62004CC0003_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadinės pastabos
1. Ši byla dėl Rechtbank (apylinkės teismas) Utrecht, Nyderlandai, prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra susijusi su klausimu, ar Komercinio atstovavimo direktyva(2) (toliau – direktyva) taikoma tarpininkams, sudariusiems tik vieną sutartį su klientu, kai ši sutartis buvo kelerius metus pratęsiama.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
2. Direktyvos I skyriuje, nustatančiame jos taikymo sritį, numatyta:
„Taikymo sritis
1 straipsnis
1. Šioje direktyvoje numatytos derinimo priemonės taikomos valstybių narių įstatymams ir kitiems teisės aktams, reglamentuojantiems prekybos agentų ir jų atstovaujamųjų santykius.
2. Šioje direktyvoje prekybos agentas – tai savarankiškai dirbantis tarpininkas, kuris turi ilgalaikį įgaliojimą derėtis dėl prekių pardavimo arba pirkimo kito asmens (toliau – atstovaujamasis) naudai arba derėtis ir sudaryti tokius sandorius tokio atstovaujamojo naudai ir jo vardu.
3. Šioje direktyvoje prekybos agento sąvoka pirmiausia neapima toliau išvardytų asmenų:
– kurie, patys būdami darbuotojais, yra įgalioti prisiimti įsipareigojimus, įpareigojančius bendroves arba asociacijas,
– partnerių, kurie teisėtai turi įgaliojimus prisiimti įsipareigojimus, įpareigojančius kitus jo partnerius,
– administratorių, likvidatorių arba patikėtinių, skiriamų bankroto atveju.
2 straipsnis
1. Ši direktyva netaikoma:
– prekybos agentams, kurių veikla nėra apmokama,
– prekybos agentams, vykdantiems savo veiklą prekių biržose arba prekių rinkose, arba
– organizacijai, kuri yra žinoma kaip Crown Agents for Overseas Governments and Administrations
(Didžiosios Britanijos užjūrio vyriausybių ir administracijų investicinė agentūra), įsteigta pagal 1979 m. Jungtinės Karalystės investicinės agentūros įstatymą, bei jos filialams.
2. Kiekviena valstybė narė turi teisę numatyti, kad ši direktyva nebūtų taikoma tiems asmenims, kurių prekybos agentų veikla pagal tos valstybės narės teisę yra laikoma nepagrindine.“
3. Direktyvos II–IV skyrių nuostatos reglamentuoja pagal į šią taikymo sritį patenkančias komercinio atstovavimo sutartis dirbančių agentų teises, pareigas ir atlyginimą bei tokių sutarčių sudarymą ir pasibaigimą. 7 straipsnis, susijęs su komisiniu atlyginimu už sandorių sudarymą pagal atstovavimo sutartį, konkrečiai numato, kad:
„1. Prekybos agentas turi teisę gauti komisinį atlyginimą už prekybinius sandorius, kurie sudaryti komercinio atstovavimo sutarties galiojimo metu:
a) kai sandoris buvo sudarytas vykdant agento veiklą; arba
b) kai sandoris sudarytas su trečiąja šalimi, kuri anksčiau buvo agento klientu tokios pat rūšies sandoriuose.
2. Prekybos agentas taip pat turi teisę gauti komisinį atlyginimą už sandorius, sudarytus komercinio atstovavimo sutarties galiojimo metu:
– kai jam yra patikėta tam tikra geografinė teritorija arba klientų grupė, arba
– kai jis turi išimtinę teisę veiklai tam tikroje geografinėje teritorijoje arba klientų grupėje
ir kai sandoris buvo sudarytas su tai teritorijai arba klientų grupei priklausančiu klientu.
