62024CC0072
RIMVYDAS NORKUS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. május 8. (
1
)
C‑72/24. [Keladis I] és C‑73/24. sz. [Keladis II] (
i
) egyesített ügyek
HF (C‑72/24)
WI (C‑73/24)
kontra
Anexartiti Archi Dimosion Esodon
(a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis [thesszaloniki közigazgatási bíróság, Görögország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Vámunió – 2913/92/EGK rendelet – Közösségi Vámkódex – 952/2013/EU rendelet – Uniós Vámkódex – Áruk behozatala – A termékek alulértékelt behozatalaiból eredő csalások – A vámérték megállapításának másodlagos módszerei – A »vámérték megállapítása céljára elfogadható minimumárat« alkalmazó közigazgatási gyakorlat”
I. Bevezetés
1.
A Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (thesszaloniki közigazgatási bíróság, Görögország) által az EUMSZ 267. cikk alapján előterjesztett jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgya az uniós vám‑ és kereskedelmi szabályok, többek között az Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezményt végrehajtó rendelkezések értelmezése.
2.
E kérelmeket két természetes személy, egy grevenai (Görögország) textiltermék‑kereskedés tulajdonosa, HF, és egy importőr vállalkozás alkalmazottja, WI, valamint az Anexartiti Archi Dimosion Esodon (független állami adóhatóság, Görögország) között Törökországból származó textiltermékek behozatalára vonatkozó ügyletek hozzáadottérték‑adó (héa) alá vonására vonatkozó több utólagos adómegállapítási határozat tárgyában folyamatban lévő jogviták keretében terjesztették elő. E határozatokkal HF‑re és WI‑re – akik állítólag csempészetben vettek részt – az így elkövetett bűncselekmények miatt emelt összegű adót vetettek ki. Keresetükkel HF és WI az említett határozatok megsemmisítését kérik, vitatva többek között azt a módszert, amellyel a vámhatóságok a szóban forgó áruk vámértékét kiszámították, és amely lényegében bizonyos statisztikai adatok felhasználásából áll.
3.
Az egyesített ügyekben felmerülő központi jogkérdés az, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal e statisztikai adatoknak a vámérték meghatározásához történő felhasználása. (
2
) Következésképpen indítványom a Bíróság kérésének megfelelően erre a kérdésre fog összpontosítani. Még ha a fennálló ítélkezési gyakorlat már szolgál is néhány támponttal, számomra úgy tűnik, hogy a jogbiztonság érdekében szükség van a Bíróság általi értelmezésre, annál is inkább, mivel a kérdést előterjesztő bíróságnak adandó válasz pénzügyi következményekkel járhat mind az érintett személyekre, mind az uniós költségvetésre nézve. Ezen értelmezésnek azt is biztosítania kell, hogy a nemzeti hatóságok egységesen alkalmazzák a vámérték meghatározásának módszereit. (
3
)
II. Jogi háttér
A. A nemzetközi jog
4.
A jelen ügyek keretében az 1994. évi Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény VII. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodás (
4
) 7. cikke (2) bekezdésének f) pontja releváns.
B. Az uniós jog
5.
A jelen ügyek keretében a 2006/112/EK irányelv (
5
) 85. cikke, a Közösségi Vámkódex (
6
) 29–31. cikke, a 2454/93/EGK rendelet (
7
) 152. és 181a. cikke, valamint 23. melléklete, az Uniós Vámkódex (
8
) 70., 71. és 74. cikke, továbbá az (EU) 2015/2447 végrehajtási rendelet (
9
) 140., 142. és 144. cikke releváns.
C. A görög jog
6.
A Nomos 2960/2001 – Ethnikos Teloniakos Kodikas (a nemzeti vámkódexről szóló 2960/2001. sz. törvény, FEK A’ 265, a továbbiakban: vámkódex) 29. cikkének (1) és (6) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   A vámtartozás minden természetes vagy jogi személynek a vámhatósággal szemben fennálló azon kötelezettsége, hogy megfizesse az áruk után fizetendő, azokra a vonatkozó rendelkezéseknek megfelelően alkalmazott vámokat, adókat, beleértve a hozzáadottérték‑adót (héa), valamint az állam által kivetett illetékeket és egyéb terheket.
[…]
(6)   A vámtartozás adósa a nyilatkozattevő, az a személy, akinek a nevében a jövedéki adóra és egyéb adókra vonatkozó nyilatkozatot benyújtják, valamint bármely más olyan személy, akivel szemben a vámjogszabályok értelmében a tartozás keletkezett. […]”
7.
A vámkódex 33. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A vámhatóságnak történő bemutatást követően az áruk tulajdonosának vagy jogi képviselőjének a hatályos jogszabályok szerint nyilatkozatot kell benyújtania annak érdekében, hogy ezen árukat a közösségi jogszabályok különös rendelkezéseinek megfelelően valamely vámeljárás alá vonják, vagy azokra vonatkozóan valamely más vámjogi sorsot határozzanak meg.”
8.
E vámkódex 155. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Csempészetnek minősül:
[…]
b)
bármely olyan eljárás, amelynek célja, hogy a behozott vagy kivitt árukra tekintettel a görög államot vagy az Európai Uniót megillető vámokat, adókat és egyéb pénzügyi terheket vonjanak el az előbbiektől, ideértve azt is, amikor ezeket a törvényben előírtaktól eltérő időpontban és módon szedték be. Az e bekezdésben említett jogsértések miatt az azokat elkövető személyeket a jelen kódex rendelkezéseinek megfelelően emelt összegű vám terheli, még akkor is, ha a hatáskörrel rendelkező szervek megállapítják, hogy a csempészet bűncselekményének tényállási elemei nem állnak fenn.
(2)   Csempészetnek tekintendő:
[…]
g)
a csempészet bűncselekményének minősülő módon behozott vagy szabad forgalomba bocsátott áruk vásárlása, eladása és birtoklása;
[…]
i)
a behozott vagy kivitt áruk alulértékelése vagy túlértékelése, ha az vámok, adók és egyéb pénzügyi terhek elvesztését eredményezi [a 3583/2007. sz. törvény 1. cikkének (60) bekezdésével felváltott i) pont].
[…]”
9.
A Nomos 2859/2000 – Kyrosi Kodika Forou Prostithemenis Axias (a héatörvénykönyvről szóló 2859/2000. sz. törvény, FEK A’ 248/7.11.2000, a továbbiakban: héatörvénykönyv) 35. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A vámjogszabályok rendelkezéseinek megfelelően termékimport esetében a behozott termékek tulajdonosa az adóalany.”
III. A jogviták alapját képező tényállás, az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A. A C‑72/24. sz. (Keladis I) ügy
10.
2014‑ben HF kereskedelmi tevékenysége keretében Törökországból származó textiltermékeket importált Görögországba.
11.
A vám‑árunyilatkozatokat a Közösségi Vámkódex 81. cikkében előírt egyszerűsített bejelentési eljárásnak megfelelően nyújtották be a vámhatósághoz, amely cikk előírja, hogy e hatóságok a nyilatkozattevő kérelmére beleegyezhetnek abba, hogy a behozatali vámokat a teljes szállítmányra annak az árunak a vámtarifa‑besorolása alapján vessék ki, amelyre a legmagasabb behozatali vámtétel vonatkozik.
12.
Márpedig a vámunió végső szakaszának megvalósításáról szóló, 1995. december 22‑i 1/95 EK–Törökország társulási tanácsi határozat (96/142/EK) (HL 1996. L 35., 1. o.; magyar nyelven: HL 2014. L 13., 74. o.) értelmében a Törökországból származó áruk után nem szednek be vámot. Következésképpen az importáló társaság által bejelentett áruk csak a behozatali héa hatálya alá tartoztak, az e társaság által a behozatali vám‑árunyilatkozataiban feltüntetett vámértéket alapul véve.
13.
2016‑ban az importált áruk alulértékelése miatt tett bejelentést követően a vámhatóságok vizsgálatot folytattak, amelynek eredményként megállapítást nyert, hogy megalapozott jelek utalnak arra, hogy több vám‑árunyilatkozatban pontatlan volt a feltüntetett vámérték, és hogy az áruknak az e nyilatkozatokban megjelölt címzettje nem az áruk tényleges tulajdonosa volt.
14.
Kétségeik miatt a vámhatóságok 2016. december 14‑én az összes vám‑árunyilatkozatra kiterjedő utólagos ellenőrzést folytattak le, amelynek eredményként 289 hamis behozatali vám‑árunyilatkozat hátterében álló csempészeti rendszer fennállását állapították meg. E tekintetben a vámhatóságok megállapították, hogy ez a rendszer egy összetett csalási mechanizmus révén a kereskedelmi szempontból életképes minimumértékeknél jelentősen alacsonyabb vámértékek bejelentését foglalta magában.
15.
A vámhatóságok azonban jelezték, hogy az áruk utólagos fizikai ellenőrzésének lehetetlensége és a vonatkozó számlákon szereplő általános leírás miatt nem tudták rekonstruálni az ezen árukért a török szállítóknak ténylegesen fizetett valós árakat.
16.
E körülmények között a szóban forgó áruk vámértékének meghatározása érdekében a vámhatóságok az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) által kidolgozott, uniós szintű adatokon alapuló kockázatértékelési eszköz alkalmazásával elfogadható minimumárat („lowest acceptable price”) (a továbbiakban: elfogadható minimumár) határoztak meg.
17.
Ez a módszer mindenekelőtt kiszámítja a „tisztességes árnak”(„fair price” vagy „fair value”) is nevezett „korrigált átlagárat”(„cleaned average price”) (a továbbiakban: korrigált átlagár). A korrigált átlagárakat a Törökországból származó érintett termékeknek a – nemzetközi árukereskedelem részletes statisztikáinak az Eurostat által kezelt referencia‑adatbázisából, a Comextből származó – havi importára alapján számítják ki. A forgalmazott termékek árára vonatkozó statisztikai becslésekről van szó, amelyeket a szélsőséges árakat nem tartalmazó adatok alapján számítanak ki.
18.
