50.      Odvolateľky
sa
tiež
mýlia,
keď
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
nezistil
žiadne
zjavne
nesprávne
posúdenie v odôvodnení
Komisie
alebo v jej
záveroch.
Všeobecný
súd
preskúmal
odôvodnenia
112 a 113
sporného
rozhodnutia a vzhľadom
na
informácie
obsiahnuté v tomto
rozhodnutí,
ako
aj
na
vyslovené
tvrdenia a dôkazy,
ktoré
mu
boli
predložené – ktoré
boli
Komisii k dispozícii v čase
prijatia
predmetného
rozhodnutia a boli
relevantné,
čo
odvolateľky
nespochybnili
–(50),
usúdil,
že
zistenia
Komisie
týkajúce
sa
intenzity
funkčných,
hospodárskych a organických
prepojení
medzi
spoločnosťami
Air
France a KLM
navzájom a s ich
materskou
spoločnosťou
neboli
dostatočne
podložené.
Zostal
tak v medziach
svojho
súdneho
preskúmania
komplexných
hospodárskych
posúdení
Komisie v oblasti
štátnej
pomoci,
ako
sa
to
uvádza v judikatúre
pripomenutej v bode 45
vyššie.
51.      Skutočnosť,
ktorú
odvolateľky
zdôrazňujú,
že
Všeobecný
súd
výslovne
uviedol
kategóriu
„zjavne
nesprávne
posúdenie“ v napadnutom
rozsudku
až
neskôr(51) – a to
iba
raz
–,
tento
záver
nespochybňuje,
pričom
hrozí
uprednostnenie
lexikálnych
rozhodnutí
Všeobecného
súdu
pred
obsahom
jeho
odôvodnenia.
52.      Z rovnakých
dôvodov,
ako
sú
uvedené
vyššie,
sa
domnievam,
že
tvrdenie
odvolateliek,
podľa
ktorého
Všeobecný
súd
nahradil
posúdenie
Komisie
svojím
vlastným
posúdením,
nemožno
prijať.
53.      Všeobecný
súd
sa
zameral
na
preskúmanie
posúdenia
Komisie
týkajúceho
sa
hospodárskych,
organických a funkčných
prepojení
existujúcich
medzi
spoločnosťami
Air
France‑KLM,
Air
France a KLM
vo
svetle
tvrdení a dôkazov,
ktoré
mu
boli
predložené, a konštatoval,
že
závery
Komisie
nemôžu
obstáť. V rozsahu, v akom
sa
toto
tvrdenie
zakladá
na
údajne
príliš
podrobnej
analýze
Všeobecného
súdu,
je
táto
argumentácia
príliš
zjednodušená a vychádza z nesprávneho a obmedzujúceho
chápania
úlohy
súdov
Únie
pri
preskúmavaní
hospodárskych
posúdení
Komisie.
Skutočnosť,
že
toto
preskúmanie
môže
mať
obmedzený
rozsah,
neznamená,
že
tieto
súdy
nie
sú
oprávnené
alebo
dokonca
povinné
vykonať
ho
dôkladne.
54.      Konkrétne v rozpore s tvrdeniami
spoločností
Air
France‑KLM a Air
France Všeobecný
súd
nenahradil
posúdenie
Komisie
svojím
vlastným posúdením,
pokiaľ
ide o spoluprácu
medzi
spoločnosťami
Transavia France a Transavia Netherlands uvedenú v bode 82
napadnutého
rozsudku.
Keď
Všeobecný
súd
dospel k záveru,
že
medzi
týmito
spoločnosťami
existovala
určitá
funkčná a obchodná
spolupráca
napriek
tomu,
že
každá z nich
mala
vlastné
licencie,
osvedčenia,
prevádzkové
práva,
prevádzkové
intervaly,
aktíva,
zamestnancov a manažment,
neopieral
sa
výlučne o skutočnosť,
že
obe
mali
spoločnú
značku a webové
sídlo.
Zdôraznil
skutočnosť,
že
„Transavia“
sa
na
trhu,
ako
aj v dokumentoch
skupiny
Air
France‑KLM,
najmä v univerzálnych
registračných
dokumentoch
za
roky
2019 a 2020,
objavuje
ako
jeden
prevádzkovateľ,
ktorý
predstavuje
„nízkonákladový“
segment
obchodnej
činnosti
tejto
skupiny.(52) V tejto
súvislosti
treba
mať
na
pamäti,
že
jednota
trhového
správania
je
to,
čo
zvyčajne
charakterizuje
niekoľko
právne
nezávislých
subjektov
ako
jednu
„hospodársku
jednotku“.(53)
55.      Ostatné
tvrdenia
odvolateliek
sú
podľa
môjho
názoru
buď
neopodstatnené,
alebo
neprípustné,
pretože
smerujú k tomu,
aby
Súdny
dvor
nanovo
posúdil
skutkový
stav
alebo
dôkazy
preskúmané
Všeobecným
súdom,
čo v prípade
neexistencie
dôkazu o skreslení
nepatrí
do
jeho
právomoci.(54)
56.      Po
prvé
je
pravda,
ako
zdôrazňuje
KLM,
že
Všeobecný
súd v bode 89
napadnutého
rozsudku
nesprávne
vychádzal z odôvodnenia
41
sporného
rozhodnutia, v ktorom
sa
podrobne
uvádza
vysvetlenie
funkčných
prepojení v rámci
skupiny
Air
France‑KLM
poskytnuté
Holandským
kráľovstvom a ktoré
nie
je
súčasťou
posúdenia
Komisie.
Tvrdenie
Holandského
kráľovstva,
že
spoločnosti
KLM a Air
France boli
„funkčne
autonómne“,
však
podporuje
Komisia(55),
ktorá
sa
vo
svojom
posúdení
na
tieto
vysvetlenia
rozsiahlo
odvoláva.(56)
57.      Po
druhé
tvrdenie
spoločnosti
KLM,
že v rámci
skupiny
podnikov
možno
očakávať
určitú
úroveň
funkčných
prepojení a že
napriek
určitému
stupňu
koordinácie
môžu
dcérske
spoločnosti
stále
fungovať
nezávisle,
dokonca
aj v rámci
jednej
hospodárskej
jednotky,
je
neúčinné,
pretože
práve
záver,
že
KLM
mala
takúto
prevádzkovú
autonómiu,
považoval
Všeobecný
súd
za
nepodložený.
58.      Po
tretie
tvrdenie
odvolateliek,
že
právo
veta a schvaľovacie
právo
skupiny
Air
France‑KLM
nepresahuje
obvyklé
výsady,
ktoré
má
každá
materská
spoločnosť
ovládajúca
svoje
dcérske
spoločnosti,
aj
keby
bolo
vecne
správne,
nie
je
podľa
môjho
názoru
rozhodujúce
pre
otázku,
ktorý
subjekt v rámci
skupiny
Air
France‑KLM
by
bolo
možné
považovať
za
subjekt,
ktorý
má z dotknutého
opatrenia
priamy
alebo
nepriamy
prospech.
59.      Po
štvrté v rozpore s tým,
čo
tvrdia
odvolateľky,
Všeobecný
súd v bode 104
napadnutého
rozsudku
nekonštatoval,
že
okolnosť,
že
obchodné
vzťahy
medzi
spoločnosťami
Air
France a KLM,
ako
aj
medzi
týmito
dcérskymi
spoločnosťami a ich
materskou
spoločnosťou,
sa
viedli
za
„normálnych
trhových
podmienok“,
je
relevantná
len
na
daňové
účely.
Skôr
usúdil,
že
takáto
okolnosť
na
preukázanie
hospodárskej
nezávislosti
týchto
subjektov v rámci
skupiny
Air
France‑KLM
nestačí, a to
vzhľadom
na
faktory,
ktoré
predtým
uviedol v bodoch 100
až
103
uvedeného
rozsudku.(57) Okrem
toho,
ako
vyplýva z bodu 105
napadnutého
rozsudku,
Všeobecný
súd
usúdil,
že
dotknuté
opatrenie
malo
za
následok
posilnenie
finančnej
pozície
skupiny
Air
France‑KLM
ako
celku
prostredníctvom
poskytnutia
značných
objemov
likvidity,
ktoré
neboli k dispozícii
za
bežných
trhových
podmienok, a zabránenie
úpadku
spoločnosti
KLM.