Valstybė narė į savo teisės aktus įtraukia vieną iš galimybių, nurodytų dviejose aukščiau minėtose įtraukose.“
4. Šiai bylai taip pat aktualus 17 straipsnis, susijęs su agento atlyginimu ir agento nuostolių kompensavimu pasibaigus sutarties galiojimui. 17 straipsnio 2 dalies a punktas nustato:
„2. a) Prekybos agentas turi teisę į nuostolių atlyginimą, jei ir tiek, kiek:
– jis atstovaujamajam surado naujų klientų arba žymiai padidino verslo apimtį su turimais klientais ir dėl to atstovaujamasis gauna didelę naudą iš verslo su tokiais klientais, ir
– mokant nuostolių atlyginimą atsižvelgiama į visas aplinkybes, ypač į komisinius, kuriuos prarado prekybos agentas dėl verslo sandorių su tokiais klientais. Valstybės narės gali numatyti, kad tokioms aplinkybėms taip pat priklauso prekybą ribojančios sąlygos taikymas ar kitoks apribojimas, kaip apibrėžta 20 straipsnyje.“
B – Nyderlandų teisė
5. Direktyva į Nyderlandų teisę perkelta Civilinio kodekso (Burgerlijk Wetboek) 428–445 straipsniais. Šie straipsniai iš esmės panašūs į direktyvos nuostatas, išskyrus tai, kad direktyvos 1 straipsnio 2 dalis nustato, jog direktyva taikoma „prekių pardavimo arba pirkimo sandoriams“, o Nyderlandų teisės nuostatos taikomos taip pat ir paslaugų teikimo sandoriams. Taigi Civilinio kodekso 7:428 straipsnio 1 dalis, atitinkanti direktyvos 1 straipsnio 2 dalį, nustato:
„Atstovavimo sutartis – tai sutartis, pagal kurią viena šalis, atstovaujamasis, įpareigoja kitą šalį, prekybos agentą, apibrėžtą arba neapibrėžtą laiką už atlyginimą tarpininkauti derybose dėl sutarčių, kurias pastarasis gali sudaryti atstovaujamojo naudai ir jo vardu, tačiau agentas negali būti pavaldus atstovaujamajam.“
III – Faktinės aplinkybės
6. Kaip nurodyta prašyme priimti prejudicinį sprendimą, 1994 m. Nyderlandų bendrovė Poseidon Chartering BV
(toliau – Poseidon ) tarpininkavo derantis dėl laivo frachtavimo sutarties. Ši sutartis buvo pratęsiama kasmet nuo 1994 iki 2000 m., išskyrus 1999 metus. Šiuo laikotarpiu Poseidon
kasmetinių derybų dėl čarterio tarp sutarties šalių pratęsimo rezultatus įrašydavo į sutarties priedą. Nuo 1994 iki 2000 m. Poseidon
buvo mokamas 2,5 % frachto sumos komisinis atlyginimas.
7. Pagrindinėje byloje Poseidon
reikalauja, kad laivo savininkai, inter alia, 1) atlygintų nuostolius, patirtus dėl pranešimo apie sutarties nutraukimą termino nesilaikymo; 2) sumokėtų nesumokėtą komisinio atlyginimo 14 229,89 EUR sumą ir 3) 14 471,29 EUR už prarastus klientus. Rechtbank Utrecht
sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos klausimus:
„1. Ar savarankiškai dirbantis tarpininkas, kuris sudarė (ne kelias, o) vieną kiekvienais metais pratęsiamą sutartį (laivo čarterį), pagal kurią laivo savininkas ir trečioji šalis kasmet (1994–2000 m., išskyrus 1999 m.) derėdavosi dėl čarterio pratęsimo ir tarpininkas įrašydavo šių derybų rezultatus į sutarties priedą, laikomas prekybos agentu pagal 1986 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyvą 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo?
2. Jei laikytina, kad sudaryta atstovavimo sutartis, ar atsakant į pirmąjį klausimą svarbu tai, kad 2,5 % čarterio sumos atlyginimas (komisinis atlyginimas) buvo mokamas daugelį metų ir (arba) kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje minimi „sudaryti prekybiniai sandoriai“ ir teisė į komisinį atlyginimą, „kai sandoris sudarytas su trečiąja šalimi, kuri anksčiau buvo agento klientu tokios pat rūšies sandoriuose“?
