62021TJ0389_RES
T‑389/21. sz. ügy
Landesbank Baden‑Württemberg
kontra
Egységes Szanálási Testület
A Törvényszék ítélete (kibővített nyolcadik tanács), 2023. december 20.
„Gazdasági és monetáris unió – Bankunió – A hitelintézetekre és bizonyos befektetési vállalkozásokra vonatkozó egységes szanálási mechanizmus (ESZM) – Egységes Szanálási Alap (ESZA) – Az ESZT 2021. évi előzetes hozzájárulások kiszámításáról szóló határozata – Indokolási kötelezettség – Hatékony bírói jogvédelem – Egyenlő bánásmód – Az arányosság elve – Az ESZT mérlegelési mozgástere – Jogellenességi kifogás – A Bizottság mérlegelési mozgástere – Az ítélet időbeli hatályának korlátozása”
Európai uniós jog – Elvek – Védelemhez való jog – A hatékony bírói jogvédelemhez való jog – Terjedelem – Az Egységes Szanálási Testületnek (ESZT) az Egységes Szanálási Alapba (ESZA) fizetendő előzetes hozzájárulások megállapításáról szóló határozata – A kontradiktórius eljárás elve – Kivételek – Az üzleti titok védelmének általános elve – Mérlegelés – Megengedhetőség
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 47. cikk; 806/2014 európai parlamenti és tanácsi rendelet; 2014/59 európai parlamenti és tanácsi irányelv; 2015/63 bizottsági rendelet, 4–7. és 9. cikk, valamint I. melléklet)
(lásd: 37–42., 45–49. pont)
Európai uniós jog – Elvek – Jogbiztonság – Uniós szabályozás – Az egyértelműség és a pontosság követelményei – Korlátok
(lásd: 64–67. pont)
Európai uniós jog – Elvek – Jogbiztonság – Uniós szabályozás – Az egyértelműség és az előreláthatóság követelménye – A 2014/59 irányelvnek a szanálásfinanszírozási rendszerhez való előzetes hozzájárulás tekintetében történő kiegészítéséről szóló 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet – Mérlegelési mozgástér biztosítása az Egységes Szanálási Testület (ESZT) részére az előzetes hozzájárulások kiszámításának módszere tekintetében – Feltételek – Az ilyen hatáskör terjedelmének és gyakorlása részletszabályainak kellően világos meghatározása
(2015/63 bizottsági rendelet, 6. cikk, (5)–(7) bekezdés és 7. cikk, (4) bekezdés)
(lásd: 87–90., 92. pont)
Az Európai Unió intézményei – A hatáskörök gyakorlása – Felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elfogadása céljából a Bizottságnak adott felhatalmazás – Terjedelem – Összetett mérlegelések és értékelések – Széles mérlegelési mozgástér – A hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról szóló 2014/59 irányelv – Az előzetes hozzájárulások kiigazítására vonatkozó kritériumok meghatározása – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok
(EUMSZ 290. cikk; 806/2014 európai parlamenti és tanácsi rendelet, (41) preambulumbekezdés; 2014/59 európai parlamenti és tanácsi irányelv)
(lásd: 105., 107., 112., 162. pont)
Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Az Egységes Szanálási Testületnek (ESZT) az Egységes Szanálási Alapba (ESZA) fizetendő előzetes hozzájárulások megállapításáról szóló határozata – Annak szükségességének hiánya, hogy e határozatban szerepeltessék a hozzájárulások kiszámítása pontosságának az ellenőrzését lehetővé tévő információk összességét – Az indokolási kötelezettségnek és az érintett intézmények üzleti titkainak a védelmére vonatkozó általános elvnek az egyensúlyba hozása – A 2015/63 rendeletnek az ESZA–ba fizetendő előzetes hozzájárulások számítási módszerére vonatkozó rendelkezéseinek a jogszerűsége – Az üzleti titok tiszteletben tartásának elve – Az ESZT kötelezettsége arra, hogy közzétegye és az érintett intézményekkel összesített és anonimizált formában közölje az intézményekre vonatkozó, az előzetes hozzájárulás kiszámításához felhasznált információkat
