62020CC0391
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2022 m. kovo 8 d. (
1
)
Byla C‑391/20
Boriss Cilevičs,
Valērijs Agešins,
Vjačeslavs Dombrovskis,
Vladimirs Nikonovs,
Artūrs Rubiks,
Ivans Ribakovs,
Nikolajs Kabanovs,
Igors Pimenovs,
Vitālijs Orlovs,
Edgars Kucins,
Ivans Klementjevs,
Inga Goldberga,
Evija Papule,
Jānis Krišāns,
Jānis Urbanovičs,
Ļubova Švecova,
Sergejs Dolgopolovs,
Andrejs Klementjevs,
Regīna Ločmele-Luņova,
Ivars Zariņš
dalyvaujant:
Latvijas Republikas Saeima
(Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 49 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – SESV 56 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Apribojimas – Nacionalinės teisės aktai, kuriais reikalaujama, kad aukštojo mokslo įstaigos puoselėtų ir plėtotų nacionalinę oficialiąją kalbą – Pateisinimas – Proporcingumas – ESS 4 straipsnio 2 dalis – Nacionalinis savitumas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 13 straipsnis – Akademinė laisvė“
I. Įžanga
1.
2021 m. suėjo 40 metų nuo Europos Parlamento rezoliucijos dėl Bendrijos regioninių kalbų ir kultūros chartijos bei tautinių mažumų teisių chartijos (
2
) priėmimo. Ši rezoliucija buvo gana glausta, bet, kiek žinau, tai buvo vienas iš pirmųjų atvejų, kai Parlamentas ėmėsi veiksmų dėl šių klausimų, kviesdamas valstybes nares „šioje srityje įgyvendinti [tam tikrą] politiką“. Iš tiesų tradiciškai buvo manoma, kad klausimai dėl kalbų yra glaudžiai susiję su nacionaliniu suverenitetu ir savitumu (
3
), todėl daugumoje valstybių narių jie socialiniu ir politiniu požiūriais labai jautrūs (
4
). Taigi tiek Sąjungos teisės aktų leidėjas, tiek Sąjungos teismai nuosekliai laikosi gana atsargaus, diplomatiško ir pragmatiško požiūrio į kalbų vartojimą, ypač tais atvejais, kai kalbama apie įpareigojimų šiuo klausimu nustatymą valstybėms narėms (
5
).
2.
Minėtos rezoliucijos preambulėje Parlamentas pažymėjo savo pasiryžimą „sukurti glaudesnę Europos tautų sąjungą“ir išsaugoti jų gyvąsias kalbas, atsižvelgiant į jų įvairovę, kad būtų turtinamas ir įvairinamas jų bendras kultūros paveldas“ (
6
). Taip Parlamentas sujungė du tikslus, kurie iš pirmo žvilgsnio gali atrodyti sunkiai suderinami: siekį sukurti glaudesnę Europos piliečių sąjungą ir saugoti bei puoselėti įvairų jų kalbų ir kultūros paveldą.
3.
Dabar, praėjus keturiems dešimtmečiams, šie du tikslai Europos projektui išlieka aktualūs ir ypač svarbūs. Noras ir toliau „kurti vis glaudesnę Europos tautų sąjungą“ įtvirtintas ir ESS, ir SESV preambulėse, taip pat ESS 1 straipsnyje. Be to, SESV preambulėje ir ESS 3 straipsnio 3 dalyje išreikštas ir Sąjungos siekis gerbti „turtingą savo kultūros ir kalbų įvairovę“ bei užtikrinti, „kad Europos kultūros paveldas būtų saugomas ir turtinamas“.
4.
Manau, kad nėra abejonių, jog šie tikslai nėra priešingi, taigi jų galima ir reikia siekti tuo pačiu metu. Vis dėlto tiesa ir tai, kad susiklosčius tam tikroms specifinėms aplinkybėms jie gali vesti Europos Sąjungą skirtingomis kryptimis. Pavyzdžiui, dėl nacionalinių priemonių, skirtų skatinti ir saugoti nacionalinės kalbos vartojimui, pavieniams asmenims ir įmonėms gali kilti kliūčių praktiškai pasinaudoti judėjimo laisve.
5.
Man atrodo, kad tokiomis aplinkybėmis turi būti užtikrinta teisinga šių dviejų tikslų pusiausvyra, kad būtų galima veiksmingai jų abiejų siekti. Šioje byloje pateikiamas būtent toks pavyzdys: savo klausimais Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija) iš esmės Teisingumo Teismo teiraujasi, ar su Sąjungos teise suderinamos nacionalinės teisės normos, pagal kurias su keliomis išimtimis reikalaujama, kad aukštojo mokslo įstaigos studijas organizuotų tik oficialiąja nacionaline kalba.
II. Teisinis pagrindas
A. Europos Sąjungos teisė
6.
2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (
7
) (toliau – Paslaugų direktyva) 11 konstatuojamojoje dalyje, be kita ko, nustatyta:
„Ši direktyva neturi įtakos valstybių narių pagal Bendrijos teisę vykdomoms priemonėms, skirtoms kultūrinei ir kalbinei įvairovei ar žiniasklaidos pliuralizmui saugoti ir skatinti, įskaitant jų finansavimą.“
7.
Paslaugų direktyvos 1 straipsnio 1 ir 4 dalyse nustatyta:
„1.   Šioje direktyvoje pateikiamos bendrosios nuostatos, skirtos padėti paslaugų teikėjams naudotis įsisteigimo laisve ir laisvam paslaugų judėjimui palengvinti, kartu užtikrinant aukštą paslaugų kokybę.
<…>
4.   Ši direktyva neturi įtakos priemonėms, kurių buvo imtasi Bendrijos ar nacionaliniu lygiu laikantis Bendrijos teisės, kad būtų išsaugota arba skatinama kultūrų ar kalbų įvairovė arba žiniasklaidos pliuralizmas.“
B. Nacionalinė teisė
1.
Latvijos Konstitucija
8.
Latvijas Republikas Satversme (Latvijos Respublikos Konstitucija; toliau – Latvijos Konstitucija) 4 straipsnyje, be kita ko, nustatyta, kad „latvių kalba yra Latvijos Respublikos oficialioji kalba“.
9.
Latvijos Konstitucijos 105 straipsnyje nustatyta teisė į nuosavybę, o jos 112 straipsnyje pripažįstama teisė į mokslą. Latvijos Konstitucijos 113 straipsnyje nurodyta, kad „valstybė pripažįsta mokslo, meno ar kitų rūšių kūrybos laisvę ir užtikrina autorių bei patentų teisės apsaugą“.
2.
Aukštojo mokslo įstaigų įstatymas
10.
1995 m. lapkričio 2 d.Augstskolu likums (
8
) (Aukštojo mokslo įstaigų įstatymas) 5 straipsnyje buvo nustatyta, kad aukštojo mokslo įstaigų uždavinys – puoselėti ir plėtoti mokslą bei meną. 2018 m. birželio 21 d.Likums „Grozījumi Augstskolu likumā“ (
9
) (Įstatymas, kuriuo iš dalies keičiamas Aukštojo mokslo įstaigų įstatymas) Aukštojo mokslo įstaigų įstatymo 5 straipsnio trečias sakinys iš dalies pakeistas ir suformuluotas taip: „vykdydamos savo veiklą [aukštojo mokslo įstaigos] puoselėja ir plėtoja mokslą, meną ir oficialiąją kalbą.“
11.
Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Aukštojo mokslo įstaigų įstatymas, taip pat iš dalies pakeistas ir minėto įstatymo 56 straipsnis. Taigi dabar Aukštojo mokslo įstaigų įstatymo 56 straipsnio 3 dalis suformuluota taip:
„Aukštojo mokslo įstaigose ir vidurinio bei techninio mokslo įstaigose studijų programos dėstomos oficialiąja kalba. Studijų programas užsienio kalba galima dėstyti tik šiais atvejais:
1) studijų programos, pagal kurias Latvijoje mokosi užsienio studentai, ir studijų programos, organizuojamos vykdant Europos Sąjungos programose ir tarptautinėse sutartyse numatytą bendradarbiavimą, gali būti dėstomos oficialiosiomis Europos Sąjungos kalbomis. Jeigu Latvijoje numatytų vykdyti studijų trukmė ilgesnė nei šeši mėnesiai arba skiriama daugiau nei 20 studijų kreditų, į užsienio studentams privalomų mokymo valandų skaičių turi būti įtrauktas oficialiosios kalbos mokymas;
2) oficialiosiomis Europos Sąjungos kalbomis negali būti dėstoma studijų programos dalis, už kurią skiriama daugiau nei penktadalis kreditų, nors reikia atsižvelgti į tai, kad šiuo tikslu tas skaičius neapima baigiamųjų ir valstybinių egzaminų, taip pat kvalifikacinių bakalauro ar magistro baigiamųjų darbų rašymo;
3) studijų programos, kurios turi būti dėstomos užsienio kalba tam, kad būtų pasiekti jų tikslai <…> yra šių kategorijų švietimo programos: kalbų ir kultūros studijos arba su kalbų mokymusi susijusios programos <…>;
4) Europos Sąjungos oficialiosiomis kalbomis gali būti dėstomos bendros studijų programos.“
3.
Įstatymas dėl Stokholmo aukštosios ekonomikos mokyklos Rygoje ir Įstatymas dėl Rygos aukštosios teisės mokyklos
12.
