62009CC0401_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jelen fellebbezéssel az Evropaïki Dynamiki társaság (a továbbiakban: fellebbező) az Elsőfokú Bíróság T‑279/06. sz., Evropaïki Dynamiki kontra Európai Központi Bank (EKB) ügyben 2009. július 2‑án hozott végzésének(2) hatályon kívül helyezését kéri. A szóban forgó végzésben az Elsőfokú Bíróság – mint részben nyilvánvalóan elfogadhatatlant, valamint részben nyilvánvalóan megalapozatlant – elutasította a fellebbező által az Európai Központi Bank (EKB) 2006. július 31‑i levele ellen előterjesztett keresetet, amelyben utóbbi egy informatikai szolgáltatások nyújtására kiírt közbeszerzési eljárás későbbi szakaszaiból történő kizárását közölte vele.
I – Jogi háttér
Az uniós jog
Az EKB közbeszerzéseire vonatkozó szabályozás
2. Az EKB közbeszerzéseit a tényállás idején a 2003. szeptember 16‑i 8/2003. sz. igazgatási körlevél szabályozta. Nem voltak közvetlenül alkalmazandók sem a közbeszerzésekre vonatkozó irányelvek, amelyek címzettjei természetüknél fogva a tagállamok, sem az intézményekre vonatkozó azon normák, amelyek különösen a költségvetési rendeletben(3), valamint az arra vonatkozó végrehajtási rendeletben jelentek meg(4) .
3. A 8/2003. sz. igazgatási körlevél rendelkezései nem vonatkoznak közvetlenül a jelen fellebbezési eljárásra: amilyen mértékben azonban szükségesnek mutatkozik, az indítvány további részében utalok rájuk.
A Törvényszék eljárási szabályzata
4. A Törvényszék eljárási szabályzata 114. cikkének 1. §‑a kimondja:
„A fél külön beadványban kérheti, hogy a Törvényszék az ügy érdemét nem érintve döntsön az elfogadhatatlanság, a hatáskör hiánya vagy egyéb közbenső kérdés tárgyában.
A beadványnak tartalmaznia kell a felhozott ténybeli és jogi alapokat, a kérelmeket és – mellékletként – az ezek alátámasztására szolgáló iratokat.”
A német jog
5. Ahogy az a tényállás ismertetéséből ki fog tűnni, jelen jogvita megoldása részben az azon szerződésre alkalmazandó egyes nemzeti jogi normák alkalmazásától függ, amelyet az EKB szándékozott megkötni a közbeszerzési eljárás nyertesével. Egészen pontosan a munkaerő‑kölcsönzésről szóló, 1972. augusztus 7‑i törvényről (Arbeitnehmerüberlassungsgesetz, a továbbiakban: AÜG) van szó.
6. Az AÜG 1. cikke többek között így rendelkezik:
„1. Azon munkáltatóknak, akik [...] harmadik személyek részére [...] üzletszerűen munkavállalókat kívánnak kölcsönözni munkavégzési szolgáltatás nyújtása céljából, engedéllyel kell rendelkezniük.
[...]”.
II – A tényállás
7. 2005. július 19‑én az EKB felhívást(5) tett közzé informatikai „tanácsadási és fejlesztési szolgáltatások nyújtására”(6) irányuló tárgyalásos közbeszerzési eljárásra.
8. Az ajánlati felhívás eredeti verziója annak III.1.3. pontjában kizárta a vállalkozáscsoportok és konzorciumok részvételének lehetőségét az eljárásban. 2005. augusztus 11‑én mindazonáltal közzétettek egy helyesbítést(7), amely módosította a kérdéses pontot, lehetővé téve mind konzorciumok, mind vállalkozáscsoportok részvételét.
9. A fellebbező az E2Bank konzorcium tagjaként vett részt az eljárásban, amely konzorciumot a fellebbező társaság, valamint az Engineering Ingegneria Informatica SpA olasz társaság alkotta.
10. Az EKB által a résztvevőknek küldött dokumentumok, különösen az ajánlattételre történő felhívás és a vonatkozó mellékletek többek között azt a kötelezettséget jelölték meg, hogy minden ajánlattevő rendelkezzen az AÜG 1. cikke által előírt engedéllyel (a továbbiakban: engedély). Mindazonáltal ezen engedély megléte csak az esetleges szerződés aláírásakor volt szükséges: az E2Bank konzorcium ajánlatát így teljesnek és szabályosnak minősítették, mivel a konzorciumot alkotó két társaság, bár nem rendelkezett a szóban forgó dokumentummal, azonban kötelezettséget vállalt annak megfelelő időn belüli beszerzésére.
11. Az E2Bank konzorcium sikeresen túljutott a közbeszerzési eljárás első szakaszán és felkerült a legjobb ajánlattevők „shortlist”‑jére. Mindezek után azonban ajánlatát a negyedik helyre sorolták, következésképpen kizárták a kiválasztási eljárás végső szakaszából, amelyet a három legjobb ajánlattevőnek tartottak fenn. A fellebbező erről a tényről egy 2006. július 31‑én kelt értesítésből szerzett tudomást, amelyet az Elsőfokú Bíróság előtt megtámadott.
III – Az Elsőfokú Bírósághoz előterjesztett kereset és a megtámadott határozat
12. Az E2Bank konzorcium megbízásából eljáró fellebbező által az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott kereset nyolc jogalapra oszlik.
13. Mielőtt megvizsgálta volna a fellebbező által előadott jogalapokat, az Elsőfokú Bíróság elutasította az EKB által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást, amely a fellebbező eljáráshoz fűződő érdekének állítólagos hiányán alapult, mivel ez utóbbi nem rendelkezett munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó engedéllyel, és azt – saját előadása szerint – sosem tudta volna beszerezni. Az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozta, hogy a fellebbező által felvetett jogalapok közül az egyik pontosan az előzőekben említett engedélybeszerzési kötelezettségre vonatkozott: következésképpen a keresetet elfogadhatónak kell minősíteni, mivel az kifejezetten az engedélyre vonatkozó követelmény jogsértővé nyilvánítására irányult.
14. Az Elsőfokú Bíróság tehát áttért a kereseti jogalapok vizsgálatára, kezdve az utolsóval, amely az engedélybeszerzési kötelezettségre vonatkozó klauzula állítólagos jogellenességére vonatkozott. Az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetében a fellebbező azon kívül, hogy a követelmény jogellenességét állította, azt is közölte, hogy az eljárás alatt észlelte, hogy nem is tudja beszerezni az engedélyt. Mivel a német hatóságok a külföldön letelepedett vállalkozások esetében csak olyan vállalkozások részére adják ki az engedélyt, amelyek származási országukban már rendelkeznek azzal, a fellebbező letelepedés szerinti tagállamának (Görögország) joga pedig kizárólag olyan vállalkozásoknak adja meg az engedélyt, amelyek kizárólag munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkoznak. Mivel a munkaerő‑kölcsönzés nem kizárólagos tevékenységi köre volt a fellebbezőnek, sosem kaphatta volna meg az engedélyt Görögországban, és következésképpen Németországban sem.
15. Az Elsőfokú Bíróság a jogalap vizsgálata során, miután emlékeztetett arra, hogy a közbeszerzési eljárás irataiban világosan szerepelt, hogy a szerződésre a német jogot kell majd alkalmazni, és ezt a fellebbező semmilyen módon nem kifogásolta, helyesnek ítélte az EKB nemzeti jogra vonatkozó azon értelmezését, hogy a német jog ténylegesen engedélyhez köti a felhívásban jelölt tevékenységek folytatását. Ami az abból eredő problémákat illeti, hogy a fellebbező Görögországban letelepedett vállalkozás, következésképpen sosem kaphatta volna meg az engedélyt a német hatóságoktól, az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy az EK 230. cikk alapján benyújtott megsemmisítés iránti kereset nem az a fórum, ahol egy nemzeti szabály esetlegesen hátrányosan megkülönböztető természetét vagy, általánosabban, az uniós joggal való ellentétes voltát vizsgálni lehet.