(EUMSZ 296. cikk, második bekezdés; 806/2014 európai parlamenti és tanácsi rendelet; 2014/59 európai parlamenti és tanácsi irányelv; 2015/63 bizottsági rendelet, 4–7. és 9. cikk, valamint I. melléklet)
(lásd: 261–272., 292., 294. pont)
Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Magyarázatok szolgáltatása a kibocsátó által az uniós bíróság előtti eljárás során az aktus indokai tekintetében – Feltételek – A magyarázatok említett indokoknak való ellentmondásának hiánya és az ezen indokokkal való koherencia követelménye
(EUMSZ 296. cikk, második bekezdés)
(lásd: 329., 330. pont)
Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Az Egységes Szanálási Testületnek (ESZT) az Egységes Szanálási Alapba (ESZA) fizetendő előzetes hozzájárulások megállapításáról szóló határozata – Az ESZT kötelezettsége arra, hogy az érintett intézményekkel közölje a hozzájárulások kiszámításának módszerét és az éves célszint összege meghatározásának módszerét
(EUMSZ 296. cikk, második bekezdés; 806/2014 európai parlamenti és tanácsi rendelet; 2015/81 tanácsi rendelet, 4. cikk; 2014/59 európai parlamenti és tanácsi irányelv; 2015/63 bizottsági rendelet, 4–7. és 9. cikk, valamint I. melléklet)
(lásd: 332., 333. pont)
Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Az Egységes Szanálási Testületnek (ESZT) az Egységes Szanálási Alapba (ESZA) fizetendő előzetes hozzájárulások megállapításáról szóló határozata – Kizárólag más jogi aktusokon, úgymint az említett hozzájárulások meghatározásának bizonyos aspektusait pontosító vagy kiegészítő köztes határozatokon alapuló indokolás – Ezen egyéb aktusok közzétételének vagy az intézményekkel való közlésének hiánya – Jogellenesség
(EUMSZ 296. cikk, második bekezdés)
(lásd: 442., 447. pont)
Összefoglalás
A Landesbank Baden‑Württemberg (a továbbiakban: felperes) németországi székhelyű közjogi hitelintézet. A Sparkassen‑Finanzgruppe (a takarékpénztárak pénzügyi csoportja, Németország) intézményi védelmi rendszeréhez (a továbbiakban: IPS) kapcsolódik.
2021. április 14‑én az Egységes Szanálási Testület (ESZT) határozatot fogadott el, amelyben meghatározta (
1
) a bankok, köztük a felperes Egységes Szanálási Alapba (a továbbiakban: ESZA) fizetendő 2021. évi előzetes hozzájárulásokat (a továbbiakban: megtámadott határozat). (
2
)
A Törvényszék, amelyhez a megtámadott határozattal szemben megsemmisítés iránti keresetet nyújtottak be, több, az ESZA‑hoz való előzetes hozzájárulások kiszámításával kapcsolatos új kérdésről, valamint a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelettel (
3
) szembeni különböző jogellenességi kifogásokról határoz, amelyek mindegyikét elutasítja.
Az ítélet teljes egészében újító jellegű. A Törvényszék az ESZT‑t terhelő indokolási kötelezettség megsértése miatt a megtámadott határozat megsemmisítéséről határoz.
A Törvényszék álláspontja
A Törvényszék először is elutasítja a felperes által felhozott valamennyi jogellenességi kifogást.
Különösen, először is elutasítja „az [ESZT] által meghatározandó kiegészítő kockázati mutatók” kockázati pilléren belüli jogbiztonság elvének megsértésére alapított kifogást.
Emlékeztetőül, a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 6. és 7. cikkének megfelelően az ESZT feladata, hogy négy kockázati pillér figyelembevételével kiigazítsa az intézmények alapvető éves hozzájárulását, amennyiben minden pillér olyan kockázati mutatókból áll, amelyek maguk is alkockázati mutatókból állhatnak.
Az első cikk mérlegelési mozgásteret biztosít az ESZT számára azon módot illetően, amely szerint az említett kockázati mutatók meghatározása céljából „figyelembe veszi” azt, hogy „az érintett intézmény mekkora valószínűséggel kerül szanálásra, illetve az intézmény szanálása esetén mekkora valószínűséggel kerül sor a szanálásfinanszírozási rendszer igénybevételére”.
