A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1974. december 4. (*)„Közrend”A 41‑74. sz. ügyben_a
Bírósághoz az angliai High Court of Justice, Chancery Division által az
EGK‑Szerződés 177. cikke értelmében benyújtott, az e bíróság előttYvonne Van Duynésa „Home Office”között
folyamatban lévő eljárásban, az EGK‑Szerződés 48. cikkének és a
külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek,
közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések
összehangolásáról szóló, 1964. február 25‑i
64/221/EGK tanácsi irányelv (HL 1964. április 4.,
850. o.) 3. cikkének értelmezésére vonatkozó előzetes
döntéshozatal iránti kérelem tárgyában_A BÍRÓSÁG_tagjai:
R. Lecourt elnök, C. Ó Dálaigh és
A. J. Mackenzie Stuart tanácselnökök, A. M. Donner,
R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore,
H. Kutscher és M. Sørensen (előadó) bírák_főtanácsnok: H. Mayras_hivatalvezető: A. Van Houtte_meghozta a következőÍtéletet1        A
Vice Chancellor 1974. március 1-jei határozatával, amely június 13-án
érkezett a Bírósághoz, az angliai High Court of Justice, Chancery
Division az EGK-Szerződés 177. cikke alapján előzetes döntéshozatal
céljából három, a közösségi jog egyes, a munkavállalók szabad mozgásával
kapcsolatos rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozó kérdést
terjesztett a Bíróság elé.2        Ezeket
a kérdéseket olyan holland állampolgár tette fel a Home Office ellen
benyújtott keresetében, akinek megtagadták az Egyesült Királyságba
történő belépését abból a célból, hogy a Szcientológiai Egyháznál
titkári állást töltsön be.3        Az
elutasítás az Egyesült Királyság kormányának az említett szervezettel
szemben alkalmazott politikája értelmében történt, amelynek
tevékenységét a társadalomra veszélyesnek ítéli. Az első kérdésről4        Az
első kérdés alapján a Bíróságnak azt kell eldöntenie, hogy az
EGK-Szerződés 48. cikke közvetlenül alkalmazandó-e abban az
értelemben, hogy a magánszemélyek számára olyan jogokat biztosít,
amelyeket a tagállamokban a bíróságok előtt érvényesíthetnek.5        A
48. cikk (1) és (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az átmeneti időszak
végére biztosítani kell a munkavállalók szabad mozgását, és tartalmazza
„az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés
megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a
javadalmazás valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek
tekintetében”.6        Ezek
a rendelkezések a tagállamokra pontosan meghatározott kötelezettséget
rónak, amely nem igényel sem a Közösség intézményei, sem pedig a
tagállamok részéről semmilyen jogi aktust, és amely számukra nem enged
meg semmilyen mérlegelési lehetőséget a végrehajtás során.7        A
(3) bekezdés, amely a munkavállalók szabad mozgásának elvéből eredő
jogokat határozza meg, a közrendi, közbiztonsági és közegészségügyi okok
alapján indokolt korlátozásokkal kapcsolatos fenntartást tartalmaz.E
fenntartás alkalmazása ugyanakkor bírósági úton felülvizsgálható, így
valamely tagállam lehetősége arra, hogy a fenntartással éljen, nem
gátolja azt, hogy a 48. cikknek a munkavállalók szabad mozgását
biztosító rendelkezései a magánszemélyekre olyan jogokat ruházzanak,
amelyeket bírósági úton érvényesíthetnek, és amelyeket a nemzeti
bíróságoknak védelemben kell részesíteniük.8        A feltett kérdésre tehát igenlő választ kell adni. A második kérdésről9        A
második kérdés alapján a Bíróságnak az kell eldöntenie, hogy a
külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek,
közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések
összehangolásáról szóló, 1964. február 25-i 64/221 tanácsi irányelv
közvetlenül alkalmazandó-e abban az értelemben, hogy magánszemélyek
számára olyan jogokat biztosít, amelyeket bármely tagállamban a
