Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2025 m. rugsėjo 18 d.(1)
Byla C-95/24 (Khuzdar)(i)
ATAU
baudžiamoji byla
dalyvaujant
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli
Corte di appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Pagrindų sprendimas 2002/584/TVR – Europos arešto orderis – Asmenų perdavimo tarp valstybių narių procedūra – Neprivalomojo nevykdymo pagrindai – 4 straipsnio 6 punktas – Vykdančiosios valstybės narės įsipareigojimas įvykdyti bausmę pagal savo vidaus teisę – Pamatinis sprendimas 2008/909/TVR – Apkaltinamojo nuosprendžio nepripažinimo ir nevykdymo motyvai – 9 straipsnio 1 dalies i punktas – Asmuo, asmeniškai nedalyvavęs teisminiame nagrinėjime, po kurio buvo priimtas sprendimas – Išimtys – Žinojimo apie numatomą bylos nagrinėjimą sąlyga – Informavimas apie numatytą teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą – Suinteresuotojo asmens slapstymasis – Savanoriškas ir nedviprasmiškas suinteresuotojo asmens atsisakymas dalyvauti nagrinėjant jam iškeltą bylą – Vykdančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos diskrecija – Tinkamo aiškinimo pareiga “
I.      Įvadas
1.        Teisė į teisingą bylos nagrinėjimą yra vienas iš pagrindinių demokratinės visuomenės principų. Įtariamųjų ir kaltinamųjų teisė dalyvauti nagrinėjant bylą teisme yra pagrįsta ta teise ir turėtų būti užtikrinta visoje Europos Sąjungoje(2). Vis dėlto ši teisė nėra absoliuti. Tam tikromis sąlygomis įtariamieji ir kaltinamieji turėtų turėti galimybę aiškiai arba numanomai, tačiau nedviprasmiškai tos teisės atsisakyti(3).
2.        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos(4), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR, 4 straipsnio 6 punkto bei dėl 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2008/909/TVR dėl nuosprendžių baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimo principo taikymo skiriant laisvės atėmimo bausmes ar su laisvės atėmimu susijusias priemones, siekiant jas vykdyti Europos Sąjungoje(5), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR(6), 9 straipsnio 1 dalies i punkto ir 25 straipsnio išaiškinimo.
3.        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą dėl Slovakijoje priimto nuosprendžio skirti laisvės atėmimo bausmę asmeniui, kuris pasislėpė iki bylos nagrinėjimo teisme, vykdymo Italijoje.
4.        Šioje byloje Teisingumo Teismo, be kita ko, prašoma patikslinti, kaip reikia suprasti Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje vartojamą frazę „žinodamas apie numatomą teisminį nagrinėjimą“, taip pat diskreciją, kurią kompetentingos institucijos turi įgyvendindamos nepripažinimo ir nevykdymo pagrindą, numatytą šio Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte. Šiuo klausimu pabrėžiu, kad nagrinėjamos bylos faktinės aplinkybės šiek tiek skiriasi nuo byloje Höldermann (C-447/24), kurioje šiandien taip pat teikiu išvadą, susiklosčiusių faktinių aplinkybių(7). Visų pirma, priešingai nei minėta byla, ši byla susijusi su Europos arešto orderio vykdymu.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
1.      Pagrindų sprendimas 2002/584
5.        Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio „Europos arešto orderio neprivalomo nevykdymo pagrindai“ 6 punkte nustatyta:
„Vykdančioji teisminė institucija gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį:
<...>
6)      jei Europos arešto orderis yra išduotas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, kai prašomas perduoti asmuo yra vykdančiojoje valstybėje [narėje] arba yra jos pilietis ar gyventojas, ir toji valstybė imasi vykdyti bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo pagal savo vidaus teisę“.
6.        Šio Pagrindų sprendimo 4a straipsnio „Sprendimai, priimti po teisminio nagrinėjimo, kuriame asmuo asmeniškai nedalyvavo“ 1 dalyje numatyta:
„Vykdančioji teisminė institucija taip pat gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, išduotą siekiant vykdyti laisvės atėmimo bausmę arba nutartį paskirti suėmimą [sprendimą dėl įkalinimo], jeigu asmuo asmeniškai nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, po kurio buvo priimtas tas sprendimas, išskyrus atvejus, kai Europos arešto orderyje nurodyta, kad pagal kitus išduodančiosios valstybės narės nacionalinėje teisėje nustatytus procesinius reikalavimus:
a)      laiku:
i)      asmeniui buvo asmeniškai įteiktas teismo šaukimas ir tokiu būdu jis buvo informuotas apie numatytą teisminio nagrinėjimo, po kurio buvo priimtas sprendimas, laiką ir vietą, arba jis kitomis priemonėmis faktiškai gavo oficialią informaciją apie numatytą teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą tokiu būdu, kad buvo aiškiai nustatyta, jog jis žinojo apie numatytą teisminį nagrinėjimą;
ir
ii)      asmuo buvo informuotas, kad sprendimas gali būti priimtas, jei jis neatvyks į teisminį nagrinėjimą;
arba
b)      žinodamas apie numatomą teisminį nagrinėjimą, asmuo įgaliojo advokatą, kurį paskyrė atitinkamas asmuo arba valstybė jį ginti teisminio nagrinėjimo metu ir tas advokatas iš tiesų jį gynė teisminio nagrinėjimo metu;
arba
c)      jam įteikus sprendimą ir jį aiškiai informavus apie teisę į bylos persvarstymą arba teisę pateikti apeliacinį skundą, kurių nagrinėjimo procese šis asmuo turi teisę dalyvauti ir kurie suteikia galimybę bylą pakartotinai nagrinėti iš esmės, įskaitant naujus įrodymus, o po šio proceso pirminis sprendimas gali būti panaikintas, asmuo:
i)      aiškiai nurodė, kad jis neginčija sprendimo;
arba
ii)      per taikomą laikotarpį nepareikalavo persvarstyti bylą arba nepateikė apeliacinio skundo;
arba
d)      sprendimas asmeniui nebuvo asmeniškai įteiktas, tačiau:
i)      po perdavimo jis bus nedelsiant asmeniškai įteiktas ir tas asmuo bus aiškiai informuotas apie teisę į bylos persvarstymą arba teisę pateikti apeliacinį skundą, kurių nagrinėjimo procese šis asmuo turi teisę dalyvauti ir kurie suteikia galimybę bylą pakartotinai nagrinėti iš esmės, įskaitant naujus įrodymus, o po šio proceso pirminis sprendimas gali būti panaikintas;
ir
ii)      jis bus informuotas apie terminą, per kurį turi prašyti bylos persvarstymo arba pateikti apeliacinį skundą, kaip nurodyta atitinkamame Europos arešto orderyje.“
2.      Pamatinis sprendimas 2008/909
7.        Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio „Nepripažinimo ir nevykdymo pagrindai“ 1 dalies d punkte nurodyta:
„Vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija gali atsisakyti pripažinti nuosprendį ir vykdyti bausmę, jei:
<...>
i)      pagal 4 straipsnyje numatytą liudijimą asmuo asmeniškai nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, po kurio buvo priimtas sprendimas, išskyrus atvejus, kai liudijime nurodyta, kad pagal kitus išduodančios valstybės nacionalinėje teisėje nustatytus procesinius reikalavimus:
i)      laiku:
–        asmeniui buvo asmeniškai įteiktas teismo šaukimas ir tokiu būdu jis buvo informuotas apie numatytą teisminio nagrinėjimo, po kurio buvo priimtas sprendimas, laiką ir vietą, arba jis kitomis priemonėmis faktiškai gavo oficialią informaciją apie numatytą teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą tokiu būdu, kad buvo aiškiai nustatyta, jog jis žinojo apie numatytą teisminį nagrinėjimą,
