62007CJ0484_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci C‑484/07,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Rechtbank ’s‑Gravenhage (Holandsko) z 22. októbra 2007 a doručený Súdnemu dvoru 31. októbra 2007, ktorý súvisí s konaním:
Fatma Pehlivan
proti
Staatssecretaris van Justitie,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia J.‑J. Kasel (spravodajca), A. Borg Barthet, E. Levits a M. Berger,
generálna advokátka: E. Sharpston,
tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. apríla 2010,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
– F. Pehlivan, v zastúpení: P. H. Hillen, advocaat,
– holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels, M. de Mol a B. Koopman, splnomocnené zástupkyne,
– nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,
– talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
– Európska komisia, v zastúpení: G. Rozet a M. van Beek, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 8. júla 2010,
vyhlásil tento
Rozsudok
Odôvodnenie
1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 prvého odseku, prvej zarážky rozhodnutia č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie (ďalej len „rozhodnutie č. 1/80“). Asociačná rada bola zriadená Asociačnou dohodou medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na druhej strane a ktorá bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 (Ú. v. ES, 1964, 217, s. 3685; Mim. vyd. 11/011, s. 10).
2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu, v ktorom F. Pehlivan, turecká štátna príslušníčka, žaluje Staatssecretaris van Justitie (ministerstvo spravodlivosti, ďalej len „Staatssecretaris“) a ktorý sa týka odobratia povolenia na pobyt, ktoré jej bolo udelené, ako aj konania o vyhostení dotknutej osoby z holandského územia.
Právny rámec
Pridruženie Turecka k EHS
3. Článok 59 dodatkového protokolu, ktorý bol podpísaný 23. novembra 1970 v Bruseli a uzavretý, schválený a potvrdený v mene Spoločenstva nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. decembra 1972 (Ú. v. ES L 293, s. 1; Mim. vyd. 11/011, s. 41), znie:
„V oblastiach, na ktoré sa vzťahuje tento protokol, Turecko nemôže získať priaznivejší režim, ako je režim, ktorý si členské štáty vzájomne udeľujú [priaznivejšie zaobchádzanie, ako je zaobchádzanie, ktoré si členské štáty vzájomne priznávajú – neoficiálny preklad ] podľa Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva.“
4. Oddiel 1 kapitoly II rozhodnutia č. 1/80 nazvanej „Sociálne ustanovenia“ [ neoficiálny preklad ] sa venuje „otázkam súvisiacim so zamestnávaním a voľným pohybom pracovníkov“ [ neoficiálny preklad ]. Tento oddiel obsahuje články 6 až 16 uvedeného rozhodnutia.
5. Podľa článku 6 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7 o slobodnom prístupe rodinných príslušníkov k zamestnaniu, turecký pracovník, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte:
– má v tomto členskom štáte po roku legálneho zamestnania právo na obnovu svojho pracovného povolenia u toho istého zamestnávateľa, pokiaľ má voľné pracovné miesto,
– má v tomto členskom štáte po troch rokoch legálneho zamestnania a s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských štátov Spoločenstva právo odpovedať na pracovnú ponuku v rámci rovnakého povolania u zamestnávateľa podľa svojho výberu, urobenú za normálnych podmienok a zaregistrovanú na úrade práce v tomto členskom štáte,
– požíva v tomto členskom štáte po štyroch rokoch legálneho zamestnania výhodu slobodného prístupu ku každej pracovnej činnosti podľa svojho výberu.“ [ neoficiálny preklad ]
6. Podľa článku 7 rozhodnutia č. 1/80:
„Rodinní príslušníci tureckého pracovníka patriaceho do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, ktorí získali povolenie sa k nemu pripojiť:
– majú právo odpovedať – s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských štátov Spoločenstva – na akúkoľvek pracovnú ponuku, ak majú v tomto členskom štáte legálny pobyt aspoň tri roky,
– požívajú slobodný prístup k akejkoľvek pracovnej činnosti podľa svojho výberu, ak tam majú legálny pobyt aspoň päť rokov.
Deti tureckých pracovníkov, ktoré v hostiteľskom členskom štáte absolvovali odborné vzdelanie, môžu nezávisle od dĺžky svojho pobytu v tomto členskom štáte a pod podmienkou, že jeden z rodičov vykonával legálne zamestnanie v tomto členskom štáte aspoň tri roky, odpovedať v tomto členskom štáte na akúkoľvek pracovnú ponuku.“ [ neoficiálny preklad ]
7. Článok 14 toho istého rozhodnutia znie:
„Ustanovenia tejto časti sa uplatňujú s výhradou obmedzení z dôvodu verejného poriadku, verejnej bezpečnosti a verejného zdravia.
2. Ustanovenia tohto oddielu sa nedotýkajú práv a povinností vyplývajúcich z vnútroštátnych právnych predpisov alebo dvojstranných dohôd uzavretých medzi Tureckom a členskými štátmi Spoločenstva, pokiaľ pre svojich štátnych príslušníkom nezavádzajú výhodnejšiu právnu úpravu.“ [ neoficiálny preklad ]
Vnútroštátna právna úprava
8. Zákon o celkovej reforme zákona o cudzincoch (Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet) z 23. novembra 2000 (Stb. 2000, č. 495, ďalej len „Vw 2000“) nadobudol účinnosť 1. apríla 2001. Od uvedeného dátumu sa v Holandsku uplatňoval aj dekrét o cudzincoch z roku 2000 (Vreemdelingenbesluit 2000, Stb. 2000, č. 497, ďalej len „Vb 2000“), ako aj nariadenie o cudzincoch z roku 2000 (Voorschrift Vreemdelingen 2000, Stcrt. 2001, č. 10). Vo vykonávacích usmerneniach k predpisom o cudzincoch z roku 2000 (Vreemdelingencirculaire 2000, ďalej len „Vc 2000“) Staatssecretaris vysvetlil, ako zamýšľal uplatňovať Vw 2000 a Vb 2000.