tagállami bíróságok előtt érvényesíthetnek.10      Az
előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy az
irányelv egyetlen jelentőséggel bíró rendelkezése 3. cikkének (1)
bekezdése, amely szerint „a közrendi, illetve közbiztonsági indokok
alapján hozott intézkedések kizárólag az érintett személy viselkedésén
alapulhatnak”.11      Az
Egyesült Királyság úgy érvelt, hogy a Szerződés 189. cikke különbséget
tesz a rendelet, az irányelv és a határozat hatálya között, ezért tehát
azt kell vélelmezni, hogy a Tanács, mivel irányelvet, és nem rendeletet
fogadott el, azt akarta, hogy ez a jogi aktus hatályában különbözzön a
rendelettől, s következésképpen ne legyen közvetlenül alkalmazandó.12      Ugyanakkor,
bár a 189. cikk rendelkezései alapján a rendeletek közvetlenül
alkalmazandók, és természetükből adódóan közvetlen hatállyal bírnak,
ebből nem következik az, hogy az e cikkben felsorolt egyéb jogi aktusok
soha nem rendelkezhetnek hasonló hatállyal.Az
irányelv 189. cikk által elismert kötelező jellegével
összeegyeztethetetlen lenne annak elvi kizárása, hogy az érintett
személyek hivatkozhassanak az abban meghatározott kötelezettségre.Különösképpen
azokban az esetekben, amikor a Közösség hatóságai irányelvekben
kötelezték a tagállamokat arra, hogy meghatározott magatartást
kövessenek, egy ilyen jogi aktus hatékony érvényesülése sérülne, ha a
jogalanyok nem hivatkozhatnának rá a bíróságok előtt, és a nemzeti
bíróságok a közösségi jog elemeként nem vehetnék azt figyelembe.A
177. cikk, amely lehetővé teszi a nemzeti bíróságoknak, hogy az
intézmények kivétel nélkül valamennyi jogi aktusának értelmezését és
érvényességét illetően a Bírósághoz forduljanak, magában foglalja azt
is, hogy a jogalanyok hivatkozhatnak ezekre a jogi aktusokra e bíróságok
előtt.Minden egyes esetben meg kell
vizsgálni, hogy a szóban forgó rendelkezés természete, rendszere és
kifejezései alapján alkalmas-e közvetlen hatály kiváltására a tagállamok
és a magánszemélyek közötti jogviszonyokban.13      A
64/221 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése, amely kimondja, hogy a
közrendi indokok alapján hozott intézkedések kizárólag az érintett
személy viselkedésén alapulhatnak, korlátozni kívánja a nemzeti
jogszabályok által a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak a külföldiek
belépése és kiutasítása tárgyában általában biztosított diszkrecionális
jogkört.Egyrészről a rendelkezés olyan
kötelezettséget határoz meg, amely nem tartalmaz semmilyen fenntartást
vagy feltételt, és amely természeténél fogva nem igényel sem a Közösség
intézményei, sem a tagállamok részéről semmilyen jogi aktust.Másrészről
mivel a tagállamok számára előírt olyan kötelezettségről van szó, amely
értelmében a Szerződésnek a magánszemélyek érdekét védő egyik alapvető
elvéhez képest eltérést tartalmazó rendelkezés alkalmazásakor nem
vehetik figyelembe a személyes viselkedéstől eltérő elemeket, ezért az
érintettek jogbiztonsága megkívánja, hogy hivatkozhassanak erre a
kötelezettségre, jóllehet azt olyan normatív aktus rögzítette, amely nem
bír a jog erejénél fogva a maga teljességében közvetlen hatállyal.14      Bár
a rendelkezés értelmének és pontos hatályának megállapítása értelmezési
kérdéseket vethet fel, ezek a kérdések bírósági úton rendezhetők,
figyelemmel a Szerződés 177. cikkében megállapított eljárásra is.15      A
feltett kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 1964. február
25-i 64/221 tanácsi irányelv 3. cikkének (1) bekezdése a magánszemélyek
számára olyan jogokat keletkeztet, amelyeket a tagállami bíróság előtt
érvényesíthetnek, és amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell
részesíteniük. A harmadik kérdésről16      A