ir
–        asmuo buvo informuotas, kad sprendimas gali būti priimtas, jei jis neatvyks į teisminį nagrinėjimą;
arba
ii)      žinodamas apie numatomą teisminį nagrinėjimą, asmuo įgaliojo advokatą, kurį paskyrė atitinkamas asmuo arba valstybė jį ginti teisminio nagrinėjimo metu ir tas advokatas iš tiesų jį gynė teisminio nagrinėjimo metu;
arba
iii)      jam įteikus sprendimą ir jį aiškiai informavus apie teisę į bylos persvarstymą arba teisę pateikti apeliacinį skundą, kurių nagrinėjimo procese šis asmuo turi teisę dalyvauti ir kurie suteikia galimybę bylą pakartotinai nagrinėti iš esmės, įskaitant naujus įrodymus, o po šio proceso pirminis sprendimas gali būti panaikintas, asmuo:
–        aiškiai nurodė, kad jis neginčija sprendimo,
arba
–        per taikomą laikotarpį nepareikalavo persvarstyti bylą arba nepateikė apeliacinio skundo.“
8.        Šio pamatinio sprendimo 25 straipsnis suformuluotas taip:
„Nedarant poveikio Pamatinio sprendimo 2002/584/TVR taikymui, šio pamatinio sprendimo nuostatos mutatis mutandis taikomos bausmių vykdymui tiek, kiek jos atitinka Pamatinio sprendimo 2002/584/TVR nuostatas, tais atvejais, kai valstybė narė imasi vykdyti bausmę Pamatinio sprendimo 2002/584/TVR 4 straipsnio 6 dalyje [punkte] nurodytais atvejais, arba kai ji veikdama pagal Pamatinio sprendimo 2002/584/TVR 5 straipsnio 3 dalį nustatė sąlygą, kad asmuo turi būti grąžintas atlikti bausmės į atitinkamą valstybę narę, kad būtų išvengta atitinkamo asmens nebaudžiamumo.“
B.      Italijos teisė
9.        Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 2005 m. balandžio 22 d. Legge n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d'arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (Įstatymas Nr. 69 dėl nuostatų, kuriomis vidaus teisė suderinama su [Pagrindų sprendimu 2002/584/TVR])(8) 6 straipsnio 1a dalies b punkte numatyta:
„Jei Europos arešto orderis išduotas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, priimtus po teisminio nagrinėjimo, kuriame asmuo asmeniškai nedalyvavo, jame turi būti nurodyta, kad įvykdyta bent viena iš šių sąlygų:
<...>
b)      suinteresuotajam asmeniui, informuotam apie jo bylos teisminį nagrinėjimą, per teismo procesą, pasibaigusį pirmiau minėtu sprendimu, atstovavo paties suinteresuotojo asmens arba ex officio paskirtas advokatas.“
10.      Šio įstatymo 18 straipsnio 2 dalyje nurodyta:
„Kai Europos arešto orderis buvo išduotas siekiant įvykdyti su laisvės atėmimu susijusią bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, apeliacinis teismas gali atsisakyti perduoti Italijos pilietį arba asmenį, kuris Italijos teritorijoje teisėtai ir faktiškai nuolat gyvena ar būna bent penkerius pastaruosius metus, <...> jeigu nurodo, kad tokia bausmė ar sprendimas dėl įkalinimo turi būti vykdomi Italijoje pagal jos vidaus teisę.“
11.      Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 2010 m. rugsėjo 7 d. Decreto legislativo n. 161 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla Decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione Europea (Įstatyminis dekretas Nr. 161 dėl nuostatų, kuriomis vidaus teisė suderinama su Pamatiniu sprendimu [2008/909](9); toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 161/2010) 13 straipsnio 1 dalies i punkte numatyta:
„Apeliacinis teismas atsisako pripažinti apkaltinamąjį nuosprendį vienu iš toliau nurodytų atvejų:
<...>
i)      jei asmuo asmeniškai nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, po kurio buvo priimtas vykdytinas sprendimas, išskyrus atvejus, kai liudijime nurodyta:
1)      kad asmeniui buvo laiku asmeniškai įteiktas teismo šaukimas ir tokiu būdu jis buvo informuotas apie numatytą teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą, arba kad jis apie tai oficialiai buvo informuotas kitomis priemonėmis, galinčiomis aiškiai patvirtinti, kad jis apie tai žinojo, taip pat kad jis buvo informuotas apie tai, kad jam neatvykus į teisminį nagrinėjimą gali būti priimtas sprendimas; arba
2)      žinodamas apie numatomą teisminį nagrinėjimą, asmuo įgaliojo advokatą, kurį paskyrė atitinkamas asmuo arba valstybė, jį ginti vykstant teisminiam nagrinėjimui, ir tas advokatas iš tiesų jį gynė vykstant teisminiam nagrinėjimui; arba
3)      jam įteikus sprendimą ir jį aiškiai informavus apie teisę į bylos persvarstymą arba teisę pateikti apeliacinį skundą ir galimybę dalyvauti jų nagrinėjimo procese siekiant, kad kaltinimas būtų išnagrinėtas iš naujo, ir pateikti naujų įrodymų, asmuo aiškiai nurodė, kad neginčija sprendimo, arba per tuo tikslu nustatytą terminą nepareikalavo persvarstyti bylos arba nepateikė apeliacinio skundo.“
12.      Įstatyminio dekreto Nr. 161/2010 24 straipsnyje numatyta, kad jeigu apeliacinis teismas atsisako perduoti asmenį pagal Europos arešto orderį, grindžiamą apkaltinamuoju nuosprendžiu, ir nurodo vykdyti bausmę Italijos teritorijoje, jis tuo pačiu metu turi pripažinti užsienyje priimtą apkaltinamąjį nuosprendį, kuriuo grindžiamas Europos arešto orderis, vykdytinu Italijoje, jei
yra įvykdytos šiuo atveju taikytinos sąlygos.
III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
13.      2015 m. spalio 5 d. Okresný súd Dunajská Streda (Dunaiska Stredos apylinkės teismas, Slovakija) išdavė Europos arešto orderį dėl ATAU vykdytino 2010 m. rugpjūčio 23 d. Slovakijoje priimto apkaltinamojo nuosprendžio(10), kuriuo jam skirta penkerių metų laisvės atėmimo bausmė. 2023 m. birželio 19 d. šis asmuo buvo surastas ir sulaikytas Italijoje.
14.      Corte di appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas, Italija), prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, turi išnagrinėti Slovakijos teisminių institucijų pagal šį Europos arešto orderį pateiktą perdavimo prašymą. Jis nurodo, kad panaikino 2023 m. birželio 20 d. ATAU skirtą kardomąją apsaugos priemonę – namų areštą.
15.      Vykstant procesui šiame teisme, ATAU pareiškė ir pateikė įrodymų, kad daugiau nei penkerius metus faktiškai ir teisėtai gyvena Italijoje. Taigi jis paprašė minėto teismo atsisakyti jį perduoti ir, pripažinus 2010 m. rugpjūčio 23 d. nuosprendį vykdytinu Italijoje, nurodyti jam skirtą bausmę vykdyti Italijoje.
16.      Siekdamas įvertinti šį prašymą, kuris nėra akivaizdžiai nepagrįstas, apeliacinis teismas paprašė Slovakijos institucijų papildyti liudijimą tiksliai nurodant ATAU taikomas procesines garantijas.
17.      2023 m. lapkričio 2 d. pranešimu Okresný súd Dunajská Streda (Dunaiska Stredos apylinkės teismas) atsakė, kad ATAU asmeniškai nedalyvavo teismo procese, kuris baigėsi priėmus 2010 m. rugpjūčio 23 d. nuosprendį. Vis dėlto vykstant procesui jam padėjo ir atstovavo advokatas. Be to, jam niekada nebuvo pranešta apie bylos nagrinėjimo dieną ir vietą, bet jis žinojo, kad jam yra iškelta byla. Iš tikrųjų 2009 m. rugsėjo 28 d. jis buvo sulaikytas Slovakijoje dėl to paties nusikaltimo ir jam buvo taikomas kardomasis kalinimas, o paskui, 2009 m. gruodžio 15 d., jis buvo paleistas ir perkeltas į pabėgėlių stovyklą Slovakijos teritorijoje. Vėliau jis pabėgo ir negrįžo bei nenurodė adreso pranešimams įteikti, todėl nebuvo galimybės pranešti jam nei apie bylos nagrinėjimo datą ir vietą, nei apie tai, kad sprendimas bus priimtas net ir jam nedalyvaujant.
