62020CC0277
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 1. července 2021 (
1
)
Věc C‑277/20
UM
za účasti
HW jako správce pozůstalosti ZL
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko)]
„Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EU) č. 650/2012 – Oblast působnosti – Právní jednání spočívající v pořízení pro případ smrti – Pojem ‚dědická smlouva‘ – Darování mezi živými – Volba práva rozhodného pro dědění – Přechodná ustanovení – Článek 83 odst. 2 až 4“
I. Úvod
1.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 1 odst. 3 písm. b) a článku 83 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (
2
).
2.
Tato žádost byla předložena v řízení o opravném prostředku podaném UM proti rozhodnutí rakouských orgánů o zamítnutí jeho návrhu na zápis vlastnického práva k nemovitosti nacházející se v Rakousku do katastru nemovitostí, kterého se dovolává pro účely dědického řízení zahájeného v Německu na základě právního jednání spočívajícího v darování pro případ smrti.
3.
Soudní dvůr se tak má na základě určení povahy takového právního jednání uzavřeného mezi živými vyslovit k oblasti působnosti nařízení č. 650/2012 a k výkladu přechodných ustanovení v něm obsažených.
4.
Vysvětlím důvody, které mě vedou k závěru, že právní jednání spočívající v darování pro případ smrti lze považovat za „dědickou smlouvu“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 650/2012, a jaké důsledky je z toho třeba vyvodit pro platnost volby použitelného práva, na níž závisí příslušnost soudu, u něhož bylo zahájeno řízení.
II. Právní rámec
A.
Nařízení č. 650/2012
5.
Body 9, 11, 14, 37 a 49 odůvodnění nařízení č. 650/2012 zní:
„(9)
Do oblasti působnosti tohoto nařízení by měly spadat veškeré občanskoprávní aspekty dědění majetku zůstavitele, konkrétně pak veškeré způsoby přechodu majetku, práv a závazků z důvodu smrti, ať už se jedná o přechod jako projev vůle na základě pořízení pro případ smrti, nebo přechod na základě dědění ze zákona.
[…]
(11)
Toto nařízení by se nemělo vztahovat na jiné oblasti občanského práva než dědění. Za účelem jednoznačnosti by z oblasti působnosti tohoto nařízení měla být výslovně vyloučena řada otázek, jež by bylo možné považovat za otázky související s dědickými záležitostmi.
[…]
(14)
Práva a majetek vytvořené či převedené jiným způsobem než děděním, například prostřednictvím darů, by měly být rovněž z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučeny. Při určování toho, zda by dary nebo jiné druhy převodů mezi živými (inter vivos) zakládající věcná práva před smrtí měly být vráceny nebo započteny pro účely určení podílů oprávněných osob v souladu s právem rozhodným pro dědění, by se nicméně mělo uplatnit právo, které je podle tohoto nařízení právem rozhodným pro dědění.
[…]
(37)
Aby občané mohli za úplné právní jistoty využívat výhod vnitřního trhu, mělo by jim toto nařízení umožnit, aby předem věděli, jaké právo se na jejich dědictví použije. V zájmu zamezení protichůdným výsledkům by měly být zavedeny harmonizované kolizní normy. Hlavní pravidlo by mělo zajistit, že se dědictví bude řídit předvídatelným právem, s nímž má úzkou vazbu. Z důvodu právní jistoty a s cílem zamezit štěpení dědictví by se uvedeným právem mělo řídit dědictví jako celek, tedy veškerý majetek, který je součástí pozůstalosti, bez ohledu na jeho povahu a bez ohledu na to, zda se nachází v jiném členském státě nebo ve třetím státě.
[…]
(49)
Dědická smlouva je druhem pořízení pro případ smrti, jehož přípustnost a přijímání se mezi členskými státy liší. V zájmu usnadnění přijetí dědických práv nabytých na základě dědické smlouvy v členských státech by toto nařízení mělo stanovit, kterým právem se má řídit přípustnost těchto smluv, jejich věcná platnost a závazné účinky mezi stranami, a to včetně podmínek pro jejich ukončení.“
6.
Článek 1 nařízení (EU) 650/2012, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 a v odst. 2 písm. g) stanoví:
„1.   Toto nařízení se použije na dědění majetku zemřelých osob […].
2.   Z oblasti působnosti tohoto nařízení jsou vyloučeny:
[…]
g)
práva a majetek vytvořené nebo převedené jiným způsobem než děděním, jako například formou daru, společného vlastnictví s právem dědit po spolumajiteli, důchodového připojištění, pojistné smlouvy a podobných ujednání, aniž je dotčen čl. 23 odst. 2 písm. i);“.
7.
Článek 3 nařízení č. 650/2012, nadepsaný „Definice“, v odst. 1 písm. a), b) a d) stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
a)
‚děděním‘ dědění majetku zemřelé osoby, které zahrnuje jakoukoli formu přechodu majetku, práv a závazků z důvodu smrti, ať již se jedná o přechod jako projev vůle v pořízení pro případ smrti, nebo o přechod na základě dědění ze zákona;
b)
‚dědickou smlouvou‘ smlouva, včetně smlouvy vyplývající ze vzájemných závětí, která s protiplněním nebo bez něj vytváří, mění nebo ruší práva k budoucí pozůstalosti nebo k budoucím pozůstalostem jedné či více osob, které jsou smluvními stranami;
[…]
d)
‚pořízením pro případ smrti‘ závěť, společná závěť nebo dědická smlouva;“.
8.
Podle článku 21 nařízení č. 650/2012, nadepsaného „Obecné pravidlo“, který je obsažen v kapitole III, upravující „[r]ozhodné právo“, platí:
„1.   Nestanoví-li toto nařízení jinak, je rozhodným právem pro dědění jako celek právo státu, ve kterém měl zůstavitel svůj obvyklý pobyt v době smrti.