Végül kiszámítják a korrigált átlagárak 50%‑ának megfelelő értéket, ez képezi az elfogadható minimumárat. A szintén kilogrammonkénti árban kifejezett elfogadható minimumárat olyan kockázati profilként vagy küszöbként alkalmazzák, amely lehetővé teszi a tagállami vámhatóságok számára, hogy beazonosítsák a behozatalra bejelentett különösen alacsony értékeket, következésképpen pedig az alulértékelés jelentős kockázatát mutató behozatalokat.
19.
Valamennyi tagállam vámhatóságainak rendelkezésére áll ugyanis egy kommunikációs rendszer, a csalás elleni információs rendszer (Anti‑Fraud Information System – AFIS), amelyben az OLAF is részt vesz. E rendszeren keresztül, konkrétabban az automatizált nyomon követési program (Automated Monitoring Tool [AMT]) alkalmazásával azonosítani tudják az alulértékelés eseteit.
20.
A jelen ügyben a vámhatóságok az így kiszámított elfogadható minimumár alapján határozták meg a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének c) pontja értelmében vett „egységárat”. E hatóságok ezt a döntést azzal indokolták, hogy nem támaszkodhatnak egyrészt a szóban forgó, szándékosan alulértékelt termékek fiktív ügyleti értékére, másrészt pedig az azonos vagy hasonló termékek ügyleti értékére, figyelemmel a termékeknek a vám‑árunyilatkozatokhoz csatolt számlákban szereplő hiányos leírására. Ezenkívül az említett hatóságok az utólagos ellenőrzés során nem tudták fizikailag ellenőrizni a szóban forgó árukat, mivel azokat nem foglalták le.
21.
E tekintetben a vámhatóságok jelzik, hogy magyarázatai keretében a feltételezett csempészhálózat egyik résztvevője sem szolgált olyan információkkal, amelyek alapján megállapítható lett volna, hogy a figyelembe vett vámértékek jóval magasabbak voltak, mint a ténylegesen kifizetett árak.
22.
A vámhatóságok így megállapították, hogy a csalárd módon meg nem fizetett héa összege a szóban forgó csempészeti rendszer keretében csalárd módon bejelentett áruk összessége tekintetében 6211300,18 eurót tett ki.
23.
Ami HF e csempészeti rendszerben való részvételét illeti, HF 2014‑ben hamis vám‑árunyilatkozat tárgyát képező árukat tartott birtokában, és ezért a nemzeti jog értelmében köteles az ezen áruk után meg nem fizetett héa megfizetésére.
24.
HF keresetet indított a szóban forgó adómegállapítási határozatokkal szemben a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (thesszaloniki közigazgatási bíróság), a kérdést előterjesztő bíróság előtt. Arra hivatkozott, hogy az áruk vámértékének az elfogadható minimumárak alapján történő meghatározása jogellenes, mivel ezen árak az importárakra vonatkozó statisztikai adatokként csak a bejelentett érték megkérdőjelezésére használhatók fel, de nem képezhetik a vámérték meghatározásának módszerét. Ezenkívül úgy véli, hogy a Trimeles Plimmeleiodikeio Grevenon (a grevenai bíróság háromtagú vétségi tanácsa, Görögország) ítélete jogerősen felmentette a csempészet bűncselekményének vádja alól.
25.
A kérdést előterjesztő bíróság előzetesen úgy véli, hogy a Trimeles Plimmeleiodikeio Grevenon (a grevenai bíróság háromtagú vétségi tanácsa) jogerős felmentő ítélete őt csak annyiban köti, amennyiben az adómegállapítási határozatok HF terhére emelt összegű vámot szabtak ki, amelyet hatályon kívül kell helyezni. Ezzel szemben úgy véli, hogy HF továbbra is köteles megfizetni a meg nem fizetett behozatali héát.
26.
A Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (thesszaloniki közigazgatási bíróság) kétségeit fejezi ki azzal kapcsolatban, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal a belépési áraknak a vámérték meghatározása érdekében történő alkalmazása. Ennélfogva e bíróság úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Teljesítik‑e az összes gazdasági szereplő általi hozzáférhetőségnek a 2022. június 9‑iFawkes Kft. ítéletben (C‑187/21, EU:C:2022:458) meghatározott követelményét a »belépési áraknak«(threshold values) / »tisztességes áraknak«(fair prices) nevezett, az Eurostat Comext statisztikai adatbázisán alapuló és az OLAF [AFIS] rendszeréből – amelynek az [automatizált nyomon követési program] (AMT) egy alkalmazása – származó statisztikai értékek, amelyek a saját elektronikus rendszerükön keresztül állnak a nemzeti vámhatóságok rendelkezésre? Az azokban szereplő adatok csak a tényállás megvalósulásának időszakában hatályos, [a Közösség harmadik országokkal folytatott külkereskedelmére vonatkozó statisztikáról, valamint az 1172/95/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. május 6‑i 471/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2009. L 152., 23. o.) és a 471/2009/EK rendeletnek a kereskedelmi lefedettség, az adatok meghatározása, vállalkozásmutatók és számlázási pénznem szerinti statisztika összeállítása, valamint a különleges áruk vagy árumozgások tekintetében történő végrehajtásáról szóló, 2010. február 9‑i 113/2010/EU bizottsági rendelet] értelmében vett összesített adatoknak minősülnek‑e?
2)
Utólagos ellenőrzés keretében, amikor a behozott áruk fizikailag nem ellenőrizhetők, a nemzeti vámhatóságok csak azon észszerű kétségeik megerősítésére használhatják‑e fel a Comext adatbázisban szereplő statisztikai értékeket – feltéve, hogy azok általában hozzáférhetőknek minősülnek, és nem kizárólag összesített adatokat tartalmaznak –, hogy a vám‑árunyilatkozatokban bejelentett érték a piaci érték, vagyis az ezen árukért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő összeg, vagy arra a célra is, hogy a [Közösségi Vámkódex] 30. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerinti (az [Uniós Vámkódex] [74]. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerinti úgynevezett »deduktív módszernek« megfelelő) alternatív módszerrel vagy adott esetben egy másik alternatív módszerrel összhangban ezen az alapon határozzák meg ezen áruk vámértékét? Hogyan érinti az e kérdésre adandó választ az, ha nem állapítható meg, hogy a [Közösségi Vámkódex végrehajtási rendelete] 152. cikkének (1) bekezdése értelmében azonos vagy hasonló áruk aktuálisan értékesítések tárgyát képezik?
3)
Mindenesetre, az említett statisztikai értékeknek a minimum árak alkalmazásával egy tekintet alá eső, meghatározott importált áruk vámértéke meghatározása céljából történő alkalmazása összeegyeztethető‑e a Kereskedelmi Világszervezetnek (WTO) a vámérték meghatározásáról szóló nemzetközi megállapodásából – az úgynevezett 1994. évi általános vám‑ és kereskedelmi egyezmény VII. cikke végrehajtásáról szóló egyezményéből, amelynek az Európai Unió is részese – eredő kötelezettségekkel, tekintettel arra, hogy e megállapodás kifejezetten tiltja a minimum árak alkalmazását?
4)
Az előző kérdéssel összefüggésben: a [Közösségi Vámkódex] 31. cikkének (1) bekezdésében előírt, az 1994. évi általános vám‑ és kereskedelmi egyezmény VII. cikkének végrehajtásáról szóló, fent említett nemzetközi egyezményben foglalt elvek és általános rendelkezések javára szóló fenntartás a vámérték meghatározására szolgáló tartalékmódszer vonatkozásában, és ezzel összefüggésben a minimum értékek alkalmazásának e cikk (2) bekezdésében előírt (az [Uniós Vámkódex] 74. cikke ennek megfelelő (3) bekezdésében foglalt rendelkezésben nem szereplő) kizárása tekintetében kizárólag e módszer esetén alkalmazandó‑e vagy a vámérték meghatározásának valamennyi alternatív módszerére vonatkozik?
5)
Amennyiben megállapításra kerül, hogy a besorolásnak a [Közösségi Vámkódex] 81. cikke (jelenleg az [Uniós Vámkódex] 177. cikke) értelmében vett egyszerűsítét alkalmazták a behozatalkor, alkalmazható‑e a [Közösségi Vámkódex] (az [Uniós Vámkódex] 70. cikke (2) bekezdése c) pontjának megfelelő) 30. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerinti alternatív módszer az azonos nyilatkozatban azonos TARIC‑kód alatt bejelentett áruk heterogenitásától és az e vámtarifaszám alá nem tartozó áruk ennek ebből következően fiktív értékétől függetlenül?
6)
Végezetül, az előző kérdésektől függetlenül: az uniós jog követelményeivel összhangban kellően egyértelműek‑e a görög jogszabályoknak a behozatali héa megfizetésére kötelezett személyek meghatározására vonatkozó rendelkezései abban a részükben, amelyben a »behozott áruk úgynevezett tulajdonosát« jelölik meg adóalanyként?”
B. A C‑73/24. sz. (Keladis II) ügy
27.
Azon ténytől eltekintve, hogy egyrészt WI egy, Törökországból származó textiltermékek nagykereskedelmével foglalkozó vállalkozás alkalmazottja, és feltehetően tudomással bírt a szóban forgó csempészeti rendszerről, mivel e vállalkozás tevékenységének jelentős részért ő volt felelős, másrészt pedig, hogy a szóban forgó vám‑árunyilatkozatokat 2014 márciusa és 2016 decembere között nyújtották be, a C‑73/24. sz. (Keladis II) ügyben hozott, előzetes döntéshozatalra utaló határozat tényállása és indokolása hasonló a C‑72/24. sz. (Keladis I) ügyben hozott, előzetes döntéshozatalra utaló határozat tényállásához és indokolásához.
28.