18.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia nurodo, kad, pagal Italijos teisės aktus, kai apeliacinis teismas nusprendžia atsisakyti perduoti asmenį ir nurodo užsienio valstybėje priimtą apkaltinamąjį nuosprendį vykdyti Italijoje, jis turi pripažinti šį nuosprendį, o tai gali padaryti tik tuo atveju, jei įvykdytos tam reikalingos sąlygos. Nagrinėjamu atveju taip nėra. Šis teismas primena, kad ATAU negavo Įstatyminio dekreto Nr. 161/2010 13 straipsnio 1 dalies i punkte nurodytos informacijos, būtent informacijos apie jo bylos nagrinėjimo datą ir vietą.
19.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pabrėžia, kad Italijos teisėje numatyta, jog nuteistojo perdavimas pagal Europos arešto orderį leidžiamas tik su sąlyga, kad šis asmuo informuotas apie tai, kad jo byla nagrinėjama teisme, ir kad nagrinėjant bylą teisme jam atstovauja advokatas. Vis dėlto Italijoje pripažinti apkaltinamąjį nuosprendį leidžiama taikant griežtesnę sąlygą, kad nuteistasis, padedamas advokato, būtų informuotas apie numatytą bylos nagrinėjimo teisme datą.
20.      Vadinasi, pagal Italijos teisę ATAU gali būti perduotas Slovakijos institucijoms, nes jis buvo informuotas, kad jo byla nagrinėjama teisme, ir jam padėjo advokatas; nepaisant to, kad jis faktiškai gyvena Italijos teritorijoje daugiau nei penkerius metus ir paprašė bausmę vykdyti Italijoje, negalima atsisakyti jį perduoti nurodant bausmę vykdyti Italijos teritorijoje remiantis tuo, kad jam nebuvo pranešta apie bylos nagrinėjimo teisme datą.
21.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, tai sukeltų paradoksalią pasekmę: procesinė garantija, numatyta nuteistajam dėl apkaltinamojo nuosprendžio pripažinimo, yra palankesnė nei procesinė garantija, numatyta vykdant jo perdavimą pagal Europos arešto orderį, kuri, užuot gynusi jo interesus, taptų jam nepalanki. Be to, Italijos teisėje daromas skirtumas lemtų paradoksalią išvadą, kad tas pats apkaltinamasis nuosprendis Italijoje negali būti pripažintas vykdytinu, nors juo remiantis gali būti išduotas Europos arešto orderis, kuris turėtų būti vykdomas.
22.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Sąjungos teisė gali būti aiškinama taip, kad atsisakyti perduoti asmenį prieš tai pripažinus nuosprendį, kuriuo siekiama bausmę įvykdyti vykdančiojoje valstybėje narėje, galima ir tuo atveju, kai nebuvo suteikta šiam pripažinimui numatyta procesinė garantija (būti informuotam apie numatytą bylos nagrinėjimo teisme datą), bet buvo užtikrinta procesinė garantija, numatyta perdavimui pagal Europos arešto orderį (būti informuotam apie tai, kad bylos nagrinėjimas teisme vyksta).
23.      Be to, šis teismas pažymi, kad Italijos teisėje, būtent Įstatyminio dekreto Nr. 161/2010 13 straipsnio 1 dalies i punkte, nustatyta, jog kai nuteistasis nebuvo informuotas apie bylos nagrinėjimo datą, nacionalinis teismas „atsisako pripažinti“(11) nuosprendį. Vis dėlto Sąjungos teisėje, būtent Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte, numatyta, kad tokiu atveju vykdančiosios valstybės teismas „gali atsisakyti pripažinti“(12) nuosprendį. Vadinasi, nors pagal Italijos teisės nuostatas apeliacinis teismas privalo atsisakyti pripažinti nuosprendį, pagal Sąjungos teisę apeliacinis teismas turi teisę, bet ne pareigą atsisakyti jį pripažinti.
24.      Taigi, nagrinėjamu atveju, taikant Italijos teisę, negalima 2010 m. rugpjūčio 23 d. nuosprendžio pripažinti vykdytinu Italijoje, nes ATAU nebuvo informuotas apie numatytą bylos nagrinėjimo teisme datą, todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų perduoti jį Slovakijos Respublikai, net jei asmuo turi teisę bausmę atlikti Italijoje ir pateikė atitinkamą prašymą. Vis dėlto, taikydamas Sąjungos teisę, šis teismas turi diskreciją nuspręsti, ar pripažinti užsienyje priimtą apkaltinamąjį nuosprendį ir atsisakyti perduoti asmenį bei nurodyti bausmę vykdyti Italijoje.
25.      Šiomis aplinkybėmis Corte d‘appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„Ar kartu taikomi [Pagrindų sprendimo 2002/584] 4 straipsnio 6 punktas [bei] [Pamatinio sprendimo 2008/909] 9 straipsnio 1 dalies i punktas ir 25 straipsnis turėtų būti aiškinami taip, kad:
a)      vykdančiosios valstybės teismas, kurio prašoma pripažinti vykdytinu užsienyje priimtą apkaltinamąjį nuosprendį baudžiamojoje byloje, turi diskreciją, bet ne pareigą atsisakyti pripažinti šį nuosprendį, kai paaiškėja, kad per teisminį nagrinėjimą, pasibaigusį priėmus tą nuosprendį, kaltinamajam nebuvo suteikta nė viena iš [Pamatinio sprendimo 2008/909] 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatytų procesinių garantijų;
b)      vykdančiosios valstybės teismas, kurio prašoma nurodyti perduoti asmenį remiantis Europos arešto orderiu, išduotu siekiant įvykdyti nuosprendį, kai tuo pačiu tenkinamos sąlygos nurodyti perduoti nuteistą asmenį nuosprendį priėmusiai valstybei ir sąlygos atsisakyti jį perduoti, kartu nurodant įvykdyti bausmę vykdančiosios valstybės teritorijoje, turi teisę atsisakyti perduoti asmenį, pripažinti nuosprendį ir nurodyti jį vykdyti savo teritorijoje, net jei per teisminį nagrinėjimą, po kurio buvo priimtas pripažintas nuosprendis, kaltinamajam nebuvo suteikta nė viena iš [Pamatinio sprendimo 2008/909] 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatytų procesinių garantijų?“
26.      ATAU, Italijos ir Rumunijos vyriausybės bei Europos Komisija pateikė rašytines pastabas ir dalyvavo 2025 m. gegužės 15 d. vykusiame posėdyje, per kurį jie taip pat žodžiu atsakė į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus.
IV.    Analizė
A.      Dėl priimtinumo
27.      Italijos vyriausybė laikosi nuomonės, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas, nes yra hipotetinis: prašydamas pripažinti apkaltinamąjį nuosprendį Italijoje, ATAU sutiko su jam nedalyvaujant priimtu apkaltinamuoju nuosprendžiu. Taigi, vykdančiosios valstybės narės kompetentingas teismas privalo pripažinti šį nuosprendį bausmės vykdymo Italijoje tikslais. Šiuo klausimu ši vyriausybė remiasi Įstatyminio dekreto Nr. 161/2010 13 straipsnio 1 dalies i punkto 3 papunkčiu, kuriuo į Italijos teisę perkeltas Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto iii papunktis. Iš šios nuostatos matyti, kad vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija negali atsisakyti pripažinti apkaltinamojo nuosprendžio ir vykdyti bausmės, jei po to, kai suinteresuotajam asmeniui buvo įteiktas nuosprendis ir jis buvo aiškiai informuotas apie savo teisę į bylos persvarstymą arba teisę pateikti apeliacinį skundą, kurių nagrinėjimo procese šis asmuo turi teisę dalyvauti ir kurie suteikia galimybę bylą pakartotinai nagrinėti iš esmės, atsižvelgiant į naujus įrodymus, ir po to pirminis sprendimas gali būti panaikintas, suinteresuotasis asmuo aiškiai nurodė, kad neginčija sprendimo arba per nustatytą terminą nepaprašė bylos išnagrinėti iš naujo ar apeliacinės instancijos teisme.
