62013CC0580_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Bundesgerichtshof által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés lehetőséget ad a Bíróságnak arra, hogy továbbfejlessze a szellemi tulajdonjogok érvényesítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv(2) 8. cikkével kapcsolatos, szellemi tulajdonjogokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatát egy még fel nem tárt területen. Az eddigiekben a Bíróság mindenekelőtt egyrészről szellemi tulajdonjogok jogosultjai, másrészről pedig szerzői jogvédelem alá eső tartalmakat letöltő, illetve megosztó internethasználók közötti vitákkal foglalkozott, mely utóbbiak adatait az internet‑hozzáférést nyújtó szolgáltatóktól kérik az ily módon beazonosított személyek elleni eljárás megindítása érdekében.(3) Ebben az ügyben azonban egy hitelintézet tagadja meg a banktitokra hivatkozással azon adatok közlését, amelyek ahhoz szükségesek, hogy polgári eljárás indulhasson azon személy ellen, aki az internet által nyújtott technikai lehetőségek felhasználásával hamisított áruval kereskedik.
2. A jelen ügyben végeredményben az merül fel, hogy egy harmadik személy – a jelen konkrét esetben egy hitelintézet –, amely nem vett részt valamely iparjogvédelmi jog állítólagos megsértésében, azonban „üzletszerűen nyújtott szolgáltatásokat jogsértő tevékenységekhez” (2004/48 irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja), az említett irányelv alapján és banktitokra hivatkozással megtagadhatja‑e azt a (konkrétan egy bankszámla‑tulajdonos nevére és címére vonatkozó) tájékoztatást, amelyet a szellemi tulajdonjog jogosultja vagy az említett jog védelmére jogosult személy kér tőle.(4)
I – Jogi háttér
A – Uniós jog
3. A 2004/48 irányelv célja annak (10) preambulumbekezdése szerint a jogszabályok egymáshoz való közelítése a szellemi tulajdonjogok érvényesítése terén egy magas, egyenértékű és egységes védelmi szint belső piacon belüli biztosítása érdekében. Az említett irányelv (8) preambulumbekezdése megállapítja, hogy a „tagállami rendszerek között a szellemi tulajdonjogok érvényesítésének eszközei tekintetében fennálló különbségek veszélyeztetik a belső piac zavartalan működését, és megakadályozzák, hogy a szellemi tulajdonjogok az egész Közösségben egyenlő szintű védelmet élvezzenek. E helyzet hátrányosan hat a belső piacon belüli szabad mozgásra, és megakadályozza egy olyan [helyesen: olyan környezet] kialakulását, amely kedvezőleg hat az egészséges versenyre”, míg a hivatkozott irányelv (9) preambulumbekezdése emlékeztet arra, hogy „[…] az internet fokozódó használata lehetővé teszi a jogsértő példányok azonnali terjesztését világszerte […]”.
4. A 2004/48 irányelv 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően „ez az irányelv nem érinti: a) […] [a személyes adatok feldolgozása vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október 24‑i] 95/46/EK [európai parlamenti és tanácsi] irányelvet”, amelyet a 2004/48 irányelv (15) preambulumbekezdése is említ.
5. A 2004/48 irányelv 3. cikke kimondja, hogy:
„(1) A tagállamok rendelkeznek azon intézkedésekről, eljárásokról és jogorvoslatokról, amelyek az ezen irányelv által szabályozott szellemi tulajdonjogok érvényesítésének biztosításához szükségesek. Ezen intézkedéseknek, eljárásoknak és jogorvoslatoknak méltányosnak és igazságosnak kell lenniük, és nem lehetnek indokolatlanul bonyolultak és költségesek, és nem eredményezhetnek ésszerűtlen határidőket és indokolatlan késedelmeket.
(2) Ezeknek az intézkedéseknek, eljárásoknak és jogorvoslatoknak ezen túlmenően hatásosnak, arányosnak és elrettentőnek [helyesen: visszatartó hatásúnak] kell lenniük, és úgy kell őket alkalmazni, hogy a jogszerű kereskedelemnek ne állítsanak korlátokat, és hogy az azokkal való visszaélés esetére biztosítékok rendelkezésre álljanak.”
6. A 2004/48 irányelvnek a „Tájékoztatáshoz való jog” című 8. cikke a következőkről rendelkezik:
„(1)	A tagállamok biztosítják, hogy a szellemi tulajdonjog megsértése miatt indított eljárásokkal összefüggésben, és a felperes indokolt és arányos kérelmére az illetékes bíróságok elrendelhessék, hogy a szellemi tulajdonjogot sértő áruk vagy szolgáltatások eredetéről és terjesztési hálózatairól a jogsértő és/vagy a következő személyek adjanak tájékoztatást:
[…]
c) aki üzletszerűen nyújtott szolgáltatásokat jogsértő tevékenységekhez,
[…]
(2)	Az (1) bekezdésben említett tájékoztatás szükség szerint magában foglalja:
a) az előállítók, gyártók, terjesztők, szállítók nevét és címét, az áruk vagy szolgáltatások egyéb korábbi birtokosainak nevét és címét, valamint a címzett nagykereskedők és kiskereskedők nevét és címét;
[…]
(3) Az (1) és (2) bekezdés nem érinti azokat az egyéb törvényi rendelkezéseket, amelyek:
[…]
e) az információs források bizalmasságának védelmét vagy a személyes adatkezelést szabályozzák.”
B – Nemzeti jog
7. A később módosított 1994. október 25‑i német védjegytörvény (Markengesetz, a továbbiakban: védjegytörvény) 19. cikke a „Tájékoztatáshoz való jog” címet viseli, és a német védjegyjogba beépíti a 2004/48 irányelv 8. cikkében foglalt jogot. Az említett 19. cikk (2) bekezdésének szövege a következő:
„Nyilvánvaló jogsértés esetén, illetve azokban az esetekben, amikor egy védjegy vagy kereskedelmi név jogosultja keresetet nyújtott be a jogsértővel szemben, a [tájékoztatáshoz való] jog (az (1) bekezdésben foglaltak sérelme nélkül) azon személlyel szemben is érvényesíthető, aki üzletszerűen
1. jogsértő árukat birtokolt;
2. jogsértő szolgáltatásokat vett igénybe;
3. jogsértő tevékenységekhez nyújtott szolgáltatásokat, vagy
4. az 1., 2. vagy 3. pontban foglalt személyek valamelyike által szolgáltatott adatoknak megfelelően részt vett ezen áruk gyártásában, előállításában vagy forgalmazásában, illetve e szolgáltatások nyújtásában,
kivéve ha ez a személy jogosult megtagadni a vallomástételt a jogsértővel szemben folytatott eljárásban a polgári perrendtartás 383–385. cikke alapján […].”