E körülmények között a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (thesszaloniki közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő, a C‑72/24. sz. (Keladis I) ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelemben foglaltakhoz hasonló kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Abban az esetben, ha megalapozott kétség vetődik fel azzal kapcsolatban, hogy a behozott áru bejelentett vámértéke megfelel‑e az áru tényleges ügyleti értékének, de utólagos ellenőrzés útján nem határozható meg az ügyleti érték a [Közösségi Vámkódex] 30. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjában (azonos és hasonló termékek ügyleti értéke) és a[z Uniós Vámkódex] 74. cikkének (2) bekezdésében említett módszerek alapján, mivel egyrészt az árukat nem foglalták le, tehát lehetetlen azok fizikai ellenőrzése, másrészt pedig az áruknak a behozatali vám‑árunyilatkozatot kísérő okmányokban szereplő leírása általános és pontatlan, összeegyeztethető‑e a [Közösségi Vámkódex] 30. cikke (2) bekezdésének c) pontjában és a[z Uniós Vámkódex] 74. cikke (2) bekezdésének c) pontjában foglalt rendelkezésekkel egy olyan közigazgatási gyakorlat, amely szerint az e rendelkezésekben előírt »deduktív módszer« alkalmazása során az áruk piaci értéke meghatározásának alapjaként az [AFIS] automatizált nyomon követési programjában (AMT) megállapított és statisztikai módszerekkel meghatározott úgynevezett »belépési árakat« kell használni?
2)
Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén: használhatók‑e a fent említett »belépési árak« a [Közösségi Vámkódex] 30. és 31. cikkében, valamint a[z Uniós Vámkódex] 74. cikkének (1)–(3) bekezdésében leírt bármely más módszer alkalmazása során? Különösen egyrészt a [Közösségi Vámkódex] 31. cikke és a[z Uniós Vámkódex] 74. cikkének (3) bekezdése értelmében vett »tartalékmódszer« alkalmazását jellemző észszerű rugalmasságra, másrészt pedig a vámértéknek minimum vámértékek alapján történő meghatározására vonatkozó, a »tartalékmódszer« által megkövetelt kifejezett tilalomra (a Közösségi Vámkódex 31. cikke (2) bekezdésének g) pontja és a 2015/2447 rendelet 144. cikke (2) bekezdésének g) pontja) figyelemmel?
3)
A mindkét előző kérdésre adandó nemleges [válasz] esetén: lehetővé teszi‑e az uniós jog a meg nem fizetett héa olyan importőrrel szembeni felszámításának mellőzését, amelyről később megállapítást nyer, hogy (rendszeresen) a kereskedelmi szempontból érvényes életképes minimumáraknál alacsonyabb árakon importált árukat, ha a vámhatóságok az utólagos ellenőrzés során nem tudják a behozott áruk vámértékét a [Közösségi Vámkódex] 30. és 31. cikkében, valamint a[z Uniós Vámkódex] 74. cikkének (1)–(3) bekezdésében leírt módszerek valamelyike alapján meghatározni, vagy ilyen esetben végső soron lehetőség van e héának a statisztikailag meghatározott, elfogadható minimumárak alapján történő felszámítására, amint azt a Bizottság már elismerte a saját forrásokban bekövetkező veszteség egy olyan tagállamnak való betudása esetében, amely nem végezte el a megfelelő vámellenőrzéseket (lásd: 2022. március 8‑iBizottság kontra Egyesült Királyság [Az alulértékeléssel elkövetett csalás elleni küzdelem] ítélet, C‑213/19, EU:C:2022:167)?
4)
A […] második vagy harmadik kérdésre adandó igenlő választ esetén: a statisztikailag meghatározott minimumáraknak olyan behozatalokat kell‑e tükrözniük, amelyek az ellenőrzött behozatalokkal azonos időszak vagy ahhoz közeli időszakok alatt történtek, és ha igen, a statisztikai eredmény meghatározásához felhasznált behozatal és az ellenőrzött behozatalok között maximálisan milyen hosszú idő telhet el (például analógia útján alkalmazható lehet‑e a [Közösségi Vámkódex végrehajtási rendelete] 152. cikke (1) bekezdésének b) pontjában és [az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete] 142. cikkének (2) bekezdésében előírt 90 nap)?
5)
Abban az esetben, ha a »belépési áraknak« a behozott áruk piaci értéke meghatározása céljából történő felhasználásával kapcsolatban az első három kérdés legalább egyikére igenlő választ kell adni[,] abban az esetben, ha a behozatal során a [Közösségi Vámkódex] 81. cikkében és a[z Uniós Vámkódex] 177. cikkében előírt eljárást alkalmazták annak érdekében, hogy az áruk TARIC‑kódjainak csoportosításával egyszerűsítsék a vám‑árunyilatkozatok kitöltésére irányuló eljárást, összeegyeztethető‑e az önkényes vagy fiktív vámértékek meghatározása tilalmának elvével az olyan közigazgatási gyakorlat, amely szerint az egyes behozatali vám‑árunyilatkozatok keretében behozott valamennyi áru vámértékét azon adott termék tekintetében meghatározott »belépési ár« alapján számítják ki, amelynek TARIC‑kódja szerepel a behozatali vám‑árunyilatkozatban, mivel úgy kell tekinteni, hogy a vámhatóságot [az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete] 222. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében köti az importőr által végzett csoportosítás, vagy épp ellenkezőleg, az egyes termékek értékét a saját vámtarifaszámuk alapján kell meghatározni, még akkor is, ha a kód nem szerepel a behozatali vám‑árunyilatkozatban, annak érdekében, hogy el lehessen kerülni az önkényes vám kivetésének kockázatát?”
IV. A Bíróság előtti eljárások
29.
A C‑72/24. (Keladis I) és a C‑73/24. sz. (Keladis II) ügyben 2023. november 30‑án kelt előzetes döntéshozatalra utaló határozatok 2024. január 30‑án érkeztek a Bíróság Hivatalához.
30.
A Bíróság elnöke a 2024. március 25‑i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából egyesítette a C‑72/24. (Keladis I) és a C‑73/24. sz. (Keladis II) ügyet.
31.
Az alapeljárás felei, a görög, a cseh, a spanyol és a francia kormány, valamint a Bizottság az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikkében előírt határidőn belül írásbeli észrevételeket terjesztettek elő.
32.
A 2025. január 29‑i tárgyaláson az alapeljárás felei, a görög, a cseh és a spanyol kormány, valamint a Bizottság képviselői észrevételeket terjesztettek elő.
V. Jogi elemzés
A. Előzetes megjegyzések
33.
A jelen egyesített ügyek lényegében a vámérték‑meghatározás különböző módszereinek abban az esetben való alkalmazhatóságára vonatkoznak, amikor fennáll az alulértékelés kockázata, de a szóban forgó áruk fizikai ellenőrzése már nem lehetséges, mivel a vámhatóságok nem foglalták le azokat. A tényleges vámérték meghatározásának lehetetlenségére tekintettel célszerűnek bizonyulhat statisztikai értékek alkalmazása a vámérték lehető legjobb közelítése érdekében. Felmerül tehát az ilyen megközelítés jogszerűségének kérdése, amelyet a jelen indítványban az alkalmazandó vámszabályozásra tekintettel fogok vizsgálni.
34.
E kérdés tisztázásának szükségessége többek között abból ered, hogy – amint arra a Bíróság rámutatott – a vámunió működése szükségképpen megköveteli a harmadik országokból behozott áruk vámértékének meghatározására szolgáló egységes kritériumok fennállását, mivel ez az egyetlen módja a közös kereskedelempolitika biztosításának. (
10
) E kritériumok egységessége elkerüli a torzulásokat, amelyek a kereskedelem nem vámjellegű akadályait képezhetik, ezáltal végső soron biztosítva a multilaterális kereskedelmi rendszer normáinak való megfelelést. (
11
)
35.
Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az Uniós Vámkódex 286. cikkének (2) bekezdése és 288. cikkének (2) bekezdése értelmében 2016. május 1‑jei hatállyal a Közösségi Vámkódex helyébe az Uniós Vámkódex lépett. Mindazonáltal, tekintettel arra, hogy a C‑73/24. sz. (Keladis II) ügy alapeljárásának tényállása ezen időpont előtt és után valósult meg, az előterjesztett kérdések megválaszolása érdekében mindkét kódex rendelkezéseit értelmezni kell. E tekintetben az Uniós Vámkódex 70. és 74. cikke, amelyek az áruk vámértékének meghatározására vonatkozó szabályokat írják elő, lényegében azonosak a Közösségi Vámkódex 29–31. cikkében előírt szabályokkal. Ennélfogva a Közösségi Vámkódexre vonatkozó ítélkezési gyakorlat főszabály szerint az Uniós Vámkódexre is alkalmazandó.
36.
A Bíróság kérésének megfelelően a jelen indítvány a C‑72/24. (Keladis I) és a C‑73/24. sz. (Keladis II) ügyben előterjesztett első–negyedik kérdésre összpontosít. Amint az a két egyesített ügy alapjául szolgáló, előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban szereplő megállapításokból következik, az előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé terjesztett különböző kérdések több ponton átfedik egymást, és ezért három témakörbe csoportosíthatók. Ezek a kérdések először is a statisztikai értékek alkalmazásának lehetőségére vonatkoznak abban az esetben, ha a vámértéket a Közösségi Vámkódex 29. cikke és az Uniós Vámkódex 70. cikke alapján nem lehetett meghatározni, (
12
) másodszor a statisztikai adatok alapján megállapított belépési áraknak a minimum vámértékek alkalmazásának tilalmával való összeegyeztethetőségére, (
13
) valamint harmadszor arra, hogy a statisztikai eredmény meghatározásához felhasznált behozatalok és az értékelt behozatalok között maximálisan milyen hosszú idő telhet el. (
14
) A kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket e három témakör bemutatása keretében fogom tárgyalni.
B. Az áruk vámértékének kiszámítására szolgáló módszerekről
37.
Mindemellett e szempontok vizsgálata előtt fontos megmagyarázni az áruk vámértékének relevanciáját, és azt, hogy azt a vámhatóság hogyan számítja ki. A vámértéket az áruk értékének meghatározásához használják akkor, amikor azokat különböző vámeljárások alá vonják. A vámérték elengedhetetlen a szabad forgalomba bocsátott áruk után fizetendő vámok helyes összegének meghatározásához. Az Unióban a vámértéket használják a héa kiszámításához is. (
15
) A 2006/112 irányelv 85. cikke ugyanis úgy rendelkezik, hogy „[t]ermékimport esetében az adóalap a hatályos közösségi rendelkezéseknek megfelelően megállapított vámérték”. E rendelkezéseknek az ítélkezési gyakorlat általi értelmezését is figyelembe kell venni.
