Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
ATHANASIOS RANTOS IŠVADA,
pateikta 2026 m. gegužės 21 d.(1)
Byla C‑730/23
Lenkijos Respublika
prieš
Vokietijos Federacinę Respubliką
„ Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – SESV 259 straipsnis – Reglamentas (EB) Nr. 1013/2006 – Atliekų vežimas – 24 straipsnio 2 dalis – Išsiuntimo kompetentingos institucijos vykdomas neteisėtai vežamų atliekų atsiėmimas – Vokietijos Federacinės Respublikos atsisakymas per 30 dienų užtikrinti atliekų, vežamų iš Vokietijos į Lenkiją, atsiėmimą – 28 straipsnis – Nesutarimai klasifikavimo klausimais – Pareiga nagrinėjamas atliekas laikyti šio reglamento IV priede nurodytomis atliekomis – ESS 4 straipsnio 3 dalis – Lojalaus bendradarbiavimo principas “
I.      Įvadas
1.        Savo ieškiniu Lenkijos Respublika, kuriai iš dalies pritaria Europos Komisija, Teisingumo Teismo prašo konstatuoti, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė jai tenkančių pareigų pagal Sąjungos teisę, visų pirma pagal Reglamentą (EB) Nr. 1013/2006(2), taip pat pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį, atsižvelgiant į kelis atliekų vežimus iš Vokietijos į šešias Lenkijoje esančias vietoves.
2.        Pagrindinis šioje byloje nagrinėjamas klausimas yra laisvo administravimo ir laisvo įrodymų vertinimo principų taikymas pagal šį reglamentą, nagrinėjant vieną iš nedaugelio valstybės narės pareikštų ieškinių dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
II.      Teisinis pagrindas
3.        Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio „Neteisėtai vežamų atliekų atsiėmimas“ 1 ir 3 dalyse nustatyta:
„1.      Kai kompetentinga institucija nustato, kad atliekos vežamos neteisėtai, ji nedelsdama apie tai praneša kitoms atitinkamoms kompetentingoms institucijoms.
2.      Jei už neteisėtą vežimą atsako pranešėjas, išsiuntimo kompetentinga institucija užtikrina, kad šias atliekas:
a)      atsiimtų pranešėjas de facto; arba, jei nebuvo pateikta jokio pranešimo;
b)      atsiimtų pranešėjas de jure, arba, jei tai neįvykdoma;
c)      atsiimtų išsiuntimo kompetentinga institucija arba jos vardu fizinis ar juridinis asmuo; arba, jei tai neįvykdoma;
d)      išsiuntimo kompetentinga institucija pati arba fizinis ar juridinis asmuo jos vardu alternatyviu būdu naudotų ar pašalintų paskirties arba išsiuntimo šalyje; arba, jei tai neįvykdoma;
e)      išsiuntimo kompetentinga institucija pati arba fizinis ar juridinis asmuo jos vardu alternatyviu būdu naudotų arba pašalintų kitoje šalyje, jeigu visos atitinkamos kompetentingos institucijos tam pritaria.
Šis atsiėmimas, naudojimas ar šalinimas įvykdomas per 30 dienų arba per tokį kitą laikotarpį, dėl kurio atitinkamos kompetentingos institucijos gali tarpusavyje sutarti, po to, kai išsiuntimo kompetentinga institucija sužino, arba paskirties ar tranzito kompetentinga institucija jai raštu praneša, apie neteisėtą vežimą ir informuoja apie jo priežastį (-is). Šio pranešimo priežastis gali būti, inter alia, kitų kompetentingų institucijų paskirties ar tranzito kompetentingai institucijai suteikta informacija.
<...>
3.      Jei už neteisėtą vežimą atsako gavėjas, paskirties kompetentinga institucija užtikrina, kad šias atliekas naudotų ar šalintų aplinkai saugiu būdu:
a)      gavėjas; arba, jei tai neįvykdoma;
b)      pati kompetentinga institucija arba jos vardu fizinis ar juridinis asmuo.
<...>“
4.        To reglamento 28 straipsnio „Nesutarimai klasifikavimo klausimais“ 2 dalyje numatyta:
„Jei išsiuntimo ir paskirties kompetentingos institucijos negali sutarti dėl III, IIIA, IIIB ar IV prieduose išvardytų atliekų, apie kurias pranešta, klasifikavimo, laikoma, kad šios atliekos išvardytos IV priede.“
III.      Ginčo aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
5.        Laikotarpiu nuo 2015 m. iki 2019 m. Lenkijos valdžios institucijos nustatė, kad buvo atliekų, kurias jos laikė „neteisėtu atliekų vežimu“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1013/2006 2 straipsnio 35 punktą, iš Vokietijos į šešias Lenkijoje esančias vietoves, t. y. vietovę Nr. 1 (Tuplicė), vietovę Nr. 2 (Stary Jawor), vietovę Nr. 3 (Sobolevas), vietovę Nr. 4 (Glivicė), vietovę Nr. 5 (Sarbia) ir vietovę Nr. 6 (Bzowo).
6.        Lenkijos valdžios institucijoms kreipusis į Vokietijos valdžios institucijas su prašymais atsiimti minėtas atliekas, tačiau negavus jokio atsakymo, 2023 m. liepos 26 d. Lenkijos Respublika pateikė skundą Komisijai pagal SESV 259 straipsnio antrą pastraipą, prašydama pateikti pagrįstą nuomonę, nes Vokietijos Federacinė Respublika, atsisakiusi atsiimti tas atliekas, pažeidė Sąjungos teisę(3).
7.        Išnagrinėjusi Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktas rašytines pastabas ir išklausiusi ją bei Lenkijos Respubliką Komisija 2023 m. spalio 18 d. pateikė pagrįstą nuomonę, joje:
–        pirma, nusprendė, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė savo pareigos per 30 dienų atsiimti atliekas, kurios buvo neteisėtai pervežtos į vietovę Nr. 1(4), ir neįvykdė savo pareigų, susijusių su prie 17 08 02 kategorijos priskiriamų atliekų naudojimu, kalbant apie dviejų Vokietijos įmonių organizuotą vežimą į vietovę Nr. 2(5),
–        antra, padarė išvadą, kad negali nustatyti Sąjungos teisės pažeidimo dėl kitų priekaištų, susijusių su vietovėmis Nr. 2–6, ir,
–        trečia, atmetė priekaištus dėl Reglamento Nr. 1013/2006 28 straipsnio 2 dalies ir ESS 4 straipsnio 3 dalies pažeidimo.
IV.      Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
8.        2023 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo šį Lenkijos Respublikos ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 259 straipsnį. Ji Teisingumo Teismo prašo konstatuoti, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė jai pagal Sąjungos teisę tenkančius įsipareigojimus dėl neteisėto atliekų vežimo į Lenkiją, ir priteisti iš tos valstybės narės bylinėjimosi išlaidas.
9.        2024 m. balandžio 18 d. sprendimu Komisijai leista įstoti į bylą palaikyti Lenkijos Respublikos reikalavimų(6).
10.      Vokietijos Federacinė Respublika Teisingumo Teismo prašo atmesti ieškinį ir priteisti iš Lenkijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
V.      Analizė
11.      Lenkijos Respublika Vokietijos Federacinei Respublikai pareiškė tris priekaištus, grindžiamus tuo, kad pastaroji, pirma, pažeidė savo pareigą atsiimti neteisėtai vežtas atliekas pagal Reglamentą Nr. 1013/2006(7), antra, pažeidė savo pareigą tvarkyti tas atliekas kaip to reglamento IV priede nurodytas atliekas(8) ir, trečia, pažeidė lojalaus bendradarbiavimo pareigą, nes nesiėmė priemonių išsiaiškinti faktines aplinkybes, susijusias su neteisėtu atliekų vežimu(9).
A.      Dėl pirmojo priekaišto, grindžiamo pareigos atsiimti neteisėtai vežtas atliekas pažeidimu
1.      Pirminės pastabos
12.      Pareikšdama pirmąjį priekaištą Lenkijos Respublika iš esmės teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė jai pagal Reglamentą Nr. 1013/2006 tenkančių pareigų, nes neatsiėmė atitinkamų atliekų(10).
13.      Šiuo klausimu pirmiausia norėčiau pabrėžti, kad, remiantis SESV 191 straipsnio 2 dalimi, Europos Sąjungos aplinkos politika siekiama aukšto apsaugos lygio, atsižvelgiant į skirtingų Sąjungos regionų būklės įvairovę. Ši politika yra grindžiama atsargumo principu bei principais, pagal kuriuos reikia imtis prevencinių veiksmų, kad žala aplinkai pirmiausia turėtų būti atitaisoma ten, kur yra jos šaltinis, ir kad žalą atlygina teršėjas(11). Mano nuomone, iš šių principų matyti, kad įmonėms, kuriose susidaro atliekos, tenka didesnė atsakomybė, kai vykdo atliekų vežimą už valstybės narės, kurioje jos susidarė, ribų.
14.      Tuo remiantis, Reglamentu Nr. 1013/2006 siekiama, be kita ko, atliekų tvarkymo aplinkai saugiu būdu tikslo, kaip apibrėžta jo 2 straipsnio 8 punkte(12), o tai taip pat reiškia, kaip matyti iš jo 2 straipsnio 34 punkto, kad vežamos tik naudoti ar šalinti skirtos atliekos(13).
15.      Šiame kontekste šio reglamento 3 straipsnio, kuriuo iš esmės reglamentuojamos vežimo procedūros, 1 dalyje numatyta „išankstinio rašytinio pranešimo ir leidimo procedūra“ šalinimo operacijoms skirtoms atliekoms ir daugelio kategorijų naudojimo atliekoms pervežti, o 2 dalyje – „informavimo procedūra“, kuri reglamentuojama minėto reglamento 18 straipsniu ir kurią, kalbant apie kitas vežamas atliekas (kurių kiekis viršija 20 kg), įtrauktas į „žaliąjį“ atliekų sąrašą(14), sudaro tik blanko užpildymas ir vežimą organizuojančio asmens ir gavėjo sutarties dėl atliekų naudojimo(15) sudarymas; šie dokumentai turi būti parengti laikantis to paties reglamento VII priede pateiktame blanke išdėstytų nurodymų (toliau – VII priedo blankas).
16.      Jei atliekos vežamos neteisėtai, kaip apibrėžta Reglamento Nr. 1013/2006 2 straipsnio 35 punkte(16), jo 24 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad, jei už neteisėtą vežimą atsako pranešėjas, išsiuntimo kompetentinga institucija turi užtikrinti, kad šios atliekos būtų atsiimtos iš esmės per 30 dienų arba per tokį kitą laikotarpį, kurį gali nustatyti atitinkamos kompetentingos institucijos, po to, kai išsiuntimo kompetentingos institucijos sužino arba joms buvo pranešta apie neteisėtą vežimą.
17.      Antra, norėčiau priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją vykstant procedūrai dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija turi įrodyti, kad nurodyti įsipareigojimai neįvykdyti, ir pateikti Teisingumo Teismui įrodymų, būtinų tam, kad šis galėtų tai patikrinti, ir Komisija negali remtis kokia nors prezumpcija(17). Tie patys principai taikomi, kai valstybė narė pareiškia ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kaip numatyta SESV 259 straipsnyje(18). Taigi, Lenkijos Respublikos pateiktus įrodymus svarbu nagrinėti atsižvelgiant į šias aplinkybes, taip pat vadovaujantis laisvo administravimo ir laisvo įrodymų vertinimo principais, įtvirtintais Teisingumo Teismo jurisprudencijoje(19).