8. A polgári perrendtartásról szóló német törvény (Zivilprozessordnung, 2005. december 5‑én hatályos változat, későbbi módosításokkal, a továbbiakban: ZPO) 383. cikke (1) bekezdésének 6. pontja azon személyek számára, akikre megbízatásuk vagy foglalkozásuk miatt olyan információkat bíztak, amelyeket természetüknél fogva vagy valamely jogszabályi rendelkezés folytán titokban kell tartani, elismeri a vallomástétel megtagadásához való jogot azokkal a tényekkel kapcsolatban, amelyekre a titoktartási kötelezettség kiterjed.
II – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
9. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet egy német társaság, a Coty Germany GmbH (a továbbiakban: Coty Germany) – a „Davidoff Hot Water” közösségi védjegy kizárólagos licencjogosultja – és a Stadtsparkasse Magdeburg (a továbbiakban: Sparkasse) közötti jogvitában terjesztették elő.
10. 2011 januárjában a Coty Germany egy internetes aukciós felületen keresztül vásárolt egy „Davidoff Hot Water” márkájú illatszert. A termék vételárát az eladó által megjelölt, a Sparkassénál vezetett számlára befizette. Miután a Coty Germany megbizonyosodott róla, hogy hamisított terméket vásárolt, az aukciós felület [üzemeltetőjétől] kérte, hogy tájékoztassák őt a felhasználói fiók tulajdonosának, aki az illatszert áruba bocsátotta (az értékesítés álnéven történt), a valódi nevéről. A megjelölt személy elismerte, hogy ő az aukciós felületen feltüntetett felhasználói fiók tulajdonosa, azonban tagadta azt, hogy a termék eladója lenne, és vallomástétel‑megtagadási jogával élve nem adott további tájékoztatást. A Coty Germany ezt követően a védjegytörvény 19. cikkének (2) bekezdése alapján a Sparkasséhoz fordult, és kérte tőle azon bankszámla tulajdonosának nevét és címét, amelyre a megvásárolt hamisított áru vételárát be kellett fizetnie. A Sparkasse banktitokra hivatkozva megtagadta az erre az információra vonatkozó tájékoztatást. A Coty Germany ezt követően a Landgericht Magdeburghoz (magdeburgi elsőfokú bíróság) fordult, amely a Sparkassét a kért adatok átadására kötelezte. A Sparkasse fellebbezést nyújtott be az Oberlandesgericht Naumburghoz a ZPO 383. cikke (1) bekezdésének 6. pontjára való hivatkozással (amelyre a védjegytörvény 19. cikkének (2) bekezdése utal), amely védi többek között a hitelintézetek azon jogát, hogy polgári eljárásban banktitokra hivatkozva megtagadják a tanúként történő vallomástételt. A másodfokú bíróság a Sparkasse javára döntött. A Coty Germany ezt követően felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesgerichtshofhoz (szövetségi legfelsőbb bíróság) és ismételten azt kérte, hogy a hitelintézetet kötelezzék a kért tájékoztatás megadására.
11. Ilyen körülmények között a Bundesgerichtshof úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti az Európai Unió Bírósága elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a 2004/48/EK irányelv 8. cikke (3) bekezdésének e) pontját, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely olyan esetben, mint amelyről az alapügyben szó van, valamely bankintézetnek lehetővé teszi az ezen irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti, valamely bankszámla‑tulajdonos nevére és címére vonatkozó tájékoztatás banktitokra hivatkozva való elutasítását?”
12. A jelen eljárásban a Coty Germany, a Sparkasse, az Európai Bizottság, illetve a német kormány nyújtott be írásbeli észrevételeket.
III – A felek álláspontjának összefoglalása
13. A Coty Germany észrevételeiben azzal érvel, hogy a 2004/48 irányelv 8. cikkének (3) bekezdésével ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi egy hitelintézet számára az említett irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti, a bankszámla‑tulajdonos nevére és címére vonatkozó tájékoztatásnak az ezen adatokat kérőtől banktitokra hivatkozva történő megtagadását. A Coty Germany szerint az, aki védjegyjogot sért, soha nem fogja engedélyezni a részére a 2004/48 irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerint szolgáltatást nyújtó számára, hogy a személyazonosságára vonatkozó adatokat (amelyek a 95/46 irányelv értelmében személyes adatok) adjon át a megsértett jog jogosultja számára, és ezért ilyen esetekben mindig konfliktus keletkezik. A Coty Germany az egymással ütköző érdekek mérlegelését kéri a konkrét eset körülményeire tekintettel, figyelembe véve, hogy az, aki nyilvánvalóan hamisított árut ad el, nem méltó a személyazonosságát illetően fennálló védelemre.
14. A Sparkasse, amely észrevételeiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatatlanságára összpontosít, amivel rögtön ezt követően foglalkozom majd, az ügy érdemét illetően úgy véli, hogy a Coty Germanynek rendelkezésére áll egy másik, könnyű út a védjegyjog feltételezett megsértője személyazonosságának felfedése érdekében, konkrétan a büntetőjogi út, amely lehetővé tenné az ügyészség által – amellyel szemben nem lehet a banktitokra hivatkozni – összegyűjtött információhoz való hozzáférést. Másfelől a Sparkasse megjegyzi, hogy a vallomástétel megtagadásához való joga nem függhet az adott ügyben ütköző érdekek mérlegelésétől. Hangsúlyozza továbbá, hogy egy hitelintézet nincs abban a helyzetben, hogy a kért tájékoztatás megadásáról való döntés során értékelje, hogy valamely védjegy megsértése nyilvánvaló‑e, vagy sem a védjegytörvény 19. cikke (2) bekezdésének első mondata értelmében.