38.
Amint arra a Bíróság ítélkezési gyakorlatában (
16
) emlékeztetett, a vámérték megállapítására vonatkozó uniós szabályozás méltányos, egységes és semleges rendszer létrehozására irányul, amely kizárja az önkényes és fiktív vámértékek alkalmazását. A vámértéknek tehát tükröznie kell a behozott áru valós gazdasági értékét, és következésképpen tartalmaznia kell ezen áru minden gazdasági értékkel rendelkező elemét. (
17
) E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Közösségi Vámkódex 29. cikke (1) bekezdésének (
18
) megfelelően a vámérték meghatározásának alapja főszabály szerint az ügyleti érték, vagyis az Unió vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor az áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő, szükség esetén a Közösségi Vámkódex 32. és 33. cikkének megfelelően kiigazított ár. Következésképpen a vámérték meghatározása céljából az „ügyleti értéknek” kell elsőbbséget biztosítani. Az áruk vámértéke „ügyleti érték” alapján történő kiszámításának módszerét tekintik a legalkalmasabb és leggyakrabban alkalmazott módszernek. (
19
)
39.
Bizonyos esetekben azonban a vámérték nem számítható ki az ügyleti érték alapján. A Közösségi Vámkódex végrehajtási rendeletének 181a. cikke előírja, hogy a vámhatóságok nem kötelesek a behozott áruk vámértékét az ügyleti érték szerinti módszer alkalmazásával meghatározni abban az esetben, ha alapos okuk van kételkedni abban, hogy a bevallott érték a teljes megfizetett vagy megfizetendő összeget jelenti. Ebben az esetben megtagadhatják a bejelentett érték elfogadását, ha a kételyeik továbbra is fennállnak azt követően, hogy további információkat vagy dokumentumokat kértek, és az érintett személy számára megfelelő lehetőséget biztosítottak arra, hogy az említett kételyeket alátámasztó szolgáló indokokról kifejtse az álláspontját. (
20
) Ha az importőrnek nem sikerül eloszlatnia a vámhatóságok megalapozott kételyeit, nem válaszol, vagy nem nyújt be új bizonyítékot, a vámhatóságok elutasíthatják a bejelentett ügyleti értéket, és más módszert alkalmazhatnak a vámérték meghatározására. Ha az ügyleti érték módszere nem alkalmazható, vagy ha a vámhatóság elutasítja a bejelentett ügyleti értéket, a vámértéket a másodlagos értékelési módszerek egyikének alkalmazásával kell meghatározni. Hasonló rendelkezés szerepel az Uniós Vámkódex végrehajtási rendeletének 140. cikkében is.
40.
Az ügyleti értékkel kapcsolatos kételyek érvényességét illetően a Bíróság kimondta, hogy a vámhatóságok tekinthetik úgy, hogy az importált áruk bejelentett ügyleti értéke az összehasonlítható importált áruk statisztikai átlagértékéhez képest irreálisan alacsony. Közelebbről, amennyiben a bejelentett ár több mint 50%‑kal alacsonyabb a statisztikai átlagárnál, az árkülönbség elegendőnek tűnik a vámhatóságok kételyeinek igazolásához és a bejelentett vámérték elvetéséhez. Pontosan ez volt a helyzet a jelen ügyekben. (
21
)
41.
Amikor a vámértéket nem lehet meghatározni a Közösségi Vámkódex 29. cikke szerint az importált áru ügyleti értéke alapján, a vámértéket a Közösségi Vámkódex 30. cikkében foglalt rendelkezéseknek megfelelően kell megállapítani, a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének a)–d) pontjában foglalt módszerek egymást követő alkalmazásával. (
22
) Abban az esetben, ha az importált áru vámértékét a Közösségi Vámkódex 30. cikke alapján sem lehet meghatározni, a vámértéket a Közösségi Vámkódex 31. cikkében (
23
) foglalt rendelkezéseknek megfelelően, a tartalékmódszer szerint kell megállapítani. (
24
)
42.
Amint azt a Bíróság megállapította, mind a Közösségi Vámkódex 29–31. cikkéből, mind pedig azon sorrendből, amely szerint a vámérték‑meghatározás kritériumait e cikkek alapján alkalmazni kell, az következik, hogy e rendelkezések között szubszidiárus viszony áll fenn. (
25
) Ha a vámérték nem állapítható meg valamely rendelkezés alapján, csak akkor kell a meghatározott sorrendben közvetlenül utána következő rendelkezésre hivatkozni. (
26
) Fontos tisztázni, hogy a 2454/93 rendelet 23. mellékletének a Közösségi Vámkódex 31. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó, a vámértékkel kapcsolatos értelmező megjegyzéseinek 2. pontja értelmében e módszereket „megfelelő rugalmassággal” kell alkalmazni az említett kódex 31. cikke (1) bekezdésének rendelkezései és céljai értelmében. (
27
)
43.
A Bíróság rámutatott, hogy a vámérték meghatározására szolgáló, a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének a)–d) pontjában előírt különböző módszerek közötti szubszidiárus viszonyra tekintettel a vámhatóságoknak kellő gondossággal kell eljárniuk az e rendelkezésben meghatározott egyes módszerek egymást követő alkalmazását illetően, mielőtt megállapítanák az alkalmazhatatlanságukat. (
28
) Így, amikor a vámhatóság úgy dönt, hogy a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján határozza meg a vámértéket, értékelését az áru értékelésével azonos vagy közel azonos időpontban exportált azonos árukra vonatkozó adatokra kell alapoznia. (
29
)
44.
Amikor a vámhatóság, miután megállapította, hogy ez a módszer nem alkalmazható, a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján határozza meg a vámértéket, értékelését az áru értékelésével azonos vagy közel azonos időpontban az Unióba exportált hasonló árukra vonatkozó adatokra kell alapoznia. A vámhatóságok – a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdése a) és b) pontjának végrehajtása során őket terhelő gondossági kötelezettségre tekintettel – kötelesek a rendelkezésükre álló valamennyi információforrást és adatbázist megkeresni a vámérték legpontosabb és a valósághoz leginkább közelítő módon történő meghatározása érdekében. (
30
)
45.
A vámhatóságokat az e rendelkezések végrehajtása során terhelő indokolási kötelezettségnek egyrészt lehetővé kell tennie az indokok egyértelmű és kétséget kizáró bemutatását, amelyek alapján a hatóságok mellőzték a vámérték meghatározására szolgáló egy vagy több módszer alkalmazását, másrészt ez a kötelezettség azzal jár, hogy az e hatóságoknak a fizetendő behozatali vámok összegét megállapító határozatukban fel kell tüntetniük azokat az adatokat, amelyek alapján az áruk vámértékét kiszámították, ezzel egyaránt lehetővé téve a határozat címzettje számára a jogai lehető legjobb feltételek mellett történő védelmét, és az ügy teljes ismeretében annak eldöntését, hogy hasznos‑e megtámadni ezt a határozatot, valamint a bíróságok számára az említett határozat jogszerűségének felülvizsgálatát. (
31
)
46.
A jelen ügyekben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, hogy a görög vámhatóságok azért nem alkalmazták a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjában, valamint az Uniós Vámkódex 74. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjában említett, az azonos vagy hasonló áruk ügyleti értékén alapuló meghatározási módszereket, mert e módszereket nem lehetett alkalmazni, mivel az árukat nem foglalták le, és az áruknak a behozatali vám‑árunyilatkozatokat kísérő számlákon szereplő leírása általánosan és pontatlanul került megfogalmazásra.
47.
Ebből a szempontból teszi fel a nemzeti bíróság azt a kérdést, hogy a Közösségi Vámkódex 30. cikkének (2) bekezdésében és az Uniós Vámkódex 74. cikkének (2) bekezdésében említett másodlagos értékelési módszerek valamelyikének keretében felhasználhatók‑e az AMT‑ben szereplő, statisztikai módon kiszámított értékek. Ez a kérdés az első témakörhöz tartozik, amely magában foglalja a C‑72/24. sz. (Keladis I) ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett első két kérdést, valamint a C‑73/24. sz. (Keladis II) ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett első három kérdést, és az alábbiakban kerül megvizsgálásra.
C. A statisztikai adatok vámérték meghatározása céljából történő felhasználásának lehetőségéről
1.
Az AMT‑ben szereplő adatok jellege és a statisztikai adatok felhasználásának korlátai az ítélkezési gyakorlat szerint
48.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bíróság a vámhatóságok tevékenységének bizonyos területein megengedte a statisztikai adatok felhasználását. A jelen ügy szempontjából álláspontom szerint célszerű felidézni azokat az eseteket, amelyekben a statisztikai adatok felhasználását az uniós jog követelményeinek megfelelőnek tekintették. Ez lehetővé fogja tenni azon korlátozások meghatározását, amelyeket e jog ír elő az ilyen megközelítést illetően.
49.
A 2016. június 16‑iEURO 2004. Hungary ítéletében (C‑291/15, EU:C:2016:455) a Bíróság kimondta, hogy a vámhatóságok az AMT‑ben rendelkezésre álló statisztikai értékeket felhasználhatják a bejelentett ügyleti érték elutasítására. Konkrétabban, a Bíróság megállapította, hogy amennyiben a bejelentett ár több mint 50%‑kal alacsonyabb a statisztikai módon kiszámított átlagárnál, ez a jelentős árkülönbség elegendő a vámhatóságok kételyeinek igazolásához és az érintett termékek bejelentett vámértékének e hatóságok általi elvetéséhez. (
32
)
50.
