Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 09/26/2019 
Spisová značka: 30 Cdo 5120/2017 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2019:30.CDO.5120.2017.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Dovolání 
Příslušnost soudu mezinárodní 
Dotčené předpisy: § 243e odst. 1 o. s. ř. 
§ 237 o. s. ř. 
§ 122 odst. 1 o. s. ř. 
Kategorie rozhodnutí: C  
 
30 Cdo 5120/2017-134  
 
 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Simona a 
soudců Mgr. Víta Bičáka a JUDr. Bohumila Dvořáka v právní věci žalobkyně EnCor s. r. o., IČO 
02128136, se sídlem v Praze 4, Údolní 1724/59, zastoupené JUDr. Alenou Němcovou, Ph.D., 
advokátkou se sídlem v Praze 4, Údolní 1724/59, proti žalované SR Technics Switzerland AG, 
reg. č. CHE-106.828.920, se sídlem v 8302 Kloten, Flughostrasse, Švýcarská konfederace, 
zastoupené Mgr. Ing. Markétou Císařovou, advokátkou se sídlem v Praze 1, V Celnici 1031/4, o 
zaplacení 79 774 EUR a 4 830 000 Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 4 
pod sp. zn. 70 C 342/2016, o dovolání žalované proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 
21. 7. 2017, č. j. 18 Co 190/2017-84, takto:  
Usnesení Městského soudu v Praze ze dne 21. 7. 2017, č. j. 18 Co 190/2017-84, se zrušuje a věc 
se vrací Městskému soudu v Praze k dalšímu řízení.  
 
