62017CC0380
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 27. júna 2018 (
1
)
Vec C‑380/17
Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,
K,
B
za účasti:
H. Y. (
2
),
Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Raad van State (Štátna rada, Holandsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Vylúčenie z pôsobnosti smernice 2003/86/ES – Ustanovenia práva Únie, ktoré sú na základe vnútroštátneho práva priamo a nepodmienene uplatniteľné – Právomoc Súdneho dvora – Právo na zlúčenie rodiny – Priaznivejší režim pre utečencov – Článok 12 ods. 1 tretí pododsek – Zamietnutie žiadosti – Nedodržanie lehoty troch mesiacov po priznaní postavenia doplnkovej ochrany – Orientačná lehota“
I. Úvod
1.
Na základe prejednávaného návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Raad van State (Štátna rada, Holandsko), má Súdny dvor na jednej strane rozhodnúť o svojej vlastnej právomoci poskytnúť výklad smernice Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny (
3
) v kontexte, v ktorom je predmetná situácia vo veci samej z pôsobnosti tohto aktu výslovne vylúčená, avšak vnútroštátne právo, ktoré túto smernicu preberá, sleduje zámer jednostranne rozšíriť pôsobnosť uvedenej smernice aj na situáciu tohto typu. Táto otázka bola položená aj vo veci C‑257/17, C a A, v ktorej sú dnes taktiež prednesené moje návrhy.
2.
Na druhej strane sa má Súdny dvor vyjadriť k povahe lehoty troch mesiacov uvedenej v článku 12 ods. 1 treťom pododseku smernice 2003/86, a najmä k otázke, či majú vnútroštátne orgány právo zamietnuť žiadosť o zlúčenie rodiny len z dôvodu zmeškania uvedenej lehoty.
II. Právny a skutkový rámec
A.
Medzinárodné právo
3.
Článok 3 ods. 1 Dohovoru o právach dieťaťa prijatého a otvoreného na podpis, ratifikáciu a schválenie Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov v rezolúcii 44/25 z 20. novembra 1989 stanovuje, že „záujem dieťaťa musí byť prvoradým hľadiskom pri akejkoľvek činnosti týkajúcej sa detí“.
4.
Znenie článku 8 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) s názvom „Právo na rešpektovanie súkromného a rodinného života“ stanovuje:
„Každý má právo na rešpektovanie svojho súkromného a rodinného života, obydlia a korešpondencie.“
B.
Právo Únie
5.
Článok 7 Charty základných práv Európskej únie (
4
) (ďalej len „Charta“) s názvom „Rešpektovanie súkromného a rodinného života“ stanovuje:
„Každý má právo na rešpektovanie svojho súkromného a rodinného života, obydlia a korešpondencie.“
6.
Článok 24 ods. 2 a 3 Charty stanovuje:
„2.   Pri všetkých opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa.
3.   Každé dieťa má právo na pravidelné udržiavanie osobných vzťahov a priamych stykov s obidvoma svojimi rodičmi, ak to nie je v rozpore s jeho záujmom.“
7.
Smernica 2003/86 určuje podmienky na uplatňovanie práva na zlúčenie rodiny štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí sa oprávnene zdržiavajú na území členských štátov. Podľa svojho odôvodnenia 2 táto smernica rešpektuje základné práva, najmä právo na rešpektovanie rodinného života zakotvené v mnohých dokumentoch medzinárodného práva a obzvlášť vo vyššie uvedenom článku 8 EDĽP a článku 7 Charty.
8.
Podľa odôvodnenia 8 smernice 2003/86 „osobitnú pozornosť je potrebné venovať situácii utečencov s ohľadom na príčiny, ktoré ich donútili opustiť svoju krajinu a bránili im tam viesť normálny rodinný život. Preto je potrebné ustanoviť priaznivejšie podmienky na uplatnenie ich práva na zlúčenie rodiny“.
9.
Podľa článku 2 písm. b) smernice 2003/86:
„Na účely tejto smernice:
b)
‚utečenec‘ je každý štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti, ktorá má postavenie utečenca v zmysle Ženevského dohovoru o postavení utečencov z 28. júla 1951, zmeneného a doplneného protokolom podpísaným v New Yorku 31. januára 1967“.
10.
Článok 3 ods. 2 písm. c) smernice 2003/86 stanovuje, že „táto smernica sa neuplatňuje, ak garant [je štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorý – neoficiálny preklad]:
c)
je oprávnený zdržiavať sa v členskom štáte na základe doplnkovej formy ochrany v súlade s medzinárodnými záväzkami, vnútroštátnymi právnymi predpismi alebo praxou členských štátov, alebo žiada o povolenie na pobyt na tomto základe, pričom očakáva rozhodnutie o svojom postavení“.
11.
V článku 5 ods. 5 smernice 2003/86 sa uvádza, že „pri posudzovaní žiadosti členské štáty náležito zohľadnia najlepšie záujmy maloletých detí“.
12.
Článok 7 ods. 1 smernice 2003/86 stanovuje:
„Po podaní žiadosti o zlúčenie rodiny môže príslušný členský štát požiadať osobu, ktorá podala žiadosť, aby predložila dôkaz o tom, že garant:
a)
má ubytovanie považované za bežné pre porovnateľnú rodinu v tom istom regióne, a ktoré spĺňa všeobecné zdravotné a bezpečnostné predpisy platné v dotknutom členskom štáte;
b)
má zdravotné poistenie pokrývajúce všetky riziká, ktoré sú bežne kryté pre vlastných štátnych príslušníkov dotknutého členského štátu, pre seba a pre príslušníkov svojej rodiny;
c)
má trvalý a pravidelný príjem [trvalé a pravidelné príjmy – neoficiálny preklad], ktoré sú dostatočné na to, aby uživil seba a svojich rodinných príslušníkov bez toho, aby sa uchýlil k systému sociálnej pomoci príslušného členského štátu. Členské štáty zhodnotia tieto príjmy so zreteľom na ich charakter a pravidelnosť a môžu vziať do úvahy aj úroveň minimálnej vnútroštátnej mzdy a dôchodku, ako aj počet rodinných príslušníkov.“
13.
Podľa článku 12 ods. 1 prvého a tretieho pododseku smernice 2003/86, ktorý je zaradený v jej kapitole V s názvom „Zlúčenie rodiny utečencov“:
„Odlišne od článku 7 členské štáty nepožadujú od utečenca a/alebo od rodinných príslušníkov, aby vo vzťahu k žiadosti, ktorá sa týka rodinných príslušníkov… predložili dôkaz, že utečenec spĺňa požiadavky ustanovené v článku 7.
…
Členské štáty môžu požadovať od utečenca, aby splnil podmienky uvedené v článku 7 ods. 1, ak sa žiadosť o zlúčenie rodiny nepodá v lehote troch mesiacov od priznania postavenia utečenca.“
14.
Článok 17 smernice 2003/86 stanovuje:
„Členské štáty náležito zohľadnia charakter a pevnosť rodinných vzťahov osoby a trvanie jej pobytu v členskom štáte a existenciu rodinných, kultúrnych a sociálnych väzieb s krajinou jej pôvodu, keď zamietnu žiadosť, odoberú alebo odmietnu obnoviť povolenie na pobyt, alebo rozhodnú nariadiť odsun garanta alebo jeho rodinných príslušníkov“.
15.