Likums „Par Rīgas Ekonomikas augstskolu“ (
10
) (Įstatymas dėl Stokholmo aukštosios ekonomikos mokyklos Rygoje) 19 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Šioje įstaigoje paskaitos dėstomos anglų kalba. Darbai, reikalingi siekiant gauti bakalauro, magistro ar daktaro kvalifikacinį laipsnį, rašomi ir ginami, taip pat profesinės kvalifikacijos egzaminai vykdomi anglų kalba.“
13.
Juridiskās augstskolas likums (
11
) (Įstatymas dėl Rygos aukštosios teisės mokyklos) 21 straipsnyje numatyta: „Šioje įstaigoje dėstomos studijų programos, kurioms suteikta atitinkama licencija ir kurios patvirtintos pagal teisės aktų nuostatas. Paskaitos dėstomos anglų kalba arba kita oficialiąja Europos Sąjungos kalba.“
III. Faktinės aplinkybės, nacionalinis procesas ir prejudiciniai klausimai
14.
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) nagrinėja pareiškimą, kurį pateikė 20 Saeima (Latvijos Parlamentas) narių (toliau – pareiškėjai). Savo pareiškime pareiškėjai ginčija kai kurių iš dalies pakeisto Aukštojo mokslo įstaigų įstatymo nuostatų, kuriomis iš esmės iš aukštojo mokslo įstaigų reikalaujama studijas organizuoti tik oficialiąja nacionaline kalba, atitiktį Sąjungos teisei.
15.
Pareiškėjai Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) teigė, kad ginčijamomis nuostatomis visų pirma ribojama privačių aukštojo mokslo įstaigų autonomija ir jų dėstytojų bei studentų akademinė laisvė. Jie taip pat tvirtino, kad dėl ginčijamų nuostatų ribojama aukštojo mokslo įstaigų teisė vykdyti komercinę veiklą ir už atlygį teikti aukštojo mokslo paslaugas, taigi pažeidžiama teisė į nuosavybę. Be to, pareiškėjų nuomone, taikant ginčijamas nuostatas sudaroma kliūčių patekti į aukštojo mokslo rinką, o kitų Sąjungos valstybių narių piliečiams bei įmonėms trukdoma teikti aukštojo mokslo paslaugas užsienio kalbomis, todėl ribojama teisė į įsisteigimo laisvę ir teisė į laisvą paslaugų judėjimą, kurios užtikrinamos Sąjungos teisėje ir pripažįstamos SESV 49 ir 56 straipsniuose, taip pat laisvė užsiimti verslu, įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 16 straipsnyje.
16.
2020 m. birželio 11 d.Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) priėmė sprendimą byloje Nr. 2019‑12‑01. Jis nusprendė nagrinėjamą bylą padalyti į dvi bylas: bylą dėl ginčijamų nuostatų atitikties Latvijos Konstitucijos 112 straipsniui (toliau – 1-oji byla) ir bylą dėl ginčijamų nuostatų atitikties Latvijos Konstitucijos 1 ir 105 straipsniams (toliau – 2-oji byla).
17.
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) padarė išvadą, kad gali priimti sprendimą 1-oje byloje. Jis nusprendė, kad Aukštojo mokslo įstaigų įstatymo 5 straipsnio 1 dalies trečias sakinys atitinka Latvijos Konstitucijos 112 straipsnį, siejamą su jos 113 straipsniu. Atvirkščiai, jis konstatavo, kad Aukštojo mokslo įstaigų įstatymo 56 straipsnio 3 dalis ir pereinamojo laikotarpio nuostatų 49 punktas prieštarauja Latvijos Konstitucijos 112 straipsniui, siejamam su jos 113 straipsniu, tiek, kiek ginčijamos nuostatos taikomos privačioms aukštojo mokslo įstaigoms. Vis dėlto šis teismas nusprendė laikinai, t. y. iki 2021 m. gegužės 1 d., palikti galioti ginčijamas nuostatas, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas turėtų pakankamai laiko priimti naujus teisės aktus.
18.
Dėl 2-osios bylos Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) padarė išvadą, kad turi grįžti prie jos nagrinėjimo iš esmės. Jis nusprendė, kad Latvijos Konstitucijos 105 straipsnyje įtvirtintą teisę į nuosavybę reikia aiškinti atsižvelgiant į Sąjungos principus, susijusius su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas.
19.
Taigi, kilus abejonių dėl tinkamo reikšmingų Sąjungos teisės nuostatų aiškinimo, 2020 m. liepos 29 d.Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar taikant tokias teisės normas, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ribojama įsisteigimo laisvė, įtvirtinta [SESV] 49 straipsnyje, arba (subsidiariai) laisvė teikti paslaugas, užtikrinama [SESV] 56 straipsnyje, taip pat laisvė užsiimti verslu, pripažįstama [Chartijos] 16 straipsnyje?
2.
Į kokius motyvus reikia atsižvelgti vertinant, ar tos teisės normos yra pateisinamos, tinkamos ir proporcingos, palyginti su teisėtu tikslu apsaugoti oficialiąją kalbą, kaip vieną iš nacionalinį savitumą rodančių veiksnių?“
20.
2021 m. balandžio 8 d. įstatymu, kuris įsigaliojo 2021 m. gegužės 1 d., ginčijamos nuostatos buvo iš dalies pakeistos. Taigi 2021 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismas paklausė Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas), ar jis norėtų atsiimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, ar jį palikti. Savo 2021 m. spalio 5 d. atsakymu Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) informavo Teisingumo Teismą, kad nenori atsiimti prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
21.
Rašytines pastabas pateikė pareiškėjai pagrindinėje byloje, Prancūzijos, Latvijos, Nyderlandų ir Austrijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija.
IV. Analizė
22.
Šioje išvadoje nagrinėsiu visais atžvilgiais svarbius ir jautrius Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) pateiktus prejudicinius klausimus. Vis dėlto prieš pradėdamas juos nagrinėti turiu aptarti Komisijos iškeltas abejones dėl tolesnės prejudicinių klausimų reikšmės sprendžiant bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
A. Dėl priimtinumo
23.
SESV 267 straipsnyje ir Teisingumo Teismo procedūros taisyklių 94 straipsnyje nustatytos kelios prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo sąlygos, kurios yra tiek materialinio, tiek procedūrinio pobūdžio. Viena iš tokių sąlygų – Teisingumo Teismo atsakymai į prejudicinius klausimus turi būti reikšmingi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui sprendžiant jame nagrinėjamą bylą. Kitaip tariant, atsakymai į šiuos klausimus turi būti reikalingi, kad juos pateikęs teismas galėtų „priimti sprendimą“ savo nagrinėjamose bylose (
12
).
24.
Prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo sąlygos turi būti tenkinamos ne tik tada, kai byla priimama nagrinėti Teisingumo Teisme, bet ir per visą nagrinėjimą. Jeigu vykstant procesui šios sąlygos nebetenkinamos, Teisingumo Teismas turi nutraukti nagrinėjimą ir paskelbti, kad nebėra poreikio pateikti atsakymą. Taip gali įvykti, pvz., pagrindinei bylai netekus prasmės dėl vėliau priimtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo (ar kito nacionalinio teismo) sprendimų toje pačioje ar kokioje nors susijusioje byloje (
13
) arba iš dalies pakeitus ar panaikinus susijusias nacionalinės teisės nuostatas (
14
).
25.
Remdamasi šia jurisprudencija Komisija reiškia abejones dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo. Komisija pažymi, kad savo 2020 m. birželio 11 d. sprendime Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) aptariamas nuostatas jau pripažino prieštaraujančiomis nacionalinei Konstitucijai. Be to, po šio sprendimo Latvijos teisės aktų leidėjas iš dalies pakeitė minėtas nuostatas, ir šie pakeitimai įsigaliojo 2021 m. gegužės 1 d. (
15
)
26.
Nemanau, kad Komisijos abejonės pagrįstos.
27.
Visų pirma reikia prisiminti, kad remiantis suformuota jurisprudencija tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Tuo remiantis reikia daryti išvadą, kad nacionalinių teismų pateiktiems prejudiciniams klausimams taikoma svarbos prezumpcija, o Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl šių klausimų, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į šiuos klausimus (
16
).
28.
Man atrodo, kad šioje byloje nėra susiklosčiusi nė viena iš tokių situacijų, dėl kurių būtų galima paneigti svarbos prezumpciją.
29.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad savo 2020 m. birželio 11 d. sprendime Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas), kaip nurodyta šios išvados 16–18 punktuose, nusprendė bylą padalyti į dvi atskiras bylas: 1-ąją ir 2-ąją bylą. 1-oje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priėmė galutinį sprendimą ir konstatavo, kad ginčijamos nuostatos prieštarauja tam tikroms Latvijos Konstitucijos nuostatoms. 2-je byloje šis teismas nusprendė, kad negali atlikti analizės dėl tariamo ginčijamų nuostatų prieštaravimo kitoms Latvijos Konstitucijos nuostatoms. Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikėsi nuomonės, kad aptariamos nacionalinės teisės nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į tam tikras Sąjungos teisės nuostatas, kurių taikymo sritis nepakankamai aiški.
30.
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) prejudicinius klausimus pateikė būtent dėl 2-sios bylos. Kaip šis teismas paaiškino savo 2021 m. spalio 5 d. atsakyme į Teisingumo Teismo klausimą, ši byla vis dar nagrinėjama prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ir joje reikia priimti sprendimą (
17
). Tai reiškia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog Teisingumo Teismo atsakymų į pateiktus klausimus vis dar reikia sprendimui priimti.
