62017CC0389
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MELCHIORA WATHELETA
přednesené dne 4. října 2018 (
1
)
Věc C‑389/17
„Paysera LT“ UAB, dříve „EVP International“ UAB
za účasti
Lietuvos bankas
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy)]
„Řízení o předběžné otázce – Instituce elektronických peněz – Směrnice 2009/110/ES – Pravidla v oblasti kapitálu – Požadavky na kapitál pro výkon činností spojených s vydáváním elektronických peněz – Pojem ‚činnost spojená s vydáváním elektronických peněz‘ – Vydávání elektronických peněz ve prospěch prodávajícího ve výši odpovídající jmenovité hodnotě obdržených peněžních prostředků“
1.
Jsou elektronické peníze falešnými penězi nebo dokonce penězi bez jakékoliv hodnoty, tzv. monnaie de singe nebo Monopoly money (
2
)?
2.
Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, podaná Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy), se týká výkladu čl. 5 odst. 2 a čl. 6 odst. 1 písm. a) směrnice 2009/110/ES (
3
). Byla podána v rámci sporu mezi společností „Paysera LT“ UAB, dříve „EVP International“ UAB (dále jen „Paysera“) a Lietuvos bankas [Litevskou (centrální) bankou], který se týká metod výpočtu kapitálu, jež se mají uplatnit na některé platební transakce, a kvalifikace některých transakcí jako platebních služeb „spojených s vydáváním elektronických peněz“.
I. Právní rámec
A.
Směrnice 2009/110/ES
3.
Bod 11 odůvodnění směrnice 2009/110 zní:
„Je třeba stanovit požadavky na počáteční kapitál a následný kapitál, aby byla zajištěna odpovídající úroveň ochrany spotřebitelů i řádná a obezřetná činnost institucí elektronických peněz. Vzhledem ke specifičnosti elektronických peněz by měla být stanovena doplňková metoda výpočtu následného kapitálu. Mělo by být plně ponecháno na uvážení orgánu dohledu, aby zajistil, že stejná rizika jsou u všech poskytovatelů platebních služeb posuzována stejným způsobem a že metoda výpočtu zohledňuje specifické obchodní postavení daných institucí elektronických peněz. Kromě toho je třeba stanovit, aby byly instituce elektronických peněz povinny držet peněžní prostředky držitelů elektronických peněz odděleně od peněžních prostředků instituce elektronických peněz určených na jiné obchodní činnosti. Instituce elektronických peněz by měly rovněž podléhat účinným pravidlům proti praní peněz a financování terorismu.“
4.
Podle čl. 2 bodu 2 směrnice 2009/110, nadepsaného „Definice“, se „elektronickými penězi“ rozumí „elektronicky, a to i magneticky, uchovávaná peněžní hodnota vyjádřená pohledávkou za vydavatelem, vydaná proti přijetí peněžních prostředků za účelem provádění platebních transakcí vymezených v čl. 4 bodě 5 směrnice 2007/64/ES a přijímaná jinou fyzickou či právnickou osobou, než je vydavatel elektronických peněz“.
5.
Článek 5 odst. 2 a 3 směrnice 2009/110, nadepsaný „Kapitál“, stanoví:
„2.   Ve vztahu k činnostem uvedeným v čl. 6 odst. 1 písm. a), které nejsou spojeny s vydáváním elektronických peněz, se požadavky na kapitál instituce elektronických peněz vypočítají jednou ze tří metod (A, B nebo C) stanovených v čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice 2007/64/ES. Vhodnou metodu určí příslušné orgány v souladu s vnitrostátními právními předpisy.
Ve vztahu k činnosti vydávání elektronických peněz se požadavky na kapitál instituce elektronických peněz vypočítají metodou D stanovenou v odstavci 3.
Instituce elektronických peněz musí mít vždy kapitál, který je nejméně roven součtu požadavků stanovených v prvním a druhém pododstavci.
3.   Metoda D: Kapitál instituce elektronických peněz pro vydávání elektronických peněz činí nejméně 2 % průměru elektronických peněz v oběhu.“
6.
Článek 6 směrnice 2009/110, nadepsaný „Činnosti“, v odst. 1 písm. a) stanoví:
„1.   Instituce elektronických peněz jsou vedle vydávání elektronických peněz oprávněny vykonávat i kteroukoli z těchto činností:
a)
poskytování platebních služeb uvedených v příloze směrnice 2007/64/ES“
7.
Článek 11 směrnice 2009/110, nadepsaný „Vydávání a zpětná výměna“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby vydavatelé elektronických peněz vydávali elektronické peníze proti přijetí peněžních prostředků ve jmenovité hodnotě odpovídající výši přijatých peněžních prostředků.
2.   Členské státy zajistí, aby vydavatelé elektronických peněz na žádost držitele elektronických peněz provedli kdykoli zpětnou výměnu peněžní hodnoty držených elektronických peněz ve výši odpovídající jejich jmenovité hodnotě.“
B.
Směrnice 2007/64/ES
8.
Článek 4 body 3 a 5 směrnice 2007/64/ES (
4
), nadepsaný „Definice“ vymezuje pojmy „platební služby“ a „platební transakce“ tak, že se rozumí:
„3)
‚platební službou‘ jakákoliv z podnikatelských činností uvedených v příloze
[…]
5)
‚platební transakcí‘ úkon uložení, převodu nebo výběru peněžních prostředků, ať už z podnětu plátce, nebo příjemce, bez ohledu na jakékoli související povinnosti mezi plátcem a příjemcem;“
9.
Článek 8 směrnice 2007/64, nadepsaný „Výpočet výše kapitálu“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Bez ohledu na požadavky na počáteční kapitál uvedené v článku 6 členské státy vyžadují, aby platební instituce měly vždy kapitál, jehož výše se vypočítá v souladu s jednou z níže uvedených tří metod, kterou určí příslušné orgány v souladu s vnitrostátními právními předpisy:
Metoda A
Kapitál platební instituce musí dosahovat výše odpovídající nejméně 10 % fixních režijních nákladů této platební instituce za předcházející rok. Příslušné orgány mohou tento požadavek upravit v případě, že v obchodech platební instituce došlo od předchozího roku k podstatné změně. V případě platební instituce, která ke dni výpočtu podniká méně než jeden rok, musí kapitál dosahovat výše odpovídající nejméně 10 % odpovídajících fixních režijních nákladů předpokládaných v obchodním plánu tohoto podniku, pokud příslušné orgány nevyžadují úpravu tohoto plánu.
