TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) NUTARTIS
2011 m. birželio 24 d.(*)
„Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa − Laisvas kapitalo judėjimas – EEE susitarimo 40 straipsnis ir XII priedas − Forarlbergo žemėje (Austrija) esantis nepagrindinis gyvenamasis būstas, kurį ketina įsigyti Lichtenšteino Kunigaikštystės pilietis – Išankstinio leidimo procedūra − Leistinumas“
Byloje C‑476/10
dėl Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg (Austrija) 2010 m. rugsėjo 22 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. spalio 1 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, kurią pradėjo
projektart Errichtungsgesellschaft mbH,
Eva Maria Pepic,
Herbert Hilbe,
TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Schiemann, teisėjai L. Bay Larsen ir A. Prechal (pranešėja),
generalinė advokatė J. Kokott,
kancleris A. Calot Escobar,
Teisingumo Teismas, pagal savo Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą nutaręs spręsti klausimą motyvuota nutartimi,
susipažinęs su generalinės advokatės nuomone,
priima šią
Nutartį
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3; toliau – EEE susitarimas) 40 straipsnio išaiškinimu.
2        Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant bylą tarp projektart Errichtungsgesellschaft mbH (toliau – projektart), E. M. Pepic, H. Hilbe ir Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlberg (Austrija) (Forarlbergo žemės komisija, atsakinga už nekilnojamojo turto įsigijimą), kai ši atsisakė leisti E. M. Pepic ir H. Hilbe įsigyti butą iš projektart, nes nebuvo įvykdyti užsieniečiams Forarlbergo žemės teisės aktuose numatyti reikalavimai nepagrindiniam gyvenamajam būstui įsigyti.
Teisinis pagrindas
EEE susitarimas
3        EEE susitarimo 40 straipsnyje nustatyta:
„Pagal šio Susitarimo nuostatas Susitariančiosios Šalys tarpusavyje netaiko jokių kapitalo, priklausančio [Europos bendrijos] valstybėse narėse ar [Europos laisvosios prekybos asociacijos (ELPA)] valstybėse gyvenantiems asmenims, judėjimo apribojimų, taip pat nediskriminuoja dėl šalių pilietybės ar gyvenamosios vietos arba dėl vietos, kurioje kapitalas yra investuotas. Šiam straipsniui įgyvendinti reikalingos nuostatos pateikiamos XII priede.“
4        EEE susitarimo XII priede „Laisvas kapitalo judėjimas“ daroma nuoroda į 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvą 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio [šis straipsnis panaikintas Amsterdamo sutartimi] įgyvendinimo (OL L 178, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t., p. 10).
5        Pagal šį XII priedą:
„<...>
Šios direktyvos [88/361] nuostatos šio Susitarimo tikslais adaptuojamos taip:
<...>
e)      pereinamaisiais laikotarpiais ELPA valstybės netaiko valstybių narių bendrovių ar piliečių arba kitų ELPA valstybių naujoms ir esamoms investicijoms mažiau palankaus režimo nei tas, kuris taikomas pagal teisės aktus, kurie galioja Susitarimo pasirašymo dieną, nepažeidžiant ELPA valstybių teisės priimti teisės aktus, kurie atitinka Susitarimą ir pirmiausia nuostatas dėl antrosios gyvenamosios vietos pirkimo, kurios savo poveikiu atitinka Bendrijoje patvirtintus teisės aktus pagal direktyvos 6 straipsnio 4 dalį;
<...>“
Direktyva 88/361
6        Pagal Direktyvos 88/361 1 straipsnio 1 dalį kapitalo judėjimai skirstomi pagal I priede pateiktą nomenklatūrą.
7        Iš šio priedo matyti, kad kapitalo judėjimo sąvoka, be kita ko, apima sandorius, kuriais nerezidentai investuoja į nekilnojamąjį turtą valstybės narės teritorijoje.