Takáto
výhoda
bola
preto
spojená
skôr s priaznivými
účinkami,
ktoré
by
obnovenie
likvidity a životaschopnosti
spoločnosti
KLM
malo
na
spoločnosti
Air
France‑KLM a Air
France,
než s rizikom,
že
by
sa
pomoc
prenášala
prostredníctvom
transakcií
medzi
týmito
spoločnosťami
za
netrhových
podmienok.
Preto
skutočnosť,
že
tieto
transakcie
sa
uskutočnili
za
normálnych
trhových
podmienok,
nebola
pre
odôvodnenie
Všeobecného
súdu
podstatná.
60.      Po
piate
tvrdenia
spoločností
KLM,
Air
France‑KLM a Air
France,
ktorých
cieľom
je
spochybniť
uvedené
konštatovanie v bode 105
napadnutého
rozsudku o účinkoch
dotknutého
opatrenia
na
skupinu
Air
France‑KLM
ako
celok,
sú
nepodložené a v každom
prípade
neprípustné,
keďže
sa
rovnajú
žiadosti,
aby
Súdny
dvor
preskúmal
posúdenie
skutočností a dôkazov
vykonané
Všeobecným
súdom
bez
toho,
aby
sa
odvolávali
na
ich
skreslenie.(58) Pokiaľ
ide o tvrdenie
uvedené v bode 106
uvedeného
rozsudku,
že
„by
KLM
pravdepodobne
nemohla
pokračovať
vo
svojich
činnostiach, a tým
by
ohrozila
aj
pokračovanie
činností
vykonávaných
spoločne
so
spoločnosťou
Air
France“,
ktoré
odvolateľky
takisto
spochybňujú,
len
pripomínam,
že
podľa
sporného
rozhodnutia
bolo
dotknuté
opatrenie
plánované a schválené s cieľom
riešiť
akútny
nedostatok
likvidity v spoločnosti
KLM a zabrániť
jej
úpadku.(59) Všeobecný
súd
preto
nepochybil,
keď
konštatoval,
že
bez
tohto
opatrenia
by
KLM
pravdepodobne
nemohla
vykonávať
svoje
činnosti
vrátane
činností
koordinovaných
so
spoločnosťou
Air
France.(60)
61.      Zo
všetkých
vyššie
uvedených
úvah
vyplýva,
že
podľa
môjho
názoru
treba
prvé
tvrdenie
odvolateliek,
ktoré
sa
týka
organických
funkčných a hospodárskych
prepojení v rámci
skupiny
Air
France‑KLM,
zamietnuť.
b)      O druhom tvrdení: Všeobecný súd prekročil hranice svojho súdneho preskúmania dohôd, na základe ktorých bolo dotknuté opatrenie vydané
62.      Odvolateľky,
podporované
Francúzskou
republikou a Holandským
kráľovstvom,
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
nepreukázal,
že
sa
Komisia
dopustila
zjavne
nesprávneho
posúdenia,
keď v odôvodnení
114
sporného
rozhodnutia
dospela k záveru,
že
záruky
obsiahnuté v dohodách,
na
základe
ktorých
bolo
dotknuté
opatrenie
poskytnuté,(61) umožnili
účinne a výlučne
smerovať
skutočný
prospech z tohto
opatrenia
na
spoločnosť
KLM
rovnako
ako
doložka o vyčlenení.
Toto
druhé
tvrdenie,
ktoré
obsahuje
niekoľko
rôznych
námietok,
smeruje
proti bodom 108
až
132
napadnutého
rozsudku.
63.      Ako
sa
uvádza
vyššie,
existencia
doložiek o vyčlenení
alebo
zmluvných
dohôd
spojených s poskytnutím
štátnej
pomoci
subjektu
skupiny
spoločností
môže
Komisii
umožniť
obmedziť
rozsah
príjemcu
na
tento
jediný
subjekt,
ktorý
je
na
účely
tejto
pomoci
vyčlenený
ako
samostatný
podnik.
Je
však
dôležité
mať
na
pamäti,
ako
som
už
uviedol
vyššie,
že
tento
výsledok
závisí
od
skutočného
obsahu
takýchto
doložiek
alebo
zmluvných
dojednaní a od
celkových
okolností
danej
veci.
64.      Po
prvé
odvolateľky
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
sa v bodoch 112
až
118
napadnutého
rozsudku
nesprávne
zameral
na
úlohu a výsady
spoločnosti
Air
France‑KLM
vyplývajúce z rámcovej
dohody a nesprávne
vyložil
povahu
tejto
účasti.
Zdôrazňujú,
že
spoločnosť
Air
France‑KLM
bola
zmluvnou
stranou
tejto
dohody
len
ako
akcionár
spoločnosti
KLM a na
účely
zabezpečenia
toho,
aby
KLM
dodržiavala
svoje
povinnosti
podľa
opatrenia
pomoci.
Toto
tvrdenie
je
podľa
môjho
názoru
založené
na
nesprávnom
chápaní
odôvodnenia
Všeobecného
súdu.(62)
65.      V rozpore s tým,
čo
zrejme
naznačujú
odvolateľky,
sa
Všeobecný
súd v bodoch 112
až
118
napadnutého
rozsudku
nesnažil
preukázať,
že
postavenie
spoločnosti
Air
France‑KLM
ako
zmluvnej
strany
rámcovej
dohody
jej
umožňovalo
priamo
využívať
predmetnú
pomoc,
čím
by
zmarila
úsilie
holandských
orgánov
smerovať
túto
pomoc
výlučne v prospech
spoločnosti
KLM.
Skôr
usúdil,
že
zapojenie
spoločnosti
Air
France‑KLM
do
poskytnutia a vykonávania
dotknutého
opatrenia
svedčí o tom,
že
táto
spoločnosť
nemala
len
úlohu
sprostredkovateľa,
ale
aktívnej
zmluvnej
strany.(63)
66.      V tomto
kontexte
je
pochopiteľné,
že
Všeobecný
súd,
hoci
mu
to
odvolateľky
vytýkali,
bližšie
nespresnil
povahu
práv,
ktoré
by
spoločnosti
Air
France‑KLM
vyplývali z jej
účasti
na
rámcovej
dohode – zdá
sa,
že
ide
najmä o schvaľovacie
práva v kontexte
splnenia
podmienok
stanovených
holandskými
orgánmi
na
udelenie
dotknutého
opatrenia.
Takéto
spresnenie
nebolo
na
účely
odôvodnenia
Všeobecného
súdu,
podľa
ktorého
Komisia
pri
určovaní
príjemcu
dotknutého
opatrenia
nezohľadnila
alebo
riadne
nezohľadnila
aktívne
zapojenie
spoločnosti
Air‑France‑KLM(64) do
poskytnutia a vykonávania(65) tohto
opatrenia,
potrebné.
67.      Po
druhé
odvolateľky
tvrdia,
že
zmluvné
ustanovenia
obsiahnuté v dohodách,
na
základe
ktorých
bolo
dotknuté
opatrenie
poskytnuté – konkrétne
ustanovenia
stanovujúce,
že
pomoc
sa
má
použiť
výlučne
na
potreby
spoločnosti
KLM,
že
požičiavanie
iným
častiam
skupiny
Air
France‑KLM
je
zakázané,
že
výnosy z opatrenia
sa
nesmú
použiť v priamy
prospech
spoločnosti
Air
France‑KLM a že
na
zabezpečenie
dodržiavania
týchto
povinností
musí
byť
vymenovaný
zástupca
štátu – zabránili
iným
subjektom
než
spoločnosti
KLM v získaní
priameho
prospechu z pomoci a tiež
zabránili
akémukoľvek
nepriamemu
úniku
pomoci
od
spoločnosti
KLM k iným
spoločnostiam v rámci
skupiny.
Tým,
že
Všeobecný
súd
dospel k inému
záveru,
nahradil
posúdenie
Komisie
svojím
vlastným
posúdením.
68.      Po
prvé
Komisia
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
posúdenia,
keď
tieto
ustanovenia
analyzoval
izolovane a bez
toho,
aby
preskúmal
účinok
dotknutého
opatrenia
ako
celku.
Takéto
tvrdenie
je
podľa
môjho
názoru
neopodstatnené.
Všeobecný
súd
posúdil
zmluvné
mechanizmy
uvedené v spornom
rozhodnutí
jednotlivo
(pozri body 120,
122,
128 a 130
napadnutého
rozsudku)
aj
celkovo a dospel k záveru,
že
tieto
mechanizmy
nepodporujú
záver,
že
jediným
príjemcom
dotknutého
opatrenia
bola
KLM
(pozri bod 132
napadnutého
rozsudku).