Metoda B
Kapitál platební instituce musí dosahovat výše odpovídající nejméně součtu níže uvedených prvků vynásobenému faktorem navýšení k podle odstavce 2, kde objem plateb (OP) představuje jednu dvanáctinu celkové částky platebních transakcí provedených platební institucí v předcházejícím roce:
a)
4,0 % z části OP do výše 5 milionů EUR
plus
b)
2,5 % z části OP převyšující 5 milionů EUR a nepřesahující 10 milionů EUR
plus
c)
1 % z části OP převyšující 10 milionů EUR a nepřesahující 100 milionů EUR
plus
d)
0,5 % z části OP převyšující 100 milionů EUR a nepřesahující 250 milionů EUR
plus
e)
0,25 % z části OP převyšující 250 milionů EUR.
Metoda C
Kapitál platební instituce musí dosahovat výše odpovídající nejméně příslušnému ukazateli vymezenému v písmenu a), vynásobenému koeficientem násobení podle písmene b) a znovu vynásobenému faktorem navýšení k podle odstavce 2:
a)
Příslušný ukazatel je součet těchto položek:
–
úrokové výnosy,
–
úrokové náklady,
–
výnosy z poplatků a provizí a
–
ostatní provozní výnosy.
Každá položka je do součtu zahrnuta s příslušným kladným nebo záporným znaménkem. Mimořádné a nepravidelné výnosy nesmějí být ve výpočtu příslušného ukazatele použity. Výdaje na outsourcing služeb poskytovaných třetími stranami mohou příslušný ukazatel snížit, pokud dané výdaje vznikly u podniku, který podléhá dohledu podle této směrnice. Příslušný ukazatel se vypočítá na základě dvanácti měsíčních sledování ke konci předchozího účetního období. Příslušný ukazatel se vypočte za předchozí účetní období. Nicméně kapitál vypočtený podle metody C nesmí klesnout pod 80 % průměrné hodnoty příslušného ukazatele za předchozí tři účetní období. Nejsou-li k dispozici auditované údaje, lze použít neauditované odhady.
b)
Koeficient násobení činí:
i)
10 % z části příslušného ukazatele do výše 2,5 milionů EUR,
ii)
8 % z části příslušného ukazatele v rozpětí od 2,5 milionů EUR do 5 milionů EUR,
iii)
6 % z části příslušného ukazatele v rozpětí od 5 milionů EUR do 25 milionů EUR,
iv)
3 % z části příslušného ukazatele v rozpětí od 25 milionů EUR do 50 milionů EUR,
v)
1,5 % z části příslušného ukazatele nad 50 milionů EUR.
2.   Faktor navýšení k, který se používá v metodách B a C, činí:
a)
0,5, poskytuje-li platební instituce pouze platební službu uvedenou v bodě 6 přílohy;
b)
0,8, poskytuje-li platební instituce platební službu uvedenou v bodě 7 přílohy;
c)
1, poskytuje-li platební instituce některou z platebních služeb uvedených v bodech 1 až 5 přílohy.“
10.
Příloha směrnice 2007/64, nadepsaná „Platební služby (čl. 4 bod 3)“, obsahuje seznam činností, které se za ně považují:
„1.   Služby umožňující vložení hotovosti na platební účet, jakož i veškeré operace nutné pro vedení platebního účtu.
2.   Služby umožňující výběry hotovosti z platebního účtu, jakož i veškeré operace nutné pro vedení platebního účtu.
3.   Provádění platebních transakcí, včetně převodu peněžních prostředků, na platebním účtu vedeném u poskytovatele platebních služeb uživatele nebo u jiného poskytovatele platebních služeb:
–
provádění inkasa, včetně jednorázového inkasa,
–
provádění platebních transakcí prostřednictvím platební karty nebo podobného prostředku,
–
uskutečňování převodů, včetně trvalých příkazů.
4.   Provádění platebních transakcí, u nichž se peněžní prostředky čerpají z úvěru pro uživatele platebních služeb:
–
provádění inkasa, včetně jednorázového inkasa,
–
provádění platebních transakcí prostřednictvím platební karty nebo podobného prostředku,
–
uskutečňování převodů, včetně trvalých příkazů.
5.   Vydávání nebo pořizování platebních prostředků.
6.   Poukazování peněz.
7.   Provádění platebních transakcí, kdy je souhlas plátce s provedením platební transakce dáván pomocí jakéhokoliv telekomunikačního, digitálního nebo informačně technologického zařízení a platba je provedena ve prospěch provozovatele dané telekomunikační nebo informačně technologické soustavy nebo sítě, který jedná výlučně jako zprostředkovatel mezi uživatelem platebních služeb a dodavatelem zboží nebo služeb.“
II. Spor v původním řízení a předběžná otázka
11.
Paysera je litevská společnost, která je držitelkou licencí instituce elektronických peněz a platební instituce udělených Litevskou bankou, které jí opravňují vydávat elektronické peníze a poskytovat služby spojené s vydáváním těchto peněz, jakož i jiné platební služby.
12.
Po kontrole činnosti žalobkyně v původním řízení, provedené sekcí dohledu Litevské banky, bylo v napadeném rozhodnutí konstatováno, že žalobkyně nedodržela požadované metody výpočtu kapitálu, jelikož Litevská banka měla za to, že dotčené služby nejsou spojené s vydáváním elektronických peněz.
13.
Služby spojené s vydáváním elektronických peněz totiž podléhají povinnosti zachovávat kapitál vypočtený podle metody D, definované v čl. 5 odst. 3 směrnice 2009/110, která vyžaduje pro tyto instituce nižší následný kapitál, než kdyby tyto instituce poskytovaly platební služby nespojené s vydáváním elektronických peněz, pro něž se kapitálové potřeby vypočítají podle metod A, B a C, definovaných v čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice 2007/64.
14.