Odůvodnění:  
I. Dosavadní průběh řízení 
 
1. Žalobkyně se žalobou podanou soudu dne 23. 12. 2016 domáhá úhrady shora uvedené částky s 
odůvodněním, že se jedná o dlužnou odměnu a náhradu nákladů, jež žalobkyni vznikly v 
souvislosti s poskytnutým poradenstvím při investici a získání podílu ve společnosti JOB AIT 
Technic a. s.  
2. Obvodní soud pro Prahu 4 jako soud prvního stupně usnesením ze dne 5. 5. 2017, č. j. 70 C 
342/2016-59, zastavil řízení (výrok I), rozhodl, že po právní moci tohoto usnesení bude žalobkyni 
vrácena poměrná část zaplaceného soudního poplatku ve výši 279 547 Kč (výrok II), a uložil 
žalobkyni zaplatit žalované náhradu nákladů soudního řízení k rukám právní zástupkyně žalované 
Mgr. Ing. Markéty Císařové, advokátky (výrok III).  
3. Městský soud v Praze jako soud odvolací usnesením ze dne 21. 7. 2017, č. j. 18 Co 190/2017-
84, změnil usnesení soudu prvního stupně tak, že se řízení nezastavuje.
4. Soud prvního stupně vycházel při posouzení věci zejména ze smlouvy ze dne 3. 3. 2014, jíž si 
účastnice sjednaly exkluzivitu a k níž je přiložena dohoda o mlčenlivosti. V bodě 5.2 smlouvy o 
exkluzivitě si pak strany sjednaly, že veškeré spory či neshody jakéhokoli druhu mezi stranami v 
souvislosti či na základě této smlouvy nebo porušení, ukončení nebo platnosti této smlouvy budou 
předloženy soudům v Curychu (Švýcarsko). Soud prvního stupně uvedl, že nemůže přisvědčit 
názoru žalobkyně, že se v daném případě jedná o nároky ze smlouvy příkazní, když není 
doloženo, že by taková smlouva skutečně existovala. Proces vyjednávání mezi stranami označený 
žalobkyní jako příkazní smlouvy pak soud prvního stupně posoudil jako předsmluvní jednání, 
která vyústila v uzavření smlouvy o exkluzivitě s dohodou o mlčenlivosti. S odkazem na čl. 23 
Luganské úmluvy tak dovodil, že příslušnými věc rozhodnout mohou být pouze soudy v Curychu. 
I pokud by nárok nevyplýval z této smlouvy, je nutno použít čl. 2 odst. 1 Luganské úmluvy, a za 
situace, kdy žalovaná má sídlo ve Švýcarsku, je opět nutno dovodit, že je dána pravomoc tamních 
soudů. Z výše uvedených důvodů soud prvního stupně řízení zastavil.  
5. Odvolací soud doplnil, že z obsahu spisu vyplývá, že žalobkyně odvozuje své nároky ze dvou 
(ústních) smluv příkazních, které byly následně žalovanou odvolány. Prvá ústní smlouva byla 
údajně (dle žalovanou sporovaných tvrzení) uzavřena dne 14. 1. 2014 a odvolána dne 5. 5. 2014, 
druhá dne 1. 7. 2014 a odvolána dne 24. 8. 2014. Žalobkyně nesporuje uzavření písemné smlouvy 
o exkluzivitě i smlouvy o mlčenlivosti (obou ze dne 3. 3. 2014), tvrdí však (na rozdíl od tvrzení 
žalované, která popírá uzavření ústních příkazních smluv), že na daný vztah účastníků nedopadají 
a existují současně s příkazními smlouvami. K tomu odvolací soud uvedl, že za výše uvedených 
tvrzení stran nelze při posuzování otázky mezinárodní příslušnosti soudu procesně vycházet z 
obrany žalované, neboť ta dovozuje zcela jiný skutkový stav, než který je vylíčen žalobou. Pro 
posouzení mezinárodní příslušnosti soudu je proto nadále podle odvolacího soudu nutné vycházet 
pouze ze sporných skutkových tvrzení uvedených v žalobě a posoudit, zda žalobkyní tvrzené 
příkazní smlouvy zakládají mezinárodní příslušnost českých soudů. Odvolací soud tedy dospěl k 
závěru, že podstatné je tvrzení žalobkyně, že její nároky vyplývají z uzavřených smluv o 
poskytnutí „služeb“ za úplatu. Proto je podle odvolacího soudu, s odkazem na volbu žalobkyně 
podat žalobu dle na výběr dané příslušnosti článku 5 odst. 1 písm. b) Luganské úmluvy o 
příslušnosti soudů a uznání a výkonu soudních rozhodnutí, část II (dále jen „Luganská úmluva 
II“), dána mezinárodní příslušnost Obvodního sodu pro Prahu 4, neboť služby měly být 
poskytovány v sídle žalobkyně, které je v jeho obvodu (viz čl. 63 Luganské úmluvy II ve spojení s 
výpisem z obchodního rejstříku žalobkyně). Ke stejnému závěru lze podle odvolacího soudu dojít, 
i pokud by byla dovozena nesmluvní (kvazideliktní) odpovědnost žalované, neboť škoda by 
vznikla rovněž v sídle žalobkyně (viz čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II).  
 
II. Dovolání a vyjádření k němu 
 
6. Usnesení odvolacího soudu napadla žalovaná v celém rozsahu dovoláním, ve kterém uplatnila 
následující dovolací důvody.  
7. Odvolací soud nesprávně posoudil otázku, zda mají soudy při posuzování mezinárodní 
příslušnosti, v situaci, kdy není prováděno dokazování rozhodných skutečností postupem podle 
ustanovení § 122 odst. 1 občanského soudního řádu, vycházet ze všech informací, které jsou jim z 
podání účastníků řízení a jimi předložených listin dostupné, nebo zda se mohou omezit pouze na 
žalobkyní tvrzené sporné skutečnosti bez ohledu na předložené důkazy a procesní obranu 
žalované. Přípustnost dovolání ohledně dané otázky spatřuje žalovaná v tom, že uvedená otázka 
dosud nebyla ve smyslu § 237 občanského soudního řádu v rozhodování dovolacího soudu 
vyřešena.
8. Dále měl odvolací soud nesprávně posoudit otázku, zda je pro účely interpretace prorogační 
doložky založena souvislost mezi předmětným sporem a písemnou smlouvou tím, že tato smlouva 
byla navržena žalobkyní jako listinný důkaz a její znění bylo využíváno i v její argumentaci. 
Touto otázkou se podle žalované Nejvyšší soud také dosud nezabýval, a proto je podle ní dovolání 
i v této části přípustné.  
9. Žalobkyně ve vyjádření k dovolání uvedla, že podle jejího názoru není dovolání přípustné, když 
je žalovanou rozporována otázka hmotného či procesního práva, jež byla dovolacím soudem 
vyřešena (konkrétně v usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 4. 2017, sp. zn. 30 Cdo 5535/2015), 
odvolací soud postupoval v souladu s uvedenou judikaturou a na základě tvrzení žalobkyně dospěl 
při posuzování mezinárodní příslušnosti soudu ke správnému závěru, tedy, že příslušnost českých 
soudů je dána na základě příkazních smluv uzavřených mezi stranami, kdy místem plnění je 
Česká republika, v souladu s čl. 5 odst. 1) písm. b) Luganské úmluvy II. Zároveň nebyly podle 
žalobkyně dány důvody pro to, aby byla věc rozhodována jinak.  
 