69.      Po
druhé
Komisia
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
tieto
zmluvné
mechanizmy
odmietol
len z toho
dôvodu,
že
nemohli
zabrániť
tomu,
aby
spoločnosti
Air‑France‑KLM a Air
France mali
prospech z nepriamych
výhod,
ktoré
nepredstavujú
nepriamu
pomoc,
ale
nanajvýš
sekundárne
hospodárske
účinky.
Podobne
KLM
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
nešpecifikoval
povahu
týchto
nepriamych
výhod
ani
nezdôvodnil,
prečo
Komisia
mala
vo
svojom
ex
ante posúdení
považovať
za
pravdepodobné
alebo
dostatočne
možné,
že
sa
tieto
výhody
prejavia, a tak
sa
spoliehať
na
hypotetické
scenáre.
Tieto
námietky
budú
bližšie
preskúmané v rámci
analýzy
tretieho
odvolacieho
dôvodu
vo
veciach C‑269/24 P a C‑289/24 P.
70.      Po
tretie
Komisia
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
neposúdil
kombinované
účinky
uvedených
zmluvných
mechanizmov
vzhľadom
na
podnikovú a riadiacu
štruktúru
skupiny
Air
France‑KLM.
Komisia
odkazuje
na
odôvodnenie
116
sporného
rozhodnutia, v ktorom
vysvetlila,
že
takáto
štruktúra
zabraňuje
riziku,
že
pomoc,
ktorú
dostala
KLM,
môže
byť
prevedená
na
spoločnosť
Air
France prostredníctvom
dohôd o finančnej
alebo
obchodnej
spolupráci
za
výhodných
podmienok.
Ako
sa
však
uvádza v bode 59
vyššie,
podľa
Všeobecného
súdu
účinky
dotknutého
opatrenia
na
spoločnosti
Air
France‑KLM a KLM
nezáviseli
od
možnosti
prenosu
pomoci
prostredníctvom
transakcií
za
netrhových
podmienok.
Preto
sa
aj
takáto
námietka
musí
zamietnuť.
71.      Po
štvrté
Air
France‑KLM a Air
France tvrdia,
že
Všeobecný
súd
prehliadol
diskrečné komplexné
hospodárske
posúdenie
vykonané
Komisiou v oddiele
2.5.3
sporného
rozhodnutia,
ktoré
poukazuje
na
význam
zmluvných
záruk. V tomto
smere
poznamenávam,
že
na
jednej
strane
odôvodnenia
48
až
53
uvedeného
rozhodnutia,
ktoré
sú
súčasťou
uvedeného
oddielu,
obsahujú
len
vysvetlenia
poskytnuté
holandskými
orgánmi v súvislosti s týmito
zárukami a neobsahujú
žiadne
posúdenie
Komisiou.(66) Na
druhej
strane,
ako
je
vysvetlené v bode 68
vyššie,
Všeobecný
súd
zohľadnil
zmluvné
mechanizmy,
na
ktoré
sa v spornom
rozhodnutí
odkazuje, a zistil,
že
nepostačujú
na
podporu
záverov
Komisie o rozsahu
príjemcu
dotknutého
opatrenia.
72.      Vzhľadom
na
uvedené
skutočnosti
je
podľa
môjho
názoru
potrebné
zamietnuť
aj
druhé
tvrdenie
odvolateliek.
c)      O treťom tvrdení: Všeobecný súd sa dopustil viacerých nesprávnych právnych posúdení pri posudzovaní druhu poskytnutej pomoci a kontextu, v ktorom bola poskytnutá
73.      Odvolateľky,
podporované
Francúzskou
republikou a Holandským
kráľovstvom,
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
Komisii
nesprávne
vytkol,
že
pri
posudzovaní
dotknutého
opatrenia
nezohľadnila
rozhodnutie
Air
France a rozhodnutie
Air
France‑KLM a Air
France.(67) Tretie
tvrdenie
smeruje
proti bodom 140
až
146
napadnutého
rozsudku.
74.      Po
prvé
odvolateľky
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
posúdenia a protirečil
si,
keď
Komisii
vytkol,
že
viac
nepreskúmala
rozhodnutie
Air
France,
pričom v bode 141
napadnutého
rozsudku
výslovne
uznal,
že
Komisia
toto
rozhodnutie
nepovažovala
za
relevantné
pre
posúdenie
dotknutého
opatrenia.
75.      V tejto
súvislosti
poznamenávam,
že z bodu 144
uvedeného
rozsudku
vyplýva,
že
podľa
Všeobecného
súdu
Komisia
síce
na
rozhodnutie
Air
France odkázala,
nezohľadnila
však
kumulatívny
účinok
dotknutého
opatrenia a opatrení,
ktoré
boli
predmetom
rozhodnutia
Air
France a rozhodnutia
Air
France‑KLM a Air
France,
keďže
medzi
nimi
existovala
chronologická,
štrukturálna a hospodárska
väzba. V tejto
úvahe
nevidím
žiaden
rozpor.
76.      Okrem
toho
samotná
skutočnosť,
že
Komisia
dospela k záveru,
že
uvedené
tri
opatrenia
mali
rôznych
príjemcov – zodpovedajúcich
rôznym
subjektom
alebo
zostavám
subjektov
patriacich
do
tej
istej
skupiny – sama
osebe
nespochybňuje
jej
povinnosť
preskúmať
ich
účinky
na
postavenie
skupiny
ako
celku.
Ak
niekoľko
subjektov,
ktoré
majú
prospech
zo
štátnej
pomoci,
pôsobí
na
trhu
ako
jedna
jednotka,
bolo
by
umelé a v rozpore s účinnosťou
kontroly
štátnej
pomoci
bez
ďalšej
analýzy
sa
domnievať,
že
vzhľadom
na
to,
že
táto
pomoc
bola
určená
každému z týchto
subjektov
osobitne,
nemá
žiaden
vplyv
na
jednotku
ako
celok.(68)
77.      Po
druhé
odvolateľky
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
nesprávne
vytkol
Komisii,
že
sa
nezaoberala
rozhodnutím
Air
France‑KLM a Air
France,
ktoré
bolo
prijaté
po
pôvodnom
rozhodnutí,
ktoré
bolo
zrušené
rozsudkom z 19. mája
2021.
Vzhľadom
na
to,
že v súlade s judikatúrou
Súdneho
dvora
sa
Komisia
po
takomto
zrušení
mala
dostať
do
pozície, v ktorej
sa
nachádzala v čase
prijatia
pôvodného
rozhodnutia,
Komisia
správne
nezohľadnila
pomoc,
na
ktorú
sa
vzťahovalo
rozhodnutie
Air
France‑KLM a Air
France,
ktoré
bolo
vydané
po
čase,
ktorý
bol
relevantný
pre
sporné
rozhodnutie.
78.      V tomto
smere
je
určite
pravda,
že
Súdny
dvor
opakovane
potvrdil,
že
postup,
ktorého
cieľom
je
nahradiť
opatrenie,
ktoré
bolo
zrušené,
možno
obnoviť
presne v bode,
kde
došlo k nezákonnosti.(69) Toto
konštatovanie
má
však
podľa
môjho
názoru
prevažne
procesné
dôsledky a nemôže
sa
ním
odôvodniť
to,
aby
Komisia
pri
opätovnom
posudzovaní
zlučiteľnosti
štátnej
pomoci
po
zrušení
svojho
predchádzajúceho
rozhodnutia
nezohľadnila
opatrenie,
ktoré
síce v čase
prijatia
zrušeného
rozhodnutia
ešte
nebolo
notifikované,
ale
má
veľmi
úzku
väzbu
na
túto
pomoc a je
určené
subjektom
patriacim
do
tej
istej
skupiny
spoločností.