Így az első kockázati mutatót illetően, amely „az [ESZT] által meghatározandó kiegészítő kockázati mutatók” kockázati pillérbe tartozik, és amely a kereskedési tevékenységekre, a mérlegen kívüli kitettségekre, a származtatott eszközökre, az intézmény összetettségére és szanálhatóságára vonatkozik, az ESZT‑nek több almutatót is figyelembe kell vennie annak meghatározása során, amelyek közül néhány az érintett intézmény kockázati profiljának növeléséhez, mások pedig csökkenéséhez vezethetnek. Márpedig ezek a kockázati almutatók nem tartalmaznak pontosításokat az általuk feltételezett összehasonlítás végrehajtására vonatkozóan.
Ami az IPS kockázati mutatót illeti, az ESZT mérlegelési mozgástérrel rendelkezik egyrészt az érintett IPS rendelkezésére álló pénzeszközök és a szóban forgó intézmény finanszírozásához szükséges pénzeszközök megfeleltetéséhez, másrészt pedig az ezen alapokat érintő jogbiztonság vagy szerződéses biztonság szintjéhez kapcsolódó feltételek tiszteletben tartását illetően. Ugyanez érvényes a IV. kockázati pillér keretében a különböző kockázati mutatók súlyozására (
4
) az e kockázati mutatókat alkotó, figyelembe veendő különböző almutatók súlyozásának meghatározása érdekében. (
5
)
A Törvényszék tehát azt vizsgálja, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 6. cikkének (5)–(7) bekezdése és 7. cikkének (4) bekezdése olyan rendelkezéseknek tekinthetők‑e, amelyek kellő pontossággal meghatározzák az ESZT‑re ruházott mérlegelési jogkör gyakorlásának terjedelmét és módját, tekintettel a szóban forgó jogszerű célra, oly módon, hogy megfelelő védelmet nyújtsanak az önkényességgel szemben, és hogy a jogalanyok kellő bizonyossággal eloszlathassák az említett rendelkezések hatályát vagy tartalmát illető esetleges kétségeket.
A jelen ügyben a Törvényszék először is megállapítja, hogy az alkalmazandó szabályozás előírja az elérendő eredményt, amely szerint az ESZA rendelkezésére álló pénzügyi eszközöknek a 2016. január 1‑jével kezdődő nyolcéves kezdeti időszak (a továbbiakban: kezdeti időszak) végén el kell érniük a végső célszintet, valamint az ezen eredmény elérésére szolgáló módszert, ami csökkenti az ESZT által az előzetes hozzájárulások meghatározása során gyakorolt mérlegelési jogkör hatását. Egyrészt az egyes intézmények előzetes hozzájárulásának összege az éves célszint összegétől függ, amelyet az ESZT a 2023. december 31‑én az Egységes Szanálási Mechanizmusban (ESZM) részt vevő valamennyi tagállamban biztosított betétek legalább 1%‑ának megfelelő összegre vonatkozó becslése alapján határoz meg. (
6
) Másrészt az egyes intézmények előzetes hozzájárulását többek között az érintett intézmények nettó kötelezettségeinek összege alapján kiszámított alapvető éves hozzájárulás alapján határozzák meg. Márpedig az ESZT semmilyen mérlegelési jogkört nem gyakorol ezen összegek meghatározását illetően. Ezenkívül az érintett intézménynek tudomása van a nettó kötelezettségei összegéről, és hozzáférhet a többi intézmény nettó kötelezettségeinek összesített összegéhez.
Másodszor, azok a kockázati mutatók, amelyek egyértelműségét a felperes vitatja, és amelyek tekintetében az ESZT bizonyos mérlegelési jogkört gyakorol, az intézmény kockázati profilját csak 20% alatti mértékben befolyásolják. Ezenkívül e mutatóknak az előzetes hozzájárulás végső összegére gyakorolt hatását tovább csökkenti az, hogy az ESZT nem gyakorol semmilyen mérlegelési jogkört az alapvető éves hozzájárulás összegének meghatározását illetően, és hogy e hozzájárulásnak az intézmény kockázati profiljához való igazítása egyértelműen az előzetesen meghatározott 0,8–1,5 közötti tartományba tartozik. (
7
)
A Törvényszék ebből azt a következtetést vonja le, hogy az ESZT‑re ruházott mérlegelési jogkör terjedelmét és gyakorlásának módjait (
8
) nem lehet úgy tekinteni, hogy azok – tekintettel a szóban forgó jogszerű célra – nem kellően körülhatároltak vagy nem kellő pontossággal kerültek meghatározásra, tehát nem tekinthetők úgy, mint amelyek nem nyújtanak megfelelő védelmet az önkényességgel szemben. Ez annál is inkább így van, mivel a felperes körültekintő gazdasági szereplő, amely szükség esetén jogi és gazdasági tanácsadás igénybevételével kellő pontossággal előre láthatja előzetes hozzájárulása kiszámításának módját és nagyságrendjét.