31.
Bylos medžiagoje nėra jokių duomenų, dėl kurių būtų galima abejoti tokiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimu. Atvirkščiai, iš daugelio aplinkybių matyti, kad atsakymas į šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktus klausimus vis dar reikalingas.
32.
Pirma, negalima paneigti galimybės, kad Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) išnagrinėjus 2-oje byloje iškeltus klausimus gali paaiškėti, kad ginčijamos nuostatos prieštarauja kitoms nacionalinės konstitucijos nuostatoms, nei nurodytos 1-oje byloje, jas aiškinant pagal Sąjungos teisę. Tokia padėtis gali paskatinti vėl įsikišti Latvijos teisės aktų leidėją, šiam siekiant užtikrinti ginčijamų nuostatų teisėtumą. Iš tiesų priimdamas 2021 m. balandžio 8 d. įstatymą teisės aktų leidėjas pademonstravo norą ginčijamas nuostatas ne visiškai panaikinti, o iš dalies pakeisti.
33.
Antra, nepaisydamas savo išvadų 1-oje byloje, Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) nusprendė ginčijamas nuostatas iki 2021 m. gegužės 1 d. palikti laikinai galioti. Taigi šių nuostatų poveikis tęsėsi dar tam tikrą laiką. Negalima a priori atmesti galimybės, kad, Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) priėmus sprendimą 2-oje byloje, įmonės ir pavieniai asmenys, kuriems tariamai neteisėtos nuostatos padarė poveikį, pradės tolesnius teisminius procesus (pvz., prašys kompensacijų).
34.
Atsižvelgiant į tai, negalima užtikrintai teigti, kad Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) sprendimu 1-oje byloje ir (arba) įstatymu, kuriuo buvo iš dalies pakeistos ginčijamos nuostatos, buvo užbaigtas klausimas dėl ginčijamų nuostatų prieštaravimo Sąjungos teisei. Šiomis aplinkybėmis nėra akivaizdu, kad prašomas Sąjungos nuostatų išaiškinimas nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku arba problema hipotetinė (
18
).
35.
Kalbant iš esmės, nereikėtų pamiršti, kad šiuo metu Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) nagrinėjama byla nesusijusi su vienu ar keliais konkrečiais ginčais tarp kokių nors fizinių ar juridinių asmenų ir viešosios valdžios institucijų. Iš tiesų, kaip paaiškino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekiant nustatyti, ar ginčijamos nuostatos suderinamos su aukštesnės galios teisės normomis, šioje byloje, kurią inicijavo aktyvią teisę pareikšti ieškinį ginant viešąjį interesą turintys asmenys (pvz., Latvijos parlamento nariai), reikalaujama atlikti abstrakčią teisės normų kontrolę.
36.
Šiomis aplinkybėmis konstatavus, kad pateikti prejudiciniai klausimai nereikšmingi sprendimui byloje priimti, praktiškai būtų ignoruojamas tos procedūros pobūdis ir paneigiamas pats jos tikslas.
37.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, mano nuomone, prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
B. Dėl prejudicinių klausimų
38.
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas) savo dviem klausimais, kuriuos derėtų nagrinėti kartu, iš esmės teiraujasi Teisingumo Teismo, ar su Sąjungos teise suderinama nacionalinė teisės norma, pagal kurią su tam tikromis išimtimis reikalaujama, kad aukštojo mokslo įstaigos organizuotų studijas tik oficialiąja nacionaline kalba. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tam tikrų abejonių dėl SESV 49 ir 56 straipsnių bei Chartijos 16 straipsnio aiškinimo.
39.
Vis dėlto šioje byloje Teisingumo Teismui pateiktose pastabose nurodytos tam tikros abejonės dėl analizei reikšmingo Sąjungos teisinio pagrindo. Taigi prieš nagrinėjant esmines prejudiciniuose klausimuose iškeltas problemas reikėtų patikslinti Sąjungos teisės nuostatas, kurių atžvilgiu turi būti vertinama atitinkamų nacionalinių priemonių atitiktis.
1.
Tinkamas teisinis pagrindas
40.
Mano nuomone, siekiant nustatyti tinkamą teisinį pagrindą, kuriuo remiantis reikėtų vertinti ginčijamų nuostatų atitiktį Sąjungos teisei, turi būti išnagrinėti trys klausimai. Pirma, ar aukštojo mokslo studijų organizavimas yra „ekonominė veikla“ ir ar ji patenka į Sąjungos teisės normų, reglamentuojančių laisvą paslaugų judėjimą, taikymo sritį? Antra, jei taip, ar ginčijamų nuostatų atitiktis Sąjungos teisei turėtų būti vertinama remiantis SESV nuostatomis dėl įsisteigimo teisės ir (arba) laisvės teikti paslaugas, ar Paslaugų direktyvos nuostatomis? Galiausiai, trečia, ar Teisingumo Teismas turėtų atskirai išnagrinėti ginčijamų nuostatų atitiktį Chartijos 16 straipsniui?
a)
Aukštojo mokslo studijų organizavimas kaip ekonominė veikla pagal SESV
41.
Atsakymas į pirmesniame punkte nurodytą pirmą klausimą gana akivaizdus.
42.
Tiesa, kaip pažymėjo Latvijos vyriausybė, kultūros ir mokslo sritys didžiąja dalimi priklauso valstybių narių kompetencijai. Iš tiesų remiantis SESV 6 straipsniu šiose srityse Sąjungos kompetencijai priklauso tik „remti, koordinuoti ar papildyti valstybių narių veiksmus“. Be to, pagal SESV 165 straipsnio 1 dalį Sąjunga, veikdama mokslo srityje, privalo pripažinti „valstybių narių atsakomybę už mokymo turinį ir švietimo sistemų organizavimą ir gerbdama jų kultūrų bei kalbų įvairovę“.
43.
Vis dėlto tai nereiškia, kad šioms sritims netaikoma Sąjungos teisė. Tai taip pat nereiškia, kad valstybės narės gali šias sritis reglamentuoti savo nuožiūra, jeigu tai pažeistų Sąjungos teisės nuostatą, kuri gali būti taikytina kartu su atitinkamomis nacionalinėmis normomis. Perfrazuojant generalinio advokato G. Tesauro mintis, galima užtikrintai konstatuoti, kad kultūra ir mokslas nėra Sąjungos teisės „nepasiekiamos salos“ (
19
).
44.
Iš tiesų Teisingumo Teismas yra nuosekliai priėmęs sprendimų bylose, kuriose vertino nacionalinių priemonių, priimtų siekiant skatinti nacionalinių ar mažumų kalbų vartojimą, ir nacionalinių normų, reglamentuojančių kultūros ir (arba) mokslo paslaugų teikimą, atitiktį Sąjungos teisei. Nemaža dalis tokių bylų, kaip ir ši byla, buvo dėl nacionalinių priemonių suderinamumo su Sąjungos vidaus rinką reglamentuojančiomis nuostatomis (
20
).
45.
Visų pirma, dėl mokymo veiklos Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad mokymo įstaigose, kurios daugiausia finansuojamos iš privačių lėšų, gaunamų ne iš paties paslaugų teikėjo, dėstomos pamokos yra „paslaugos“, kaip jos suprantamos pagal Sąjungos teisę (
21
). Taigi tokią veiklą reglamentuojantys nacionalinės teisės aktai iš esmės turi atitikti vidaus rinkos taisykles ir, konkrečiau kalbant, taisykles dėl laisvo paslaugų judėjimo (
22
).
46.
Suprantu, kad šioje byloje ginčijamos nuostatos taikomos ir viešosioms, ir privačioms aukštojo mokslo įstaigoms, nepaisant to, ar studijos jose yra mokamos. Taigi ginčijamos nuostatos negali prieštarauti laisvą prekių judėjimą reglamentuojančioms nuostatoms tiek, kiek jos taikomos iš esmės iš privačių lėšų išlaikomoms privačioms įstaigoms.
b)
Ar taikomos SESV nuostatos dėl paslaugų, ar Paslaugų direktyva?
47.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė Teisingumo Teismo įvertinti ginčijamų nuostatų suderinamumą su Sąjungos teise, konkrečiai nurodydamas SESV 49 ir 56 straipsnius. Vis dėlto kai kurios Teisingumo Teismui pastabas pateikusios suinteresuotosios šalys (visų pirma Latvijos ir Nyderlandų vyriausybės) taip pat nurodė Paslaugų direktyvos nuostatas.
48.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal Paslaugų direktyvos 1 straipsnio 1 dalį joje pateikiamos „bendrosios nuostatos, skirtos padėti paslaugų teikėjams naudotis įsisteigimo laisve ir laisvam paslaugų judėjimui palengvinti, kartu užtikrinant aukštą paslaugų kokybę“. Iš esmės Paslaugų direktyva buvo priimta siekiant reglamentuoti plačiau, nei jau apėmė SESV nuostatos dėl laisvės teikti paslaugas (
23
). Todėl ši direktyva, kai taikytina, iš esmės yra lex specialis atitinkamoms Sutarties nuostatoms. Taigi Teisingumo Teismas Paslaugų direktyvoje nustatytas taisykles nuosekliai taiko kaip teisinį pagrindą nacionalinių priemonių suderinamumui su laisvu paslaugų judėjimu nustatyti, kai šios priemonės patenka į minėto teisės akto taikymo sritį, nevertindamas tų priemonių pagal SESV 49 ir (arba) 56 straipsnį (
24
).