9. Článok 14 Vw 2000 stanovuje:
„1. Minister je oprávnený:
a) žiadosti o udelenie časovo obmedzeného povolenia na pobyt vyhovieť, zamietnuť ju alebo sa ňou nezaoberať;
b) žiadosti o predĺženie časovo obmedzeného povolenia na pobyt vyhovieť, zamietnuť ju alebo sa ňou nezaoberať;
c) časovo obmedzené povolenie na pobyt zmeniť buď na žiadosť držiteľa povolenia, alebo z úradnej povinnosti na základe zmeny okolností;
d) časovo obmedzené povolenie na pobyt z úradnej povinnosti zrušiť;
…
2. Časovo obmedzené povolenie na pobyt sa vydáva so stanovením podmienok súvisiacich s účelom, na ktorý sa pobyt povoľuje. Povolenie môže byť spojené s určitými povinnosťami. Takéto povinnosti alebo obmedzenia môžu byť stanovené na základe všeobecne záväzného vykonávacieho predpisu.
3. Časovo obmedzené povolenie na pobyt sa vydáva na obdobie maximálne piatich po sebe nasledujúcich rokov. Všeobecne záväzný vykonávací predpis stanoví dobu platnosti povolenia na pobyt a jej predlžovanie.“
10. Podľa znenia článku 18 ods. 1 Vw 2000:
„Žiadosť o predĺženie platnosti časovo obmedzeného povolenia na pobyt v zmysle článku 14 možno zamietnuť, keď:
…
c) cudzinec uviedol nesprávne údaje alebo zatajil údaje, ktoré by viedli k zamietnutiu pôvodnej žiadosti;
…
f) nebola splnená podmienka, pod ktorou bolo povolenie udelené, alebo iná podmienka spojená s jeho vydaním;
…“
11. Podľa článku 19 Vw 2000 možno časovo obmedzené povolenie na pobyt zrušiť, keď existuje niektorý z dôvodov uvedených v článku 18 ods. 1 toho istého zákona.
12. Podľa článku 3.24 Vb 2000 možno časovo obmedzené povolenie na pobyt súvisiace so zlúčením rodiny, uvedené v článku 14 Vw 2000, udeliť inému rodinnému príslušníkovi holandského štátneho príslušníka alebo cudzinca s legálnym pobytom podľa uvedeného zákona ako manželovi alebo manželke, registrovanému alebo neregistrovanému partnerovi alebo maloletému dieťaťu, ak cudzinec podľa názoru Staatssecretaris skutočne patrí do rodiny osoby, u ktorej sa chce zdržiavať, a patril do nej už v krajine pôvodu, a odlúčenie cudzinca by podľa názoru Staatssecretaris znamenalo neprimeranú tvrdosť.
13. Článok 3.51 ods. 1 Vb 2000 stanovuje:
„Časovo obmedzené povolenie na pobyt možno podľa článku 14 Vw 2000 cudzincovi udeliť pod podmienkou súvisiacou s predlžením pobytu, keď sa zdržiava v Holandsku počas troch rokov ako držiteľ povolenia na pobyt, v týchto prípadoch:
a) zlúčenie rodiny alebo vytvorenie rodiny s osobou, ktorá má časovo neobmedzené právo na pobyt;
…“
14. Článok 3.52 Vb 2000 uvádza, že časovo obmedzené povolenie na pobyt v zmysle článku 14 Vw 2000 možno udeliť pod podmienkou týkajúcou sa „predĺženia pobytu“ v iných prípadoch, než sú uvedené prípady, najmä v článku 3.51 cudzincovi, ktorý sa legálne zdržiava v Holandsku v zmysle toho istého zákona a od ktorého nemožno podľa Staatssecretaris z dôvodu zvláštnych osobných okolností vyžadovať, aby opustil holandské územie.
15. Vc 2000 uvádza najmä politiku vedenú holandskými orgánmi v kontexte rozhodnutia č. 1/80. V časti B11/3.5 tohto usmernenia, v znení v čase vzniku okolností vo veci samej, sa vo vzťahu k článku 7 uvedeného rozhodnutia uvádzalo:
„Spresnenia týkajúce sa pojmov: ‚rodinný príslušník‘: manžel/manželka tureckého pracovníka a ich pokrvní príbuzní v zostupnej línii, ktorí nedosiahli vek 21 rokov alebo ktorí sú odkázaní na ich výživu, ako aj pokrvní príbuzní vo vzostupnej línii tohto pracovníka a jeho manžela/manželky, ktorí sú odkázaní na jeho výživu…
‚legálny pobyt‘: tento pojem predpokladá, že rodinný príslušník v skutočnosti nepretržite býva u tureckého pracovníka počas troch alebo piatich rokov… Pri výpočte tohto obdobia treba započítať aj krátke prerušenia spoločného spolužitia bez úmyslu ukončiť takéto rodinné spolužitie. Ako príklad možno uviesť neprítomnosť v mieste spoločného bydliska počas primeraného obdobia z opodstatnených dôvodov alebo nedobrovoľný pobyt dotknutej osoby vo svojej vlasti počas obdobia kratšieho ako šesť mesiacov…“
16. Pokiaľ ide o predĺženie pobytu rodinných príslušníkov, časť B11/3.5.1 Vc 2000 uvádza:
„… vnútroštátne právne predpisy o zlučovaní a vytváraní rodín… priznávajú rodinným príslušníkom vo všeobecnosti právo pracovať. Idú teda nad rámec záväzku vyplývajúceho z rozhodnutia č. 1/80. Ďalej sa podľa vnútroštátnych právnych predpisov maloletému rodinnému príslušníkovi, ktorý má ako maloletý povolenie na pobyt z dôvodu zlúčenia rodiny s osobou, ktorá má časovo neobmedzené právo na pobyt, umožňuje podať už po roku žiadosť o vydanie (samostatného) povolenia predĺženia pobytu…
‚Tri roky legálneho pobytu‘: po troch rokoch legálneho pobytu platí všeobecné pravidlo, podľa ktorého rodinný príslušník legálne zamestnaného tureckého pracovníka, ktorý získal povolenie na pobyt v súvislosti so zlúčením rodiny s tureckým pracovníkom v Holandsku, má voľný prístup k akémukoľvek ním zvolenému zamestnaniu. Skutočnosť, že sa rodinný príslušník narodil v Holandsku, a nemusel preto žiadať o nijaký súhlas, aby sa v rámci zlúčenia rodiny presťahoval k tureckému pracovníkovi do Holandska, je irelevantná…“
17. Toto spresnenie Vc 2000 znamená, že podľa holandského práva voľný prístup na trh práce podľa článku 7 prvého odseku, druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80 je pravidlom po uplynutí troch rokov legálneho pobytu. Toto ustanovenie, ktoré je pre rodinných príslušníkov tureckého pracovníka výhodnejšie, sa odchyľuje od článku 7 prvého odseku, prvej zarážky rozhodnutia č. 1/80. Treba vždy použiť túto výhodnejšiu právnu úpravu.