15. A német kormány érvelése szerint a 2004/48 irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy a hatálya alá tartozó információkérésre adandó válasznak figyelembe kell vennie a konkrét eset körülményeit, és tiszteletben kell tartania az arányosság elvét az ütköző alapjogok mérlegelése során. A német kormány szerint az adatvédelem területén az uniós joggal (konkrétan a 95/46 irányelvvel) a priori nem ellentétes az, ha a jelen ügy körülményei között a kért adatokat közlik. Másfelől a német kormány úgy véli, hogy nem alkalmazandó a jelen ügyben a 2004/48 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének e) pontja szerinti „kivétel”. Az a nemzeti jogszabály, amely lehetővé teszi a kért információra vonatkozó tájékoztatás banktitokra hivatkozással történő megtagadását, nem olyan jogszabály, amely az e rendelkezés szerinti személyesadat‑kezelést szabályozza. Álláspontja szerint inkább olyan jogszabályról van szó, amely az információs források bizalmasságát védi a hivatkozott 8. cikk (3) bekezdésének e) pontja értelmében, ez a megközelítés pedig, a német kormány szerint, magában foglalja magának az információnak a bizalmasságát is. Tehát az irányelv említett rendelkezését úgy kell értelmezni, hogy lehetővé kell tenni a nemzeti bíróság számára, hogy minden esetben mérlegelje az ütköző alapjogokat és értékelje az egyes konkrét esetek körülményeit.
16. Végezetül a Bizottság észrevételeiben megjegyzi, hogy a 2004/48 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének e) pontjával nem ellentéte s az olyan nemzeti szabályozás, amely valamely hitelintézet számára lehetővé teszi, hogy banktitokra hivatkozzon a kért információra vonatkozó tájékoztatás minden olyan esetben történő megtagadása érdekében, amikor az említett jogszabály megfelel bizonyos feltételeknek, konkrétan teljesíti a jogbiztonság elvére vonatkozó követelményeket, személyes adatok kezelését szabályozza, és lehetővé teszi a nemzeti bíróság számára, hogy az egyes konkrét esetekben mérlegelje az ütköző alapjogokat.
IV – Elemzés
A – Az elfogadhatóságról
17. A Bundesgerichtshof által előterjesztett kérdés érdemben történő vizsgálata előtt egy elfogadhatóságra vonatkozó kérdéssel kell foglalkozni, amelyet az alapeljárás alperese, a Sparkasse terjesztett elő. A Sparkasse azzal érvel, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogvitára nem a 2004/48 irányelv, hanem kizárólag a nemzeti jog alkalmazandó, mivel a tájékoztatáskérés nem egy szellemi tulajdonjog megsértése miatt indított eljárás (a 2004/48 irányelv 8. cikkének a védjegytörvény 19. cikke (2) bekezdésének második mondatával összefüggésben értelmezett (1) bekezdése) során merül fel, hanem a védjegyre vonatkozó „nyilvánvaló jogsértés” (a védjegytörvény 19. cikke (2) bekezdésének első mondata) esetében – amelyet az említett irányelv, álláspontja szerint, nem szabályoz –, a következőkben kifejtettek szerint.
18. A Sparkasse szerint a 2004/48 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése nem állapít meg önálló anyagi jogot a harmadik személyektől történő tájékoztatáskérés tekintetében, hanem csak egy szellemi tulajdonjog vagy iparjogvédelmi jog – a jelen esetben egy közösségi védjegy – megsértése miatt indított eljárásban, a felperes által benyújtott indokolt és arányos kérelem alapján ismeri el ezt a jogot. A Sparkasse arra hivatkozik, hogy a jelen ügyben nem a védjegyjogosult (vagy a jelen esetben a licencjogosult) által jogsértés miatt indított olyan eljárás van folyamatban azzal szemben, aki a jogát megsértette, amellyel összefüggésben a felperes valamely harmadik személytől egy meghatározott információra vonatkozó tájékoztatásnyújtást kér, hanem olyan önálló anyagi jog gyakorlásáról van szó, amelyet az irányelv nem, csak a nemzeti jog szabályoz.
19. Álláspontom szerint ezt a kifogást el kell utasítani. Számomra ugyanis nem tűnik irrelevánsnak az, hogy a „nyilvánvaló jogsértés” esetét a védjegytörvény 2008‑ban konkrétan azokra az esetekre gondolva vezette be, amikor a megsértett jog jogosultjának információra van szüksége a jogsértő személyazonosságának megállapításához, azaz azokra az esetekre, amikor a német eljárásjog sajátos jellemzői miatt, amely nem teszi lehetővé polgári eljárást indítását egy nem meghatározott személlyel szemben, nem lehet eljárást indítani szellemi tulajdonjog megsértése miatt, mivel még nem azonosították azt a személyt, akivel szemben a keresetet benyújthatnák.(5)
20. Véleményem szerint a 2004/48 irányelv 8. cikke (1) bekezdésének többek között a spanyol nyelvi változatában alkalmazott „a szellemi tulajdonjog megsértése miatt indított eljárásokkal összefüggésben” (6) kifejezés kellően széles körű ahhoz, hogy magában foglaljon olyan eseteket, mint amely a jelen ügyben is felmerült, és amelyekben, mivel a szellemi tulajdonjog megsértése tekintetében elegendő bizonyíték áll rendelkezésre („nyilvánvaló jogsértés”), a tájékoztatáskérésre egyértelműen a védjegy megsértése miatti eljárás megindítása érdekében kerül sor. Ebben az értelemben meg kell állapítani, hogy egy védjegyjog megsértése „miatt” indított eljárással „összefüggő” eljárásról van szó.(7)
21. Következésképpen álláspontom szerint azt a következtetést kell levonni, hogy a jelen eset is a hivatkozott 2004/48 irányelv hatálya alá tartozik, illetve hogy a Bundesgerichtshof által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadható.
B – Az ügy érdeméről
22. Rátérve immár a kérdés érdemi részére, mindenekelőtt pontosítani szükséges, hogy a Bundesgerichtshof kérdésének alapja, amely a kérdésben kifejezetten nem jelenik meg, a védjegytörvény 19. cikkének (2) bekezdésében található. Ahogyan azt a korábbiakban megállapítottam, e rendelkezés kifejezetten elismeri annak lehetőségét, hogy az a harmadik személy, akitől a tájékoztatást kérik, annak megadását megtagadhatja, amennyiben a ZPO 383–385. cikkének megfelelően joga van ahhoz, hogy megtagadja a vallomástételt a jogsértővel szemben indított polgári eljárásban. A jelen esetben a Sparkasse pontosan ezzel a lehetőséggel élt a banktitokra hivatkozással.(8)
23. Azt kell meghatározni, hogy ez a német jogban előírt, a tájékoztatásnak végeredményben a banktitokra hivatkozással történő megtagadására vonatkozó lehetőség összeegyeztethető‑e a védjegy jogosultja vagy licencjogosultja számára a 2004/48 irányelv 8. cikkében biztosított tájékoztatáshoz való joggal.