8        Šios direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Antrinių gyvenamųjų patalpų pirkimus reguliuojančios nacionalinės teisės normos gali būti taikomos tol, kol [Europos Sąjungos] Taryba, vadovaudamasi [EEB] Sutarties 69 straipsniu [vėliau – EB sutarties 69 straipsnis, kuris buvo panaikintas Amsterdamo sutartimi], priims kitas šią sritį reguliuojančias nuostatas. Ši nuostata neturi įtakos kitų Bendrijos teisės nuostatų taikymui.“
Nacionalinės teisės aktai
9        LGBl. 19/2009 paskelbtos redakcijos Forarlbergo žemės Įstatymo dėl nekilnojamojo turto įsigijimo (Grundverkehrsgesetz, LGBl. 42/2004, toliau – GVG) 2 straipsnio 7 dalyje numatyta:
„Įsigijimas ketinant atostogauti – tai įsigijimas ketinant pasistatyti ar naudoti atostogų būstą <...> arba šiuo tikslu perleisti jį tretiesiems asmenims.“
10      GVG 3 straipsnyje numatyta:
„1. Kiek tai išplaukia iš Sąjungos teisės ir nepažeidžiant šio straipsnio 2 dalies, taisyklės dėl užsieniečių vykdomo nekilnojamojo turto įsigijimo netaikomos:
a)      asmenims, kurie naudojasi darbuotojų judėjimo laisve;
b)      asmenims ir įmonėms, kurie naudojasi įsisteigimo laisve;
c)      asmenims ir įmonėms, kurie naudojasi laisve teikti paslaugas;
d)      asmenims, kurie naudojasi teise gyventi šalyje;
e)      asmenims ir įmonėms, kurie naudojasi laisvo kapitalo judėjimo teise, jeigu jie gyvena ar turi buveinę Europos Sąjungos valstybės narės arba [EEE] susitarimo taikymo teritorijoje.
2. Kai įsigyjama ketinant atostogauti, iš EEE susitarimo nuostatų dėl laisvo kapitalo judėjimo neišplaukia jokia taisyklių, reguliuojančių nekilnojamojo turto įsigijimą, kai jį ketina įsigyti užsieniečiai, išimtis.
3.      Jei remiantis tarptautiniais įsipareigojimais tam tikri asmenys turi būti traktuojami kaip piliečiai, taisyklės dėl nekilnojamojo turto įsigijimo, kai jį ketina įsigyti užsieniečiai, netaikomos.
<...>“
11      GVG 7 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:
„Užsieniečiams įsigyjant šias teises turi būti gautas nekilnojamojo turto įsigijimo klausimais kompetentingos institucijos leidimas:
a)      nuosavybės teisę į žemės sklypą ar pastatą, kaip tai suprantama pagal Bendrojo civilinio kodekso [Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch] 435 straipsnį;
<...>“
12      GVG 8 straipsnis išdėstytas taip:
„1.      Įsigyti nuosavybės teisę leidžiama tik:
<...>
b)      jei nedaroma įtaka valstybės politiniams interesams ir
c)      jei užsienietis turi kultūrinių, ekonominių ar socialinių interesų įsigyti šią teisę.
2.      1 dalis netaikoma, jei tai prieštarauja tarptautiniams įsipareigojimams.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
13      Lichtenšteino Kunigaikštystės piliečiai ir joje gyvenantys E. M. Pepic ir H. Hilbe ketina pirkti iš projektart butą, kuris yra Lochau, Forarlbergo žemėje, esančio daugiabučio statybos projekto dalis.
14      Suinteresuotieji asmenys ketina naudoti šį butą kaip nepagrindinį gyvenamąjį būstą, o vėliau, maždaug po 10 metų, kai išeis į pensiją, – šį butą paversti pagrindine gyvenamąja vieta.
15      2010 m. kovo 23 d. Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlberg atsisakė E. M. Pepic ir H. Hilbe išduoti pagal GVG 7 straipsnio 1 dalį reikalaujamą leidimą šiam butui įsigyti.