2.   Je-li ze všech okolností věci zřejmé, že v době smrti měl zůstavitel zjevně užší spojení s jiným státem, než je stát, jehož právo by se použilo na základě odstavce 1, bude právem rozhodným pro dědění výjimečně právo tohoto jiného státu.“
9.
Článek 22 odst. 1 a 2 nařízení č. 650/2012, nadepsaný „Volba práva“, zní:
„1.   Každá osoba si může zvolit za právo, jímž se řídí její dědictví jako celek, právo státu, jehož je státním příslušníkem v době uskutečnění této volby nebo v době smrti.
[…]
2.   Tato volba musí být učiněna výslovně v prohlášení ve formě pořízení pro případ smrti nebo musí vyplývat z ustanovení takového pořízení.“
10.
Článek 23 tohoto nařízení, nadepsaný „Oblast působnosti rozhodného práva“, v odstavci 1 a odst. 2 písm. i) stanoví:
„1.   Právem určeným podle článku 21 nebo článku 22 se řídí dědictví jako celek.
2.   Tímto právem se řídí zejména:
[…]
i)
povinnost vrátit nebo započíst dary, zálohy na dědictví nebo odkazy při určování podílů jednotlivých oprávněných osob;“.
11.
Článek 25 uvedeného nařízení, nadepsaný „Dědické smlouvy“ v odstavcích 1 a 3 stanoví:
„1.   Dědická smlouva týkající se dědění po jedné osobě se řídí, pokud jde o její přípustnost, věcnou platnost a závazné účinky mezi stranami včetně podmínek pro její zrušení, právem, které by se podle tohoto nařízení bylo použilo pro dědění po této osobě v případě její smrti ke dni uzavření dané smlouvy.
[…]
3.   Bez ohledu na odstavce 1 a 2 si strany mohou zvolit za právo, jímž se bude jejich dědická smlouva, co se týče její přípustnosti, věcné platnosti a závazných účinků mezi stranami včetně podmínek pro její zrušení řídit, právo, které by si osoba nebo jedna z osob, jejichž majetek je dotčen, mohla zvolit podle článku 22, za podmínek stanovených v tomto článku.“
12.
Článek 83 nařízení č. 650/2012, nadepsaný „Přechodná ustanovení“, v odstavcích 2 až 4 stanoví:
„2.   Pokud zůstavitel zvolil přede dnem použitelnosti tohoto nařízení právo rozhodné pro dědění po něm 17. srpna 2015, je tato volba platná, vyhovuje-li podmínkám stanoveným v kapitole III nebo je-li platná podle pravidel mezinárodního práva soukromého, jež byla v době provedení volby v platnosti ve státě, kde měl zůstavitel obvyklý pobyt, nebo v kterémkoli ze států, jichž byl státním příslušníkem.
3.   Pořízení pro případ smrti učiněné před 17. srpna 2015 je přípustné a platné co do obsahu a formy, vyhovuje-li podmínkám stanoveným v kapitole III nebo je-li přípustné a platné co do obsahu a formy podle pravidel mezinárodního práva soukromého, jež byla v době vyhotovení pořízení v platnosti ve státě, kde měl zůstavitel obvyklý pobyt, nebo v kterémkoli ze států, jichž byl státním příslušníkem, nebo v členském státě, v němž sídlí orgán, který se dědictvím zabývá.
4.   Bylo-li pořízení pro případ smrti učiněno před 17. srpna 2015 a je-li v souladu s právem státu, které by si byl zůstavitel mohl zvolit v souladu s tímto nařízením, pak se toto právo považuje za zvolené rozhodné právo pro dědění.“
B.
Rakouské právo
13.
Ustanovení § 956 rakouského Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník), ve znění před nabytím účinnosti Erbrechts-Änderungsgesetz 2015 (zákon z roku 2015, kterým se mění dědické právo) (
3
) ze dne 30. července 2015, jež se použije v této věci, znělo následovně:
„Darování, jehož účinky mají nastat teprve po smrti dárce, se při dodržení stanovených formálních požadavků považuje za odkaz. Za smlouvu se považuje pouze v případě, že obdarovaný dar přijal, dárce se výslovně vzdal práva dar odvolat a obdarovanému o tom bylo vydáno písemné osvědčení.“
14.
Ustanovení § 1 odst. 1 písm. d) Notariatsaktsgesetz (zákon o notářských zápisech) (
4
) ze dne 25. července 1871, ve znění použitelném v době sporu v původním řízení, váže platnost darovací smlouvy, u níž nedošlo k faktickému předání darované věci, na pořízení notářského zápisu.
15.
Ustanovení § 26 Allgemeines Grundbuchsgesetz (zákon o katastru nemovitostí) (
5
) ze dne 2. února 1955, ve znění použitelném v době sporu v původním řízení, stanoví:
„1.   Zápisy a předběžné zápisy lze povolit pouze na základě listin, které jsou vyhotoveny ve formě, která je vyžadována pro jejich platnost.
2.   Tyto listiny musí, pokud se jedná o nabytí nebo změnu věcného práva, obsahovat platný právní důvod.“
16.
Podle ustanovení § 2 bodu 3 Rechtspflegergesetz (zákon o vyšších soudních úřednících) (
6
) ze dne 12. prosince 1985, ve znění použitelném v době sporu v původním řízení, platí:
„Soudního úředníka lze ustanovit vyšším soudním úředníkem pro jednu nebo několik z následujících oblastí činnosti:
[…]
3.   ve věcech týkajících se katastru nemovitostí a lodního rejstříku.“
17.
Ustanovení § 16 odst. 2 bodu 6 tohoto zákona zní:
„Soudci vždy zůstávají vyhrazena:
[…]
6.   rozhodnutí, při kterých se použije cizí právo.“
III. Spor v původním řízení a předběžné otázky
18.