18.      Šioje byloje iš Lenkijos Respublikos teiginių matyti, kad nagrinėjamos atliekos buvo pervežtos iš Vokietijos į Lenkiją taikant informavimo procedūrą, nesilaikant Atliekų pervežimo reglamente numatytų sąlygų tiek dėl atliekų, kurias galima vežti pagal šią procedūrą, kategorijos, tiek dėl leidimų, kuriuos turėjo už jų tvarkymą atsakingos įmonės. Kalbant apie vietovę Nr. 1, kadangi Vokietijos Federacinė Respublika pripažįsta neteisėto vežimo faktą, ginčas susijęs tik su tuo, ar ši valstybė narė pažeidė šių atliekų atsiėmimo terminą, o dėl vietovių Nr. 2–6 reikia ištirti, ar iš tikrųjų vyko įtariamas neteisėtas vežimas, priskirtinas atitinkamoms Vokietijos įmonėms. Toliau šioje išvadoje šiuos du atvejus nagrinėsiu atskirai.
2.      Dėl vietovės Nr. 1 (Tuplicė)
19.      Lenkijos Respublika Vokietijos Federacinei Respublikai priekaištauja dėl to, kad pastaroji pažeidė savo pareigą per 30 dienų atsiimti apie 20 000 tonų neteisėtai pervežtų cinko šlako atliekų(20).
20.      Šalys ir Komisija pripažįsta, kad atitinkamos atliekos buvo pervežtos neteisėtai(21), ir sutinka, kad šių atliekų atsiėmimo terminas baigėsi 2024 m. gruodžio mėn.(22).
21.      Pirmiausia manau, kad Vokietijos Federacinės Respublikos argumentus, kad ieškinys yra nepriimtinas arba neturi dalyko, reikia atmesti, nes atliekų atsiėmimo terminas tuo metu jau buvo praėjęs. Iš tiesų nagrinėjant tarpvalstybinį ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, grindžiamą SESV 259 straipsniu, įsipareigojimų nevykdymo buvimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės atsakovės padėtį, kokia ji buvo tuo metu, kai vyko išankstinis kreipimasis į Komisiją, kaip numatyta to straipsnio antroje pastraipoje(23). Nagrinėjamu atveju tą dieną atsiėmimo terminas jau buvo seniai pasibaigęs(24).
22.      Vokietijos Federacinė Respublika pirmiausia teigia, kad jos kompetentingų nacionalinių institucijų sprendimai, kuriais įmonei, išsiuntusiai atliekas, buvo nurodyta jas atsiimti, buvo apskųsti teismuose. Ji taip pat teigia, kad tokiam atliekų kiekiui atsiimti reikia kelių mėnesių dėl logistinių apribojimų ir būtinybės surengti viešųjų pirkimų procedūrą, atitinkančią Sąjungos taisykles. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatytas 30 dienų terminas neturėtų būti taikomas.
23.      Šiuo klausimu norėčiau pažymėti, kad šio reglamento 24 straipsnio 2 dalyje nenumatyta jokios išimties ar pagrindų, kuriais remiantis būtų galima nutraukti atitinkamą terminą, taip pat ir dėl atliekų kiekio, o vienintelė šiuo klausimu numatyta galimybė yra atitinkamoms kompetentingoms institucijoms nustatyti kitą terminą(25). Bet kuriuo atveju termino nesilaikymo, kai, kaip šiuo atveju, vėluojama beveik dešimt metų, negalima pateisinti nei logistinėmis priežastimis, nei tuo, kad dėl atliekų kiekio reikia surengti Sąjungos viešųjų pirkimų procedūrą(26).
24.      Antra, Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad vykstant ikiteisminei procedūrai šalys pagal Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalį susitarė dėl galimybės palaukti teismo proceso baigties prieš imantis atitinkamų atliekų atsiėmimo, tačiau Lenkijos valdžios institucijos su tuo nesutinka(27). Vokietijos Federacinė Respublika šiuo klausimu remiasi Lenkijos ir Vokietijos valdžios institucijų susirašinėjimu, kuriame pirmosios esą pritarė sprendimui palaukti, kol bus baigtas vykstantis teismo procesas, ir nereikalavo, kad pastarosios atsiimtų atliekas iki jo pabaigos(28).
25.      Mano nuomone, iš šio susirašinėjimo matyti, kad Lenkijos valdžios institucijos neketino nedelsdamos kreiptis į Teisingumo Teismą. Taigi, galima daryti išvadą, kad jos tam tikrą laiką laukė, kokia bus Vokietijoje vykstančio proceso eiga. Vis dėlto iš šio susirašinėjimo nėra akivaizdžiai matyti, ar šios institucijos sutiko laukti iki to proceso pabaigos. Be to, šalys neginčija, kad vėliausiai 2023 m. rugsėjo 20 d. klausymo Komisijoje metu Lenkijos valdžios institucijos aiškiai pareiškė, kad tokio susitarimo nebuvo. Taigi manau, kad susitarimo dėl galimybės palaukti teismo proceso baigties, kaip teigia Vokietijos Federacinė Respublika, buvimas nėra pakankamai teisiškai pagrįstas.
26.      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes pirmąjį priekaištą dėl vietovės Nr. 1 (Tuplicė) siūlau patenkinti.
3.      Dėl vietovių Nr. 2–6
27.      Kalbant apie vietoves Nr. 2–6, pažymėtina, kad Lenkijos Respublika Vokietijos Federacinei Respublikai priekaištauja pažeidus nuostatas dėl neteisėtai vežtų atliekų atsiėmimo(29), o pastaroji ginčija šį priekaištą, neigdama pačių neteisėtų vežimų, kuriuos galima priskirti atitinkamoms Vokietijos įmonėms, buvimą(30).
28.      Toliau šioje išvadoje panašias situacijas, susijusias, be kita ko, su vežamų atliekų kategorija, nagrinėsiu kartu.
a)      Dėl vietovės Nr. 2 (Stary Jawor) ir vietovės Nr. 3 (Sobolevas)
29.      Lenkijos Respublika teigia, kad 2018 m. balandžio–rugsėjo mėn. Lenkijos valdžios institucijos, atlikusios patikrinimus vietovėse Nr. 2 ir 3(31), rado atitinkamai 1 156 ir 1 039 tonų atliekų(32), kurias neteisėtai vežė(33) Vokietijos įmonės(34). Vietoj VII priedo blankuose nurodytų betono atliekų (17 01 01 kategorija(35)) (toliau – betono atliekos) tos įmonės, laikydamosi informavimo procedūros, vežė mišrias statybos atliekas, kurių sudėtyje buvo gipso (toliau – gipso atliekos)(36) ir kurios neįtrauktos į „žaliąjį“ sąrašą, taip pat skirtos naudojimo operacijoms, kurioms įmonės gavėjos irgi neturėjo reikiamų leidimų(37). Be to, tam tikrais atvejais atliekos, dėl kurių kilo ginčas, nors Vokietijos siunčiančiosios įmonės jas klasifikavo kaip gipso atliekas, vis dėlto buvo pervežtos Lenkijos įmonėms, neturinčioms leidimo jų naudoti(38).
30.      Šiuo klausimu man atrodo, kad atliekų, dėl kurių kilo ginčas, vežimo buvimo klausimą tikslinga atskirti nuo atitinkamų Vokietijos įmonių atsakomybės klausimo.
31.      Kalbant apie atliekų, dėl kurių kilo ginčas, vežimų (neteisėtų ar teisėtų) buvimą, pažymėtina, kad paskui reikės atskirti atliekų, klasifikuojamų kaip betono atliekos, vežimus nuo atliekų, klasifikuojamų kaip gipso atliekos, vežimų.
32.      Pirmiausia, šalys vieningai sutaria, kad daugumoje su tomis įmonėmis susijusių dokumentų – be kita ko, vežimo sutartyse ir VII priedo blankuose – nurodytas betono atliekų vežimas(39). Vis dėlto Lenkijos Respublika teigia, kad tie vežimai iš tikrųjų buvo slapti gipso atliekų vežimai, ir tai, jos nuomone, įrodo visų pirma Lenkijos valdžios institucijų atliktų patikrinimų rezultatai, kurių metu atitinkamose vietovėse buvo rasta gipso atliekų, taip pat betono atliekų arba abiejų rūšių atliekų kartu.
33.      Vis dėlto man atrodo, kad vien gipso atliekų radimas Lenkijos valdžios institucijų tikrintų įrenginių vietose, žinoma, yra požymis, kad į atitinkamą vietovę buvo vežtos kitos atliekos nei tos, su kuriomis tos vietovės turėjo leidimus atlikti naudojimo operacijas. Ši aplinkybė vis dėlto savaime neįrodo, kad tos atliekos iš tiesų ten atsirado vykdant ginčijamus vežimus. Iš tiesų tie vežimai vykdyti su VII priedo blankais ir kitais atitinkamais vežimo dokumentais, iš kurių matyti, kad atliekos, dėl kurių kilo ginčas, buvo išsiųstos ir priimtos kaip betono atliekos. Nėra jokių įrodymų, kad per minėtus vežimus būtų slapta vežamos kitų rūšių atliekos, juo labiau kad, kaip pripažįsta pati Lenkijos Respublika, minėtose vietovėse taip pat buvo rasta betono atliekų.
34.      Antra, šalys taip pat sutaria, kad tam tikrus atliekų vežimus atitinkamos įmonės klasifikavo kaip gipso atliekas.
35.      Kalbant apie vietovę Nr. 2, pirmiausia pažymėtina, kad tai yra vežimai tarp siunčiančiųjų Vokietijos įmonių ALBA Seehausen ir Altmärkische ir atliekas gavusios Lenkijos įmonės Bravet. Vis dėlto nėra nustatyta, kad dėl tų vežimų buvo pateiktas prašymas atsiimti atliekas. Dokumentuose, susijusiuose su Lenkijos Respublikos minėtais prašymais atsiimti atliekas, tokie vežimai nenurodyti(40).
36.      Antra, šalys sutaria, kad tarp siunčiančiosios Vokietijos įmonės Parentin ir atliekas gavusios Lenkijos įmonės Bravet buvo sudaryta sutartis dėl gipso atliekų vežimo. Vis dėlto nei atitinkamų šalių pasirašytuose VII priedo blankuose, nei kituose su jomis susijusiuose dokumentuose tokie vežimai neminimi. Vadinasi, įrodymų, kad ši sutartis buvo įvykdyta, nėra(41).
37.      Trečia, šalys taip pat pripažįsta, kad buvo atlikti atliekų, įregistruotų kaip gipso atliekos, vežimai, kuriuos vykdė siunčiančiosios Vokietijos įmonės Drekopf ir Recom į atliekas gavusios Lenkijos įmonės Bravet įrenginius. Vis dėlto remiantis Lenkijos Respublikos pateiktais įrodymais Lenkijos valdžios institucijos nepateikė prašymo atsiimti atliekas, nes tos atliekos vietovėje Nr. 2 buvo sumaišytos su kitomis atliekomis, todėl jos manė, kad nebebuvo įmanoma nustatyti, iš kurios įmonės tos atliekos buvo atvežtos(42).
38.      Kalbant apie vietovę Nr. 3, pažymėtina, kad atliekų, deklaruotų kaip gipso atliekos, vežimai buvo susiję su vežimais tarp siunčiančiosios Vokietijos įmonės Parentin ir atliekas gavusios Lenkijos įmonės PPH LWN, tačiau apie juos nebuvo užsiminta anksčiau, iki Lenkijos Respublikai pareiškiant ieškinį, ir, kaip teigia Vokietijos Federacinė Respublika, Lenkijos valdžios institucijos neteikė prašymo jas atsiimti(43).
39.      Apibendrindamas manau, kad neteisėtų atliekų vežimų, už kuriuos Vokietijos Federacinė Respublika turėtų prisiimti atsakomybę, buvimas nėra pakankamai teisiškai įrodytas, todėl pirmasis priekaištas dėl vietovių Nr. 2 ir 3 turėtų būti atmestas.
40.      Dėl išsamumo taip pat išnagrinėsiu atitinkamų Vokietijos įmonių atsakomybės klausimą dėl atliekų, deklaruotų kaip gipso atliekos, vežimų į įrenginius, neturinčius reikiamų leidimų joms naudoti.