Az AMT tehát kockázatelemzési célú eszköz, amely lehetővé teszi a vámhatóságok számára, hogy azonosítsák a potenciálisan alulértékelt nyilatkozatokat, amelyek további vámellenőrzéseket tesznek szükségessé. Amint azt korábban említettem, a görög vámhatóságok éppen ezt a megközelítést alkalmazták, és annak jogszerűségét az egyik érintett fél sem vitatta. A görög vámhatóságok azonban nem szorítkoztak arra, hogy az alulértékelés azonosításának céljára statisztikai adatokat használjanak fel, hanem ezeket az adatokat felhasználták a vámérték meghatározásához. Véleményem szerint az eddigi ítélkezési gyakorlat csak korlátozott útmutatással szolgál a statisztikai adatok ilyen felhasználása jogszerűségének értékeléséhez.
51.
A Bíróság a FAWKES ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy a vámértéknek a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdése a) és b) pontjában említett, az azonos vagy hasonló áruk ügyleti értékén alapuló másodlagos módszerekkel történő meghatározása során a tagállami vámhatóságoknak olyan tényezőket kell figyelembe venniük, mint például az áruk fizikai jellemzői, minősége, jó hírneve, felcserélhetősége, valamint az értékesítések kereskedelmi szintje. (
33
)
52.
A Bíróság kiemelte a jelen indítvány 45. pontjában említett indokolási kötelezettség jelentőségét is. (
34
) Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság lényegében azt állapította meg, hogy a gazdasági szereplő ahhoz való jogának biztosítása érdekében, hogy tájékoztatást kapjon az általa importált áruk vámértékének meghatározásához felhasznált adatokról, e gazdasági szereplőnek olyan információkkal kell rendelkeznie, amelyek lehetővé teszik számára, hogy a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjában foglalt követelmények fényében vitassa a vámhatóság által felhasznált referenciaadatok és a behozatalai között fennálló ellentmondásokat. (
35
) Másként fogalmazva, a gazdasági szereplőnek lehetősége kell legyen arra, hogy vitassa a saját behozatalai és a vámérték meghatározása másodlagos módszereinek alkalmazása céljából felhasznált más tényleges behozatalok közötti összehasonlítást, ami statisztikai értékek esetében azok jellegénél fogva nem lehetséges, mivel azok nem felelnek meg semmilyen tényleges behozatalnak.
53.
Pontosítani kell azonban, hogy a FAWKES ügy (C‑187/21) a vámértéknek kizárólag a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja alapján történő meghatározására vonatkozott. Az e rendelkezésekben foglalt módszerek valóban szükségessé teszik bizonyos, a jelen indítvány 51. pontjában felsoroltakhoz hasonló tényezők összehasonlítását. (
36
)
54.
Márpedig az AMT‑ben szereplő statisztikai értékek, noha hasznosak a csalás kockázatának és az alulértékelt behozataloknak az azonosítására, nem alkalmasak arra, hogy a vámértéket a FAWKES ügyben (C‑187/21) alkalmazott rendelkezések alapján meghatározó vámhatósági határozat indokolásának részét képezzék.
55.
E statisztikai értékek ugyanis nem tartalmaznak az összehasonlítható behozatalokra vonatkozó kellően pontos információkat, amelyek pedig szükségesek a Közösségi Vámkódex 30. cikke és az Uniós Vámkódex 74. cikkének (2) bekezdése szerinti, a vámérték meghatározására szolgáló másodlagos módszerek alkalmazásához. Ezt a Bizottság is megerősítette, mivel észrevételeiben pontosította, hogy az AMT‑ben szereplő, „tisztességes áraknak” nevezett statisztikai értékek csak összesített adatok, és nem veszik figyelembe az érintett termékek sajátos jellemzőit, például azok minőségét. Ráadásul az ügyleti értékekhez képest általánosabb és közvetett értékekről van szó.
56.
Az AMT‑ben szereplő adatok hozzáférhetőségét illetően a Bizottság írásbeli észrevételeiben kifejti, hogy az AMT‑ben szereplő, „tisztességes áraknak” nevezett és statisztikai módon kiszámított árak a meghallgatáshoz való jog gyakorlása keretében közölhetők a gazdasági szereplőkkel. Ezt a szempontot a Bizottság a tárgyaláson is megerősítette, és a tárgyaláson részt vevő egyik érintett fél sem kérdőjelezte meg. Ezzel szemben a Bizottság szerint az AMT‑ben szereplő statisztikai értékek százalékos aránya alapján a tagállamok által kiszámított „belépési árakat”, amelyeket annak érdekében határoznak meg, hogy segítsék a vámhatóságokat az ellenőrizendő nyilatkozatok azonosításában, olyan információknak kell tekinteni, amelyeket a kockázatkezelési rendszer hatékonysága veszélyeztetésének elkerülése érdekében nem lehet „ellenőrizetlen módon” közölni a gazdasági szereplőkkel. (
37
)
57.
Ebből a szempontból, figyelemmel az AMT‑ben szereplő statisztikai értékeknek az előző pontokban felidézett jellemzőire, valamint a vámhatóságok azon kötelezettségére, hogy „a fizetendő behozatali vámok összegét megállapító határozatukban fel kell tüntetniük azokat az adatokat, amelyek alapján az áruk vámértékét […] kiszámították”, (
38
) felmerül a kérdés, hogy az összesített statisztikai adatokon alapuló indokolás eleget tehetett‑e ezeknek a követelményeknek. Az e kérdésre adandó válasz mindenekelőtt azt feltételezi, hogy meg kell vizsgálni azt a kérdést, hogy megengedhető‑e az ilyen típusú adatok felhasználása a vámérték meghatározásának bármely másodlagos módszere keretében.
58.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben (Az alulértékeléssel elkövetett csalás elleni küzdelem) (C‑213/19), amely az Unió saját forrásait érintő veszteségek összegének meghatározására vonatkozott, a Bíróság kimondta, hogy a már szabad forgalomba bocsátott áruk minőségére vonatkozó elegendő információ hiányában, amennyiben amiatt, hogy a vámhatóságok elmulasztották megtenni a (fizikai ellenőrzésekhez, információ‑ vagy dokumentumkérésekhez, illetve a rendszeres mintavételhez hasonló) szükséges intézkedéseket, már nem lehetséges ezen áruk értékét a Közösségi Vámkódex 29–31. cikkében előírt értékelési módszerek valamelyike alapján meghatározni, „csak statisztikai módszer alkalmazható az említett áruk értékének becslésére”. (
39
) Másként fogalmazva, a Bíróság nem zárta ki, hogy bizonyos körülmények között végső lehetőségként elképzelhető az ilyen megközelítés.
59.
Egyébiránt nem szabad elfelejteni, hogy a vámtartozás helyes meghatározása a vámok képezte tradicionális saját források hatékony és teljes összegben való beszedésének biztosításához elengedhetetlen feladat. (
40
) Konkrétabban, a Bíróság emlékeztetett arra, hogy mivel közvetlen kapcsolat áll fenn a vámokból származó bevételek beszedése és a megfelelő forrásoknak a Bizottság rendelkezésére bocsátása között, az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésében a tagállamokra nézve előírt kötelezettségeknek megfelelően a tagállamok feladata, hogy az Unió pénzügyi érdekeit védjék a csalással vagy az ezen érdekeket sértő egyéb jogellenes tevékenységekkel szemben, valamint hogy megtegyék az e vámok, és ebből következően e források hatékony és teljes összegben való beszedésének biztosításához szükséges intézkedéseket. (
41
) Ebben az összefüggésben engedte meg a Bíróság a statisztikai értékek felhasználását egy olyan ügyben, amely a Bizottság által Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságával szemben azon az alapon indított kötelezettségszegési eljárásból eredt, hogy ez utóbbi nem tett eleget az EUMSZ 325. cikk szerinti azon kötelezettségének, hogy helyesen szedje be a tradicionális saját forrásokat.
60.
Kétségkívül megjegyzendő, hogy a Bíróságnak arról kellett határoznia, hogy jogszerű‑e az OLAF által kidolgozott módszer (
42
) alapján meghatározott statisztikai értékek Bizottság által az e saját forrásokat érintő veszteségek összegének kiszámítása keretében történő felhasználása, és a Bíróság több alkalommal is hangsúlyozta az ügy körülményeinek sajátos jellegét. (
43
)
61.
Mindazonáltal fontos rámutatni arra, hogy a Bíróság a statisztikai értékeknek az Unió saját forrásait érintő veszteség meghatározása céljából történő felhasználását egy olyan helyzetben fogadta el, amelyben az érintett árukat szabad forgalomba bocsátották, és ezeket az árukat már nem lehetett a tényleges értékük megállapítása céljából ellenőrzésekre visszahívni, (
44
) ami lényegében megfelel a kérdést előterjesztő bíróság által a jelen ügyekben felvázolt ténybeli háttérnek. Bár tisztában vagyok azokkal az aspektusokkal, amelyek a Bizottság kontra Egyesült Királyság (Az alulértékeléssel elkövetett csalás elleni küzdelem) ügyet a jelen ügyektől megkülönböztetik, (
45
) úgy vélem, hogy a statisztikai értékek felhasználása – végső eszközként, ha az összes többi módszer kudarcot vallott – főszabály szerint nem zárható ki az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére alkalmas intézkedésként. Ha ugyanis a statisztikai adatok felhasználása megengedett lenne a valamely tagállamot az Unió saját forrásait érintő veszteségért való felelősség mértékének meghatározása céljából, de teljes mértékben tilos lenne ugyanezeket az értékeket az áruk vámértékének valamely gazdasági szereplővel szemben történő meghatározása érdekében alkalmazni, ez azzal a veszéllyel járna, hogy a vámtartozásért való felelősség valamely gazdasági szereplőről a tagállamra szállna át, és ezáltal hézag keletkezne a vámrendszerben.
62.
Bármennyire is fontosak a csalás megelőzésére és az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére irányuló célkitűzések, az előző pontokban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy az azokra való törekvésre nem kerülhet sor a gazdasági szereplő jogainak rovására. Ez az oka annak, hogy a statisztikai értékeket oly módon kell alkalmazni, hogy biztosított legyen „[e]gyrészről a vámjogszabályok helyes alkalmazásának a vámhatóságok által történő biztosítására vonatkozó igény, másrészről a gazdálkodók tisztességes bánásmódhoz való joga közötti egyensúly”, amint az az Uniós Vámkódex (26) preambulumbekezdéséből kitűnik. Különösen ügyelni kell arra, hogy a vámértékek az adott esetben alkalmazott módszertől függetlenül a lehető legközelebb álljanak az importált áruk valós gazdasági értékéhez.