Německý státní příslušník ZL, který měl v době své smrti dne 13. května 2018 obvyklý pobyt v Německu, uzavřel se svým synem UM, německým státním příslušníkem, a jeho manželkou XU, rakouskou státní příslušnicí, dne 22. července 1975 smlouvu, podle které měla být po jeho smrti převedena na posledně uvedené nemovitost nacházející se v Rakousku, a to na každého z nich z jedné poloviny. V okamžiku uzavření této smlouvy měly všechny smluvní strany obvyklý pobyt v Německu.
19.
Podle této smlouvy měl ZL nabýt nemovitost za těchto podmínek:
„[…]
b) ZL se zavazuje do deseti let od uzavření smlouvy vybudovat na této nemovitosti, která bude v jeho vlastnictví, dvojdomek. Pokud tento závazek nesplní za svého života, přechází na jeho dědice. […]
c) Pro případ své smrti ZL uvedenou nemovitost včetně všeho, co s ní bude spojeno v okamžiku jeho smrti, především dům, který se na ní bude nacházet, […] převádí z jedné poloviny na XU a z jedné poloviny na UM. K převodu dojde smrtí ZL, nikoli však dříve než před dokončením domu. Převod je podmíněn tím, že v okamžiku smrti ZL nebude manželství [UM a XU] rozvedeno a XU přežije ZL. Pokud tato podmínka nebude splněna, platí, že k převodu pro případ smrti došlo pouze ve prospěch UM, po kterém lze pohledávku ze smlouvy, která má být uzavřena, zdědit již i před smrtí ZL.
d) V rozsahu, v němž za tento převod není sjednáno protiplnění, dojde k uvedenému převodu pro případ smrti formou darování, jak ZL výslovně prohlašuje. Vzdává se práva na odstoupení od této smlouvy.
e) Jako částečné protiplnění za uvedený převod jsou [UM a XU] povinni poskytnout paní […], matce XU, právo užívání bytu v domě, který má být vybudován […]
f) Na právní vztahy vzniklé na základě smluv, které mají být uzavřeny, se použije rakouské právo. […]
g) ZL se zavazuje, že za účelem zajištění pohledávek UM a XU vzniklých na základě smlouvy o převodu pro případ smrti nemovitost nacházející se v jeho vlastnictví nezcizí ani nezatíží bez souhlasu UM a XU. […]
h) ZL souhlasí s tím, aby byl v katastru nemovitostí ohledně pozemku, který je předmětem smlouvy, na listu vlastnictví pro katastrální obec […], který teprve bude založen,
aa)
[…]
bb)
na základě této smlouvy a úředního úmrtního listu ZL na základě společného návrhu proveden zápis vlastnického práva ve prospěch [UM a XU], a to pro každého k jedné polovině, nebo na návrh UM za současného prokázání splnění podmínky pro převod dané nemovitosti pouze na něj samotného zápis vlastnického práva pouze ve prospěch UM.
[…]“
20.
V okamžiku smrti ZL již paní XU, která se s UM rozvedla, nežila – zemřela dne 5. listopadu 2005 – a na nemovitosti nebyl postaven žádný dům.
21.
Dědické řízení probíhá u Amtsgericht Köln (okresní soud v Kolíně nad Rýnem, Německo). Za účelem uvedeného řízení podal UM, který tvrdí, že byl v okamžiku smrti svého otce jediným oprávněným z právního jednání, jehož předmětem bylo darování, k příslušnému soudu, kterým je Bezirksgericht Hermagor (okresní soud v Hermagoru, Rakousko), návrh na zápis svého vlastnického práva k dotčené nemovitosti do katastru nemovitostí. Rechtspfleger (vyšší soudní úředník, Rakousko) tohoto soudu prvního stupně pověřený projednáním návrhu UM dospěl k závěru, že rozhodným právem je právo rakouské, a návrh zamítl pro nedostatek listinných důkazů o splnění všech podmínek uvedených ve smlouvě, jíž se UM dovolával. Landesgericht Klagenfurt (zemský soud v Klagenfurtu, Rakousko) toto rozhodnutí potvrdil s odůvodněním, že nařízení č. 650/2012 není z důvodu volby práva učiněné v této smlouvě použitelné a převod nemovitosti na základě darování pro případ smrti nelze provést bez prokázání, že byl postaven dům tak, jak je stanoveno v uvedené smlouvě. K předkládajícímu soudu, kterým je Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko), byl proti tomuto rozhodnutí podán opravný prostředek „Revision“.
22.
Tento soud, podle něhož z listin předložených příslušnému soudu k zápisu do katastru nemovitostí vyplývá, že podle kritérií rakouského práva bylo uzavřeno právní jednání spočívající v darování pro případ smrti ve prospěch UM, má za to, že toto právní jednání spadá do působnosti nařízení č. 650/2012 a lze jej kvalifikovat jako „dědickou smlouvu“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nebo d) tohoto nařízení.
23.
Pokud jde o použití rakouského práva, jež si smluvní strany zvolily, domnívá se Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud), že jsou použitelná přechodná ustanovení uvedeného nařízení, a má pochybnosti o výkladu článku 83 odst. 2 téhož nařízení ve vztahu k použitelnosti volby rozhodného práva učiněné v dědické smlouvě.
24.
Za těchto podmínek se Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 vykládán v tom smyslu, že smlouva o darování pro případ smrti týkající se nemovitosti nacházející se v Rakousku, která byla uzavřena mezi dvěma německými státními příslušníky, kteří mají obvyklý pobyt v Německu, a podle které má obdarovaný po smrti dárce mít vůči pozůstalosti nárok vyplývající ze závazkového právního vztahu na zápis svého vlastnického práva do katastru nemovitostí na základě této smlouvy a úmrtního listu dárce, tedy bez zásahu pozůstalostního soudu, je dědickou smlouvou ve smyslu tohoto ustanovení?
2)
V případě kladné odpovědi na tuto otázku:
Musí být čl. 83 odst. 2 nařízení [č. 650/2012] vykládán v tom smyslu, že upravuje rovněž platnost před 17. srpnem 2015 provedené volby práva rozhodného pro smlouvu o darování pro případ smrti, kterou je třeba kvalifikovat jako dědickou smlouvu ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení [č. 650/2012]?“
25.