Sekce dohledu především odmítla uznat za platební služby spojené s vydáváním elektronických peněz následující činnosti prováděné žalobkyní:
–
platby (převody) uskutečněné držitelem elektronických peněz z účtu elektronických peněz vedeného v jeho instituci elektronických peněz na účty třetích osob založené u úvěrových institucí (dále jen „služba I“) a;
–
příjem plateb za zboží a/nebo služby dodané nebo poskytnuté klienty (obchodníky) instituce elektronických peněz, kteří jsou majiteli účtů elektronických peněz, od osob nabývajících toto zboží nebo služby, které se neúčastní systému elektronických peněz (dále jen „služba II“).
15.
Předkládající soud si proto klade otázku, zda tyto dvě služby mají být kvalifikovány jako služby spojené či nespojené s vydáváním elektronických peněz.
16.
Za těchto podmínek se Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Má být čl. 5 odst. 2 ve spojení s čl. 6 odst. 1 písm. a) [směrnice 2009/110] vykládán v tom smyslu, že za okolností projednávané věci jsou považovány za platební služby spojené (či nespojené) s vydáváním elektronických peněz:
a)
platební transakce, kdy na žádost (pokyn) držitele elektronických peněz adresovanou instituci elektronických peněz (vydavateli) jsou elektronické peníze (zpětně vyměnitelné peněžní prostředky) převedeny ve výši odpovídající jejich jmenovité hodnotě na bankovní účet třetí osoby; a
b)
platební transakce, kdy kupující (plátce) zboží a/nebo služeb na pokyn prodávajícího převede (zaplatí) peněžní prostředky za zboží a/nebo služby na instituci elektronických peněz (vydavatele elektronických peněz), která po obdržení těchto peněžních prostředků vydá elektronické peníze ve prospěch prodávajícího (držitele elektronických peněz), a to ve výši odpovídající jmenovité hodnotě obdržených prostředků?“
III. Řízení před Soudním dvorem
17.
Žádná z účastnic původního řízení nepovažovala za nutné předložit v tomto řízení vyjádření. Písemné vyjádření předložily litevská vláda, polská vláda a Evropská komise. Jednání konaného dne 27. června 2018 se zúčastnily litevská vláda a Komise.
IV. Analýza
A.
Shrnutí vyjádření účastníků řízení
18.
Zaprvé má litevská vláda na rozdíl od předkládajícího soudu za to, že pojem „vydávání elektronických peněz“ nemůže zahrnovat skutečné vydávání a zpětnou výměnu elektronických peněz.
19.
Činnost spočívající ve vydávání elektronických peněz by měla být považována pouze za výměnu nominálního útvaru peněžní hodnoty prostřednictvím převodu této hodnoty na elektronický nosič, tak aby osoby, tím že přijmou elektronické peníze vydané institucí elektronických peněz jako způsob úhrady, mezi sebou mohly provádět platební transakce s použitím této hodnoty. Navíc, jakmile držitel elektronických peněz provede zpětnou výměnu elektronických peněz, které vlastní, ve výši odpovídající peněžní jmenovité hodnotě, nemůže dále provádět platební transakce v elektronických penězích s touto peněžní hodnotou.
20.
Zadruhé, co se týče pojmu „platební služby spojené s vydáváním elektronických peněz“, litevská vláda tvrdí, že použití různých metod výpočtu kapitálu má za následek, že potřeba následného kapitálu institucí elektronických peněz poskytujících platební služby nespojené s vydáváním elektronických peněz je větší než u institucí elektronických peněz, které neposkytují platební služby nespojené s vydáváním takových peněz.
21.
Hlavním kritériem pro posouzení, zda zvláštní platební služby mají být posouzeny jako spojené nebo nespojené s vydáváním elektronických peněz, je rozsah potenciálního rizika v každém konkrétním případě. To údajně potvrzuje i návrh Komise ze dne 9. října 2008 (
5
), obsahující zejména změnu požadavků v oblasti následného kapitálu v návrhu nové směrnice, s novými metodami výpočtu, jež jsou založeny na povaze institucí elektronických peněz a o povaze rizika.
22.
Zvýšené požadavky v oblasti výpočtu kapitálu jsou tak kladeny na instituce poskytující platební služby nespojené s vydáváním elektronických peněz, neboť tyto přinášejí širší spektrum platebních služeb.
23.
Litevská vláda zaprvé připomíná, že právě přijetí směrnice 2009/110 umožnilo institucím elektronického obchodu rozvinout jejich činnost a poskytovat, vedle služeb úzce spojených s vydáváním elektronických peněz, i platební služby vyjmenované v příloze směrnice 2007/64, především poskytování některých úvěrů.
24.
Zadruhé, pokud jsou poskytovány platební služby nespojené s vydáváním elektronických peněz, případné riziko se vztahuje nejen na držitele elektronických peněz, ale též třetí osoby nezúčastněné na systému, (přičemž okruh těchto třetích osob může být velmi široký a neurčitý), které neuzavřely žádnou smlouvu s institucí elektronických peněz, přičemž ochrana jejich zájmů je v důsledku toho omezenější.
25.
Z pohledu litevské vlády by měly být splněny dvě kumulativní podmínky pro to, aby byla služba považována za spojenou s vydáváním elektronických peněz: i) elektronické peníze musí být vydány v okamžiku poskytnutí služby a ii) služba musí být provedena mezi účastníky systému elektronických peněz.
26.
Ke vztahu mezi službou I a vydáváním elektronických peněz litevská vláda uvádí, že nepochybuje o tom, že před započetím provádění služby I musí být elektronické peníze již vydány, a má za to, že služba I odpovídá převodu, tak je upraven v bodě 3 třetí odrážce přílohy směrnice 2007/64.
27.
Pro uskutečňování převodů na bankovní účty přijímají klienti úvěrových institucí nikoli elektronické peníze, ale peněžní prostředky obdržené poté, co byly elektronické peníze přepočteny ve výši odpovídající jejich peněžní jmenovité hodnotě. Služba I je tedy transakcí, kterou instituce elektronických peněz (vydavatel) převádí, na žádost držitele elektronických peněz, elektronické peníze poté, co je přepočetl na jejich peněžní jmenovitou hodnotu, na účet třetí osoby u úvěrové instituce.