79.      Súdny
dvor
navyše
spresnil
aj
to,
že
aby
sa
dotknutá
inštitúcia
riadila
rozsudkom,
ktorým
sa
zrušuje
opatrenie, a aby
ho v plnom
rozsahu
vykonala,
je
povinná
zohľadniť
nielen
výrok
rozsudku,
ale
aj
odôvodnenie, v ktorom
sa
uvádzajú
konkrétne
dôvody,
ktoré
sú
základom
zistenia
nezákonnosti
obsiahnutého
vo
výroku a ktoré
táto
inštitúcia
musí
zohľadniť
pri
nahrádzaní
zrušeného
opatrenia.(70) Všeobecný
súd
vo
svojom
rozsudku z 19. mája
2021,
ktorým
zrušil
pôvodné
rozhodnutie,
síce
neodkázal
na
práve
prijaté
rozhodnutie
Air
France‑KLM,
ale
zdôraznil
osobitnú
obozretnosť,
ktorú
musí
Komisia
zachovávať
pri
skúmaní
prepojení
medzi
spoločnosťami
patriacimi
do
tej
istej
skupiny,
ak
existujú
dôvody
obávať
sa
účinkov
kumulácie
štátnej
pomoci v rámci
tej
istej
skupiny
na
hospodársku
súťaž(71), a skritizoval
Komisiu
za
to,
že
neuviedla
dôvody
týkajúce
sa
možnosti,
že
pomoc
predtým
poskytnutá
spoločnosti
Air
France a schválená v rozhodnutí
Air
France by
sa
mohla
použiť,
hoci
len
čiastočne,
pre
potreby
spoločnosti
KLM.(72) V tomto
kontexte
Všeobecný
súd
odmietol
tú
istú
argumentáciu,
ktorú
Komisia
obhajuje
vo
svojom
odvolaní,
teda
že
keďže
KLM
nebola
jedným z príjemcov
štátnej
pomoci
poskytnutej
spoločnostiam
Air
France a Air
France‑KLM,
nebola
povinná
poskytnúť
žiadne
vysvetlenie
kumulatívnych
účinkov
týchto
rôznych
opatrení
na
postavenie
skupiny
Air
France‑KLM
ako
celku.(73)
80.      Domnievam
sa
preto,
že
za
osobitných
okolností
prejednávaných
vecí
sa
Všeobecný
súd
nedopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
dospel k záveru,
že
Komisia
mala v rámci
kontextu
dotknutého
rozhodnutia
zohľadniť
rozhodnutie
Air
France a rozhodnutie
Air
France KLM a Air
France.
d)      O štvrtom tvrdení: Všeobecný súd neprekročil hranice svojho súdneho preskúmania, pokiaľ ide o vyváženie posudzovaných faktorov Komisiou
81.      Odvolateľky
tvrdia,
že
žiadny z prvkov,
na
ktoré
sa
odvoláva
Všeobecný
súd,
sa
netýka
posúdenia
uvedeného v odôvodnení
117
sporného
rozhodnutia, v ktorom
Komisia v rámci
svojej
širokej
diskrečnej
právomoci
pri
posudzovaní
komplexných
hospodárskych
záležitostí
zvážila
relevantné
faktory,
ktoré
boli
predtým v uvedenom
rozhodnutí
identifikované, a rozhodla o tom,
či
existencia
kontroly a funkčných,
hospodárskych a organických
prepojení
medzi
spoločnosťami
KLM,
Air
France‑KLM a Air
France znamenala,
že
posledné
dve
menované
spoločnosti
mali
takisto
prospech z opatrenia
pomoci, a to
napriek
štruktúre a riadeniu
skupiny a zmluvným
opatreniam
obsiahnutým v dohodách,
na
základe
ktorých
bola
pomoc
poskytnutá a vykonaná.
Podľa
názoru
odvolateliek
Všeobecný
súd
nezistil
zjavne
nesprávne
posúdenie
pri
tomto
vyvažovaní, a nahradil
tak
posúdenie
Komisie
vlastným
posúdením.
82.      V tomto
smere
by
som
chcel
len
poukázať
na
to
po
prvé,
že
odôvodnenie
117
sporného
rozhodnutia
je
skôr
záverom,
ktorý
Komisia
vyvodila
na
základe
svojich
predchádzajúcich
posúdení
uvedených v odôvodneniach
112
až
116,
než
odôvodneným
vyvážením
rôznych
relevantných
faktorov(74), a po
druhé,
že
Všeobecný
súd
dospel k záveru,
že
analýza
týchto
faktorov,
ktorú
Komisia
vykonala,
bola v každej
fáze
chybná,
čo
vyváženie
týchto
faktorov
nevyhnutne
narušilo.
e)      Záver o druhom odvolacom dôvode
83.      Z vyššie
uvedených
dôvodov
by
sa
podľa
môjho
názoru
mal
druhý
odvolací
dôvod v každej z prejednávaných
spojených
vecí
zamietnuť.
C.      O treťom odvolacom dôvode vo veciach C‑269/24 P a C‑289/24 P
84.      Air
France‑KLM a Air
France aj
KLM
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
nedokázal
správne
rozlišovať
medzi
nepriamymi
prínosmi a sekundárnymi
hospodárskymi
účinkami. Hoci
ich
tvrdenia
nie
sú
štruktúrované
ako
samostatný
odvolací
dôvod,
prekrývajú
sa s tvrdeniami,
ktoré
uviedla
Komisia a ktoré
sú
uvedené v bode 69
vyššie.
Tvrdenia
odvolateliek
smerujú
proti bodom 147
až
158
napadnutého
rozsudku, v ktorých
Všeobecný
súd
zamietol
tvrdenie
Komisie,
že
dotknuté
opatrenie
malo
na
spoločnosti
Air
France‑KLM a Air
France nanajvýš
„len
sekundárne
hospodárske
účinky“,
ktoré
nemožno
kvalifikovať
ako
priamu
alebo
nepriamu
výhodu v prospech
týchto
subjektov.
85.      Pojem
nepriamych
výhod
je
skutočne
dosť
neuchopiteľný.
Judikatúra v tejto
oblasti
je
vzácna.(75) Naproti
tomu
sa v bode 116
oznámenia o pojme
štátna
pomoc
vysvetľuje,
že
nepriame
výhody
je
potrebné
odlíšiť
od
čisto
sekundárnych
hospodárskych
účinkov,
ktoré
sú
súčasťou
takmer
všetkých
opatrení
štátnej
pomoci.
Na
uvedené
účely
by
sa
mali
vopred
preskúmať
predvídateľné
účinky
daného
opatrenia.
Nepriama
výhoda
teda
existuje,
keď
je
opatrenie
navrhnuté
tak,
že
jeho
sekundárne
účinky
sú
nasmerované
„na
identifikovateľné
podniky
alebo
skupiny
podnikov“. V poznámke
pod
čiarou
181 k tomuto
oznámeniu
sa
vysvetľuje,
že
čisto
sekundárny
hospodársky
účinok
vo
forme
zvýšenej
produkcie,
ktorý
nie
je
nepriamou
pomocou,
sa
naopak
vyskytuje v prípadoch,
keď
je
pomoc
jednoducho
prevedená
cez
nejaký
podnik,
napr.
finančného
sprostredkovateľa,
ktorý
ju v plnej
miere
presunie
na
príjemcu
pomoci.
86.      Musím
sa
priznať,
že
oznámenie o pojme
štátna
pomoc
považujem
za
prakticky
užitočný,
ale
ústavne
problematický
nástroj, a to z toho
dôvodu,
že
ide o nástroj
vydaný v rámci článku 107 ods. 1 ZFEÚ vymedzujúci
objektívny
pojem,
ktorého
výklad
prináleží
súdom
Únie,
zatiaľ
čo
právne
nezáväzné
nástroje
(tzv.
soft
law)
by
sa
mali
obmedziť
na
ostatné
odseky článku 107 ZFEÚ,
ktorých
uplatňovanie
patrí
konkrétne
do
právomoci
Komisie.
87.      Problematické
či
nie,
súdy
Únie
majú
tendenciu z tohto
oznámenia
vychádzať, a to
aj v napadnutom
rozsudku(76), a konštatujú,
že
je
pre
túto
inštitúciu
záväzné,
rovnako
ako
každý
právne
nezáväzný
nástroj,
ktorého
cieľom
je
spresniť
kritériá,
ktoré
Komisia
zamýšľa
uplatňovať v rámci
výkonu
svojej
diskrečnej
právomoci.(77) Najnovšie
Súdny
dvor
osobitne
poukázal
na
vymedzenie
obsiahnuté v uvedenom bode 116
oznámenia o pojme
štátna
pomoc,
pričom
konštatoval,
že
Komisia
má
povinnosť
skúmať
okrem
priamych
výhod
aj
nepriame
výhody, a preto
nemôže
použiť
konkrétny
argument
na
vyvrátenie
priamej
výhody
bez
toho,
aby
súčasne
skúmala,
či
nevytvorila
nepriamu
výhodu
inde.(78)
88.      Je
preto
zrejmé,
že
nepriame
výhody
si
vyžadujú
akúsi
analýzu
de
novo,
či
sú
kritériá
uvedené v článku 107 ods. 1
splnené
vo
vzťahu k samostatným
príjemcom,
pokiaľ
ide o priame
výhody.