49.
Atsižvelgiant į tai, kyla klausimas, ar Paslaugų direktyvos nuostatos taikomos tokioms nacionalinėms priemonėms, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje?
50.
Mano nuomone, iš esmės atsakymas turėtų būti neigiamas arba veikiau toks, kad pagal Paslaugų direktyvos nuostatas nedraudžiamos tokios priemonės, kaip ginčijamos nuostatos.
51.
Remiantis Paslaugų direktyvos 2 straipsnio 1 dalimi, ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusių teikėjų teikiamoms paslaugoms. Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje sąvoka „paslauga“ plačiai apibrėžta kaip „bet kokia savarankiška, paprastai už užmokestį atliekama ekonominė veikla“. Be abejo, privačiose aukštojo mokslo įstaigose studijos gali būti (ir dažnai būna) mokamos, taigi jos yra „paslaugos“, kaip tai suprantama pagal Paslaugų direktyvą (
25
). Jų taip pat nėra 2 straipsnio 2 dalyje pateiktame paslaugų, kurioms direktyva netaikoma, sąraše (
26
).
52.
Vis dėlto Paslaugų direktyvos 1 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad direktyva „neturi įtakos priemonėms, kurių buvo imtasi Bendrijos ar nacionaliniu lygiu laikantis Bendrijos teisės, kad būtų išsaugota arba skatinama kultūrų ar kalbų įvairovė“ (
27
). Ši nuostata pakartoja Paslaugų direktyvos 11 konstatuojamąją dalį, pagal kurią direktyva „neturi įtakos valstybių narių pagal Bendrijos teisę vykdomoms priemonėms, skirtoms kultūrinei ir kalbinei įvairovei <…> saugoti ir skatinti, įskaitant jų finansavimą“.
53.
Sutariama, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas ginčijamas nuostatas priėmė siekdamas saugoti ir puoselėti nacionalinę kalbą. Taigi Paslaugų direktyvos nuostatų negalima taikyti taip, kad šiam tikslui būtų daroma „įtaka“ (
28
).
54.
Nepaisant to, Paslaugų direktyvos 1 straipsnio 4 dalies formuluotė nereiškia, kad nacionalinės priemonės, skirtos saugoti ir skatinti kultūrinei ir kalbinei įvairovei, visada atitinka Sąjungos nuostatas dėl laisvo paslaugų teikimo. Iš tiesų šioje nuostatoje nurodyta (nors galbūt tai ir perteklinis elementas), kad direktyva neturi įtakos tokioms priemonėms tik tada, kai jų imtasi „laikantis [Sąjungos] teisės“.
55.
Taigi Paslaugų direktyva nepaneigia būtinybės įvertinti, ar ginčijamos nuostatos atitinka SESV 49 ir (ar) 56 straipsnius (
29
).
56.
Jeigu taip yra, ar Teisingumo Teismas nagrinėjimą turi atlikti remdamasis pirmąja, antrąja, ar abiem nuostatomis?
57.
Remiantis šiuo klausimu suformuota jurisprudencija, kai nacionalinė priemonė tuo pačiu metu yra susijusi su keliomis pagrindinėmis laisvėmis, Teisingumo Teismas ją nagrinėja iš esmės tik vienos iš šių laisvių atžvilgiu, jei remiantis bylos aplinkybėmis paaiškėja, kad kitos yra tik antrinės, palyginti su pirmąja, ir gali ją papildyti (
30
). Siekiant šio tikslo, pagrindiniai elementai, į kuriuos reikia atsižvelgti, yra nacionalinės priemonės objektyvus tikslas (
31
) ir jos poveikis (
32
).
58.
Mano nuomone, šioje byloje Teisingumo Teismas savo analizę gali atlikti apsiribodamas SESV 49 straipsniu.
59.
Kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ginčijamos nuostatos taikomos ir užsienio valstybėse įsteigtoms aukštojo mokslo įstaigoms, kurios nori laikinai organizuoti studijas Latvijoje. Vis dėlto sunku paneigti, kad šios nuostatos, kaip ir teisės aktai, kurių dalis jos yra, buvo iš esmės skirtos reguliuoti Latvijoje įsteigtoms (ar norinčioms įsisteigti) įstaigoms.
60.
Ginčijamos nuostatos daugeliu atvejų taip pat darys poveikį būtent šioms įstaigoms. Iš tiesų tam, kad galėtų organizuoti aukštojo mokslo studijas, įstaigos paprastai turi apsirūpinti gana reikšmingomis administracinėmis ir logistinėmis struktūromis ir iš viešosios valdžios institucijų gauti atitinkamus leidimus išduoti galiojančius diplomus, pažymėjimus ar kitus oficialius kvalifikaciją įrodančius dokumentus. Tai nėra tokio pobūdžio paslaugos, kurias galima lengvai suteikti kaip vienkartines, laikinas ar nereguliarias (
33
).
61.
Tai nereiškia, kad tarpvalstybinis tokių paslaugų teikimas yra neįprastas ar juo labiau neįmanomas. Iš tiesų tai, kad tokia rinka egzistuoja, pirmiausia matyti iš tos aplinkybės, kad pastaraisiais metais gerokai išaugo internetu vykdomų mokymų mastas, kuris gali dar labiau išaugti dėl patirties, įgytos per naujausią pandemiją. Vis dėlto šiuo metu didžioji dalis aukštojo mokslo studijas organizuojančių įstaigų tai daro toje valstybėje, kurioje yra įsteigtos. Tarpvalstybiniu lygmeniu teikiamos paslaugos šiuo metu sudaro gana nedidelę visos jų ekonominės veiklos dalį.
62.
Be to, neatmesčiau galimybės, kad šį klausimą būtų galima nagrinėti iš paslaugų gavėjų pozicijos, ir dėl to būtų pagrįsta atlikti vertinimą ir pagal SESV 56 straipsnį (
34
). Tai reiškia, kad būtų vertinamas tokios nacionalinės priemonės, kokia nagrinėjama šioje byloje, poveikis Sąjungos piliečių teisei laikinai laisvai judėti Sąjungos viduje, kai jie nori studijuoti aukštojo mokslo įstaigoje. Galima daryti prielaidą, kad bent dalis tokių „tarptautinių“ studentų galėtų ar mažų mažiausiai bent jau norėtų lankyti kai kuriuos ar visus kursus kitomis kalbomis nei latvių. Remiantis naujausiais Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos (toliau – EBPO) duomenimis, Latvijoje yra daug tarptautinių studentų (
35
), kurių daliai, žinoma, ginčijamos nuostatos padarytų poveikį.
63.
Dėl šio klausimo Latvijos vyriausybė tvirtina, kad pagal Aukštojo mokslo įstaigų įstatymo 56 straipsnio 3 dalį užtikrinama, kad didžiąja dalimi atvejų užsienio studentai gali lankyti paskaitas ne latvių, o kitomis kalbomis, visų pirma oficialiosiomis kitų Sąjungos valstybių narių kalbomis. Turiu pripažinti, kad, remiantis bylos medžiagoje esančiais duomenimis, šis klausimas man nėra visiškai aiškus.
64.
Vis dėlto minėtas aspektas šiomis aplinkybėmis nėra labai reikšmingas, nes, mano nuomone, svarbiausi tiesiogiai iš ginčijamų nuostatų kylantys apribojimai yra tie, kurie skirti tam tikriems paslaugų teikėjams, t. y. aukštojo mokslo įstaigoms. Iš tiesų dėl aptariamos nacionalinės priemonės daugiausiai ribojama jų ekonominė laisvė, ir būtent šis aspektas yra pagrindinis byloje, nagrinėjamoje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
65.
Bet kuriuo atveju, kadangi abu įsisteigimo teisę ir laisvę teikti paslaugas reglamentuojantys „režimai“ yra panašūs, neįžvelgiu, koks esminis skirtumas būtų nagrinėjant ginčijamų nuostatų atitiktį Sąjungos teisei remiantis SESV 56 straipsniu ir SESV 49 straipsniu (
36
).
66.
Taigi, vadovaudamasis ir proceso ekonomiškumo principu, siūlau Teisingumo Teismui ginčijamų nuostatų atitiktį Sąjungos teisei vertinti remiantis SESV 49 straipsniu.
c)
Dėl Chartijos 16 straipsnio
67.
Savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas Teisingumo Teismo taip pat klausia, ar ginčijamos nuostatos suderinamos su Chartijos 16 straipsniu. Šioje nuostatoje „Laisvė užsiimti verslu“ nustatyta, kad „laisvė užsiimti verslu pripažįstama pagal Sąjungos teisę ir nacionalinės teisės aktus bei praktiką“.
68.
Dėl šio klausimo nemanau, kad šioje byloje yra būtina ar pagrįsta atlikti vertinimą remiantis konkrečiai Chartijos 16 straipsniu.
69.
Pirmiausia, SESV 49 ir 56 straipsniais bent iš dalies yra išreikšta Chartijos 16 straipsnyje paskelbta laisvė. Iš tiesų Teisingumo Teismas yra nuosekliai konstatavęs, kad nacionalinės teisės nuostatose ribojimo pagal SESV 49 ir 56 straipsnius nagrinėjimas taip pat apima, be kita ko, galimus Chartijos 16 straipsnyje numatytų teisių ir laisvių įgyvendinimo ribojimus, todėl atskirai laisvės užsiimti verslu nagrinėti nereikia (
37
).