63.
Egyébiránt emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság Baltic Master ügyben (C‑599/20) hozott ítéletében elfogadhatónak ítélte a nemzeti adatbázisokban rendelkezésre álló információk felhasználását. Pontosabban a Bíróság kifejtette, hogy a valamely nemzeti adatbázisban szereplő, az ugyanazon TARIC‑kód alá tartozó és az érintett áruk eladójával azonos eladótól származó árukra vonatkozó adatok a Közösségi Vámkódex 31. cikkének (1) bekezdése értelmében véve „az [Unióban] rendelkezésre álló adatoknak” minősülnek, amelyeket az érintett áruk vámértékének a meghatározása céljából alapul lehet venni. A Bíróság szerint az ezen adatokra történő hivatkozás ezen érték meghatározásának olyan eszközét képezi, amely egyszerre minősül az említett 31. cikk (1) bekezdése értelmében véve „észszerűnek”, valamint a nemzetközi egyezmények elveivel és általános rendelkezéseivel, továbbá azon rendelkezésekkel összhangban állónak, amelyekre utal. (
46
)
64.
Az utóbbi ítéletből a jelen ügyekre nézve levonandó következtetések azonban korlátozottak, többek között amiatt, hogy a nemzeti adatbázisokban szereplő adatoknak a Bíróság által a Baltic Master ügyben (2022. június 9‑iBaltic Master ítélet, C‑599/20, EU:C:2022:457) jogszerűnek tekintett felhasználása nem korlátozódott az összesített statisztikai adatokra, hanem célzottabb volt (ugyanazon TARIC‑kód alá tartozó és az érintett áruk eladójával azonos eladótól származó áruk), mint a szóban forgó ügyekben. Ennek ellenére úgy vélem, hogy ezt az ítéletet a vámhatóságok szolgálatában álló valamennyi adatbázis hasznossága elismerésének kell tekinteni, azon adatbázisokat is beleértve, amelyeket maguk a tagállamok kezelnek. Ezt az ítéletet a fent hivatkozott FAWKES ítélettel összefüggésben kell értelmezni, amelyben a Bíróság megállapította, hogy a tagállamoknak lehetősége van arra, hogy megfelelő kérelmek útján beszerezzék a más tagállamok vámhatóságainak, valamint az Unió intézményeinek és szolgálatainak birtokában lévő információkat. (
47
)
2.
A statisztikai megközelítés vámügyi szabályozási keretnek való megfelelése
65.
Az alábbiakban azt fogom megvizsgálni, hogy mennyiben használhatók fel statisztikai értékek a vámérték‑meghatározás másodlagos módszereinek alkalmazása során annak érdekében, hogy e megközelítés megfeleljen a jelen indítvány 63. pontjában felidézett jogi követelményeknek. Rá fogok mutatni többek között az egyes módszerekben rejlő nehézségekre annak érdekében, hogy az uniós joggal összhangban álló megközelítést javasoljak. Elemzésem a különböző módszerek közötti, a jelen indítványban ismertetett (
48
)szubszidiaritási sorrend szerint épül fel.
66.
Amint azt e vizsgálat során bemutatom, véleményem szerint e módszerek közül csak egy vehető figyelembe a statisztikai adatok felhasználására alkalmas módszerként, nevezetesen az úgynevezett tartalékmódszer. Ezért a többi módszerrel csak röviden foglalkozom. Előzetesen rá kell mutatni, hogy e módszerek alkalmazhatóságát lényégében két tényező akadályozza, egyrészt a szóban forgó árukra vonatkozó szükséges információk hiánya, másrészt pedig az a tény, hogy az AMT‑ben szereplő statisztikai értékek csak összesített adatoknak minősülnek, amelyek nem veszik figyelembe az érintett áruk sajátos jellemzőit.
a)
Az azonos vagy hasonló áruk ügyleti értéke
67.
A fentiekben kifejtettekre (
49
) hivatkozva megjegyzendő, hogy a statisztikai értékek jellege az oka annak, hogy számomra kizártnak tűnik ezen értékeknek a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjában, valamint az Uniós Vámkódex 74. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjában foglalt módszer esetleges alkalmazása keretében történő felhasználása. Mivel ugyanis ez a módszer az azonosnak (vagy hasonlónak) tekintett áruk, valamint azon áruk összehasonlítását foglalja magában, amelyek vámértékét meg kell határozni, bizonyos információk elengedhetetlenek a Bíróság által az ítélkezési gyakorlatában felsorolt számos kritérium – mint például az áruk fizikai jellemzői, minősége, jó hírneve, felcserélhetősége és az értékesítések kereskedelmi szintje – értékeléséhez. (
50
) Márpedig az AMT‑ben szereplő adatok jellemzőikből adódóan nem szolgálnak pontos információkkal az ilyen összehasonlítás elvégzéséhez. Ebben az összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a jelen esetben a görög hatóságok is elvetették e módszer alkalmazását.
b)
Levonásos módszer
68.
A Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének c) pontjában és az Uniós Vámkódex 74. cikke (2) bekezdésének c) pontjában említett levonásos módszer az egységáron alapul, amely az az ár, amelyen az importált árukat, vagy az azonos vagy hasonló importált árukat az áruk értékelésével azonos vagy közel azonos időpontban értékesítik az Unióban. E módszer alkalmazásához a vámhatóságoknak ismerniük kell a termékekre vonatkozó bizonyos információkat, így a fizetett vagy megállapodás szerint fizetendő jutalékokat, valamint a nyereség és általános költségek figyelembevételére szolgáló kiegészítéseket, hogy azokat levonhassák a vámértékként használt árból. A jelen esetben a görög hatóságok a levonásos módszert alkalmazták, tekintettel arra, hogy nem támaszkodhattak a szóban forgó, szándékosan alulértékelt termékek ügyleti értékére vagy az azonos vagy hasonló termékek ügyleti értékére, figyelemmel a termékeknek a nyilatkozatokhoz csatolt számlákban szereplő hiányos leírására.
69.
Amint arra a Bizottság észrevételeiben hivatkozik, több olyan ok is van, amely e módszer jelen ügyben való alkalmazhatóságának kizárásához vezet. Közelebbről, nehéz megérteni, hogy egy, a múltban elfogadott behozatali értékek alapján kiszámított átlagár hogyan lehet hasznos az eladási árakon alapuló levonásos módszer alkalmazásához. E módszer alkalmazásához ugyanis a vámhatóságoknak a Közösségi Vámkódex végrehajtási rendelete 152. cikke (1) bekezdésének a) pontjában és az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 142. cikkének (5) bekezdésében foglalt szabályoknak megfelelően kiszámított konkrét egységárakat kell alapul venniük. E szabályok szerint az egységárat mindig az azonos vagy hasonló importált áruk egy adott időpontban fennálló eladási árából határozzák meg. Márpedig, amint arra a Bizottság rámutat, ezek az eladási árak az AMT‑ben nem állnak rendelkezésre.
c)
A számított érték módszere
70.
Ami a számított érték módszerét illeti, meg kell jegyezni, hogy annak alkalmazása azt feltételezi, hogy a vámhatóságok konkrét információkkal rendelkezzenek a nyersanyagok és a termékek előállításában alkalmazott más feldolgozás költségéről vagy értékéről, valamint a nyereség és az általános költségek összegéről, amely megegyezik az értékelendő árukkal azonos típusú vagy fajtájú, az exportálás országában az Unióba irányló exportra előállított áruk eladásánál rendszerint figyelembe vett összeggel.
71.
Mindazonáltal, amint azt a Bizottság az észrevételeiben kifejti, az AMT‑ben rendelkezésre álló, „tisztességes áraknak” nevezett statisztikai értékek nem tartalmazzák ezeket az információkat. Következésképpen az AMT‑ben rendelkezésre álló statisztikai értékek nem használhatók fel az importált áruk vámértékének kiszámításához. Egyébiránt figyelembe kell venni azt, hogy egy, a jelen ügyhöz hasonló esetben, amikor az árukat nem foglalták le, és azok fizikai ellenőrzésre nem állnak rendelkezésre, a tagállami adatbázisokban rendelkezésre álló adatok nem teszik lehetővé a vámhatóságok számára, hogy ilyen információkat szerezzenek. Ennélfogva a számított módszer alkalmazását is el kell vetni.
d)
„Belépési árak” alkalmazása a tartalékmódszer keretében
72.
A szabályozás által a vámérték meghatározására előírt utolsó módszer a Közösségi Vámkódex 31. cikkének (2) bekezdésében és az Uniós Vámkódex 74. cikkének (3) bekezdésében említett tartalékmódszer, azzal a pontosítással, hogy az uniós vámjog két különböző módot ír elő.
73.
Egyrészt a tartalékmódszer a Közösségi Vámkódex 31. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó, a vámértékkel kapcsolatos értelmező megjegyzés 2. pontja értelmében „megfelelő rugalmasság” alkalmazását teszi lehetővé. (
51
) A „megfelelő rugalmasság” fogalma többek között azt jelenti, hogy a vámérték kiszámításának másodlagos módszerei az alkalmazási kritériumaik bizonyos mértékű rugalmasságával vehetők igénybe. (
52
)
74.
Másrészt a Közösségi Vámkódex 31. cikkének (1) bekezdéséből és az Uniós Vámkódex 74. cikkének (3) bekezdéséből kitűnik, hogy a vámérték meghatározható „észszerű eszközökkel”. Ez utóbbi rendelkezést az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 144. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben kell értelmezni, amely előírja, hogy a vámérték meghatározásához „más megfelelő módszer” alkalmazható. Bár a Közösségi Vámkódex rendszerében nincs ezzel egyenértékű rendelkezés, úgy vélem, hogy ez a megközelítés ez utóbbi kódex rendszerében is elképzelhető, mivel a vámhatóságokat kifejezetten egyetlen rendelkezés sem akadályozza abban, hogy ilyen „megfelelő módszereket” alkalmazzanak. Az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 144. cikkének (2) bekezdése ugyanis csak néhány pontosítást fogalmaz meg a hatóságokra ruházott hatáskörök terjedelmét illetően.