3. Ar atsakant į trečiąjį klausimą svarbu tai, kad direktyvos 17 straipsnyje vietoj „kliento“ nurodomi „klientai“?
8. Remdamosi Teisingumo Teismo statuto 23 straipsniu, Poseidon Chartering
ir Komisija šioje byloje pateikė rašytines pastabas.
9. Teisingumo Teismo kanceliarija, atsižvelgdama į 2003 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo nutartį byloje Abbey Life, C‑449/01, kurioje buvo nuspręsta, kad negali būti pagrįstų abejonių, jog direktyva netaikoma nepriklausomiems tarpininkams, įpareigotiems derėtis dėl paslaugų teikimo sutarčių, laišku paprašė Rechtbank
patvirtinti, kad jis nori palaikyti savo prašymą priimti prejudicinį sprendimą(3) .
10. Atsakydamas Rechtbank
patvirtino savo prašymą išaiškinti tam tikras direktyvos sąvokas ir paaiškino, kad perkeliant direktyvą į Nyderlandų teisę nuspręsta išplėsti termino „prekybos agentas“ taikymo sritį paslaugų teikimo sutarčių atžvilgiu. Tačiau, jo nuomone, „aplinkybė, kad Nyderlandų teisės aktams, kuriuose buvo vartojama platesnė atstovavimo sutarčių sąvoką, direktyva buvo modeliu, nereiškia, jog dėl tam tikrų direktyvos sąvokų išaiškinimo būtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo byla būtų susijusi tik su siaura prekybos agento arba atstovavimo sutarties sąvoka“.
IV – Nagrinėjimas
A – Pirminės pastabos
11. Pirmasis klausimas, kurį reikia apsvarstyti, yra pateikto prašymo priimtinumas, atsižvelgiant tai, kad nors direktyva aiškiai taikoma tik sandoriams, susijusiems su prekių pardavimu arba pirkimu(4), pagrindinėje byloje ginčijama sutartis yra paslaugų teikimo sutartis (t. y. laivo frachtavimo sutartis).
12. Kaip jau nurodžiau, aišku, kad nagrinėjamos Nyderlandų teisės dėl komercinio atstovavimo taikymo sritis yra platesnė nei direktyvos, nes ji taikoma sandoriams, susijusiems ir su prekėmis, ir su paslaugomis.
13. Mano nuomone, Teisingumo Teismas tikrai turėtų atsakyti į pateiktus klausimus. Šiuo atveju akivaizdžiai svarbi yra Teisingumo Teismo praktika bylose Leur-Bloem, Giloy, Kofisa ir BIAO,
kurios susijusios su prašymais priimti prejudicinius sprendimus, pateiktais ne tiesiogiai dėl Bendrijos teisės, o todėl, kad valstybė narė nusprendė suderinti savo nacionalinę teisę su Bendrijos teise(5) . Taigi sprendime Leur-Bloem
Teisingumo Teismas nusprendė, kad:
„ < … > Teisingumo Teismas pagal Sutarties (234) straipsnį yra kompetentingas aiškinti Bendrijos teisę, kai nagrinėjama situacija tiesiogiai nereglamentuojama Bendrijos teisės, bet nacionalinis įstatymų leidėjas, perkeldamas direktyvos nuostatas į nacionalinę teisę, nusprendė išimtinai vidaus situacijoms taikyti tas pačias normas kaip ir direktyvos reglamentuojamoms situacijoms, t y. jis suderino savo vidaus teisę su Bendrijos teise.“(6)
14. Teisingumo Teismas pasirūpino atskirti situacijas, nagrinėtas byloje Kleinwort Benson (7),
kurioje Bendrijos teisės norma nebuvo privaloma nacionaliniam teismui, taikančiam nacionalinę teisę; iš tikrųjų atitinkamuose nacionalinės teisės aktuose buvo aiški nuostata, kad valstybės narės valdžios institucijos priimtų pakeitimus, „skirtus sukurti divergenciją“ tarp jos nacionalinės teisės ir Bendrijos teisės normų (šiuo atveju Briuselio konvencijos).