16. Ilyen módon elutasítva a nyolcadik jogalapot, az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy a fellebbező saját előadása szerint sosem kaphatott volna munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó engedélyt. Következésképpen a vonatkozó klauzula jogszerű voltát tisztázva, a többi hét kereseti jogalap vizsgálata felesleges, hiszen az előzőekben hivatkozott engedély hiánya miatt semmiképpen sem vezethettek volna ahhoz, hogy a szerződést a fellebbezőnek ítéljék oda. Az Elsőfokú Bíróság tehát nyilvánvalóan elfogadhatatlannak minősítette az első hét kereseti jogalapot. Ilyen körülmények között a keresetet teljes egészében elutasította.
IV – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
17. Jelen fellebbezést 2009. október 3‑án nyújtották be a Bíróság Hivatalához. Ebben az E2Bank konzorcium megbízásából eljáró fellebbező azt kéri a Bíróságtól, hogy:
– helyezze hatályon kívül a megtámadott végzést;
– semmisítse meg az Európai Központi Banknak a fellebbező ajánlatának elutasítására, illetve a szerződésnek a nyertes ajánlattevő részére történő odaítélésére irányuló határozatait;
– az EKB‑t kötelezze a költségek viselésére, beleértve az elsőfokú eljárás költségeit is.
18. Az EKB azt kéri a Bíróságtól, hogy:
– utasítsa el a fellebbezést;
– a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
V – A fellebbezés elfogadhatóságáról
19. Az EKB a fellebbezéssel kapcsolatban elfogadhatatlansági kifogást terjesztett elő: nyilvánvaló okokból ennek kell képeznie vizsgálatom első tárgyát.
A felek érvei
20. Az EKB azt állítja, hogy az E2Bank konzorciumot alkotó másik társaság részéről a fellebbezőnek adott meghatalmazás, amely felhatalmazza jogorvoslati kérelem benyújtására, és amelyet az elsőfokú kereseti kérelemmel együtt nyújtottak be, kizárólag az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásra vonatkozott, ezért nem lehet alkalmazni a Bíróság előtti eljárásban. Következésképpen a fellebbezőnek nem volt jogcíme arra, hogy a konzorcium nevében fellebbezést nyújtson be.
21. Ezen kívül az EKB szerint valamely vállalkozáscsoport egyes tagjainak nincs önálló joguk arra, hogy megtámadják azokat a határozatokat, amelyek a csoport egészét érintik: az Evropaïki Dynamiki tehát nem jogosult arra, hogy egyénileg mint a konzorcium tagja jogorvoslatot terjesszen elő.
22. Következésképpen a fellebbezés teljes egészében elfogadhatatlan.
23. Válaszában a fellebbező mindkét szempontból vitatta az EKB által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást.
24. Egyrészt a fellebbezőnek adott meghatalmazás egyáltalán nem korlátozódik kizárólag az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásra, hanem az az esetleges másodfokú eljárást is magában foglalja.
25. Másrészt a konzorcium egyes tagjainak önálló jogorvoslati joguk van azon aktusokat illetően, amelyek joghátrányt okoznak az érintett konzorciumnak. A fellebbező kiemeli ezen kívül, hogy az E2Bank konzorcium nem rendelkezett jogi személyiséggel, valamint hogy a fellebbezőnek irányító szerepe volt a konzorciumon belül, míg a másik konzorciumot alkotó társaságnak teljesen alárendelt szerepe volt, amelyet alvállalkozói szerephez lehetne hasonlítani.
Értékelés
26. Az EKB által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást véleményem szerint nem lehet elfogadni. A továbbiakban az álláspontomra vonatkozó érveket részletezem, külön tárgyalva a meghatalmazás értelmezését és a vállalkozáscsoport egyes tagjainak önálló jogorvoslati jogát.
A fellebbező részére adott meghatalmazás értelmezése
27. Először is: a 2006. szeptember 11‑én a fellebbező részére adott meghatalmazás megfogalmazása maga nem zárja ki kategorikusan annak lehetőségét, hogy az ne csak az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban érvényesüljön, hanem a Bíróság előtti esetleges jogorvoslati szakaszban is.
28. Igaz, hogy a meghatalmazás első részében az Evropaïki Dynamiki társaságot „minden szükséges jogi intézkedés megtételére a saját nevében vagy az E2Bank konzorcium érdekében eljárva, az általa választott ügyvédek segítéségével az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban ” hatalmazza meg. Rögtön utána mindazonáltal pontosítja, hogy „jelen meghatalmazás [...] érvényben marad mindaddig, amíg az valamennyi jogi intézkedés véghezviteléhez
az alkalmazandó jogszabályok előírása szerint szükséges ”.
29. Nem kétséges, hogy az imént ismertetett megfogalmazás nem igazán szerencsés. Mindazonáltal a záró klauzula jelenléte, amely valamennyi jogi intézkedés véghezvitelére utal, nem engedi, hogy abszolút kizárjuk a meghatalmazásnak akár a Bíróság előtti fellebbezési eljárásra vonatkozó érvényességét. Egy közbeszerzési eljárás résztvevője szempontjából, aki úgy dönt, hogy jogorvoslati kérelmet terjeszt elő, az Elsőfokú Bíróságra való utalást úgy is lehet értelmezni, mint általános és majdnem szószaporító utalást, amely arra a fórumra utal, ahová a jogorvoslati kérelmet elő kell terjeszteni egy olyan eljárás megindításakor, amely megtámadás esetében akár a Bíróságon végződhet. Ebből a szempontból a záró klauzulát akként értelmezhetjük, mint amely megerősíti, hogy a meghatalmazás az eljárás mindkét fokára érvényes.
30. Ezért úgy vélem, hogy a fellebbezőnek az E2Bank konzorcium megbízásából történő eljárásra adott meghatalmazása érvényesnek tekinthető a Bíróság előtti fellebbezési eljárásra is.
Valamely vállalkozáscsoport tagjainak önálló jogorvoslati jogáról
31. Arra az esetre, ha a Bíróság nem osztaná a meghatalmazással kapcsolatban az előző pontokban kifejtett tág értelmezésemet, és persze a teljesség igényétől vezérelve, most áttérek annak a kérdésnek a vizsgálatára, hogy egy vállalkozáscsoport tagjai általában megtámadhatják‑e önállóan a csoportnak címzett aktust.
32. Nem egészen új, azonban olyan kérdésről van szó, amelyről a Bíróságnak még nem volt alkalma dönteni a tényállással analóg körülmények között. Mostanáig ugyanis a bírósági döntések a vonatkozó nemzeti szabályoknak a 89/665 irányelvvel (az úgynevezett jogorvoslati irányelv)(8) való összeegyezethetőségének problémájára összpontosítottak.
33. Ebben az összefüggésben a Bíróság a közösségi joggal összeegyeztethetőnek minősítette mind az olyan nemzeti szabályt, amely kizárólag az alkalmi vállalkozáscsoport tagjai összességének engedte meg a jogorvoslat előterjesztését(9), mind az olyan nemzeti szabályt, amely ezzel ellentétesen a vállalkozáscsoport tagjának is lehetővé tette a jogorvoslati kérelem előterjesztését(10) . A 89/665 irányelv ugyanis csupán arra korlátozódik, hogy meghatározza azokat „a minimális feltételeket, amelyeknek a nemzeti jogrend szerinti jogorvoslati eljárásoknak meg kell felelniük a közbeszerzésekre vonatkozó közösségi jogi előírások tiszteletben tartása érdekében”(11) .