28.
Platební transakce je tak uskutečněna mezi držitelem elektronických peněz a třetí osobou. Jedná se tedy o „odchozí“ platbu. Taková platba by mohla být považována za platbu spojenou s vydáváním elektronických peněz pouze tehdy, pokud by byla uskutečněna mezi dvěma účastníky systému elektronických peněz.
29.
Litevská vláda též zdůrazňuje, že služba I není spojena se zpětnou výměnou elektronických peněz nebo považována za totožnou s touto výměnou. Podle čl. 11 odst. 2 směrnice 2009/110 je totiž zpětnou výměnou elektronických peněz podle této vlády pouze vrácení peněžních zdrojů, ve výši odpovídající jejich jmenovité hodnotě, držiteli elektronických peněz.
30.
Tato definice je ostatně v souladu s cíli směrnice 2009/110, vyjádřenými v její preambuli, a to chránit a posílit důvěru držitelů elektronických peněz, kteří je budou moci kdykoli získat zpět ve výši odpovídající jejich jmenovité hodnotě.
31.
V případě služby I nejsou elektronické peníze držiteli elektronických peněz vyměněny zpět ve výši odpovídající jejich jmenovité hodnotě. Cílem držitele elektronických peněz je uskutečňovat platby a úhrady za zboží a služby. Způsob a forma zpětné výměny peněz mají ostatně rozhodující význam pro určení, zda má být konkrétní služba považována za zpětnou výměnu elektronických peněz, nebo za platební službu nespojenou s vydáváním elektronických peněz.
32.
Ke vztahu mezi službou II a vydáváním elektronických peněz litevská vláda připomíná, že je poskytována následujícím způsobem: 1) na pokyn prodávajícího kupující převede peněžní prostředky za nabyté zboží nebo služby na bankovní účet žadatele, a 2) jakmile instituce elektronických peněz peněžní prostředky obdrží, neprodleně vydá elektronické peníze, které připíše na účet elektronických peněz obchodníka.
33.
Zaprvé je tedy nesporné, že během služby II jsou peněžní prostředky obdržené od osoby udělující pokyn přepočteny na elektronické peníze a připsány na účet držitele elektronických peněz. Avšak samotná platba je nejprve uskutečněna ve jmenovité hodnotě, a nikoli v elektronických penězích. Platební transakce je považována za dokončenou v okamžiku, kdy instituce elektronických peněz obdrží peněžní prostředky na svůj účet u úvěrové instituce. Elektronické peníze jsou tak vydány až ve druhém kroku. Toto následné vydání elektronických peněz je pouze výsledkem skutečnosti, že příslušná smlouva je uzavřena mezi dodavatelem zboží a/nebo poskytovatelem služeb na straně jedné a institucí elektronických peněz na straně druhé. Služba II neodpovídá ani druhému kritériu uplatněnému litevskou vládou, neboť je uskutečňována mezi třetí osobou a držitelem elektronických peněz.
34.
Zadruhé se v projednávaném případě jedná o „vstupní“ platbu do systému elektronických peněz, a nikoliv o platbu „uskutečněnou“ uvnitř tohoto systému mezi jeho účastníky.
35.
Z toho důvodu nelze ani službu II považovat za službu spojenou s vydáváním elektronických peněz.
36.
Polská vláda má předně za to, že výraz „platební služby, které nejsou spojeny s vydáváním elektronických peněz“ musí být chápán tak, že odkazuje na platební služby vyjmenované ve směrnici 2007/64 a poskytované danou institucí bez vydávání elektronických peněz za účelem provedení těchto platebních služeb. A contrario platební služby spojené s vydáváním elektronických peněz jsou platebními službami uskutečňovanými s vydáváním elektronických peněz danou institucí elektronických peněz.
37.
Proto je instituce elektronických peněz, která vykonává činnost spočívající ve vydávání elektronických peněz a poskytování platebních služeb spojených s tímto vydáváním, povinna zachovávat kapitál alespoň na úrovni vypočtené podle metody D stanovené směrnicí 2009/110.
38.
Pokud však tato instituce poskytuje také jiné platební služby, zejména co se týče plateb ve skripturní měně, minimální vyžadované úrovně kapitálu by měly být tedy vypočteny v souladu s metodami A, B nebo C definovanými v čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice 2007/64.
39.
Tento výklad je údajně podpořen čl. 2 odst. 2 směrnice 2009/110, který definuje elektronické peníze.
40.
Zaprvé elektronické peníze nelze přirovnávat ke skripturní měně a nelze je s ní ztotožňovat. Posledně uvedená měna totiž představuje účetní záznam v účetních knihách platební instituce nebo banky na bankovním účtu klienta, zachycující existenci povinnosti platební instituce zaplatit (zpětně vyměnit) určitou peněžní částku. Úhrada uskutečněná ve skripturní měně, tedy prostřednictvím platebních institucí nebo bank, nepředstavuje de jure poskytnutí peněžní služby pojímané jako převod kontroly nad hotovostí, ale pouze postoupení pohledávky týkající se platby určité částky v hotovosti a úhrady s ní spojené, a zároveň změnu dlužníka, pokud plátce a příjemce platby uskutečňují transakce s jinými platebními institucemi nebo bankami.
41.
Zadruhé, elektronické peníze nejsou, na rozdíl od skripturní měny, účetním záznamem vyjadřujícím povinnost zaplatit hotovost, ale peněžní hodnotou vydanou a uloženou v elektronické formě, včetně formy magnetické, spojenou s povinností systematického zpětného odkupu vydavatelem od jejího držitele. Ten tedy spočívá v převedení kontroly nad peněžními hodnotami mezi plátcem a příjemcem platby.
42.
Elektronické peníze se tedy podobají hotovosti, která funguje taktéž na principu převodu kontroly. Rozdíl spočívá v nehmotné povaze této měny a v neexistenci obecné povinnosti ji přijímat.
43.