15. Aišku, kad šiose bylose prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą lėmė tai, ar pagrindinė byla būtų faktiškai išspręsta taikant nagrinėjamą Bendrijos teisės normą. Jei tai buvo toks atvejis, atitinkamų Bendrijos teisės sąvokų vienodas aiškinimas, taikant prejudicinio sprendimo procedūrą, buvo „neabejotinai Bendrijos interesas < ... >, siekiant užkirsti kelią aiškinimo skirtumams ateityje“(8) . Vis dėlto nacionaliniam teismui reikėjo nustatyti tinkamą prejudicinio sprendimo apimtį, atsižvelgiant į ribas, kurias nacionalinės teisės aktai gali nustatyti Bendrijos teisės taikymui išimtinai vidaus situacijoms(9) .
16. Mano nuomone, tokia argumentacija taip pat taikytina šioje byloje. Kaip paaiškinta nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir tolesniame susirašinėjime su Rechtbank, nors nagrinėjamos Nyderlandų teisės, kuri taikoma taip pat ir paslaugų teikimo sandoriams, taikymo sritis platesnė nei direktyvos, ketinta ir ketinama įgyvendinti ir atspindėti direktyvos nuostatas. Be to, byla aiškiai susijusi su Bendrijos teisės sąvokos, būtent „ilgalaikio įgaliojimo“, išaiškinimu. Nors teoriškai Nyderlandų teismai galėtų skirtingai aiškinti šią sąvoką atstovavimo sutarčių, susijusiu su prekėmis ir paslaugomis, atžvilgiu, Rechtbank,
susirašinėdamas su Teisingumo Teismu, pažymėjo, jog jis nori išvengti divergencijos tarp dviejų sričių, tvirtindamas, kad „Nyderlandų įstatymų leidėjas, išplėtęs savo teisės aktų, reglamentuojančių komercinį atstovavimą, taikymo sritį ir paslaugoms, siekė išvengti painiavą galinčios sukelti situacijos, kai kartu galiotų dvi panašios (bet ne identiškos) taisyklės“(10) .
17. Be to, reikia atkreipti dėmesį, kad kiekviena šalis, pateikusi rašytines pastabas Teisingumo Teismui, būtent Poseidon
ir Komisija, prašė Teisingumo Teismo atsakyti į Rechtbank
klausimus.
18. Todėl, mano nuomone, vienodo Bendrijos teisės aiškinimo labui Teisingumo Teismas turėtų atsakyti į nacionalinio teismo pateiktus klausimus.
B – Dėl pirmojo klausimo
19. Pateikdamas pirmąjį klausimą nacionalinis teismas siekia sužinoti, ar direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje apibrėžta prekybos agento sąvoka išplečiama nepriklausomam tarpininkui, kuris savo veiklą vykdė sudarydamas vieną laivo frachtavimo sutartį (o ne kelias sutartis), kuri buvo pratęsiama kasmet nuo 1994 m. iki 2000 m. (išskyrus 1999 m.) po derybų tarp laivo savininko ir trečiosios šalies, kurių rezultatus tarpininkas įrašydavo į sutarties priedą.
20. Iš nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad nacionalinis teismas iš esmės nori sužinoti, ar aplinkybės, jog agentas vykdė savo veiklą sudarydamas tik vieną sutartį, pakanka siekiant taikyti direktyvą.
21. Atsakymas į šį klausimą neabejotinai priklauso nuo direktyvos 1 straipsnio 2 dalies, būtent sąvokos „ilgalaikis įgaliojimas“ (olandiškai – „permanent is belast“; prancūziškai – „chargé de façon permanente“), išaiškinimo.
22. Aiškinant šią sąvoką, mano manymu, svarbu atskirti situaciją, kurioje nepriklausomas agentas atstovaujamojo yra įgaliotas derėtis tik dėl vienos sutarties, nuo situacijos, kurioje toks agentas atstovaujamojo yra įgaliotas derėtis dėl sutarties ir dėl daugkartinio jos pratęsimo.