Písemná vyjádření předložili Soudnímu dvoru UM, španělská vláda a Evropská komise. Tito zúčastnění, stejně jako německá vláda, rovněž poskytli písemné odpovědi na otázky položené Soudním dvorem.
IV. Analýza
26.
Úvodem považuji za vhodné zdůraznit s ohledem na účel nařízení č. 650/2012, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, která se týká použitelnosti tohoto nařízení, byla podána v souvislosti s vnitrostátním řízením, v němž má být uznáno nabytí práv k nemovitosti nacházející se v Rakousku, která byla předmětem darování pro případ smrti (
7
), za účelem zápisu do katastru nemovitostí. Dědické řízení bylo zahájeno v jiném členském státě. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce tak obsahuje nový prvek v tom, že se týká obecně posouzení jiného majetkového práva, než je dědické právo, jelikož orgán, k němuž UM podal návrh, není pověřen přijmout rozhodnutí ani vydat listinu s ním přímo související. Kromě toho předkládající soud upřesnil, že účelem jeho žádosti je ověřit příslušnost orgánu, jenž zamítl návrh UM, která závisí na použití rakouského práva (
8
).
A.
K první předběžné otázce
27.
Podstatou první předběžné otázky položené předkládajícím soudem Soudnímu dvoru je, zda čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 650/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „dědická smlouva“ se vztahuje i na darovací smlouvu mezi živými, podle které má k přechodu vlastnického práva k majetku náležejícímu dárci dojít až v okamžiku jeho smrti.
28.
Zaprvé je třeba uvést, že otázka týkající se použitelnosti tohoto nařízení je odůvodněna:
–
ratione temporis v souladu s jeho čl. 83 odst. 1, jelikož předmětem sporu v původním řízení je dědictví po ZL, který zemřel po 17. srpnu 2015;
–
přeshraničními dopady tohoto dědění, jelikož zůstavitel měl obvyklý pobyt v Německu a věc v původním řízení se týká jeho nemovitosti nacházející se v Rakousku (
9
), a
–
tím, že předmětem sporu jsou podmínky nabytí práva v rámci dědění za účelem jeho zápisu do katastru nemovitostí, a nikoli způsob provedení tohoto zápisu, který do působnosti nařízení č. 650/2012 nespadá (
10
).
29.
Zadruhé je třeba uvést, že vzhledem k chybějícím ustanovení o darování pro případ smrti v nařízení č. 650/2012 (
11
) je třeba z něj dovodit různé prvky, aby bylo možné určit, zda lze takové jednání považovat za „dědickou smlouvu“ ve smyslu jeho čl. 3 odst. 1 písm. b), jak tvrdí předkládající soud, UM, německá vláda a Komise, nebo naopak zda musí tato jednání být považována za dary ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. g) tohoto nařízení, jak tvrdí španělská vláda.
30.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury jak z požadavků jednotného použití unijního práva, tak ze zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (
12
).
31.
Pro potřeby gramatického výkladu ustanovení nařízení č. 650/2012, která jsou použitelná v projednávané věci, na jedné straně podotýkám, že podle čl. 1 odst. 1 věty první tohoto nařízení se toto nařízení použije na „dědění majetku zemřelých osob“. V článku 3 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení se upřesňuje, že „děděním“ se rozumí dědění majetku zemřelé osoby a že tento pojem zahrnuje „jakoukoli formu přechodu majetku […] z důvodu smrti“ (
13
). Tato definice odráží obsah bodu 9 odůvodnění téhož nařízení, podle kterého by do oblasti jeho působnosti měly spadat „veškeré občanskoprávní aspekty dědění majetku zůstavitele“ (
14
).
32.
V tomto bodě odůvodnění jsou uvedeny dva možné způsoby přechodu majetku z důvodu smrti, a to přechod jako projev vůle na základě pořízení pro případ smrti a přechod na základě dědění ze zákona.
33.
V článku 3 odst. 1 písm. d) nařízení č. 650/2012 se upřesňuje, že výrazem „pořízení pro případ smrti“ se rozumí „závěť, společná závěť nebo dědická smlouva“. Posledně uvedená smlouva je pak definována v tomtéž článku pod písm. b) jako smlouva, která vytváří práva k budoucí pozůstalosti nebo k budoucím pozůstalostem jedné či více osob, které jsou smluvními stranami.
34.
Na druhé straně tyto definice, které představují autonomní pojmy (
15
), jelikož mají zajistit jednotné uplatňování nařízení č. 650/2012 nezávisle na právu členských států, musí být posuzovány v porovnání s „právy a majetkem […] převedenými jiným způsobem než děděním, jako například formou daru“ (
16
), které jsou podle čl. 1 odst. 2 písm. g) téhož nařízení z oblasti jeho působnosti vyloučeny (
17
).
35.
Vzhledem k pojmu „dědění“ (
18
) a skutečnosti, že nejsou definovány ani dary, ani závěť, vyvstává otázka, na základě jakého kritéria lze rozlišit dary (
19
) od pořízení pro případ smrti, s ohledem na jednotný výklad těchto pojmů.
36.
Zaprvé uvádím, že v bodě 14 odůvodnění nařízení č. 650/2012, ve spojení s nímž musí být ustanovení článku 1 odst. 2 písm. g) vykládáno, je použit výraz „dary nebo jiné druhy převodů mezi živými (inter vivos) zakládající věcná práva před smrtí“ (
20
).
37.
Z toho je podle mého názoru nutné dovodit, a to i v porovnání s jinými způsoby převodu práv a majetku uvedenými v čl. 1 odst. 2 písm. g) nařízení č. 650/2012, kterými jsou společné vlastnictví s právem dědit po spolumajiteli, důchodové připojištění, pojistné smlouvy a podobná ujednání, že unijní normotvůrce zamýšlel vyloučit z oblasti působnosti tohoto nařízení jednání mezi živými (inter vivos), která zakládají věcná práva před smrtí nositele těchto práv nebo v zásadě upravují převod majetku mimo dědění.