34. Ezzel szemben a kártérítések területén az uniós jog megköveteli az önálló jogorvoslati jog biztosítását minden egyes olyan vállalkozás részére, amelyek a csoportot alkotják(12) .
35. A 89/665 irányelv mint olyan nem alkalmazandó azokra a közbeszerzésekre, amelyeket az intézmények vagy az EKB írnak ki, mivel olyan dokumentumról van szó, amelynek címzettjei a tagállamok. Az irányelv mindazonáltal egy különös területen a hatékony bírói jogvédelemhez való jog kifejeződését jelenti, amely az Unió jogának általános alapelvét képezi(13) . Ezt az alapelvet immár – ahogyan az jól ismert – az Alapjogi Charta 47. cikke is szentesíti, amely az EUSZ 6. cikk szerint ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések(14) .
36. Ebből a szempontból azt is figyelembe kell venni, hogy a 89/665 irányelvet általánosan a jogorvoslat előterjesztésének világos és nyilvánvaló előnyben részesítése jellemzi. Ezen irányelv a biztosítandó jogvédelem minimális szintjét
állapítja meg, megengedve így a tagállamoknak – ahogyan azt fent láttuk –, hogy az alanyok tágabb körének biztosítsák a jogorvoslati jogot, mint az irányelv. Ez már a szöveg olvasásakor nyilvánvaló, amely 1. cikkében előírja, hogy a jogorvoslati jogot „legalább” azon alanyok körének biztosítani kell, amelyek valamely kedvezőtlen határozat címzettjei(15) .
37. Jelen esetben nem kétséges, hogy a megtámadott határozat címzettje a konzorcium a maga egészében, csakúgy, ahogyan a Bíróság fent hivatkozott ítéleteiben az alkalmi vállalkozáscsoportok voltak. Ugyanilyen módon azonban nem kétséges, hogy az Evropaïki Dynamiki társaságnak, amely e konzorcium tagja, gyakorlati érdeke fűződik egy olyan aktus megsemmisítéséhez, amely álláspontja szerint jogellenesen kárt okozott annak a konzorciumnak, amelynek a tagja.
38. Abban az esetben, amikor a jogorvoslati jognak nincs kifejezett korlátja, úgy vélem, el kell ismerni ezt a jogot, nemcsak a konzorcium, hanem az abban részt vevő egyes vállalkozások vonatkozásában is. Ha a jogalkotó úgy döntött volna, hogy a jogorvoslati jogot kizárólag a konzorcium egészének tartja fenn az uniós intézmények által kiírt közbeszerzési eljárások esetében, akkor azt kifejezett módon kellett volna megtennie. Mivel nem így történt, annak az elvnek kell érvényesülnie, amelyik a jogorvoslatok előterjesztésének kedvez.
39. Egyébként a fent hivatkozott Consorzio Elisoccorso San Raffaele ügyben hozott végzésben a Bíróság hangsúlyozta, hogy az olyan nemzeti szabály, amely a konzorcium egyes tagjainak önálló megsemmisítés iránti kérelem előterjesztését teszi lehetővé, távolról sem ellentétes az irányelvvel, sőt, hozzájárul az abban meghatározott célok eléréséhez(16) .
40. Nem hanyagolható el az a tény sem, hogy a jelen ügyben a konzorciumnak nem volt jogi személyisége. Ebben az összefüggésben a konzorciumot alkotó társaságok önálló jogorvoslati jogát megerősítheti a konzorcium „átlátható” természete(17) .
41. Nem tűnik számomra elfogadhatónak az EKB azon kifogása, amely szerint a konzorcium tagjai önálló jogorvoslati jogának elismerése magával vonná azt az elfogadhatatlan kockázatot, hogy egymásnak ellentmondó igazságszolgáltatási döntések születnek. Természeténél fogva bármely jogi helyzetnek velejárója az a kockázat, hogy azzal összefüggésben több igazságszolgáltatási döntés születhet, esetlegesen akár különböző értelműek is. Ezen kívül a 89/665 irányelv szelleme értelmében a fő célkitűzés az, hogy a lehető legnagyobb számú esetben elérjük a szabálytalan eljárások megsemmisítését: ezt a célt pedig általánosságban jobban szolgálja a jogorvoslati jog inkább tágabb, mintsem megszorító értelmezése.
42. Véleményem szerint nem lehet hivatkozni arra sem, hogy a konzorcium esetleges résztvevői eljuthatnak odáig, hogy már nem érdekük a jogorvoslat, ilyen módon viszont a megengedett önálló jogorvoslat azzal a kockázattal járna, hogy olyan eljárást indítanak meg, amely (már) nem felel meg a többi konzorciumi tag érdekének. Egy hasonló kifogást a Bíróság már elutasított(18), és az egyébként is az EKB által megjelölttel ellentétes értelemben tűnik alkalmazhatónak. Ha ugyanis valamely konzorciumi tag egyet nem értése a jogorvoslat előterjesztését illetően az összes többi konzorciumi tagot kötné, ez utat nyitna az esetleges visszaéléseknek, hiszen a nyertes ajánlattevő mindig meg tudná akadályozni a jogorvoslati kérelem benyújtását, úgy intézve, hogy a versenyző konzorciumok legalább egy tagjának ne álljon többé érdekében annak benyújtása; például egy alvállalkozói szerződésnek a győztes részéről való felajánlása következtében.
43. Ha tehát az E2Bank konzorcium által az Evropaïki Dynamikinak adott meghatalmazást úgy kell értelmezni, mint amely kizárólag az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban érvényes, mindenesetre akkor is el kellene ismerni a fellebbező önálló megtámadási jogát olyan határozat esetében, amely arra a konzorciumra vonatkozik, amelynek ez utóbbi tagja.
44. A fellebbezés tehát elfogadható.
VI – A fellebbezés érdeméről
45. Fellebbezésének alátámasztására a fellebbező négy jogalapot terjeszt elő, amelyeket az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 114. cikkének megsértésére, az eljáráshoz fűződő érdek fogalmának téves értelmezésére, a munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó német szabályozás alkalmazására, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére alapít. A továbbiakban olyan sorrendben tárgyalom a jogalapokat, amely véleményem szerint a legmegfelelőbb arra, hogy logikusan építsem fel érvelésemet: nevezetesen a harmadik jogalap vizsgálatának meg kell előznie a második jogalap vizsgálatát.
Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 114. cikkének megsértésére alapított első jogalapról
A felek érvei
46. Első fellebbezési jogalapjával az Evropaïki Dynamiki azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette eljárási szabályzatának 114. cikkét, amikor az EKB által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást elfogadhatónak minősítette annak ellenére, hogy azt nem külön beadványban nyújtották be.
47. Az EKB ezt a jogalapot megalapozatlannak tartja, mivel az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 114. cikke kizárólag akkor írja elő az elfogadhatatlansági kifogás külön beadványban történő benyújtását, ha azt kérik az Elsőfokú Bíróságtól, hogy arról az ügy érdemét nem érintve döntsön.
Értékelés
48. Előzetesen azt a kérdést kell feltenni, hogy ez a jogalap elfogadható‑e. Az ugyanis nem arra irányul, hogy a megtámadott végzés rendelkező részének módosítását elérje: praktikusan ugyanis valamely elfogadhatatlansági kifogás elutasítása, ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság tette, vagy elfogadhatatlanságának kimondása, ahogyan azt a fellebbező szerint tenni kellett volna, ugyanarra az eredményre vezet.
49. A Franciaország kontra Comafrica és társai ügyben hozott ítéletben a Bíróság megengedte, hogy az a fél, amelynek elfogadhatatlansági kifogását az Elsőfokú Bíróság elutasította, megtámadhassa az ítélet ezen részét akkor is, ha érdemben igazat adtak neki(19) . Ebben az esetben azonban a végzésnek az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó része módosítására irányuló kérelem előterjesztője nem az e kifogást előterjesztő fél (EKB), hanem a fellebbező, aki szerint a kifogást elfogadhatatlannak kellett volna minősíteni.