Ak
však
opatrenie
štátnej
pomoci
poskytuje
výhodu
jedinej
hospodárskej
jednotke,
analýza,
ktorú
treba
vykonať,
je
preto z definície
obmedzená
na
takúto
jednotku a nie
je
potrebné
skúmať
nepriame
výhody v súvislosti s jednotlivými
subjektmi,
ktoré
túto
jednotku
tvoria.
89.      V prejednávaných
spojených
veciach
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
Komisia
nesprávne
vylúčila
spoločnosti
Air
France‑KLM a Air
France z rozsahu
príjemcu
dotknutého
opatrenia,
keďže z relevantných
preskúmaných
faktorov
vyplýva,
že
na
účely
dotknutého
opatrenia
tvorili s KLM
jednu
hospodársku
jednotku a že
dohody
sprevádzajúce
udelenie
tohto
opatrenia
neboli
dostatočné,
najmä
vzhľadom
na
úroveň
integrácie v rámci
skupiny
Air
France‑KLM,
na
vylúčenie
týchto
troch
subjektov z toho,
aby z neho
mali
prospech
ako
celok.
Všeobecný
súd
dodal,
že
Air
France‑KLM a Air
France mali
prospech
prinajmenšom z nepriamych
výhod.(79) Tvrdenia
uvedené
odvolateľkami v ich
treťom
odvolacom
dôvode
by
preto
mali
byť
vyhlásené
za
neúčinné.
90.      V každom
prípade
podľa
môjho
názoru
tieto
tvrdenia
nemôžu
byť
úspešné.
Výhody
uvádzané
Všeobecným
súdom – konkrétne
„predvídateľné
ex
ante účinky“ v oblasti
(i)
zlepšenia
finančnej
situácie a finančnej
stability
spoločnosti
Air
France‑KLM a celej
skupiny
vrátane
spoločnosti
Air
France;
(ii)
posilnenia
schopnosti
spoločnosti
Air
France‑KLM
získavať
finančné
prostriedky
na
finančných
trhoch
pre
potreby
svojich
dcérskych
spoločností
vrátane
spoločnosti
Air
France a (iii)
zabezpečenia
kontinuity
činností
KLM,
jednej z hlavných
dcérskych
spoločností
skupiny, a zabránenia
riziku
rozšírenia
jej
zlyhania
na
spoločnosť
Air
France‑KLM a na
skupinu
ako
celok(80) – a špecificky
zamerané
na
skupinu
Air
France‑KLM,
ako
aj
na
jej
holdingovú
spoločnosť a jej
dcérsku
spoločnosť
Air
France,
nemožno
považovať,
vzhľadom
na
všetky
okolnosti
veci,
len
za
sekundárne
hospodárske
účinky,
ktoré
možno
prirovnať k tým,
ktoré
môžu
mať
obchodní
partneri
príjemcu
štátnej
pomoci.
91.      Domnievam
sa
preto,
že
aj
tretí
odvolací
dôvod
vo
veciach C‑269/24 a C‑289/24
treba
zamietnuť.
D.      Záver o odvolaniach
92.      Z vyššie
uvedených
dôvodov
by
sa
podľa
môjho
názoru
mali
tieto
odvolania
zamietnuť.
Navrhujem
preto,
aby
Súdny
dvor
uložil
Komisii,
spoločnosti
KLM,
spoločnosti
Air
France‑KLM a spoločnosti
Air
France povinnosť
nahradiť
trovy
konania,
ktoré
vznikli
spoločnosti
Ryanair v súvislosti s týmito
odvolaniami, a Francúzskej
republike,
Holandskému
kráľovstvu a Komisii
povinnosť
znášať
svoje
vlastné
trovy
konania
podľa článku 138 ods. 1 a článku 140 ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora,
ktoré
sa
na
konanie o odvolaní
uplatňujú
na
základe
jeho článku 184 ods. 1.
V.      Návrh
93.      Vzhľadom
na
všetky
vyššie
uvedené
skutočnosti
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odvolania
zamietol,
uložil
Európskej
komisii,
spoločnosti
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV,
spoločnosti
Air
France‑KLM
S.A. a spoločnosti
Société
Air
France S.A. povinnosť
nahradiť
trovy
konania,
ktoré
vznikli
spoločnosti
Ryanair DAC v súvislosti s týmito
odvolaniami, a Francúzskej
republike,
Holandskému
kráľovstvu a Európskej
komisii
povinnosť
znášať
svoje
vlastné
trovy
konania
podľa článku 138 ods. 1 a článku 140 ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora,
ktoré
sa
na
konanie o odvolaní
uplatňujú
na
základe
jeho článku 184 ods. 1.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Pozri
rozsudok z 28. septembra
2023,
Ryanair/Komisia
(C‑321/21 P,
EU:C:2023:713, bod 23).
3      Pozri
rozsudok z 30. mája
2024,
Ryanair/Komisia
(C‑353/21 P,
EU:C:2024:437,
body 29 a 30).
4      Štátna
pomoc
SA.57116
(2020/N) – Holandsko – COVID‑19:
Štátna
záruka a štátny
úver v prospech
spoločnosti
KLM.
5      Okrem
opatrenia,
ktorého
sa
týkajú
tieto
odvolania,
ide o dve
ďalšie
opatrenia.
Prvým
je
individuálna
pomoc,
ktorú
Francúzska
republika
poskytla
spoločnosti
Air
France vo
forme
(i)
štátnej
záruky
na
úver
zahŕňajúcej
90 % úveru
vo
výške
4
miliardy
eur
poskytnutého
konzorciom
bánk a (ii)
akcionárskeho
úveru
do
výšky
3
miliárd
eur,
schváleného
4. mája
2020
rozhodnutím
Komisie C(2020) 2983
final o štátnej
pomoci
SA.57082
(2020/N) – Francúzsko – COVID‑19 – Dočasný
rámec
107(3)
b) – Záruka a akcionárska
pôžička v prospech
spoločnosti
Air
France (ďalej
len
„rozhodnutie
Air
France“).
Všeobecný
súd
toto
rozhodnutie
zrušil
rozsudkom z 20. decembra
2023,
Ryanair a Malta
Air/Komisia
(Air
France;
COVID‑19)
(T‑216/21,
EU:T:2023:822).
Konania o odvolaniach,
ktoré
podali
Komisia
(C‑166/24 P) a Air
France‑KLM a Air
France (C‑192/24 P),
sú
prerušené.
Druhým
opatrením
je
individuálna
pomoc
poskytnutá
Francúzskou
republikou
vo
forme
rekapitalizácie spoločností
Air
France a Air
France‑KLM
SA
(ďalej
len
„Air
France‑KLM“),
schválená
5. apríla
2021
rozhodnutím
Komisie C(2021) 2488
final o štátnej
pomoci
SA.59913 – Francúzsko – COVID‑19 – Rekapitalizácia Air
France a holdingu
Air
France‑KLM
(ďalej
len
„rozhodnutie
Air
France‑KLM a Air
France“),
ktoré
Všeobecný
súd
zrušil
rozsudkom z 20. decembra
2023,
Ryanair a Malta
Air/Komisia
(Air
France‑KLM a Air
France;
COVID‑19)
(T‑494/21,
EU:T:2023:831).
Konania o odvolaniach
proti
tomuto
rozsudku,
ktoré
podali
Komisia
(vec C‑167/24 P) a Air
France‑KLM a Air
France (vec C‑193/24 P),
sú
takisto
prerušené.
6      Air France‑KLM vlastní priamo alebo nepriamo 93,84 % základného imania KLM, čo predstavuje 99,7 % ekonomických práv, teda práv na dividendy, a 49 % hlasovacích práv. V čase prijatia rozhodnutia C(2020) 4871 final o štátnej pomoci SA.57116 (2020/N) – Holandsko – COVID‑19: Štátna záruka a štátny úver v prospech spoločnosti KLM (ďalej len „pôvodné rozhodnutie“), mala v spoločnosti Air France‑KLM Francúzska republika podiel 14,3 % a Holandské kráľovstvo v nej malo podiel 14 %.
7      Odkazy
na
spoločnosti
KLM a Air
France by
sa
ďalej
mali
chápať
ako
odkazy
na
spoločnosť
KLM a jej
dcérske
spoločnosti,
respektíve
spoločnosť
Air
France a jej
dcérske
spoločnosti.
8      Napadnutý
rozsudok
(bod 5).
9      Pozri
pôvodné
rozhodnutie
uvedené v poznámke
pod
čiarou
6.
10      Napadnutý
rozsudok
(bod 7).