23. Akivaizdu, jog pirmoji situacija negali būti protingai aiškinama kaip „ilgalaikis įgaliojimas“. Jei už derybas dėl vienintelės sutarties atsakingas agentas patenka į šią sąvoką, sąvoka „ilgalaikis“ netenka jokios prasmės.
24. Mano nuomone, antroji situacija, kurioje agentas yra atsakingas už derybas dėl sutarties ir jos pratęsimo, – atvirkščiai – logiškai turi patekti į šią sąvoką. Manau, kad sąvoka „ilgalaikis“ tiesiog reikalauja, jog agentas būtų atsakingas už derybas dėl daugiau kaip vienos sutarties arba už derybas ar persiderėjimą dėl tos pačios sutarties daugiau nei vieną kartą. Tai išplaukia iš paties „įgaliojimo“ pobūdžio, kuris iš esmės reiškia galią daryti įtaką atstovaujamojo teisinei padėčiai, veikiant jo naudai. Kadangi agentas, atsakingas už sutarties pratęsimą arba persiderėjimą dėl sutarties, turi galią daryti įtaką atstovaujamojo teisinei padėčiai daugiau nei vieną kartą, mano nuomone, logiška, kad tai yra „ilgalaikis įgaliojimas“.
25. Be to, šis pažodinis aiškinimas paremtas direktyvos tikslu suderinti valstybių narių teisės normas, reglamentuojančias komercinį atstovavimą tiek, kiek to reikalauja deramas bendrosios rinkos veikimas, pirmiausia siekiant „užtikrinti minimalų prekybos agentų socialinės apsaugos lygį“(11), prekybinių sandorių saugumą ir pašalinti kliūtis komercinio atstovavimo sutartims tarp skirtingose valstybėse narėse įsisteigusių atstovaujamųjų ir prekybos agentų(12) . Jeigu pratęsiant sutartį atstovaujamasis turėtų galimybę pasirinkti kitą sutarties šalį vietoj pirminės, agentui direktyvos normos būtų taikomos tik tuo atveju, jei dėl sutarties būtų deramasi su kita šalimi, bet ne tuomet, jei atstovaujamasis nuspręstų tęsti sutarti su ta pačia šalimi, tai savavališkai pakenktų agentų socialinės apsaugos tikslui.
26. Šiuo atžvilgiu derėtų paminėti, kad Komisija savo pradiniame pasiūlyme teigė, jog direktyva netaikoma tarpininkams, kurie įgaliojami derėtis tik dėl vieno ar daugiau apibrėžtų sandorių arba juos sudaryti tik vieno atstovaujamojo vardu(13) . Pažymėtina, kad Taryba šią nuostatą pašalino iš galutinės versijos.
27. Taip pat pastebėtina, jog Teisingumo Teismas, savo sprendimuose konstatuodamas, kad įrašymas į registrą negali būti komercinio atstovavimo sutarties patekimo į direktyvos taikymo sritį sąlyga, pabrėžė, jog tik tie reikalavimai, kurie aiškiai nurodyti 1 straipsnio 2 dalyje, yra direktyvos taikymo ir apsaugos pagal ją sąlygos(14) .
28. Norėčiau pridurti, kad žodžių „klientas“ ir „klientai“ (ir atitinkamų terminų) vartojimas direktyvoje varijuoja tarp vienaskaitos ir daugiskaitos, ir nė viena iš šių nuorodų, mano manymu, nėra lemiama aiškinat ilgalaikio įgaliojimo sąvoką. Šių nuorodų nėra direktyvos skyriuje, skirtame nustatyti jos taikymo sritį, tačiau yra direktyvos nuostatose, reglamentuojančiose, pavyzdžiui, prekybos agentų teises ir pareigas bei tokių agentų komisinį atlyginimą. Tai nereiškia, kad jomis ketinta daryti įtaką direktyvos taikymo sričiai. Bet kuriuo atveju pats faktas, kad tokios nuorodos vartojamos ir vienaskaita, ir daugiskaita, reiškia, jog jos neduoda galutinio atsakymo į nagrinėjamą klausimą(15) .