24. A 2004/48 irányelv 8. cikkében foglalt tájékoztatáshoz való jog egy eszközként funkcionáló jog, amelynek célja a szellemi tulajdon hatékony védelmének biztosítása, ahogyan az a[z említett irányelv] (21) preambulumbekezdéséből következik. Közvetlen célja az, hogy valamilyen módon kiegyenlítse a szellemi tulajdonjog feltételezett megsértőjének és az e jog jogosultjának(9) rendelkezésére álló információk közötti különbséget, beleértve, hogy a bírói jogvédelem hatékonyságát érintő hátrányos következmények eredhetnek abból, hogy a jogosult számára nem állnak rendelkezésre a feltételezett jogsértővel szembeni eljárás megindításához szükséges minimális információk. A tájékoztatáshoz való jog természetesen nem abszolút jog, és valójában maga a 8. cikk foglalja magában azt a lehetőséget, hogy a tagállamok annak gyakorlása tekintetében bizonyos korlátozásokat állapítsanak meg. Így, bár azok között a banktitok kifejezetten nem szerepel, a (3) bekezdésben megjelenik a következő rendelkezés: „az (1) és (2) bekezdés nem érinti azokat az egyéb törvényi rendelkezéseket, amelyek […] e) az információs források bizalmasságának védelmét vagy a személyes adatkezelést szabályozzák”. Másfelől a 2004/48 irányelv 2. cikke (3) bekezdésének a) pontja korlátozza a 8. cikkben foglalt tájékoztatáshoz való jogot annak előírásával, hogy az említett irányelv „nem érinti” többek között a 95/46 irányelvet.
25. A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben kifejezetten csak a 2004/48 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének e) pontjára hivatkozik, mint olyan rendelkezésre, amely adott esetben biztosítja, hogy a banktitkokra a 8. cikk (1) bekezdésének c) pontjában foglalt tájékoztatáshoz való jog korlátjaként vagy akár az alóli kivételként hivatkozni lehessen. A kérdés tehát az, hogy a jelen ügy körülményei között az említett irányelv 8. cikke (3) bekezdésének e) pontja lehetővé teszi‑e egy hitelintézetnek, hogy egy olyan nemzeti jogszabályi rendelkezés alapján, amely biztosítja a vallomástétel bizonyos körülmények között történő megtagadásához való jogot, a banktitkokra hivatkozzon annak érdekében, hogy az ugyanezen 8. cikk (1) bekezdésében foglalt jog gyakorlása keretében kért információra vonatkozó tájékoztatáskérést elutasítsa.
26. Mindenekelőtt fel kell hívnom a figyelmet arra, hogy a jelen ügyben az említett e) pont által rögzített esetek közül a másodikra kell összpontosítani, amely a személyesadat‑kezelésre utal, és mellőzni kell az első esetet, amely az információs források bizalmasságának védelmével kapcsolatos. Számomra világosnak tűnik, hogy a jelen esetben nem áll fenn az utóbbi tényállás, mivel nem valamely „információs forrás” személyazonosságának védelméről van szó.
27. A 2004/48 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének e) pontjában foglalt szabályban szereplő e második esetet vizsgálva a gondolatmenetemet annak megállapításával kell kezdenem, hogy álláspontom szerint a vitatott nemzeti szabályozásnak, ahogyan azt a kérdést előterjesztő bíróság részünkre bemutatta, két különböző hatása van: elsősorban egy azonnali hatása, amely a 2004/48 irányelv 8. cikke (1) bekezdésében elismert tájékoztatáshoz való jog „megsértésében” nyilvánul meg, másodsorban pedig egy közvetett
hatása, amely a hatékony bírói jogvédelemhez való alapjog és esetleges végső következményként, az alapjognak minősülő szellemi tulajdonjog „érintettségét” jelenti.
28. Itt azonnal meg kell jegyezni, hogy a tájékoztatáshoz való jog megsértése, amelyre az előbbiekben utaltam (illetve közvetetten az említett alapjogok korlátozása) a „banktitokra” vonatkozó, a ZPO 383. cikke (1) bekezdésének 6. pontjában megjelenő előírások következménye. A kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a banktitok védelmére vonatkozó cél azon kivétel hatálya alá tartozik‑e, amelyet a 2004/48 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének e) pontja az (1) bekezdésében foglalt tájékoztatáshoz való jog gyakorlása tekintetében meghatároz, amely szerint a hivatkozott jogot különösen azon „egyéb törvényi rendelkezések” [...] „sérelme nélkül” ismerik el, amelyek a „személyes adatkezelést szabályozzák”.
29. Ebben az értelemben vitatható, hogy a hivatkozott kivétel alkalmazandó a jelen ügyben, mivel kétség merülhet fel a tekintetben, hogy a „banktitkok” önmagában, ahogyan azt a német jog előírja, a 2004/48 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének e) pontja szerinti „törvényi rendelkezés”‑e, illetve hogy a ZPO 383. cikke (1) bekezdése 6. pontjának – amelyre a védjegytörvény 19. cikkének (2) bekezdése utal – célja‑e a „személyes adatkezelés”, ahogyan azt a német kormány az észrevételeiben különösen kiemelte.(10)
30. Mindazonáltal figyelemmel kell lenni arra, hogy számos esetben, ahogyan a jelen ügyben is, az említett szabály alkalmazásának hátterében az a kérdés áll, hogy közölni kell‑e a bírósággal meghatározott személyek bizonyos adatait.(11) Ezenkívül azt is figyelembe kell venni, hogy mindenesetre a 2004/48 irányelv a 2. cikke (3) bekezdésének a) pontjában általános hivatkozást tartalmaz a 95/46 irányelvnek a személyes adatok védelméről szóló rendelkezéseire. Következésképpen a 2004/48 irányelv 8. cikke (3) bekezdése e) pontjának az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 8. cikkében foglalt személyes adatok védelméhez való alapjoggal összhangban való értelmezése alapján álláspontom szerint a vitatott nemzeti szabályozás a hivatkozott irányelv 8. cikke (3) bekezdése említett e) pontjának hatálya alá tartozik.