50. A fellebbező szemszögéből úgy tűnik számomra, hogy az a tény, miszerint egy elfogadhatatlansági kifogást elfogadhatatlannak kell minősíteni, egyenlő annak elutasításával. Ha ugyanis figyelembe vesszük, hogy egy egyedi ügyben az elfogadhatóság kérdése és az érdemben való döntés két különböző döntés tárgya, jól látható, hogy jelen helyzet és az előző pontban hivatkozott Franciaország kontra Comafrica és társai ügyben hozott ítéletben megjelenő helyzet különböznek egymástól. Míg ugyanis abban az ítéletben a fellebbezés az elfogadhatóságra vonatkozó döntés megfordításának elérésére (a keresetet tekintsék elfogadhatatlannak, ahelyett hogy érdemben utasítanák el) irányult, jelen ügyben az elfogadhatóságra vonatkozó döntés ugyanaz maradna (az elfogadhatatlansági kifogást mint elfogadhatatlant utasítsa el, ahelyett hogy megalapozatlannak minősíti azt). Más szóval a szóban forgó jogalap esetleges elfogadása nem változtatna azon a tényen, hogy az elfogadhatatlansági kifogást elutasítják.
51. Ennélfogva hajlok arra, hogy a fellebbező nem hivatkozhat hasznosan az első fellebbezési jogalapra. Úgy tűnik ugyanis számomra, hogy a jelen helyzet bizonyos szempontból hasonló ahhoz, amelyben az a fél, amelyik valamely ügy érdemében sikeres volt, vitatja azt a tényt, hogy az első fokon eljáró bíróság elmulasztott dönteni az egyik elfogadhatatlansági kifogásáról. Köztudott, hogy ezekben az esetekben a Bíróság ítélkezési gyakorlata nem ismeri el az eljáráshoz fűződő érdek fennállását(20) . Ugyanis valójában nincs olyan döntés az elfogadhatóságról, amelyet meg lehetne változtatni. A jelen ügyben született ugyan döntés az elfogadhatatlanságról, azonban senki nem kéri, hogy azt változtassák meg . Kizárólag az támadhatná meg, aki ebből a szempontból pervesztes maradt, vagyis az EKB.
52. Ennek megfelelően nézetem szerint az első jogalapot elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
53. Mindenesetre az elfogadhatóságtól elvonatkoztatva a jogalap megalapozatlan. Látni kell ugyanis, hogy a Törvényszék eljárási szabályzatának 114. cikke, csakúgy, mint a Bíróság eljárási szabályzatának 91. cikke, nem írja elő, hogy minden elfogadhatatlansági kifogást külön beadványban kell benyújtani. Ellenkezőleg: a külön beadványban történő benyújtás kizárólag abban az esetben szükséges, ahogyan az a rendelkezésből világosan kitűnik, ha a benyújtó fél azt szándékozik kérni az adott bíróságtól, hogy az elfogadhatóságról „az ügy érdemét nem érintve” döntsön. Ez tükröződik egyébiránt mind a Törvényszék, mind a Bíróság ítélkezési gyakorlatában, ahol gyakoriak az ellenkérelmekben megjelenő azon elfogadhatatlansági kifogások, amelyeket az ügy érdemével együtt tárgyalnak.
54. Ennélfogva a fellebbező által előterjesztett első jogalapot el kell utasítani.
A munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó engedély birtoklásának kötelezettségére alapított harmadik jogalapról
A felek érvei
55. Harmadik fellebbezési jogalapjával a fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen hagyta jóvá az EKB által a szerződő felek számára előírt azon kötelezettséget, miszerint rendelkezniük kell, illetve be kell szerezniük a német jog által előírt engedélyt a munkaerő‑kölcsönzéshez. A fellebbező azt állítja, hogy valójában a német jogszabály nem ír elő semmilyen ilyen típusú alakiságot a jelenlegihez hasonló helyzetben. A fellebbező már kötött az EKB‑val más szerződéseket, és korábban soha nem írták elő számára, hogy szerezze be az engedélyt.
56. A maga részéről az EKB azonban azt állítja, hogy a szerződés teljesítéseként nyújtandó szolgáltatások egy része egyértelműen beletartozik az AÜG alkalmazási körébe, amelyből az a kötelezettség következik, hogy aki munkaerőt kölcsönöz, engedéllyel köteles rendelkezni. Az Elsőfokú Bíróság tehát nem követett el semmilyen jogi hibát ebben az összefüggésben.
Értékelés
A jogalap elfogadhatóságáról
57. Bár a felek nem érintették ezt a szempontot, mindenekelőtt azt kell eldönteni, hogy a jogalap, amely lényegében megismétli az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett nyolcadik kereseti jogalapot, elfogadható‑e.
58. Nem arra az elfogadhatatlanságra utalok itt, amely az EKB első fokon előadott védekezése szerint a fellebbező egész keresetét jellemezte annak okán, hogy ez utóbbi nem rendelkezett engedéllyel. Ahogyan már láthattuk, ezt a kifogást az Elsőfokú Bíróság jogszerűen utasította el.
59. Az itt tárgyalandó elfogadhatatlanság azonban kifejezetten arra a jogalapra vonatkozik, amely az engedély birtoklásának kötelezettségét érinti, és abból a tényből ered, miszerint – ahogyan az világosan megállapításra került, és a felek által sem vitatott – a fellebbezőt nem azért zárták ki a közbeszerzési eljárásból, mert nem rendelkezett engedéllyel . Ahogyan a jogvita alapját képező tényállás ismertetése során láthattuk ugyanis, a konzorciumot, amelynek az Evropaïki Dynamiki tagja volt, nem azért zárták ki az eljárásból, mert nem felelt meg a követelményeknek, hiszen az engedély megléte kizárólag az EKB‑val történő szerződés esetleges aláírásakor lett volna szükséges. Ezzel szemben az történt, hogy a jelentkezők kiválasztásának első fázisa után, amelyen a fellebbező túljutott, ajánlata nem került be a legjobb három közé, amelyek továbbjutottak a kiválasztás utolsó szakaszába.
60. Az Elsőfokú Bíróság így figyelembe vehette volna, hogy mivel az ajánlattételi felhívás azon rendelkezései, amelyek előírták az engedély meglétét, nem okoztak semmilyen tényleges joghátrányt a fellebbezőnek, ez utóbbinak nem fűződött semmilyen jogi érdeke annak megtámadásához. Arra is emlékeztetni kell ebben az összefüggésben, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós bíróság akár hivatalból is vizsgálhatja az eljáráshoz fűződő érdek fennállását(21) .
61. Mindazonáltal úgy vélem, hogy az ügy körülményeinek fényében az Elsőfokú Bíróság azon döntése, hogy érdemben tárgyalta a jogalapot, helyesnek tekinthető. Meg kell ugyanis jegyezni, hogy az Elsőfokú Bírósághoz előterjesztett nyolcadik kereseti jogalap elfogadhatatlanságának esetleges megállapítása azzal az eredménnyel járt volna, hogy az első hét jogalapot is elfogadhatatlannak minősítik, mivel a fellebbező maga adta elő a keresetlevelében, hogy soha nem tudta volna beszerezni a munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó engedélyt. Más szóval olyan ellentmondásos helyzet állt volna elő, amelyben egyes jogalapok (az első hét) elfogadhatatlannak minősültek volna egy olyan – a nyolcadik jogalap tárgyát képező – kötelezettség teljesítésének hiánya miatt, amely sosem lett volna vitatható, mert nem okozott semmilyen konkrét joghátrányt a fellebbezőnek.