18. Okrem toho uvedení rodinní príslušníci si môžu po troch rokoch legálneho pobytu v Holandsku uplatniť nárok na vydanie samostatného povolenia na pobyt na predĺženie ich pobytu. Na základ e tohto povolenia na pobyt majú aj oni voľný prístup ku každému nimi zvolenému zamestnaniu.
19. Po troch rokoch legálneho pobytu v Holandsku sa podľa článku 7 rozhodnutia č. 1/80 právo na pobyt rodinného príslušníka už neviaže na podmienky. Skutočnosť, že turecký pracovník po tomto trojročnom období už nepracuje legálne v Holandsku alebo že rodinný zväzok zanikol, nemá žiadny vplyv na právo na pobyt tohto rodinného príslušníka. To platí bez ohľadu na to, či je rodinný príslušník držiteľom samostatného povolenia na pobyt, alebo nie.
20. Časť B2/8.3 Vc 2000 v jej znení uplatniteľnom k dátumu vzniku okolností vo veci samej znie:
„Povolenie na pobyt sa neudelí, keď plnoleté dieťa už nepatrí skutočne do rodiny rodiča alebo do nej nepatrilo už v krajine pôvodu. ‚Patriť skutočne do rodiny‘ znamená, že:
– rodinný zväzok existoval už v cudzine,
– existuje citová a finančná závislosť na rodičoch, ktorá musela existovať už v cudzine, a
– cudzinec býva u rodiča (rodičov).
Plnoleté dieťa už nepatrí skutočne do rodiny, keď možno skutočný rodinný zväzok považovať za zaniknutý. K tomu došlo v každom prípade vtedy, keď existuje aspoň jedna z týchto okolností:
– trvalá integrácia do inej rodiny a osoba, u ktorej chce cudzinec bývať, už nemá voči nemu (skutočnú) právomoc,
– trvalá integrácia do inej rodiny a osoba, u ktorej chce cudzinec bývať, už neznáša náklady na výživu a výchovu cudzinca,
– cudzinec býva samostatne a žije z vlastných prostriedkov,
– cudzinec si uzavretím manželstva alebo nadviazaním vzťahu založil svoju rodinu,
– cudzinec vyživuje alebo má vyživovaciu povinnosť voči (nemanželskému) dieťaťu, dieťaťu ktoré má v náhradnej starostlivosti alebo osvojenému dieťaťu alebo voči inému, na ňom závislému rodinnému príslušníkovi…“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
21. Zo spisu vyplýva, že F. Pehlivan, ktorá sa narodila 7. augusta 1979 v Turecku, vstúpila na holandské územie 11. mája 1999 z dôvodu zlúčenia rodiny so svojimi rodičmi, z ktorých aspoň jeden už patrí do legálneho trhu práce v Holandsku.
22. Z tohto dôvodu jej Staatssecretaris 1. augusta 1999 udelil časovo obmedzené povolenie na pobyt pod podmienkou „zlúčenie rodiny v širšom zmysle u rodičov“, účinné od 9. augusta 1999. Platnosť tohto povolenia bola naposledy holandskými orgánmi predĺžená do 24. júla 2003.
23. Je nesporné, že od 12. augusta 1999 a počas obdobia dlhšieho než tri roky F. Pehlivan bývala v holandskom bydlisku svojich rodičov.
24. F. Pehlivan sa 22. decembra 2000, počas krátkeho pobytu v Turecku, vydala za tureckého štátneho príslušníka. Cudzinecké orgány o existencii manželstva informovala však až 3. mája 2002. Manželstvo bolo zapísané 1. júla 2002 na príslušnej komunálnej správe obce, v ktorej menovaná bývala.
25. Z tohto zväzku pochádza syn, ktorý sa narodil 30. marca 2002.
26. Podľa údajov F. Pehlivanovej prišiel jej manžel do Holandska ako turecký vodič kamiónu v roku 2002 a podal si v tomto členskom štáte žiadosť o povolenie na pobyt. Po zamietnutí tejto žiadosti bol vyhostený z holandského územia. Podľa F. Pehlivanovej býval jej muž od júna 2002 počas deviatich mesiacov s ňou v rodine u jej rodičov.