16      E. M. Pepic, H. Hilbe ir projektart apskundė šį sprendimą Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg.
17      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šiuo atveju reikia taikyti GVG 3 straipsnio 2 dalį, nes atostogų būstą įsigyja užsieniečiai. Todėl, anot šio teismo, šio įsigijimo atveju reikia gauti išankstinį leidimą pagal GVG 7 straipsnio 1 dalies a punktą.
18      Taigi pagrindinės bylos baigtis iš esmės priklausys nuo atsakymo į klausimą, ar GVG 3 straipsnio 2 dalis, kuri yra pagrįsta Direktyvos 88/361 6 straipsnio 4 dalimi, suderinama su EEE susitarimu.
19      Šiuo atžvilgiu kyla klausimas, ar Direktyvos 88/361 6 straipsnio 4 dalis, kurios nuostatomis siekiama įgyvendinti EEB sutarties 67 straipsnį, taip pat turi būti taikoma ELPA valstybės, kuri yra EEE susitarimo šalis (šiuo atveju – Lichtenšteino Kunigaikštystės), piliečiui įsigyjant nepagrindinį gyvenamąjį būstą, esantį Sąjungos valstybėje narėje.
20      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, pirma, kad, kiek tai susiję su Sąjungos vidaus santykiais, nuo EEB sutarties 67 straipsnio buvo iš esmės nukrypta vėliau EB sutarties 73b straipsnio 1 dalyje (vėliau – EB 56 straipsnio 1 dalis) įtvirtinta nuostata, tačiau, kiek tai susiję su Europos ekonomine erdve (toliau – EEE), Direktyva 88/361 oficialiai nebuvo panaikinta ir iš esmės nebuvo pakeista, dėl to ji tebėra EEE susitarimo dalis. Darytina išvada, kad EEE atžvilgiu vis dar galioja teisinė padėtis pagal EEB sutarties 67 straipsnį.
21      Šis teismas primena, antra, kad 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Ospelt ir Schlössle Weissenberg (C‑452/01, Rink. p. I‑9743) 31 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog nuo 1995 m. gegužės 1 d., EEE susitarimo įsigaliojimo Lichtenšteino Kunigaikštystės atžvilgiu momento, srityse, kuriose taikomas šis susitarimas, valstybės narės šios ELPA valstybės atžvilgiu nebegali remtis EB sutarties 73c straipsniu (vėliau – EB 57 straipsnis).
22      Kadangi šis sprendimas buvo susijęs tik su žemės ūkio paskirties nekilnojamojo turto perleidimu, klausimas, ar ši teismo praktika yra taikytina tik šiai sričiai, ar, atvirkščiai, ji yra bendros apimties, nebuvo aiškiai išaiškintas.
23      Šiomis aplinkybėmis Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar <...> Direktyvos 88/361 <...> 6 straipsnio 4 dalis, pagal kurią toliau gali būti paliktos galioti nepagrindinio gyvenamojo būsto įsigijimą reguliuojančios nacionalinės teisės normos, turi būti toliau taikoma EEE priklausančios Lichtenšteino Kunigaikštystės piliečiui įsigyjant Europos Sąjungos valstybėje esantį nepagrindinį gyvenamąjį būstą?
2.      Ar nacionalinės teisės norma, pagal kurią remiantis Direktyvos 88/361 6 straipsnio 4 dalimi Lichtenšteino Kunigaikštystės piliečiui draudžiama įsigyti Europos Sąjungos valstybėje esantį nepagrindinį gyvenamąjį būstą, prieštarauja [EEE susitarimo] nuostatoms dėl laisvo kapitalo judėjimo, ir dėl to nacionalinė institucija turi netaikyti tokios nacionalinės teisės normos?“
Dėl prejudicinių klausimų
24      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, jei atsakymą į klausimą, dėl kurio pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, galima aiškiai nustatyti iš teismo praktikos, Teismas, susipažinęs su generalinio advokato nuomone, gali spręsti klausimą motyvuota nutartimi, kurioje nurodoma atitinkama teismo praktika.