41.      Šiuo klausimu šalys nesutaria dėl įmonės, kurioje atliekos susidarė, ar jų vežimo organizatoriaus atsakomybės už atliekų naudojimo operacijų teisėtumą atliekų paskirties šalyse, kai atliekas gaunanti įmonė arba naudojimo įrenginius eksploatuojanti įmonė neturi galiojančio leidimo šioms atliekoms tvarkyti arba teisėtai vežtos atliekos paskirties šalyje nėra tinkamai naudojamos. Klausimas visų pirma susijęs su atliekas gaunančios įmonės parašo ant VII priedo blanko arba jos deklaracijos sutartyje su vežimo organizatoriumi dėl reikiamų leidimų turėjimo reikšme.
42.      Nagrinėjamu atveju šalys pripažįsta, kad atliekas gavusios įmonės neturėjo leidimų gipso atliekoms naudoti(44). Be to, dėl vietovės Nr. 2, pritardamas Lenkijos Respublikai, manau, kad atliekas gavusios Lenkijos įmonės Bravet leidimas „rinkti“ gipso atliekas, kaip apibrėžta Direktyvos 2008/98 3 straipsnio 10 punkte(45), taip pat nereiškia, kad yra tų atliekų „preliminaraus saugojimo“ galimybė, kaip numatyta pagal R 13 punkte nurodytą naudojimo operaciją(46). Iš tiesų, nors šių apibrėžčių terminai gali kelti painiavos, sąvokos „atliekų saugojimas“ apibrėžtis, atitinkanti tos direktyvos II priedo R 13 punkte nurodytą naudojimo operaciją, akivaizdžiai neapima „laikino saugojimo“, kaip jis suprantamas pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 10 punktą.
43.      Taigi, kadangi minėti leidimai neapima naudojimo operacijų (R 5 arba R 13), kurioms atliekos buvo vežamos, reikia išnagrinėti, ar vežimą organizavusios Vokietijos įmonės gali būti laikomos už jį atsakingos, visų pirma, kai tas atliekas gavusi įmonė sutartyje su vežimo organizatoriumi VII priedo blanke (13 ir 14 langeliai) pareiškė turinti reikiamus leidimus(47).
44.      Šiuo klausimu akivaizdu, kad, jei būtų įrodyta, jog įmonės žinojo apie tai, kad atliekas gaunančios įmonės neturėjo reikiamų leidimų, arba apie neteisėtą atliekų vežimą į kitas vietoves, jos turėtų būti laikomos atsakingos už neteisėtus vežimus. Kita vertus, nesant tokio žinojimo įrodymų, reikia nustatyti, kokio masto pareiga atlikti išsamų patikrinimą joms tenka dėl nagrinėjamų neteisėtų vežimų.
45.      Apskritai manau, kad, atsižvelgiant į didesnę pareigą atlikti išsamų patikrinimą, tenkančią atliekų siuntėjui, kai atliekos vežamos už valstybės narės, kurioje jos susidaro, ribų(48), jis negali laikytis pasyvaus požiūrio į tai, ar atliekų gavėjas turi reikiamus leidimus. Kitaip tariant, priešingai, nei teigia Vokietijos Federacinė Respublika, atliekų siuntėjas negali apsiriboti tik atliekų vežimo sutarties sudarymu ir VII priedo blanko užpildymu. Nenustatant siuntėjui pernelyg griežtų įpareigojimų, vis dėlto iš jo reikėtų tikėtis, kad jis paprašys pateikti atitinkamų leidimų kopijas, tačiau jis neturi būti įpareigojamas atlikti išsamių patikrinimų, pavyzdžiui, tyrimų ar auditų dėl šių dokumentų galiojimo, nes ši kompetencija priklauso išimtinai valstybės institucijoms(49).
46.      Šiuo atveju dėl į vietovę Nr. 2 vežtų atliekų norėčiau pažymėti, kad tą vietovę eksploatuojanti Lenkijos įmonė Bravet pateikė siunčiančiosioms Vokietijos įmonėms ALBA Seehausen bei Altmärkische(50), taip pat Drekopf bei Recom(51) savo leidimus rinkti atliekas, priskiriamas prie 17 01 01 ir 17 08 02 kategorijų, taip pat naudoti atliekas, priskiriamas tik prie 17 01 01 kategorijos (bet nepriskiriamas prie 17 08 02 kategorijos). Nepaisant šių aplinkybių, tos įmonės organizavo atliekų, priskiriamų prie 17 08 02 kategorijos, vežimą R 13 punkte nurodytoms naudojimo operacijoms.
47.      Taigi, nedarant poveikio paaiškinimams, pateiktiems šios išvados 35 ir 37 punktuose, tikėtina, kad atitinkamos Vokietijos įmonės laikytinos atsakingos, nes žinojo apie atliekas gaunančios įmonės padėtį, kai pildė VII priedo blanką.
48.      Kita vertus, nesutinku su Lenkijos Respublikos pateiktu argumentu, kad Vokietijos įmonių atsakomybė taip pat kiltų dėl to, kad siunčiančiosios Vokietijos įmonės ALBA Seehausen ir Altmärkische savo VII priedo blankų 7 langelyje kaip naudojimo įrenginį nurodė tik atliekas gavusią Lenkijos įmonę Bravet, nors, kalbant apie vežimą į tarpinį įrenginį, jos taip pat turėjo paminėti ne tarpinį naudojimo įrenginį.  Iš tiesų, kadangi VII priedo blanko 7 langelis susijęs tik su „naudojimo įrenginiu“, pakanka nurodyti įrenginį, kuris, kaip nurodyta 8 langelyje, turi atlikti R 13 punkte nurodytą naudojimo operaciją, net jei ši operacija apima atliekų saugojimą prieš atliekant kitą naudojimo operaciją (išskyrus laikiną saugojimą prieš surinkimą atliekų susidarymo vietoje)(52).
49.      Be to, nesutinku ir su Vokietijos Federacinės Respublikos nuomone, kad naujajame Reglamente (ES) 2024/1157 numatyta aiški pareiga nurodyti ne tarpinius naudojimo įrenginius įrodytų, jog tai daryti
būtų reikalaujama tik nuo to reglamento įsigaliojimo(53).
50.      Dėl atliekų, vežtų į vietovę Nr. 3, šalys vieningai sutaria, kad tą vietovę eksploatuojanti Lenkijos įmonė PPH LWN neturėjo reikiamų leidimų konkrečiuose sklypuose, kuriuose atliekos buvo iškrautos.
51.      Šiuo klausimu man atrodo, kad, nors ir reikėtų pripažinti, jog įmonei, kurioje susidaro atliekos arba kuri jas siunčia, tenka didesnė išsamaus patikrinimo pareiga(54), vis dėlto iš tos įmonės negali būti reikalaujama, kad ji būtų informuota ir turėtų atsakyti už tikslią iškrovimo vietą atitinkamuose dokumentuose tinkamai nurodytame atliekų tvarkymo įrenginyje, kur bus išpilamos atliekos. Toks reikalavimas būtų už jos kontrolės ribų, nes šis klausimas priskirtinas išimtinai atliekų tvarkymo įrenginio operatoriaus atsakomybei(55).
b)      Dėl vietovės Nr. 4 (Glivicė) ir vietovės Nr. 5 (Sarbia)
52.      Lenkijos Respublika teigia, kad 2018 m. vasario–gegužės mėn. jos institucijos, atlikusios patikrinimus vietovėse Nr. 4 ir 5(56), rado atitinkamai 1 300 ir 8 700 tonų atliekų, kurias neteisėtai vežė(57) Vokietijos įmonės(58). Priešingai, nei buvo nurodyta VII priedo blankuose, kuriuose buvo paminėti plastikų ir sintetinės gumos atliekos (19 12 04 kategorija) (toliau – plastikų atliekos), šios įmonės pagal informavimo procedūrą vežė atliekas, neįtrauktas į „žaliąjį“ sąrašą, naudojimo operacijoms.
53.      Kalbant konkrečiau, vietovėje Nr. 4 rastas atliekas sudarė kombinuotosios maisto produktų pakuočių iš plastikų ir kitų medžiagų atliekos (toliau – mišrios komunalinės atliekos)(59), susidariusios Vokietijos įmonėje Würzer ir pervežtos į Glivicę pagal sutarčių grandinę(60). Vietovėje Nr. 5 rastas atliekas sudarė geležine viela apvytais ryšuliais presuotos atliekos, nepriskirtos prie jokios identifikuojamos kategorijos(61), kurių nemaža dalis yra su užrašais ir brūkšniniais kodais, patvirtinančiais jų vokišką kilmę, ir kurios susidarė įmonėse Lobbe ir Böhme(62) ir, nors jos buvo formaliai skirtos vežti į Chelmeko vietovę, „pakoregavus“ vežimo dokumentus(63), iš tikrųjų buvo pervežtos į Sarbia. Be to, įmonė, gavusi į vietovę Nr. 4 vežtas atliekas, veikė tik kaip tarpininkė(64) ir turėjo leidimą tik surinkti plastikų atliekas, o į vietovę Nr. 5 vežtas atliekas gavusi įmonė neturėjo leidimo jų naudoti(65).
54.      Kalbant apie vietovę Nr. 4, pažymėtina, kad iš Lenkijos Respublikos pateiktų įrodymų (VII priedo blankų, CMR dokumentais vadinamų vežimo dokumentų ir svėrimo kvitų) matyti, kad įmonėje Wurzer susidariusios atliekos buvo klasifikuojamos kaip plastikų atliekos, įtrauktos į „žaliąjį“ sąrašą, ir vežamos į Lenkijos įmonę Marko, kuri turėjo leidimą atlikti tų atliekų naudojimo operacijas ir patvirtino jas gavusi Javišovicės (o ne Glivicės) vietovėje(66). Lenkijos Respublikos pateikti vežimo į Glivicę dokumentai susiję tik su operacijomis, kuriose dalyvauja Lenkijos įmonė Marko kaip siunčiančioji įmonė ir Lenkijos įmonė A&P kaip atliekas gaunanti įmonė(67). Net darant prielaidą, kad, kaip teigia Lenkijos Respublika, įmonė Marko fiktyviai perėmė iš Vokietijos kilusias atliekas, nes siuntos buvo vežamos tiesiai iš įmonės Wurzer į Glivicę(68), ši aplinkybė neišplaukia iš už vežimus atsakingų Vokietijos įmonių parengtų dokumentų ir visų pirma negali būti joms tiesiogiai priskirta. Tokia aplinkybė atitinkamais atvejais būtų priskirtina Lenkijos įmonių atsakomybei. Be to, kiti Lenkijos Respublikos pateikti įrodymai šiuo klausimu taip pat nėra lemiamo pobūdžio(69). Be to, ieškinyje nepakankamai aiškiai nurodytas atliekų kiekis, priskirtinas dviem minėtoms Vokietijos įmonėms.
55.      Kalbant apie vietovę Nr. 5, pažymėtina, kad visi dokumentai (be kita ko, VII priedo blankai), kurie gali būti priskirti įmonėms Lobbe ir Böhme, buvo susiję su plastikų atliekų vežimu į Lenkijos įmones Havel (per Lobbe ir Böhme) ir Recovery (per Böhme) į Chelmeką(70). Kitais Lenkijos Respublikos pateiktais įrodymais(71) patvirtinama, kad Sarbia vietovėje yra atliekų, kurios gali būti priskirtos Vokietijos įmonėms Lobbe ir Böhme ir kurios galėjo būti nukreiptos iš jų oficialios paskirties vietos ir iš Vokietijos nuvežtos tiesiogiai į Sarbia. Vis dėlto šių įrodymų nepakanka, kad būtų galima nustatyti, jog atitinkamos Vokietijos įmonės tuos vežimus organizavo, leido juos vykdyti arba bent jau žinojo apie juos. Iš tiesų atsižvelgiant, be kita ko, į vežimo pavedimus, kuriais pasikeitė Lenkijos įmonės ir kuriuose yra „nurodymas pakeisti dokumentus“(72), negalima atmesti galimybės, kad tų atliekų nukreipimas nuo tų Vokietijos įmonių buvo nuslėptas ir už jį yra atsakingos tik atitinkamos Lenkijos įmonės(73). Be to, Lenkijos Respublikos pateikti įrodymai neleidžia pakankamai tiksliai nustatyti atliekų kiekio, kurį atitinkamos Vokietijos įmonės būtų vežusios į nagrinėjamą vietovę, kurioje taip pat yra iš Lenkijos ir kitų šalių kilusių atliekų. Dėl tokių aplinkybių neįmanoma nustatyti konkrečių nagrinėjamų atliekų, todėl neįmanoma jų atsiimti kaip tariamai neteisėtai vežtų atliekų(74).
c)      Dėl vietovės Nr. 6 (Bzowo)
56.      Lenkijos Respublika teigia, kad 2018 m. balandžio–rugsėjo mėn. jos valdžios institucijos, atlikusios patikrinimus vietovėje Nr. 6(75), rado 600 tonų mišrių komunalinių atliekų(76), kurias neteisėtai vežė(77) Vokietijos įmonės(78). Tos atliekos nebuvo įtrauktos į „žaliąjį“ sąrašą, o jas gavusi Lenkijos įmonė neturėjo leidimo jas naudoti.