Peněžní hodnota je vydávána oproti hotovosti nebo skripturní měně a nese s sebou povinnost zpětného odkupu peněžní hodnoty. Ke zpětnému odkupu dochází platbou, v hotovosti nebo ve skripturní měně odpovídající hodnotě elektronických peněz vydaných za zpětnou výměnu vydané peněžní hodnoty. Po vydání elektronických peněz vydavatel (instituce elektronických peněz) přistupuje k jakémusi prodeji peněžní hodnoty, to znamená, že ji dává k dispozici kupujícímu výměnou za zaplacení určité peněžní částky, a současně se zavazuje koupit tyto peněžní hodnoty od každého jejich držitele.
44.
Elektronické peníze jsou tedy vydávány za účelem uskutečňování platebních transakcí. Za elektronické peníze tudíž nelze považovat peněžní hodnoty vydané k jiným účelům nebo peněžní hodnoty, jejichž prostřednictvím nelze uskutečňovat platební transakce. O elektronických penězích lze též hovořit pouze tehdy, když jsou přijímány alespoň dvěma osobami, z nichž žádná není jejich vydavatelem
45.
Pokud by tedy koncepce dané platební služby předpokládala, že všechny platební operace jsou uskutečňovány ve skripturní měně vytvořené v důsledku nákupu elektronických peněz, znamenalo by to, že dotčená služba nemůže být považována za službu spojenou s vydáváním elektronických peněz.
46.
Proto nemohou být považovány za služby spojené s vydáváním elektronických peněz ty služby, které jsou prováděné prostřednictvím použití skripturní měny vytvářené na základě předchozího přepočtu elektronických peněz na bankovní peníze, za účelem pozdějšího připsání skripturní měny na bankovní účet příjemce platby. Z obdobných důvodů nelze považovat za služby spojené s vydáváním elektronických peněz platební služby, které spočívají v přijímání plateb ve skripturní měně a v následném přepočtu obdržených peněžních prostředků na elektronické peníze.
47.
Proto nemají služby poskytované žalobkyní v původním řízení povahu platebních služeb spojených s vydáváním elektronických peněz, jelikož jsou vykonávány prostřednictvím použití skripturní měny.
48.
Komise v podstatě tvrdí, že je nutno posoudit případ od případu, zda jsou dotčené platební služby službami nezávislými nebo doplňkovými.
49.
Služba I se podle ní týká platební transakce, při které, na pokyn držitele elektronických peněz, provádí instituce elektronických peněz zpětnou výměnu peněžních prostředků ve výši odpovídající jejich jmenovité hodnotě a převádí je na bankovní účet třetí osoby, což potvrzuje čl. 5 odst. 2 směrnice 2009/110.
50.
Služba II se podle ní týká platební služby, při které osoba kupující zboží a/nebo služby převádí, na pokyn prodávajícího, peněžní prostředky za toto zboží a/nebo služby na instituci elektronických peněz, která poté, co peněžní prostředky obdrží, vydá elektronické peníze ve prospěch prodávajícího ve výši odpovídající jmenovité hodnotě obdržených peněžních prostředků.
51.
Komise má za to, že poskytnutí platebních služeb, ať už spojených či nespojených s vydáváním elektronických peněz, musí být posuzováno z hlediska instituce elektronických peněz. V rámci služby II přijímá instituce elektronických peněz od osoby kupující zboží a/nebo služby peněžní prostředky ve prospěch držitele elektronických peněz a opět vydává elektronické peníze. Tato služba je tedy nezbytná pro to, aby bylo umožněno vydávání elektronických peněz. Nejedná se o nezávislou službu.
52.
Z důvodu výše uvedeného musí být služby I a II považovány za platební služby spojené s vydáváním elektronických peněz.
B.
Posouzení
1. Úvodní poznámky
53.
Úvodem uvádím několik známých příkladů elektronických peněz, jako je Proton v Belgii, miniCASH v Lucembursku, Moneo ve Francii nebo Geldkarte v Německu (ve všech případech na nosiči ve formě karty), v celosvětovém měřítku také PayPal (peníze jsou uchovávané jen v síti, přičemž nosič je „počítačový“ nebo virtuální) – zatímco bitcoiny nejsou elektronickými penězi (
6
).
54.
Předmětem předběžné otázky je výklad výrazu „činnosti uvedené v čl. 6 odst. 1 písm. a) [směrnice 2009/110], které nejsou spojeny s vydáváním elektronických peněz“, použitého v čl. 5 odst. 2 uvedené směrnice.
55.
V projednávaném případě tedy vyvstává otázka, zda na základě tohoto ustanovení: i) platební transakce, kterou jsou na žádost držitele elektronických peněz adresovanou instituci elektronických peněz, elektronické peníze (zpětně vyměnitelné peněžní prostředky) převedeny ve výši odpovídající jejich jmenovité hodnotě na bankovní účet třetí osoby; a ii) platební transakce, kterou osoba nakupující zboží a/nebo služby převede na pokyn prodávajícího za nakoupené zboží a/nebo služby peněžní prostředky na instituci elektronických peněz (vydavatele elektronických peněz), která po obdržení těchto peněžních prostředků vydá elektronické peníze ve prospěch prodávajícího (držitele těchto peněz) ve výši odpovídající jmenovité hodnotě obdržených peněžních prostředků, mají nebo nemají být považovány za činnosti „spojené s vydáváním elektronických peněz“.
56.
Význam této otázky je značný, neboť v závislosti na tom, zda dotčená instituce elektronických peněz poskytuje či neposkytuje služby spojené s vydáváním elektronických peněz, se liší požadavky v oblasti kapitálu, v souladu s čl. 5 odst. 2 směrnice 2009/110.
57.
Instituce elektronických peněz poskytující služby spojené s vydáváním elektronických peněz tedy budou muset použít pro výpočet svého kapitálu metodu D (
7
), kdežto na ty, které provozují činnosti nespojené s vydáváním elektronických peněz, se uplatní kapitálové požadavky vypočtené podle metody A, B nebo C (
8
), které stanoví na kapitál vyšší požadavky než metoda D.
2. Znění směrnice 2009/110
58.
Otázky předkládajícího soudu vycházejí ze skutečnosti, že čl. 5 odst. 2 a čl. 6 odst. 1 písm. a) směrnice 2009/110 nedefinují (
9
)„činnosti […], které nejsou spojené s vydáváním elektronických peněz“ (čl. 5 odst. 2), ani „činnosti spojené“ s tímto, dokonce ani „platební služby“ [čl. 6 odst. 1 písm. a)], které mohou instituce elektronických služeb provádět, přičemž poslední ustanovení pouze odkazuje na seznam uvedený v příloze směrnice 2007/64 (
10
).