29. Dėl šių priežasčių į pirmąjį nacionalinio teismo klausimą, mano nuomone, reikėtų atsakyti taip, kad prekybos agento sąvoka išplečiama tarpininkams, turintiems ilgalaikį įgaliojimą derėtis dėl sutarčių ir jų pratęsimo.
C – Dėl antrojo klausimo
30. Antruoju klausimu nacionalinis teismas siekia sužinoti, ar atsakymui į pirmąjį klausimą turi įtakos faktas, kad buvo mokamas 2,5 % čarterio sumos atlyginimas (komisinis atlyginimas) ir (arba) kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nurodoma, jog „sandoris buvo sudarytas“ ir kad agentas turi teisę gauti komisinį atlyginimą, „kai sandoris sudarytas su trečiąja šalimi, kuri anksčiau buvo agento klientu tokios pat rūšies sandoriuose“.
31. Pirma, kalbant apie komisinio atlyginimo mokėjimo svarbą, direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad prekybos agentai, kurių veikla nėra apmokama, nepatenka į direktyvos taikymo sritį. Todėl mokėjimas tam tikra forma yra preliminari direktyvos taikymo sąlyga. Tačiau iš 1 ir 2 straipsnio formuluočių matyti, jog ilgalaikio įgaliojimo reikalavimas mano atsakyme į pirmąjį klausimą nurodyta prasme yra nepriklausoma ir atskira būtina agento patekimo į direktyvos taikymo sritį sąlyga.
32. Taigi, manęs neįtikino Poseidon argumentas, kuriuo, atrodo, norima pasakyti, jog vien tik komisinio atlyginimo mokėjimo faktas nurodo atstovavimo sutarties egzistavimą. Pats komisinio atlyginimo mokėjimo faktas nedaro įtakos klausimui, ar yra ilgalaikis įgaliojimas.
33. Antra, kalbant apie direktyvos 7 straipsnio 1 dalies nuorodų, kad „sandoris buvo sudarytas“ ir kad egzistuoja teisė gauti komisinį atlyginimą, „kai sandoris sudarytas su trečiąja šalimi (tarpininku), kuri anksčiau buvo agento klientu tokios pat rūšies sandoriuose“, svarbą, dėl 27 punkte nurodytų priežasčių aš nemanau, jog šios nuorodos yra lemiamos atsakant į pirmąjį klausimą. Konkrečiai kalbant, vienaskaitinės formos vartojimas dabar natūraliai išplaukia iš viso punkto, kuris iš esmės reiškia, kad prekybos agentas turi teisę gauti komisinį atlyginimą už prekybinius sandorius, kurie sudaryti komercinio atstovavimo sutarties galiojimo metu 1) vykdant agento veiklą arba 2) su trečiąja šalimi, kuri anksčiau buvo agento klientu panašiuose sandoriuose. Mano nuomone, tai nerodo Bendrijos teisės aktų leidėjo požiūrio į pirmojo klausimo dalyką.
34. Todėl į antrąjį klausimą reikėtų atsakyti taip, kad atsakymui į pirmąjį klausimą aplinkybė, jog buvo mokamas 2,5 % čarterio sumos atlyginimas (komisinis atlyginimas) arba jog direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje kalbama apie tai, kad „sandoris buvo sudarytas“ ir apie teisę gauti komisinį atlyginimą, „kai sandoris sudarytas su trečiąja šalimi (tarpininku), kuri anksčiau buvo agento klientu tokios pat rūšies sandoriuose“, nedaro įtakos.
D – Dėl trečiojo klausimo
35. Trečiuoju klausimu nacionalinis teismas siekia sužinoti, ar atsakymui į pirmąjį klausimą turėjo įtakos aplinkybė, kad direktyvos 17 straipsnyje ir pirmiausia 17 straipsnio 2 dalies a punkte „klientai“ minimi daugiskaita, o ne vienaskaita.