25      Teisingumo Teismas mano, jog toks atvejis yra šioje byloje.
26      Dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EEE susitarimo 40 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį remiantis Direktyvos 88/361 6 straipsnio 4 dalimi Lichtenšteino Kunigaikštystės piliečiui draudžiama įsigyti nepagrindinį gyvenamąjį būstą Sąjungos valstybėje narėje, ir dėl to nacionalinė institucija turi jo netaikyti.
27      EEE susitarimo 40 straipsnyje numatyta, kad šiam straipsniui įgyvendinti reikalingos nuostatos pateikiamos šio susitarimo XII priede. Šiame XII priede nurodoma, kad Direktyva 88/361 ir jos I priedas taikomi EEE.
28      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kadangi SESV 63 straipsnio 1 dalyje vartojama „kapitalo judėjimo“ sąvoka ESV sutartyje nėra apibrėžta, Direktyvos 88/361 I priede esanti nomenklatūra yra rekomendacinio pobūdžio, nors ir buvo priimta remiantis EEB sutarties 69 straipsniu ir 70 straipsnio 1 dalimi (EEB sutarties 67–73 straipsniai buvo pakeisti EB sutarties 73b–73g straipsniais, o šie tapo EB 56–EB 60 straipsniais), turint omenyje, kad, remiantis šio priedo įžanginės dalies trečia pastraipa, jame pateikiamoje nomenklatūroje išsamiai neišvardijami visi kapitalo judėjimo atvejai, patenkantys į šią sąvoką (žr., be kita ko, 2011 m. kovo 31 d. Sprendimo Schröder, C‑450/09, Rink. p. I‑0000, 25 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
29      Iš šios nomenklatūros matyti, kad kapitalo judėjimas apima sandorius, pagal kuriuos nerezidentai investuoja į nekilnojamąjį turtą valstybės narės teritorijoje (žr., be kita ko, 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rink. p. I‑8203, 23 punktą).
30      Neginčytina, kad Lichtenšteino Kunigaikštystės piliečiai E. M. Pepic ir H. Hilbe, gyvenantys šioje valstybėje, nori investuoti į nekilnojamąjį turtą Austrijoje, t. y. nusipirkti butą.
31      Tokia tarptautinė investicija yra kapitalo judėjimas, kaip jis suprantamas pagal minėtą nomenklatūrą (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 28 d. Sprendimo Établissements Rimbaud, C‑72/09, Rink. p. I‑0000, 18 punktą).
32      Todėl EEE susitarimo 40 straipsnio ir XII priedo nuostatos yra taikomos ginčui, susijusiam, kaip pagrindinėje byloje, su sandoriu tarp valstybių, šio susitarimo šalių, nacionalinių subjektų. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas, gavęs valstybės narės teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą, gali aiškinti šio susitarimo, kuris yra Sąjungos teisinės sistemos dalis, galią minėtoje valstybėje narėje (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Établissements Rimbaud 19 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
33      Viena pagrindinių EEE susitarimo užduočių yra kiek įmanoma visapusiškai užtikrinti laisvą prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimą visoje EEE, kad Sąjungos teritorijoje sukurta bendroji rinka būtų išplėsta į ELPA valstybes. Šiuo tikslu keliomis minėto susitarimo nuostatomis siekiama užtikrinti kuo vienodesnį jo aiškinimą visoje EEE. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi prižiūrėti, kad EEE susitarimo nuostatos, iš esmės identiškos ESV sutarties nuostatoms, būtų vienodai aiškinamos valstybėse narėse (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Établissements Rimbaud 20 punktą).