28.      Klausimas, ar aplinkybė, kad nuteistasis prašo apkaltinamąjį nuosprendį priėmusios valstybės narės, kad bausmė būtų vykdoma kitoje valstybėje narėje, atitinka Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto iii papunktyje numatytą atvejį, veikiau susijęs su prašymo priimti prejudicinį sprendimą esme, o ne priimtinumu. Beje, pažymiu, kad šį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas uždavė byloje Höldermann (C‑447/24). Taigi šiuo klausimu remiuosi šiandien toje byloje pateikta savo išvada.
B.      Dėl esmės
29.      Savo klausimais, kuriuos siūlau nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo nuspręsti, ar Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas ir Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktas ir 25 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad įgyvendinant Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindą, nurodytą pirmojoje iš šių nuostatų, kai asmuo, dėl kurio išduotas šis orderis, asmeniškai nedalyvavo nagrinėjant jo bylą teisme, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija turi teisę, o ne pareigą atsisakyti pripažinti nuosprendį ir vykdyti bausmę, kai netaikoma nė viena iš antrojoje nuostatoje numatytų išimčių.
30.      Reikia priminti, kad kaip vienas iš neprivalomojo nevykdymo pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte nurodyta galimybė vykdančiajai teisminei institucijai atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, jeigu jis buvo išduotas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę ar sprendimą dėl įkalinimo, kai prašomas perduoti asmuo yra vykdančiojoje valstybėje narėje arba yra jos pilietis ar gyventojas, ir toji valstybė įsipareigoja vykdyti šią bausmę ar sprendimą dėl įkalinimo pagal savo vidaus teisę.
31.      Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš vartojamo veiksmažodžio „galėti“ matyti, jog vykdančioji teisminė institucija turi turėti diskreciją, be kita ko, siekdama atsižvelgti į šios nuostatos tikslą padidinti prašomo perduoti asmens galimybes socialiai reintegruotis atlikus skirtą bausmę(13).
32.      Taigi šioje nuostatoje numatyto Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindo taikymas siejamas su dviem sąlygomis, t. y. pirma, prašomas perduoti asmuo turi būti vykdančiojoje valstybėje narėje, yra jos pilietis ar gyventojas, ir, antra, ši valstybė įsipareigoja pagal savo vidaus teisę vykdyti bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, dėl kurių išduotas Europos arešto orderis(14).
33.      Dėl pirmosios iš šių sąlygų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad prašomas perduoti asmuo „gyvena“ vykdančiojoje valstybėje narėje, kai joje faktiškai įsikuria, ir „yra“ joje, kai dėl nuolatinio tam tikros trukmės buvimo toje valstybėje narėje su ja yra įgijęs ryšių, analogiškų tiems, kurių atsiranda gyvenant joje(15).
34.      Kalbant apie antrąją iš minėtų sąlygų, iš Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkto teksto matyti, kad bet koks atsisakymas vykdyti Europos arešto orderį reiškia, jog vykdančioji valstybė narė tikrai įsipareigoja įvykdyti prašomam perduoti asmeniui skirtą laisvės atėmimo bausmę. Kadangi šis asmuo buvo nuteistas išduodančiojoje valstybėje narėje, tai neišvengiamai reiškia, kad vykdančiosios valstybės narės institucijos pripažįsta dėl to asmens priimtą apkaltinamąjį nuosprendį pagal Pamatinio sprendimo 2008/909 nuostatas(16). Taigi vien aplinkybė, kad ši valstybė pareiškė esanti „pasirengusi“ perimti bausmės įvykdymą, negali būti laikoma aplinkybe, galinčia pateisinti tokį atsisakymą. Darytina išvada, kad prieš atsisakydama vykdyti Europos arešto orderį vykdančioji teisminė institucija turi patikrinti galimybę realiai įvykdyti laisvės atėmimo bausmę pagal jos vidaus teisę(17).
35.      Taigi reikia užtikrinti, kad vykdančioji teisminė institucija galimybe atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį pasinaudotų tik su sąlyga, kad vykdančiojoje valstybėje narėje bus užtikrintas prašomam perduoti asmeniui skirtos bausmės faktinis vykdymas ir taip bus pasiektas minėtu Pagrindų sprendimu 2002/584(18) siekiamą tikslą atitinkantis rezultatas.
36.      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Pamatinio sprendimo 2008/909 25 straipsnyje numatyta: „[n]edarant poveikio Pamatinio sprendimo [2002/584] taikymui, šio pamatinio sprendimo nuostatos mutatis mutandis taikomos bausmių vykdymui tiek, kiek jos atitinka Pamatinio sprendimo [2002/584] nuostatas, tais atvejais, kai valstybė narė imasi vykdyti bausmę Pamatinio sprendimo [2002/584] 4 straipsnio 6 dalyje [punkte] nurodytais atvejais, arba kai ji veikdama pagal Pamatinio sprendimo [2002/584] 5 straipsnio 3 dalį [punktą] nustatė sąlygą, kad asmuo turi būti grąžintas atlikti bausmės į atitinkamą valstybę narę, kad būtų išvengta atitinkamo asmens nebaudžiamumo“. Teisingumo Teismas, be kita ko, nurodė, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo numatyta Pagrindų sprendimo 2002/584 ir Pamatinio sprendimo 2008/909 sąsaja turi padėti pasiekti tikslą palengvinti atitinkamo asmens socialinę reintegraciją ir kad tokia reintegracija suinteresuotas ne tik nuteistasis, bet ir Europos Sąjunga apskritai(19).
37.      Šiuo klausimu Pamatinio sprendimo 2008/909 12 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad jis „taip pat turėtų būti mutatis mutandis taikomas bausmių vykdymui [Pagrindų sprendimo 2002/584] 4 straipsnio 6 dalyje [punkte] ir 5 straipsnio 3 dalyje [punkte] numatytais atvejais. Tai, inter alia, reiškia, kad nedarant poveikio [Pagrindų sprendimo 2002/584] taikymui, vykdančioji valstybė galėtų patikrinti, ar esama šio pamatinio sprendimo 9 straipsnyje numatytų atsisakymo pagrindų <...> nuosprendžio pripažinimui ir vykdymui <...>, siekdama apsvarstyti, ar nuteistąjį asmenį perduoti, ar vykdyti bausmę [Pagrindų sprendimo 2002/584] 4 straipsnio 6 dalyje [punkte] numatytais atvejais“. Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas, kaip pavyzdį, pabrėžia, kad vykdančioji valstybė narė patikrina, ar yra Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnyje numatytų nepripažinimo ir nevykdymo pagrindų.
38.      Nagrinėjamoje byloje šis patikrinimas taikomas šio pamatinio sprendimo 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatytam nepripažinimo ir nevykdymo pagrindui. Jei toks pagrindas būtų, tai galėtų kliudyti įgyvendinti Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte numatytą Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindą. Kitaip tariant, atsisakymas vykdyti Europos arešto orderį, grindžiamas šio pagrindų sprendimo 4 straipsnio 6 punktu, reiškia, kad bausmė gali būti vykdoma vykdančiojoje valstybėje narėje, bet taip nėra, jei vykdančioji teisminė institucija nusprendžia, kad taikytinas Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatytas nepripažinimo ir nevykdymo pagrindas. Šiomis aplinkybėmis aiškinant Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktą turi būti siekiama įgyvendinti tiek tikslą palengvinti nuteistojo asmens socialinę reintegraciją, tiek tikslą kovoti su nebaudžiamumu. Kartu, atsižvelgiant į Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte nurodytą nepripažinimo ir nevykdymo pagrindą, taip pat reikia atsižvelgti į suinteresuotojo asmens teisę asmeniškai dalyvauti nagrinėjant jo bylą teisme.