75.
Véleményem szerint főszabály szerint mindkét mód lehetőséget nyújt arra, hogy a vámérték meghatározásához statisztikákat használjanak fel. Ugyanakkor a második mód tűnik – a fent hivatkozott rendelkezések tág megfogalmazásának köszönhetően – a legalkalmasabbnak arra, hogy a hatóságok által kifejlesztett innovatív megközelítések alapjául szolgáljon. Ráadásul szubszidiárius jellege miatt e mód egyértelműen vonatkozik az olyan helyzetekben végső lehetőségként alkalmazható eszközökre, amikor nem áll rendelkezésre a szóban forgó árukra vonatkozó információ.
76.
Az e két módot jellemző különbségektől eltekintve közös bennük az, hogy alkalmazásuknak az a feltétele, hogy az alkalmazásra kerülő módszerek ne tartozzanak a Közösségi Vámkódex 31. cikke (2) bekezdésének a)–g) pontjában és az Uniós Vámkódex – a végrehajtási rendelete 144. cikke (2) bekezdésének a)–g) pontjával összefüggésben értelmezett – 74. cikkének (3) bekezdésében felsorolt tilalmak hatálya alá. E rendelkezéseknek megfelelően a vámértéket nem lehet többek között minimum vámértékek és önkényes vagy fiktív értékek alapján meghatározni.
1) A minimum vámértékek tilalmával való összeegyeztethetőség
77.
A vámérték minimum vámértékek alapján történő meghatározásának tilalma, amely a C‑72/24. sz. (Keladis I) ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és negyedik kérdés, valamint a C‑73/24. sz. (Keladis II) ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdés tárgyát képezi, alkotja a jelen indítványban megvizsgálandó második témakört.
78.
Ezt a tilalmat a Közösségi Vámkódex 31. cikke (2) bekezdésének f) pontja és az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 144. cikke (2) bekezdésének f) pontja kifejezetten említi. Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy a Közösségi Vámkódex 31. cikkének (1) bekezdése és az Uniós Vámkódex 74. cikkének (3) bekezdése az 1994. évi Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény VII. cikkének, valamint az ezen Egyezmény VII. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodásnak az elveire és általános rendelkezéseire hivatkozik, és azokhoz hasonlóan tartalmazza a vámérték minimum értékek alapján történő meghatározásának tilalmát. Az uniós jog ily módon a multilaterális kereskedelmi rendszer azon jogi rendelkezéseit hajtja végre, amelyek megtiltják a szerződő feleknek, hogy egyoldalúan határozzanak meg vámértékeket a nemzeti iparágaik védelme érdekében. (
53
)
79.
E tekintetben a Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy a statisztikai értékeken alapuló „belépési áraknak” a vámértékek meghatározása céljából történő, vámhatóságok általi alkalmazása bizonyos feltételek mellett sértheti ezt a tilalmat. Ez lenne a helyzet különösen akkor, ha e közigazgatási gyakorlat szisztematikus jellegű lenne, és a gazdasági szereplőt megfosztanák attól a lehetőségtől, hogy igazolja a nyilatkozatában megjelölt alacsony árakat. Az ilyen gyakorlat ugyanis, amely kizárná a „belépési” szintnél alacsonyabb ügyleti értékek elfogadását, és a bejelentett vámértékek felfelé, azaz a szóban forgó „belépési” szintig történő kiigazítását vonná maga után, valójában a minimum értékek rendszerének minősülne.
80.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy – amint az a felek által a tárgyaláson tett észrevételekből kitűnik – ez a megközelítés nem felel meg a vámhatóságok gyakorlatának. Ellenkezőleg, az alapügyekben úgy tűnik, hogy a görög vámhatóságok és a felperesek között többszöri levélváltásra került sor a szóban forgó áruk jellegének és értékének meghatározása céljából. Ezért nem állítható, hogy az alapeljárás felpereseinek nem volt lehetőségük arra, hogy a vámhatóságok előtti közigazgatási eljárás keretében kiegészítő információkkal szolgáljanak. Az a forgatókönyv, amelytől a Bizottság óvott, tehát nem következett be.
81.
Ezen túlmenően nem hagyom figyelmen kívül a francia kormány által előadott azon érvet, amely szerint a „belépési árak” nem hasonlíthatók a minimum vámértékekhez, mivel nem állami szabályozásból erednek. Amint azt korábban jeleztem, a szóban forgó tilalom célja annak megakadályozása, hogy az államok – minimum értékek formájában – egyoldalúan kereskedelmi korlátozásokat vezessenek be. A „belépési árak” azonban csak a jelen indítványban leírt, igen körülhatárolt esetben, és csak de facto fejthetnek ki esetlegesen hasonló hatást.
82.
Ebből következik, hogy az AMT‑ben rendelkezésre álló korrigált átlagárakon alapuló „belépési árak” alkalmazása főszabály szerint az importált áruk vámértéke meghatározásának olyan lehetőségét képezi, amely megfelel az uniós jog követelményeinek. Ezek a „belépési árak” a Közösségi Vámkódex 31. cikke (1) bekezdésének és az Uniós Vámkódex 74. cikke (3) bekezdésének megfelelően az „[Unióban] rendelkezésre álló adatok[nak]” tekinthetők. A „belépési árak” alkalmazása tehát nem sérti a minimum vámértékek tilalmát.
83.
Ez választ ad arra a lényegében azonos kérdésre, hogy – olyan megközelítésből kiindulva, amely szerint a „belépési árak” minimum ár jellegűek – a „belépési árak” áruk vámértékének meghatározása céljából történő alkalmazása összeegyeztethető‑e az 1994. évi Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény VII. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodással, amelyre a Közösségi Vámkódex 31. cikkének (1) bekezdése és az Uniós Vámkódex 74. cikke (3) bekezdésének a) pontja hivatkozik.
84.
Mivel a statisztikai értékek alkalmazása csak a Közösségi Vámkódex 31. cikkének (2) bekezdésében és az Uniós Vámkódex 74. cikkének (3) bekezdésében előírt tartalékmódszer alkalmazásával képzelhető el, a C‑72/24. sz. (Keladis I) ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés, amely a vámérték meghatározásának valamennyi alternatív módszerét illetően a minimum értékek kizárására, valamint az Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény VII. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodásban foglalt elvek és általános rendelkezések javára szóló fenntartásra vonatkozik, már nem releváns, és arra már nem szükséges válaszolni.
2) A statisztikai átlagárak közvetett és közvetlen alkalmazása
85.
Észrevételeiben a Bizottság olyan megközelítést követ, amely szerint az AMT‑ben rendelkezésre álló statisztikai átlagárak („tisztességes árak”) csak a hasonló árukra vonatkozó nyilatkozatok azonosítására használhatók fel. A viszonyítási pontként szolgáló nyilatkozat később felhasználható az importált áruk vámértékének meghatározásához. Amint azt a Bizottság kifejti, az értékek statisztikai átlagait nem közvetlenül a bejelentett vámértékeket helyettesítő értékekként használják, hanem csak közvetetten, az alulértékelt vámérték meghatározásához használandó hasonló áruk ügyleti értékét képviselő nyilatkozat kiválasztására. A Bizottság úgy véli, hogy ez a megközelítés a hasonló termékek ügyleti értékére vonatkozó módszer alkalmazása során megengedett „megfelelő rugalmasság” körébe tartozik.
86.
E megközelítés előnye abban rejlik, hogy hűebben tükrözi a valós értéket. Ráadásul úgy tűnik, hogy az említett megközelítés megfelel annak az elvnek, amely szerint a Közösségi Vámkódex 31. cikke (1) bekezdése alapján megállapított vámértékeknek a lehető legnagyobb mértékben az
előzőleg megállapított vámértékeken kell alapulniuk, amint az az e rendelkezésre vonatkozó, a vámértékkel kapcsolatos értelmező megjegyzés 1. pontjából kitűnik. Ez az elv az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 144. cikkének (1) bekezdéséből is kitűnik, amely észszerű rugalmasságot ír elő az Uniós Vámkódex 70. cikkében és 74. cikkének (2) bekezdésében előírt módszerek alkalmazásakor.
87.
Véleményem szerint azonban a statisztikai értékeknek a hasonló árukra vonatkozó nyilatkozatok azonosítása céljából történő közvetett használatára való lehetőség nem felel meg teljes mértékben a kérdést előterjesztő bíróság által megfogalmazott, az importált áruk jellemzőire vonatkozó adatok teljes hiányára vonatkozó feltevésnek, amely hiány akadályozhatja a hasonló áruk behozatalának azonosítását. A vámérték Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 144. cikkének (1) bekezdése alapján történő meghatározásának lehetetlenségéről e rendelet 144. cikkének (2) bekezdése is rendelkezik, megnyitva az utat „más megfelelő módszer[ek]” alkalmazása előtt. A spanyol és a francia kormányhoz hasonlóan úgy vélem, hogy abban az esetben, ha relevánsabb adat nem áll rendelkezésre, többek között a – pontatlan vagy elégtelen információkat tartalmazó vám‑árunyilatkozatot benyújtó – érintett gazdasági szereplő együttműködésének hiánya, valamint az áruk fizikai ellenőrzésének lehetetlensége miatt, az uniós szinten összegyűjtött, összesített statisztikai adatok felhasználása alternatív eszközök hiányában a vámérték meghatározására szolgáló, a Közösségi Vámkódex 31. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „indokolt”, illetve az Uniós Vámkódex 74. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „észszerű” eszköznek tűnik, és így az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 144. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „más megfelelő módszernek” felel meg. (
54
)
88.