III. Zastoupení, včasnost a náležitosti dovolání 
 
10. Nejvyšší soud v dovolacím řízení postupoval a o dovolání rozhodl podle zákona č. 99/1963 
Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném od 1. 1. 2014 do 29. 9. 2017 (viz čl. II bod 2 zákona 
č. 293/2013 Sb. a čl. II bod 2 zákona č. 296/2017 Sb.), dále jen „o. s. ř.“.  
11. Dovolání bylo podáno včas, osobou k tomu oprávněnou, za splnění podmínky § 241 odst. 1 o. 
s. ř. a obsahovalo náležitosti vyžadované ustanovením § 241a odst. 2 o. s. ř. Nejvyšší soud se 
proto dále zabýval přípustností dovolání.  
 
IV. Přípustnost dovolání 
 
12. Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího 
soudu, jestliže to zákon připouští.  
13. Podle § 237 o. s. ř. není-li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému rozhodnutí 
odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené rozhodnutí závisí na 
vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od 
ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud 
nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má-li být dovolacím 
soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.  
14. Námitka žalované, že odvolací soud dospěl k nesprávnému závěru, že se na projednávanou 
věc neaplikují výše zmíněné prorogační doložky, se týká otázky, na jejímž vyřešení napadené 
rozhodnutí ve smyslu § 237 o. s. ř. nezávisí, neboť se odvolací soud výkladem prorogační doložky 
ve svém rozhodnutí nezabýval (odvolací soud na jejím řešení své rozhodnutí nezaložil, srov. 
usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 5. 1999, sp. zn. 2 Cdon 808/97, uveřejněné pod číslem 
27/2001 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). Daná otázka proto nemůže přípustnost 
dovolání založit.  
15. Dovolání je přípustné pro řešení otázky, zda mají soudy při posuzování mezinárodní 
příslušnosti vycházet ze všech dostupných informací, včetně obrany žalované, neboť při řešení 
uvedené otázky se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe Nejvyššího soudu.
V. Důvodnost dovolání a právní úvahy dovolacího soudu 
 