31. A nemzeti szabályozás ily módon történő bemutatása alapján úgy vélem, hogy azt a 2004/48 irányelvvel való összeegyeztethetőségének vizsgálata során először a szóban forgó alapjogok biztosításának szemszögéből kell minősíteni. E tekintetben mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a hivatkozott nemzeti szabályozás a hatékony bírói jogvédelemhez
és az ipari tulajdonhoz való alapjog „gyakorlásának korlátozását” jelenti a Charta 52. cikkének (1) bekezdése értelmében. A hitelintézetnek a banktitok megőrzésére vonatkozó törvényes érdeke – amely az ügyfelével való viszonyában irányadó bizalmasság kötelezettségének kifejeződése – a védjegy jogosultja, illetve a licencjogosult (ez utóbbi mint a védjegyhez kapcsolódó meghatározott vagyoni jogok jogosultja) két alapjogának a Charta 52. cikkének (1) bekezdése szerint korlátozásával jár, konkrétan a szellemi tulajdonhoz való joguk (a Charta 17. cikkének (2) bekezdése), valamint a Charta 47. cikkében foglalt hatékony bírói jogvédelemhez való joguk(12) korlátozásával, mely utóbbi az előbbi védelméhez szükséges eszköz.
32. A Charta 52. cikkének (1) bekezdése az alapjogok korlátozását két alternatív célból teszi lehetővé: a korlátozásnak meg kell felelnie az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseknek (első fordulat) vagy mások jogai és szabadságai védelme szükségességének (második fordulat). Tudatában annak, hogy a nemzeti bíróság feladata a vitatott szabályozás által követett törvényes cél végleges azonosítása, számomra egyértelműnek tűnik, hogy a második fordulat keretei között mozgunk (ennek ellenére nem zárom ki, hogy az első fordulat értelmében vett „általános érdekű célkitűzések” is fennállhatnak, amelyek a hitelintézet által a gazdasági rendszer egészének működtetése céljából kifejtett alaptevékenységgel kapcsolatosak). E tekintetben úgy vélem, hogy a védjegy licencjogosultját megillető hatékony bírói jogvédelemhez, valamint a szellemi tulajdon védelméhez való jognak a banktitokra tekintettel történő korlátozása – amely folytán a hitelintézet köteles arra, hogy ne fedje fel az ügyfele személyazonosságával és banki tevékenységével kapcsolatos adatokat annak beleegyezése nélkül – alapvetően megfelel az ügyfeleknek a hitelintézet birtokában lévő személyes adatai védelméhez való jog védelme szükségességének (amelyet a Charta 8. cikke is alapjognak ismer el).
33. A Charta 52. cikkének (1) bekezdése részletes szabályozást tartalmaz azokról a feltételekről, amelyek mellett egy alapjog „korlátozása” jogszerű. E tekintetben ahhoz, hogy az alapjogoknak a jelen ügyben vitatott korlátozása jogszerű legyen, az említett rendelkezés valamennyi előírásának meg kell felelnie, azaz azt törvénynek kell előírnia, tiszteletben kell tartania az érintett jogok és szabadságok lényeges tartalmát, és végül alkalmasnak és elengedhetetlennek kell lennie a kitűzött cél eléréshez, valamint tiszteletben kell tartania az arányosság elvét.
34. Annak meghatározása, hogy a vitatott német szabályozás megfelel‑e a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében támasztott követelményeknek, a nemzeti bíróság feladata. E bíróság köteles – a kérdést előterjesztő bíróság által említett, az „alapügyben szereplőhöz hasonló” eset jellegzetességeire vonatkozó alaposabb ismeretei folytán – értékelni azt, hogy az alapjogok banktitokra tekintettel történő korlátozását jogszerűvé tevő körülmények végeredményben fennállnak‑e, vagy sem.
35. A következőkben a vonatkozó ítélkezési gyakorlat alapján röviden bemutatom azokat az információkat, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a nemzeti bíróság a Charta 52. cikkének (1) bekezdése alapján értékelhesse, hogy a hitelintézetnek a banktitok megőrzésére vonatkozó törvényes érdeke mennyiben korlátozhatja érvényesen azon személy hatékony bírói jogvédelemhez való jogát, aki – egy közösségi védjegyből eredő jogok bíróság előtt történő védelméhez szükséges első lépésként – a 2004/48 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése által a számára elismert tájékoztatáshoz való jogot kívánja érvényesíteni, illetve esetleges végső következményeként mennyiben korlátozhatja a szellemi tulajdonhoz való alapjogot.
1. Törvényesség és lényeges tartalom
36. A Charta 52. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a korlátozás csak törvény által lehetséges, azaz tiszteletben kell tartania a törvényesség elvét, mivel a korlátozás csak akkor engedhető meg, ha az valamely olyan nemzeti jogi rendelkezésen alapul, amely hozzáférhető, világos és előre látható.(13) Márpedig a jelen ügyben azt láthatjuk, ahogyan arra a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatának 22. pontjában hivatkozik, hogy „Németországban a banktitkot nem rögzítették közvetlenül jogszabályban, hanem a német jogban a bank arra irányuló általános kötelezettségéből következik, hogy védje a szerződéses partnerek vagyoni érdekeit, és ne csorbítsa azokat”. Németországban, folytatja a Bundesgerichtshof, „a banktitkok védelme azonban közvetve levezethető a ZPO 383. cikke (1) bekezdésének 6. pontjából, amely megalapozza a banktitokhoz tartozó tényekkel kapcsolatos vallomástétel‑megtagadási jogot […], [az előbbiekhez] tartozik rendszerint a számlatulajdonos neve és címe is”.
37. Ahogyan arra a Scarlet Extended ügyre(14) vonatkozó indítványomban már emlékeztettem, a „törvény” szó a Charta 52. cikkének (1) bekezdése tekintetében – „anyagi”, és nem csupán alaki értelemben – úgy értendő, hogy az magában foglalhatja mind az „írott jogot”, mind az „íratlan jogot”, illetve a bíróságok által „alakított jogot” is, oly módon, hogy a közzétett, tehát hozzáférhető és az alacsonyabb szintű bíróságok által követett „állandó ítélkezési gyakorlat” bizonyos körülmények esetén kiegészíti a jogszabályi rendelkezést, és azt oly módon pontosítja, hogy ezáltal előre láthatóvá (kiszámíthatóvá) teszi.
38. A kérdést előterjesztő bíróság feladata megerősíteni azt, hogy a ZPO 383. cikke (1) bekezdésének 6. pontjára vonatkozó ítélkezési gyakorlat milyen mértékben teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a banktitok, annak ellenére, hogy azt a német jogban nem rögzítették közvetlenül jogszabályban, teljesíti a törvényesség elvének az előbbi pontokban ismertetett követelményeit (konkrétan az elérhetőség, a világosság és az előreláthatóság követelményeit), illetve hogy az milyen mértékben igazolhatja a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében foglalt többi követelmény teljesülése esetén az előbbiekben említett alapjogok korlátozását.