Másodszor, a Törvényszék elutasítja az arra alapított jogellenességi kifogást, hogy az ugyanazon IPS‑hez tartozó intézmények közötti, a „kereskedési tevékenység, mérlegen kívüli kitettségek, derivatívák, összetettség és szanálhatóság” kockázati mutató alapján történő különbségtétel ellentétes az ilyen IPS valamennyi tagjának a 2014/59 irányelv (
9
) és az 575/2013 rendelet (
10
) által előírt egységes és következetes kezelésével. Annak megállapítását követően ugyanis, hogy amennyiben több intézmény ugyanazon IPS részét képezi, azok az intézmények, amelyek a „kereskedési tevékenység, mérlegen kívüli kitettségek, derivatívák, összetettség és szanálhatóság” kockázati mutatójuk tekintetében jobb súlyozást kapnak ezen IPS más tagjaihoz képest, a többi taghoz képest kedvezőbb súlyozást kaphatnak az IPS kockázati mutató keretében, rámutat, hogy a 2014/59 irányelvet illetően nem került előírásra, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadásakor a Bizottságnak ugyanazt a súlyozást kell rendelnie az ugyanazon IPS részét képező valamennyi intézményhez. Ezenkívül a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik az alapvető éves hozzájárulások kiigazításának módszerét illetően. Márpedig először is a Bizottság és az ESZT kifejtette – anélkül, hogy a felperes bizonyítékokat terjesztett volna elő állításaik vitatása érdekében –, hogy az IPS tagjai nem rendelkeznek feltétlen joggal ahhoz, hogy az ilyen IPS‑től feltétel nélküli támogatást kapjanak, ezenfelül a nagy és összetett mérleggel rendelkező intézmény fizetésképtelensége teljes mértékben kimerítheti az ilyen IPS pénzeszközeit, végül pedig a „kereskedési tevékenység, mérlegen kívüli kitettségek, derivatívák, összetettség és szanálhatóság” kockázati mutató lehetővé teszi annak értékelését, hogy valamely intézmény nagy és összetett mérleggel rendelkezik‑e. Ami az 575/2013 rendeletet illeti, annak 113. cikkének (7) bekezdése az IPS‑ek engedélyezésének feltételeit, nem pedig az előzetes hozzájárulások kiszámítását határozza meg, és nem tiltja az ugyanazon IPS‑ben tagsággal rendelkező intézmények közötti különbségtételt az előzetes hozzájárulások kiszámítása céljából. Ezenkívül ez a rendelkezés nem terjed odáig, hogy megkövetelje, hogy az IPS elegendő forrással rendelkezzen valamennyi tagja szanálásának elkerüléséhez, beleértve valamennyi nagyméretű intézményt is.
Harmadszor a Törvényszék elutasítja az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogellenességi kifogást. Emlékeztet arra, hogy az előzetes hozzájárulások sajátos jellege annak biztosításából áll, hogy a pénzügyi ágazat megfelelő pénzügyi forrásokat biztosítson az ESZM számára ahhoz, hogy elláthassa feladatait, miközben ösztönzi az érintett intézményeket arra, hogy kevésbé kockázatos működési módokat fogadjanak el. Következésképpen nincsen minden, az adott IPS‑hez tartozó intézmény szükségszerűen és pusztán ezen tény miatt hasonló helyzetben. Mindenekelőtt ugyanis egy IPS tagjai nem rendelkeznek feltétlen joggal arra, hogy az IPS részéről olyan támogatásban részesüljenek, amely valamennyi kötelezettségvállalásukat lefedné. Továbbá egy nagy és összetett mérleggel rendelkező intézmény fizetésképtelensége teljes mértékben kimerítheti az IPS pénzeszközeit, ellentétben a kisebb és egyszerűbb mérlegekkel rendelkező intézmények fizetésképtelenségével. Végül a „kereskedési tevékenység, mérlegen kívüli kitettségek, derivatívák, összetettség és szanálhatóság” kockázati mutató objektív kritérium annak értékeléséhez, hogy az ilyen kockázat tekintetében mely intézmények vannak összehasonlítható helyzetben.