34      Iš EEE susitarimo 40 straipsnio nuostatų matyti, kad kapitalo judėjimo apribojimus ir diskriminaciją draudžiančios taisyklės, kiek tai susiję su santykiais tarp valstybių EEE susitarimo šalių, ar jos būtų Sąjungos, ar ELPA narės, yra identiškos taisyklėms, kurios nustatytos Sąjungos teisėje santykiams tarp valstybių narių (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Établissements Rimbaud 21 punktą).
35      Darytina išvada, kad nors laisvo kapitalo judėjimo tarp EEE susitarimo šalimis esančių valstybių nacionalinių subjektų apribojimai turi būti vertinami atsižvelgiant į minėto susitarimo 40 straipsnį ir XII priedą, šios nuostatos turi tokią pačią teisinę galią kaip ir SESV 63 straipsnio nuostatos (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Établissements Rimbaud 22 punktą).
36      Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad taisyklių, susijusių su laisvu kapitalo judėjimu EEE, vienodo taikymo tikslui, kuris buvo primintas šios nutarties 33 punkte, prieštarautų tai, jei valstybė, kaip antai Austrijos Respublika, kuri yra šio 1994 m. sausio 1 d. įsigaliojusio susitarimo šalis, 1995 m. sausio 1 d. įstojusi į Sąjungą, galėtų, remdamasi SESV 64 straipsniu, palikti galioti teisės aktus, kuriais ribojama ši laisvė kitos valstybės, šio susitarimo šalies, atžvilgiu (žr. minėto Sprendimo Ospelt ir Schlössle Weissenberg 30 punktą).
37      Iš tiesų šiuo atžvilgiu ELPA valstybės, EEE susitarimo šalys, turi būti atskirtos nuo kitų valstybių, kaip antai Šveicarijos Konfederacija, kuri nepasirašė ekonomiškai integruoto vieneto su vientisa rinka, pagrįsta bendromis taisyklėmis tarp narių, projekto, bet pasirinko dvišalių susitarimų su Sąjunga ir jos valstybėmis narėmis konkrečiose srityse būdą (žr. 2010 m. vasario 11 d. Sprendimo Fokus Invest, C‑541/08, Rink. p. I‑0000, 27 punktą).
38      Taigi nuo 1995 m. gegužės 1 d., dienos, kai Lichtenšteino Kunigaikštystės atžvilgiu įsigaliojo EEE susitarimas, srityse, kurias reguliuoja šis susitarimas, valstybės narės nebegali remtis SESV 64 straipsniu Lichtenšteino Kunigaikštystės atžvilgiu (žr. minėto Sprendimo Ospelt ir Schlössle Weissenberg 31 punktą).
39      Taip pat darytina išvada, kad nuo šios dienos ir tose pačiose srityse valstybės narės gali palikti galioti teisės aktus, kuriais ribojamas laisvas kapitalo judėjimas, ir jais remtis Lichtenšteino Kunigaikštystės atžvilgiu, tik jei pagal Sąjungos teisę šie teisės aktai gali būti taikomi kitų Sąjungos valstybių narių atžvilgiu.
40      Taip yra su nepagrindinio gyvenamojo būsto sritimi susijusių nacionalinės teisės aktų, kurie gali būti palikti galioti pagal Sąjungos pirminės teisės normas dėl šio būsto, kaip antai pagal tam tikrų valstybių narių stojimo į Sąjungą sutartyse esančias pereinamojo laikotarpio nuostatas, atveju.
41      Taigi reikia konstatuoti, kad nesant tokių pirminės teisės nuostatų, kurios galėtų būti taikomos nagrinėjamam atvejui, nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, jeigu jis turėjo būti taikomas tam, kad būtų uždrausta valstybės narės piliečiams įsigyti nepagrindinį gyvenamąjį būstą kitoje valstybėje narėje vien dėl to, kad jie nėra pastarosios valstybės piliečiai, yra diskriminacinis pilietybės pagrindu, ir tai akivaizdžiai prieštarauja SESV 63 straipsniui.