27. Manželstvo Pehlivanovcov bolo tureckým súdom rozvedené 10. februára 2004.
28. F. Pehlivan opustila bydlisko svojich rodičov a 1. apríla 2005 sa odsťahovala so svojím synom na inú adresu v Holandsku.
29. Rozhodnutím z 13. októbra 2003 Staatssecretaris zrušil F. Pehlivanovej povolenie na pobyt so spätnou účinnosťou k 22. decembru 2000, čo je dátum uzavretia manželstva Pehlivanovcov. Toto zrušenie bolo odôvodnené okolnosťou, že podľa holandského práva bola F. Pehlivan považovaná za osobu, ktorá definitívne ukončila existujúci rodinný zväzok so svojimi rodičmi z dôvodu, že sa vydala.
30. Holandské orgány z toho vyvodzovali, že F. Pehlivan mala v Holandsku legálny pobyt iba do 22. decembra 2000, teda počas obdobia kratšieho než tri roky, takže sa už nemohla účinne odvolávať na článok 7 prvý odsek prvú zarážku rozhodnutia č. 1/80, čiže mala byť vyhostená.
31. Keďže F. Pehlivan zastávala názor, že jej skutočné bydlisko zostávalo po 22. decembri 2000 u jej rodičov a že jej situácia vzhľadom na uvedené ustanovenie rozhodnutia č. 1/80 nebola nikdy ovplyvnená jej uzavretím manželstva, podala 7. novembra 2003 proti rozhodnutiu o jej vyhostení sťažnosť. Po zamietnutí tejto sťažnosti podala 29. decembra 2005 žalobu pred Rechtbank ’s‑Gravenhage, požadujúc okrem iného odklad výkonu tohto rozhodnutia o vyhostení.
32. Podľa vnútroštátneho súdu je nesporné, že otec F. Pehlivanovej má byť považovaný za tureckého pracovníka v zmysle rozhodnutia č. 1/80 a že patrí do legálneho trhu práce v hostiteľskom členskom štáte.
33. Medzi účastníkmi konania vo veci samej tiež nie je sporné, že F. Pehlivan od 12. augusta 1999 skutočne žila pod spoločnou strechou so svojimi rodičmi nepretržite počas aspoň troch rokov.
34. Zastávajúc názor, že rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva, závisí od toho, či posledná uvedená okolnosť postačuje na to, aby F. Pehlivan spĺňala podmienku uvedenú v článku 7 prvom odseku, prvej zarážke rozhodnutia č. 1/80 týkajúcu sa legálneho pobytu počas troch rokov v hostiteľskom členskom štáte, a mohla tak účinne uplatňovať práva, ktoré jej toto ustanovenie priznáva, Rechtbank ’s‑Gravenhage rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. a) Má sa článok 7 prvý odsek prvá zarážka rozhodnutia… č. 1/80 vykladať tak, že toto ustanovenie je uplatniteľné vtedy, ak rodinný príslušník tureckého pracovníka skutočne býval počas troch rokov spolu s tureckým pracovníkom bez toho, aby bolo právo na pobyt tohto rodinného príslušníka zo strany príslušných vnútroštátnych orgánov počas týchto troch rokov spochybnené?
b) Bráni článok 7 prvý odsek prvá zarážka rozhodnutia… č. 1/80 tomu, aby členský štát mohol počas týchto troch rokov rozhodnúť o tom, že prisťahovaný rodinný príslušník, ktorý uzavrel manželstvo, nezíska žiadne z práv podľa tohto ustanovenia, a to ani vtedy, keď naďalej býva u tureckého pracovníka?
2. Bráni článok 7 prvý odsek prvá zarážka [rozhodnutia č. 1/80] alebo akékoľvek iné ustanovenie a/alebo zásada práva Spoločenstva tomu, aby príslušné vnútroštátne orgány po uplynutí uvedených troch rokov spochybnili so spätnou účinnosťou právo cudzinca na pobyt na základe otázky, či ide o rodinného príslušníka alebo či mal legálny pobyt počas týchto troch rokov?
3. a) Je pre odpoveď na vyššie uvedené otázky relevantné to, či cudzinec úmyselne neuviedol údaje, ktoré sú podľa vnútroštátnych právnych predpisov pre priznanie jeho práva na pobyt relevantné? Ak áno, v akom zmysle?
b) Je v tomto kontexte podstatná skutočnosť, či tieto údaje boli zistené počas vyššie uvedeného obdobia troch rokov, alebo až po ich uplynutí, zohľadniac tak to, že príslušné vnútroštátne orgány možno musia po zistení týchto údajov ešte vykonať (ďalšie) šetrenia pred tým, ako môžu rozhodnúť? Ak áno, v akom zmysle?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné pripomienky
35. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania Rechtbank ’s-Gravenhage sa týka situácie tureckej štátnej príslušníčky, ktorej ako dieťaťu, a teda rodinnému príslušníkovi páru tureckých prisťahovalcov, z ktorých aspoň jeden patril do legálneho trhu práce v Holandsku, bolo povolené pripojiť sa k jej rodičom na území hostiteľského členského štátu na účel zlúčenia rodiny podľa článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80.
36. Vnútroštátny súd konštatoval, že F. Pehlivan žila pod spoločnou strechou so svojimi rodičmi počas nepretržitého obdobia viac ako troch rokov, ale holandské orgány v nadväznosti na to spochybnili jej právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte, lebo uzavrela manželstvo pred uplynutím trojročného obdobia stanoveného v článku 7 prvom odseku, prvej zarážke rozhodnutia č. 1/80. Uvedené orgány vychádzali v tejto súvislosti z vnútroštátneho práva, podľa ktorého sa skutočný rodinný zväzok plnoletého dieťaťa s jeho rodičmi považuje za ukončený manželstvom tohto dieťaťa, pretože už viac neexistuje citová a finančná závislosť tohto dieťaťa na rodičoch, takže v takom prípade povolenie na pobyt už viac nemôže vyplývať zo zlúčenia rodiny.