36. Dėl 27 punkte išdėstytų priežasčių į šį klausimą reikėtų atsakyti neigiamai. Norėčiau pridurti, kad nuorodos „klientai“ 17 straipsnio 2 dalies a punkte bet kuriuo atveju yra hipotetinės, aprašančios sąlygas, kurioms esant prekybos agentas, kuriam taikoma direktyva, turi teisę į nuostolių atlyginimą. Todėl šios nuorodos neturi įtakos atsakymui į pirmąjį klausimą.
V – Išvada
37. Todėl aš manau, kad Teisingumo Teismas į Rechtbank Utrecht
pateiktus klausimus turėtų atsakyti taip:
„1986 m. gruodžio 18 d. Direktyvos 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo sąvoka „prekybos agentas“ išplečiama tarpininkams, turintiems ilgalaikį įgaliojimą derėtis dėl sutarties ir jos pratęsimo, nepaisant fakto, kad šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nurodoma, jog „sandoriai buvo sudaryti“, ir kad šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkte „klientai“ minimi daugiskaita. Nustatant, ar asmuo turi ilgalaikį įgaliojimą, nesvarbu, ar buvo mokamas komisinis atlyginimas.“
(1) .
(2)  –	1986 m. gruodžio 18 d. Direktyva 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo (OL L 382, p. 17).
(3)  –	2003 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo nutartis byloje Abbey Life
(C‑449/01, Rink. p. I‑0000).
(4)  –	Žr. direktyvos 1 straipsnio 2 dalį ir 3 išnašoje nurodytą Teisingumo Teismo nutartį byloje C‑449/01.
(5)  –	1997 m. liepos 17 d. Sprendimas Leur-Bloem
(C-28/95, Rink. p. I‑4161); 1997 m. liepos 17 d. Sprendimas Giloy
(C-130/95, Rink. p. I‑4291); 2001 m. sausio 11 d. Sprendimas Kofisa
(C‑1/99, Rink. p. I‑207) ir 2003 m. sausio 7 d. Sprendimas BIAO
(C‑306/99, Rink. p. I‑1).
(6)  – 5 išnašoje nurodyto sprendimo Leur-Bloem
34 punktas.
(7)  –	1995 m. kovo 28 d. Sprendimas Kleinwort Benson
(C‑346/93, Rink. p. I-615).
(8)  –	5 išnašoje nurodyto sprendimo Leur-Bloem
32 punktas.
(9)  –	5 išnašoje nurodyto sprendimo Leur-Bloem
33 punktas.
(10)  –	Žr. F. M. Smit „De Agentuurovereenkomst tussen handelsagent en principaal“, p. 26, 31 išnašą.
(11)  –	Žr. generalinio advokato P. Léger išvadą byloje Ingmar
(2000 m. lapkričio 9 d. Sprendimas, C‑381/98, Rink. p. I‑9305, 50 punktas) ir 1998 m. balandžio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimą Bellone
(C‑215/97, Rink. p. I‑2191, 13 punktas).
(12)  –	Direktyvos 3 konstatuojamoji dalis.
(13)  –	Pasiūlymas dėl Tarybos direktyvos derinti valstybių narių įstatymus, susijusius su (savarankiškai dirbančiais) prekybos agentais, KOM/76/670 galutinis (OL C 13, 1977, p. 2, 3 straipsnio 3 dalis).
(14)  –	Pavyzdžiui, žr. 11 išnašoje nurodytą sprendimą Bellone
(C‑215/97, 13 punktas) ir pagal analogiją – 2004 m. vasario 10 d. Teisingumo Teismo nutartį byloje Mavrona
(C‑85/03, Rink. p. I‑0000, 15 punktas).
(15)  –	Pavyzdžiui, žr. 3 straipsnio 2 dalį („sandoriai“); 7 straipsnio 1 dalį („sudarytas sandoris“); 7 straipsnio 2 dalį („sudaryti sandoriai“) ir 17 straipsnio 2 dalį („klientai“).