38.
Zadruhé uvádím, že čl. 1 odst. 2 písm. g) nařízení č. 650/2012 vychází z čl. 1 odst. 2 písm. d) úmluvy o právu rozhodném pro dědění majetku zesnulých, podepsané v Haagu dne 1. srpna 1989 (
21
), která nikdy nevstoupila v platnost. V důvodové zprávě k této úmluvě (
22
) se upřesňuje, že čl. 1 odst. 2 písm. d) má velmi širokou působnost a zahrnuje veškerá pořízení kromě pořízení pro případ smrti, a že se nevztahuje na jednání mezi živými (inter vivos), pokud vlastnické právo vzniká až po smrti.
39.
Zatřetí zdůrazňuji, že pokud jde o výjimku z oblasti působnosti nařízení č. 650/2012, podle které se má dědictví jako celek řídit jedním právem, musí být čl. 1 odst. 2 písm. g) vykládán restriktivně, i když ani dary nejsou zcela vyloučeny z použití dědického práva (
23
).
40.
Za „dary“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. g) tudíž nelze považovat darování pro případ smrti, podle kterého má přejít vlastnické právo k majetku zahrnutému v pozůstalosti zůstavitele ve prospěch obdarovaného pouze tehdy, když zůstavitele přežije, a tím upravuje způsob převodu dědictví. Jinými slovy, základním kritériem je určení práv obdarovaného k majetku zahrnutému v pozůstalosti ve vztahu k ostatním dědicům (
24
) před zahájením dědického řízení.
41.
Vzhledem k tomu, že smrt dárce musí představovat podmínku pro přechod tohoto práva, a nikoli jeho konkrétního výkonu (
25
), a že darování vyplývá z neodvolatelné dohody (
26
) mezi smluvními stranami ohledně vlastnických práv, která mají vzniknout po smrti zůstavitele k majetku, který bude v té době tvořit jeho pozůstalost (
27
), mám za to, že darování pro případ smrti (nebo jinými slovy jakoukoli dohodu o převodu vlastnického práva mortis causa) lze považovat za „dědickou smlouvu“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 650/2012, jakožto autonomního pojmu (
28
), i kdyby se toto jednání netýkalo dědictví jako celku (
29
) nebo majetku, který dárce v době uzavření dohody ještě nevlastnil.
42.
Je tedy třeba se zabývat otázkou rozdílných právních režimů darování pro případ smrti a dědických smluv, které jsou ohledně posledně uvedených zmíněny v bodě 49 odůvodnění nařízení č. 650/2012 a na něž upozorňují jak zúčastněné strany ve svých písemných vyjádřeních, tak právní věda (
30
), aby bylo zajištěno jednotné uplatňování tohoto nařízení.
43.
V tomto ohledu souhlasím s názorem řady autorů v tom smyslu, že kvalifikace určitého jednání musí vyplývat z použití práva, kterým se řídí dědické smlouvy, jak je stanoveno v článku 25 nařízení č. 650/2012 (
31
).
44.
Takový výklad je v souladu s cíli sledovanými tímto nařízením, kterými je na jedné straně pomoci dědicům, odkazovníkům a dalším osobám zůstaviteli blízkým, jakož i věřitelům, při uplatňování svých nároků v kontextu dědictví s přeshraničním dopadem, jakož i umožnit občanům Unie připravit své dědictví (
32
).
45.
Na druhé straně z důvodu právní jistoty a s cílem zamezit štěpení dědictví (
33
) stanoví nařízení č. 650/2012 pravidlo založené na zásadě celistvosti dědictví, podle kterého se dědictví jako celek, tedy veškerý majetek, který je součástí pozůstalosti, musí řídit stejným právem a které určuje příslušnost soudů rozhodovat o dědictví jako celku (
34
), a to s odkazem na právo členského státu, ve kterém měl zůstavitel obvyklý pobyt v době smrti, v souladu s článkem 21 tohoto nařízení, nebo na právo členského státu, jehož je zůstavitel státním příslušníkem a které si posledně uvedený zvolil v souladu s článkem 22 uvedeného nařízení.
46.
Kromě toho unijní normotvůrce stanovil určité úpravy, zejména u zásady celistvosti dědictví, aby ustanovení nařízení č. 650/2012 co nejvíce odpovídala jeho cílům (
35
). To, jak zdůrazňuje německá vláda v písemných odpovědích na otázky Soudního dvora, je i případ článku 25 tohoto nařízení, jenž musí být vykládán ve spojení s bodem 49 jeho odůvodnění a stanoví s použitím obdobných výrazů, jaké jsou použity v článku 24 uvedeného nařízení ve vztahu k jiným pořízením pro případ smrti, že dědické smlouvy se řídí právem použitelným pro dědění ke dni uzavření dané smlouvy, aby bylo zachováno uspořádání dědění stanovené v těchto právních jednáních.
47.
Za těchto podmínek mám, na rozdíl od španělské vlády, za to, že kvalifikace darování pro případ smrti jako „dědické smlouvy“ nevede ke štěpení dědictví, ale zajišťuje stranám dotčeným převodem majetku zahrnutého v pozůstalosti zůstavitele požadovanou právní jistotu v případě dědění s přeshraničním prvkem.
48.
Opačný výklad by vedl k tomu, že by byly z oblasti působnosti uvedeného nařízení vyloučeny i jiná právní jednání, která jsou v současnosti uzavírána za účelem přípravy převodu majetku v rámci dědictví, při nichž vznikají stejné otázky, jako je darování poslednímu přeživšímu nebo darování v podobě rozdělení majetku jednotlivým dědicům („donation-partage“) (
36
).
49.