62. Bár azt a konzorciumot, amelynek az Evropaïki Dynamiki tagja volt, nem azért zárták ki, mert nem tartotta be az engedély beszerzésére vonatkozó kitételt, helyesen járt el az Elsőfokú Bíróság, amikor érdemben vizsgálta a nyolcadik jogalapot. Másrészt viszonylag gyakori az az eset, amikor az uniós bíróság közvetlenül érdemben utasítja el a jogalapot, mintsem hogy megakadna az elfogadhatóságnál(22) .
b) A jogalap érdeméről
63. Bár a kérdést a felek nem vitatták kifejezetten és részletesen, a harmadik jogalap érdemi vizsgálata arra indít, hogy áttekintsük, milyen típusú felülvizsgálatot gyakorolhat általánosságban a Bíróság a nemzeti jog szabályainak az Unió szervei részéről történő alkalmazása tekintetében. Jelen jogalap lényege ugyanis, mint ahogyan azt láttuk, a munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó német szabályozás értelmezésére vonatkozó ellentmondásban áll.
Az uniós bíróság előtti nemzeti jogról általában
64.
Az Unió szervei által kiírt közbeszerzések szektora kétségtelenül azon területek közé tartozik, ahol könnyen megfigyelhető a keveredés az uniós jog és a nemzeti jogok között. Általánosságban ugyanis az intézmények által közzétett ajánlati felhívásokban gyakran azon ország nemzeti szabályozásának tiszteletben tartására utaló rendelkezések vannak, amelyben a közbeszerzés tárgyát képező tevékenységet ki kell fejteni(23) . Ahol a Szerződések rendelkezései vagy az azokhoz csatolt jegyzőkönyvek nem írnak elő kivételeket vagy különös szabályokat, nem egyértelmű, hogy az Unió szervei hogyan tudnák kivonni magukat az azokon a helyeken hatályos jogszabályok alkalmazása alól, ahol azok működnek. Megfigyelhető az is, hogy a 478/2007 rendelettel módosított végrehajtási rendelet (amely, emlékeztetésképpen, nem alkalmazandó a jelen tényállásra) 130. cikke (4) bekezdésének c) pontjában előírja(24), hogy „amennyiben az intézmények az ajánlatkérők, a szerződésre irányadó jog a közösségi jog, kiegészítve ‑ amennyiben szükséges ‑ a szerződésben meghatározott nemzeti joggal ”(25) .
65. Az a szerződés, amelyet a nyertes ajánlattevő kötött volna az EKB‑val a jelen ügyben, két világosan megkülönbözetett típusú tevékenységet tartalmazott volna. Egyik ezek közül klasszikus tanácsadási és fejlesztési szolgáltatások nyújtása volt, a másik azonban az EKB rendelkezésére bocsátandó személyzet nyújtására vonatkozott – az ez utóbbi által időről időre kinyilvánított különleges igények alapján – a székhelyén történő munkavégzési szolgáltatás nyújtása céljából. Az AÜG által előírt engedély meglétének feltétele természetesen ezen második tevékenységtípushoz kötődik.
66. A jogalap vizsgálata bizonyos mértékben megköveteli tehát az uniós bíróságtól, hogy bizonyos mértékben nemzeti jogot értelmezzen, ebben az esetben a német jogot. Nem kétséges, hogy az ilyen helyzet felettébb kényes. A Bíróság ugyanis a kezdetektől világosan kimondta, hogy az ő feladata a közösségi jog értelmezése, és nem a nemzeti jogé(26) . Ezen kívül a Bíróság alapokmánya 58. cikkében egyértelműen előírja, hogy a Törvényszék határozatainak felülvizsgálata a Bíróság előtt a Törvényszék hatáskörének hiányán és eljárási szabálytalanságon kívül „az uniós jognak a Törvényszék általi megsértésére” is vonatkozhat. Másrészt viszont az a tény, hogy egy intézmény által kiírt közbeszerzési eljárás tartalmazhat utalásokat a nemzeti jogra, elkerülhetetlenné teszi, hogy az unió fórumai „érintkezésbe” kerüljenek ezzel. Ezenkívül olyan helyzettel állunk szemben, amelyben az uniós bíróságnak nem kell alkalmaznia
a nemzeti jogot, csupán azt kell felülvizsgálnia, hogy az Unió egyik szerve miként értelmezte azt
egy olyan szakaszban (az odaítélési eljárás közigazgatási fázisában), amelyben a nemzeti bíróságoknak nincs lehetőségük beavatkozni. Melyik hozzáállást kell tehát elfogadnunk ezekben az esetekben(27) ?
67. A probléma egyik lehetséges megoldása az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatában jelenik meg, és bizonyos mértékben a megtámadott végzésben is felfedezhető, miszerint az uniós bíróság felülvizsgálata nem terjed ki a nemzeti jog értelmezésére és alkalmazására mint olyanra, hanem csak annak a ténynek a vizsgálatára korlátozódik, hogy az érdekelt intézmény nem követett‑e el súlyos és nyilvánvaló tévedéseket azon nemzeti rendelkezések értelmezésekor, amelyek tiszteletben tartása a közbeszerzési eljárás lefolytatásához(28) szükséges. Ez az ítélkezési gyakorlat számomra nem tűnik azonban teljesen meggyőzőnek, mivel azzal a kockázattal jár, hogy legalábbis részben kivonja a bírói felülvizsgálat alól a közösségi intézmények közigazgatási gyakorlatának egyes részeit.
68. Meg kell azonban jegyezni általánosságban, hogy az uniós bíróságot gyakran kérik fel valamely tagállam nemzeti jogának értelmezésére.
69. Elsősorban nyilvánvalóan a kötelezettségszegés esetében, amely maga után vonja az uniós jog valamely nemzeti szabály általi lehetséges megsértésének vizsgálatát. Ezekben az esetekben nyilvánvaló, hogy a nemzeti szabály értékelése, vagyis értelmezése szükséges.
70. Másodsorban az EUMSZ 272. cikk, amely a korábbi EK 238. cikknek felel meg, rögzíti a Bíróság arra vonatkozó hatáskörét, hogy „az Unió által vagy nevében kötött közjogi vagy magánjogi szerződésekben foglalt választottbírósági kikötés alapján” határozatot hozzon. Ezekben az esetekben teljesen helyénvaló, hogy az uniós bíróság értelmezi az alkalmazandó nemzeti jogot, esetleg figyelemmel az arra vonatkozó nemzeti ítélkezési gyakorlatra is(29) .
71. A jelen ügyben a bírói felülvizsgálat tárgya az Unió valamely intézménye által elfogadott aktus. Ebben az összefüggésben úgy vélem, hogy az uniós bíróság – minden óvintézkedés ellenére – nem vonhatja ki magát azon kötelezettség alól, hogy megvizsgálja azon közigazgatási aktusok összességét, amelyek tárgyát képezik felülvizsgálatának, beleértve azon részeiket is, amelyekben a nemzeti jogot értelmezték .
72. Számomra különösen megszorítónak tűnne úgy vélekedni, hogy az intézmények által elvégzett nemzeti jogra vonatkozó értékelést az uniós bíróság csak akkor vizsgálhatja felül, ha tisztázni akarja egy esetleges téves jogalkalmazás vagy nyilvánvaló hiba fennállását. Álláspontom szerint, amennyiben egy intézmény a nemzeti jogot saját jogi aktusába foglalta, ez a nemzeti jog azon jogi keret részévé válik, amit az uniós bíróságnak értékelésekor figyelembe kell vennie .