57.      Šiuo klausimu man atrodo, kad iš Lenkijos Respublikos pateiktų įrodymų(79) matyti, kad sandėlyje tikriausiai buvo iš Vokietijos įvežtų mišrių komunalinių atliekų ir kad nebuvo leidimo naudoti šias atliekas, Bzowo vietovėje nesant tinkamų įrenginių(80).
58.      Vis dėlto nėra jokių įrodymų, kurie leistų nustatyti, jog atitinkamos Vokietijos įmonės tiesiogiai dalyvavo vykdant tuos vežimus(81). Kalbant konkrečiau, vežimo dokumentuose, kuriuos galima susieti su atitinkamomis Vokietijos įmonėmis, minėti vežimai neminimi(82). Nors tiesa, kad viename iš tų VII priedo blankų, kuriuos užpildė įmonė Vorberg Recycling, nebuvo jokios nuorodos į naudojimo įrenginį(83), man neatrodo, kad šis faktas pats savaime galėtų įrodyti tos įmonės atsakomybę, taip pat atsižvelgiant į tai, kad tame dokumente patvirtinamas plastikų atliekų (o ne mišrių komunalinių atliekų, kaip toje vietovėje nustatė Lenkijos valdžios institucijos) siuntimas, taip pat į tai, kad nėra informacijos apie šioje vietovėje esančių atliekų pobūdį(84).
4.      Išvada dėl pirmojo priekaišto
59.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, pirmąjį priekaištą dėl Vokietijos Federacinės Respublikos vėlavimo atsiimti atliekas, susijusias su vietovę Nr. 1, siūlau patenkinti. Vis dėlto siūlau atmesti šį priekaištą, kiek jis susijęs su šios valstybės narės atsakomybe už atliekų, pervežtų į vietoves Nr. 2–6, atsiėmimą.
B.      Dėl antrojo priekaišto, grindžiamo pareigos tvarkyti atliekas pažeidimu
60.      Lenkijos Respublika teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė pareigos tvarkyti vietovėse Nr. 3–6 rastas atliekas kaip atliekas, nurodytas Reglamento Nr. 1013/2006 IV priede, nepaisant to, kad išsiuntimo ir paskirties kompetentingos institucijos nesutarė dėl jų klasifikavimo. Ji daro išvadą, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė to reglamento 28 straipsnio 2 dalį.
61.      Kalbant apie antrojo priekaišto priimtinumą, akivaizdu, kad, remiantis Komisijai pateiktu skundu, Lenkijos Respublika šį priekaištą pareiškė tik dėl vietovės Nr. 5(85). Taigi manau, kad tas priekaištas yra nepriimtinas, kiek jis susijęs su vietovėmis Nr. 3, 4 ir 6.
62.      Bet kuriuo atveju, kaip išsamiau paaiškinsiu toliau šioje išvadoje, tas pats priekaištas taip pat yra nepagrįstas visų Lenkijos Respublikos nurodytų su antruoju priekaištu susijusių vietovių atžvilgiu.
63.      Taigi, dėl antrojo priekaišto pagrįstumo primenu, kad pagal Reglamento Nr. 1013/2006 28 straipsnio 2 dalį, jeigu išsiuntimo ir paskirties kompetentingos institucijos nesutaria dėl atliekų, apie kurias pranešta, klasifikavimo(86) kaip atliekų, įtrauktų į „žaliąjį“ sąrašą (III, IIIA, IIIB priedai) arba dėl IV priedo, laikoma, kad šios atliekos išvardytos IV priede(87).
64.      Pirmiausia, mano nuomone, iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad minėtas nesutarimas gali būti susijęs tik su atliekų „klasifikavimu“, o ne su pačiu neteisėto atliekų vežimo faktu, įskaitant tokio vežimo vykdytojo nustatymą.
65.      Be to, kalbant apie kontekstą, kuriame įtvirtinta minėta nuostata, paaiškėja, kad Reglamento Nr. 1013/2006 28 straipsnio „Nesutarimai klasifikavimo klausimais“ 1–3 dalyse reglamentuojamos trys konkrečios situacijos, būtent, pirma, nesutarimas dėl to, ar vežamos prekės turi būti klasifikuojamos kaip atliekos arba ne, antra, nesutarimas, kaip šiuo atveju dėl atliekų, apie kurias pranešta, klasifikavimo kaip „žaliajame“ sąraše nurodytų arba jame nenurodytų atliekų ir, trečia, nesutarimas dėl atliekų, apie kurias pranešta, tvarkymo operacijos klasifikavimo. Taigi, neteisėto vežimo buvimo klausimas visai nenagrinėjamas.
66.      Galiausiai, kalbant apie tos pačios nuostatos tikslą, man atrodo, kad ja siekiama išbristi iš procedūrinės aklavietės, susijusios su vežamų medžiagų tvarkymu, o ne iš anksto išspręsti klausimą dėl tokio vežimo fakto.
67.      Taigi, klausimas dėl vežimo fakto, t. y. šiuo atveju mums rūpimas klausimas, turi būti sprendžiamas remiantis bendrosiomis administravimo ir įrodymų vertinimo taisyklėmis, o ne konkrečiomis prielaidomis, numatytomis Reglamento Nr. 1013/2006 28 straipsnyje. Šiame kontekste iš šios išvados 17 punkte nurodytos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad vykstant procesui dėl įsipareigojimų neįvykdymo būtent Komisija arba ieškinį pareiškusi valstybė narė turi įrodyti įsipareigojimų neįvykdymą ir pateikti Teisingumo Teismui reikiamus duomenis šiam įsipareigojimų neįvykdymui patikrinti ir ji negali remtis kokiomis nors prielaidomis.
68.      Vadinasi, Komisija arba ieškinį pareiškusi valstybė narė negali tik kliautis to reglamento 28 straipsnio 1 dalyje numatyta prielaida arba remtis vien tuo, kad siuntimo ir paskirties kompetentingos institucijos nesutaria dėl neteisėto atliekų vežimo buvimo, kad galėtų daryti išvadą, kad atliekų vežimui turi būti taikoma išankstinio rašytinio pranešimo ir leidimo procedūra.
69.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antrąjį priekaištą siūlau atmesti.
C.      Dėl trečiojo priekaišto, grindžiamo lojalaus bendradarbiavimo pareigos pažeidimu
70.      Lenkijos Respublika teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė lojalaus bendradarbiavimo pareigą, kuri jai tenka pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį, nes nesiėmė priemonių išsiaiškinti faktines aplinkybes, susijusias su neteisėtu atliekų vežimu į atitinkamas vietoves, ir taip sudaryti sąlygas vykdyti atitinkamas Reglamento Nr. 1013/2006 nuostatas. Ji Vokietijos Federacinei Respublikai priekaištauja, pirma, dėl to, kad ši laikėsi visiškai pasyvios pozicijos bendraujant, kaip liudija Vokietijos institucijų atsakymų nebuvimas arba pavėluoti atsakymai į kai kuriuos Lenkijos institucijų laiškus, antra, dėl to, kad ji tiesiog perdavė bylą regioniniam lygmeniui, kai nesulaukus atsakymų iš kompetentingų regioninių institucijų buvo kreiptasi į federalines institucijas, trečia, dėl to, kad ji atsisakė dalyvauti bendruose patikrinimuose, ir, ketvirta, dėl to, kad ji aštuonerius metus neatsiėmė atliekų iš vietovės Nr. 1 (Tuplicė).
71.      Dėl trečiojo priekaišto priimtinumo, dėl kurio Vokietijos Federacinė Respublika išreiškia abejonių, tik konstatuosiu, kad savo skunde Komisijai Lenkijos Respublika, nors ir labai bendrai, suformulavo priekaištą dėl lojalaus bendradarbiavimo pareigos pažeidimo.
72.      Dėl ESS 4 straipsnio 3 dalies taikytinumo, kurį Vokietijos Federacinė Respublika ginčija atsižvelgdama į atliekų vežimo procedūrai taikytinų specialių nuostatų buvimą(88), manau, jog tai, kad Reglamente Nr. 1013/2006 esama tokių konkrečių nuostatų dėl atitinkamų valstybių narių bendradarbiavimo, netrukdo aspektams, kurie nėra aiškiai reglamentuojami šiuo reglamentu, taikyti bendrąjį lojalaus valstybių narių bendradarbiavimo principą, įtvirtintą minėtoje nuostatoje(89).
73.      Šiuo klausimu, kalbant apie vietovę Nr. 1 (Tuplicė), norėčiau pažymėti, kad pateikdama trečiąjį priekaištą, grindžiamą ESS 4 straipsnio 3 dalies pažeidimu, Lenkijos Respublika iš esmės nurodo tą patį elgesį, kuris sudaro atliekų atsiėmimo termino, numatyto Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje, pažeidimą. Vis dėlto, kadangi tas pažeidimas nurodytas pirmajame priekaište ir pagal jį konstatuotas, ši valstybė narė negali remtis ir ESS 4 straipsnio 3 dalies, kuri yra bendresnio pobūdžio nuostata, pažeidimu(90).
74.      Dėl trečiojo priekaišto, susijusio su tariamu Vokietijos valdžios institucijų nebendradarbiavimu su Lenkijos valdžios institucijomis, pagrįstumo konstatuoju, kad, nepaisant bylų, susijusių su atitinkamomis vietovėmis, sudėtingumo ir didelių šalių nesutarimų dėl daugumos informacijos ir įrodymų, kuriais buvo keičiamasi vykstant procesui, jos vis dėlto bendradarbiavo siekdamos rasti sprendimus, nors daugeliu atvejų ir be
jokio rezultato.
75.      Pirmiausia, man neatrodo, kad Vokietijos valdžios institucijos, neatsakiusios į daugkartinius Lenkijos valdžios institucijų prašymus atsiimti atliekas, pažeidė ESS 4 straipsnio 3 dalį, be kita ko, atsižvelgiant į tai, kad, viena vertus, Vokietijos valdžios institucijos bendradarbiavo su Lenkijos valdžios institucijomis, visų pirma atliekant patikrinimus įmonėse, kurios, šių teigimu, buvo įtariamos neteisėtu atliekų vežimu(91), ir, antra, kad pateikti įrodymai nebuvo pakankami, kad būtų galima pagrįsti nurodymų atsiimti atliekas pateikimą(92).
76.      Be to, Lenkijos Respublikos pabrėžta aplinkybė, kad kai kuriais atvejais Vokietijos federalinės institucijos perdavė bylą atitinkamoms regioninėms institucijoms, savaime nėra įrodymas, kad pirmosios pažeidė bendradarbiavimo pareigą, atsižvelgiant į pastarųjų kompetenciją atliekų tvarkymo srityje(93).