70.
Be to, nereikėtų pamiršti, kad Chartijos 16 straipsnyje laisvė užsiimti verslu pripažįstama „pagal Sąjungos teisę ir nacionalin[ės]s teisės aktus“. Taigi nustatant šios laisvės apimtį Chartijos 16 straipsnyje konkrečiai nurodoma Sąjungos teisė, kuri, be abejo, apima tokias nuostatas, kaip SESV 49 ir 56 straipsniai (
38
).
71.
Galiausiai nei prašyme priimti prejudicinį sprendimą, nei šioje byloje pateiktose pastabose neįžvelgiau jokių aspektų dėl tariamos ginčijamų nuostatų neatitikties Sąjungos teisei, kurių visiškai neapimtų SESV 49 ir 56 straipsniai. Kitaip tariant, neradau argumentų, konkrečiai susijusių su galimu Chartijos 16 straipsnio pažeidimu (
39
), kuris viršytų užsienyje įsteigtų paslaugų teikėjų ekonominių teisių apsaugą.
72.
Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, kituose šios išvados skyriuose savo analizę apribosiu nagrinėjimu, ar aptariamos nacionalinės priemonės suderinamos su SESV 49 straipsniu.
2.
Esminiai klausimai
73.
Toliau pateiktuose skyriuose įvertinsiu, ar ginčijamos nuostatos yra apribojimas pagal SESV 49 straipsnį, o jei taip, ar toks apribojimas gali būti pateisinamas pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį.
a)
Dėl apribojimo egzistavimo
74.
Iš pirmo žvilgsnio tokiais teisės aktais nustatomas SESV 49 straipsnyje įtvirtintos įsisteigimo teisės apribojimas. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, įsisteigimo laisvės apribojimais laikomos visos priemonės, kurios draudžia ar kliudo pasinaudoti šia laisve arba dėl kurių naudojimasis ja tampa mažiau patrauklus (
40
).
75.
Šioje byloje dėl ginčijamų nuostatų tampa sudėtingiau tam tikras užsienyje įsteigtas įmones perkelti į Latviją ar Latvijoje atidaryti kokią nors kitą verslo vietą. Kaip teisingai pažymėjo pareiškėjai pagrindinėje byloje, kadangi paskaitos turi būti dėstomos (beveik išimtinai) latvių kalba, daugelis užsienio aukštojo mokslo įstaigų Latvijoje negalės panaudoti (tikėtina, didelės) dalies savo administracinio ir mokymo personalo. Be to, užsienio aukštojo mokslo įstaigoms užkertamas kelias teikti įvairesnių ir labiau konkurencingų paslaugų, pvz., dėstyti paskaitas kitomis kalbomis, nors ir būtų didelis jų poreikis (
41
).
76.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, darau išvadą, kad ginčijamomis nuostatomis sukuriamas apribojimas pagal SESV 49 straipsnį tiek, kiek jomis kitose valstybėse narėse įsteigtoms aukštojo mokslo įstaigoms kliudoma pasinaudoti įsisteigimo laisve arba dėl jų naudojimasis šia laisve tampa mažiau patrauklus.
b)
Dėl pateisinimo
77.
Kaip Teisingumo Teismas nuosekliai konstatavo, įsisteigimo laisvės apribojimas leidžiamas tik su sąlyga, kad, pirma, jis atitinka privalomuosius bendrojo intereso pagrindus ir, antra, laikomasi proporcingumo principo. Dėl proporcingumo pažymėtina, kad nacionaline priemone turi būti nuosekliai ir sistemiškai užtikrinamas siekiamo tikslo įgyvendinimas ir neviršijama to, kas būtina tam tikslui pasiekti. Be to, nacionalinė priemonė turi būti proporcinga siaurąja prasme, nes ja turi būti išlaikoma susijusių, t. y. aptariamąją priemonę nustačiusios valstybės ir asmenų, kuriems ji daro neigiamą poveikį, interesų pusiausvyra. Atitinkama valstybė narė turi įrodyti, kad visos šios sąlygos yra įvykdytos (
42
).
78.
Šioje byloje Latvijos vyriausybė paaiškino, kad ginčijamomis nuostatomis išreiškiamas jos noras saugoti ir skatinti valstybės oficialiosios kalbos vartojimą. Ši vyriausybė taip pat pažymi, kad oficialioji kalba turi būti traktuojama kaip jos nacionalinio savitumo dalis, ir šiomis aplinkybėmis remiasi ESS 4 straipsnio 2 dalimi.
79.
Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį reikalaujama, kad Sąjunga gerbtų savo valstybių narių nacionalinį savitumą, neatsiejamą nuo pagrindinių politinių ir konstitucinių jų struktūrų (
43
). Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad valstybės narės nacionalinis savitumas gali apimti jos oficialiąją kalbą (ar kalbas) (
44
). Todėl siekis apginti ir skatinti tos kalbos (ar tų kalbų) vartojimą pagal Sąjungos teisinę tvarką yra teisėtas interesas, kuriuo galima pateisinti vienos ar daugiau judėjimo laisvių apribojimą (
45
). Taigi Sąjungos teisės nuostatos nedraudžia politikos, kuria siekiama apginti ir skatinti vienos iš oficialiųjų valstybės narės kalbų vartojimą (
46
).
80.
Vis dėlto tai nereiškia, kad pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį bet kokia nacionalinė priemonė, kuria įgyvendinama valstybės narės oficialiosios kalbos (kalbų) apsaugos ir skatinimo politika, automatiškai ir savaime suderinama su Sąjungos teise.
81.
Šiomis aplinkybėmis reikėtų glaustai aptarti ESS 4 straipsnio 2 dalį.
1) Kelios glaustos pastabos dėl ESS 4 straipsnio 2 dalies
82.
Iki šiol Teisingumo Teismas išsamiai nenagrinėjo „nacionalinio savitumo“ sąvokos ar ESS 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos „nacionalinio savitumo sąlygos“ pobūdžio ir taikymo srities. Vis dėlto atsižvelgiant į jos formuluotę ir iki šiol Teisingumo Teisme nagrinėtas bylas vertėtų atkreipti dėmesį į tam tikrus ESS 4 straipsnio 2 dalies aspektus (ar netgi jos taikymo apribojimus).
83.
Pirmiausia manau, kad ESS 4 straipsnio 2 dalies pobūdis yra dvejopas. Viena vertus, pagal šią nuostatą reikalaujama, kad priimdamas teisės aktus Sąjungos teisės aktų leidėjas atsižvelgtų į valstybių narių nacionalinį savitumą. Darytina loginė išvada, kad toks pats reikalavimas galioja visoms Sąjungos institucijoms ir įstaigoms, joms priimant kitus teisiškai privalomus aktus. Taigi šiuo aspektu nacionalinis savitumas gali veikti kaip galiojimo rodiklis: bet kuris Sąjungos aktas, kuriuo nepataisomai pažeidžiamas vienos ar kelių valstybių narių nacionalinis savitumas, negaliotų, kaip pažeidžiantis ESS 4 straipsnio 2 dalį. Kita vertus, pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį reikalaujama, kad Sąjungos institucijos ir įstaigos, įskaitant Sąjungos teismus, atsižvelgtų į valstybių narių nacionalinį savitumą, aiškindamos ir taikydamos Sąjungos teisę (
47
).
84.
Vis dėlto lieka neaišku, ar ESS 4 straipsnio 2 dalis gali būti aiškinama taip, kad joje įtvirtinama horizontali ir bendra sąlyga, kuria valstybės narės gali remtis, siekdamos pagrįsti nukrypimus nuo Sąjungos taisyklių, o jei taip, tai kokiu mastu. Vis dėlto, kadangi (kaip antai šioje byloje) Sąjungos teisę galima aiškinti taip, kad pagal ją aiškinant ir taikant atitinkamas Sąjungos taisykles iš esmės leidžiama atsižvelgti į Latvijos vyriausybės nurodytus nacionalinio savitumo aspektus, šioje išvadoje minėto klausimo nagrinėti nereikia.
85.
Antra, kalbant apie nuostatos taikymo sritį, iš ESS 4 straipsnio 2 dalies formuluotės aiškiai matyti, kad ja gali būti remiasi tik kalbant apie valstybės narės esminius konstitucinius elementus. Iš tiesų toje nuostatoje nurodytas valstybių narių nacionalinis savitumas neatsiejamas nuo „pagrindinių politinių bei konstitucinių jų struktūrų“ (
48
). Tai patvirtina ir ESS 4 straipsnio 2 dalyje pateikta nuoroda į Europos Sąjungos pareigą „[gerbti] esmines valstybines [valstybių narių] funkcijas“ (
49
).
86.
Manau, kad Sąjunga negali nuspręsti, kokie elementai kiekvienoje valstybėje narėje sudaro tą nacionalinio savitumo esmę. Šiuo klausimu valstybės narės turi plačią diskreciją (
50
). Vis dėlto ši valstybių narių diskrecija nėra neribota, antraip ESS 4 straipsnio 2 dalis taptų lengvu pasiteisinimu nesilaikyti Sąjungos sutarčių taisyklių ir principų, kuriuo bet kuri valstybė narė galėtų bet kada pasinaudoti. Sąjungos pareiga „gerbti“ valstybių narių nacionalinį savitumą negali būti prilyginta valstybės narės teisei savo nuožiūra nepaisyti Sąjungos teisės.