Článok 2 písm. f) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (
5
) stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia tieto vymedzenia pojmov:
f)
‚osoba oprávnená na doplnkovú ochranu‘ je štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátneho občianstva, ktorá nie je oprávnená ako utečenec, ale vzhľadom ku ktorej boli preukázané podstatné dôvody domnievať sa, že dotknutá osoba by v prípade, keď by bola vrátená do svojej krajiny pôvodu alebo v prípade osoby bez štátneho občianstva do krajiny svojho doterajšieho pobytu [predošlého obvyklého pobytu – neoficiálny preklad], čelila reálnemu riziku utrpenia vážneho bezprávia, ako je definované v článku 15, a na ktorú sa neuplatňuje článok 17 ods. 1 a 2 a ktorá nemôže prijať alebo v dôsledku takéhoto rizika odmieta ochranu tejto krajiny.“
C.
Holandské právo
16.
Podľa Raad van State (Štátna rada, Holandsko) žiadosť o udelenie víz na pobyt dlhší ako tri mesiace, o akú ide v spore vo veci samej, predstavuje žiadosť o vstup a pobyt na účely zlúčenia rodiny utečenca alebo osoby s postavením doplnkovej ochrany. Takáto žiadosť sa podáva v prospech rodinného príslušníka s pobytom v zahraničí alebo ak rodinný príslušník na územie Holandska vstúpil v tom istom čase ako garant. Po podaní tejto žiadosti môže Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (štátny tajomník pre bezpečnosť a spravodlivosť, Holandsko, ďalej len „štátny tajomník“) tomuto rodinnému príslušníkovi z úradnej moci udeliť povolenie na pobyt na základe azylu.
17.
Článok 29 ods. 4 wet van 23 november 2000 tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet, Vreemdelingenwet 2000 (zákon o celkovej rekodifikácii zákona o cudzincoch, ďalej len „Vw 2000“), stanovuje, že „povolenie na pobyt na určitú dobu uvedené v článku 28 možno udeliť aj rodinnému príslušníkovi v zmysle odseku 2, ktorý sa síce nepripojil k cudziemu štátnemu príslušníkovi uvedenému v odseku 1 v lehote troch mesiacov po tom, čo mu bolo udelené povolenie na pobyt uvedené v článku 28, ak bola v tejto lehote troch mesiacov týmto rodinným príslušníkom alebo v jeho prospech podaná žiadosť o víza na pobyt dlhší ako tri mesiace“.
III. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom
18.
Žalobkyne K a B (ďalej len „K a B“ alebo žalobkyne K a B“) sú štátnymi príslušníčkami tretej krajiny (Eritrea). V uvedenom poradí ide o manželku a maloletú dcéru, narodenú 1. júla 2014, štátneho príslušníka tretej krajiny zdržiavajúceho sa v Holandsku (ďalej len „garant FG“). Garant FG je od 23. septembra 2014 držiteľom povolenia na pobyt na základe azylu na určitú dobu (ďalej len „povolenie na pobyt na základe azylu“). Toto povolenie na pobyt na základe azylu mu poskytuje doplnkovú ochranu.
19.
V nadväznosti na rozhovor s externým orgánom VluchtelingenWerk Nederland (
6
) garant FG pôvodne pochopil to, že žiadosť o zlúčenie rodiny nie je potrebné podať. Garant FG nakoniec však takúto žiadosť podal na základe článku 29 ods. 2 a 4 Vw 2000 v prospech K a B, ale až po uplynutí lehoty. (
7
)
20.
Dvomi rozhodnutiami z 20. apríla 2015 a 8. novembra 2015 štátny tajomník potvrdil zamietnutie žiadosti o zlúčenie rodiny predloženej garantom FG v prospech žalobkýň K a B z dôvodu, že žiadosť nebola podaná v lehote troch mesiacov a že omeškanie nebolo ospravedlniteľnej povahy podľa článku 29 ods. 2 a 4 Vw 2000.
21.
Rozsudkom z 24. júna 2016 Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (súd v Haagu so sídlom v Amsterdame, Holandsko, ďalej len „prvostupňový súd“) vyhlásil žalobu podanú žalobkyňami K a B proti rozhodnutiu o zamietnutí ich žiadosti o zlúčenie rodiny za nedôvodnú.
22.
Žalobkyne K a B podali proti rozsudku prvostupňového súdu odvolanie na vnútroštátny súd. V prvom rade prvostupňovému súdu vytýkajú, že neuznal, že posúdenie ospravedlniteľnosti zmeškania lehoty troch mesiacov sa má vykonať s ohľadom na cieľ a dôvody existencie tejto lehoty. V druhom rade podľa žalobkýň K a B prvostupňový súd svoj rozsudok nesprávne založil na skutočnosti, že garant FG vedel, že mal žiadosť podať v lehote troch mesiacov a mal sa pred jej uplynutím o možnosti podať žiadosť o zlúčenie rodiny presnejšie informovať. V treťom rade K a B prvostupňovému súdu vytýkajú, že neuznal, že lehoty uvedenej v článku 12 ods. 1 treťom pododseku smernice 2003/86 sa nemožno dovolávať ako dôvodu zamietnutia a že štátny tajomník bol povinný pri svojom posúdení zohľadniť zásadu proporcionality. Ďalej v súlade s článkom 5 ods. 5 a článkom 17 smernice 2003/86 malo toto posúdenie zahŕňať aj najlepší záujem dieťaťa. V štvrtom rade K a B tvrdia, že prvostupňový súd nesprávne neuznal, že odkázanie na bežnú žiadosť o víza na pobyt dlhší ako tri mesiace na účely zlúčenia rodiny ohrozuje cieľ sledovaný smernicou 2003/86, ako aj jej potrebný účinok.
23.
Vnútroštátny súd sa po prvé pýta na právomoc Súdneho dvora, keďže smernica 2003/86 osoby s postavením doplnkovej ochrany z jej pôsobnosti vylučuje. Hoci totiž holandský zákonodarca na obsah tejto smernice odkazuje, je v záujme Únie, aby boli prebraté ustanovenia práva Únie vykladané jednotným spôsobom. (
8
) Vnútroštátny súd spresňuje, že podľa rozsudku z 18. októbra 2012, Nolan (C‑583/10, ďalej len „rozsudok Nolan, EU:C:2012:638), Únia údajne nemá záujem na jednotnom výklade aktu týkajúceho sa internej situácie, ktorá je z tohto aktu výslovne vylúčená. (
9
) Vnútroštátnemu súdu nie je jasné, či sa tento rozsudok uplatňuje, aj pokiaľ sa uvedený rozsudok Nolan netýka situácie, pre ktorú sa právo Únie stalo priamo a nepodmienene uplatniteľné. (
10
) Uvedený rozsudok však už Súdnym dvorom nebol citovaný, konkrétne v rozsudku veľkej komory z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874), preto sa vnútroštátny súd pýta, či by rozsudok Nolan mohol viesť k tomu, že Súdny dvor vyhlási, že nemá právomoc o tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania rozhodnúť.
24.
Po druhé sa vnútroštátny súd pýta na výklad článku 12 ods. 1 tretieho pododseku smernice 2003/86. Podľa vnútroštátneho súdu, keď je žiadosť o zlúčenie rodiny podaná po uplynutí lehoty a zmeškanie lehoty troch mesiacov nie je ospravedlniteľné, keďže dôvod zmeškania možno pripísať garantovi FG, táto žiadosť sa meritórne neposudzuje; štátny tajomník teda nezohľadňuje ustanovenia článku 5 ods. 5 (zohľadnenie najlepšieho záujmu dieťaťa), ani ustanovenia článku 17 (zohľadnenie individuálnych okolností) smernice 2003/86. Vnútroštátny súd sa však domnieva, že pre posúdenie výhrad žalobkýň K a B je potrebný presnejší výklad článku 12 ods. 1 tretieho pododseku uvedenej smernice.
25.