39. A Charta 52. cikkének (1) bekezdése kimondja továbbá, hogy a korlátozásnak minden esetben tiszteletben kell tartania az érintett alapjog vagy alapjogok „lényeges tartalmát”. Ezen a ponton merülnek fel a legkomolyabb kétségek, különösen a Coty Germany hatékony bírói jogvédelemhez való jogával kapcsolatban. Úgy tűnik, hogy a megsértett védjegy licencjogosultja által követelt bírói jogvédelem hatékonyságának feltétele Németországban a jelen ügy körülményei között egyedül és kizárólag az, hogy a hitelintézet, amelytől a tájékoztatást kérik, és amelynek szerződésben meghatározott titoktartási kötelezettsége van az ügyfelével szemben, bármilyen okból lemondjon a ZPO 383. cikke (1) bekezdésének 6. pontjában részére biztosított vallomástétel‑megtagadási jogáról.(15) Kétségtelen, hogy a különböző tagállamok nemzeti jogában kell szabályozni az uniós jog alkalmazására irányuló eljárást az eljárási autonómia elvének értelmében (oly módon, hogy főszabály szerint minden tagállam maga határozhatja meg, hogy milyen módon szabályozza meghatározott személyek azon jogát, hogy általuk ismert tények vonatkozásában megtagadhassák a vallomástételt). Márpedig a tagállamok mérlegelési jogköre e hatáskör gyakorlása során korlátozott azon előírás miatt, amely szerint a hatékony jogvédelmet minden esetben biztosítani szükséges azért, hogy a gyakorlatban ne lehetetlenítsék el, vagy ne tegyék túlzottan nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását.(16) Mindenesetre egyértelmű, hogy a lényeges tartalmat nem tartanák tiszteletben, ha a vitatott nemzeti szabályozás azzal a következménnyel járna, hogy korlátozza a szellemi tulajdonjogok esetleges jogosultjainak a bírói jogvédelemhez való jogát.
2. Tág értelemben vett arányosság
40. A Charta 52. cikke (1) bekezdése második mondatának megfelelően „[a]z arányosság elvére figyelemmel, korlátozás[o]kra csak akkor és annyiban kerülhet sor, ha és amennyiben az elengedhetetlen és ténylegesen […] mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja”. E tekintetben szükség van annak értékelésére, hogy a jelen ügy körülményei között a Coty Germanynek a banktitokra hivatkozással történő megakadályozása abban, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jogát gyakorolja, amellyel őt a szellemi tulajdonjogától is megfosztják, alkalmas, szükséges és arányos‑e a kitűzött törvényes cél elérése tekintetében, amely cél álláspontom szerint, ahogyan azt a korábbiakban már megjegyeztem, a feltételezett jogsértő azon adatainak védelméhez való jog védelmét jelenti, amelyekkel az a hitelintézet rendelkezik, ahol a feltételezett jogsértő számlát vezet.
a) Alkalmasság
41. Először, ami az első követelményt illeti, az alkalmasság kérdése annak vizsgálatát teszi szükségessé, hogy az alapjognak minősülő hatékony bírói jogvédelemhez való jog és a védjegy licencjogosultját megillető szellemi tulajdonjog korlátozása alkalmas‑e a kitűzött cél elérésére, azaz, hogy a Charta 52. cikkének (1) bekezdése alapján az „ténylegesen [megfelel‑e]” a jelen esetben a bankszámla‑tulajdonos adatai védelméhez való jog szükséges védelme követelményének.
b) Szükségesség
42. Másodszor, és ez különösen fontosnak tűnik a jelen ügy körülményei között, meg kell határozni, hogy a korlátozás valóban szükséges‑e e cél eléréséhez. A Coty Germany alapjogainak korlátozása csak abban az esetben szükséges, ha a kitűzött cél (a hitelintézet ügyfelei adatainak a hitelintézet általi védelme) az e jogokat kevésbé korlátozó módon nem érhető el. Álláspontom szerint ennél a pontnál különösen azt szükséges értékelni, hogy a Coty Germany által a Sparkassétól kért adatokat adott esetben nem lehet‑e más módon, a hitelintézettől különböző egyéb forrásból beszerezni.(17) Itt meg kell vizsgálni azt is, hogy a gyakorlatban mennyire életszerű az a javaslat, amelyet a Sparkasse terjesztett elő az észrevételeiben arra vonatkozóan, hogy a Coty Germany kezdeményezzen büntetőeljárást ismeretlen személy ellen annak érdekében, hogy ily módon megismerhesse a feltételezett jogsértő nevét. Ehhez a nemzeti bíróságnak meg kell vizsgálnia azt, hogy a büntetőjogi út igénybevétele mennyire várható el a védjegy jogosultjától vagy a licencjogosulttól, illetve előzetes jelleggel azt is, hogy az a vonatkozó nemzeti jog szerint a gyakorlatban lehetséges‑e (valamint azt, hogy ha az lehetséges, nem valósít‑e meg a büntetőjoggal való, annak céljától eltérő céllal történő elfogadhatatlan visszaélést).
c) Szűk értelemben vett arányosság
43. Végül az arányosság elemzése annak vizsgálatát teszi szükségessé, hogy a meghatározott jogok más alapjogokkal szembeni védelmére irányuló célok meddig ellensúlyozzák kellően az azokkal járó negatív következményeket. A nemzeti bíróságnak többek között figyelembe kell vennie azon információ típusát és terjedelmét, amelyet a Coty Germany kér – amely az ügy iratai alapján úgy tűnik, hogy szigorúan a feltételezett jogsértővel szembeni peres eljárás megindításához szükséges minimumra szorítkozik –; azt, hogy milyen mértékben bizonyított, hogy szellemi tulajdonjogot sértettek meg,(18) valamint hogy a beazonosítani kívánt számlatulajdonos jogszerűtlenül járt‑e el,(19) értékelnie kell továbbá azt, hogy az, aki feltehetően hamisított áruval kereskedik, mennyiben méltó a személyazonosságának védelmére, különösen mivel, ahogyan arra a Coty Germany az észrevételeiben hivatkozik, a pontos név és cím megjelölése a kereskedelmi forgalomban részt vevő valamennyi szereplő jóhiszemű eljárásra vonatkozó kötelezettségének részét képezi;(20) az oltalom alatt álló védjegy jogosultjának okozott lényeges kár bekövetkezését, valamint azokat a biztosítékokat, amelyeket a Coty Germany nyújt az általa megszerzendő adatok felhasználására vonatkozóan arra nézve, hogy a felfedett információt csak a jogsértés feltételezett elkövetője elleni eljárás megindításához, és nem ettől eltérő célra használja fel. Mindenesetre a nemzeti bíróságnak ezen arányossági vizsgálat keretében valamennyi érintett alapjogot figyelembe kell vennie, és következésképpen egyensúlyba kell hoznia az egymással ütköző alapjogokat.(21)
44. A fenti megfontolásokra tekintettel álláspontom szerint a 2004/48/EK irányelv 8. cikke (3) bekezdésének e) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek feltétlen hatálya valamely hitelintézet számára az ezen irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján lehetővé teszi a valamely bankszámla‑tulajdonos nevére és címére vonatkozóan tőle kért tájékoztatás banktitokra hivatkozva történő megtagadását. Ez a hatály csak abban az esetben egyeztethető össze az említett irányelv hivatkozott rendelkezésével, ha az olyan előzetes értékelés eredménye, amelynek elvégzése a nemzeti bíróság feladata, és amelynek során megerősítésre kerül a vitatott nemzeti szabályozással érintett alapjogok korlátozásának jogszerűsége az Európai Unió Alapjogi Chartája 52. cikkének (1) bekezdésében foglaltak alapján.