87.
Trečia, nacionalinio savitumo, kuriuo remiasi valstybė narė, pagrindiniai elementai būtinai turi atitikti Europos Sąjungos konstitucinę tvarką, konkrečiau kalbant, jos pagrindines vertybes (ESS 2 straipsnis) ir tikslus (ESS 3 straipsnis). ESS 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtinti pagrindiniai principai, kuriais reglamentuojami Sąjungos ir valstybių narių santykiai (
51
), ir jos negalima aiškinti taip, kad ja iš naujo apibrėžiama, kas yra Sąjunga ir kam ji skirta. Visų pirma, kalbant apie pagrindines vertybes, valstybės narės pačios pripažino (pastarąjį kartą Lisabonos sutartyje), kad šios vertybės joms yra „bendros“. Taigi negalima konstatuoti, kad ESS 4 straipsnio 2 dalimi nukrypstama nuo ESS 2 ir 3 straipsnių (
52
).
88.
Ketvirta, aptariamos nacionalinės priemonės ir Sąjungos teisės suderinamumo analizė negali būti baigta netgi tada, kai minėta nuostata remiamasi kalbant apie nacionalines priemones, kurios skirtos apsaugoti tikram nacionalinio savitumo elementui, ir tas elementas iš esmės atitinka Sąjungos konstitucinę tvarką. Kai valstybė narė remiasi ESS 4 straipsnio 2 dalimi, teisminė peržiūra gali būti atliekama ir dėl kitų aspektų, atsižvelgiant į konkrečios bylos aplinkybėmis taikytinas Sąjungos taisykles.
89.
Iš jurisprudencijos matyti (
53
), kad tokiose bylose, kaip ši, kai valstybė narė, pateisindama galimą vidaus rinkos laisvių apribojimą, remiasi ESS 4 straipsnio 2 dalimi, nacionalinė priemonė turi atitikti tradicinį proporcingumo kriterijų; tokiam požiūriui pritariama ir doktrinoje (
54
).
90.
Visų pirma, nors valstybių narių vyriausybės gali nuspręsti, kokio lygio saugumą jos ketina suteikti tam tikram viešajam interesui (
55
), turi būti suteikta galimybė teisminės peržiūros būdu įvertinti: i) ar nacionalinės priemonės iš esmės padeda įgyvendinti deklaruotą tikslą; ii) ar gali būti taikomos kitos priemonės, kuriomis galima pasiekti tą patį tikslą ir kuriomis mažiau ribojamos vidaus rinkos laisvės; ir iii) ar nacionalinės priemonės gali neproporcingai pakenkti kitiems subjektams, kuriems jos daro poveikį.
91.
Penkta, nemanau, kad Teisingumo Teismas tokiose bylose, kaip ši, gali pateikti tvirtą išvadą dėl ginčijamų nuostatų proporcingumo. Mano nuomone, nacionaliniai teismai geriausiai gali įvertinti įvairius atitinkamoms valstybėms narėms būdingus teisinius ir faktinius elementus tam, kad būtų galima nustatyti, ar aptariamos nacionalinės priemonės atitinka proporcingumo kriterijų (
56
).
92.
Nacionalinis savitumas paprastai kyla iš konkrečios valstybės istorijos, kultūros ir socialinės politikos ypatybių. Viršvalstybiniam teismui gali būti sudėtinga visapusiškai suprasti tam tikro elemento svarbą nacionaliniam savitumui, nustatyti apsaugos lygį, kurį ketino suteikti nacionalinės valdžios institucijos, ir įvertinti, ar yra pagrįstas ryšys tarp siekiamų tikslų ir jiems pasiekti naudojamų priemonių.
93.
Taigi, kai iš tiesų remiamasi nacionaliniu savitumu ir saugomas nacionalinis interesas iš esmės atitinka Sąjungos konstitucinę tvarką, proporcingumo vertinimą didžiąja dalimi turėtų atlikti kompetentingi nacionaliniai teismai, nebent klausimas yra akivaizdus. Žinoma, tai nereiškia, kad Teisingumo Teismas negali kompetentingiems teismams pateikti visų aiškinimo elementų, kurie jiems gali būti naudingi atliekant tokią analizę (
57
).
94.
Latvijos vyriausybės argumentai, pateikti remiantis ESS 4 straipsnio 2 dalimi, turėtų būti vertinami vadovaujantis minėtais principais.
2) Apribojimo pateisinimas šioje byloje
95.
Pirmiausia, vargu ar gali kilti abejonių, kad ginčijamos nuostatos iš tiesų skirtos saugoti ir skatinti valstybės oficialiosios kalbos, t. y. latvių kalbos, vartojimui. Kaip minėjau šios išvados 79 punkte, tai yra teisėtas interesas, kuriuo gali būti pateisinamas SESV 49 straipsnyje įtvirtintos įsisteigimo teisės apribojimas.
96.
Vis dėlto ginčijamų nuostatų proporcingumo vertinimas tikrai nėra akivaizdus. Taigi, mano nuomone, šią užduotį geriausia būtų palikti spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
97.
Vis dėlto siekdamas minėtam teismui duoti naudingų patarimų pateiksiu kelias mintis, atsižvelgdamas į ginčijamų nuostatų ypatybes.
98.
Pirmiausia, įprastu atveju nesunkiai padaryčiau išvadą, kad ginčijamos nuostatos iš esmės tinkamos siekiant tikslo saugoti ir skatinti valstybės oficialiosios kalbos vartojimą. Iš tiesų, bendrai reikalaujant, kad dėstytojai ir studentai paskaitose vartotų latvių kalbą, užtikrinamas šios kalbos vartojimas ir plėtra.
99.
Vis dėlto pareiškėjai pagrindinėje byloje ir Komisija išreiškė abejonių, kad naudojant šias nacionalines priemones minėtą tikslą būtų galima pasiekti pakankamai nuosekliai ir sistemiškai. Visų pirma jie teigia, kad nėra jokių objektyvių priežasčių, dėl kurių dviem privačioms mokymo įtaigoms, kaip antai Stokholmo aukštajai ekonomikos mokyklai Rygoje ir Rygos aukštajai teisės mokyklai, būtų sudarytos ypatingos sąlygos, o kitoms privačioms įstaigoms (įskaitant įsteigtas užsienyje) tokių sąlygų nebūtų sudaroma. Be to, jie pažymi, kad nacionalinės teisės aktuose aukštojo mokslo įstaigoms nustatytas griežtesnis kalbų režimas nei pradinio ir vidurinio mokslo įstaigoms. Jų nuomone, tai nepagrįsta: bet kuriuo atveju oficialiosios kalbos vartojimo apsaugos ir skatinimo tikslą būtų lengviau pasiekti taikant griežtesnius reikalavimus pradinio ir vidurinio, o ne aukštojo mokslo įstaigoms.
100.
Manau, kad šiuose argumentuose yra tiesos. Vis dėlto turiu pripažinti, kad bylos medžiagoje dėl šių dviejų aspektų (priežasčių, dėl kurių Stokholmo aukštajai ekonomikos mokyklai Rygoje ir Rygos aukštajai teisės mokyklai sukurtos ypatingos sąlygos, ir pradinio bei vidurinio mokymo įstaigoms taikomo režimo) nėra pakankamai duomenų, kad galėčiau išsakyti tvirtesnę nuomonę dėl visos sistemos suderinamumo. Manau, kad šį klausimą turi peržiūrėti nacionalinis teismas.
101.
Antra, mano nuomone, klausimas, ar ginčijamos nuostatos būtinos pasiekti nurodytam tikslui, yra sudėtingesnis.
102.
Mano abejonės iš esmės kyla dėl tos faktinės aplinkybės, kad, atrodo, ginčijama priemonė grindžiama prielaida, jog siekiant skatinti valstybės oficialiosios kalbos vartojimą neišvengiamai reikia „paaukoti“ (ar bent reikšmingai apriboti) kitų kalbų vartojimą aukštajame moksle. Nesutinku su tokia nuomone.
103.
Atitinkami vienkalbystės ir daugiakalbystės privalumai ir trūkumai nagrinėti daugybėje mokslo darbų, ir dėl šių klausimų tikrai negaliu reikšti nuomonės. Tik pažymėsiu, kad naujausiuose tyrimuose bendrai sutariama, jog mokantis dvi ar daugiau kalbų, ypač ankstyvame amžiuje, nėra sulėtinamas mokymosi procesas, o dvi ar daugiau kalbų mokantys žmonės paprastai lengviau išmoksta ir kitas kalbas (
58
). Tai reikštų, kad priemonė, kuria saugoma ir puoselėjama konkreti kalba, neturėtų būti taikoma kitų kalbų sąskaita.
104.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad yra gana nedaug pareigos paskaitas dėstyti valstybės oficialiąja kalba išimčių, ir jos yra gana ribotos apimties. Ginčijamų nuostatų poveikis yra toks, kad aukštojo mokslo srityje, įskaitant privatų sektorių, faktiškai įtvirtinama vienkalbystė. Todėl atrodo, kad nacionalinė priemonė gana radikali, taigi galimai perteklinė (
59
).
105.