Negyedszer a Törvényszék elutasítja a több magasabb szintű norma megsértésére alapított jogellenességi kifogást. E tekintetben rámutat arra, hogy mivel figyelembe kell venni az ESZM célkitűzéseit, és különösen azt, amely arra irányul, hogy az intézményeket kevésbé kockázatos működési módok elfogadására ösztönözze, a binning módszer, amely abból áll, hogy ugyanazon binbe (kosárba) sorolnak intézményeket, amelyeket azonos kockázati mutató tekintetében egymástól jelentősen eltérő értékek jellemeznek, nem sérti az arányosság elvét, mivel ezek az intézmények eltérő jellemzőkkel rendelkeznek az e mutató által mért kockázati szintet illetően. Jóllehet e létesítményeket egyenlő bánásmódban részesítik, ez az eljárás kellően indokolt, mivel egyrészt kapcsolatban áll azon megengedhető és jogszerűen elérni kívánt céllal, hogy az illetékes hatóságok által könnyen alkalmazható és könnyen ellenőrizhető általános szabályok kerüljenek megállapításra, másrészt pedig a Bizottságot megillető széles mérlegelési mozgástérre tekintettel a szóban forgó binning módszer lehetővé teszi a kitűzött cél elérését, nem lépi túl az annak megvalósításához szükséges mértéket, és nem tekinthető aránytalanul hátrányosnak.
Ötödször, a Törvényszék elutasítja a „kockázatalapú hozzájárulás‑számítás követelményének” megsértésére alapított jogellenességi kifogást, amely szerint a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 20. cikkének (1) bekezdése nyilvánvaló értékelési hibát tartalmaz, amennyiben e rendelkezés megakadályozza az ESZT‑t abban, hogy az alapvető éves hozzájárulásokat megfelelő módon az intézmények tényleges kockázati profiljához igazítsa. E cikk értelmében, amely az „Átmeneti intézkedések” címet viseli, a kockázati mutató nem alkalmazandó mindaddig, amíg az e felhatalmazáson alapuló rendelet II. mellékletében említett specifikus kockázati mutató alapján előírt információk nem képezik részét a rendelet 14. cikkében említett felügyeleti jelentéstételi követelményeknek. A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendeletet a 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdése alapján fogadták el, amely arra kötelezi a Bizottságot, hogy az e rendelkezés a)–h) pontjában felsorolt valamennyi elemet figyelembe vegye a „hozzájárulásnak az intézmények kockázati profiljával arányos […] kiigazítása” fogalmának pontosítása érdekében.
Mindazonáltal, tekintettel arra a széles mérlegelési mozgástérre, amellyel a Bizottság e rendelkezés végrehajtása tekintetében rendelkezik, ez magában foglalhatja átmeneti időszakok előírásának szükségességét. Márpedig a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 20. cikkének (1) bekezdése bevezet egy ilyen időszakot, amennyiben átmeneti jelleggel felhatalmazza az ESZT‑t arra, hogy ne alkalmazzon ezen elemek közül néhányat, amelyek az e felhatalmazáson alapuló rendeletben előírt kockázati mutatókban tükröződnek.
Ezenkívül az e rendelkezésben előírt átmeneti időszak igazolása szorosan kapcsolódik a prudenciális követelmények és a kapcsolódó adatszolgáltatási követelmények bevezetési folyamatának fokozatos jellegéhez. Ebben az összefüggésben a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 20. cikkének (1) bekezdése annak elkerülésére irányul, hogy az intézményekre adott esetben aránytalan vagy hátrányosan megkülönböztető terheket rójanak az előzetes hozzájárulások kiszámítása során, éppen a prudenciális követelmények és az azokhoz kapcsolódó adatszolgáltatási követelmények fokozatos bevezetése miatt.
Végül, bár ez a kivétel olyan helyzethez vezethet, amelyben bizonyos kockázati mutatókat a teljes kezdeti időszakban nem alkalmaznak, e következmény egyrészt a prudenciális követelmények végrehajtása fokozatos jellegének eredménye, másrészt pedig az említett kockázati mutatók célja az, hogy azokat a kezdeti időszakon túlmenően is alkalmazzák.
Második lépésben a Törvényszék megvizsgálja a megtámadott határozat jogszerűségére vonatkozó jogalapokat, és helyt ad az éves célszint meghatározásával kapcsolatos indokolási hibákra alapított jogalapnak.