11      T‑643/20,
EU:T:2021:286
(ďalej
len
„rozsudok z 19. mája
2021“).
12      Napadnutý
rozsudok
(bod 9).
13      Na
podporu
svojej
žaloby
Ryanair uviedla
ďalšie štyri
právne
dôvody,
ktoré v podstate
vychádzajú z (i)
porušenia
ustanovení
ZFEÚ a všeobecných
právnych
zásad
týkajúcich
sa
zákazu
diskriminácie,
slobody
poskytovania
služieb a slobody
usadiť
sa;
(ii)
nesprávneho
uplatnenia článku 107 ods. 3 písm. b)
ZFEÚ;
(iii)
porušenia
jej
procesných
práv a (iv)
porušenia
povinnosti
odôvodnenia.
14      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 23. marca 2006,
Enirisorse (C‑237/04,
EU:C:2006:197, body 26,
27 a 36), a z 20. novembra
2025,
Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24,
EU:C:2025:902, bod 21).
15      Pozri
rozsudok z 20. novembra
2025,
Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24,
EU:C:2025:902, bod 21).
16      Pozri
okrem
iného
rozsudky z 21. marca 1991,
Taliansko/Komisia
(C‑303/88,
EU:C:1991:136,
bod 57), a z 29. júla
2024,
Koiviston Auto
Helsinki/Komisia
(C‑697/22 P,
EU:C:2024:641,
bod 79).
17      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 20. novembra
2025,
Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24,
EU:C:2025:902, bod 21 a citovaná
judikatúra).
18      Pozri
rozsudok z 12. júla
1984,
Hydrotherm Gerätebau (170/83,
EU:C:1984:271, bod 11), a nedávny
rozsudok z 13. februára
2025,
ILVA
(Pokuta
za
porušenie
GDPR)
(C‑383/23,
EU:C:2025:84, bod 22 a citovaná
judikatúra).
19      Pozri
rozsudky
zo
14. novembra
1984,
Intermills/Komisia
(323/82,
EU:C:1984:345, bod 11); z 10. januára
2006,
Cassa di
Risparmio di
Firenze a i. (C‑222/04,
EU:C:2006:8, body 112
až
114); a zo
16. decembra
2010,
AceaElectrabel Produzione/Komisia
(C‑480/09 P,
ďalej
len
„rozsudok
AceaElectrabel“,
EU:C:2010:787, body 47
až
51).
Pozri
aj
rozsudok z 22. júna
2006,
Belgicko a Forum 187/Komisia
(C‑182/03 a C‑217/03,
EU:C:2006:416, bod 102).
Pozri, pokiaľ
ide o judikatúru
Všeobecného
súdu,
okrem
iného
rozsudok
zo
17. marca 2015,
Pollmeier Massivholz/Komisia
(T‑89/09,
EU:T:2015:153, bod 122 a citovaná
judikatúra). V oblasti
dotácií
pozri
rozsudok z 28. novembra
2024,
Hengshi Egypt
Fiberglass Fabrics a Jushi Egypt
for Fiberglass Industry/Komisia
(C‑269/23 P a C‑272/23 P,
EU:C:2024:984, bod 156).
20      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Jacobs vo
veci
Cassa di
Risparmio di
Firenze a i. (C‑222/04,
EU:C:2005:655,
poznámka
pod
čiarou
26).
21      Tento
prístup
podporuje
aj
prax
Komisie.
Pozri
napríklad
rozhodnutie
Komisie
(EÚ)
2017/1283 z 30. augusta
2016 o štátnej
pomoci
SA.38373
(2014/C)
(ex
2014/NN)
(ex
2014/CP),
ktorú
poskytlo
Írsko
spoločnosti
Apple
[oznámené
pod
číslom C(2017) 5605]
(Ú. v. EÚ L 187,
2017, s. 1),
odôvodnenia
416
až
418, a rozhodnutie
Komisie
(EÚ)
2016/1699 z 11. januára
2016 o schéme
štátnej
pomoci
týkajúcej
sa
zdaňovania
nadmerného
zisku
SA.37667
(2015/C)
(ex
2015/NN)
vykonávanej
Belgickom
[oznámené
pod
číslom C(2015) 9837]
(Ú. v. EÚ L 260,
2016, s. 61), odôvodnenia 183 až 186.
Proti
rozsudkom
Všeobecného
súdu,
ktorými
bolo
potvrdené
posledné
uvedené
rozhodnutie
týkajúce
sa
okrem
iného
používania
pojmu
hospodárska
jednotka
pri
vymedzení
rozsahu
príjemcu
štátnej
pomoci,
je v súčasnosti
podané
odvolanie
na
Súdnom
dvore
[pozri
rozsudky z 20. septembra
2023,
Dow Silicones a i./Komisia
(T‑858/16 a T‑867/16,
EU:T:2023:570, body 111
až
119), a z 20. septembra
2023,
Magnetrol International a i./Komisia
(T‑263/16
RENV, T‑265/16, T‑311/16, T‑319/16, T‑321/16, T‑343/16, T‑350/16, T‑444/16, T‑800/16 a T‑832/16,
EU:T:2023:565, body 141
až
156)].
22      Komisia
odkázala
na
rozsudky
zo
14. októbra
2004,
Pollmeier Malchow/Komisia
(T‑137/02,
EU:T:2004:304, body 50 a 51), z 8. septembra
2009,
AceaElectrabel/Komisia
(T‑303/05,
EU:T:2009:312, bod 101), a rozsudok z 19. mája
2021 (bod 47).
23      C‑457/00,
ďalej
len
„rozsudok
Verlipack“,
EU:C:2003:387.
24      Komisia
uviedla
tieto
prepojenia:
(i)
Air
France a KLM
sú
súčasťou
tej
istej
skupiny
spoločností,
ktorú
ovláda
Air
France‑KLM;
(ii)
spoločnosti v skupine
Air
France‑KLM
vykonávajú
paralelnú
hospodársku
činnosť
(t. j. činnosti
súvisiace s leteckou
prepravou
osôb a tovaru);
(iii)
Air
France‑KLM
pomáha
svojim
dcérskym
spoločnostiam
koordinovať
niektoré
ich
činnosti,
najmä v oblasti
predaja a riadenia
cien a príjmov;
(iv)
Air‑France‑KLM
poskytuje
svojim
dcérskym
spoločnostiam
všeobecné
podporné
holdingové
funkcie v niektorých,
hoci
obmedzených
oblastiach;
(v)
Air‑France‑KLM
poskytuje
určité
finančné
služby
svojim
dcérskym
spoločnostiam a môže
(príležitostne)
získavať
na
trhoch
kapitál v prospech
svojich
dcérskych
spoločností;
(vi)
Air‑France‑KLM
má
určité
právo
veta v súvislosti s obchodnými
plánmi,
rozpočtami a odmeňovaním,
menovaním a prepúšťaním
vyššieho
manažmentu
spoločnosti
KLM;
(vii)
Air‑France‑KLM
má
právo
schvaľovať
finančné
transakcie
spoločnosti
KLM
presahujúce
150
miliónov
eur.
25      Komisia
poznamenala,
že
Air
France‑KLM
neposkytla
finančnú
podporu
spoločnosti
KLM a že
finančné
náklady a prevádzkové
výdavky,
ktoré
vynaložila v prospech
svojich
dcérskych
spoločností,
boli
kompenzované
platbami a poplatkami
na
nezávislom
trhovom
základe.
26      Tieto
záruky
sú
vymenované v odôvodnení
53
sporného
rozhodnutia.
27      Napadnutý
rozsudok
(body 63
až
107).
28      Napadnutý
rozsudok
(bod 76).
29      Napadnutý
rozsudok
(bod 96).
30      Napadnutý
rozsudok
(body 100
až
104).
31      Napadnutý
rozsudok
(body 108
až
132).
32      Napadnutý
rozsudok
(body 140
až
146).
33      Pozri
odôvodnenia
107
až
108
sporného
rozhodnutia a bod 55
napadnutého
rozsudku.
Pokiaľ
ide o odkaz
na
rozsudok
Verlipack,
pozri
podrobnejšie body 28
až
32
nižšie.
34      V bode 66
rozsudku
AceaElectrabel Súdny
dvor
zamietol
tvrdenia,
ktoré
uvádzali
odvolatelia
vo
veci, v ktorej
bol
uvedený
rozsudok
vydaný,
že
Komisia
by
podľa
pravidiel
uplatniteľných
na
obmedzujúce
postupy
alebo
koncentrácie
nedospela k záveru,
že
ich
treba
považovať
za
jednu
hospodársku
jednotku.