37. Za týchto okolností treba najprv rozhodnúť, ako sa to v podstate pýta vnútroštátny súd svojou prvou otázkou, či sa turecká štátna príslušníčka, ktorá je v situácii žalobkyne v konaní vo veci samej, môže účinne odvolávať na článok 7 prvý odsek prvú zarážku rozhodnutia č. 1/80.
38. Na tento účel treba presnejšie určiť, či článok 7 prvý odsek prvá zarážka rozhodnutia č. 1/80 možno vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že rodinný príslušník migrujúceho tureckého pracovníka, ktorý sa prisťahoval do členského štátu z dôvodu zlúčenia rodiny so svojimi rodičmi, uzavrel manželstvo pred uplynutím trojročnej lehoty stanovenej v tomto ustanovení, má automaticky za dôsledok, že pobyt zainteresovanej osoby v hostiteľskom členskom štáte sa v zmysle uvedeného ustanovenia stane nelegálnym, a či v dôsledku toho členský štát môže právoplatne uplatňovať takú vnútroštátnu právnu úpravu v oblasti pobytu, aká je opísaná v bode 20 tohto rozsudku, na tureckú štátnu príslušníčku, ako je žalobkyňa v konaní vo veci samej, o ktorej je nesporné, že počas celého uvedeného obdobia skutočne bývala so svojimi rodičmi.
O prvej otázke
39. Pri odpovedi na prvú otázku, tak ako je vymedzená v dvoch predchádzajúcich bodoch, treba pripomenúť, že článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 má priamy účinok, takže tureckí štátni príslušníci, na ktorých sa toto ustanovenie uplatňuje, majú právo uplatňovať ho priamo pred súdmi členských štátov, aby odvrátili uplatňovanie pravidiel vnútroštátneho práva, ktoré mu odporujú (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky zo 17. apríla 1997, Kadiman, C‑351/95, Zb. s. I‑2133, bod 28, a z 22. decembra 2010, Bozkurt, C‑303/08, Zb. s. I‑13445, bod 31).
40. Ako vyplýva zo samotného znenia uvedeného článku 7 prvého odseku, nadobudnutie práv upravených v tomto ustanovení podlieha dvom predchádzajúcim kumulatívnym podmienkam, a to na jednej strane tomu, že dotknutá osoba musí byť rodinným príslušníkom tureckého pracovníka začleneného už do legálneho trhu práce v hostiteľskom členskom štáte, a na druhej strane tomu, že jej bolo povolené príslušnými orgánmi tohto štátu pripojiť sa v tomto štáte k uvedenému pracovníkovi (pozri rozsudok Bozkurt, už citovaný, bod 26). Ako bolo uvedené v bodoch 21 až 23 tohto rozsudku, je nesporné, že v prejednávanej veci F. Pehlivan tieto podmienky splnila.
41. Pokiaľ sú uvedené predchádzajúce podmienky splnené, na účely uplatnenia článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 zostáva overiť, či dotknutý turecký štátny príslušník má legálny pobyt na území hostiteľského členského štátu počas určitého obdobia (pozri najmä rozsudok zo 7. júla 2005, Aydinli, C‑373/03, Zb. s. I‑6181, bod 29).
42. Obdobia pobytu, ako sú uvedené v dvoch zarážkach článku 7 prvom odseku toho istého rozhodnutia, si pod hrozbou straty potrebného účinku vyžadujú, aby rodinným príslušníkom tureckého pracovníka, ktorí sa k nemu pripojili v hostiteľskom členskom štáte, bolo priznané korelatívne právo na pobyt počas týchto období (pozri rozsudky Kadiman, už citovaný, bod 29, ako aj Bozkurt, už citovaný, body 31 a 36). Odmietnutie takého práva by povoleniu, ktoré udeľuje dotknutý členský štát rodinnému príslušníkovi migrujúceho tureckého pracovníka, aby sa k nemu pripojil, odobralo podstatu a predstavovalo by odobratie možnosti dostupnej zainteresovanej osobe mať pobyt na území hostiteľského členského štátu.
43. V dôsledku toho rodinný príslušník tureckého pracovníka, ktorý podobne ako F. Pehlivan spĺňa dve predchádzajúce podmienky uvedené v bode 40 tohto rozsudku a ktorý má viac ako tri roky legálny pobyt na území hostiteľského členského štátu, je v uvedenom štáte nevyhnutne držiteľom práva na pobyt, ktoré vychádza priamo z tohto ustanovenia.
44. Pokiaľ ide konkrétnejšie o kritérium legálneho pobytu pred uplynutím počiatočnej lehoty troch rokov, uvedenej v článku 7 prvom odseku, prvej zarážke rozhodnutia č. 1/80, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pojmy, ktoré používajú rozličné ustanovenia rozhodnutia č. 1/80, sú pojmami práva Únie, ktoré s cieľom zabezpečenia rovnakého uplatňovania v členských štátoch musia byť predmetom jednotného výkladu na úrovni Európskej únie s prihliadnutím na zmysel a cieľ predmetných ustanovení, ako aj na kontext, do ktorého sú začlenené (pozri najmä rozsudky z 30. septembra 1997, Ertanir, C‑98/96, Zb. s. I‑5179, bod 59, ako aj z 30. septembra 2004, Ayaz, C‑275/02, Zb. s. I‑8765, body 39 a 40).