77.      Galiausiai įtariamas Vokietijos institucijų nenoras dalyvauti bendruose patikrinimuose, susijusiuose su vietovėmis Nr. 5 ir 6, buvo pateisinamas, nes nebuvo pakankamai informacijos apie atliekų pobūdį ir kilmę. Mano nuomone, šia situacija galima pagrįstai paaiškinti nesutarimą su Lenkijos valdžios institucijomis, tačiau ji vis dėlto nėra pakankama, kad būtų nustatytas lojalaus bendradarbiavimo pareigos pažeidimas.
78.      Apibendrinant darytina išvada, jog atrodo, kad Vokietijos valdžios institucijos atsakė į Lenkijos valdžios institucijų prašymus ir kreipimusis, taip pat atliko savo tyrimus Lenkijos valdžios institucijų nurodytose Vokietijos įmonėse, kuriose susidarė atliekos. Nors tiesa, kad atsakant į jų prašymus ir raginimus keletą kartų buvo vėluojama, tie vėlavimai darė poveikį abiem šalims, todėl negalima teigti, kad „pasyviai“ elgėsi tik Vokietijos Federacinė Respublika.
79.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, trečiąjį priekaištą siūlau atmesti.
VI.      Išvada
80.      Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip:
–        patenkinti pirmąjį ieškinio priekaištą, susijusį su vietove Nr. 1 (Tuplicė), ir
–        atmesti likusią ieškinio dalį.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      2006 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl atliekų vežimo (OL L 190, 2006, p. 1).
3      Kalbant konkrečiau, Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmą ir antrą pastraipas bei 28 straipsnio 2 dalį, taip pat ESS 4 straipsnio 3 dalį. Kaip nurodyta ieškinyje, skundas taip pat buvo susijęs su atliekų vežimu į vietovę Nr. 7 (Babinas), kuri nėra šio ieškinio dėl įsipareigojimų nevykdymo dalykas.
4      Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirma ir antra pastraipos, siejamos su 2 straipsnio 35 punkto e papunkčiu ir g papunkčio iii punktu.
5      Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirma ir antra pastraipos, siejamos su 2 straipsnio 35 punkto g papunkčio iii punktu.
6      Komisija pritaria ieškinio reikalavimams, kiek jie susiję su pažeidimais, nurodytais jos pagrįstoje nuomonėje.
7      Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirma ir antra pastraipos, siejamos su 2 straipsnio 35 punkto a, b, e papunkčiais ir g papunkčio i ir iii punktais.
8      Minėto reglamento 28 straipsnio 2 dalis.
9      ESS 4 straipsnio 3 dalis.
10      Šio reglamento 24 straipsnio 2 dalies pirma ir antra pastraipos, siejamos su 2 straipsnio 35 punkto a, b, e papunkčiais ir g papunkčio i ir iii punktais.
11      Kalbant konkrečiau, vadovaujantis artumo principu, Sąjungos teisės aktais skatinamas atliekų šalinimas arba naudojimas kuo arčiau jų susidarymo vietos, o taisyklės dėl atliekų vežimo šiuo atžvilgiu yra išimtinio pobūdžio ir tai turi būti aiškinama griežtai. Žr., be kita ko, 2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/98/EB dėl atliekų ir panaikinančios kai kurias kitas direktyvas, (OL L 312, 2008, p. 3) 16 straipsnio 3 dalį ir Reglamento Nr. 1013/2006 20 konstatuojamąją dalį. Taip pat pagal analogiją žr. 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑297/08, EU:C:2010:115, 64–66 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
12      Pagal Reglamento Nr. 1013/2006 7 konstatuojamąją dalį svarbu organizuoti ir reguliuoti atliekų vežimo priežiūrą ir kontrolę, kad būtų atsižvelgiama į būtinybę išsaugoti, apsaugoti ir gerinti aplinkos kokybę ir žmonių sveikatą (žr. 2016 m. birželio 9 d. Sprendimą Nutrivet (C‑69/15, EU:C:2016:425, 32 punktas)).
13      Žr. 2025 m. spalio 23 d. Sprendimą Naturvårdsverket (Atliekų tvarkymas po atsiėmimo) (C‑221/24 ir C‑222/24, EU:C:2025:818, 49 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
14      Atliekų, kurioms taikomi bendri Reglamento Nr. 1013/2006 18 straipsnyje nustatyti informacijos reikalavimai, sąrašas šio reglamento III priede vadinamas „žaliuoju“ atliekų sąrašu.
15      Direktyvos 2008/98 3 straipsnio 15 punkte „naudojimas“ apibrėžtas kaip bet kokia operacija, kurios pagrindinis rezultatas yra atliekų panaudojimas naudingu tikslu, pakeičiant jomis kitas medžiagas, kurios priešingu atveju būtų buvusios panaudotos konkrečiai funkcijai atlikti, arba kurios rezultatas yra tai, kad atliekos parengiamos tai funkcijai atlikti, įmonėje ar visoje ekonomikoje. Tos direktyvos II priede pateikiamas neišsamus naudojimo operacijų sąrašas, įskaitant operacijas, nurodytas R 5 („Kitų neorganinių medžiagų perdirbimas ir (arba) atnaujinimas“) ir R 13 („Atliekų saugojimas prieš atliekant kurią nors iš R 1–R 12 punktuose nurodytų operacijų (išskyrus laikiną saugojimą atliekų gamybos vietoje iki surinkimo“)) punktuose.
16      Iš esmės šioje nuostatoje, be kita ko, „neteisėtas vežimas“ apibrėžiamas kaip bet koks atliekų vežimas, dėl kurio nebuvo atlikta išankstinio rašytinio pranešimo ir leidimo procedūra (a ir b punktuose numatyti atvejai), kurios rezultatas yra naudojimas ar šalinimas pažeidžiant atitinkamas teisės normas (e punkte numatytas atvejis) arba kuriai buvo taikoma informavimo procedūra dėl atliekų, neįtrauktų į III, IIIA ar IIIB priedus, arba kuri buvo vykdoma sąlygomis, nenurodytomis VII priedo blanke (g punkto i ir iii punktuose numatyti atvejai).
17      Žr., be kita ko, 2019 m. kovo 14 d. Sprendimą Komisija / Čekijos Respublika (C‑399/14, EU:C:2019:200, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
18      Šiuo klausimu žr., be kita ko, L. Prete, Infringement Proceedings in EU Law, Wolters Kluwer, Alphen-sur-le-Rhin, 2017, p. 191.
19      Žr., be kita ko, 2025 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Hamoudi / Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:977, 114 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
20      Kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1013/2006 2 straipsnio 35 punkto e papunktį ir g papunkčio iii punktą.
21      Vokietijos įmonėje Befesa Zinc Freiberg GmbH susidariusios atliekos 2013 m. lapkričio mėn.–2015 m. birželio mėn. laikotarpiu buvo siunčiamos į Lenkiją kitos Vokietijos įmonės Mineral Projekt Gesellschaft fur Planung und Konstruktion GmbH pagal 10 05 01 kategoriją, siekiant joms atlikti R 13 ir R 5 punktuose nurodytas naudojimo operacijas. Tos atliekos buvo skirtos Lenkijos įmonei POO RYNIED S.C., kuri Reglamento Nr. 1013/2006 VII priede pateiktame blanke buvo nurodyta kaip šių atliekų gavėja naudojimo tikslais. Vis dėlto ta įmonė neturėjo leidimo atlikti tokį naudojimą ir vėliau perdavė atliekas įmonei EURO-TOR RECYCLING sp. z o.o. Ši turėjo leidimą naudoti tik dalį perduotų atliekų, be to, nebuvo nurodyta VII priedo blanke.
22      Vokietijos valdžios institucijos atsiimti atliekas iš pradžių įpareigojo įmonę, atsakingą už vežimo organizavimą, o vėliau, jai bankrutavus, padengti atsiėmimo išlaidas paprašė įmonės, kurioje atliekos buvo susidariusios.
23      Žr. generalinio advokato P. Pikamäe išvadą byloje Čekijos Respublika / Lenkija (Turovo kasykla) (C‑121/21, EU:C:2022:74, 49 punktas). Iš tiesų ši situacija skiriasi nuo padėties, kai ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškiamas pagal SESV 258 straipsnį, dėl kurio, kaip matyti iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos, įsipareigojimų neįvykdymo buvimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į tokią valstybės narės padėtį, kokia buvo pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje, o į vėliau padarytus pakeitimus Teisingumo Teismas negali atsižvelgti (žr. 2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Bendrosios kompetencijos teismų nepriklausomumas), C‑192/18, EU:C:2019:924, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
24      Be to, norėčiau pažymėti, kad šis terminas taip pat būtų praėjęs, jeigu pradinė data būtų laikoma Komisijos pagrįstos nuomonės pateikimo data, kaip ši institucija teigia savo rašytinėse pastabose.
25      Be to, teisės akto, galiojusio iki Reglamento Nr. 1013/2006, t. y. 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (OL L 30, 1993, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 176), 26 straipsnio 2 dalyje numatytas tas pats terminas pateikiant beveik identišką formuluotę, t. y. „per trisdešimt dienų nuo to momento, kai kompetentinga institucija buvo informuota apie neteisėtą vežimą, arba per bet kokį kitą terminą, dėl kurio susitartų atitinkamos kompetentingos institucijos“ (taip pat žr. labai panašią 1990 m. spalio 10 d. Komisijos pasiūlymo dėl Tarybos reglamento (EEB) dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės, KOM(90) 415 galutinis, 14 straipsnio 2 dalies formuluotę).
26      Be to, pagal 2014 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/24/ES dėl viešųjų pirkimų, kuria panaikinama Direktyva 2004/18/EB, (OL L 94, 2014, p. 65), 32 straipsnio 2 dalies c punktą viešojo darbų pirkimo sutartims, viešojo prekių pirkimo sutartims ir viešojo paslaugų pirkimo sutartims derybų procedūrą be išankstinio skelbimo apie pirkimą galima taikyti „kiek tai yra neišvengiamai būtina, kai dėl ypatingos skubos, susidariusios dėl įvykių, kurių perkančioji organizacija negalėjo numatyti, neįmanoma laikytis atviro ar riboto konkurso procedūrų arba konkurso procedūros su derybomis terminų“.
27      Primenu, kad Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalyje toks susitarimas nesiejamas su jokiais konkrečiais formalumais.
28      Tai ištraukos iš 2021 m. sausio 19 d. laiško (B.6 priedas) ir 2023 m. gegužės 2 d. elektroninio laiško (B.7 priedas), kuriuos Lenkijos valdžios institucijos nusiuntė Vokietijos valdžios institucijoms. Pirmajame laiške nurodyta: „[p]rašom informuoti vyriausiąjį aplinkos apsaugos inspektorių, kokių priemonių imtasi ir ar jau žinoma apytikslė atliekų grąžinimo į Vokietiją data“ (neoficialus vertimas). Antrasis laiškas buvo suformuluota taip: „<...> ar galėtumėte pateikti informacijos apie dabartinę bylos eigą? Ar teismas jau priėmė sprendimą šioje byloje?“ (neoficialus vertimas). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas turi atlikti faktinių aplinkybių vertinimą, kuriam taikomas laisvo įrodymų vertinimo principas, laikantis principų, nurodytų šios išvados 17 punkte.
29      Šių atliekų atsiėmimas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalį, tam tikrais atvejais yra privalomas dėl to, kad Vokietijos įmonės šias atliekas vežė kaip atliekas, įtrauktas į „žaliąjį“ sąrašą, (žr. šios išvados 14 išnašą) pagal informavimo procedūrą, o tokios pačios į tą sąrašą neįtrauktos atliekos turėtų būti vežamos pagal išankstinio pranešimo ir leidimo procedūrą (žr. šios išvados 13 punktą). Kitais atvejais toks atsiėmimas būtų būtinas dėl to, kad atliekas gavusios Lenkijos įmonės neturėjo reikiamų leidimų toms atliekoms tvarkyti.
30      Vokietijos Federacinės Respublikos nuomone, nėra įrodyta, kad ginčijami neteisėti vežimai buvo vykdyti, taip pat nėra įrodyta, kad galimi neteisėti vežimai gali būti priskirti atitinkamoms Vokietijos įmonėms. Komisija šiai pozicijai pritaria, išskyrus dalį vežimų, susijusių su vietove Nr. 2.