73. Ez nem sérti azt az elvet, miszerint a nemzeti jog természetes értelmezője nyilvánvalóan a nemzeti bíróság. A nemzeti jognak ez a fajta belefoglalása az uniós jogba, amelyet az előző pontban írtam körül, valamely intézmény vagy más uniós szerv aktusába történő belefoglaláson keresztül történik, tehát csak egy adott ügyre érvényes, minden lehetséges általánosítás nélkül. Ezen felül, ahogyan azt már megfigyelhettük, itt az uniós bíróság felülvizsgálatának tárgya nem a nemzeti jog mint olyan, hanem csupán az Unió valamely szervének jogi aktusa, amely tartalmazza a nemzeti jog értékelését/értelmezését.
74. Ezen kívül az uniós bíróságnak a nemzeti jog értelmezésekor és alkalmazásakor mindig figyelembe kell vennie azt a módot, ahogyan ezt a jogot azon tagállam bíróságai értelmezik és alkalmazzák, amely tagállam e jog alkotója(30) .
75. Véleményem szerint az Unió szervei által a nemzeti jognak adott értelmezés felülvizsgálatának meg nem engedése azzal a kockázattal járna, hogy csorbítaná a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot is, amely az Unió egyik általános elve, és amelyet immár az Alapjogi Charta is szentesít(31) .
76. Az Elsőfokú Bíróság tehát helyesen járt el, amikor megvizsgálta az EKB által alkalmazott német jogszabályt, figyelemmel másrészt a vonatkozó nemzeti ítélkezési gyakorlatra.
ii) A német jognak az Elsőfokú Bíróság által elvégzett értelmezéséről
77. Jelen esetben úgy vélem, hogy a német szabályozási keretnek az Elsőfokú Bíróság általi értelmezése meggyőző, és az ezzel szemben a fellebbező által felhozott érveket nem lehet elfogadni.
78. A munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó német szabályozás a nemzeti ítélkezési gyakorlat értelmében előírja az engedélyt – a fellebbező állításaival ellentétben – mind azon jogalanyoknak, akiknek a munkaerő‑kölcsönzés nem főtevékenységük(32), mind azoknak a külföldön letelepedett jogalanyoknak, akik Németországban közvetítenek munkaerőt, hiszen a nemzeti jogszabály semmilyen kivételt nem ír elő ebben az összefüggésben. Mindez pedig – nem lehet nem észrevenni – összhangban áll azzal a ténnyel, hogy a Bíróság lehetővé tette, hogy – figyelembe véve a munkaerő‑kölcsönzés kényes mivoltát – a tagállamok saját területükön e tevékenység gyakorlását külön nemzeti engedélyhez kössék(33) .
79. Ha azonban a fellebbező bizonyította volna, hogy rendelkezik a munkaerő‑kölcsönzéshez szükséges feltételekkel valamely más tagállam joga szerint, és különösen a letelepedési országa joga szerint (lehetne szó kifejezett engedélyről, vagy ezen tagállam minden gazdasági szereplője számára hallgatólagosan elismert engedélyről), és emellett e feltételeknek a német jogszabályban előírt szabályokkal való egyenértékűségét hangsúlyozta volna, a Bíróság előző pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlata szerint az EKB esetlegesen felvethette volna az ajánlat elfogadhatóságának problémáját a német jog által előírt engedély hiányában is. A fellebbező azonban csupán általánosságokban beszélt, és gyakorlatilag azt is tagadta, hogy a görög jog által előírt engedély birtokában lenne.
80. Másrészről, ha el is fogadnánk az értelmezési kételyek fennállását a német jogszabállyal kapcsolatban, az EKB azon döntését, miszerint ragaszkodik az engedélyhez, nem érheti kritika. Amennyiben ugyanis fennáll annak a lehetősége, hogy az érdekelt tagállam közigazgatása olyannak minősíti a tevékenységet, amely engedélykötelezettség hatálya alá tartozik, az Unió intézményének azon magatartása, amely előírja, hogy a vonatkozó közbeszerzési eljárásban részt vevő ajánlattevők rendelkezzenek ilyennel, véleményem szerint körültekintő, és teljes mértékben összeegyeztethető a gondos ügyintézés elvével.
81. Végül megjegyzem, hogy amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott végzésben helyesen megállapította, teljesen irreleváns az a tény, hogy a fellebbező már volt nyertes ajánlattevő Németországban, anélkül hogy egyszer is engedélyt kellett volna beszereznie. Egyrészt, ahogyan azt már láthattuk, az engedély kizárólag a munkaerő‑kölcsönzéshez szükséges, és nem az egyszerű szolgáltatásnyújtáshoz, amely kétségkívül a legáltalánosabb szolgáltatása egy olyan vállalkozásnak, mint amilyen a fellebbezőé. Másodsorban az a tény, hogy néhány korábbi szerződés‑odaítélés már esetlegesen a törvény betartása nélkül történt meg, semmi esetre sem menti fel az EKB‑t annak betartása alól.
82. Úgy vélem azonban, lezárva gondolatmenetem e részét, hogy a harmadik jogalapot is el kell utasítani.
A fellebbezőnek az Elsőfokú Bíróság által a nyolcadik jogalap elutasítása után is fennmaradó eljáráshoz fűződő érdekére alapított második jogalapról
1. A felek érvei
83. Második fellebbezési jogalapjában a fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróságnak azután is meg kellett volna vizsgálnia az első hét jogalapot, miután a nyolcadikat elutasította, és az eljáráshoz fűződő érdekét nem kellett volna megszűntnek tekintenie. A Bíróság ítélkezési gyakorlata ugyanis azt mutatja, hogy az eljáráshoz fűződő érdek fogalmát tágan kell értelmezni. Ezt a megközelítést maga a jogorvoslati irányelv is megerősíti.
84. A fellebbező ezen kívül azt állítja(34), hogy ha el is fogadja a nyolcadik jogalap elutasítását, és az engedélyre vonatkozó követelmény jogszerűségét, az engedélyt akár a fellebbező is be tudta volna szerezni egy Németországban létesített fióktelepe segítségével.
85. A maga részéről az EKB az Elsőfokú Bíróság okfejtésének helyességét hangsúlyozza. Mind a jogszabály, mind az ítélkezési gyakorlat elemzése azt mutatja, hogy egy jelenlegihez hasonló esetben a fellebbezőnek a nyolcadik jogalap elutasítása után nem áll fenn többé az eljáráshoz fűződő érdeke, hiszen ő maga is elismerte, hogy nem tudta volna beszerezni az előírt engedélyt.
2. Értékelés
86. Rögtön megjegyzem, hogy véleményem szerint az Elsőfokú Bíróság helyesen döntött, amikor a nyolcadik jogalap elutasítása után nem tartotta többé szükségesnek az első hét jogalapról való döntést. Ahogyan az a megtámadott végzésben is kifejtésre került, az ítélkezési gyakorlat e tekintetben állandó. Azzal, hogy elutasította a nyolcadik jogalapot, megerősítve tehát az engedély beszerzésének kötelezettségét a szerződés megkötéséhez, a fellebbezőnek többé nem volt lehetősége arra, hogy keresete révén elégtételt nyerjen(35) .
87. Mindazonáltal felmerül a kérdés, hogy a jelenlegihez hasonló esetben vajon az első hét jogalap eljáráshoz fűződő érdek hiánya miatti elfogadhatatlanság alapján történő elutasítása helyett nem lett volna‑e szerencsésebb azokat hatástalannak nyilvánítani. Általánosságban ugyanis az ítélkezési gyakorlat szerint nem releváns az a jogalap, amely akkor sem éri el a fellebbező által óhajtott eredményt, amennyiben annak helyt adnak. A jogalap nem releváns volta független az elfogadhatóságtól(36) .