To by znamenalo, že by muselo být velké množství důležitých jednání směřujících k uspořádání dědictví zahrnuto buď do působnosti nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (
37
), nebo do působnosti pravidel vnitrostátního práva či úmluv dotčeného státu (
38
), a hrozilo by tak nebezpečí vážného narušení zásady jednotnosti práva rozhodného pro dědění.
50.
Pokud jde o projednávaný případ, předmětem věci v původním řízení je dohoda týkající se převodu vlastnického práva k nemovitosti, ke kterému má dojít v okamžiku smrti otce navrhovatele, pokud budou splněny určité podmínky (
39
). Ačkoli podle mého názoru má tato dohoda vlastnosti dědické smlouvy ve smyslu nařízení č. 650/2012, musí toto posouzení záviset na použitelném právu, jak jsem navrhl výše (
40
).
51.
Ze všech uvedených důvodů mám za to, že čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 650/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „dědická smlouva“ se vztahuje i na darovací smlouvu mezi živými, podle které má vlastnické právo k majetku zahrnutému do pozůstalosti dárce přejít na obdarovaného až po smrti dárce, a to i pokud tento majetek tvoří jen část pozůstalosti.
B.
Ke druhé předběžné otázce
52.
Předkládající soud si klade otázku, zda je volba rakouského práva učiněná ve smlouvě dotčené ve věci v původním řízení (
41
) platná s ohledem na přechodná ustanovení nařízení č. 650/2012, a uvádí konkrétně jeho článek 83 odst. 2. Ten odkazuje na podmínky stanovené v článku 22 tohoto nařízení, nadepsaném „Volba práva“.
53.
Jak uvádí Komise, v německém znění článku 22 nařízení č. 650/2012 se na rozdíl od jiných jazykových verzí (
42
) neuvádí, že se volba práva musí týkat dědictví jako celku.
54.
K tomu je třeba uvést, že Soudní dvůr v rozsudku vydaném krátce po předložení této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce rozhodl, že si podle tohoto článku 22 osoba může zvolit právo, „jímž se řídí její dědictví jako celek“, a že článek 83 odst. 2 uvedeného nařízení se týká případů, kdy si zůstavitel před 17. srpnem 2015 zvolil právo „rozhodné pro své dědictví“ (
43
).
55.
S ohledem na výše uvedené mám stejně jako Komise za to, že odpověď Soudního dvora se nemůže týkat výkladu tohoto ustanovení, jelikož z informací poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že smluvní strany si zvolily rakouské právo jako právo, kterým se mají řídit právní vztahy mezi nimi, a nikoli jako právo, kterým se má řídit dědictví jako celek.
56.
S ohledem na okolnosti, za nichž byla druhá předběžná otázka položena, nicméně považuji za vhodné na závěr své analýzy týkající se přechodných ustanovení uvést na jedné straně, že pokud jde o pořízení pro případ smrti učiněné před 17. srpnem 2015 dárcem, který zemřel po tomto datu, je takové pořízení v souladu s čl. 83 odst. 3 nařízení č. 650/2012 platné, pokud jsou splněny podmínky stanovené právem určeným podle ustanovení kapitoly III, konkrétně článku 25, kterým se řídí dědická smlouva, nebo případně podle kolizních norem, které platily před vstupem v platnost uvedeného nařízení.
57.
Na druhé straně, jak uvádí Komise, v projednávané věci musí důsledky pro příslušnost soudu, ke kterému byla podána žaloba, pokud jde o kvalifikaci dotčeného jednání, vycházet ze závěru, že není použitelný čl. 83 odst. 2 nařízení č. 650/2012 z důvodu neexistence volby práva, kterým by se mělo řídit dědictví jako celek (
44
), a tedy podle mého názoru ani odstavec 4 tohoto článku (
45
). Jelikož si na základě tohoto nařízení zůstavitel nemohl zvolit rakouské právo, nemůže být toto právo považováno za právo, které bylo zvoleno jako rozhodné pro dědictví (
46
).
58.
Za těchto okolností mám za to, že na druhou předběžnou otázku není třeba odpovědět.
V. Závěry
59.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázku Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko) odpověděl takto:
„Článek 1 odst. 3 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení musí být vykládán v tom smyslu, že pojem ‚dědická smlouva‘ se vztahuje i na darovací smlouvu mezi živými, podle kterých má vlastnické právo k majetku zahrnutému do pozůstalosti dárce přejít na obdarovaného až po smrti dárce, a to i pokud tento majetek tvoří jen část pozůstalosti.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2012, L 201, s. 107.
(
3
) – BGBl. I, 87/2015.
(
4
) – BGBl, 76/1871.
(
5
) – BGBl, 39/1955.
(
6
) – BGBl, 560/1985.
(
7
) – Stejná otázka by mohla být položena, pokud by byla podána žádost o vydání evropského dědického osvědčení, kterým může každý dědic, odkazovník nebo oprávněná osoba uvedená v tomto osvědčení prokázat v jiném členském státě své postavení a svá dědická práva k pozůstalosti. V tomto ohledu viz rozsudky ze dne 1. března 2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, body 36 a 42 a citovaná judikatura), a ze dne 21. června 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, bod 45).
(
8
) – Pokud jde o zahájení vnitrostátního řízení, viz body 16 a 17 tohoto stanoviska.
(
9
) – Viz rozsudek ze dne 16. července 2020, E. E. (Příslušnost soudů a rozhodné právo pro dědění) (C‑80/19, EU:C:2020:569, body 34 až 36, jakož i 42 a 43).
(
10
) – Viz bod 18 odůvodnění a čl. 1 odst. 2 písm. l) nařízení č. 650/2012, jakož i rozsudek ze dne 12. října 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, bod 54).
(
11
) – Tak je tomu ve francouzském znění. Ve španělském znění je nicméně v čl. 23 odst. 2 bodě i) uveden pojem „donaciones“ (dary), na rozdíl od jiných jazykových znění, například v jazyce německém, anglickém, italském či rumunském. Dodávám, že tyto rozdíly nejsou pro výklad ustanovení uvedeného nařízení dotčených v projednávané věci relevantní.