31      Žr. atitinkamai A.14 ir A.29 priedus (Lenkijos valdžios institucijų tose vietovėse atliktų patikrinimų protokolai).
32      Dėl vietovės Nr. 3 Lenkijos Respublika savo ieškinyje nurodo 3 360 tonų kiekį, o dublike – 1 039 tonų kiekį (žr. C.2 priedą). Teismo posėdyje ji patikslino, kad tai buvo apytikslis įvertinimas.
33      Kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1013/2006 2 straipsnio 35 punkto e papunktį ir g papunkčio iii punktą dėl vietovės Nr. 2, taip pat, kaip tai suprantama pagal to reglamento 2 straipsnio 35 punkto a, b ir e papunkčius bei g papunkčio i ir iii punktus dėl vietovės Nr. 3.
34      Atliekų vežimas į vietovę Nr. 2 sietinas su Vokietijos įmonėmis, kuriose atliekos susidarė arba kurios jas siuntė, ALBA Niedersachsen-Anhalt GmbH (įsikūrusia Braunšveige (Vokietija)), ALBA Niedersachsen-Anhalt GmbH (įsikūrusi Zėhauzene, Vokietija) (toliau – ALBA Seehausen), Altmärkische Entsorgung und Transport GmbH (toliau – Altmärkische), Schutt-Karl GmbH, Parentin GmbH, Drekopf Recyclingzentrum Leipzig GmbH (toliau – Drekopf) ir Recom Entsorgung (toliau – Recom) ir su atliekas gavusia Lenkijos įmone Bravet sp. z o.o. Atliekų vežimas į vietovę Nr. 3 sietinas su atliekas siuntusią Vokietijos įmone Parentin ir jas gavusia Lenkijos įmone PPH LWN sp. z o.o.
35      Šioje išvadoje darau nuorodą į Europos atliekų katalogą ir jame pateiktą klasifikaciją, kaip nurodyta 2000 m. gegužės 3 d. Komisijos sprendime 2000/532/EB, pakeičiančiame Sprendimą 94/3/EB, nustatantį atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų 1 straipsnio a dalį, ir Tarybos sprendimą 94/904/EB, nustatantį pavojingų atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų medžiagų 1 straipsnio 4 dalį, (OL L 226, 2000, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 151). Šis sprendimas pastarąjį kartą iš dalies keistas 2014 m. gruodžio 18 d. Komisijos sprendimu 2014/955/ES (OL L 370, 2014, p. 44).
36      Kalbant konkrečiau, atliekos, priskiriamos prie 17 08 02 kategorijos, t. y. „gipso izoliacinės statybinės medžiagos, nenurodytos 17 08 01“ (tą kategoriją sudaro „gipso izoliacinės statybinės medžiagos, užterštos pavojingosiomis medžiagomis“).
37      Į vietovę Nr. 2 vežamų atliekų gavėja Lenkijos įmonė Bravet, atrodo, turi leidimą naudoti betono atliekas (R 5 punkte nurodytos operacijos) ir surinkti (bet ne naudoti) gipso atliekas. Vis dėlto Lenkijos įmonė PPH LWN, gavusi į vietovę Nr. 3 vežtas atliekas, atrodo, neturi leidimo šioms atliekoms surinkti ar naudoti (R 5 punkte nurodytos operacijos), bent jau tuose sklypuose, kuriuose jos buvo iškrautos.
38      Taigi, už tuos neteisėtus vežimus būtų atsakingos atitinkamos Vokietijos įmonės, žinojusios apie tokio leidimo nebuvimą.
39      Tai pasakytina apie visų atliekų vežimus, kuriuos Lenkijos Respublika priskyrė įmonėms ALBA Niedersachsen-Anhalt ir Schutt-Karl, taip pat apie dalį atliekų vežimų, kuriuos valstybė narė priskyrė įmonėms ALBA Seehausen, Altmärkische, Parentin, Drekopf ir Recom.
40      Žr. 2019 m. sausio 11 d. elektroninį laišką (A.24 priedas) ir 2019 m. kovo 5 d. laišką (A.25 priedas). Šiuo klausimu Lenkijos Respublika jokių papildomų pastabų dublike nepateikia.
41      Be to, priešingai, nei teigia Lenkijos Respublika, vien tai, kad vietovėje Nr. 2 buvo rasta gipso atliekų, neleidžia teisiškai pakankamai įrodyti, kad tos atliekos buvo gautos iš siunčiančiosios Vokietijos įmonės Parentin.
42      Susirašinėdamos su Vokietijos valdžios institucijomis dėl tų vežimų Lenkijos valdžios institucijos 2019 m. sausio 11 d. elektroniniame laiške (A.24 priedas) anglų kalba pažymėjo: „Paprastai tokiu atveju atliekas prašytume atsiimti, tačiau jos buvo sumaišytos su kitomis gipskartonio atliekomis, kurios jau buvo išverstos ant žemės. Taigi neįmanoma atskirti, kurios atliekos buvo atvežtos iš kurios įmonės. Nežinau, ar tokiu atveju jas įmanoma atsiimti“ (neoficialus vertimas). Tos institucijos taip pat paprašė laiškų adresatų pateikti nuomonę apie tokią padėtį („[p]rašom pranešti, ką apie tai galvojate“) ir paragino juos informuoti atitinkamas Vokietijos įmones (t. y. Drekopf ir Recom), kad atliekas gavusi Lenkijos įmonė Bravet negalėjo tvarkyti atliekų, priskiriamų prie 17 08 02 kategorijos, ir kad tolesnis tų atliekų vežimas turėtų būti sustabdytas. 2019 m. kovo 5 d. laiške (A.25 priedas), kurį minėtos institucijos pateikė išverstą į anglų kalbą, pakartota, kad nagrinėjami vežimai „buvo sumaišyti vienas su kitu ir su vietovėje jau buvusiomis atliekomis, taigi buvo neįmanoma jų atskirti ir jas atsiimti“ (neoficialus vertimas). Dublike Lenkijos Respublika patikslino, kad atliekos buvo iškrautos ir išskirstytos vietovėje Nr. 2 naudojant buldozerį.
43      Tie vežimai, VII priedo blankuose nurodyti kaip gipso atliekų vežimai, nebuvo paminėti nei pirmajame Lenkijos institucijų siųstame prašyme atsiimti atliekas (A.35 priedas), nei susirašinėjant vėliau (A.36–A.44 priedai). Dublike Lenkijos Respublika patikslino, kad ši aplinkybė buvo nurodyta siekiant įrodyti, kad, priešingai, nei teigė siunčiančioji Vokietijos įmonė Parentin, ji siuntė ne tik betono, bet ir gipso atliekas. Teismo posėdyje ji nurodė 2024 m. sausio 11 d. elektroninį laišką (A.24 priedas) (žr. šios išvados 42 išnašą).
44      Kalbant konkrečiau, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad į vietovę Nr. 2 vežti skirtas atliekas gavusi Lenkijos įmonė Bravet turėjo leidimą rinkti ir naudoti (R 5 punkte nurodytos operacijos) betono atliekas, taip pat rinkti, bet ne naudoti, gipso atliekas (žr. A.15, A.17 ir B.12 priedus), o į vietovę Nr. 3 vežti skirtas atliekas gavusi Lenkijos įmonė PPH LWN turėjo leidimą surinkti betono atliekas (tam tikruose sklypuose), bet ne jas naudoti (A.30 priedas).
45      Šios nuostatos tikslais surinkimas – tai „atliekų rinkimas, įskaitant preliminarų atliekų rūšiavimą ir preliminarų saugojimą, tam, kad jos būtų nuvežtos į atliekų apdorojimo įrenginius“. Direktyvos 2008/98 15 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad „[b]ūtina skirti preliminarų atliekų saugojimą iki jų surinkimo, atliekų surinkimą ir atliekų saugojimą iki apdorojimo“ ir kad „[į]staigos ar įmonės, kurios vykdydamos veiklą gamina atliekas, neturėtų būti laikomos tvarkančiomis atliekas, ir neturėtų būti reikalaujama, kad jos turėtų leidimą saugoti savo atliekas iki jų surinkimo“. Minėtos direktyvos 16 konstatuojamojoje dalyje patikslinama, be kita ko, kad „[a]pibrėžiant surinkimą preliminarus atliekų saugojimas suprantamas kaip saugojimas iki jų surinkimo įrenginiuose, kuriuose atliekos iškraunamos, kad jas galima būtų paruošti tolimesniam pervežimui į naudojimo ar šalinimo vietas“. Toje konstatuojamojoje dalyje priduriama, jog tam, „[k]ad būtų pasiektas šios direktyvos tikslas, preliminarus atliekų saugojimas iki surinkimo turėtų būti atskirtas nuo atliekų saugojimo iki apdorojimo atsižvelgiant į atliekų rūšį, kiekį, saugojimo laikotarpį ir surinkimo tikslą“.
46      Direktyvos 2008/98 II priede R 13 punkte nurodyta naudojimo operacija apibrėžta kaip „[a]tliekų saugojimas prieš atliekant kurią nors iš R 1–R 12 punktuose nurodytų operacijų (išskyrus laikiną saugojimą atliekų gamybos vietoje iki surinkimo)“. Be to, su ta apibrėžtimi susijusioje išnašoje patikslinama, kad „[l]aikinas saugojimas reiškia preliminarų saugojimą pagal [tos direktyvos] 3 straipsnio 10 punktą“ (žr. šios išvados 45 išnašą). Nagrinėjamu atveju atrodo, kad Lenkijos įmonei Bravet išduotame leidime „rinkti“ atliekas (A.17 ir B.12 priedai) neminimos R 13 punkte nurodytos naudojimo operacijos ir bet kuriuo atveju surinkimo būdas, aprašytas 2 punkte ir 3 punkto a papunktyje apibūdinamas kaip operacija, kurios metu atliekos, be kita ko, „tam tikrą laiką saugomos, kol surenkamas pakankamas kiekis, o vėliau transporto priemonėmis vežamos kitam atliekų turėtojui, turinčiam atitinkamą leidimą tvarkyti atliekas“. Mano nuomone, ši apibrėžtis atitinka sąvoką „surinkimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2008/98 3 straipsnio 10 punktą, ir skiriasi nuo sąvokos „saugojimas“ apibrėžties, kaip numatyta R 13 punkte nurodytai naudojimo operacijai.
47      Taigi, kyla klausimas dėl rizikos pasiskirstymo tarp įmonių, kuriose atliekos susidaro arba kurios jas siunčia, ir tas atliekas gaunančių įmonių, jei VII priedo blanke ar kituose su atliekų vežimu susijusiuose dokumentuose pateikiama netiksli informacija.
48      Žr. šios išvados 11 išnašą.