Za týchto okolností Raad van State (Štátna rada, Holandsko) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má Súdny dvor s ohľadom na článok 3 ods. 2 písm. c) smernice [2003/86] a rozsudok [Nolan] právomoc odpovedať na prejudiciálne otázky holandských súdov týkajúce sa výkladu ustanovení tejto smernice vo veci týkajúcej sa práva na pobyt rodinného príslušníka osoby s [postavením] doplnkovej ochrany, ak bola táto smernica v holandskom práve vyhlásená za priamo a bezpodmienečne uplatniteľnú na osoby s [postavením] doplnkovej ochrany?
2.
Bráni systém smernice [2003/86]… takému vnútroštátnemu predpisu, o aký ide vo veci samej, podľa ktorého možno žiadosť o posúdenie podľa priaznivejších ustanovení kapitoly V tejto smernice na účely zlúčenia rodiny zamietnuť iba preto, že sa nepodala v lehote uvedenej v článku 12 ods. 1 treťom pododseku [uvedenej smernice]?
Je na účely odpovede na túto otázku relevantné, že v prípade nedodržania uvedenej lehoty možno podať žiadosť o zlúčenie rodiny, a to bez ohľadu na to, či bola alebo nebola predtým zamietnutá, pri ktorej sa posúdi, či sú splnené požiadavky stanovené článkom 7 smernice 2003/86, a zohľadnia sa záujmy a okolnosti uvedené v článku 5 ods. 5 a v článku 17 [uvedenej smernice]?“
26.
Žalobkyne K a B, holandská vláda, ako aj Komisia predložili v prejednávanej veci písomné pripomienky.
27.
Na spoločnom pojednávaní s vecou C‑257/17, C a A, ktoré sa uskutočnilo na Súdnom dvore 19. marca 2018, žalobcovia C a A a potom žalobcovia K a B, holandská vláda, ako aj Komisia predniesli svoje ústne pripomienky.
IV. Analýza
A.
O právomoci Súdneho dvora
28.
Garant FG je držiteľom povolenia na pobyt na základe azylu, ktoré mu poskytuje doplnkovú ochranu. Na základe smernice 2003/86 podal žiadosť o zlúčenie rodiny v prospech žalobkýň K a B.
29.
Jednoznačné znenie článku 3 ods. 2 písm. c) smernice 2003/86 stanovuje, že „táto smernica sa neuplatňuje, ak garant [je štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorý – neoficiálny preklad]:… je oprávnený zdržiavať sa v členskom štáte na základe doplnkovej formy ochrany v súlade s medzinárodnými záväzkami, vnútroštátnymi právnymi predpismi alebo praxou členských štátov“ (
11
). Na garanta FG sa teda ratione materiae smernice 2003/86 nevzťahuje. (
12
)
30.
Holandský zákonodarca sa však jednostranne rozhodol uplatniť priaznivejšie ustanovenia o zlúčení rodiny utečencov obsiahnuté v kapitole V smernice 2003/86, ktorej článok 12 je predmetom druhej otázky položenej vnútroštátnym súdom, na osoby s postavením doplnkovej ochrany a na ich rodinných príslušníkov. (
13
) V prejednávanej veci ide o situáciu, ktorá sa riadi vnútroštátnym právom. Inými slovami, ide o rozšírenie rozsahu ratione materiae holandskej právnej úpravy Vw 2000 na osoby s postavením doplnkovej ochrany. Za týchto okolností treba preskúmať, či je dôvodné, aby Súdny dvor podal výklad ustanovení uvedených v položených otázkach, a teda, aby sa konštatovala právomoc Súdneho dvora tak, ako to tvrdí vnútroštátny súd, holandská vláda a žalobkyne vo veci samej, hoci to Komisia namieta.
31.
V súlade s článkom 267 ZFEÚ je Súdny dvor príslušný rozhodnúť v prejudiciálnych otázkach o výklade Zmlúv, ako aj predpisov prijatých orgánmi Únie. Z toho vyplýva, že je výlučne vecou vnútroštátneho súdu, aby s ohľadom na osobitosti konkrétneho prípadu posúdil tak nevyhnutnosť položenia prejudiciálnej otázky pre vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré Súdnemu dvoru kladie. (
14
) Preto ak sa otázky položené vnútroštátnymi súdmi týkajú výkladu ustanovenia práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. (
15
)
32.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor niekoľkokrát vyhlásil, že má právomoc rozhodovať o návrhoch na začatie prejudiciálneho konania týkajúcich sa ustanovení práva Únie v situáciách, v ktorých sa skutkový stav veci nachádzal mimo pôsobnosti práva Únie. Je totiž v záujme Únie dbať o jednotnosť výkladu ustanovenia aktu Únie a ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré tento akt preberajú a robia ho uplatniteľným mimo pôsobnosti tohto aktu.
33.
V tomto kontexte Súdny dvor spresnil, že jeho výklad ustanovení práva Únie v situáciách, ktoré nepatria do pôsobnosti práva Únie, je odôvodnený vtedy, ak sa tieto ustanovenia na základe vnútroštátneho práva stali uplatniteľné na takéto situácie priamo a nepodmienene, aby sa zabezpečilo rovnaké zaobchádzanie s týmito situáciami a so situáciami, ktoré patria do pôsobnosti práva Únie. (
16
) Od Súdneho dvora sa preto žiada, aby overil, či existujú dostatočne presné údaje umožňujúce zistiť, či vnútroštátne právo odkazuje na právo Únie priamo a nepodmienene. Súdny dvor môže v zásade len na základe spresnení poskytnutých vnútroštátnym súdom v jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania určiť, či má právomoc odpovedať na otázky, ktoré mu boli predložené. (
17
)
34.
Je zjavné, že podľa rozsudku Nolan nemožno tvrdiť alebo predpokladať, že existuje záujem Únie na tom, aby v oblasti, ktorá bola normotvorcom Únie vylúčená z pôsobnosti aktu, ktorý prijal, bol výklad ustanovení toho aktu jednotný. (
18
) Podľa tejto logiky „ak totiž normotvorca Únie jednoznačne uvedie, že akt, ktorý prijal, sa neuplatňuje na špecifikovanú oblasť, vzdáva sa… cieľa jednotného výkladu a uplatnenia právnych predpisov v tejto vylúčenej oblasti“ (
19
).
35.
Podľa mňa však rozsudok z 19. októbra 2017, Solar Electric Martinique (C‑303/16, ďalej len „Solar Electric Martinique, EU:C:2017:773), ktorý sa takisto týkal prípadu výslovného vylúčenia z pôsobnosti smernice Únie, (
20
) určité odôvodnenia rozsudku Nolan upravil. Súdny dvor totiž v bode 29 rozsudku Solar Electric Martinique spresnil, že „existencia záujmu Únie na tom, aby sa predišlo v budúcnosti rozdielom pri výklade a [aby ustanovenia predmetnej smernice] mali jednotný výklad, je iste očakávateľná“ (
21
). Pokiaľ rozsudok Nolan naznačoval, že takýto záujem sa v prípade výslovného vylúčenia normotvorcom Únie vytratil, rozsudok Solar Electric Martinique takýto výklad nepotvrdil. Prístup, ktorý bol pôvodne zvolený v rozsudku Nolan, bol podľa všetkého už definitívne odmietnutý v ďalšej veci výslovného vylúčenia z pôsobnosti smernice, v ktorej rozsudok z 27. júna 2018, SGI a Valériane (C‑459/17 a C‑460/17) potvrdil, že napriek tomuto výslovnému vylúčeniu existuje určitý záujem Únie (
22
) na tom, aby sa s cieľom predísť budúcim rozdielom vo výklade vykladali ustanovenia prebraté z práva Únie jednotným spôsobom bez ohľadu na podmienky, za akých sa majú uplatniť, pokiaľ vnútroštátne právo na ustanovenie smernice, o ktorého výklad je Súdny dvor požiadaný, priamo a nepodmienene odkazuje. (
23
)
36.