88. Mindazonáltal úgy vélem, hogy az első hét jogalap elfogadhatatlannak minősítését kell előnyben részesíteni a hatástalannak minősítéshez képest. Általánosságban ugyanis valamely jogalap hatástalansága annak a következménye, hogy nem alkalmas a megtámadott aktus megváltoztatásának elérésére. Tipikusan hatástalan az olyan jogalap, amely valamely aktus olyan részét, például az indokolás valamely részét kifogásolja, amely esetekben az aktus akár kizárólag egyéb szempontokon, például az indokolás más részén is jogszerűen alapulhatott volna. A mi esetünkben mindazonáltal az első hét jogalap, amennyiben azoknak helyt adnak, akár a megtámadott aktus hatályon kívül helyezéséhez, akár más tartalmú aktussal történő helyettesítéséhez is vezethetett volna: az engedély hiányának minden esetben az lett volna a következménye, hogy a fellebbező semmilyen módon nem érhette volna el, hogy a szerződést neki ítéljék oda . Más szóval az első hét jogalap vizsgálatának szükségtelensége nem magából a jogalapok természetéből eredt, hanem a fellebbező egyedi helyzetéből.
89. Másrészt akkor is, ha az első hét jogalapot inkább hatástalannak kellett volna minősíteni, mintsem elfogadhatatlannak, a második kereseti jogalapot akkor is el kellett volna utasítani. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint, „amennyiben az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása sérti a közösségi jogot, azonban rendelkező része más jogalapok alapján megalapozott, az ezen ítélet elleni fellebbezést el kell utasítani”(37) . Más szóval: még ha az első hét jogalapot hatástalannak is kellett volna minősíteni, a Bíróság csak az indokolás megváltoztatására szorítkozhatott volna.
90. Nem lehet elfogadni a fellebbező azon érvelését, miszerint ez utóbbinak fennmaradt volna az eljáráshoz fűződő érdeke az első hét jogalapra nézve, mivel be tudta volna szerezni az előírt engedélyt esetlegesen úgy, hogy német területen fióktelepet létesít.
91. Ezen összefüggésben észre kell venni, hogy az Elsőfokú Bíróság benyújtott keresetében a fellebbező egyértelműen az engedély beszerzésének abszolút lehetetlen voltát állította. E keresetlevél semelyik pontjában nem adta elő azt, hogy végül is ő vagy a másik konzorciumi tag beszerezhette volna a szóban forgó dokumentumot. Éppen ellenkezőleg, a keresetlevél arra utalt, hogy az engedélyt sehogyan sem tudták volna beszerezni. Nem lehet bírálni az Elsőfokú Bíróságot, amiért úgy kezelt egy jogalapot, ahogyan azt a fellebbező előadta, aki kimerítő és helyes érvelés előterjesztésére köteles.
92. Mindezek alapján a második jogalapot is el kell utasítani.
B – Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított negyedik jogalapról
93. A fellebbező által előterjesztett negyedik jogalap a következő címet viseli: „Az ajánlatkérő határozatainak indokolási kötelezettségére vonatkozó rendelkezések alkalmazásának elmulasztása (EK 253. cikk, a 92/50 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése, a költségvetési rendelet 100. cikkének (2) bekezdése, a végrehajtási rendelet 149. cikkének (2) bekezdése)”. Ebben a fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyben nem alkalmazta helyesen az uniós aktusok indokolási kötelezettségére vonatkozó szabályokat, különösen arra hivatkozva, hogy az EKB nem adott a fellebbezőnek elegendő információt arról a döntésről, miszerint nem az ő ajánlatát tekinti a legelőnyösebbnek.
94. A fellebbező által rendkívül röviden kifejtett jogalap véleményem szerint elfogadhatatlan.
95. Nem világos először is, hogy a megtámadott végzés mely részét bírálják. Ahogyan azt láthattuk, az Elsőfokú Bíróság kizárólag azt a jogalapot tárgyalta, amely a német hatóságoktól beszerzendő munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó engedély kötelezettségét érintette, elfogadhatatlannak minősítve így a többi kereseti jogalapot. Az EKB által a fellebbezőnek nyújtott információ elegendő voltának kérdését az Elsőfokú Bíróság – helyesen – nem tárgyalta.
96. Másodsorban a jogalap rendkívül szűken és zavarosan került kifejtésre, valamint egy sor olyan szabályt jelölt meg, amelyek – mint láthattuk – nem alkalmazandók a jelen ügyre, és ez nem felel meg az ahhoz szükséges minimális feltételeknek, hogy a Bíróság megérthesse és dönthessen róla. Különösen arra kell emlékeztetni, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint valamely jogalapra történő absztrakt hivatkozás, amelyet nem támaszt alá semmilyen pontosabb útmutatás, nem tesz eleget a kereset indokolási kötelezettségének(38) .
97. Másrészt, ha a gondoskodási kötelezettség szempontja alapján úgy kívánjuk értelmezni a jogalapot, hogy az Elsőfokú Bíróság azon döntését kifogásolja, miszerint nem vizsgálta a fellebbező által első fokon érvényesített egyes érveket (gondolok itt különösen az ötödik kereseti jogalapra, amely legalább részben hasonlónak látszik), elegendő azon észrevételeimre utalni, amelyeket az eredeti kereset első hét jogalapjának Elsőfokú Bíróság általi kezelésével kapcsolatban fejtettem ki(39) . Láthattuk, hogy helyes volt az Elsőfokú Bíróság azon döntése, miszerint nem vizsgálta érdemben azokat.
98. Következésképpen a negyedik fellebbezési jogalapnak sem lehet helyt adni.
VII – Végkövetkeztetések
99. A fenti megfontolások összességére tekintettel javasolom, hogy a Bíróság:
– utasítsa el a fellebbezést;
– a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
(1) .
(2)
‑	EBHT 2009., II‑99. o.*
(3)
‑	Az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési rendeletről szóló, 2002. június 25‑i 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 248., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 74. o.).
(4) ‑	Az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési rendeletről szóló 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2002. december 2‑i 2342/2002/EK, Euratom bizottsági rendelet (HL L 357._1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 145. o.).
(5)
‑	HL S 137., 2005/S 137‑135354. sz. felhívás.
(6)  ‑	Az angol nyelvű eredeti verzióban a felhívás címe a következőképpen szól: „provision of IT consultancy and IT development services”.
(7)  ‑	HL S 154., 2005/S 154‑153356. sz. felhívás.
(8) ‑	Az árubeszerzésre és az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélésével kapcsolatos jogorvoslati eljárás alkalmazására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1989. december 21‑i 89/665/EGK tanácsi irányelv (HL L 395., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 246. o.).
(9)  ‑	A C‑129/04. sz., Espace Trianon és Sofibail ügyben 2005. szeptember 8‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑7805. o.) 26. pontja.
(10)  ‑	A C‑492/06. sz. Consorzio Elisoccorso San Raffaele ügyben 2007. október 4‑én hozott végzés (EBHT 2006., I‑8189. o.) 31. pontja.
(11)  ‑	A C‑327/00. sz. Santex‑ügyben 2003. február 27‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑1877. o.) 47. pontja.
(12)  ‑	A C‑145/08. és C‑149/08. sz., Club Hotel Loutraki és társai egyesített ügyekben 2010. május 6‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 80. pontja.
(13)  ‑	A hatékony bírói jogvédelemhez való jog természetéről lásd a C‑432/05. sz. Unibet‑ügyben 2007. március 13‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑2271. o.) 37. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. A 89/665 irányelvben kimondott alapelvek olyan esetben történő alkalmazásával kapcsolatban, amikor mint olyan, nem volt alkalmazandó: lásd különösen a 12. lábjegyzetben hivatkozott Club Hotel Loutraki és társai ügyben hozott ítélet 69–74. pontját.
(14)
‑	Az Alapjogi Chartának a maga új jogi kötőerejével történő alkalmazására lásd különösen a C‑92/09. sz. és C‑93/09. sz., Volker und Markus Schecke egyesített ügyekben 2010. november 9‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 45. és azt követő pontjait.