35      Pozri
odôvodnenia
109 a 110
sporného
rozhodnutia.
36      T‑371/94 a T‑394/94,
EU:T:1998:140.
37      T‑111/01 a T‑133/01,
EU:C:2005:166.
38      Napadnutý
rozsudok
(body 137 a 138).
39      Oznámenie
Komisie o pojme
štátna
pomoc
uvedenom v článku 107 ods. 1
[ZFEÚ]
(Ú. v. EÚ C 262,
2016, s. 1). V bode 11
uvedeného
oznámenia
sa
pripomínajú
rozsudky
Súdneho
dvora, v ktorých
sa v oblasti
štátnej
pomoci
uplatňuje
pojem
„jedna
hospodárska
jednotka“.
Odkazuje
sa
na
rozsudok
AceaElectrabel (body 47
až
55), a rozsudok z 10. januára
2006,
Cassa di
Risparmio di
Firenze a i. (C‑222/04,
EU:C:2006:8, bod 112).
40      Pozri
analogicky
rozsudok
zo
6. októbra
2021,
Sumal (C‑882/19,
EU:C:2021:800, bod 47), v ktorom
Súdny
dvor
spresnil,
že
„tá
istá
materská
spoločnosť
môže
byť
súčasťou
viacerých
hospodárskych
jednotiek v závislosti
od
predmetnej
hospodárskej
činnosti,
zložených z nej
samej a rôznych
kombinácií
jej
dcérskych
spoločností,
ktoré
všetky
patria
do
tej
istej
skupiny
spoločností“.
41      Napadnutý
rozsudok
(body 56 a 134).
42      Okrem
toho
treba
poznamenať,
že
skutkové
okolnosti
veci,
ktorá
viedla k rozsudku
Verlipack,
sú
osobitné a veľmi
odlišné
od
skutkových
okolností
prejednávaných
spojených
vecí.
Dva
úvery, o ktoré
išlo v uvedenej
veci,
boli
poskytnuté
na
financovanie
investície
nemeckej
skupiny
Heye do
belgickej
skupiny
Verlipack.
Zdá
sa,
že
Heye,
dlžník z týchto
úverov, a Verlipack,
ich
skutočný
príjemca,
nepatrili v čase
poskytnutia
opatrenia
pomoci
do
tej
istej
skupiny
podnikov,
pričom
ich
vzťah
sa
obmedzoval
na
technickú
pomoc;
pozri
odôvodnenia
12 a 107
rozhodnutia
Komisie
2001/856/ES
zo
4. októbra
2000 o štátnej
pomoci
pre
Verlipack,
Belgicko
(Ú. v. EÚ L 320,
2001, s. 28).
43      Pozri
rozsudok z 21. decembra
2016,
Komisia/Aer Lingus a Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P a C‑165/15 P,
EU:C:2016:990, bod 68).
44      Pozri bod 63
rozsudku
AceaElectrabel.
Až
do
tohto
rozsudku
sa
toto
tvrdenie
objavovalo
len v judikatúre
Všeobecného
súdu;
pozri
rozsudok z 8. septembra
2009,
AceaElectrabel/Komisia
(T‑303/05,
EU:T:2009:312, bod 101 a citovaná
judikatúra).
45      Pozri
rozsudok z 2. septembra
2010,
Komisia/Scott (C‑290/07 P,
EU:C:2010:480, bod 64).
46      Pozri v oblasti
štátnej
pomoci
okrem
iného
rozsudky z 2. septembra
2010,
Komisia/Scott (C‑290/07 P,
EU:C:2010:480, bod 65), a z 20. septembra
2018,
Španielsko/Komisia
(C‑114/17 P,
EU:C:2018:753, bod 104).
47      Pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesol
vo
veci
Deutsche
Lufthansa/Ryanair a i. (C‑457/23 P,
EU:C:2025:802, body 18 a 19).
48      V bodoch 63
až
77
napadnutého
rozsudku
bola
dôkladne
preskúmaná
analýza
Komisie
vzhľadom
na
údaje, z ktorých
vychádzala,
ako
aj
tvrdenia a dôkazy
predložené
spoločnosťou
Ryanair. V tomto
preskúmaní
sa
dospelo k záveru,
že
tieto
prepojenia
na
jednej
strane
naznačujú
to,
že
Air
France‑KLM
skutočne
vykonávala
kontrolu
tým,
že
sa
priamo
alebo
nepriamo
podieľala
na
riadení
spoločností
Air
France a KLM a zúčastňovala
sa
na
ich
hospodárskej
činnosti, a na
druhej
strane
to,
že
na
úrovni
uvedenej
skupiny
existoval
centralizovaný
postup
rozhodovania a určitý
stupeň
koordinácie,
aspoň
pokiaľ
ide o spôsob
prijímania
niektorých
dôležitých
rozhodnutí.
Pokiaľ
ide o funkčné
prepojenia
medzi
spoločnosťami
Air
France‑KLM,
Air
France a KLM,
Všeobecný
súd
na
konci
rovnako
dôkladnej
analýzy,
ktorá
bola
vykonaná v bodoch 78
až
97
napadnutého
rozsudku,
usúdil,
že
záver
Komisie,
že
Air
France a KLM
majú
funkčnú
autonómiu,
je
spochybnený
viacerými
prvkami, a to
(i)
právom
veta
spoločnosti
Air
France‑KLM
pri
odmeňovaní,
menovaní a odvolávaní
vedúcich
pracovníkov
jej
dcérskych
spoločností;
(ii)
jej
zapojením
do
významných
alebo
strategických
rozhodnutí
týkajúcich
sa
financovania,
investícií a prevádzky
flotily a (iii)
existenciou
určitého
stupňa
funkčnej
integrácie a spolupráce
medzi
spoločnosťami
Air
France a KLM a ich
príslušnými
dcérskymi
spoločnosťami.
Napokon,
pokiaľ
ide o hospodárske
prepojenia
medzi
spoločnosťami
Air
France‑KLM,
Air
France a KLM,
Všeobecný
súd v bodoch 98
až
107
napadnutého
rozsudku
konštatoval,
že
záver
Komisie,
že
tieto
tri
subjekty
majú
faktickú
hospodársku
nezávislosť,
bol
takisto v rozpore s viacerými
skutočnosťami
vyplývajúcimi
zo
sporného
rozhodnutia a z dôkazov,
ktoré
mu
boli
predložené.
49      Pozri body 77,
97,
resp.
107
napadnutého
rozsudku.
50      Konkrétne
ide o univerzálne
registračné
dokumenty
spoločnosti
Air
France‑KLM
za
roky
2019 a 2020,
ktoré
boli
podané
na
Autorité des
marchés financiers (Úrad
pre
finančné
trhy,
Francúzsko)
podľa
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2017/1129
zo
14. júna
2017 o prospekte,
ktorý
sa
má
uverejniť
pri
verejnej
ponuke
cenných
papierov
alebo
ich
prijatí
na
obchodovanie
na
regulovanom
trhu, a o zrušení
smernice
2003/71/ES
(Ú. v. EÚ L 168,
2017, s. 12)
(ďalej
len
„univerzálne
registračné
dokumenty
za
roky
2019 a 2020“).
Odvolateľky
spochybňujú
význam,
ktorý
Všeobecný
súd
týmto
dokumentom
prisúdil. V tomto
smere
treba
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
má
Všeobecný
súd
výlučnú
právomoc
konštatovať a posúdiť
skutkový
stav a v zásade
skúmať
dôkazy,
ktoré
uznal
na
preukázanie
tohto
skutkového
stavu
(pozri
najmä
rozsudok z 9. júna
2016,
PROAS/Komisia
(C‑616/13 P,
EU:C:2016:415, bod 52).
Pokiaľ
totiž
tieto
dôkazy
boli
získané
riadne a boli
rešpektované
všeobecné
právne
zásady a procesné
pravidlá
uplatniteľné v oblasti
dôkazného
bremena a dokazovania,
jedine
Všeobecnému
súdu
prislúcha
posúdiť
hodnotu,
ktorú
treba
priznať
dôkazom,
ktoré
mu
boli
predložené.
Toto
posúdenie
teda
nepredstavuje, s výnimkou
prípadu
skreslenia
týchto
dôkazov,
právnu
otázku,
ktorá
ako
taká
podlieha
kontrole
Súdneho
dvora
(pozri
najmä
rozsudok
zo
6. apríla
2006,
General
Motors/Komisia, C‑551/03,
EU:C:2006:229,
bod 52).