Aj v tomto prípade to tak je.
37.
V prejednávanej veci sú totiž údaje predložené vnútroštátnym súdom dostatočne presné a dosvedčujú, že vnútroštátne právo, dodržiavajúc súlad s právom Únie, na právo Únie priamo a nepodmienene odkazuje. Vnútroštátny súd spresňuje tiež, že holandské zákony a iné právne predpisy stanovujú spoločný právny režim pre zlúčenia rodín utečencov a pre zlúčenia rodín osôb s postavením doplnkovej ochrany. Podľa štátneho tajomníka je táto voľba odôvodnená skutočnosťou, že Holandské kráľovstvo s povolením na pobyt na základe azylu vyplývajúceho z doplnkovej ochrany spája rovnaké právne účinky ako s povolením na pobyt na základe azylu vyplývajúceho z postavenia utečenca. Vnútroštátny súd, ako aj holandská vláda a žalobkyne K a B zastávajú názor, že holandský zákonodarca urobil kapitolu V smernice 2003/86 priamo a nepodmienene uplatniteľnú na situácie, ktoré podľa článku 3 ods. 2 písm. c) tejto smernice pod pôsobnosť práva Únie nepatrili. Dospel k záveru, že táto smernica sa analogicky uplatňuje na osoby s postavením doplnkovej ochrany.
38.
Na záver vnútroštátny súd dodáva, že ak Súdny dvor nemá v prejednávanej veci právomoc vyložiť článok 12 ods. 1 tretí pododsek smernice 2003/86, vnútroštátny súd bude nútený ho vyložiť sám, aby o spore vo veci samej rozhodol. V praxi by výklad ustanovenia práva Únie vnútroštátnym súdom mohol mať dopad na obsah tohto práva a viesť k výrazne odlišnému zameraniu, než aké by mohol prijať Súdny dvor. Navyše by mohol vnútroštátne súdy predmetného členského štátu odradiť od predloženia takejto otázky Súdnemu dvoru v budúcnosti. V každom prípade pojem, ktorého výklad vnútroštátny súd požaduje, spadá plne pod právo Únie a bezpochyby sa uplatňuje v situácii patriacej do pôsobnosti tejto smernice.
39.
Preto sa domnievam, že záujem Únie na jednotnom výklade je daný, jednak preto, aby sa vyhlo rozdielom pri uplatňovaní práva Únie, a jednak z dôvodu potreby nezaobchádzať odlišne so situáciami, ktoré sa členský štát rozhodol zosúladiť s právom Únie. Vzhľadom na tieto úvahy má EÚ záujem na jednotnom výklade sporných ustanovení. Navyše údaje predložené vnútroštátnym súdom sú dostatočne presné a dosvedčujú, že vnútroštátne právo, dodržiavajúc súlad s právom Únie, na právo Únie priamo a nepodmienene odkazuje.
40.
Za týchto okolností navrhujem, aby Súdny dvor konštatoval, že má právomoc o predložených otázkach rozhodnúť.
B.
O výklade lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 12 ods. 1 treťom pododseku smernice 2003/86
1. Úvodné pripomienky
41.
Je potrebné vopred uviesť, že právo na zlúčenie rodiny, ktoré priznáva a upravuje smernica 2003/86, predstavuje osobitný aspekt práva na rešpektovanie rodinného života, ktoré samo osebe predstavuje základné právo zakotvené v článku 8 EDĽP a v článku 7 Charty a ako také ho chráni právny poriadok Únie. (
24
) Priamy vzťah medzi právom na rešpektovanie rodinného života a právom na zlúčenie rodiny je osobitne uznaný smernicou 2003/86 v jej odôvodnení 2. (
25
)
42.
V tejto súvislosti Súdny dvor výslovne konštatoval, že ustanovenia smernice 2003/86 treba vykladať s prihliadnutím na základné práva a obzvlášť na právo na rešpektovanie rodinného života zakotveného jednak v EDĽP a jednak v Charte. (
26
) Článok 7 Charty treba navyše vykladať s ohľadom na záväzok brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa, ktorý je uznaný v článku 24 ods. 2 Charty, a pritom zohľadniť potrebu dieťaťa pravidelne udržiavať osobné vzťahy a priame styky s obidvomi svojimi rodičmi, ktorá je vyjadrená v odseku 3 toho istého článku. (
27
) Súdny dvor taktiež rozhodol, že každá žiadosť podaná dieťaťom alebo jedným z jeho zákonných zástupcov na účely vstupu na územie členského štátu alebo jeho opustenia na účely zlúčenia rodiny musí byť členskými štátmi posudzovaná v pozitívnom duchu, humánne a náležito. (
28
)
43.
Je pravda, že hoci články 7 a 24 Charty nepochybne zdôrazňujú dôležitosť rodinného života pre deti, nemožno ich vykladať v tom zmysle, že by štátom uberali určitý priestor na ich voľnú úvahu v prípade, keď posudzujú žiadosti o zlúčenie rodiny. (
29
) Pri takomto posudzovaní a najmä pri zisťovaní, či sú splnené podmienky smernice 2003/86, treba ustanovenia tejto smernice vykladať a uplatňovať s ohľadom na článok 7 a článok 24 ods. 2 a 3 Charty, čo vyplýva aj zo znenia odôvodnenia 2 a článku 5 ods. 5 tejto smernice, ktorými sa členským štátom ukladá povinnosť posúdiť predmetné žiadosti o zlúčenie rodiny v záujme dotknutých detí a s cieľom uprednostniť rodinný život. (
30
)
44.
Pripomínam, že Súdny dvor potvrdil dôležitosť určitých medzinárodných dokumentov, konkrétne Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach (
31
) a Dohovoru o právach dieťaťa, týkajúcich sa ochrany ľudských práv, ktoré pri uplatňovaní všeobecných zásad práva Spoločenstva zohľadňuje. Dohovor o právach dieťaťa je pre každý z členských štátov záväzný, rovnako ako aj ostatné citované medzinárodné dokumenty. (
32
)
45.
Okrem toho Súdny dvor konštatoval, že prípadná miera voľnej úvahy priznaná členským štátom nemôže byť týmito štátmi uplatňovaná takým spôsobom, ktorý porušuje cieľ smernice, ktorým je podporovať zlúčenie rodiny, a zbavuje ju potrebného účinku. (
33
)
46.
Súdny dvor zastáva tiež názor, že z článku 17 smernice 2003/86, podľa ktorého v prípade zamietnutia žiadosti o zlúčenie rodiny „členské štáty náležito zohľadnia charakter a pevnosť rodinných vzťahov osoby a trvanie jej pobytu v členskom štáte a existenciu rodinných, kultúrnych a sociálnych väzieb s krajinou jej pôvodu“, vyplýva, že členské štáty sú povinné posudzovať žiadosti o zlúčenie rodiny individuálne. (
34
)
47.
Pri zodpovedaní druhej otázky položenej vnútroštátnym súdom treba prihliadnuť práve na vyššie uvedené zásady vyjadrené v rámci judikatúry.
2. O druhej prejudiciálnej otázke
48.
Je nesporné, že v prejednávanej veci bola žiadosť o zlúčenie rodiny v prospech žalobkýň K a B podaná po lehote troch mesiacov od priznania postavenia utečenca (ďalej len „lehota troch mesiacov“) stanovenej v článku 29 ods. 2 a 4 Vw 2000, ktorý preberá článok 12 ods. 1 tretí pododsek smernice 2003/86. (
35
)
49.