Pavyzdžiui, kyla klausimas, ar išplėtus ir palengvinus Aukštojo mokslo įstaigų įstatymo 56 straipsnio 3 dalyje nustatytas išimtis būtų užtikrintas valstybės oficialiosios kalbos puoselėjimas ir apsauga, kartu nustatant mažiau ribojimų kitose valstybėse narėse įsteigtoms įstaigoms, ar ne.
106.
Galiausiai, trečia, nesu tikras, ar palyginus ginčijamų nuostatų teigiamą poveikį valstybės oficialiosios kalbos puoselėjimui ir apsaugai ir jų neigiamą poveikį įvairiems pavieniams asmenims ir įmonėms svarstyklės nusvirtų į pirmųjų pusę.
107.
Iš tiesų vienoje svarstyklių pusėje yra (visapusiškai teisėtas) siekis puoselėti valstybės narės nacionalinę kalbą ir taip saugoti valstybės kultūrą ir nacionalinį savitumą. Vis dėlto kitoje svarstyklių pusėje yra keletas kitų viešųjų ir privačių interesų, kuriuos minėta priemonė stipriai apriboja arba jiems kliudo.
108.
Daugelis tokių interesų pripažįstami saugomais pagal Sąjungos teisę, taip pat Europos žmogaus teisių konvenciją ir, manyčiau, Latvijos nacionalinę teisę. Kalbant apie Sąjungos teisę, pažymėtina, kad kai kurie iš tokių interesų Chartijoje nurodyti kaip susiję su pagrindinėmis teisėmis ir laisvėmis (
60
). Be jau ką tik aptartų paslaugų teikėjų ir gavėjų ekonominių laisvių (kurios, kaip minėta, taip pat įtvirtintos Chartijos 16 straipsnyje), matyti, kad ir toliau nurodytoms teisėms ir laisvėms daromas poveikis nėra mažareikšmis.
109.
Pirmiausia, priemonė riboja dėstytojų akademinę laisvę (įtvirtintą Chartijos 13 straipsnyje) ir pavienių asmenų bei bendrovių teisę steigti mokymo įstaigas (įtvirtintą Chartijos 14 straipsnio 3 dalyje). Be to, ginčijamos nuostatos daro poveikį ir studentų galimybei, kai įmanoma, patiems pasirinkti švietimą pagal jų „pedagoginius įsitikinimus“ (kurie gali apimti intensyvesnį užsienio kalbų vartojimą aukštojo mokslo studijose). Nors Chartijoje tokia teisė tiesiogiai neįvirtinta, manau, jog galima laikyti, kad ji netiesiogiai kyla iš „teisės į mokslą“, kuri pagal Chartijos 14 straipsnio 1 dalį užtikrinama „kiekvienam“, šią nuostatą siejant su minėto straipsnio 3 dalimi (
61
).
110.
Be to, ginčijamomis nuostatomis aukštojo mokslo sektoriuje dirbančių (ar siekiančių įsidarbinti) asmenų, kurie nėra piliečiai, nenaudai sukuriama diskriminacija dėl kalbos, kuri yra pagal Chartijos 21 straipsnio 1 dalį draudžiama diskriminacija. Šiomis aplinkybėmis tikriausiai nereikia priminti, kad nustatant kalbos reikalavimus kaip sąlygą užsiimti tam tikra ekonomine veikla dažnu atveju gali kilti netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės, nes šiuos reikalavimus lengviau tenkina vietiniai, o ne užsienio specialistai.
111.
Be to, pažymėtina, kad „kalbų įvairovės“, kurią Sąjunga privalo gerbti pagal Chartijos 22 straipsnį ir ESS 3 straipsnio 3 dalį, sąvoka yra dvejopa. Šios sąvokos negalima suprasti taip, kad ja tiesiog išreiškiamas ESS 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas valstybių narių lygybės prieš Sutartis principas, kuris reiškia, kad Sąjunga turėtų gerbti jų oficialiąsias kalbas ir traktuoti jas kaip turinčias lygų statusą. Iš tiesų ji apima dar vieną aspektą – pagarbą mažumų kalboms.
112.
Kaip suprantu, nagrinėjamoje byloje šis klausimas yra esminis dėl Latvijoje gyvenančios didelės rusakalbių mažumos. Šiuo klausimu pažymėtina, kad mažumų kalbų apsauga yra vertybė, įtvirtinta keliose Sąjungos pirminės teisės nuostatose (įskaitant ESS 2 straipsnį ir Chartijos 21 straipsnio 1 dalį) ir daugelyje tarptautinių dokumentų, kuriuos yra pasirašiusi Sąjunga ir (arba) valstybės narės (
62
).
113.
Mano nuomone, ginčijamomis nuostatomis privačiai išlaikomoms aukštojo mokslo institucijoms užkirtus kelią organizuoti studijas minėta kalba daromas reikšmingas poveikis tos mažumos teisei į kalbą. Taip yra visų pirma atsižvelgiant ir į tai, kad Aukštojo mokslo įstaigų įstatymo 56 straipsnio 3 dalyje nustatytos išimtys netaikomos rusų kalbai, nes ji nėra viena iš Sąjungos oficialiųjų kalbų.
114.
Nepaisant to, kaip minėta, galiausiai tinkamai įvertinti ir, kai reikia, palyginti pirmesniuose punktuose aprašytas aplinkybes turėtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
115.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip, kad nacionalinės teisės normos, pagal kurias, siekiant plėtoti ir puoselėti valstybės oficialiąją kalbą, su tam tikromis išimtimis reikalaujama, kad iš esmės privačiomis lėšomis finansuojamos aukštojo mokslo institucijos studijas organizuotų tik šia kalba, neprieštarauja Sąjungos teisei, jeigu jos tinkamos ir būtinos nurodytam tikslui pasiekti ir jeigu užtikrinama teisinga atitinkamų interesų pusiausvyra.
116.
Galiausiai pateiksiu paskutinę postilę. Norėčiau grįžti prie to, ką nurodžiau įžangoje. Visiškai sutinku su generaliniu advokatu M. Darmon, kad būtina išlaikyti turtingą Europos kultūrą ir užtikrinti jos kalbinio paveldo įvairovę (
63
). Nepaisant to, nemanau, kad šiam kilniam tikslui padeda tie atvejai, kai valstybės narės tam tikroje ekonominės veiklos srityje faktiškai įtvirtina vienkalbystę, net jei ta sritis yra aukštojo mokslo studijų organizavimas. 27 vienkalbių (ar dvikalbių, ar trikalbių) „salų“ (dar kartą pavartojant jau minėtą metaforą) sukūrimas neatitiktų nei valstybių narių, nei Sąjungos interesų. Turbūt tai nėra ta įvairovė ir turtingumas, kuriuos norime skatinti kurdami „vis glaudesnę Europos tautų sąjungą“. Iš tiesų didesnė integracija iš esmės nėra nesuderinama su Europos kalbų bei kultūros paveldo įvairovės išsaugojimu.
V. Išvada
117.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Konstitucinis Teismas, Latvija) pateiktus prejudicinius klausimus:
Nacionalinės teisės normos, pagal kurias, siekiant plėtoti ir puoselėti valstybės oficialiąją kalbą, su tam tikromis išimtimis reikalaujama, kad iš esmės privačiomis lėšomis finansuojamos aukštojo mokslo institucijos studijas organizuotų tik šia kalba, neprieštarauja Sąjungos teisei, jeigu jos tinkamos ir būtinos nurodytam tikslui pasiekti ir jeigu užtikrinama teisinga atitinkamų interesų pusiausvyra.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	1981 m. spalio 16 d. rezoliucija (OL C 287, 1981, p. 106).
(
3
)	Dėl smulkesnės informacijos ir tolesnių nuorodų žr. van der Jeught, S. ES Language Law, Europa Law Publishing, 2015, p. 55–77.
(
4
)	Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Italija / Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:368, 2 punktas).
(
5
)	Žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd-Aighne (C‑64/20, EU:C:2021:14, 74 ir 79 punktai) ir joje pateiktas nuorodas į jurisprudenciją.
(
6
)	Išskirta mano.
(
7
)	OL L 376, 2006, p. 36.
(
8
)	Latvijas Vēstnesis, 1995, Nr. 179.
(
9
)	Latvijas Vēstnesis, 2018, Nr. 132.
(
10
)	Latvijas Vēstnesis, 1995, Nr. 164/165.
(
11
)	Latvijas Vēstnesis, 2018, Nr. 220.
(
12
)	Be daugelio kitų, žr. naujausią 2020 m. birželio 25 d. Sprendimą Ministerio Fiscal (Institucijos, galinčios gauti tarptautinės apsaugos prašymų) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, 48 punktas) ir 2021 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Toplofikatsia Sofia ir kt. (C‑208/20 ir C‑256/20, EU:C:2021:719, 31 punktas).
(
13
)	Žr., be kita ko, 2013 m. spalio 24 d. Sprendimą Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:693, 39–48 punktai) ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimą Pohotovosť (C‑470/12, EU:C:2014:101, 33 punktas).
(
14
)	Žr., be kita ko, 2013 m. birželio 27 d. Sprendimą Di Donna (C‑492/11, EU:C:2013:428, 27–32 punktai) ir 2016 m. kovo 3 d. Nutartį euro Bank (C‑537/15, nepaskelbta Rink., EU:C:2016:143, 34 ir 35 punktai).
(
15
)	Žr. šios išvados 16, 17 ir 20 punktus.
(
16
)	Be daugelio kitų, žr. 2018 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Wightman ir kt. (C‑621/18, EU:C:2018:999, 26 ir 27 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
(
17
)	Žr. šios išvados 20 punktą.