(15)  ‑	Meg kell jegyezni, hogy az irányelv olasz szövege a 2007. december 11‑i 2007/66/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 335., 31. o.) bevezetett módosítások óta már nem tartalmazza az 1. cikk (3) bekezdésében a „legalább” kitételt. Ez minden bizonnyal csupán szerkesztési hiba lehet, amit a többi nyelvi változat is megerősít, amelyekben benne maradt a kitétel. Az Unió jogszabályainak értelmezésére egyetlen eltérő nyelvi változat esetén lásd a C‑372/88. sz. Cricket St. Thomas ügyben 1990. március 27‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑1345. o.) 18. pontját, valamint a C‑455/05. sz. Velvet & Steel Immobilien ügyben 2007. április 19‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑3225. o.) 19. pontját.
(16)  ‑	A 10. lábjegyzetben hivatkozott Consorzio Elisoccorso San Raffaele ügyben hozott végzés 30. pontja.
(17)
‑	Ez az Elsőfokú Bíróság által követett érvelés, amely hasonló helyzetben ugyanezen kérelmező esetében elismerte az önálló jogorvoslati jogot: T‑50/05. sz., Evropaïki Dynamiki kontra Bizottság ügyben 2010. március 19‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 40. pontja.
(18)  ‑	A 10. lábjegyzetben hivatkozott Consorzio Elisoccorso San Raffaele ügyben hozott végzés 30. pontja. Ebben az ügyben a kifogást a ciprusi kormány terjesztette elő.
(19)
‑	A C‑73/97. P. sz., Franciaország kontra Comafrica és társai ügyben 1999. január 21‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑185. o.). A kérdés részletes kifejtésére lásd Mischo főtanácsnoknak erre az ügyre vonatkozó 1998. június 25‑i indítványa 11–16. pontját.
(20)
‑	A C‑23/00. P. sz., Tanács kontra Boehringer ügyben 2002. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑1873. o.) 52. pontja és a C‑6/06. P. sz., Cofradía de pescadores „San Pedro” de Bermeo és társai kontra Tanács ügyben 2007. november 22‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban nem tették közzé) 21. pontja.
(21)
‑	Annak a lehetőségét, hogy a felek meghallgatása után hivatalból megállapításra kerüljön a jogalap eljárásgátló okok fennállása miatti elfogadhatatlansága, a Bíróság eljárási szabályzata 92. cikkének 2. §‑a, illetve a Törvényszék eljárási szabályzatának 113. cikke mondja ki. A Törvényszék ítéletének megtámadása keretében az ítélkezési gyakorlat ebből annak lehetőségét vezette le, hogy hivatalból vegyék figyelembe az eljáráshoz fűződő érdek hiányát, még abban az esetben is, ha ez utóbb merült fel. Lásd a C‑19/93. P. sz., Rendo és társai kontra Bizottság ügyben 1995. október 19‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑3319. o.) 13. pontját és a C‑535/06. P. sz., Moser Baer India kontra Tanács ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítélet (EBHT 2009., I‑7051. o.) 24. pontját.
(22)
‑	Lásd a fenti 20. lábjegyzetet. Lásd még a C‑414/08. P. sz., Sviluppo Italia Basilicata kontra Bizottság ügyben 2010. március 25‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 51–52. pontját.
(23)
‑	Az Elsőfokú Bíróság olyan ítélkezési gyakorlatot dolgozott ki ebben az összefüggésben, amely szerint „a gondos ügyintézés, valamint a közösségi intézmények és a tagállamok közötti jóhiszemű együttműködés elve alapján az intézmények kötelesek biztosítani, hogy a közbeszerzési eljárásban meghirdetett feltételek nem késztetik az ajánlattevőket a tevékenységükre alkalmazandó nemzeti szabályozás megsértésére” (az Elsőfokú Bíróság T‑139/99. sz., AICS kontra Parlament ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2849. o.] 41. pontja). Tudomásom szerint a Bíróságnak eddig nem állt módjában ítéletet hozni ebben a kérdésben.
(24)  ‑	Az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési rendeletről szóló 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 2342/2002/EK, Euratom rendelet módosításáról szóló, 2007. április 23‑i 478/2007/EK, Euratom bizottsági rendelet (HL L 111., 13. o.).
(25)  ‑	Kiemelés tőlem. Mellesleg emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ügyben előírás volt, hogy miután odaítélték a szerződést, azt kizárólag a német jog szabályozza majd, és a német bíróságok joghatóságát kötötték ki.
(26)
‑	Lásd például már a 36/59–38/59. és 40/59. sz., Präsident és társai kontra Főhatóság egyesített ügyekben 1960. július 15‑én hozott ítéletet (EBHT 1960., 857. o., és különösen 889. o.). Nyilvánvaló okokból a Bíróság különösen hangsúlyozta ezt a követelményt az előzetes döntéshozatali ügyekben. Minderre lásd a C‑222/04. sz., Cassa di Risparmio di Firenze és társai ügyben 2006. január 10‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑289. o.) 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(27)
‑	Jelzem azonban, hogy a Bíróság előtt folyamatban van egy másik ügy, amely hozzájárulhat a jelen helyzet tisztázásához: ebben az esetben az eljárás fő tárgya a márkajelzéssel kapcsolatos olasz szabályozás értelmezése. A C‑263/09. P. sz., Edwin kontra OHIM ügyről van szó (lásd a kereset benyújtására vonatkozó közleményt az Európai Unió Hivatalos Lapjában, közzétéve 2009. szeptember 12., C 220., 25. o.).
(28)
‑	Az Elsőfokú Bíróság fenti 23. lábjegyzetben hivatkozott AICS kontra Parlament ügyben hozott ítéletének 40–42. pontja.
(29)
‑	Lásd különösen a 318/81. sz., Bizottság kontra CO.DE.MI. ügyben 1985. november 26‑án hozott ítélet (EBHT 1985., 3693. o.) 24. pontját.
(30)  ‑	Lásd különösen a fenti 29. lábjegyzetben hivatkozott ítéletet.
(31)  ‑	Lásd a fenti 35. pontot.
(32)
‑	Lásd a Bundesarbeitsgericht 5 AZR 261/77. sz. 1978. november 8‑án hozott ítéletét.
(33)  ‑	A 279/80. sz. Webb‑ügyben 1981. december 17‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 3305. o.) 18–21. pontja. A fellebbező azonban kifejezetten tagadta észrevételeiben, hogy vitatná a munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó német szabályozásnak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét.
(34)
‑	Ezt az érvet a fellebbező a harmadik jogalapjában fejtette ki, de logikailag inkább a másodikkal áll kapcsolatban.
(35)  ‑	Egy, a jelen üggyel analóg helyzetben, amelyben az eljáráshoz fűződő érdek hiánya a jogalapok egy részének elutasításához vezetett, lásd a 432/85. sz., Souna kontra Bizottság ügyben 1987. május 20‑án hozott ítélet (EBHT 1987., 2229. o.) 20. pontját.
(36)  ‑	Lásd a C‑46/98. P. sz., EFMA kontra Tanács ügyben 2000. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑7079. o.) 38. pontját, valamint a C‑76/01. P. sz., Eurocoton és társai kontra Tanács ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑10091. o.) 52. pontját.
(37)  ‑	A C‑30/91. P. sz., Lestelle kontra Bizottság ügyben 1992. június 9‑én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑3755. o.) 28. pontja. Lásd még a C‑320/92. P. sz., Finsider kontra Bizottság ügyben 1994. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑5697. o.) 37. pontját.
(38)
‑	Lásd például a C‑51/92. P. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4235. o.) 113. pontját.
(39)
‑	Lásd a fenti 86. pontot.