Vo vnútroštátnom práve sa dodržanie lehoty troch mesiacov na podanie žiadosti o zlúčenie rodiny podľa článku 12 ods. 1 tretieho pododseku smernice 2003/86 považuje za podmienku prípustnosti takejto žiadosti. Vnútroštátny súd spresňuje, že v rámci tohto preskúmania sa žiadosť o zlúčenie rodiny neposudzuje s ohľadom na článok 5 ods. 5 (čiže nezohľadňuje sa najlepší záujem dieťaťa) a článok 17 (čiže v podstate sa nezohľadňujú individuálne okolnosti) smernice 2003/86. (
36
) Podľa vnútroštátneho súdu článok 29 ods. 2 a 4 Vw 2000 vôbec neumožňuje urobiť výnimku a prikročiť k zváženiu záujmov alebo k inej forme úľavy.
50.
Hoci štátny tajomník posudzuje, či je z humanitárnych dôvodov zmeškanie lehoty troch mesiacov ospravedlniteľné, nevykonáva zváženie záujmov a neskúma, či zmeškanie lehoty možno dotknutému garantovi alebo jeho rodinnému príslušníkovi odôvodnene pripísať. V každom prípade, ak žiadosť nie je podaná v stanovenej lehote a štátny tajomník zmeškanie lehoty neuzná za ospravedlniteľné, zamietne túto žiadosť bez toho, aby ju meritórne preskúmal. Štátny tajomník taktiež neprihliada na ustanovenia článku 5 ods. 5 smernice 2003/86, ani článku 17 uvedenej smernice.
51.
Naopak podľa vnútroštátneho súdu je bez ohľadu na to, či už došlo k zamietnutiu z dôvodu zmeškania lehoty troch mesiacov, ktoré štátny tajomník posúdil ako neospravedlniteľné, možné, aby utečenec podal bežnú žiadosť o víza na pobyt dlhší ako tri mesiace na účely zlúčenia rodiny bežným postupom podľa smernice 2003/86. Podľa štátneho tajomníka sa garant FG tým, že zmeškal lehotu troch mesiacov, už viac nemôže dovolávať priaznivejších ustanovení kapitoly V tejto smernice. V takom prípade štátny tajomník posudzuje, či sú splnené podmienky stanovené v článku 7 ods. 1 smernice 2003/86; môže však dotknutého utečenca garanta oslobodiť od povinnosti mať trvalé a pravidelné príjmy, ako aj od povinnosti platiť poplatky, pričom žiadosť posudzuje s ohľadom na článok 8 EDĽP.
52.
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate v prvom rade pýta, či smernica 2003/86 bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré stanovuje, že žiadosť o zlúčenie rodiny podanú na základe priaznivejších ustanovení kapitoly V tejto smernice možno zamietnuť ako neprípustnú len z toho dôvodu, že bola podaná po lehote troch mesiacov. Po druhé chce vnútroštátny súd vedieť, či v prípade zmeškania uvedenej lehoty možno bez ohľadu na to, či sa už rozhodlo o zamietnutí, podať žiadosť o zlúčenie rodiny, v rámci ktorej sa posúdi dodržanie podmienok stanovených v článku 7 smernice 2003/86 a zohľadnia sa záujmy a okolnosti uvedené v článku 5 ods. 5 a v článku 17 uvedenej smernice.
53.
Vnútroštátny súd zvažuje dva výklady článku 12 ods. 1 tretieho pododseku smernice 2003/86. Podľa prvého výkladu sa vnútroštátny súd domnieva, že z článku 12 ods. 1 tretieho pododseku by bolo možné vyvodiť záver, že toto ustanovenie zavádza podmienku podania žiadosti o zlúčenie rodiny v lehote troch mesiacov. Na rozdiel od článku 7 smernice 2003/86 nie je lehota troch mesiacov otvorenou normou, ktorej obsah sa má spresniť vnútroštátnym právom ako je to u požiadaviek stanovených v uvedenom článku 7, ktoré Súdny dvor vyložil v rozsudkoch zo 4. marca 2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117), a z 21. apríla 2016, Khachab, (C‑558/14, EU:C:2016:285). Pri posúdení článku 7 ods. 1 písm. c) smernice 2003/86 Súdny dvor zohľadnil zásadu proporcionality a článok 17 uvedenej smernice. Článok 12 ods. 1 tretí pododsek podľa všetkého nepožaduje meritórne preskúmanie, ani zváženie záujmov, ak táto podmienka nie je dodržaná. Naopak druhý výklad zvažovaný vnútroštátnym súdom by vyplýval zo znenia článku 5 ods. 5 v spojení s článkom 17 smernice 2003/86. Podľa tohto výkladu sú po podaní žiadosti a pri jej posúdení členské štáty povinné náležito zohľadniť záujem maloletého dieťaťa a v prípade zamietnutia uvedenej žiadosti sú členské štáty povinné posúdiť individuálne okolnosti garanta alebo osoby oprávnenej na zlúčenie rodiny.
54.
S týmto druhým výkladom plne súhlasím.
55.
Skôr, než sa budem zaoberať otázkami rozsahu a samotnej povahy lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 12 ods. 1 treťom pododseku smernice 2003/86, treba pripomenúť kontext zaradenia tohto článku.
56.
Smernica 2003/86 rozlišuje dva režimy zlúčenia rodiny: na jednej strane je obvyklý režim pre štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorého hmotnoprávne podmienky sú vymenované najmä v článku 7 tejto smernice, a na druhej strane je režim označovaný ako „priaznivejší“ (
37
) alebo „preferenčný“ (
38
), týkajúci sa zlúčenia rodiny utečencov, ktorého podmienky sú uvedené v kapitole V smernice 2003/86 a najmä v článku 12 ods. 1 treťom pododseku smernice, ktorého výklad sa požaduje. Článok 12 tvorí neoddeliteľnú súčasť kapitoly V uvedenej smernice a podľa odôvodnenia 8 tejto smernice umožňuje zohľadniť situáciu utečencov, venovať im osobitnú pozornosť a na tento účel pre nich stanoviť priaznivejšie podmienky na uplatnenie ich práva na zlúčenie rodiny. Systematika tejto smernice tento priaznivejší režim v prospech utečencov potvrdzuje, pretože viacero ustanovení, konkrétne článok 10, článok 11 ods. 2 a článok 12 ods. 1 a 2 uvedenej smernice, (
39
) stanovuje z obvyklého režimu tejto smernice výnimku.
57.
Z tohto pohľadu, keď utečenec garant podá žiadosť o zlúčenie rodiny na základe článku 12 ods. 1 prvého pododseku smernice 2003/86, je oslobodený „odlišne od článku 7…, [od] predlož[enia] dôkaz[u], že utečenec spĺňa požiadavky ustanovené v článku 7.“ Režim uplatniteľný na utečencov garantov je značne zjednodušený, a teda poskytuje väčšiu ochranu ich práva na zlúčenie rodiny.
58.
Ak sa však žiadosť o zlúčenie rodiny nepodá v lehote troch mesiacov stanovenej v článku 12 ods. 1 treťom pododseku smernice 2003/86, tento článok stanovuje, že členské štáty môžu od utečenca požadovať, aby splnil podmienky (
40
) uvedené v článku 7 ods. 1 uvedenej smernice. Utečenec garant musí teda predložiť dôkaz o tom, že má ubytovanie, ktoré sa považuje za bežné, že má zdravotné poistenie a trvalé, pravidelné a dostatočné príjmy.
59.
To neznamená, že žiadosť možno po zmeškaní lehoty troch mesiacov ipso iure zamietnuť, ale len to, že členské štáty môžu ešte v rámci posúdenia žiadosti o zlúčenie rodiny podanej na základe článku 12 ods. 1 tretieho pododseku smernice 2003/86 požadovať, aby utečenec garant splnil hmotnoprávne podmienky článku 7 ods. 1 uvedenej smernice. Zmeškanie lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 12 ods. 1 treťom pododseku smernice 2003/86 preto nemá procesné dôsledky, akými sú neprípustnosť žiadosti o zlúčenie rodiny a potreba podať novú žiadosť na základe ustanovení obvyklého režimu zavedeného smernicou 2003/86, ale potenciálne hmotnoprávne dôsledky, a síce len umožnenie členským štátom požadovať splnenie iba tých podmienok, ktoré sú stanovené v článku 7 ods. 1 uvedenej smernice.