(
12
) – Viz rozsudek ze dne 23. května 2019, WB (C‑658/17, EU:C:2019:444, bod 50 a citovaná judikatura).
(
13
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
14
) – Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska. Tento výraz zmínil Soudní dvůr v rozsudcích ze dne 1. března 2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, bod 34), a ze dne 21. června 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, bod 30).
(
15
) – V tomto ohledu viz Bonomi, A., „Article 1. Champ d’application“, v Bonomi, A., a Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, 2. vydání, Bruylant, Brusel, 2016, s. 73 až 139, zejména bod 2, s. 75, jakož i Looschelders, D., „Artikel 3 EuErbVO“, v Hüßtege, R., a Mansel, H.-P., Rom-Verordnungen, 2. vydání, Nomos, Baden-Baden, 2015, s. 839 až 847, zejména bod 8, s. 841 a 842.
(
16
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
17
) – K připomenutí taxativní povahy seznamu výjimek obsaženého v čl. 1 odst. 2 uvedeného nařízení, zejména pokud jde o otázky vztahující se k úpravě majetkových poměrů v manželství, viz rozsudek ze dne 1. března 2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, bod 33).
(
18
) – Viz bod 31 tohoto stanoviska.
(
19
) – V tomto ohledu Marie Goré uvádí, že „[n]ebyly v plném rozsahu zohledněny všechny možnosti úpravy poměrů v případě smrti“ (Goré, M., „Les silences du règlement européen sur les successions internationales“, Droit et Patrimoine, Lamy, Paříž, 2013, č. 224, s. 34 až 37, zejména s. 6).
(
20
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
21
) – Zveřejněna na internetové stránce https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/full-text/?cid= 62. Výraz „například prostřednictvím darů“ byl doplněn v nařízení č. 650/2012. Viz bod 9 odůvodnění a čl. 1 odst. 3 písm. f) návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a úředních listin ve věcech dědictví a vytvoření evropského dědického osvědčení [COM(2009) 154 final], ve znění přeformulovaném Evropským parlamentem v jeho zprávě k tomuto návrhu ze dne 6. března 2012 (A7-0045/2012), pokud jde o znění této výjimky.
(
22
) – Viz důvodová zpráva Donovana W. M. Waterse zveřejněná na internetové stránce https://assets.hcch.net/docs/ed641835-352a-4fe0-a378-5bf4222086c8.pdf [body 41 (s. 542) a 92 (s. 574)].
(
23
) – Viz čl. 23 odst. 2 písm. i) nařízení č. 650/2012.
(
24
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 1. března 2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, bod 40).
(
25
) – Je třeba rozlišovat mezi darováním pro případ smrti a darováním, které upravuje okamžitý převod práv a zároveň stanoví převzetí majetku do držby k jinému datu, kterým může být den smrti dárce. V tomto smyslu viz Boulanger, D., „Le renouvellement du traitement de l’anticipation successorale au travers du règlement (UE) du 4 juillet 2012“, La Semaine Juridique – Notariale et Immobilière, LexisNexis, Paříž, č. 27, s. 39 až 44, zejména bod 15, s. 41. K tomu podotýkám, že výraz „remise du bien“ (převod nemovitosti) použitý ve francouzském znění důkazů předložených ve spisu nemusí být nutně zavádějící. Pokud je mi totiž známo, je třeba vycházet ze zásady „Abstraktionsprinzip“, podle které převod nemovitosti zahrnuje převod vlastnického práva (například kupní smlouvou) a faktický převod nemovitosti (zápisem do katastru nemovitostí) K rozlišování mezi výkonem práva za života dárce a výkonem práva po jeho smrti, viz Looschelders, D., „Artikel 1 EuErbVO“, v Hüßtege, R., a Mansel, H.-P., Rom-Verordnungen, op. cit., s. 817 až 835, zejména body 45 a 46, s. 829 a 830.
(
26
) – Viz Bonomi, A., „Article 25. Pacte successoral“, v Bonomi, A., a Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, op. cit., s. 429 až 449, zejména bod 13, s. 436; Pesendorfer, U., „Art. 3 EuErbVO“, v Burgstaller, A., Neumayr, M., Geroldinger, A., a Schmaranzer, G., Die EU-Erbrechtsverordnung, LexisNexis, Vídeň, 2016, s. 68 až 81, zejména body 12 a 17, s. 74 až 76, jakož i Dutta, A., „Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen“, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, C. H. Beck, Mnichov, 2020, bod 8.
(
27
) – Viz Boulanger, D., op. cit., bod 14, s. 41.
(
28
) – Obdobně viz Bonomi, A., „Article 3. Définitions“, v Bonomi, A., a Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, op. cit., s. 143 až 179, zejména bod 21, s. 155; Dutta, A., „Art. 1 EuErbVO Anwendungsbereich“, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, op. cit., bod 37 a „Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen“, op. cit., bod 10; Mankowski, P., „Art 1 EuErbVO“, v Deixler-Hübner, A., a Schauer, M., Kommentar zur EU-Erbrechtsverordnung (EuErbVO), 2. vydání, Manz’sche Verlags- und Universitätsbuchhandlung, Vídeň, 2020, s. 16 až 66, zejména bod 79, s. 42 a 43; Deixler-Hübner, A., a Schauer, M., „Art 3 EuErbVO“, v Deixler-Hübner, A., a Schauer, M., Kommentar zur EU-Erbrechtsverordnung (EuErbVO), op. cit., s. 70 až 94, zejména bod 14, s. 77 a 78, jakož i Fontanellas Morell, J. M., „Las donaciones mortis causa ante la reglementación comunitaria de la sucesiones“, Anuario Español de Derecho Internacional Privado, Iprolex, Madrid, Španělsko, 2011, s. 465 až 484, zejména s. 481 až 483.