Ez utóbbi imperatív jogalapot illetően a Törvényszék mindenekelőtt emlékeztet arra, hogy az alkalmazandó jogszabályoknak megfelelően az ESZA rendelkezésére álló pénzügyi eszközöknek a kezdeti időszak végén el kell érniük a végső célszintet, amely az ESZM‑ben részt vevő valamennyi tagállamban engedélyezett valamennyi intézmény biztosított betétei összegének legalább 1%‑át teszi ki. Ezenfelül a kezdeti időszakban az előzetes hozzájárulásokat a lehető legegyenletesebben kell elosztani időben a végső célszint eléréséig. Egyébiránt a valamennyi, az ESZM‑ben részt vevő tagállam területén engedélyezett intézmények összessége által fizetendő hozzájárulás nem haladhatja meg a végső célszint 12,5%‑át. Ráadásul, ami az előzetes hozzájárulások kiszámításának módját illeti, az ESZT azok összegét az éves célszint alapján, a végső célszint figyelembevételével, valamint az ESZM‑ben részt vevő tagállamok területén engedélyezett valamennyi intézmény esetében az előző évi biztosított betétek negyedévente számított átlagos összege alapján határozza meg. Végül az ESZT az egyes intézményekre vonatkozó előzetes hozzájárulást a végső célszint alapján és a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendeletben rögzített módszertan szerint meghatározandó éves célszint alapján számítja ki.
A jelen ügyben, amint az a megtámadott határozatból kitűnik, az ESZT a 2021. évi hozzájárulási időszakra az éves célszint összegét 11287677212,56 euróban állapította meg. Az említett határozatban lényegében kifejtette, hogy az éves célszintet a biztosított betétek előző években való alakulására, a gazdasági helyzet valamennyi releváns változására, valamint az üzleti ciklus fázisával kapcsolatos mutatókra és a prociklikus hozzájárulásoknak az intézmények pénzügyi helyzetére gyakorolt hatásaira vonatkozó elemzés alapján kell meghatározni. Az ESZT helyénvalónak tartotta, hogy ezen elemzés és az ESZA rendelkezésére álló pénzügyi eszközök alapján együtthatót állapítson meg, és ezt az együtthatót a 2020‑ban biztosított betétek átlagos összegének egynyolcadára alkalmazta az éves célszint megállapítása érdekében. Ezt követően ismertette az együttható meghatározásakor követett megközelítést. E megfontolások alapján az ESZT az együttható értékét 1,35%‑ban állapította meg. Ezt követően kiszámította az éves célszint összegét, a 2020‑ban biztosított betétek átlagos összegét megszorozva ezzel az együtthatóval, és e számítás eredményét elosztotta nyolccal.
E tekintetben, amennyiben az ESZT a megtámadott határozat útján köteles magyarázattal szolgálni az intézmények számára az éves célszint meghatározásának módszerére vonatkozóan, e magyarázatoknak összhangban kell lenniük az ESZT által a bírósági eljárás során nyújtott, a ténylegesen alkalmazott módszerre vonatkozó magyarázatokkal. Márpedig a jelen ügyben nem ez a helyzet.
A tárgyaláson ugyanis az ESZT jelezte, hogy a 2021. évi hozzájárulási időszak éves célszintjét egy négylépcsős módszer alkalmazásával határozta meg, amelyből az utolsó kettő abban állt, hogy a végső célszintből levonta az ESZA‑n belül rendelkezésre álló pénzügyi eszközöket annak érdekében, hogy kiszámítsa azt az összeget, amelyet a kezdeti időszak végéig még kapnia kellett, és ez utóbbi összeget elosztotta hárommal.
Márpedig a Törvényszék megjegyzi, hogy e számítás utolsó két szakasza nem jut kifejezésre a megtámadott határozatban bemutatott matematikai képletben, amely az éves célszint összege meghatározásának alapját képezi.
Kétségtelen, hogy a felperesnek tudomása volt az ESZT által a megtámadott határozat elfogadását követően, de a jelen kereset benyújtása előtt közzétett leíró jegyzékről, amely tartalmazta a végső célszint becsült összegét. Mindazonáltal, még ha feltételezzük is, hogy a felperes ismerte az ESZA‑ban rendelkezésre álló pénzügyi eszközök összegét is, e körülmények önmagukban nem tették lehetővé számára annak megértését, hogy az utóbbi két szakaszt ténylegesen alkalmazta az ESZT, azzal a pontosítással, hogy a megtámadott határozatban előírt matematikai képlet azokat még csak nem is említette.