harmadik kérdés alapján a Bíróságnak azt kell eldöntenie, hogy a
Szerződés 48. cikke és a 64/221 irányelv 3. cikke értelmezhető-e úgy,
hogy„amikor egy tagállam eleget tesz azon
kötelezettségének, hogy a közrendi indokok alapján hozott intézkedését
kizárólag az érintett személy viselkedésére alapozza, jogában áll-e a
személy viselkedése szempontjából figyelembe vennia)      azt
a tényt, hogy ez a személy olyan csoporthoz vagy szervezethez tartozik
vagy tartozott, amelynek tevékenységét az adott tagállam a közérdekkel
ellentétesnek tartja, jóllehet a szóban forgó állam jogszabályai a
tevékenységet nem tiltják;b)      azt
a tényt, hogy az érintett személy e tagállamban ilyen csoport vagy
szervezet keretén belül kíván tevékenységet folytatni, miközben az adott
tagállam azon állampolgáraira, akik ilyen csoportnál vagy szervezetnél
hasonló tevékenységet kívánnak folytatni, semmilyen korlátozás nem
vonatkozik”.17      E
tekintetben először azt kell megvizsgálni, hogy adott csoporthoz vagy
szervezethez való tartozás önmagában értelmezhető-e a 64/221 irányelv 3.
cikkének értelmében vett személyes viselkedésként.Bár
igaz az, hogy egy csoporthoz való tartozás, amely a múltban véget ért,
általában nem lehet olyan jellegű, hogy igazolja az érintettől a
Közösségen belüli szabad mozgás kedvezményének megtagadását, ugyanúgy
igaz az is, hogy egy csoporthoz való jelenlegi tartozás, amely a csoport
vagy a szervezet tevékenységében való részvételt, valamint annak
céljaival és szándékaival való azonosulást tükröz, az érintett személy
szándékos cselekményének tekinthető, vagyis az idézett rendelkezés
értelmében a személy viselkedésének részét képezi.18      A
feltett kérdés felveti továbbá azon tény jelentőségének kérdését, hogy a
szóban forgó szervezet tevékenységét, amelyet a tagállam a közérdekkel
ellentétesnek tekint, a nemzeti jogszabályok nem tiltják.E
tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a közrend fogalmát közösségi
összefüggésben – különösen a munkavállalók szabad mozgását biztosító
alapelvtől való eltérés igazolásakor – szigorúan kell érteni, úgy, hogy
annak tartalmát az egyes tagállamok a közösségi intézmények ellenőrzése
nélkül egyoldalúan nem határozhatják meg.Mindazonáltal
azok a sajátos körülmények, amelyek igazolhatják a közrend fogalmára
történő hivatkozást, országonként és koronként változhatnak, ezért e
tekintetben a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok mérlegelési
jogkörét – a Szerződésben rögzített korlátok között – el kell ismerni.19      Ebből
következik, hogy az a tagállam, amelynek hatáskörrel rendelkező
hatóságai adott szervezet tevékenysége tekintetében, azt a társadalomra
nézve veszélyesnek ítélve, egyértelműen állást foglaltak, és hatósági
intézkedéseket foganatosítottak azért, hogy akadályozzák ezeket a
tevékenységeket, nem köteles jogszabállyal megtiltani ezeket a
tevékenységeket annak érdekében, hogy a közrendre hivatkozhasson, ha
ilyen intézkedést a körülmények nem indokolnak.20      A
feltett kérdés felveti végül azt a kérdést, hogy egy tagállam a
közrendre való hivatkozással megtilthatja-e saját területén egy másik
tagállam állampolgárának, hogy adott csoportban vagy szervezetben munkát
vállaljon, jóllehet saját állampolgárainak nem tiltja meg ugyanezt a
tevékenységet.21      E
tárgyban a Szerződés, miközben elismeri a munkavállalók szabad, az
állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetéstől mentes
mozgását, a 48. cikk (3) bekezdésében az ebből eredő jogokat közrendi,
közbiztonsági és közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokkal
kapcsolatos fenntartással egészíti ki.A
fenti rendelkezés alapján az említett fenntartás hatálya alá eső jogok
közé tartozik többek között az, ‚hogy a munkavállaló tényleges