(
29
) – V tomto ohledu zastávám opačný názor než španělská vláda a naopak shodný s analýzou předloženou ostatními zúčastněnými stranami v tom smyslu, že pojem „dědická smlouva“ obsažený v čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 650/2012 je definován dostatečně obecně, aby se mohl vztahovat i na dohodu týkající se pouze jedné věci nebo jen části dědictví. Postačuje, aby bylo dodrženo společné kritérium vyplývající z téhož článku pod písm. d) ve spojení s definicí uvedenou pod písm. a), týkající se pořízení pro případ smrti, tedy aby převod vlastnického práva k majetku nabyl účinnosti až po smrti vlastníka, který je smluvní stranou.
(
30
) – Viz Bonomi, A., „Article 1. Champ d’application“, op. cit., body 51 a 52, jakož i autoři citovaní v poznámkách pod čarou, s. 102 až 104.
(
31
) – Viz Bonomi, A., „Article 1. Champ d’application“, op. cit., bod 53 a autoři citovaní v poznámce pod čarou 76, s. 104. Viz rovněž Dutta, A., „Art. 25 EuErbVO Erbverträge“, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, op. cit., bod 9. K obecnější úvaze, podle které je třeba vycházet z práva použitelného na pořízení pro případ smrti, viz Bonomi, A., „Article 1. Champ d’application“, op. cit., bod 53 a autoři citovaní v poznámce pod čarou 75, s. 104. V tomtéž smyslu viz Köhler, A., „Teil 1 EuErbVO, § 4 Internationales Privatrecht“, v Grierl, W., Köhler, A., Kroiß, L., a Wilsch, H., Internationales Erbrecht: EuErbVO, IntErbRVG, DurchfVO, Länderberichte, 3. vydání, Nomos, Vídeň, 2020, s. 57 až 127, zejména bod 52, s. 70, a bod 74, s. 78.
(
32
) – Viz rozsudky ze dne 12. října 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, bod 56), a ze dne 21. června 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, bod 49).
(
33
) – Viz bod 37 odůvodnění nařízení č. 650/2012, jakož i rozsudky ze dne 12. října 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, body 44 a 57), a ze dne 21. června 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, bod 56).
(
34
) – Viz rozsudky ze dne 21. června 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, bod 55), a ze dne 16. července 2020, E. E. (Příslušnost soudů a rozhodné právo pro dědění) (C‑80/19, EU:C:2020:569, bod 41).
(
35
) – Pokud jde o ustanovení týkající se příslušnosti soudů v oblasti dědění, viz rozsudek ze dne 16. července 2020, E. E. (Příslušnost soudů a rozhodné právo pro dědění) (C‑80/19, EU:C:2020:569, bod 69). Soud rozhodl, že „zásada celistvosti dědictví [není] absolutní“.
(
36
) – K tomu viz Boulanger, D., op. cit., body 16 a 17, s. 41. Viz rovněž, v německém právu, Dutta, A., „Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen“, op. cit., bod 11.
(
37
) – Úř. věst. 2008, L 177, s. 6. Mezi nařízením č. 593/2008 a nařízením č. 650/2012 existují dva podstatné rozdíly, pokud jde o hraniční určovatele, které se podle posledně uvedeného nařízení právě nemají použít. Na jedné straně podle článku 3 nařízení č. 593/2008 si strany darovací smlouvy mohou zvolit jakékoli právo jako právo rozhodné pro tuto smlouvu. Na druhé straně, při neexistenci volby práva se podle čl. 4 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení řídí darování nemovitostí právem země, ve které se nemovitost nachází. Kromě toho lze z čl. 4 odst. 2 uvedeného nařízení dovodit, že při neexistenci volby práva se darování nemovitostí řídí právem země, v níž má dárce, jakožto strana, která je povinna poskytnout plnění charakteristické pro smlouvu, své obvyklé bydliště.
(
38
) – Podle čl. 1 odst. 2 písm. c) nařízení 593/2008 se toto nařízení nevztahuje na rodinné majetkové právo. K tomu viz shrnutí Gaudemet-Tallona, H., „Convention de Rome du 19 juin 1980 et règlement ‚Rome I‘ du 17 juin 2008. – Champ d’application. – Clauses générales“, JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Paříž, 2020, svazek 552-11, bod 52.
(
39
) – Viz bod 19 tohoto stanoviska.
(
40
) – Viz bod 43 tohoto stanoviska.
(
41
) – Viz písmeno f) smlouvy citované v bodě 19 tohoto stanoviska.
(
42
) – Podotýkám, jak uvedla Komise, že dosah volby práva je upřesněn v anglickém, francouzském, italském, nizozemském a polském jazyce a že znění ve španělském jazyce stejně nejednoznačné jako znění v jazyce německém bylo opraveno následovně: „Každá osoba si může zvolit za právo, jímž se řídí její dědictví jako celek, právo státu“ (oprava Úř. věst. 2019, L 243, s. 9).
(
43
) – Viz rozsudek ze dne 16. července 2020, E. E. (Příslušnost soudů a rozhodné právo pro dědění) (C‑80/19, EU:C:2020:569, body 88 a 92).
(
44
) – Viz článek 15 nařízení č. 650/2012, nadepsaný „Přezkoumání příslušnosti“. Pokud jde o pravidla pro určení příslušnosti a jejich vliv na oběh rozhodnutí, viz rozsudky ze dne 21. června 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, body 37 a 53 až 55), a ze dne 16. července 2020, E. E. (Příslušnost soudů a rozhodné právo pro dědění) (C‑80/19, EU:C:2020:569, body 61 a 62).
(
45
) – Pokud jde o obsah přechodných ustanovení a jejich vztah k příslušnosti soudů, viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci E. E. (Příslušnost soudů a rozhodné právo pro dědění) (C‑80/19, EU:C:2020:230, body 101 až 104 a 108 až 112).
(
46
) – Viz rozsudek ze dne 16. července 2020, E. E. (Příslušnost soudů a rozhodné právo pro dědění) (C‑80/19, EU:C:2020:569, body 92 a 93).