45. V tejto súvislosti v súlade so všeobecným cieľom, ktorý predmetné rozhodnutie sleduje a ktorý spočíva v zlepšení režimu využívaného tureckými pracovníkmi a ich rodinnými príslušníkmi v sociálnej oblasti v záujme progresívneho dosiahnutia voľného pohybu (pozri najmä rozsudok zo 16. marca 2000, Ergat, C‑329/97, Zb. s. I‑1487, bod 43), systém zavedený článkom 7 prvým odsekom toho istého rozhodnutia zamýšľa vytvoriť priaznivé podmienky na zlúčenie rodiny v hostiteľskom členskom štáte. V prvom rade, teda pred uplynutím počiatočného obdobia troch rokov stanoveného v prvej zarážke uvedeného ustanovenia, je jeho cieľom zvýhodnenie zamestnania a pobytu migrujúceho tureckého pracovníka, ktorý už má legálny pobyt na území tohto členského štátu, tým, že sú u neho prítomní jeho rodinný príslušníci. V nadväznosti na to druhá zarážka toho istého ustanovenia posilňuje postavenie rodinných príslušníkov migrujúceho tureckého pracovníka možnosťou priznať im prístup na trh práce tohto členského štátu, aby vznikla autonómna situácia vo vzťahu k situácii tohto pracovníka a posilnila sa trvalá integrácia rodiny v hostiteľskom členskom štáte (pozri rozsudok Bozkurt, už citovaný, body 33 a 34, ako aj citovanú judikatúru).
46. Súdny dvor z toho vyvodil, že rodinný príslušník musí mať v zásade a s výnimkou legitímnych dôvodov skutočne pobyt s migrujúcim pracovníkom, kým nemá sám právo na prístup na trh práce, teda pred uplynutím obdobia troch rokov uvedeného v článku 7 prvom odseku, prvej zarážke rozhodnutia č. 1/80 (pozri rozsudok Bozkurt, už citovaný, bod 35). Ako to Súdny dvor uviedol v bodoch 42 a 44 už citovaného rozsudku Kadiman, inak je to iba v prípade, ak objektívne dôvody odôvodňujú, aby dotknutý rodinný príslušník nežil v hostiteľskom členskom štáte pod jednou strechou s migrujúcim tureckým pracovníkom.
47. Súdny dvor v tomto kontexte spresnil, že vzhľadom na základný účel článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, ako aj na zmysel tohto ustanovenia zlúčenie rodiny, ktoré odôvodňovalo vstup rodinného príslušníka na územie hostiteľského členského štátu, sa musí prejaviť konkrétne trvalou prítomnosťou tohto rodinného príslušníka pri pracovníkovi, pričom táto prítomnosť sa zhmotňuje v spoločnom bývaní dotknutých osôb, až kým rodinný príslušník po troch rokoch nenadobudne možnosť existencie nezávislej od existencie svojho rodiča, ktorá mu umožnila integrovať sa v hostiteľskom členskom štáte (pozri rozsudok Ergat, už citovaný, bod 36).
48. Súdny dvor vykladal článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 v tom zmysle, že toto ustanovenie nebráni hostiteľskému členskému štátu podriadiť právo rodinného príslušníka na pobyt počas prvých troch rokov podmienkam, ktoré zaručujú, že prítomnosť uvedeného rodinného príslušníka na jeho území bude v súlade so zmyslom a účelom tohto článku 7 prvého odseku (rozsudok Kadiman, už citovaný, bod 33).
49. S cieľom určiť presný rozsah tohto výkladu treba pripomenúť logiku systému, ktorý je základom článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, tak ako bol zavedený zmluvnými stranami.
50. V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora jasne vyplýva, že prvé prijatie rodinného príslušníka tureckého pracovníka, ktorý už patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte, do tohto členského štátu je v zásade upravené vnútroštátnym právom uvedeného štátu, čo sa prejavuje povolením na pripojenie sa k tomuto pracovníkovi, ktoré je dotknutej osobe udelené príslušnými vnútroštátnymi orgánmi (pozri rozsudok Ayaz, už citovaný, body 34 a 35).
51. Na druhej strane po tom, čo uplynulo počiatočné obdobie troch rokov stanovené v článku 7 prvom odseku, prvej zarážke rozhodnutia č. 1/80, členský štát už nemá právo doplniť akúkoľvek podmienku pobytu rodinného príslušníka tureckého pracovníka na svojom území (pozri rozsudky Ergat, už citovaný, bod 38, a z 11. no vembra 2004, Cetinkaya, C‑467/02, Zb. s. I‑10895, bod 30).
52. Pokiaľ ide o prechodnú fázu, treba prijať záver, že počas obdobia troch rokov od vstupu dotknutého rodinného príslušníka na územie hostiteľského členského štátu tento štát disponuje určitými právomocami na úpravu pobytu dotknutej osoby, aj keď tieto právomoci nie sú neobmedzené.
53. Konkrétnejšie, ako vyplýva zo samotného znenia bodu 33 už citovaného rozsudku Kadiman, hostiteľský členský štát má právo spájať pobyt rodinného príslušníka tureckého pracovníka iba s podmienkami, ktoré majú za cieľ zabezpečiť plné dodržiavanie cieľa sledovaného článkom 7 prvým odsekom rozhodnutia č. 1/80, dbajúc o to, aby sa dotknutá osoba nezdržiavala na jeho území v rozpore so zmyslom a účelom tohto ustanovenia, tak ako boli vykladané v bode 45 tohto rozsudku.