60.
Inak povedané, žiadosť o zlúčenie rodiny, a teda splnenie podmienok uplatnenia článku 7 ods. 1 smernice 2003/86 sa preskúma v rámci žiadosti podanej na základe kapitoly V tejto smernice.
61.
Tento prístup podľa mňa potvrdzujú ciele, ktoré smernica 2003/86 sleduje, predovšetkým ustanoveniami týkajúcimi sa utečencov.
62.
Po prvé je totiž potrebné mať na zreteli, že podľa účelu smernice 2003/86 „zlúčenie rodiny je nevyhnutný spôsob na umožnenie rodinného života“, najmä pre utečencov, ktorých osobná situácia im „bráni viesť normálny rodinný život“ (
41
). Tak dôvody spojené s prípadným zmeškaním lehoty, ako aj splnenie podmienok článku 7 ods. 1 preto musia byť preskúmané s ohľadom na priaznivejšie postavenie, ktoré smernica 2003/86 utečencom priznáva. Toto priaznivejšie postavenie je spojené s praktickými ťažkosťami, s ktorými zápasia utečenci a ktoré sa odlišujú od ťažkostí, akým čelia iní štátni príslušníci tretích krajín. (
42
)
63.
Miera voľnej úvahy priznaná členským štátom nemôže byť štátmi uplatňovaná takým spôsobom, ktorý porušuje cieľ smernice 2003/86, ktorým je podporovať zlúčenie rodiny, a zbavuje ju potrebného účinku. (
43
)
64.
Požadovať teda, aby utečenec garant, ktorý zmeškal lehotu troch mesiacov stanovenú v článku 12 ods. 1 treťom pododseku smernice 2003/86, podal novú žiadosť o zlúčenie rodiny v rámci obvyklého režimu ustanovení tejto smernice, by oslabilo účinnosť pôvodne privilegovaného práva utečencov na zlúčenie rodiny a pozbavilo by priaznivejšie ustanovenia kapitoly V určené pre utečencov garantov, podľa definície tých najzraniteľnejších, potrebného účinku.
65.
Po druhé, ako som pripomenul v bodoch 41 až 47 vyššie, ustanovenia smernice 2003/86 sa majú vykladať a uplatňovať s ohľadom na článok 7 a článok 24 ods. 2 a 3 Charty, čo okrem iného vyplýva aj zo znenia odôvodnenia 2 a článku 5 ods. 5 smernice 2003/86. Dôvody spojené s prípadným zmeškaním lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 12 ods. 1 treťom pododseku smernice 2003/86, ako aj podmienky stanovené v článku 7 ods. 1 smernice 2003/86 preto treba preskúmať s prihliadnutím na článok 5 ods. 5 a článok 17 smernice 2003/86.
66.
Je teda povinnosťou členských štátov nielen vykladať ich vnútroštátne právo v súlade s právom Únie, ale tiež dohliadať na to, aby sa nevychádzalo z výkladu textu sekundárneho práva, ktorý by bol v rozpore so základnými právami chránenými právnym poriadkom Únie. (
44
)
67.
Článok 12 ods. 1 tretí pododsek smernice 2003/86 preto nemožno vykladať a uplatňovať takým spôsobom, aby toto uplatňovanie porušovalo základné práva zakotvené vo vyššie uvedených ustanoveniach Charty.
68.
Po tretie zo systematického výkladu smernice 2003/86 vyplýva, že článok 5 ods. 5 a článok 17 smernice 2003/86 sú takzvanými „horizontálnymi“ ustanoveniami, ktoré sú záväzné. (
45
) Uplatňujú sa počas celého preskúmania žiadosti o zlúčenie rodiny, tak procesného, ako aj meritórneho, ako hlavné zásady vo vzťahu ku všetkým ustanoveniam smernice vrátane lehoty troch mesiacov. Normotvorca Únie tak členským štátom ukladá povinnosť, aby „náležito zohľadni[li] najlepšie záujmy maloletých detí“ (
46
). Tento výklad je potvrdený článkom 11 ods. 1 smernice 2003/86, ktorý sa týka podmienok podania a posúdenia žiadosti o zlúčenie rodiny a ktorý pripomína, že vnútroštátne orgány majú pri posudzovaní uvedenej žiadosti dodržiavať ustanovenia článku 5 vrátane zásady najlepšieho záujmu dieťaťa obsiahnutej v odseku 5 tohto článku.
69.
Navyše pri posudzovaní žiadosti o zlúčenie rodiny na základe článku 12 ods. 1 tretieho pododseku smernice 2003/86 v spojení s odôvodnením 8 tejto smernice „osobitnú pozornosť… je potrebné venovať situácii utečencov“. Pri posudzovaní žiadosti o zlúčenie rodiny sú vnútroštátne orgány povinné individualizovať posúdenie žiadostí o zlúčenie rodiny, to znamená, že postupujú od prípadu k prípadu, (
47
) v každom individuálnom prípade vyčerpávajúco posúdia všetky náležité faktory, (
48
) pričom v prípade zamietnutia tejto žiadosti zohľadnia „charakter a pevnosť rodinných vzťahov osoby a trvanie jej pobytu v členskom štáte a existenciu rodinných, kultúrnych a sociálnych väzieb s krajinou jej pôvodu[ (
49
)]“ (
50
). Práve v rámci tohto posudzovania musia vnútroštátne orgány zohľadniť všetky okolnosti spojené s dostupnosťou informácií o lehote troch mesiacov, v ktorej je utečenec garant povinný svoju žiadosť o zlúčenie rodiny podať, ako aj jasnosť, prístupnosť a vhodnosť (
51
) týchto informácií, v ktorých môže spočívať dôvod, ktorý odôvodňuje zmeškanie lehoty troch mesiacov. Takáto krátka lehota, ktorá na účely odôvodnenia možného zmeškania lehoty nezohľadňuje osobné okolnosti, má ten účinok, že odrádza utečencov od podania žiadosti o zlúčenie rodiny, a teda obchádza potrebný účinok smernice. (
52
)
70.
Preto sa musia zistiť všetky osobitné okolnosti prejednávanej veci a zváženie individuálnych záujmov a verejných záujmov sa musí podobať tomu, ktoré sa vykonáva v porovnateľných prípadoch. Navyše zváženie dotknutých individuálnych a verejných záujmov musí byť primerané a úmerné, pričom sa dbá na to, aby boli náležito zohľadnené najlepšie záujmy maloletých detí. (
53
) Žiaden prvok posudzovaný samostatne, napríklad zmeškanie lehoty, nemôže automaticky viesť k rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o zlúčenie rodiny podanej v rámci priaznivejšieho postupu podľa kapitoly V smernice 2003/86.
71.
Z týchto úvah vyplýva, že lehotu stanovenú v článku 12 ods. 1 treťom pododseku smernice 2003/86 nemožno považovať za prekluzívnu lehotu, ktorej uplynutím by priaznivejší režim pre utečenca garanta zanikol.
72.