V – Végkövetkeztetések
45. A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a Bundesgerichtshof számára a következő választ adja:
A szellemi tulajdonjogok érvényesítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 8. cikke (3) bekezdésének e) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek feltétlen hatálya valamely hitelintézet számára az ezen irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján lehetővé teszi a valamely bankszámla‑tulajdonos nevére és címére vonatkozóan tőle kért tájékoztatás banktitokra hivatkozva történő megtagadását. Ez a hatály csak abban az esetben egyeztethető össze az említett irányelv hivatkozott rendelkezésével, ha az olyan előzetes értékelés eredménye, amelynek elvégzése a nemzeti bíróság feladata, és amelynek során megerősítésre kerül a vitatott nemzeti szabályozással érintett alapjogok korlátozásának jogszerűsége az Európai Unió Alapjogi Chartája 52. cikkének (1) bekezdésében foglaltak alapján.
(1) .
(2) – HL L 157., 45. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 2. kötet, 32. o. A 2004/48 irányelv 1. cikkének második mondata szerint „ezen irányelv alkalmazásában a »szellemi tulajdonjogok« magukban foglalják az iparjogvédelmi jogokat”, így a továbbiakban a „szellemi tulajdon” kifejezést e tág értelemben használom.
(3) – Lásd: Promusicae‑ítélet, C‑275/06, EU:C:2008:54; Scarlet Extended‑ítélet, C‑70/10, EU:C:2011:771; Bonnier Audio és társai ítélet, C‑461/10, EU:C:2012:219; UPC Telekabel Wien ítélet, C‑314/12, EU:C:2014:192; LSG‑Gesellschaft zur Wahrnehmung von Leistingsschutzrechten végzés, C‑557/07, EU:C:2009:107.
(4) – A 2004/48 irányelv 4. cikke szerint a tagállamok többek között a következő személyeket tekintik jogosultnak az említett irányelv II. fejezetében foglalt intézkedések, eljárások és jogorvoslatok kérelmezésére: „minden más személyt, aki ilyen [szellemi tulajdon]jogok használatára jogosult, így különösen a licencjogosultakat, feltéve, hogy azt az alkalmazandó jog lehetővé teszi, és annak rendelkezéseivel összhangban áll”.
(5) – BT‑Drs. 16/5048, 38. és 39. o. a 2004/48 irányelvet átültető német törvény tervezetével kapcsolatban.
(6) – Kiemelés tőlem. A spanyol változat, csakúgy, mint az olasz („nel contesto dei procedimenti riguardanti la violazione di un diritto di proprietà intelletuale”) és a portugál („no contexto dos procedimentos relativos à violação de um direito de propriedade intelectual”) változat, az angol nyelvi változat szó szerinti fordítása, „in the context of proceedings concerning an infringement of an intellectual property right”. A német nyelvi változat szó szerint a következő: „im Zusammenhang mit
einem Verfahren wegen Verletzung eines Rechts des geistigen Eigentums” (kiemelés tőlem), míg a francia nyelvi változat a „dans le cadre” kifejezést használja.
(7) – Ebben az értelemben foglal állást Walter és Goebel is a 2004/48 irányelv 8. cikkének elemzése során, in Walter, M. M. és von Lewinski, S. (szerk.): European Copyright Law: a commentary.
Oxford, Oxford University Press, 2010, 1263 és 1264. o.: „Paragraph 1 does not read »in the course of proceedings concerning an infringement of intellectual property rights«, but refers to such proceedings in using the formula »in the context of« such proceedings, thus emphasizing that the information must be provided with respect to
infringement proceedings but not necessarily in the course
of an infringement proceeding” (kiemelés tőlem).
(8) – A banktitkot Németországban általános jelleggel sajátos titoktartási kötelezettségnek tekintik, amely a hitelintézetek azon általános kötelezettségéből származik, hogy ügyfeleik pénzügyi érdekeit meg kell védeniük, és azt nem károsíthatják, ezt pedig általában beépítik az ezen ügyfelek és a hitelintézetek között létrejövő szerződések részét képező általános szerződési feltételekbe, ami e hitelintézeteket arra kötelezi, hogy az ügyfeleikre vonatkozó tájékoztatáskéréseket elutasítsák, amennyiben a tájékoztatáshoz a számla tulajdonosa nem járul hozzá. A Stadtsparkasse Magdeburg általános szerződési feltételei megtekinthetők az interneten: https://www.sparkasse‑magdeburg.de/pdf/vertragsbedingungen/AGB.pdf. Ezek között kifejezett utalás szerepel a banktitokra (az 1. pont (1) bekezdése), valamint azokra a körülményekre, amelyek között a hitelintézet tájékoztatást nyújthat az ügyfeleire vonatkozóan (a 3. pont (2) bekezdése). A banktitokról és különösen annak az adatvédelemmel való kapcsolatáról lásd különösen: Kahler, T., „Datenschutz und Bankgeheimnis”, in Kahler, T. és Werner, S.: Electronic Banking und Datenschutz – Rechtsfragen und Praxis . Berlin/Heidelberg: Springer, 2008, 143. és az azt követő oldalak, valamint az ott hivatkozott bibliográfia.
(9) – 2004/48/EG zur Durchsetzung der Rechte des Geistigen Eigentums“, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht – Internationaler Teil,
2005, 15. o. és Haedicke, M., „Informationsbefugnisse des Schutzrechtsinhabers im Spiegel der EG‑Richtlinie zur Durchsetzung der Rechte des geistigen Eigentums”, in A. Ohly és társai (szerk.): Perspektiven des Geistigen Eigentums und Wettbewerbsrechts – Festschrift für Gerhard Schricker zum 70. Geburtstag.