42      Be to, santykiuose tarp Sąjungos valstybių narių toks teisės aktas negali būti paremtas Direktyvos 88/361 6 straipsnio 4 dalimi.
43      Iš tiesų, kaip buvo priminta šios nutarties 28 punkte, Direktyvos 88/361 I priede esanti laisvo kapitalo judėjimo nomenklatūra yra rekomendacinio pobūdžio, kuris jai buvo priskirtas siekiant apibrėžti kapitalo judėjimo sąvoką.
44      Direktyvos 88/361 6 straipsnio 4 dalis neturi jokios teisinės reikšmės Sąjungos teisinėje sistemoje, nes ši nuostata yra pereinamojo laikotarpio nuostata, kuria remiantis galima palikti galioti esančias nacionalinės teisės nuostatas, kuriomis reguliuojamas nepagrindinio gyvenamojo būsto pirkimas, laukiant, kol Taryba priims kitas nuostatas šioje srityje pagal EEB sutarties 69 straipsnį.
45      Tačiau įsigaliojus Mastrichto sutarčiai ši nuostata buvo panaikinta ir kapitalo judėjimo liberalizacija tarp valstybių narių šioje srityje laipsniškai įgyvendinta Sąjungos pirminės teisės nuostatomis.
46      Todėl, atsižvelgiant į šios nutarties 39 punkte esančius svarstymus, Direktyvos 88/361 6 straipsnio 4 dalimi taip pat negalima remtis siekiant pateisinti nacionalinės teisės aktą, kuriame įtvirtintas laisvo kapitalo judėjimo apribojimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, Lichtenšteino Kunigaikštystės piliečių atžvilgiu.
47      Darytina išvada, kad EEE susitarimo 40 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas toks nacionalinis teisės aktas.
48      Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad kiekvienas nacionalinis teismas, kuris kaip valstybės narės institucija sprendžia jo jurisdikcijai priklausančią bylą, vadovaudamasis ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintu bendradarbiavimo principu, privalo visapusiškai taikyti tiesiogiai taikytiną Sąjungos teisę ir apsaugoti teises, kurias ji suteikia privatiems asmenims, atitinkamai netaikydamas jokios nacionalinės teisės nuostatos, galinčios prieštarauti Sąjungos teisei, nesvarbu, ar ji priimta anksčiau, ar vėliau už Sąjungos teisės nuostatą (žr., be kita ko, 2010 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Winner Wetten, C‑409/06, Rink. p. I‑0000, 55 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
49      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, kaip jau nurodyta šios nutarties 32 punkte, EEE susitarimas yra Sąjungos teisinės sistemos dalis.
50      Teisingumo Teismas taip pat ne kartą yra nusprendęs, kad Sąjungos teisės viršenybės, kaip tai nurodyta šios nutarties 48 punkte, privalo laikytis visos administracijos institucijos (žr., be kita ko, 2010 m. sausio 12 d. Sprendimo Petersen, C‑341/08, Rink. p. I‑0000, 80 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Ši pareiga taikoma ir tokiai administracinei institucijai, kaip antai Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlberg.
51      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad EEE susitarimo 40 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriuo, remiantis Direktyvos 88/361 6 straipsnio 4 dalimi, draudžiama Lichtenšteino Kunigaikštystės piliečiui įsigyti Sąjungos valstybėje narėje nepagrindinį gyvenamąjį būstą, ir dėl to nacionalinė institucija turi šio nacionalinės teisės akto netaikyti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
52      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 40 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriuo, remiantis 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/36/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio [šis straipsnis panaikintas Amsterdamo sutartimi] įgyvendinimo 6 straipsnio 4 dalimi, draudžiama Lichtenšteino Kunigaikštystės piliečiui įsigyti Sąjungos valstybėje narėje nepagrindinį gyvenamąjį būstą, ir dėl to nacionalinė institucija turi šio nacionalinės teisės akto netaikyti.
Parašai.
* Proceso kalba: vokiečių.