Preto navrhujem odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku v tom zmysle, že režim smernice 2003/86/ES bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, o aké ide vo veci samej, podľa ktorého možno žiadosť o zlúčenie rodiny na základe priaznivejších ustanovení kapitoly V tejto smernice zamietnuť len z toho dôvodu, že nebola podaná v lehote troch mesiacov stanovenej v článku 12 ods. 1 treťom pododseku tejto smernice, keďže túto lehotu nemožno označiť za prekluzívnu, a uvedená žiadosť sa musí posudzovať s ohľadom na článok 7 a článok 24 ods. 2 a 3 Charty základných práv Európskej únie, ktoré členským štátom ukladajú povinnosť posudzovať žiadosti o zlúčenie rodiny v záujme dotknutých detí s cieľom uprednostniť rodinný život a tiež predísť oslabeniu tak cieľa smernice 2003/86, ako aj jej potrebného účinku. Navyše nezohľadnenie hlavných zásad smernice 2003/86 v prípade zamietnutia žiadosti o zlúčenie rodiny v zmysle článku 12 smernice 2003/86 z dôvodu zmeškania lehoty troch mesiacov stanovenej v odseku 1 treťom pododseku tohto článku nemožno odôvodniť tým, že pri posúdení ďalšej žiadosti podanej podľa článku 7 ods. 1 smernice 2003/86 by sa tieto hlavné zásady zohľadnili.
V. Návrh
73.
Vzhľadom na všetky uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položila Raad van State (Štátna rada, Holandsko), takto:
1.
Súdny dvor má právomoc odpovedať na prejudiciálne otázky položené vnútroštátnym súdom, ktoré sa týkajú výkladu ustanovení smernice Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny vo veci týkajúcej sa práva na pobyt rodinného príslušníka osoby s postavením doplnkovej ochrany, keďže ustanovenia tejto smernice boli vo vnútroštátnom právnom poriadku vyhlásené za priamo a nepodmienene uplatniteľné na osoby s postavením doplnkovej ochrany.
2.
Režim smernice 2003/86 bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, o aké ide vo veci samej, podľa ktorého možno žiadosť o zlúčenie rodiny na základe priaznivejších ustanovení kapitoly V tejto smernice zamietnuť len z toho dôvodu, že nebola podaná v lehote troch mesiacov stanovenej v článku 12 ods. 1 treťom pododseku tejto smernice, keďže túto lehotu nemožno označiť za prekluzívnu lehotu a uvedená žiadosť sa musí posúdiť s ohľadom na článok 7 a článok 24 ods. 2 a 3 Charty základných práv Európskej únie, ktoré členským štátom ukladajú povinnosť posudzovať žiadosti o zlúčenie rodiny v záujme dotknutých detí, s cieľom uprednostniť rodinný život, ako aj predísť oslabeniu tak cieľa smernice 2003/86, ako aj jej potrebného účinku. Navyše nezohľadnenie hlavných zásad tejto smernice v prípade zamietnutia žiadosti o zlúčenie rodiny v zmysle článku 12 uvedenej smernice z dôvodu zmeškania lehoty troch mesiacov stanovenej v odseku 1 treťom pododseku tohto článku nemožno odôvodniť tým, že pri posúdení ďalšej žiadosti podanej podľa článku 7 ods. 1 smernice 2003/86 by sa tieto hlavné zásady zohľadnili.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Dňa 11. decembra 2017 vnútroštátny súd Súdnemu dvoru oznámil, že Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (holandský štátny tajomník pre bezpečnosť a spravodlivosť, Holandsko; ďalej len „štátny tajomník“) vzal späť svoj návrh vo veci týkajúcej sa žalobcu H. Y., a uviedol, že na všetkých svojich otázkach spojených s vecami, ktoré sa týkajú K a B, naďalej trvá.
(
3
)	Ú. v. EÚ L 251, 2003, s. 12; Mim. vyd. 19/006, s. 224.
(
4
)	Ú. v. EÚ C 32, 2012, s. 391.
(
5
)	Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9.
(
6
)	Ide o nezávislý orgán, ktorý obhajuje záujmy utečencov a osôb s postavením doplnkovej ochrany v Holandsku.
(
7
)	Žiadosť bola podaná 22. januára 2015, čiže mesiac po uplynutí lehoty troch mesiacov stanovenej smernicou 2003/86.
(
8
)	Vnútroštátny súd tu cituje rozsudky z 18. októbra 2012, Nolan, (C‑583/10, EU:C:2012:638, bod 46); zo 7. novembra 2013, Roméo (C‑313/12, EU:C:2013:718, bod 22), a zo 16. júna 2016, Rodríguez Sánchez (C‑351/14, EU:C:2016:447, body 61 a 62).
(
9
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Nolan (body 53 až 56).
(
10
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Nolan (bod 52).
(
11
)	Návrh smernice Rady o zlúčení rodiny z 1. decembra 1999 [KOM(1999) 638 v konečnom znení] pôvodne osobám s postavením doplnkovej ochrany priznal právo na zlúčenie rodiny s ich rodinnými príslušníkmi. Vo svojom stanovisku prijatom na plenárnom zasadnutí 6. septembra 2000 Európsky parlament podporil všeobecný prístup a hlavné zameranie tohto návrhu, no požadoval obmedzenie pôsobnosti návrhu citovanej smernice, aby sa vylúčili osoby, ktoré boli oprávnené na jednu z foriem doplnkovej ochrany (pozmeňujúci a doplňujúci návrh 19). Komisia preto návrh príslušne zmenila z dôvodu, že pojem osoba s postavením doplnkovej ochrany ešte nebol harmonizovaný: pozri pozmeňujúci návrh k smernici Rady o zlúčení rodiny [KOM(2000) 624 v konečnom znení].
(
12
)	Nemožno z toho však vyvodiť záver, že smernica 2003/86 členským štátom ukladá povinnosť nepriznať nárok na zlúčenie rodiny osobám požívajúcim dočasnú ochranu alebo osobám s postavením doplnkovej ochrany. Smernica Rady 2001/55/ES z 20. júla 2001 o minimálnych štandardoch na poskytovanie dočasnej ochrany v prípade hromadného prílevu vysídlených osôb a o opatreniach na podporu rovnováhy úsilia medzi členskými štátmi pri prijímaní takýchto osôb a znášaní z toho vyplývajúcich dôsledkov (Ú. v. ES L 212, 2001, s. 12; Mim. vyd. 19/004, s. 162) výslovne umožňuje osobám požívajúcim dočasnú ochranu, aby sa k nim pripojili ich rodinní príslušníci. V tomto zmysle pozri aj oznámenie Komisie Európskemu parlamentu a Rade o usmernení k uplatňovaniu smernice 2003/86/ES o práve na zlúčenie rodiny z 3. apríla 2014 [ďalej len „oznámenie Komisie o usmernení“ – COM(2014) 210 final, bod 6.2, s. 25].
(
13
)	Tento prípad nie je ojedinelý. Podľa správy Komisie Európskemu Parlamentu a Rade z 8. októbra 2008 o uplatňovaní smernice 2003/86/ES o práve na zlúčenie rodiny [KOM(2008) 610 v konečnom znení, s. 5], Česká republika, Estónska republika, Francúzska republika, Luxemburské veľkovojvodstvo, Holandské kráľovstvo, Rakúska republika, Portugalská republika, Fínska republika a Švédske kráľovstvo túto smernicu napriek vyššie uvedenému vylúčeniu uplatňujú na osoby s postavením doplnkovej ochrany. V oznámení Komisie o usmernení (pozri bod 6.2, s. 25) Komisia členské štáty nabáda, aby prijali pravidlá, ktorými sa utečencom a príjemcom dočasnej alebo doplnkovej ochrany priznajú podobné práva, pokiaľ sa ich potreby na ochranu nelíšia.
(
14
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. októbra 1990, Dzodzi, (C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, bod 33); zo 7. júla 2011, Agafiţei a i. (C‑310/10, EU:C:2011:467, body 24 a 25), a z 21. decembra 2011, Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, bod 15).