54. Keďže počas týchto troch rokov rodinní príslušníci predmetného tureckého pracovníka v zásade a s výhradou priaznivejšieho režimu, než je režim stanovený v článku 14 ods. 2 rozhodnutia č. 1/80, nemajú právo viesť nezávislú existenciu vykonávajúc zamestnanie, ich pobyt v hostiteľskom členskom štáte má počas uvedeného obdobia jediný a výlučný dôvod zlúčenia rodiny, ktorý tureckému pracovníkovi, kvôli ktorému im bolo umožnené vstúpiť na územie tohto štátu, umožňuje bývať v tomto štáte za prítomnosti svojich rodinných príslušníkov.
55. V dôsledku toho hostiteľský členský štát môže právoplatne požadovať, aby počas počiatočného obdobia troch rokov daný rodinný príslušník zostal naďalej skutočne bývať u dotknutého migrujúceho tureckého pracovníka.
56. Naopak, tento členský štát nie je oprávnený stanoviť v tejto súvislosti právnu úpravu odlišnú od právnej úpravy vyplývajúcej z rozhodnutia č. 1/80 alebo právnu úpravu ukladajúcu iné podmienky, než sú podmienky stanovené rozhodnutím č. 1/80. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z prednosti práva Únie, ako aj z priameho účinku ustanovenia, akým je článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80, vyplýva, že členské štáty nie sú oprávnené jednostranne zmeniť dosah systému postupného integrovania tureckých štátnych príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte, a nemajú preto možnosť prijať opatrenia na zmarenie právneho postavenia výslovne priznaného právom pridruženia Turecka k EHS takýmto štátnym príslušníkom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. júna 2000, Eyüp, C‑65/98, Zb. s. I‑4747, body 40 a 41; z 19. novembra 2002, Kurz, C‑188/00, Zb. s. I‑10691, body 66 až 68, ako aj zo 4. februára 2010, Genc, C‑14/09, Zb. s. I‑931, body 36 až 38).
57. To je práve prípad právnej úpravy, o akú ide v konaní vo veci samej. Právna úprava, akou je právna úprava uvedená v časti B2/8.3 Vc 2000, bez toho, aby stanovovala, že rodinný príslušník migrujúceho tureckého pracovníka musí počas prvých troch rokov jeho pobytu v hostiteľskom členskom štáte skutočne žiť pod spoločnou strechou s týmto pracovníkom, stanovuje pravidlo, podľa ktorého okolnosť, že plnoleté dieťa uzavrie manželstvo alebo partnerstvo, je sama osebe považovaná za ukončenie skutočného rodinného zväzku. Táto právna úprava v dôsledku toho splnomocňuje vnútroštátne orgány na automatické odobratie povolenia na pobyt rodinnému príslušníkovi, ktorý je v takejto situácii, hoci dotknutá osoba pokračovala v spoločnom bývaní s týmto pracovníkom.
58. Treba konštatovať, že právna úprava takého druhu zjavne prekračuje medze opatrení, ktoré hostiteľský členský štát môže prijať na základe rozhodnutia č. 1/80. Také podmienky, aké sú uvedené v predchádzajúcom bode, nie sú v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80, ktorého znenie je naopak všeobecné a bezpodmienečné, vôbec uvedené a nenachádzajú oporu ani v účele, ktorý viedol k prijatiu tohto ustanovenia.
59. Pokiaľ ide konkrétnejšie o situáciu rodinného príslušníka, ako je žalobkyňa v konaní vo veci samej, z konštatovaní vnútroštátneho súdu vyplýva, že od jej príchodu na územie Holandska v roku 1999 a až do 1. apríla 2005, čo je dátum, keď opustila rodinné bydlisko, aby bývala na inej adrese, F. Pehlivan nikdy nebývala samostatne, čím by ukončila bývanie v spoločnej domácnosti so svojimi rodičmi, ktorí sú v hostiteľskom členskom štáte legálne a z ktorých aspoň jeden patrí do legálneho trhu práce v tomto štáte.
60. Z údajov, ktorými disponuje Súdny dvor, tiež vyplýva, že v prejednávanej veci F. Pehlivan mala v hostiteľskom členskom štáte bydlisko nepretržite počas viac ako troch rokov, čo je úplne v súlade s požiadavkami článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, ako aj v súlade s cieľom, ktorý je základom tohto ustanovenia, a to zlúčením rodiny.
61. Za týchto podmienok treba dotknutú osobu považovať za osobu, ktorá mala na holandskom území stále legálny pobyt v zmysle uvedeného ustanovenia. Za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, právo na pobyt F. Pehlivanovej v hostiteľskom členskom štáte teda nie je nijako ovplyvnené manželstvom, ktoré uzavrela pred uplynutím trojročného obdobia stanoveného v prvej zarážke toho istého ustanovenia, pretože toto manželstvo nemalo v prejednávanej veci za dôsledok ukončenie skutočného bývania dotknutej osoby s tureckým pracovníkom, prostredníctvom ktorého jej bolo povolené vstúpiť na územie tohto členského štátu z dôvodu zlúčenia rodiny.
62. Tento výklad je v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej rodinný príslušník tureckého pracovníka, ktorý spĺňa podmienky stanovené v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80, môže stratiť práva, ktoré mu toto ustanovenie priznáva, iba v dvoch prípadoch, a síce vtedy, ak prítomnosť tureckého migranta na území hostiteľského členského štátu predstavuje vzhľadom na jeho osobné správanie skutočné a závažné nebezpečenstvo pre verejný poriadok, bezpečnosť alebo verejné zdravie v zmysle článku 14 ods. 1 tohto rozhodnutia, alebo vtedy, ak dotknutá osoba opustí územie tohto členského štátu na dlhšie obdobie a bez náležitých dôvodov (pozri najmä rozsudok Bozkurt, už citovaný, bod 42 a citovanú judikatúru).