49      Šiuo klausimu negaliu visiškai pritarti Komisijos pagrįstoje nuomonėje išdėstytai jos pozicijai, kad organizatorių atsakomybė iš esmės kyla tik tuomet, kai jie, pildydami VII priedo blanką, turi „lengvą prieigą“ prie informacijos apie leidimus. Manau, kad toks požiūris yra pernelyg neapibrėžtas ir ribotas įmonės, kurioje susidaro atliekos arba kuri jas siunčia, atsakomybės atžvilgiu, nes ji, nors ir neprivalo tikrinti reikiamų dokumentų autentiškumo (juk galimas šių dokumentų klastojimas akivaizdžiai yra tik juos teikiančios įmonės atsakomybė), negali tenkintis vien atliekas gaunančios įmonės pareiškimais ir privalo laikytis proaktyvaus požiūrio, t. y. bent jau prašyti pateikti atliekas gaunančios įmonės turimo leidimo kopiją (išskyrus atvejus, kai, pavyzdžiui, tokia kopija jai jau buvo pateikta ankstesnių vežimų metu). Be to, teismo posėdyje Komisija nesugebėjo išvardyti konkrečių situacijų, kada įmonė turėtų „lengvą prieigą“ prie informacijos apie leidimus, o tai priklauso nuo faktinių aplinkybių, kurios neretai nepriklauso nuo tos įmonės valios, todėl nėra lemiamos vertinant, ar ji atliko jai tenkančią išsamaus patikrinimo pareigą. Toks palyginti griežtas požiūris į įmonę, kurioje atliekos susidaro ar kuri jas siunčia, mano nuomone, taip pat grindžiamas, pirma, Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią, kai atliekos iš pirminio gamintojo ar turėtojo vežamos tam, kad būtų atliktas preliminarus apdorojimas, prekiautojui, įstaigai ar įmonei, atliekančiai atliekų tvarkymo operacijas, arba atliekų surinkėjui, atsakomybės už visą atliekų naudojimo ar šalinimo operaciją paprastai neatsiranda, ir, antra, Reglamento Nr. 1013/2006 18 konstatuojamąja dalimi, kurioje teigiama, kad, atsižvelgiant į atliekų gamintojų atsakomybę už aplinkosaugos požiūriu tinkamą atliekų tvarkymą, atliekų gamintojai, kai įmanoma, turėtų užpildyti atliekoms vežti skirtus pranešimo ir judėjimo dokumentus. Šiuo klausimu ir pagal analogiją taip pat žr. 2013 m. spalio 3 d. Sprendimą Brady (C‑113/12, EU:C:2013:627, 78 punktas).
50      Žr. šios išvados 35 punktą.
51      Žr. šios išvados 37 punktą.
52      Tiesa, VII priedo blanke daroma nuoroda į Reglamento Nr. 1013/2006 IC priede pateiktus nurodymus, o to priedo 21 punkte, be kita ko, nurodyta, kad, kalbant apie langelį, susijusį su naudojimo įrenginiu, „turi būti pateikiama <...> atitinkama informacija apie kitą įrenginį arba įrenginius, kuriuose taikomi ar gali būti taikomi tolesni R 12/R 13 <...> būdas ar būdai“. Vis dėlto, viena vertus, norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad tie nurodymai yra susiję su pranešimo dokumentais ir pranešimo procedūros dokumentams taikomi tik papildomai. Reikalavimas nurodyti ne tarpinius naudojimo įrenginius yra numatytas tik to reglamento I skyriuje esančio 15 straipsnio a punkte ir tas skyrius taikytinas išankstinio rašytinio pranešimo ir leidimo procedūrai, o ne informavimo procedūrai (minėtoje nuostatoje nustatyta: „[k]ai atliekų vežimas yra skirtas tarpinei naudojimo ar šalinimo operacijai be pradinės tarpinės naudojimo ar šalinimo operacijos, pranešimo dokumente taip pat nurodomi visi įrenginiai, kuriuose numatytos tolesnės tarpinio, taip pat ne tarpinio naudojimo ir šalinimo operacijos“). Kita vertus, norėčiau pažymėti, kad nurodymuose dėl informavimo procedūros nėra nurodyta minėto reglamento II priedo 5 punkto antroje pastraipoje pateikta nuostata dėl informacijos, susijusios su pranešimu, pagal kurią, „[j]eigu atliekoms taikomi tik tarpiniai naudojimo arba šalinimo būdai, turi būti nurodyta tokia pati informacija apie įrenginius, kuriuose numatomas vėlesnis laikinas arba ne laikinas atliekų naudojimas arba šalinimas“. Kadangi nurodymuose dėl informavimo procedūros tokios nuostatos nėra, darau išvadą, kad su šia procedūra susiję reikalavimai yra ne tokie griežti kaip reikalavimai, susiję su išankstinio rašytinio pranešimo ir leidimo procedūra, kai kalbama
apie naudojimo įrenginių nurodymą.
53      2024 m. balandžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl atliekų vežimo, kuriuo iš dalies keičiami reglamentai (ES) Nr. 1257/2013 ir (ES) 2020/1056 ir panaikinamas [Reglamentas Nr. 1013/2006], (OL L 1157, 2024). To naujojo reglamento 18 straipsnio 7 dalyje nedviprasmiškai ir aiškiai numatyta, kad, „[j]ei vežimas yra skirtas tarpinio naudojimo operacijai, be pradinės tarpinio naudojimo operacijos, VII priedo <...> dokumente taip pat nurodomas įrenginys, kuriame iš karto po pradinės tarpinio naudojimo operacijos numatoma vykdyti tarpinio ar ne tarpinio naudojimo operacijas, ir tų operacijų R kodai, taip pat, jei įmanoma, įrenginiai, kuriuose numatoma vykdyti paskesnio tarpinio arba ne tarpinio naudojimo operacijas, ir susijusių naudojimo operacijų R kodai“. Mano nuomone, iš tos nuostatos nebūtinai išplaukia, kad paskesnių įrenginių nurodymas, kai vežimas vykdomas tarpinio naudojimo tikslais (numatant „jei įmanoma“), iki minėto reglamento įsigaliojimo, t. y. 2026 m. gegužės 21 d., nebūtų privalomas. Kadangi nei konstatuojamosiose dalyse, nei parengiamuosiuose dokumentuose, kuriais remiantis buvo priimtas tas reglamentas, šis klausimas neminimas, ta nuostata galėtų būti aiškinama kaip patikslinanti pareigą, kuri jau yra numatyta, nors ir aiškiai nenurodyta, Reglamente Nr. 1013/2006.
54      Žr. šios išvados 11 išnašą ir 45 punktą.
55      Be to, netgi vien faktiniu požiūriu, man kyla abejonių dėl to, kaip siuntėjas, kuris paprastai kreipiasi į trečiąją transporto įmonę, kad ši atliktų vežimą į naudojimo įrenginį, galėtų turėti kokią nors kontrolę dėl tikslios vietos naudojimo įrenginio viduje, kurioje iškraunamos atliekos, arba bent tiesiog apie ją žinoti.
56      Žr. atitinkamai A.48 ir A.61 priedus (Lenkijos valdžios institucijų tose vietovėse atliktų patikrinimų protokolai).
57      Kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1013/2006 2 straipsnio 35 punkto a, b ir e papunkčius ir g papunkčio i ir iii punktus.
58      Atliekų vežimas į vietovę Nr. 4, viena vertus, susijęs su Vokietijos įmone Wurzer Wertstoff GmbH (toliau – Wurzer), kurioje susidaro atliekos, ir Vokietijos eksportuotoja Trade & Service GmbH ir, kita vertus, su Lenkijos tarpininkėmis Inter-Nicco sp. z.o.o. sp. k. ir F.H.U. Marko (toliau – Marko), taip pat atliekas gaunančiomis Lenkijos įmonėmis Ekobiopell Invest sp. z.o.o. (toliau – Ekobiopell) ir A&P sp. z.o.o., o atliekų vežimas į vietovę Nr. 5 susijęs, viena vertus, su siunčiančiosiomis Vokietijos įmonėmis Böhme GmbH ir Lobbe RSW GmbH (toliau – Lobbe) ir, kita vertus, su atliekas gaunančiomis Lenkijos įmonėmis Havel Investment sp. z.o.o. (toliau – Havel) ir Recovery Green Recycling sp. z.o.o. (toliau – Recovery), esančiomis įmonės RS Robert Szymkowicz sklypuose. Savo ieškinyje Lenkijos Respublika mini kitos, nenurodytos Vokietijos įmonės, kodą, tačiau pateikia išvadą tik dėl atliekų, susijusių su Lobbe ir Böhme, atsiėmimo. Dublike ji taip pat nurodo tariamai neteisėtus atliekų vežimus iš Vokietijos įmonių PB Solutions GmbH, Borchers Kreislaufwirtschaft GmbH ir ALBA Recycling GmbH, tačiau nepateikia pakankamų įrodymų, patvirtinančių tų įmonių dalyvavimą vežant atliekas į vietovę Nr. 5. Be to, minėtoms įmonėms tariamai priskirtini atliekų vežimai nėra minimi net ir C.2 priede, kuriame pateikta skunde esančios informacijos ir įrodymų, susijusių su tariamai neteisėtais atliekų vežimais, įskaitant vežimą į vietovę Nr. 4, santrauka.
59      Kalbant konkrečiau, atliekos, priskiriamos prie 19 12 12 kategorijos, t. y. „kitos mechaninio atliekų (įskaitant medžiagų mišinius) apdorojimo atliekos, nenurodytos 19 12 11 pozicijoje“ (pastarąją kategoriją sudaro „kitos mechaninio atliekų (įskaitant medžiagų mišinius) apdorojimo atliekos, kuriose yra pavojingųjų medžiagų“).
60      Įmonė Wurzer, kaip manoma, atliekas vežė per organizatoriaus tarpininkę Trade & Service, kuri, kaip manoma, sudarė sutartį dėl atliekų vežimo su Inter-Nicco. Pastaroji, remdamasi tarpininkavimo sutartimi su Marko, kaip manoma, nuvežė jas į Glivicės įrenginį, kurį eksploatuoja įmonės Ekobiopell ir A&P, su kuriomis Marko buvo sudariusi sutartis dėl atliekų vežimo.
61      Manoma, kad tos plastikų atliekos užterštos kitomis medžiagomis, taigi jos į plastikų atliekų kategoriją nepatenka.
62      Dėl kitų įmonių dalyvavimo, kurį minėjo Lenkijos Respublika, žr. šios išvados 58 išnašą.
63      Kai vežamos atliekos buvo įvežtos į Lenkijos teritoriją, pradiniai VII priedo blankai buvo pakeisti naujais VII priedo blankais, kuriuose kaip už vežimą atsakinga įmonė nurodyta Spółdzielnia Socjalna „PLUS“ Żagań, o kaip atliekas gaunanti įmonė – Sarbia 36. Be to, vežimo pavedimuose ir sąskaitose
faktūrose kaip pakrovimo vieta nurodytos Vokietijos vietovės, kuriose įsikūrusios įmonės Lobbe ir Böhme, o kaip iškrovimo vieta – Sarbia.
64      Manoma, kad nagrinėjamos atliekos pirmiausia buvo pervežtos į šią įmonę Javišovicėje, o vėliau – į kitas atliekas gaunančias įmones Glivicėje.
65      Be to, minėtos atliekos, atrodo, buvo vežamos ne į vežimo dokumentuose ir VII priedo blankuose nurodytą naudojimo įrenginį, o tiesiai į Sarbia, kur nebuvo jokio naudojimo įrenginio, be to, naudojant suklastotus vežimo dokumentus.
66      Žr. B.20 priedą.
67      Žr. A.59 priedą (dokumentai, susiję su atliekų pristatymu iš Vokietijos į Glivicę).
68      Remiantis Lenkijos Respublikos pateiktais dokumentais (sąskaitomis faktūromis, vežimo pavedimais, CMR dokumentais, svėrimo kvitais ir VII priedo blankais; šiuo klausimu žr. A.59 priedą), atrodo tikėtina, kad kai kurie atliekų vežimai vyko tiesiogiai iš Vokietijos į Glivicę.
69      Visų pirma vairuotojų parodymai, surinkti atliekant baudžiamąjį tyrimą (A.58 priedas), ir Marko atstovo parodymai (A.56 priedas). Be to, patikrinimo metu darytos nuotraukos, kuriose matomi vokiečių (ir austrų) gaminių atliekos, pačios savaime nėra pakankamos, kad atsakomybė už šias atliekas būtų priskirta atitinkamoms Vokietijos įmonėms (A.48 priedas). Taip pat pažymėtina, jog tai, kad įmonės A&P ir Ekobiopell neturi leidimų tvarkyti atliekas, negali būti pagrindas priskirti atsakomybę už šias atliekas Vokietijos įmonėms, kuriose jos susidarė, nes nėra tiesioginio ryšio tarp atitinkamų Lenkijos ir Vokietijos įmonių.