Hasonló következetlenségek érintik az 1,35%‑os együttható meghatározásának módját is, pedig az elsődleges szerepet játszik e matematikai képletben. Ugyanis, amint azt az ESZT a tárgyaláson elismerte, ezt az együtthatót oly módon határozták meg, hogy az igazolni tudja az éves célszint összege kiszámításának eredményét, vagyis azt követően, hogy az ESZT ezt az összeget a ténylegesen alkalmazott módszer négy lépése alapján számította ki. Márpedig ez a művelet a megtámadott határozatból egyáltalán nem tűnik ki.
Ezenkívül az a tartomány, amelyen belül a leíró jegyzék szerint a végső célszint becsült összege elhelyezkedett, inkoherensnek bizonyul a biztosított betétek növekedési arányának 4% és 7% közötti, a megtámadott határozatban szereplő tartományával. E körülmények között a felperes nem volt képes meghatározni, hogy az ESZT milyen módon használta az e betétek változásának rátájára vonatkozó tartományt a becsült végső célszint kiszámításához.
A Törvényszék megállapítja, hogy ami az éves célszint meghatározását illeti, az ESZT által ténylegesen alkalmazott, a tárgyaláson kifejtett módszer nem felel meg a megtámadott határozatban leírt módszernek, így azokat a valós indokokat, amelyekre tekintettel e célszintet meghatározták, a megtámadott határozat alapján sem az intézmények, sem a Törvényszék nem tudta azonosítani. A megtámadott határozat indokolása tehát az éves célszint meghatározását illetően hiányos.
A Törvényszék, miután elutasította a többi érdemi jogalapot, amelyeket a gondos igazságszolgáltatás érdekében vizsgált meg, arra a következtetésre jutott, hogy a megtámadott határozat indokolásának hiánya önmagában megalapozza a határozat felperest érintő részében történő megsemmisítését.
Ennek megfelelően az ügy körülményeire tekintettel úgy határoz, hogy a megtámadott határozat joghatásait a felperest érintő részében mindaddig fenn kell tartani, amíg az ESZT új, a felperes ESZA‑hoz való 2021. évi előzetes hozzájárulásának a megállapításáról szóló határozata a jelen ítélet kihirdetésétől számított hat hónapot meg nem haladó észszerű határidőn belül hatályba nem lép.
(
1
)	A hitelintézeteknek és bizonyos befektetési vállalkozásoknak az Egységes Szanálási Mechanizmus keretében történő szanálására vonatkozó egységes szabályok és egységes eljárás kialakításáról, valamint az Egységes Szanálási Alap létrehozásáról és az 1093/2010/EU rendelet módosításáról szóló, 2014. július 15‑i 806/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2014. L 225., 1. o.; helyesbítés: HL 2014. L 372., 9. o.) 70. cikke (2) bekezdésének megfelelően.
(
2
)	Az Egységes Szanálási Testület 2021. április 14‑i SRB/ES/2021/22 határozata az Egységes Szanálási Alapba fizetendő 2021. évi előzetes hozzájárulások kiszámításáról.
(
3
)	A 2014/59/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvnek a szanálásfinanszírozási rendszerhez való előzetes hozzájárulás tekintetében történő kiegészítéséről szóló, 2014. október 21‑i (EU) 2015/63 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (HL 2015. L 11., 44. o.; helyesbítés: HL 2017. L 156., 38. o.).
(
4
)	A 2015/63 rendelet 7. cikke (4) bekezdésének megfelelően.
(
5
)	A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 6. cikke (5)–(7) bekezdésének megfelelően.
(
6
)	A 806/2014 rendelet 69. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében.
(
7
)	A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 9. cikke (3) bekezdésének megfelelően.
(
8
)	A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 6. cikkének (5)–(7) bekezdése és 7. cikkének (4) bekezdése értelmében.
(
9
)	A hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról és a 82/891/EGK tanácsi irányelv, a 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/EU, 2012/30/EU és 2013/36/EU irányelv, valamint az 1093/2010/EU és a 648/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2014. május 15‑i 2014/59/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 173., 190. o.; helyesbítés: HL 2019. L 165., 129. o.) 103. cikke (7) bekezdésének h) pontja.
(
10
)	A hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2013. június 26‑i 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 176., 1. o.) 113. cikkének (7) bekezdése.