63. Z toho konkrétnejšie vyplýva, že ako Súdny dvor už rozhodol, a na rozdiel od toho, čo uvádza právna úprava sporná vo veci samej, okolnosť, že v spornom momente je dotknutá osoba plnoletá, nemá žiadny vplyv na práva, ktoré nadobudla podľa článku 7 prvého odseku, prvej zarážky rozhodnutia č. 1/80 (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Ergat, už citovaný, body 26 a 27, ako aj rozsudok zo 16. februára 2006, Torun, C‑502/04, Zb. s. I‑1563, bod 28 a citovaná judikatúra).
64. Zo súhrnu týchto úvah treba vyvodiť, že za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, manželstvo uzavreté rodinným príslušníkom tureckého pracovníka pred uplynutím trojročného obdobia stanoveného v článku 7 prvom odseku, prvej zarážke rozhodnutia č. 1/80 je irelevantné vo vzťahu k zachovaniu práva na pobyt v prospech jeho držiteľa, pokiaľ počas celého tohto obdobia držiteľ práva na pobyt skutočne žije pod spoločnou strechou s týmto pracovníkom. Dotknutý členský štát teda nemal dôvod spochybniť v prejednávanej veci právo na pobyt, ktoré žalobkyňa v konaní vo veci samej vyvodzuje z práva Únie, pričom vnútroštátnym orgánom prislúcha v celom rozsahu uplatňovať toto právo Únie, ako aj chrániť práva, ktoré toto právo udeľuje priamo jednotlivcom, ponechávajúc ako neuplatnené akékoľvek ustanovenie právnej úpravy uvedeného štátu, ktoré je s ním prípadne v rozpore (pozri rozsudky Eyüp, už citovaný, bod 42, a Kurz, už citovaný, bod 69).
65. Napokon je potrebné upresniť, že výklad poskytnutý v predchádzajúcom bode nie je nezlučiteľný s požiadavkami článku 59 dodatkového protokolu podpísaného 23. novembra 1970. Z dôvodov analogických s dôvodmi, ktoré Súdny dvor uviedol v bodoch 62 až 67 rozsudku z 18. júla 2007, Derin (C‑325/05, Zb. s. I‑6495), v bode 21 rozsudku zo 4. októbra 2007, Polat (C‑349/06, Zb. s. I‑8167), ako aj v bode 45 už citovaného rozsudku Bozkut, postavenie rodinného príslušníka migrujúceho tureckého pracovníka totiž nemožno účinne porovnávať s postavením rodinného príslušníka štátneho príslušníka členského štátu, pretože existujú výrazné rozdiely medzi ich právnym postavením (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. januára 2010, Bekleyen, C‑462/08, Zb. s. I‑563, body 37, 38 a 43).
66. Vzhľadom na vyššie uvedené treba na prvú otázku odpovedať, že článok 7 prvý odsek prvá zarážka rozhodnutia č. 1/80 sa má vykladať tak, že:
– tomuto ustanoveniu odporuje právna úprava členského štátu, podľa ktorej rodinný príslušník, ktorému bolo riadne povolené pripojiť sa k migrujúcemu tureckému pracovníkovi, ktorý už patrí do legálneho trhu práce v tomto štáte, stráca možnosť využívať práva založené na zlúčení rodiny podľa toho istého ustanovenia len preto, lebo po nadobudnutí plnoletosti uzavrie manželstvo, hoci naďalej býva s týmto pracovníkom počas prvých troch rokov svojho pobytu v hostiteľskom členskom štáte,
– turecký štátny príslušník, ktorý patrí ako žalobkyňa v konaní vo veci samej do pôsobnosti uvedeného ustanovenia, sa môže oprávnene domáhať práva na pobyt v hostiteľskom členskom štáte na základe tohto ustanovenia napriek okolnosti, že uzavrel manželstvo pred uplynutím trojročného obdobia uvedeného v predmetnom prvom odseku, prvej zarážke, pokiaľ počas celého tohto obdobia skutočne žil pod spoločnou strechou s migrujúcim tureckým pracovníkom, prostredníctvom ktorého mu bolo povolené vstúpiť na územie tohto členského štátu z dôvodu zlúčenia rodiny.
67. Vzhľadom na odpoveď uvedenú na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na ostatné otázky položené vnútroštátnym súdom.
O trovách
68. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
Článok 7 prvý odsek prvá zarážka rozhodnutia č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie, prijatého Asociačnou radou zriadenou Asociačnou dohodou medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom sa má vykladať tak, že:
– tomuto ustanoveniu odporuje právna úprava členského štátu, podľa ktorej rodinný príslušník, ktorému bolo riadne povolené pripojiť sa k migrujúcemu tureckému pracovníkovi, ktorý už patrí do legálneho trhu práce v tomto štáte, stráca možnosť využívať práva založené na zlúčení rodiny podľa uvedeného ustanovenia len preto, lebo po nadobudnutí plnoletosti uzavrie manželstvo, hoci naďalej býva s týmto pracovníkom počas prvých troch rokov svojho pobytu v hostiteľskom členskom štáte,
– turecký štátny príslušník, ktorý patrí ako žalobkyňa v konaní vo veci samej do pôsobnosti uvedeného ustanovenia, sa môže oprávnene domáhať práva na pobyt v hostiteľskom členskom štáte na základe tohto ustanovenia napriek okolnosti, že uzavrel manželstvo pred uplynutím trojročného obdobia uvedeného v predmetnom prvom odseku, prvej zarážke, pokiaľ počas celého tohto obdobia skutočne žil pod spoločnou strechou s migrujúcim tureckým pracovníkom, prostredníctvom ktorého mu bolo povolené vstúpiť na územie tohto členského štátu z dôvodu zlúčenia rodiny.