51      Pozri bod 159
napadnutého
rozsudku, v ktorom
Všeobecný
súd
dospel k záveru o otázke
príjemcu
dotknutého
opatrenia
pomoci.
52      Pozri bod 82
napadnutého
rozsudku. V bode 102
uvedeného
rozsudku
Všeobecný
súd
takisto
zdôraznil
skutočnosť,
že
Komisia v rámci
opatrenia
na
zabezpečenie
priebehu
konania
uznala,
že
Air
France‑KLM
rokovala o spoločnej
objednávke
lietadiel v mene
spoločností
KLM,
Transavia Netherlands a Transavia France.
53      Pozri
okrem
iných
rozsudok z 22. januára
2026,
Semural Waste & Energy
(C‑812/24,
EU:C:2026:38, bod 44 a citovaná
judikatúra).
54      Pozri
okrem
iných
rozsudok z 23. novembra
2023,
Ryanair a Airport Marketing
Services (C‑758/21,
EU:C:2023:917, bod 124).
55      Odôvodnenie
113
sporného
rozhodnutia
potvrdzuje,
že
KLM a Air
France „majú
fakticky
značnú
funkčnú…
nezávislosť“.
56      („majú
fakticky
značnú
funkčnú…
nezávislosť“).
57      Konkrétne
(i)
skutočnosť,
že
Air
France‑KLM
dosahovala
svoje
príjmy
výlučne
zo
svojich
dcérskych
spoločností;
(ii)
skutočnosť,
že
táto
holdingová
spoločnosť
konala v záujme
svojich
dcérskych
spoločností
tým,
že
získavala
finančné
prostriedky
na
uspokojenie
ich
potrieb
na
finančných
trhoch
na
základe
finančnej
pozície
skupiny
Air
France‑KLM
ako
celku, a (iii)
skutočnosť,
že
medzi
spoločnosťami
Air
France a KLM
existujú
dohody o rozdelení
nákladov,
ako
aj
činnosti,
ktoré
vykonávajú
spoločne.
58      Všeobecný
súd
založil
svoje
tvrdenia o účinkoch
dotknutého
opatrenia
na
úrovni
skupiny
Air
France‑KLM
najmä
na
univerzálnych
registračných
dokumentoch
za
roky
2019 a 2020,
ktoré
mu
boli
predložené.
59      Pozri
odôvodnenia
12
až
13
sporného
rozhodnutia a bod 105
napadnutého
rozsudku.
60      To
isté
možno
povedať o závere,
ktorý
Všeobecný
súd
vyslovil v bode 126
napadnutého
rozsudku.
61      Predmetné
opatrenie
sa
malo
poskytnúť
okrem
iného
na
základe
týchto
zmlúv
opísaných v odôvodnení
18
napadnutého
rozhodnutia:
(i)
rámcová
dohoda
uzavretá
medzi
holandským
štátom,
spoločnosťou
KLM a spoločnosťou
Air
France‑KLM
(ďalej
len
„rámcová
dohoda“);
(ii)
dohoda o revolvingovom
úvere
uzavretá
medzi
spoločnosťou
KLM a konzorciom
bánk a (iii)
dohoda o štátnom
úvere
medzi
holandským
štátom a spoločnosťou
KLM.
62      V bodoch 112
až
118
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
uviedol,
že
Air
France‑KLM
je
zmluvnou
stranou
rámcovej
dohody a že
ako
taká
prevzala
„zmluvné
práva a povinnosti“
voči
svojim
zmluvným
partnerom v kontexte
poskytnutia a vykonávania
dotknutého
opatrenia.
Okrem
schválenia
financovania z dotknutého
opatrenia
(bod 113)
Všeobecný
súd
spomenul
schválenie
plánu
reštrukturalizácie
spoločnosti
KLM,
zmenu
niektorých
ustanovení
dohôd
uzavretých
medzi
Holandským
kráľovstvom,
spoločnosťou
Air
France‑KLM a spoločnosťou
KLM v čase
schválenia
koncentrácie
medzi
spoločnosťami
Air
France a KLM v roku
2004 a splnenie
ďalších
podmienok
týkajúcich
sa
najmä
podmienok
zamestnávania,
kvality
siete a udržateľnosti
(body 114
až
117
napadnutého
rozsudku).
63      Pozri bod 153
napadnutého
rozsudku, v ktorom
Všeobecný
súd
zamýšľal
odlíšiť
prejednávanú
vec
od
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
Verlipack.
64      Pozri body 118 a 119
napadnutého
rozsudku.
65      Zdá
sa,
že
spoločnosti
Air
France‑KLM a Air
France spochybňujú
správnosť
tvrdenia
Súdneho
dvora,
že
Air
France‑KLM
zohrávala
pri
vykonávaní
predmetného
opatrenia
akúkoľvek
úlohu,
pričom
však
netvrdia,
že
došlo k nesprávnemu
výkladu
príslušných
zmluvných
ustanovení, a už
vôbec
nie
ku
skresleniu
ich
obsahu.
66      Takéto posúdenie sa nachádza v odôvodneniach 114 až 117 sporného rozhodnutia.
67      Pozri
poznámku
pod
čiarou
5
vyššie.
68      Pokiaľ
ide o poskytovanie
štátnej
pomoci
subjektom
patriacim
do
skupín
podnikov
pôsobiacich
vo
viacerých
členských
štátoch,
Všeobecný
súd
takisto
pripomenul,
že
Komisia a členské
štáty
majú
vzájomnú
povinnosť
lojálnej
spolupráce a musia
spolupracovať v dobrej
viere,
aby
zabezpečili
úplné
rešpektovanie
ustanovení
Zmluvy o FEÚ
(pozri bod 164
napadnutého
rozsudku).
69      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 3. októbra
2000,
Industrie des
poudres sphériques/Rada
(C‑458/98 P,
EU:C:2000:531, bod 82),
na
ktorý
Komisia
odkazuje
vo
svojich
písomných
podaniach.
70      Pozri
rozsudok z 3. októbra
2000,
Industrie des
poudres sphériques/Rada
(C‑458/98 P,
EU:C:2000:531, bod 81).
71      Pozri
rozsudok z 19. mája
2021 (bod 48).
72      Pozri
rozsudok z 19. mája
2021 (body 42,
43 a 72).
73      Pozri
rozsudok z 19. mája
2021 (bod 37).
74      V odôvodnení
117
sporného
rozhodnutia
sa
uvádza:
„Napriek
prepojeniam
medzi
spoločnosťami
KLM,
Air
France a [Air
France‑KLM]
sa
Komisia
celkovo
domnieva,
že
na
základe
súboru
dôkazov
uvedených v oddiele
2.5 a posúdených v…
odôvodneniach
112
až
116
je
dcérska
spoločnosť
KLM
dostatočne
právne a finančne
nezávislá
na
to,
aby
sa
považovala
za
hospodársku
jednotku
oddelenú
od
spoločností
[Air
France‑KLM] a Air
France na
účely
uplatňovania
pravidiel
štátnej
pomoci
na
notifikované
opatrenie
pomoci.…“
75      Pozri
najmä
rozsudky z 19. septembra
2000,
Nemecko/Komisia
(C‑156/98,
EU:C:2000:467, body 26 a 27); z 13. júna
2002,
Holandsko/Komisia
(C‑382/99,
EU:C:2002:363, body 55
až
69), a z 28. júla
2011,
Mediaset/Komisia
(C‑403/10 P,
EU:C:2011:533, body 73
až
83).
76      Napadnutý
rozsudok
(bod 152).
77      Pozri
rozsudok z 10. apríla
2024,
Danske Slagtermestre/Komisia
(T‑486/18
RENV,
EU:T:2024:217, bod 73).
78      Pozri
rozsudok zo 16. októbra
2025,
Holandsko/Komisia
(C‑59/24 P,
EU:C:2025:798, body 91 a 92).
79      Je
to
zrejmé z celkového
odôvodnenia
Všeobecného
súdu a najmä z bodov 125
až
127 a 153
napadnutého
rozsudku, v ktorých
Všeobecný
súd
vyvrátil
tvrdenie
Komisie o existencii
len
sekundárnych
hospodárskych
účinkov,
pričom
vychádzal z rozsudku
AceaElectrabel a z kontroly,
ktorú
Air
France‑KLM
vykonáva
nad
svojimi
dcérskymi
spoločnosťami,
ako
aj z bodov 154
až
156.
80      Napadnutý
rozsudok
(body 125
až
127,
155 a 156).