állásajánlatokra jelentkezzen, e célból a tagállamok területén szabadon
mozogjon, és hogy munkavállalás céljából valamely tagállamban
tartózkodjon.Az említett fenntartás tehát
azt eredményezi, hogy egy másik tagállam állampolgárának az adott
tagállam területére való belépése és a területén való tartózkodása
minden olyan esetben elutasítható, ha a fenntartás alkalmazható.22      Másrészről
viszont ellentétes a nemzetközi jog elvével – amelyet a tagállamok
közötti kapcsolatokban az EGK-Szerződés sem hagyhat figyelmen kívül –
az, hogy egy tagállam a saját állampolgáraitól megtagadja a területére
való belépés és az ott tartózkodás jogát.23      Ebből
következik, hogy egy tagállam, a közrendre való hivatkozással adott
esetben megtagadhatja egy másik tagállam állampolgárától a munkavállalók
szabad mozgásának elvéből eredő kedvezményeket, és megtilthatja, hogy
az adott személy munkavállalóként dolgozzon, akkor is, ha a saját
állampolgárait nem veti alá hasonló korlátozásoknak.24      A
feltett kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az EGK-Szerződés
48. cikkét és a 64/221 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy az a tagállam, amely a közrendre hivatkozva érvényesít
korlátozó intézkedéseket, az egyén személyes viselkedésének elemeként
figyelembe veheti azt a tényt, hogy az egyén olyan csoporthoz vagy
szervezethez tartozik, amelynek tevékenységét az adott tagállam a
társadalomra veszélyesnek tartja, anélkül, hogy a szóban forgó
tevékenységet jogszabály tiltaná, és anélkül, hogy bármilyen korlátozást
alkalmazna a saját állampolgáraival szemben, akik a másik tagállam
állampolgára által végzett tevékenységhez hasonló tevékenységet kívánnak
folytatni ugyanazon csoportban vagy szervezetben. A költségekről25      A
Bíróságnál észrevételt előterjesztő Egyesült Királyság és az Európai
Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek nem téríthetők meg.Mivel
ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti
bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a
bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa High Court of Justice 1974. március 1-jei határozatával hozzá intézett kérdésre válaszolva a következőképpen határozott:1)      Az
EGK-Szerződés 48. cikke közvetlen hatállyal bír a tagállamok
jogrendjében, és olyan jogokat ruház a magánszemélyekre, amelyeket a
nemzeti bíróságoknak védelemben kell részesíteniük.2)      A
külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek,
közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések
összehangolásáról szóló, 1964. február 25-i 64/221 tanácsi irányelv 3.
cikkének (1) bekezdése a magánszemélyek számára olyan jogokat
keletkeztet, amelyeket a tagállami bíróságok előtt érvényesíthetnek, és
amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell részesíteniük.3)      Az
EGK-Szerződés 48. cikkét és a 64/221 irányelv 3 cikkének (1) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy az a tagállam, amely a közrendre hivatkozva
érvényesít korlátozó intézkedéseket, az egyén személyes viselkedésének
elemeként figyelembe veheti azt a tényt, hogy az egyén olyan csoporthoz
vagy szervezethez tartozik, amelynek tevékenységét az adott tagállam a
társadalomra veszélyesnek tartja, anélkül, hogy a szóban forgó
tevékenységet jogszabály tiltaná, és anélkül, hogy bármilyen korlátozást
alkalmazna a saját állampolgáraival szemben, akik a másik tagállam
állampolgára által végzett tevékenységhez hasonló tevékenységet kívánnak
folytatni ugyanazon csoportban vagy szervezetben.LecourtÓ Dálaigh      Mackenzie StuartDonnerMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherSørensenKihirdetve Luxembourgban, az 1974. december 4‑i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       R. Lecourthivatalvezető       elnök* Az eljárás nyelve: angol.