70      VII priedo blankuose, kuriuos užpildė dvi atitinkamos Vokietijos bendrovės, atliekos klasifikuojamos kaip plastikų atliekos, įtrauktos į „žaliąjį“ sąrašą, ir nurodoma, kad, viena vertus, Lobbe yra vežimo organizatorė, o įmonė Havel Chelmeke – atliekas gaunanti įmonė ir naudojimo įrenginys, kita vertus, Böhme – kaip vežimo organizatorė, Recovery – kaip atliekas gaunanti įmonė ir Havel – kaip naudojimo įrenginys.
71      Be kita ko, reikėtų paminėti Lenkijos valdžios institucijų atliktą patikrinimą (A.61 priedas) ir Tarnuvo apygardos prokuratūros atlikto tyrimo išvadas (A.67 priedas).
72      Šis „nurodymas pakeisti dokumentus“ būtų iš esmės susijęs su pirminių dokumentų (be kita ko, VII priedo blankų) pakeitimu suklastotais dokumentais. Pavyzdžiui, Lenkijos Respublika atkreipia dėmesį į papildomą įrašą vežimo sutartyje, sudarytoje tarp Lenkijos įmonių Karol ir Hunters Investment, kurioje teigiama, jog „būtina, kad vairuotojas pakrovimo metu nenurodytų prekių paskirties vietos“ (žr. A.66 priedą).
73      Iš tiesų nėra jokių įrodymų, leidžiančių nustatyti, kad Vokietijos įmonės galėjo būti informuotos apie tokį nukreipimą, už kurį iš esmės atsako Lenkijos įmonės. Šiuo klausimu Lenkijos Respublika remiasi VII priedo blanku (A.70 priedas), kuris turėtų įrodyti bendradarbiavimą tarp Lobbe ir Logistics Hunters – įmonės, kuri tariamai buvo atsakinga už atliekų vežimą tiesiogiai iš Vokietijos į Sarbia. Vis dėlto tas dokumentas, kaip ir kiti turimi VII priedo blankai, iš tikrųjų susijęs su atliekų vežimu į Havel įrenginį Chelmeke. Tokiomis aplinkybėmis klausimas, kokiu mastu nagrinėjamos atliekos galėjo būti priskirtos prie 19 12 04 kategorijos (atitinkančios 1989 m. kovo 22 d. pasirašytos Bazelio konvencijos dėl pavojingų atliekų tarpvalstybinių pervežimų bei jų tvarkymo kontrolės, Europos ekonominės bendrijos vardu patvirtintos 1993 m. vasario 1 d. Tarybos sprendimu 93/98/EEB (OL L 39, 1993, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 18 t., p. 301) B 3010 kategoriją), atsižvelgiant į jų užterštumo lygį, nėra lemiamas. Bet kuriuo atveju man neatrodo, kad būtų įrodyta, jog tų atliekų užterštumo lygis viršijo Bazelio konvencijos B 3010 kategorijos apibrėžtyje nustatytą leistiną užterštumo lygį, kaip jis aiškinamas atsižvelgiant į Komisijos dokumentą „Dažnai užduodami klausimai dėl Reglamento (EB) Nr. 1013/2006 dėl atliekų vežimo“, su kuriuo galima susipažinti anglų kalba šiuo adresu: https://ec.europa.eu/environment/pdf/waste/shipments/faq.pdf
74      Šiuo klausimu Lenkijos Respublika dublike tik pakartoja, kad Sarbia vietovėje buvusių atliekų kiekis buvo maždaug 8 700 tonų ir kad jų didžioji dalis yra vokiškos kilmės.
75      Žr. A.72 priedą (Lenkijos valdžios institucijų toje vietovėje atlikto patikrinimo protokolas) ir A.73 priedą (toje vietoje padarytos nuotraukos).
76      Mišrios komunalinės atliekos, priskiriamos prie 19 12 12 kategorijos (maždaug 70 % tų atliekų), užterštos organinėmis medžiagomis, ir kitos plastikų atliekos, priskiriamos prie 19 12 04 kategorijos (maždaug 30 % minėtų atliekų), kuriose yra mineralinių teršalų.
77      Kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1013/2006 2 straipsnio 35 punkto a, b ir e papunkčius ir g papunkčio i ir iii punktus.
78      Atliekų vežimas į minėtą vietovę susijęs su Vokietijos įmonėmis Lobbe, Vorberg Recycling GmbH, WAZ Werstoff-Aufbereitungs-Zentrum GmbH ir TAK GmbH, taip pat su Lenkijos įmone Ecomed Adam Macech, kuri nuomojasi sandėlį Bzowo vietovėje.
79      Be kita ko, Lenkijos valdžios institucijų atliktas patikrinimas ir Tarnuvo apygardos prokuratūros atlikto tyrimo išvados (žr. A.74 priede pateiktą Tarnuvo apygardos prokuratūros laišką).
80      Žr. leidimą rinkti plastikų atliekas, išduotą įmonei Ecomed Adam Macech, (A.72 priedas, p. 3042).
81      Pavyzdžiui, nuotraukos, padarytos vietovėje Nr. 6, (A.72 ir A.73 priedai), kuriose matyti atliekos su etiketėmis, turinčiomis Lobbe identifikavimo numerį (10999), iš tiesų patvirtina, kad šioje vietovėje buvo šioje įmonėje susidariusių atliekų, tačiau teisiškai nepakankamai įrodo, kad minėta įmonė buvo susijusi su jų vežimu. Nors negalima atmesti galimybės, kad ji buvo informuota apie vežimą, taip pat gali būti, kad atitinkamos Lenkijos įmonės organizavo neteisėtus vežimus tai įmonei visiškai nedalyvaujant.
82      Pavyzdžiui, VII priedo blanko duomenys, kurie gali būti susieti su įmone Lobbe, buvo susiję tik su prie 19 12 04 kategorijos priskiriamų plastikų atliekų vežimu į įmonę Havel Chelmeke (žr. B.33 priedą).
83      Žr. A.74 priedą (Tarnuvo prokuratūros dokumentai), visų pirma p. 3146.
84      Be to, priešingai, nei teigia Lenkijos Respublika, man neatrodo, kad šiuo atveju būtų svarbus 2016 m. birželio 9 d. Sprendimas Nutrivet (C‑69/15, EU:C:2016:425, 37 ir 38 punktai). Toje byloje buvo nustatyta, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose lydimuosiuose dokumentuose buvo nurodyta kita įmonė nei ta, kuriai iš tikrųjų buvo skirtas pagrindinėje byloje nagrinėjamas atliekų vežimas, įsikūrusi kitoje valstybėje narėje, kuri buvo nurodyta kaip naudojimo įrenginys, nors ji nebuvo įsikūrusi tuose dokumentuose nurodytoje paskirties šalyje.
85      Žr. skundo 214 punktą (A.81 ir B.5 priedai). Dėl šios priežasties Vokietijos Federacinė Respublika pareiškia, kad šis priekaištas yra nepriimtinas, kiek jis susijęs su vietovėmis Nr. 3, 4 ir 6, o Lenkijos Respublika, nors ir pripažįsta, kad jos skundas buvo susijęs tik su vietove Nr. 5, teigia, kad ieškinyje paminėjus vietoves Nr. 3, 4 ir 6 antrasis priekaištas ne išplečiamas, o tik patikslinamas. Šiuo klausimu žr. L. Prete, Infringement Proceedings in EU Law, Wolters Kluwer, Alphen-sur-le-Rhin, 2017, p. 203.
86      Nors Reglamento Nr. 1013/2006 28 straipsnio 2 dalyje vartojamas terminas „atliekos, apie kurias pranešta“, manau, kad jis taip pat taikomas atliekoms, kurioms iš pradžių buvo taikoma informavimo procedūra. Iš tiesų kitoks aiškinimas lemtų paradoksalią situaciją, kai ši nuostata būtų taikytina (todėl sukurtų pareigą pranešti) tik tuomet, kai apie atliekas jau pranešta. O mano siūlomas aiškinimas atrodo suderinamas su kontekstu, kuriame yra įtvirtinta minėta nuostata, esanti to reglamento 3 skyriuje „Bendrosios administracinės nuostatos“, taip pat su jos tikslu būtent pašalinti institucijų nuomonių skirtumus dėl minėto reglamento 3 straipsnio taikymo.
87      Kitaip tariant, Reglamento Nr. 1013/2006 28 straipsnio 2 dalyje nustatomas papildomas atliekų klasifikavimas tuo atveju, kai susijusių institucijų nuomonės nesutampa, ir tai lemia to reglamento 3 straipsnio 1 dalyje numatytos išankstinio rašytinio pranešimo ir leidimo procedūros taikymą. Toks požiūris atitinka atsargumo ir prevencinių veiksmų principus, nes užtikrina aukščiausią priežiūros ir kontrolės lygį pagal minėtą reglamentą. Taigi, išankstinio rašytinio pranešimo ir leidimo procedūra turi būti laikoma numatytąja procedūra, siekiant užtikrinti optimalų atliekų vežimo Sąjungoje priežiūros ir kontrolės lygį, kad būtų apsaugota aplinka ir žmonių sveikata. Informavimo procedūra, priešingai, yra tinkama tik toms atliekoms, kurioms reikalingas mažesnis priežiūros ir kontrolės lygis.
88      Ši valstybė narė išreiškia abejonių dėl ESS 4 straipsnio 3 dalies taikytinumo šioje byloje, pagrįsdama jas tuo, kad Reglamente Nr. 1013/2006 esama specialių nuostatų dėl valstybių narių bendradarbiavimo, taigi tai yra lex specialis.
89      Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad bendrosios lojalaus bendradarbiavimo pareigos, kylančios iš ESS 4 straipsnio 3 dalies, pažeidimas skiriasi nuo konkrečių įsipareigojimų, kuriuose tas bendradarbiavimas pasireiškia, neįvykdymo. Todėl toks pažeidimas gali būti konstatuotas tik tiek, kiek jis susijęs su elgesiu, kuris skiriasi nuo elgesio, sudarančio šių konkrečių įsipareigojimų pažeidimą (2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Komisija / Slovėnija (ECB archyvai), C‑316/19, EU:C:2020:1030, 121 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
90      Žr. šios išvados pirmesnėje išnašoje nurodytą jurisprudenciją. Taip pat žr. 2024 m. balandžio 30 d. Sprendimą Latvija / Švedija (Indėlių garantijų sistemos) (C‑822/21, EU:C:2024:373, 99 ir 100 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
91      Nagrinėdamas SESV 258 straipsniu grindžiamas bylas dėl įsipareigojimų neįvykdymo Teisingumo Teismas patikslino, kad Komisija, pati neturinti tyrimo įgaliojimų šioje srityje, didžiąja dalimi remiasi duomenimis, kuriuos pateikia galimi skundo pateikėjai, atitinkamos valstybės narės teritorijoje veikiančios privačios ar viešosios įstaigos, taip pat pati ta valstybė narė, taigi atlikti reikiamus patikrinimus vietoje visų pirma privalo nacionalinės institucijos, vadovaudamosi lojalaus bendradarbiavimo principu ir laikydamosi visų valstybių narių pareigos padėti Komisijai atlikti jai tenkančią bendrąją užduotį (šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo
Komisija / Slovėnija, C‑140/14, EU:C:2015:501, 40–43 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Mano nuomone, tas pats principas pagal analogiją taikytinas ir nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, grindžiamą SESV 259 straipsniu.
92      Žr. mano analizę dėl pirmojo priekaišto, kiek jis susijęs su vietovėmis Nr. 2–6.
93      Nors Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad valstybė narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar padėtimi, be kita ko, susijusiomis su jos federacine struktūra, tam, kad pateisintų Sąjungos teisės aktais nustatytų pareigų neįvykdymą ir joje nustatytų terminų nesilaikymą (šiuo klausimu žr. 2002 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Komisija / Vokietija, C‑383/00, EU:C:2002:289, 20 punktą), vienintelis atvejis, kurį šiuo klausimu nurodė Lenkijos valdžios institucijos, susijęs su vietove Nr. 3, po kelių susirašinėjimų (A.37, A.39 ir A.40 priedai) baigėsi kompetentingų institucijų atsisakymu (A.44 priedas).