39.      Šioje nuostatoje faktiškai įtvirtintas neprivalomas kitos valstybės narės perduoto nuosprendžio nepripažinimo ir jos skirtos bausmės nevykdymo, jei nuteistasis asmeniškai nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, per kurį buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, pagrindas. Vis dėlto minėtos nuostatos i–iii punktuose išvardytos trys išimtys, kurias taikant vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija netenka galimybės atsisakyti pripažinti ir vykdyti jai perduoto nuosprendžio.
40.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškelti klausimai grindžiami keliais argumentais.
41.      Pirma, Italijos Respublika skirtingai į nacionalinę teisę perkėlė Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies b punktą ir Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktį, nors šios nuostatos suformuluotos vienodai. Pirmuoju atveju pagal Italijos teisę reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo būtų informuotas apie jo bylos nagrinėjimą teisme, o antruoju atveju reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo žinotų numatytą teisminio nagrinėjimo datą.
42.      Antra, atsižvelgiant į pastarąjį reikalavimą, išimtis, dėl kurios vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija negali remtis Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje nurodytu nepripažinimo ir nevykdymo pagrindu, nagrinėjamu atveju netaikytina. Iš tiesų ATAU nežinojo apie numatytą bylos nagrinėjimo laiką ir vietą.
43.      Trečia, jei ši išimtis nebūtų taikoma, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija pagal Italijos teisę privalėtų atsisakyti pripažinti nuosprendį ir vykdyti juo skirtą bausmę. Kadangi dėl to negali būti remiamasi Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindu, ATAU turėtų būti perduotas Slovakijos valdžios institucijoms, siekiant įvykdyti jam skirtą bausmę.
44.      Atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentus, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar remiantis Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje numatyta žinojimo apie bylos nagrinėjimą teisme sąlyga reikia informuoti suinteresuotąjį asmenį apie numatytą jo bylos nagrinėjimo laiką ir vietą. Antra, reikia nustatyti, ar tuo atveju, kai ši sąlyga neįvykdyta, pagal nacionalinę teisę vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija gali būti įpareigota atsisakyti pripažinti nuosprendį ir vykdyti bausmę.
1.      Kad suinteresuotasis asmuo žinotų apie numatomą bylos nagrinėjimą teisme, jis turi būti informuotas apie numatytą bylos nagrinėjimo teisme laiką ir vietą
45.      Dėl priežasčių, kurias išdėsčiau šiandien byloje Höldermann (C-447/24) pateiktoje išvadoje, kuria remiuosi, manau, kad pagal Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje nurodytą žinojimo apie numatytą bylos nagrinėjimą teisme sąlygą reikalaujama informuoti suinteresuotąjį asmenį apie numatytą teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą. Dėl šios nuostatos ir Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies b punkto skirtingo perkėlimo į Italijos teisę
pažymiu, kad, mano nuomone, šis skirtumas yra nepagrįstas: kadangi abi nuostatos suformuluotos vienodai, pastaroji nuostata turėtų būti aiškinama taip pat.
2.      Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje numatytų sąlygų patikrinimas
a)      Dėl pirmosios sąlygos: atvejai, kai laikoma, kad atitinkamas asmuo gavo pakankamai informacijos
46.      Manau, kad siekiant patikrinti, ar Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje nustatyta pirmoji sąlyga tenkinama, svarbu atsižvelgti į su Direktyva 2016/343 susijusią jurisprudenciją. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nustatė, kokiose situacijose turi būti laikoma, kad suinteresuotasis asmuo buvo informuotas apie jo bylos nagrinėjimą teisme.
47.      Teisingumo Teismas nurodė, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2016/343 38 konstatuojamosios dalies, siekiant nustatyti, ar šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose nurodyta pirmoji sąlyga įvykdyta, ypatingas dėmesys turi būti skiriamas, pirma, valdžios institucijų pastangoms informuoti asmenį, nuteistą jam nedalyvaujant, apie bylos nagrinėjimą teisme ir, antra, to asmens pastangoms gauti su tuo susijusią informaciją. Taigi, Teisingumo Teismo teigimu, vertinant tą pačią sąlygą, svarbūs galimi konkretūs ir objektyvūs įrodymai, kad minėtas asmuo, nors ir buvo oficialiai informuotas, kad yra kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką, ir taip žinodamas, kad dėl jo bus surengtas teisminis nagrinėjimas, sąmoningai vengia gauti oficialią informaciją apie šio teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą. Tokių konkrečių ir objektyvių įrodymų buvimas gali būti konstatuotas, pavyzdžiui, kai minėtas asmuo kompetentingoms institucijoms sąmoningai nurodė klaidingą adresą arba kai jis nurodytu adresu nebegyvena(20). Taigi tai, kad atitinkamas asmuo sąmoningai trukdė valstybei jį informuoti, yra svarbi aplinkybė nustatant, ar jam perduota informacija buvo pakankama.
48.      Asmuo, nuteistas jam nedalyvaujant, be kita ko, gali būti laikomas turėjęs pakankamai informacijos apie tai, jog bus surengtas jo bylos nagrinėjimas teisme, jeigu jis gavo preliminarų kaltinamąjį aktą, kurio turinys, kiek tai susiję su inkriminuojamomis veikomis ir jų teisiniu kvalifikavimu, atitinka dėl jo surašyto galutinio kaltinamojo akto turinį(21).
49.      Darytina išvada, kad, kai atitinkamas asmuo slapstosi po to, kai gavo tokį preliminarų kaltinamąjį aktą, valstybėms narėms leidžiama manyti, kad tai, jog kompetentingos institucijos laiku išsiuntė oficialų dokumentą, kuriame nurodyta bylos nagrinėjimo data ir vieta, adresu, kurį tas asmuo pranešė šioms institucijoms ikiteisminio tyrimo metu, ir pateiktas įrodymas, kad šis dokumentas iš tikrųjų buvo gautas šiuo adresu, prilygsta šio asmens informavimui apie šią datą ir vietą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/343 8 straipsnio 2 dalį. Vis dėlto taip gali būti tik su sąlyga, kad minėtos valdžios institucijos dėjo pagrįstas pastangas šiam asmeniui surasti ir asmeniškai jam įteikti šaukimą arba kitomis priemonėmis oficialiai informuoti apie bylos nagrinėjimo teisme datą ir vietą, kaip numatyta šios direktyvos 36 konstatuojamojoje dalyje. Tokiu atveju laikoma, kad atitinkamas asmuo buvo informuotas apie minėtą bylos nagrinėjimą teisme(22). Taigi suinteresuotojo asmens rūpestingumo stoka dėl jo slapstymosi gali lemti teisinę fikciją, kad jis buvo tinkamai informuotas apie bylos nagrinėjimo laiką ir vietą.
50.      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar turi būti laikoma, kad ATAU buvo informuotas apie savo bylos nagrinėjimo laiką ir vietą. Jis turės nustatyti galimus konkrečius ir objektyvius įrodymus, kad ATAU, nors ir buvo oficialiai informuotas, kad yra kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką, taigi, žinodamas, kad bus surengtas jo bylos nagrinėjimas teisme, sąmoningai vengė gauti oficialią informaciją apie šio nagrinėjimo laiką ir vietą.
51.      Šiuo klausimu primenu, kad, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikta informacija, nors ATAU niekada nebuvo informuotas apie bylos nagrinėjimo laiką ir vietą, jis žinojo, kad jam iškelta byla nagrinėjama teisme. Iš tikrųjų jis 2009 m. rugsėjo 28 d. buvo sulaikytas Slovakijoje dėl to paties nusikaltimo ir jam buvo taikomas kardomasis kalinimas, o paskui, 2009 m. gruodžio 15 d., jis buvo paleistas ir perkeltas į pabėgėlių stovyklą Slovakijos teritorijoje. Vėliau jis pabėgo ir negrįžo bei nenurodė adreso pranešimams siųsti, todėl nebuvo galimybės pranešti jam nei apie bylos nagrinėjimo datą ir vietą, nei apie tai, kad sprendimas bus priimtas net ir jam nedalyvaujant.