16. Dovolání je důvodné.  
17. Požadavky na rozsah dokazování v rámci přezkumu mezinárodní příslušnosti ve smyslu 
nařízení Brusel I již posuzoval Soudní dvůr v rozsudku ze dne 28. 1. 2015, ve věci C-375/13, 
Harald Kolassa proti Barclays Bank plc, kde konstatoval, že rozsah kontrolních povinností 
vnitrostátních soudů při přezkumu mezinárodní příslušnosti je sice aspektem vnitrostátního práva, 
které nařízení Brusel I nemá za cíl sjednocovat, použitím vnitrostátních pravidel nicméně nesmí 
být ohrožen užitečný účinek nařízení Brusel I (rozsudek Soudního dvora ze dne 28. 1. 2015, ve 
věci C-375/13, Harald Kolassa proti Barclays Bank plc, bod 60). Povinnost provést již v tomto 
stadiu řízení podrobné dokazování v souvislosti s relevantními skutečnosti týkajícími se jak 
příslušnosti, tak věci samé, by se přitom mohla dotknout věci samé. V rámci přezkumu 
příslušnosti podle nařízení Brusel I tak není namístě provádět podrobné dokazování v souvislosti 
se spornými skutečnostmi, které jsou relevantní jak pro otázku příslušnosti, tak pro existenci 
uplatněného nároku. I když tedy platí, že v případě, kdy jsou tvrzení žalobkyně zpochybněna 
žalovanými, jako v posuzovaném případě, není vnitrostátní soud, jemuž byla věc předložena, 
povinen provádět dokazování ve stadiu určování příslušnosti, je třeba upřesnit, že cíl spočívající v 
řádném výkonu spravedlnosti, na němž je nařízení Brusel I založeno, i náležitý respekt pro 
autonomii soudce při výkonu jeho funkce vyžadují, aby soud, jemuž byla věc předložena, měl 
možnost posoudit svou mezinárodní příslušnost ve světle všech informací, které má k dispozici, 
včetně případných tvrzení žalovaných (rozsudek Soudního dvora ze dne 28. 1. 2015, ve věci C-
375/13, Harald Kolassa proti Barclays Bank plc, body 63 a 64).  
18. Námitka žalované, že odvolací soud rozhodl o mezinárodní příslušnosti pouze na základě 
sporných tvrzení žalobkyně, aniž by přihlédl k obraně žalované, je tedy relevatní, jelikož ve 
smyslu nařízení Brusel I má mít vnitrostátní soud možnost posuzovat svou mezinárodní 
příslušnost ve světle všech informací, které má k dispozici. Dokazování skutečností 
zpochybňovaných žalovanými není nezbytné, stačí, pokud má soud možnost mezinárodní 
příslušnost posoudit ve světle všech informací, včetně tvrzení žalovaných. Vnitrostátní pravidla 
soudu sice musí umožnit, aby posoudil otázku mezinárodní příslušnosti ve smyslu nařízení Brusel 
I s ohledem na všechny informace, které k tomuto účelu potřebuje, a to případně i na základě 
výslechu účastníků řízení (rozsudek Soudního dvora ze dne 10. 3. 2016, ve věci C-94/14, Flight 
Refund Ltd proti Deutsche Lufthansa AG, bod 63), resp. dokazování obecně, pokud nicméně má 
soud relevantní informace k dispozici, nelze po něm požadovat, aby již ve fázi posuzování 
mezinárodní příslušnosti provedl podrobné dokazování (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 
25. 4. 2017, sp. zn. 30 Cdo 5535/2015, proti němuž podaná ústavní stížnost byla odmítnuta 
usnesením Ústavního soudu ze dne 26. 9. 2017, sp. zn. IV. ÚS 2207/17).  
19. Na základě výše uvedeného lze uzavřít, že dovolání je důvodné, neboť odvolací soud měl při 
svém posuzování vycházet ze všech dostupných informací předložených oběma stranami. 
Odvolací soud měl tedy přihlédnout i k námitce žalované stran existence prorogační dohody. 
Pokud tak odvolací soud neučinil, je jeho právní posouzení mezinárodní příslušnosti neúplné a 
tudíž nesprávné.  
 
VI. Závěr 
 
20. Nejvyšší soud vzhledem k výše uvedenému napadené usnesení odvolacího soudu podle 
ustanovení § 243e odst. 1 o. s. ř. zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení. V novém řízení odvolací
soud posoudí, zda se prorogační dohoda v čl. 5.2 smlouvy o exklusivitě a mlčenlivosti vztahuje i 
na žalobkyní tvrzené nároky a nově ve věci rozhodne.  
21. Soudy jsou ve smyslu § 243g odst. 1 části první věty za středníkem o. s. ř. ve spojení s § 226 
o. s. ř. vázány právními názory dovolacího soudu v tomto rozhodnutí vyslovenými.  
22. O náhradě nákladů řízení včetně nákladů řízení dovolacího rozhodne soud v rámci nového 
rozhodnutí ve věci (§ 243g odst. 1 o. s. ř.).  
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
 
V Brně dne 26. 9. 2019 
 
 
JUDr. Pavel Simon 
předseda senátu