59.
Podotýkám pouze, že text hovoří o činnostech „spojených“ či nikoli, což podle mého názoru vylučuje argument litevské vlády, podle kterého – pokud mají spadat do působnosti čl. 5 odst. 2 směrnice 2009/110 – musí být dotčené operace zcela „začleněny“ do systému elektronických peněz.
60.
Rozbor zasluhují další články směrnice 2009/110.
61.
V článku 1 odst. 1 směrnice 2009/110, který definuje její působnost (včetně jejího normativního dosahu), se uvádí, že tento unijní akt Unie stanoví „pravidla pro […] vydávání elektronických peněz“. Článek 11 odst. 1 téže směrnice, obsažený v hlavě III, nadepsaný „Vydávání a zpětná výměna“, ukládá vydávání elektronických peněz proti přijetí peněžních prostředků ve jmenovité hodnotě odpovídající výši přijatých peněžních prostředků. Článek 11 odst. 2 uvedené směrnice pak ukládá zpětnou výměnu elektronických peněz ve výši odpovídající jejich jmenovité hodnotě, a to kdykoli na žádost držitele těchto peněz.
62.
K začlenění těchto ustanovení článku 11 do rámce ostatních ustanovení směrnice 2009/110 uvádím, že podle mého názoru má předkládající soud správně za to, že „vydávání elektronických peněz“ ve smyslu uvedené směrnice zahrnuje mimo jiné vydávání těchto peněz a jejich zpětnou výměnu.
63.
Lze mít totiž dokonce za to, že účel elektronických peněz (který lze vyvodit z jejich definice v čl. 2 odst. 2 směrnice 2009/110, tedy provádění platebních transakcí) neznamená, že se k platebním službám spojeným s dotyčným vydáváním elektronických peněz vztahují pouze platební transakce prostřednictvím elektronických peněz. Je zřejmé, že vydávání těchto peněz a jejich zpětná výměna jsou obvykle prováděny ve formě platebních transakcí na základě jiných peněžních prostředků (
11
).
64.
Domnívám se (stejně jako Komise), že také vyplývá z pojmu elektronických peněz definovaného v čl. 2 odst. 2 směrnice 2009/110, který odkazuje na platební transakce definované v čl. 4 bodě 5 směrnice 2007/64 (
12
), že platební služby spojené s elektronickými penězi zahrnují služby spojené nejen s vydáváním, ale také se zpětnou výměnou elektronických peněz.
65.
Litevská vláda tvrdí, že čl. 11 odst. 1 a 2 směrnice 2009/110 jasně rozlišuje mezi vydáváním a zpětnou výměnou, které proto nemohou být považovány za spojené.
66.
Tento argument nemůže obstát.
67.
Je totiž nutné zdůraznit, že vydávání a zpětná výměna jsou zajisté dvě odlišné činnosti, které proto upravuje článek 11 směrnice 2009/110 samostatně v odstavci 1 a v odstavci 2. Nicméně je jasně patrné, že vůlí unijního normotvůrce bylo přitom jejich úzké provázání.
68.
Článek 11 odst. 2 směrnice 2009/110 stanoví, že „[č]lenské státy zajistí, aby vydavatelé elektronických peněz […] provedli kdykoli zpětnou výměnu peněžní hodnoty držených elektronických peněz […].“ Právo na zpětnou výměnu tedy vzniká automaticky a je bezpodmínečné. Nejedná se tedy již o samostatnou činnost.
69.
Z toho vyplývá, že aby mohla být dotčená platební služba „spojená“, musí být nezbytná k vydávání nebo ke zpětné výměně elektronických peněz.
70.
Souhlasím s Komisí, že ze směrnice 2009/110 vyplývá, že platební služby – ať už spojené či nikoli – mohou být poskytovány mimo systém elektronických peněz.
71.
Je běžné, že jak vydávání, tak zpětná výměna elektronických peněz vykazují vždy nějakou spojitost s klasickým bankovním účtem. Na rozdíl od toho, co tvrdí litevská vláda, je proto v tomto ohledu zcela nerozhodné, že osoba ztratí možnost platit elektronickými penězi.
72.
Vydávání elektronických peněz a jejich zpětná výměna jsou tedy dvě oddělené, avšak nikoli samostatné činnosti.
73.
Pojmem „zpětná vyměnitelnost“ se rozumí možnost spotřebitele kdykoli získat své elektronické peníze zpět buď převodem, nebo v hotovosti (
13
).
74.
Jinými slovy, vydávání elektronických peněz představuje pouze jednu část procesu, přičemž druhou část představuje zpětná výměna těchto peněz (
14
).
75.
Tato dualita je dobře vysvětlena P. Storrerem, který uvádí (především k provedení směrnice 2009/110 do francouzského práva), že „[j]ednotky elektronických peněz jsou nazývány hodnotovými jednotkami, přičemž každá z nich představuje pohledávku obsaženou v určitém nástroji […] pojem pohledávky za vydavatelem je charakteristický pro elektronické peníze a umožňuje je odlišit od skripturní měny, neoddělitelné od svého nosiče, tedy účtu […] [Jedná se pouze o] dvě strany jednoho dluhového nástroje – Pohledávka představovaná elektronickými penězi má dvě stránky, podle toho zda na ni pohlížíme ze strany držitele: pohledávka spočívající ve zpětné výměně […], nebo ze strany příjemce: pohledávka spočívající v přeměně […] Jsem toho názoru, že elektronické peníze jsou ze své povahy zpětně vyměnitelné, přičemž zpětná výměna podléhá propracovanému režimu, který představuje podstatu smluvního práva elektronických peněz […] Zpětná vyměnitelnost elektronických peněz vyplývá dle mého názoru z jejich povahy, spíše než z režimu, jemuž podléhají. Tato zpětná vyměnitelnost je totiž dalším kritériem pro identifikaci produktu jako elektronických peněz spíše než důsledkem jejich označení jako elektronických peněz“ (
15
).
76.