München, C. H. Beck, 2005, 19. és 20. o.
(10)  – Lásd az említett észrevételek 59. és azt követő pontjait.
(11) – A Sparkasséban vezetett számla tulajdonosa (feltételezett jogsértő) nevének és címének közlése, amelyet a Coty Germany kérelmez, adott esetben személyes adatok, azaz egy beazonosított vagy azonosítható természetes személlyel kapcsolatos információ közlését [a 95/46 irányelv 2. cikkének a) pontjában foglalt fogalomnak megfelelően], valamint „személyes adatok feldolgozását” jelentené [a 95/46 irányelv 2. cikkének b) pontjában meghatározott fogalom szerint].
(12)  – A Charta 47. cikkében foglalt hatékony bírói jogvédelemhez való jog a hatékony bírói jogvédelem elvének megerősítése, amely olyan általános közösségi jogelv, amely a tagállamok közös alkotmányos hagyományain nyugszik (lásd: Unibet‑ítélet, C‑432/05, EU:C:2007:163, 37. pont; Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság ítélet, C‑402/05 P és C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 335. pont; AJD Tuna ítélet, C‑221/09, EU:C:2011:153, 54. pont).
(13)  – E tekintetben lásd: Kokott főtanácsnok Promusicae‑ügyre vonatkozó indítványa, C‑275/06, EU:C:2007:454, 53. pont, amelyben utal az Österreichischer Rundfunk ítéletre, C‑465/00, C‑138/01 és C‑139/01, EU:C:2003:294, 76. és 77. pont.
(14)  – C‑70/10, EU:C:2011:771, 99. pont.
(15) – E tekintetben emlékezni kell a jelen indítvány 19. pontjában foglaltakra, miszerint Németországban nem lehet polgári eljárást indítani nem meghatározható személyekkel szemben. Ahogyan azt már Trstenjak főtanácsnok is megjegyezte a Hypoteční banka ügyre vonatkozó indítványában, C‑327/10, EU:C:2011:561, „[h]a a felperes nem indíthatna keresetet a gondosság és a jóhiszeműség által megkívánt minden intézkedés megtételét követően sem elérhető alperes ellen, akkor a felperes hatékony jogvédelemhez való joga teljes kiüresedésének kockázata állna fenn” (131. pont).
(16) – Lásd többek között: Safalero‑ítélet, C‑13/01, EU:C:2003:447, 49. pont; Weber’s Wine World és társai ítélet, C‑147/01, EU:C:2003:533, 103. pont; Wells‑ítélet, C‑201/02, EU:C:2004:12, 67. pont; Unibet‑ítélet, C‑432/05, EU:C:2007:163, 43. pont; Trstenjak főtanácsnoknak az N. S. és társai ügyre vonatkozó indítványa, C‑411/10 és C‑493/10, EU:C:2011:610, 160. és 161. pont. A hatékonyság elve most nemcsak a Charta 47. cikke szerinti hatékony bírói jogvédelemhez való jog keretében, hanem a jelen ügyben érintett, a 2004/48 irányelv 3. cikkében foglalt speciális területen is értelmezendő.
(17) – Ebben a tekintetben figyelembe kell venni, hogy a jelen ügyben a Coty Germany már megpróbálta, sikertelenül, megszerezni az említett információt attól az aukciós felülettől, amelyen keresztül a hamisított terméket megvásárolta, illetve attól a személytől, akit ez a felület azon felhasználói fiók tulajdonosaként azonosított, amelyen keresztül az adásvétel történt.
(18)  –	Ebben az értelemben lásd: Bonnier Audio és társai ítélet, C‑461/10, EU:C:2012:219, 58. pont, amely az uniós jog szempontjából megfelelőnek tekintett egy olyan nemzeti szabályozást, amely egyebek mellett azt írta elő, hogy a kérdéses nemzeti jogszabálynak többek között elő kell írnia azt, hogy a kért adatokra vonatkozó adatközlési meghagyást abban az esetben lehet elrendelni, ha konkrét bizonyítékai
vannak valamely szellemi tulajdonjog megsértésének, valamint Trstenjak főtanácsnoknak az N. S. és társai ügyre vonatkozó indítványa, C‑411/10 és C‑493/10, EU:C:2011:611, 159. pont. Emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 2. pontjában rögzítette, hogy „az illatszer a laikusok számára is felismerhető hamisítvány volt”.
(19)  –	A Promusicae‑ügy, C‑275/06, EU:C:2008:54, tényállásától eltérően, ahol – ahogyan azt Kokott főtanácsnok az indítványa, EU:C:2007:454, 115. pontjában kifejtette – [megállapítást nyert], hogy „abból a körülményből, hogy egy adott IP‑címről meghatározott időpontban szerzői jogokat sértettek meg, még nem következik, hogy e cselekményeket az az előfizető követte el, akinek ezt az IP‑címet ebben az időpontban kiosztották”, a jelen ügyben, álláspontom szerint helyesen, abból indulnak ki, hogy azon számla tulajdonosa, ahova a hamisított áru vételárának megfelelő összeget befizették, az a személy (vagy személyek), aki a védjegyjog megsértéséből anyagi hasznot szerez.
(20) – E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a L’Oréal és társai ítéletben, C‑324/09, EU:C:2011:474, 142. pont, a Bíróság már megállapította, hogy „jóllehet kétségtelenül tiszteletben kell tartani a személyes adatok védelmét, a jogsértés elkövetőjének, amennyiben az üzleti életben,
és nem a magánélet keretein belül tevékenykedik, egyértelműen azonosíthatónak kell lennie”
(kiemelés tőlem). A jelen ügyben egyértelműnek tűnik, hogy aki a hamisított illatszert eladta, a 2004/48 irányelv értelmében „üzletszerűen” járt el, mivel kétségtelen, hogy az online aukciós felület felhasználói fiókjának forgalma az adásvétel megtörténtét követően 2010. december közepe és 2011. január közepe között több mint 10 000 eurót ért el.
(21) – E tekintetben emlékeztetni kell a Promusicae‑ítéletre, C‑275/06, EU:C:2008:54 és a Bonnier Audio AB ítéletre, C‑461/10, EU:C:2012:219, valamint az LSG‑Gesellschaft zur Wahrnehmung von Leistungsschutzrechten végzésre, C‑557/07, EU:C:2009:107.