52.      Atsižvelgiant į šias aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, prireikus paprašęs išduodančiosios teisminės institucijos pateikti informaciją, turi patikrinti, ar ATAU pasislėpė, negrįžo ir nenurodė adreso dokumentams įteikti būtent po to, kai sužinojo apie jam pareikštus kaltinimus. Kadangi ATAU buvo sulaikytas Slovakijoje ir jam buvo taikomas kardomasis kalinimas, tikėtina, kad jis gavo šią informaciją šioje ikiteisminio tyrimo stadijoje, ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti. Taigi atrodo, kad yra konkretus ir objektyvus įrodymas, jog šis asmuo, žinodamas, kad jo byla bus nagrinėjama teisme, sąmoningai siekė išvengti gauti oficialios informacijos apie šio bylos nagrinėjimo laiką ir vietą. Kad būtų galima pripažinti, jog ATAU gavo šią informaciją, vis dėlto reikia, kad kompetentingos valdžios institucijos būtų įdėjusios deramas pastangas, kad jį surastų ir asmeniškai įteiktų jam šaukimą į teismą arba kitomis priemonėmis oficialiai informuotų jį apie bylos nagrinėjimo teisme laiką ir vietą.
b)      Dėl antrosios sąlygos: įgaliojimas advokatui, kuris gynė suinteresuotąjį asmenį bylą nagrinėjant teisme
53.      Dėl įgalioto advokato atstovavimo Teisingumo Teismas patikslino, kad „įgaliojimo“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/343 8 straipsnio 2 dalies b punktą, egzistavimas reiškia, jog suinteresuotasis asmuo pats patikėjo advokatui, prireikus paskirtam ex officio, atstovauti jam nagrinėjant bylą teisme jam nedalyvaujant(23). Iš to matyti, kad vien aplinkybės, jog asmenį, nuteistą in absentia, per visą teismo procesą, vykusį jam nedalyvaujant, gynė ex officio paskirtas advokatas, nepakanka, kad būtų įvykdyta šioje nuostatoje įvardyta antroji sąlyga(24).
54.      Teisingumo Teismo teigimu, advokato atstovavimas leidžia įrodyti, kad asmuo, nuteistas in absentia, savanoriškai ir nedviprasmiškai atsisakė savo teisės dalyvauti nagrinėjant bylą teisme tik tuo atveju, jei šis asmuo sąmoningai leido šiam advokatui užtikrinti jo gynybą bylą nagrinėjančiame teisme, o tai reiškia, kad jis konkrečiai nurodė jį atstovauti jam teisme, jam nedalyvaujant(25). Darytina išvada, kad asmens, nuteisto in absentia, ir ex officio paskirto advokato bendravimas išimtinai ikiteisminio tyrimo stadijoje negali būti laikomas pakankamu įrodymu, kad, nagrinėjant bylą šiam asmeniui nedalyvaujant, jam atstovavo „įgaliotas advokatas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/343 8 straipsnio 2 dalies b punktą(26). Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar iš jo turimos informacijos matyti, kad šis asmuo aiškiai suteikė ex officio paskirtam advokatui įgaliojimą jam atstovauti teisminiame nagrinėjime, jei jis nedalyvauja(27).
55.      Remiantis šiomis aplinkybėmis, kuriomis, mano nuomone, reikia vadovautis nagrinėjant Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje numatytą antrąją sąlygą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar ši sąlyga įvykdyta. Turėdamas tai omenyje, primenu, kad, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo suteikta informacija, nors ATAU asmeniškai nedalyvavo nagrinėjant bylą, kurioje buvo priimtas 2010 m. rugpjūčio 23 d. nuosprendis, vis dėlto nagrinėjant bylą teisme jam padėjo ir atstovavo advokatas.
56.      Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarytų išvadą, kad įvykdytos Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje numatytos išimties taikymo sąlygos, nebūtų galima atsisakyti pripažinti apkaltinamąjį nuosprendį ir vykdyti bausmę Italijoje. Taigi Italijai nebūtų kliūčių, įgyvendinant Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte numatytą neprivalomąjį atsisakymo pagrindą, įsipareigoti vykdyti ATAU skirtą laisvės atėmimo bausmę.
57.      Bet kuriuo atveju, net jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatytų, kad šios sąlygos neįvykdytos, svarbu pabrėžti, kad pagal nacionalinę teisę jis negali būti įpareigotas atsisakyti pripažinti apkaltinamąjį nuosprendį ir vykdyti bausmę. Iš tiesų jis turi diskreciją nuspręsti, ar taikyti Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatytą nepripažinimo ir nevykdymo pagrindą.
58.      Būtent šiomis aplinkybėmis ir remiantis išdėstytais argumentais dabar reikia tiesiogiai atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.
3.      Dėl Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatyto nepripažinimo ir nevykdymo pagrindo neprivalomumo ir vykdančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos diskrecijos
59.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo prašo atsakyti, ar pagal Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktą vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija yra įpareigota atsisakyti pripažinti ir vykdyti apkaltinamąjį nuosprendį, kai nustato, jog nė viena iš šioje nuostatoje nurodytų išimčių netaikytina. Kitaip tariant, jam kyla klausimas, ar tai nustatęs jis nebegali pasinaudoti diskrecija nuspręsti, ar reikia atsisakyti pripažinti apkaltinamąjį nuosprendį.
60.      Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia pažymėti, kad, kaip ir Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies atveju, Sąjungos teisės aktų leidėjas, taikydamas nuosprendžių baudžiamosiose bylose pripažinimo ir vykdymo mechanizmą, nusprendė ypatingą reikšmę suteikti kaltinamojo teisei asmeniškai dalyvauti nagrinėjant jo bylą teisme, Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte įtvirtindamas neprivalomąjį nepripažinimo ir nevykdymo pagrindą, skirtą būtent tokios teisės apsaugai(28). Be to, toks pagrindas turi būti aiškinamas atsižvelgiant į reikalavimus, kylančius iš Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio antros ir trečios pastraipų bei 48 straipsnio(29).
61.      Teisingumo Teismas nustatė, jog iš Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad šioje nuostatoje įtvirtintas Europos arešto orderio, išduoto siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, kai suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, kuriame jis buvo nuteistas, neprivalomas atsisakymo vykdyti pagrindas. Vis dėlto šiai galimybei taikomos keturios išimtys, nurodytos atitinkamai šios nuostatos a–d punktuose, kai atitinkama vykdančioji teisminė institucija negali atsisakyti vykdyti jai skirto Europos arešto orderio(30).
62.      Vadinasi, vykdančioji teisminė institucija turi galimybę atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, išduotą siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, kai asmuo asmeniškai nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, po kurio priimtas atitinkamas sprendimas, išskyrus atvejus, kai Europos arešto orderyje nurodyta, kad įvykdytos Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalyje išvardytos sąlygos(31). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad 4a straipsniu ribojama galimybė atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, tiksliai ir nuosekliai išvardijant sąlygas, kuriomis negalima atsisakyti pripažinti ir vykdyti sprendimo, priimto po teisminio nagrinėjimo, kuriame atitinkamas asmuo asmeniškai nedalyvavo(32).
63.      Darytina išvada, kad vykdančioji teisminė institucija privalo vykdyti Europos arešto orderį, nors suinteresuotasis asmuo nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, po kurio priimtas atitinkamas sprendimas, jei įsitikina, kad esama šio pagrindų sprendimo 4a straipsnio 1 dalyje numatytų aplinkybių(33).
64.      Teisingumo Teismas jau turėjo progą patikslinti, jog dėl to, kad šiame 4a straipsnyje yra numatytas Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo atvejis, vykdančioji teisminė institucija bet kuriuo atveju, net konstatavusi, kad ankstesniame šio sprendimo punkte nurodytos aplinkybės neapima asmens, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, situacijos, gali atsižvelgti į kitas aplinkybes, kuriomis remdamasi gali įsitikinti, kad perdavus suinteresuotąjį asmenį nebus pažeista jo teisė į gynybą(34).
65.      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas rėmėsi pačia Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies formuluote, visų pirma nuoroda, kad vykdančioji teisminė institucija „gali atsisakyti“ vykdyti Europos arešto orderį, ir tuo remdamasis padarė išvadą, jog vykdančioji teisminė institucija turi turėti diskreciją spręsti, ar reikia atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, kai Europos arešto orderyje nenurodytos jokios šios nuostatos a–d punktuose minimos aplinkybės(35).