Vrátíme-li se k čl. 11 odst. 2 směrnice 2009/110, tento členským státům ukládá dbát na to, aby vydavatelé elektronických peněz na žádost držitele elektronických peněz provedli kdykoli zpětnou výměnu peněžní hodnoty držených elektronických peněz ve výši odpovídající jejich jmenovité hodnotě (obdobné pravidlo pro vydávání těchto peněz stanoví odstavec 1 tohoto článku). Kromě toho jak vydávání elektronických peněz, tak jejich zpětná výměna, se uskutečňují prostřednictvím platebních transakcí na základě jiných peněžních prostředků (například prostřednictvím transakce platební kartou nebo běžné transakce převodu prostředků).
77.
Proto by platební služby, „které nejsou [spojené] s vydáváním elektronických peněz“, uvedené v čl. 5 odst. 2 směrnice 2009/110, měly zahrnovat rovněž platební služby, které nejsou spojené se zpětnou výměnou elektronických peněz.
78.
Vzhledem k tomu, že platební služby spojené s vydáváním (nebo zpětnou výměnou) elektronických peněz nejsou ve směrnici 2009/110 definovány jinak, jsem toho názoru (stejně jako Komise), že je třeba považovat za platební služby „spojené s vydáváním elektronických peněz“ (čl. 5 odst. 2 směrnice 2009/110) všechny platební služby, které jsou nezbytné pro vydávání nebo zpětnou výměnu elektronických peněz. Jinými slovy, tyto služby musí mít ve vztahu k vydávání elektronických peněz podpůrnou povahu.
79.
Bude tedy nutné posoudit v jednotlivých konkrétních případech, jestli jsou posuzované platební služby nezávislé nebo podpůrné. Pokud je platební služba poskytována s cílem umožnit vydávání nebo zpětnou výměnu elektronických peněz, musí být tato služba považována za spojenou s tímto úkonem.
3. Použití na dvě transakce posuzované v projednávané věci
80.
První případ uvedený v předběžné otázce se týká platební transakce, prostřednictvím které na pokyn držitele elektronických peněz instituce elektronických peněz zpětně vymění peněžní prostředky ve výši odpovídající jejich jmenovité hodnotě a převede je v této hodnotě na bankovní účet třetí osoby.
81.
Převod peněžních prostředků pocházejících ze zpětné výměny provedené institucí elektronických peněz je úzce spojen s vydáváním elektronických peněz, které by mělo, jak jsem již uvedl, zahrnovat také zpětnou výměnu.
82.
Převod těchto peněžních prostředků ze zpětné výměny by nicméně měl být součástí pouze jedné a téže transakce, kterou uskutečňuje instituce elektronických peněz. V případě, že by převod peněžních prostředků ze zpětné výměny na jiný bankovní účet nebyl předmětem jedné a téže transakce, bylo by třeba považovat uvedený převod za nezávislou platební službu.
83.
Podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2009/110 musí instituce elektronických peněz chránit, v souladu s čl. 9 odst. 1 a 2 směrnice 2007/64, prostředky, které získala výměnou za vydané elektronické peníze.
84.
Sdílím názor Komise, že pro instituci elektronických peněz to znamená povinnost (
16
) chránit tyto peněžní prostředky do výše částek elektronických peněz uložených na účtech instituce. Naproti tomu neexistuje podobná povinnost chránit peněžní prostředky, jakmile byly elektronické peníze zpětně vyměněny. Tato právní úprava může vycházet ze skutečnosti, že převod peněžních prostředků musí nastat neprodleně poté, co instituce elektronických peněz zpětně vymění peněžní prostředky držiteli elektronických peněz. Pokud jsou zpětně vyměněné peněžní prostředky zadrženy institucí elektronických peněz déle, čl. 7 odst. 3 směrnice 2009/110 stanoví, že se uplatní požadavky na ochranu stanovené v článku 9 směrnice 2007/64. Z toho vyplývá, že peněžní prostředky musí být chráněny, aby mohla být poskytnuta nezávislá platební služba v souladu s ustanoveními směrnice 2007/64.
85.
Předkládající soud dospěl tedy v předkládacím usnesení ke správnému závěru, že vzhledem k tomu, že vydávání elektronických peněz zahrnuje také zpětnou výměnu peněz podle čl. 11 odst. 2 směrnice 2009/110, je třeba dotyčnou platební službu (službu I) považovat za platební transakci „spojenou s vydáváním elektronických peněz“ ve smyslu článků 5 a 6 této směrnice, když jsou zpětně vyměněné peněžní prostředky převedeny na žádost majitele elektronických peněz na bankovní účet třetí osoby.
86.
Druhý případ uvedený předkládajícím soudem se týká platební služby, kdy kupující (plátce) zboží a/nebo služeb na pokyn prodávajícího převede peněžní prostředky za toto zboží a/nebo služby na instituci elektronických peněz (vydavatele elektronických peněz), která po obdržení těchto peněžních prostředků vydá elektronické peníze ve prospěch prodávajícího (držitele elektronických peněz), a to ve výši odpovídající jmenovité hodnotě obdržených prostředků.
87.
Jak oprávněně podotýká Komise, poskytování platebních služeb, ať již spojených či nikoli s vydáváním elektronických peněz, musí být posuzováno z hlediska instituce elektronických peněz.
88.
V dotčeném případě instituce elektronických peněz přijímá peněžní prostředky od osoby kupující zboží a/nebo služby a pomocí vydání elektronických peněz je převádí na prodávajícího. V tomto případě je platební služba, v jejímž rámci instituce elektronických peněz přijímá peněžní prostředky a vydává elektronické peníze, nezbytná pro umožnění samotného vydávání elektronických peněz; tudíž se nejedná o nezávislou službu.
89.
Souhlasím proto s předkládajícím soudem také v tom, že okolnost, že kupující (plátci) zboží a/nebo služeb převodem (platbou) peněžních prostředků na žalobkyni (instituci elektronických peněz) nejednají za účelem vydávání elektronických peněz, ale za účelem platby zboží a/nebo služeb, není významná. Tito kupující (plátci) provádějí dotyčné platby žalobkyni za zakoupené zboží a/nebo služby na pokyn obchodníka (klienta žalobkyně), jenž uzavřel smlouvu s žalobkyní, která po přijetí dotyčných peněžních prostředků od kupujících okamžitě vydá elektronické peníze ve výši odpovídající jmenovité hodnotě přijatých peněžních prostředků. V důsledku toho není cíl kupujících v rozporu s existencí přímé spojitosti mezi platební transakcí a vydáváním elektronických peněz.