(
18
)	Dėl panašaus klausimo žr. 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, 40–46 punktai) ir 2010 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, 29–41 punktai).
(
19
)	Generalinio advokato G. Tesauro išvada byloje Decker (C‑120/95 ir C‑158/96, EU:C:1997:399, 17 punktas).
(
20
)	Žr., be kita ko, 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Neri (C‑153/02, EU:C:2003:614), 2013 m. balandžio 16 d. Sprendimą Las (C‑202/11, EU:C:2013:239), 2016 m. birželio 21 d. Sprendimą New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464) ir 2020 m. birželio 11 d. Sprendimą KOB (C‑206/19, EU:C:2020:463).
(
21
)	Žr., pvz., 2018 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Scuola Elementare Maria Montessori /Komisija, Komisija /Scuola Elementare Maria Montessori ir Komisija / Ferracci (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 105 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje Kirschstein (C‑393/17, EU:C:2018:918, 52–59 punktai).
(
22
)	Žr. naujausią 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Aukštasis mokslas) (C‑66/18, EU:C:2020:792, 160–163 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
23
)	Žr. visų pirma Paslaugų direktyvos 6 konstatuojamąją dalį. Taip pat dėl šio klausimo žr. 2018 m. sausio 30 d. Sprendimą X ir Visser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2018:44, 107 punktas).
(
24
)	Žr., pvz., 2015 m. birželio 16 d. Sprendimą Rina Services ir kt. (C‑593/13, EU:C:2015:399).
(
25
)	Taip pat žr. šios išvados 45 punktą.
(
26
)	Dėl panašaus klausimo žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Komisija / Vengrija (Aukštasis mokslas) (C‑66/18, EU:C:2020:172, 165 punktas).
(
27
)	Išskirta mano.
(
28
)	Bendrai žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Čepelnik (C‑33/17, EU:C:2018:311, 49–53 punktai). Konkrečiau dėl švietimo paslaugų žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Komisija / Vengrija (Aukštasis mokslas) (C‑66/18, EU:C:2020:172, 165–169 punktai).
(
29
)	Dėl analogijos žr. 2018 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Čepelnik (C‑33/17, EU:C:2018:896, 36 punktas).
(
30
)	Žr., be kita ko, 2020 m. birželio 11 d. Sprendimą KOB (C‑206/19, EU:C:2020:463, 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
31
)	Dėl šio klausimo žr. 2018 m. kovo 6 d. Sprendimą SEGRO ir Horváth (C‑52/16 ir C‑113/16, EU:C:2018:157, 53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
32
)	Dėl šio klausimo žr. 2020 m. sausio 30 d. Sprendimą Anton van Zantbeek (C‑725/18, EU:C:2020:54, 21 punktas).
(
33
)	Žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Gebhard (C‑55/94, EU:C:1995:411, 27 punktas).
(
34
)	Dėl šio klausimo žr. 1989 m. vasario 2 d. Sprendimą Cowan (186/87, EU:C:1989:47, 15 punktas) ir 2019 m. birželio 18 d. Sprendimą Austrija / Vokietija (C‑591/17, EU:C:2019:504, 138 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
35
)	Žr. OECD, Education at a Glance 2021: OECD Indicators, OECD Publishing, Paryžius, 2021. Taip pat žr. EBPO tinklalapyje paskelbtus duomenis adresu: https://data.oecd.org/students/international-student-mobility.htm (pastarąjį kartą žiūrėta 2021 m. gruodžio 13 d.).
(
36
)	Dėl panašaus klausimo žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą sujungtose bylose X irVisser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2017:397, 92 punktas).
(
37
)	Dėl šio klausimo žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimą Global Starnet (C‑322/16, EU:C:2017:985, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
38
)	Dėl šio klausimo žr. 2014 m. vasario 13 d. Sprendimą Sokoll-Seebacher (C‑367/12, EU:C:2014:68, 22 ir 23 punktai).
(
39
)	Dėl panašaus klausimo žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Global Starnet (C‑322/16, EU:C:2017:442, 59 ir 60 punktai).
(
40
)	Žr., be kita ko, 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Aukštasis mokslas) (C‑66/18, EU:C:2020:792, 167 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
41
)	Dėl analogijos žr. 2004 m. spalio 5 d. Sprendimą CaixaBank France (C‑442/02, EU:C:2004:586, 12–14 punktai).
(
42
)	Dėl šio klausimo žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Aukštasis mokslas) (C‑66/18, EU:C:2020:792, 178 ir 179 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
(
43
)	Žr. naujausią 2021 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Stolichna obshtina, rayon Pancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 54 punktas).
(
44
)	Dėl šio klausimo žr. 2011 m. gegužės 12 d. Sprendimą Runevič-Vardyn ir Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 86 punktas) ir 2013 m. balandžio 16 d. Sprendimą Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, 26 punktas).
(
45
)	Ten pat, atitinkamai 87 ir 27 punktai.
(
46
)	Ten pat, atitinkamai 85 ir 25 punktai.
(
47
)	Dėl šių klausimų taip pat žr. generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe išvadą byloje Ministrstvo za obrambo (C‑742/19, EU:C:2021:77, 47 ir 48 punktai). Teisės doktrinoje žr., pvz., Di Federico, G. „The Potential of Article 4(2) TEU in the Solution of Constitutional Clashes Based on Alleged Violations of National Identity and the Quest for Adequate (Judicial) Standards“, European Public Law, 2019, p. 365.
(
48
)	Išskirta mano.
(
49
)	Išskirta mano. Taip pat žr. generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe išvadą byloje Ministrstvo za obrambo (C‑742/19, EU:C:2021:77, 114 išnaša).
(
50
)	Dėl šio klausimo žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje V.М.А. (C‑490/20, EU:C:2021:296, 70–73 punktai).
(
51
)	Tai taip pat matyti iš Sutarties dėl Konstitucijos Europai projekto I-5 straipsnio „Sąjungos ir valstybių narių santykiai“, iš kurio kilo dabartinė ESS 4 straipsnio 2 dalis. Dėl šio klausimo bendrai žr. von Bogdandy, A. ir Schill, S. „Overcoming absolute primacy: Respect for national identity under the Lisbon Treaty“, Common Market Law Review, 2011, p. 1425–1427.
(
52
)	Dėl panašaus klausimo žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje V.М.А. (C‑490/20, EU:C:2021:296, 73 punktas).
(
53
)	Be daugelio kitų, žr. 2011 m. gegužės 12 d. Sprendimą Runevič-Vardyn ir Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 83–93 punktai) ir 2016 m. birželio 21 d. Sprendimą New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, 53–56 punktai).
(
54
)	Žr. Millet, F. X. „Successfully Articulating National Constitutional Identity Claims: Strait Is the Gate and Narrow Is the Way“, European Public Law, 2021, p. 592 ir 593, ir joje pateiktas nuorodas.
(
55
)	Dėl šio klausimo žr. 2009 m. vasario 10 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑110/05, EU:C:2009:66, 65 punktas). Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, „nėra būtina, kad valstybės narės valdžios institucijų nustatyta ribojanti priemonė atitiktų koncepciją, kuriai pritaria visos valstybės narės, kiek tai susiję su pagrindinės teisės arba atitinkamo teisėto intereso apsaugos būdais, ir kad, atvirkščiai, priimtų šiuo klausimu priemonių būtinumas ir proporcingumas nėra atmestinas vien dėl to, kad valstybė narė pasirinko kitokią apsaugos sistemą nei ta, kurią taiko kita valstybė“ (žr. 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Sayn-Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, 91 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
56
)	Žr., pvz., 2016 m. birželio 2 d. Sprendimą Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 78 punktas).
(
57
)	Žr., pvz., 2000 m. liepos 4 d. Sprendimą Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357, 58 punktas).
(
58
)	Nemanau, kad būtina nurodyti konkretų dokumentą, nes atlikus gana paprastą paiešką internete galima rasti daugybę nuorodų iš patikimų (tiek, kiek juos gali įvertinti teisininkas) šaltinių.
(
59
)	Žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Las (C‑202/11, EU:C:2012:456, 64 ir 78 punktai).
(
60
)	Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją „nacionalinė priemonė, kuri gali riboti asmenų judėjimo laisvę, gali būti pateisinama tik jei ši priemonė nepažeidžia Chartijoje <…> įtvirtintų pagrindinių teisių“ (žr. naujausio 2021 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008 58 punktą ir jame nurodyta jurisprudenciją).
(
61
)	14 straipsnio 3 dalyje nurodyta „tėvų teisė užtikrinti savo vaikų švietimą ir mokymą pagal savo religinius, filosofinius ir pedagoginius įsitikinimus <…> pagal jų įgyvendinimą reglamentuojančius nacionalinius įstatymus“ (išskirta mano). Mano nuomone, jeigu tėvai turi tokią teisę savo vaikų švietimo atžvilgiu, a fortiori studentas, kuris yra pilnametis, turėtų turėti teisę švietimą pasirinkti pagal savo pedagoginius įsitikinimus.
(
62
)	Žr., be kita ko, Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių pakto (Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimto 1966 m. gruodžio 16 d. ir įsigaliojusio 1976 m. kovo 23 d.) 27 straipsnį.
(
63
)	Išvada byloje Groener (379/87, EU:C:1989:197, p. 3982).