66.      Teisingumo Teismo teigimu, tokį aiškinimą patvirtina šio pagrindų sprendimo bendra struktūra. Iš tikrųjų Europos arešto orderio vykdymas yra minėtame pagrindų sprendime įtvirtintas principas, o atsisakymo pripažinti ir vykdyti pagrindai yra išimtys. Jei iš vykdančiosios teisminės institucijos būtų atimta galimybė atsižvelgti į kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes, kurios galėtų paskatinti ją manyti, kad atsisakymo perduoti sąlygos nėra įvykdytos, tai lemtų, kad to paties Pagrindų sprendimo 4a straipsnyje numatyta galimybė taptų tikra pareiga, ir taip atsisakymo perduoti išimtis būtų paversta principine taisykle(36).
67.      Taigi, kai netenkinama nė viena iš atitinkamai Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies a–d punktuose nurodytų sąlygų, vykdančioji teisminė institucija negali būti įpareigota atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį neturėdama galimybės atsižvelgti į kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes(37).
68.      Vadinasi, šiuo tikslu vykdančioji teisminė institucija gali atsižvelgti į kitas aplinkybes, kuriomis remdamasi įsitikintų, kad perdavus atitinkamą asmenį nebus pažeista jo teisė į gynybą, ir perduoti jį išduodančiajai valstybei narei. Šiuo klausimu, be kita ko, gali būti atsižvelgta į atitinkamo asmens elgesį, visų pirma į tai, kad jis siekė išvengti jam skirtos informacijos įteikimo arba bet kokio kontakto su savo advokatais(38).
69.      Iš to matyti, kad tikrinant, ar tenkinama viena iš Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų, vykdančiajai teisminei institucijai neužkertamas kelias įsitikinti, kad buvo užtikrinta atitinkamo asmens teisė į gynybą, ir tinkamai atsižvelgti į visas jos nagrinėjamos bylos aplinkybes, įskaitant informaciją, kurią ji pati gali turėti(39).
70.      Paaiškinęs tai, pažymiu, kad Pagrindų sprendime 2002/584 ir Pamatiniame sprendime 2008/909 nustatytos bylų nagrinėjimo in absentia taisyklės yra tos pačios kilmės, t. y. nustatytos Pamatiniu sprendimu 2009/299, ir jomis siekiama to paties tikslo, būtent geriau užtikrinti suinteresuotųjų asmenų teisę į gynybą ir pagrindinę teisę į teisingą baudžiamosios bylos nagrinėjimą(40), kartu tobulinant valstybių narių teismų sprendimų tarpusavio pripažinimą(41). Be to, Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ir Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies formuluotės, atitinkamai iš dalies pakeistos ir įterptos Pamatiniu sprendimu 2009/299, sutampa, o tai, kaip matyti iš Pamatinio sprendimo 2009/299 4 ir 6 konstatuojamųjų dalių, atspindi Sąjungos teisės aktų leidėjo siekį tiksliai ir nuosekliai išvardyti sąlygas, kuriomis neturėtų būti atsisakoma pripažinti ir vykdyti sprendimą, priimtą po teisminio nagrinėjimo, kuriame atitinkamas asmuo asmeniškai nedalyvavo(42).
71.      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes manau, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje dėl Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies padarytos išvados pagal analogiją turėtų būti taikomos neprivalomam nepripažinimo ir nevykdymo pagrindui, numatytam Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte.
72.      Tai reiškia, kad jei neįvykdytos šioje nuostatoje numatytų išimčių taikymo sąlygos, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija turi diskreciją kiekvienu konkrečiu atveju įvertinti, ar reikia remtis šiuo nepripažinimo ir nevykdymo pagrindu. Tokiu atveju taikomas neprivalomo nevykdymo principas. Taigi, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija bet kuriuo atveju gali atsižvelgti į kitas aplinkybes, kuriomis remdamasi gali įsitikinti, kad teismo sprendimo pripažinimas ir bausmės vykdymas nelemia atitinkamo asmens teisės į gynybą pažeidimo. Vadinasi, ši institucija turi turėti galimybę atsižvelgti į suinteresuotojo asmens elgesį, įskaitant aplinkybes, įrodančias, kad jis siekė išvengti jam skirtos informacijos įteikimo arba vengė bet kokio bendravimo su savo advokatais.
73.      Naudodamasi savo diskrecija, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija gali užtikrinti tikslų kovoti su nebaudžiamumu, palengvinti nuteistojo socialinę reintegraciją ir užtikrinti jo teisę į gynybą pusiausvyrą. Manau, kad, vertinant įvairių interesų pusiausvyrą, taip pat reikia atsižvelgti į tai, jog nuteistasis prašė, kad jo bausmė būtų vykdoma vykdančiojoje valstybėje narėje(43).
74.      Nagrinėjamu atveju iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo suteiktos informacijos matyti, kad, pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus Italijos teisės aktus, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija įpareigojama atsisakyti pripažinti nuosprendį ir vykdyti kitoje valstybėje narėje paskirtą bausmę, kai netaikoma nė viena Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatyta išimtis. Vadinasi, pagal šiuos teisės aktus šiai institucijai nepaliekama jokios diskrecijos, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, patikrinti, ar paisyta suinteresuotojo asmens teisės į gynybą, taigi ir nuspręsti pripažinti bei vykdyti atitinkamą apkaltinamąjį nuosprendį.
75.      Šiomis aplinkybėmis tenka konstatuoti, kad toks nacionalinis reglamentavimas prieštarauja Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktui.
76.      Atsižvelgiant į šią išvadą dėl nesuderinamumo, reikia priminti, kad, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, Sąjungos teisės viršenybės principas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nacionalinis teismas neprivalo taikyti tam tikros nacionalinės teisės nuostatos, nesuderinamos su Pagrindų sprendimo 2002/584 arba Pamatinio sprendimo 2008/909 nuostatomis, nes šios nuostatos nėra tiesioginio veikimo. Vis dėlto valstybių narių institucijos, įskaitant teismus, privalo, kiek įmanoma, savo nacionalinę teisę aiškinti taip, kad galėtų pasiekti šiais pagrindų ir pamatiniu sprendimais siekiamą tikslą atitinkantį rezultatą(44).
77.      Iš tiesų, nors pagrindų sprendimai negali veikti tiesiogiai, pasibaigus jų perkėlimo terminui dėl jų privalomojo pobūdžio nacionalinėms valdžios institucijoms kyla pareiga aiškinti nacionalinę teisę laikantis Sąjungos teisės. Taigi taikydamos savo nacionalinę teisę šios institucijos privalo ją aiškinti kuo labiau atsižvelgdamos į atitinkamo pagrindų sprendimo tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas jame numatytas rezultatas, o šios nacionalinės teisės aiškinimas contra legem yra draudžiamas. Pagal Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principą reikalaujama, kad būtų atsižvelgiama į visą nacionalinę teisę ir būtų taikomi joje pripažinti aiškinimo metodai, kad būtų užtikrintas visiškas nagrinėjamo pagrindų sprendimo veiksmingumas ir priimtas juo siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas(45).
78.      Darytina išvada, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visą savo nacionalinę teisę ir taikydamas joje pripažintus aiškinimo metodus, pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalines nuostatas turi aiškinti kuo labiau atsižvelgdamas į Pagrindų sprendimo 2002/584 ir Pamatinio sprendimo 2008/909 tekstą ir tikslą.
V.      Išvada
79.      Atsižvelgdamas į visus pirmiau išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Corte di appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas, Italija) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos, iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR, 4 straipsnio 6 punktas bei 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2008/909/TVR dėl nuosprendžių baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimo principo taikymo skiriant laisvės atėmimo bausmes ar su laisvės atėmimu susijusias priemones, siekiant jas vykdyti Europos Sąjungoje, iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR, 9 straipsnio 1 dalies i punktas ir 25 straipsnis
turi būti aiškinami taip:
įgyvendinant Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindą, minimą pirmojoje iš šių nuostatų, kai asmuo, dėl kurio išduotas šis orderis, asmeniškai nedalyvavo nagrinėjant jo bylą teisme, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija turi ne pareigą, o
teisę atsisakyti pripažinti nuosprendį ir vykdyti bausmę, kai netaikoma nė viena iš antrojoje nuostatoje numatytų išimčių.
Nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visą nacionalinę teisę ir taikydamas šioje teisėje pripažintus aiškinimo metodus, pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės nuostatas turi aiškinti kuo labiau atsižvelgdamas į iš dalies pakeisto Pagrindų sprendimo 2002/584 ir iš dalies pakeisto Pamatinio sprendimo 2008/909 tekstą ir tikslą.
1      Originalo kalba: prancūzų.
i      Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      Žr. 2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo (OL L 65, 2016, p. 1) 33 konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. 2025 m. gegužės 20 d. Sprendimą Kachev (C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Kachev).
3      Žr. Direktyvos 2016/343 35 konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2009/299/TVR, iš dalies keičiančio pamatinius sprendimus 2002/584/TVR, 2005/214/TVR, 2006/783/TVR, 2008/909/TVR ir 2008/947/TVR ir stiprinančio asmenų procesines teises bei skatinančio abipusio pripažinimo principo taikymą sprendimams, priimtiems atitinkamam asmeniui asmeniškai nedalyvavus teisminiame nagrinėjime (OL L 81, 2009, p. 24), 1 konstatuojamąją dalį.
4      OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42.
5      OL, L 327, 2008, p. 27.
6      Toliau, atitinkamai, Pagrindų sprendimas 2002/584 ir Pamatinis sprendimas 2008/909.
7      Toje byloje suinteresuotasis asmuo nesislapstė iki bylos nagrinėjimo teisme ir buvo nurodęs savo advokato, kurį buvo įgaliojęs atstovauti jam nagrinėjant bylą pirmosios ir antrosios instancijos teismuose, kabineto adresą kaip adresą, kuriuo kompetentingos institucijos galėjo jam siųsti įteikiamus dokumentus.
8      GURI, Nr. 98, 2005 m. balandžio 29 d., p. 6.
9      GURI, Nr. 230, 2010 m. spalio 1 d., p. 1.
10      Toliau – 2010 m. rugpjūčio 23 d. nuosprendis.
11      Kursyvu išskirta mano.
12      Kursyvu išskirta mano.
13      Žr., be kita ko, 2017 m. birželio 29 d. Sprendimą Popławski (C-579/15, EU:C:2017:503, 21 ir 23 punktai), 2021 m. balandžio 29 d. Sprendimą X (Europos arešto orderis – „Ne bis in idem“) (C-665/20 PPU, EU:C:2021:339, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), 2023 m. birželio 6 d. Sprendimą O. G. (Europos arešto orderis dėl trečiosios valstybės piliečio) (C-700/21, EU:C:2023:444, 49 punktas;
toliau – Sprendimas O. G.) ir 2025 m. rugsėjo 4 d. Sprendimą C. J. (Nuosprendžio vykdymas išdavus EAO) (C-305/22, EU:C:2025:665, 44 punktas; toliau – Sprendimas C.J.).
14      Žr., be kita ko, Sprendimą O. G. (46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir Sprendimą C.J. (43 punktas).
15      Žr., be kita ko, Sprendimą O. G. (47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
16      Žr., be kita ko, Sprendimą O. G. (48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir Sprendimą C.J. (52 punktas). Kaip Teisingumo Teismas patikslino pastarajame sprendime, įgyvendinant Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte numatytą neprivalomojo nevykdymo pagrindą, tai, ar vykdančioji valstybė perims išduodančiojoje valstybėje priimtu apkaltinamuoju nuosprendžiu, kuriuo grindžiamas Europos arešto orderio išdavimas, skirtos bausmės vykdymą, priklauso nuo išduodančiosios valstybės sutikimo, laikantis Pamatinio sprendimo 2008/909 nuostatų.
17      Be kita ko, žr. 2019 m. birželio 24 d. Sprendimą Popławski (C-573/17, EU:C:2019:530, 88 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
18      Be kita ko, žr. 2019 m. birželio 24 d. Sprendimą Popławski (C-573/17, EU:C:2019:530, 92 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
19      Žr. 2020 m. kovo 11 d. Sprendimą SF (Europos arešto orderis – Grąžinimo į vykdančiąją valstybę garantija) (C-314/18, EU:C:2020:191, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir Sprendimą C.J. (81 punktas). Vis dėlto pastarajame sprendime Teisingumo Teismas patikslino, kad jei remdamasi šiuo tikslu vykdančioji valstybė galėtų atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, išduotą siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę, be išduodančiosios valstybės sutikimo, kad bausmės vykdymą perimtų vykdančioji valstybė, dėl to galėtų kilti didelė asmenų, kurie mėgina išvengti teisingumo po to, kai buvo nuteisti valstybėje narėje, nebaudžiamumo rizika ir galiausiai pavojus veiksmingam Pagrindų sprendime 2002/584 nustatytos supaprastintos perdavimo tarp valstybių narių sistemos veikimui (minėto sprendimo 82 punktas).
20      Žr., be kita ko, Sprendimą Kachev (35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
21      Žr., be kita ko, Sprendimą Kachev (36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
22      Žr., be kita ko, Sprendimą Kachev (37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
23      Žr., be kita ko, Sprendimą Kachev (41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
24      Žr. Sprendimą Kachev (59 punktas).
25      Žr. Sprendimą Kachev (61 punktas).
26      Žr. Sprendimą Kachev (62 punktas).
27      Žr. Sprendimą Kachev (63 punktas).
28      Pagal analogiją žr. 2023 m. kovo 23 d. Sprendimo Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas) (C-514/21 ir C-515/21,
EU:C:2023:235, 64 punktą; toliau – Sprendimas Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas)).
29      Pagal analogiją žr. Sprendimą Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas) (60, 61 ir 64 punktai).
30      Žr., be kita ko, 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „in absentia“) (C-396/22, EU:C:2023:1029, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „in absentia“)).
31      Žr., be kita ko, Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „in absentia“) (39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
32      Žr., be kita ko, Sprendimą Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas) (49 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
33      Žr., be kita ko, Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „in absentia“) (40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
34      Žr., be kita ko, Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „in absentia“) (41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
35      Žr. visų pirma Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas) (75–76 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
36      Žr. Sprendimą Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas) (77 punktas).
37      Žr., be kita ko, Sprendimą Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas) (76 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
38      Žr., be kita ko, Sprendimą Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas) (78 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „in absentia“) (42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
39      Žr., be kita ko, Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „in absentia“) (43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
40      Žr., be kita ko, Sprendimą Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas) (66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
41      Žr., be kita ko, Sprendimą Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas) (50 punktas).
42      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas) (49 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
43      Šiandien pateiktoje išvadoje byloje Höldermann (C-447/24) nurodžiau priežastis, dėl kurių manau, jog tai, kad suinteresuotasis asmuo paprašė nuosprendį priėmusios valstybės narės kompetentingos institucijos, kad bausmė būtų vykdoma vykdančiojoje valstybėje narėje, savaime neatitinka Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto iii papunktyje nustatytų sąlygų. Žinoma, ATAU elgesys gali atrodyti prieštaringas, nes atrodo, kad prašydamas, kad jam skirta bausmė būtų vykdoma Italijoje, jis sutinka su šia bausme. Vis dėlto svarbu pabrėžti, kad ATAU gali pateikti tokį prašymą, bet pasilikti teisę prašyti, kad byla būtų nagrinėjama iš naujo. Be to, pažymiu, kad ATAU atstovas per teismo posėdį nurodė, jog jis dar galėtų pasinaudoti tokia teise. Šie duomenys yra viena iš aplinkybių, į kurias vykdančioji teisminė institucija gali atsižvelgti naudodamasi savo diskrecija.
44      Be kita ko, žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „in absentia“) (C-398/22, EU:C:2023:1031, [47] punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
45      Be kita ko, žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „in absentia“) (C-398/22, EU:C:2023:1031, 47 [48] punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).