90.
Jsem tudíž toho názoru, že dotyčná druhá platební služba (služba II) musí být rovněž považována za činnost „spojenou s vydáváním elektronických peněz“.
V. Závěry
91.
Z těchto důvodů navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžnou otázku položenou Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) takto:
„Článek 5 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/110/ES ze dne 16. září 2009 o přístupu k činnosti institucí elektronických peněz, o jejím výkonu a o obezřetnostním dohledu nad touto činností, o změně směrnic 2005/60/ES a 2006/48/ES a o zrušení směrnice 2000/46/ES, musí být vykládán v tom smyslu, za okolností v projednávané věci, jsou považovány za platební služby spojené s vydáváním elektronických peněz platební služby:
a)
kterými držitel elektronických peněz požaduje po instituci elektronických peněz, která vydává elektronické peníze, aby provedla jedinou transakci, jež zahrnuje současně zpětnou výměnu elektronických peněz a převod peněžních prostředků na bankovní účet třetí osoby, a
b)
kterými kupující (plátce) zboží a/nebo služeb na pokyn prodávajícího převede peněžní prostředky za toto zboží a/nebo služby na instituci elektronických peněz (vydavatele elektronických peněz), která po obdržení těchto peněžních prostředků vydá elektronické peníze ve prospěch prodávajícího (držitele elektronických peněz), a to ve výši odpovídající jmenovité hodnotě obdržených peněžních prostředků.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – I když se tento výraz objevuje spíše ve spojitosti s bitcoinem (Storrer, P., Droit de la monnaie électronique, RB-Édition, Paříž, 2014, s. 23). Viz poznámka pod čarou 6 tohoto stanoviska.
(
3
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 16. září 2009 o přístupu k činnosti institucí elektronických peněz, o jejím výkonu a o obezřetnostním dohledu nad touto činností, o změně směrnic 2005/60/ES a 2006/48/ES a o zrušení směrnice 2000/46/ES (Úř. věst. 2009, L 263, s. 7, dále jen „směrnice 2009/110“).
(
4
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje směrnice 97/5/ES (Úř. věst. 2007, L 319, s. 1; dále jen „směrnice 2007/64“).
(
5
) – Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o přístupu k činnosti institucí elektronických peněz, o jejím výkonu a o obezřetnostním dohledu nad touto činností a o změně směrnic 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušení směrnice 2000/46/ES [COM(2008) 627final].
(
6
) – I když se mnozí (mylně) domnívají, že tomu tak je. Jedná se spíše o virtuální peníze, které „rovněž neodpovídají definici platebního prostředku ve smyslu měnového a finančního zákoníku, zejména definici elektronických peněz, vzhledem k tomu, že bitcoin není vydáván proti […] přijetí peněžních prostředků. Navíc u bitcoinů není na rozdíl od elektronických peněz zákonem zaručeno proplacení kdykoli a ve výši jejich jmenovité hodnoty“ (Banque de France, Les dangers liés au développement des monnaies virtuelles: l’exemple du bitcoin, Focus, č. 10, 5. prosinec 2013).
(
7
) – Vysvětlena v čl. 5 odst. 3 směrnice 2009/110.
(
8
) – Uvedené v čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice 2007/64.
(
9
) – Nebylo tomu tak ani v předchozí směrnici [směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/46/ES ze dne 18. září 2000 o přístupu k činnosti institucí elektronických peněz, o jejím výkonu a o obezřetnostním dohledu nad touto činností (Úř. věst. 2000, L 275, s. 39)]. Viz například Vereecken, M., „Monnaie électronique: commentaire des directives européennes“, Euredia, č. 1, 2004, s. 43-79, k němuž podotýkám, že je často relevantní také pro ustanovení (nové) směrnice 2009/110.
(
10
) – Je třeba zdůraznit, že tato příloha sice konkretizuje činnosti, které jsou vydavatelé elektronických peněz oprávněni vykonávat, ale nikterak se nevyjadřuje k otázce, zda jsou tyto činnosti spojené s vydáváním elektronických peněz či nikoli.
(
11
) – Viz čl. 11 odst. 1 a 2 směrnice 2009/110.
(
12
) – Platební transakce jsou definovány v čl. 4 bodě 5 směrnice 2007/64 jako „úkon uložení, převodu nebo výběru peněžních prostředků, ať už z podnětu plátce, nebo příjemce bez ohledu na jakékoli související povinnosti mezi plátcem a příjemcem“.
(
13
) – Viz článek 5 návrhu Komise [COM(2008) 627 final] citovaného v poznámce pod čarou 5 tohoto stanoviska.
(
14
) – K principu zpětné vyměnitelnosti viz především Poullet, C., a Vuitton, R., „La remboursabilité de la monnaie électronique“, Bulletin du Cercle François Laurent, č. 3, 2004, s. 93–147.
(
15
) – Viz Storrer, P., Droit de la monnaie électronique, RB Édition, Paříž, 2014, s. 61 až 65. Viz též Lasserre Capdeville, J., „Le droit régissant le paiement par monnaie électronique en France“, Revue Lamy Droit des affaires, č. 73, červenec–srpen 2012, s. 93-97. Ohledně Rakouska viz Gerharinger, H., Elektronisches Geld im österreichischen Bank- und Privatrecht, Bank Verlag Wien, Kolín nad Rýnem., 2010. Viz také Bulearcă, A., „Electronic Money of Payment in Domestic and International Economic Exchanges. Statutory Changes at EU and EEA Level“, v Sararu, C.-S., (vyd.), Studies of Business Law: Recent Developements and Perspectives, Peter Lang, Frankfurt nad Mohanem, 2013, s. 195–210, který se zabývá také provedením směrnice 2009/10 v Rumunsku.
(
16
) – Při použití metod uvedených v čl. 9 odst. 1 písm. a), b) nebo c) směrnice 2007/64.