(
15
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. októbra 1990, Dzodzi, (C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, bod 35); zo 16. marca 2006, Poseidon Chartering (C‑3/04, EU:C:2006:176, bod 15); z 28. októbra 2010, Volvo Car Germany (C‑203/09, EU:C:2010:647, bod 24); zo 7. júla 2011, Agafiţei a i. (C‑310/10, EU:C:2011:467, bod 26)_a z 21. decembra 2011, Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, bod 16).
(
16
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. marca 1995, Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85, bod 16); z 21. decembra 2011, Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, body 17 a 19); z 18. októbra 2012, Nolan (body 45 a 47) a z 19. októbra 2017, Solar Electric Martinique (C‑303/16, EU:C:2017:773, body 25 a 27).
(
17
)	Pozri v tomto zmysle uznesenie z 12. mája 2016, Sahyouni, (C‑281/15, EU:C:2016:343, body 27 a 29), a moje návrhy vo veci Solar Electric Martinique, (C‑303/16, EU:C:2017:507, bod 33).
(
18
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Nolan (body 53, 54 a 56).
(
19
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Nolan (bod 55).
(
20
)	Išlo o prípad vylúčenia z územnej pôsobnosti smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty, ale táto odlišnosť od vylúčenia z vecnej pôsobnosti v rozsudku Nolan nie je relevantná: pozri moje návrhy vo veci Solar Electric Martinique (C‑303/16, EU:C:2017:507, bod 49).
(
21
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
22
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
23
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2018, SGI a Valériane (C‑459/17 a C-460/17, EU:C:2012:17, body 27 a 28). Tento rozsudok sa podobne ako rozsudok Solar Electric Martinique týkal situácie vylúčenia z územnej pôsobnosti smernice o DPH.
(
24
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:C:2006:429, bod 52, ako aj citovanú judikatúru), a moje návrhy vo veci Noorzia, (C‑338/13, EU:C:2014:288, bod 20).
(
25
)	Pozri bod 7 vyššie.
(
26
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. marca 2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, bod 44), a moje návrhy vo veci Noorzia (C‑338/13, EU:C:2014:288, bod 22).
(
27
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:2006:429, body 57 a 58); z 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, bod 54) a zo 6. decembra 2012, O a i. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 76), ako aj článok 9 ods. 1 Dohovoru o právach dieťaťa.
(
28
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:2006:429, bod 57) a článok 10 ods. 1 Dohovoru o právach dieťaťa.
(
29
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:2006:429, bod 59), a zo 6. decembra 2012, O a i. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 79).
(
30
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. decembra 2012, O a i. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 80).
(
31
)	Prijatý a otvorený na podpis, ratifikáciu a schválenie Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov v rezolúcii 2200 A (XXI) zo 16. decembra 1966.
(
32
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:C:2006:429, body 35 až 38).
(
33
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. marca 2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, bod 43); zo 6. decembra 2012, O a. i. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 74); z 9. júla 2015, K a A (C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 50), a moje návrhy vo veci Noorzia (C‑338/13, EU:C:2014:288, bod 25).
(
34
)	Pozri analogicky rozsudky zo 4. marca 2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, bod 48); z 9. júla 2015, K a A (body 58 a 59), a moje návrhy vo veci Noorzia (C‑338/13, EU:C:2014:288, bod 26), a vo veci Dogan (C‑138/13, EU:C:2014:287, bod 57).
(
35
)	Žiadosť o zlúčenie rodiny bola podaná štyri mesiace po získaní povolenia na pobyt na základe azylu.
(
36
)	Podľa vnútroštátneho súdu nemožno ospravedlniteľnosť zmeškania lehoty posudzovať s ohľadom na cieľ a dôvod existencie lehoty troch mesiacov, pretože v rámci tohto preskúmania nedochádza pri posúdení k žiadnemu zváženiu záujmov.
(
37
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP, 10. júla 2014, Mugenzi v. Francúzsko, sťažnosť č. 52701/09, CE:ECHR:2014:0710JUD005270109, § 54, kde ESĽP pripomína, že celistvosť rodiny je základným právom utečencov a že zlúčenie rodiny je základným predpokladom na to, aby sa osoby, ktoré ušli pred prenasledovaním, mohli vrátiť do normálneho života. Rovnako pripomína, že už rozhodol, že získanie takejto medzinárodnej ochrany predstavuje dôkaz o zraniteľnosti dotknutých osôb. Potreba, aby boli utečenci oprávnení na priaznivejší postup zlúčenia rodiny, než aký je vyhradený pre iných cudzincov, je uznaná na medzinárodnej a aj európskej úrovni, ako to vyplýva z mandátu Vysokého komisára OSN pre utečencov, ako aj z noriem uvedených v smernici 2003/86.
(
38
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci A a S (C‑550/16, EU:C:2017:824, bod 29).
(
39
)	Tieto články stanovujú výnimky z článkov 4, 5, 7 a 8 smernice 2003/86.
(
40
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
41
)	Odôvodnenia 4 a 8 smernice 2003/86.
(
42
)	Pozri v tomto zmysle Zelenú knihu o práve na zlúčenie rodiny štátnych príslušníkov tretích krajín žijúcich na území Európskej únie (Smernica 2003/86/ES) (KOM (2011)735 v konečnom znení), bod 4.2. „Ďalšie otázky súvisiace s azylom“, s. 7.
(
43
)	Pozri bod 45 vyššie.
(
44
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:2006:429, bod 105), a z 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, bod 34).
(
45
)	Pozri v tomto zmysle Zelenú knihu o práve na zlúčenie rodiny štátnych príslušníkov tretích krajín žijúcich na území Európskej únie (Smernica 2003/86/ES) (KOM (2011)735 v konečnom znení), bod 5.5, s. 9.
(
46
)	Pozri článok 5 ods. 5 smernice 2003/86.
(
47
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:C:2006:429, bod 64).
(
48
)	Pozri v tomto zmysle oznámenie Komisie o usmernení, bod 7 „[Hlavné] zásady“ a bod 7.4 „Individuálne posúdenie“, s. 29.
(
49
)	Článok 17 smernice 2003/86.
(
50
)	Utečenci totiž čelia napríklad pretrhnutiu kontaktov alebo ťažkostiam pri udržiavaní kontaktov so svojimi rodinnými príslušníkmi, ktorí zostali v krajine pôvodu, a taktiež môžu mať problémy s vyhľadaním svojich rodinných príslušníkov a/alebo nemusia ani vedieť, či sú ešte nažive. V tak krátkej lehote po udelení povolenia na pobyt na základe azylu môže byť komplikované zorganizovať premiestnenie ich rodinných príslušníkov, ktorí sa majú dostaviť na veľvyslanectvo alebo konzulát, alebo zhromaždiť dokumenty potrebné pre žiadosť o zlúčenie rodiny [pozri v tomto zmysle Zelenú knihu o práve na zlúčenie rodiny štátnych príslušníkov tretích krajín žijúcich na území Európskej únie (Smernica 2003/86/ES) (KOM (2011)735 v konečnom znení), bod 5.5, s. 9].
(
51
)	Pozri v tomto zmysle oznámenie Komisie o usmernení, bod 7.1 „Dostupnosť informácií“, s. 26.
Navyše osoba oprávnená na zlúčenie rodiny nemusí mať k dispozícii všetky prostriedky na to, aby sa zorientovala v postupoch správneho konania a neovláda všetky jazykové nuansy jej hostiteľskej krajiny a fungovanie vnútroštátnych právnych orgánov.
(
52
)	Pozri v tomto zmysle moje návrhy vo veci Dogan (C‑138/13, EU:C:2014:287, bod 57).
(
53
)	Pozri analogicky rozsudky z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:C:2006:429, body 62 až 64), a zo 6. decembra 2012, O a i. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 81).