Azt kell még meghatározni, hogy a vámhatóságok határozatainak indokolására vonatkozó, a jelen indítvány 45. pontjában ismertetett ítélkezési gyakorlattal összefüggésben értelmezett és a Közösségi Vámkódex 6. cikkének (3) bekezdésében és Uniós Vámkódex 22. cikkének (2) bekezdésében előírt követelmény akadályát képezheti‑e a statisztikai adatok vámérték meghatározása céljából történő felhasználásának. A francia kormány azt állítja, hogy az összesített statisztikákon alapuló adatokat a vámhatóságok csak akkor használhatják fel valamely áru vámértékének meghatározásához, ha ezek az adatok az érintett gazdasági szereplő tudomására hozhatók, és így részét képezhetik a Közösségi Vámkódex 6. cikkének (3) bekezdésében előírt indokolásnak. A Bíróság ugyanis kifejezetten kizárta a Közösségi Vámkódex 6. cikkének (3) bekezdésében megkövetelt indokolásból „a valamely adatbázisból származó olyan bizalmas adatok[at], amelyek célja, hogy statisztikai módszerekkel felderítsék a csalásnak minősíthető kereskedelmi modelleket”. (
55
)
89.
Mindazonáltal az indokolási kötelezettségnek az egyes vámhatósági határozatok jellegéhez kell igazodnia, (
56
) és e határozatnak a vizsgált esetben tükröznie kell a tartalékmódszer vámérték meghatározása céljából történő alkalmazását. Márpedig, amint azt a Bizottság kifejtette, az AMT‑ben szereplő, statisztikai módon kiszámított árak közölhetők a gazdasági szereplőkkel. (
57
) Ezenkívül nem kizárt, hogy az indokolási kötelezettségnek eleget lehet tenni, ha a bizalmas adatbázisokból származó összesített adatokat más adatokkal, például nemzeti adatbázisokból származó, a gazdasági szereplő tudomására hozható adatokkal együtt használják fel. Figyelembe kell venni az egyes gazdasági szereplők számára biztosított azon lehetőséget is, hogy más vámértéket igazolhassanak, mint amelyre a statisztikai értékek következtetni engednek. Ha a vámhatóság elutasítja a gazdasági szereplő által szolgáltatott adatokat, köteles megindokolni az elutasítást. Mindemellett a gazdasági szereplő együttműködésének hiánya nem járhat azzal a hatással, hogy lehetetlenné teszi a vámhatóság számára az őt terhelő, az uniós jogból eredő kötelezettségek teljesítését. Ezért az együttműködés hiánya esetén számomra indokoltnak tűnik feljogosítani a vámhatóságot arra, hogy határozatait a rendelkezésére álló statisztikai értékek alapján indokolja. (
58
)
D. A statisztikai eredmény meghatározásához felhasznált behozatalokról és az értékelt behozatalok közötti elfogadható maximális időszakról
90.
A jelen indítványban az alábbiakban vizsgálandó harmadik témakör, amely kifejezetten a C‑73/24. sz. (Keladis II) ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdéshez kapcsolódik, a statisztikai eredmény meghatározásához felhasznált behozatalok és az ellenőrzött behozatalok közötti elfogadható maximális időszakra, és különösen arra vonatkozik, hogy a Közösségi Vámkódex végrehajtási rendelete 152. cikke (1) bekezdésének b) pontjában és az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 142. cikkének (2) bekezdésében előírt 90 napos időszak analógia útján alkalmazható lehet‑e ebből a célból. E kérdések vizsgálata logikusan feltételezi a statisztikai értékeknek az importált áruk vámértékének meghatározása céljából történő lehetséges felhasználását, amit a jelen indítvány előző pontjai megerősítettek.
91.
E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy valamennyi másodlagos módszer figyelembe veszi az időbeli tényezőt, mivel a jelentős időbeli eltérések fennállása befolyásolhatja az áruk értékét, és olyan értékek alkalmazásához vezethet, amelyek nem felelnek meg az értékelendő ügylet valós tartalmának. Következésképpen e tényezőt figyelembe kell venni a Közösségi Vámkódex 31. cikkében és az Uniós Vámkódex 74. cikkének (3) bekezdésében említett tartalékmódszer alkalmazása során, mivel e módszerre is vonatkoznak ugyanazok az okok, amelyek más módszerek keretében a művelethez közeli időbeli viszonyítási pont meghatározását indokolják. Ezt a „megfelelő rugalmasság” kritériuma alkalmazására vonatkozó lehetőség sérelme nélkül kell értelmezni, amire a következőkben fogok kitérni.
92.
Az ítélkezési gyakorlat elemzése véleményem szerint megerősíti az időbeli tényező relevanciáját. A FAWKES ítéletben (C‑187/21) ugyanis a Bíróság úgy ítélte meg, hogy egy, az értékelendő áruk vámkezelését megelőző 45 napot és az azt követő 45 napot magában foglaló 90 napos időszak kellően közel áll a kivitel időpontjához, és ezzel kiküszöbölhető az értékelendő áruk árát befolyásoló kereskedelmi gyakorlatok és piaci feltételek jelentős változásának kockázata. (
59
) Felmerül azonban a kérdés, hogy jogilag igazolható‑e ezen időszaknak a jelen esetben történő alkalmazása.
93.
Véleményem szerint erre a kérdésre igenlő választ kell adni, különösen, ha úgy tekintendő, hogy ezen időszak alkalmazása „megfelelő rugalmasságot” tükröz. Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az Oribalt Rīga ügyben hozott ítéletben a Bíróság kimondta, hogy a Közösségi Vámkódex végrehajtási rendelete 152. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt 90 napos határidő tehát kivételt képez az e rendelet 152. cikke (1) bekezdésének a) pontjában rögzített elv alól, és ezért azt szigorúan kell értelmezni. (
60
)
94.
Márpedig a Közösségi Vámkódex végrehajtási rendeletének „Értelmező megjegyzések a vámértékre vonatkozóan” című 23. melléklete a Közösségi Vámkódex 31. cikke (1) bekezdésének értelmezésével kapcsolatban úgy rendelkezik, hogy az e rendelkezés szerinti értékelés a 29. cikkben és a 30. cikk (1) és (2) bekezdésében megállapított módszer szerint történik, de a módszereket „megfelelő rugalmassággal” kell alkalmazni a Közösségi Vámkódex 31. cikkének rendelkezései és céljai értelmében. (
61
) E melléklet néhány példa útján szemlélteti, hogy mit kell érteni „megfelelő rugalmasság” alatt. A Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének c) pontjában foglalt levonásos módszert illetően így megjelöli, hogy a 90 napos követelmény rugalmasan alkalmazható. Ugyanennek kell vonatkoznia az Uniós Vámkódex rendelkezéseire.
95.
Következésképpen a 90 napos időszak számomra megfelelőnek tűnik a nemzetközi kereskedelem követelményeinek figyelembevétele szempontjából, amely követelmények a nemzetközi kereskedelemre vonatkozó szabályozásból, valamint a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következnek. Amint arra a Bizottság a tárgyaláson rámutatott, ez az időszak az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 144. cikkének (2) bekezdésében említett tartalékmódszer második módjának alkalmazása során is megfelelőnek tűnik. Ezzel szemben megjegyzem, hogy észrevételeiben több érintett fél is a négyéves időszak alkalmazásával szemben foglalt állást, azzal az indokkal, hogy ez az időszak túlzott lenne. (
62
) Ezzel az állásponttal is egyetértek, mivel úgy tűnik, hogy egy ilyen hosszú időszak sértheti a vámérték legpontosabb és a valósághoz legközelebb álló meghatározásának lehetővé tételére irányuló célkitűzést.
96.
Mivel a vámhatóságoknak az uniós jog alkalmazása során tiszteletben kell tartaniuk az arányosság követelményeit, a hosszabb időszak meghatározása véleményem szerint csak kivételesen, végső lehetőségként igazolható, különösen akkor, ha megbízhatóbb információk nem állnak rendelkezésre, és az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére irányuló, az EUMSZ 325. cikkben elismert általános célkitűzés másként nem érhető el, különösen akkor, ha a vámok képezte tradicionális saját források hatékony és teljes összegben való beszedésének biztosításáról van szó. (
63
)
97.
A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy a Közösségi Vámkódex 31. cikkének (1) bekezdését és az Uniós Vámkódex 74. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes a Közösségi Vámkódex végrehajtási rendelete 152. cikke (1) bekezdésének b) pontjában és az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 142. cikkének (2) bekezdésében előírt 90 napos időszak analógia útján történő alkalmazása annak meghatározása érdekében, hogy a statisztikai eredmény meghatározásához felhasznált behozatalok és az ellenőrzött behozatalok között maximálisan milyen hosszú idő telhet el, ez az időszak továbbá rugalmasan alkalmazható, azonban az ezen időbeli korlátozás által követett célkitűzést sértő túlzásokba esés nélkül.
E. Közbenső következtetések
98.
A fenti elemzés azt mutatta, hogy a statisztikai értékek használata főszabály szerint megfelelő intézkedés az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére, mivel lehetővé teszi a közigazgatás számára, hogy megállapítsa a vámtartozásokat és megelőzze a pénzügyi érdekeit sértő csalást.
99.
A statisztikai értékeknek a vámérték meghatározása érdekében való felhasználása végső eszközként elképzelhető, ha más módszerek nem teszik lehetővé e célkitűzés elérését. Az ilyen megközelítés különösen releváns olyan körülmények között, amelyeket a – pontatlan vagy elégtelen információkat tartalmazó vám‑árunyilatkozatot benyújtó – érintett gazdasági szereplő együttműködésének hiánya jellemez, valamint az, hogy a vámhatóságok számára lehetetlen az áruk fizikai ellenőrzése. Alkalmazásuk azonban az uniós jog bizonyos követelményeinek tiszteletben tartásától függ.
100.
Az AMT‑ben rendelkezésre álló, statisztikai módon kiszámított értékeken alapuló „belépési árak” jellegüknél fogva nem használhatók fel az importált áruk vámértékének a Közösségi Vámkódex 30. cikkének (2) bekezdésében és az Uniós Vámkódex 74. cikkének (2) bekezdésében említett másodlagos módszerek valamelyike révén történő meghatározásához.
101.
Mindazonáltal a Közösségi Vámkódex 31. cikkében és az Uniós Vámkódex 74. cikkének (3) bekezdésében foglalt, végső lehetőséget alkotó módszerként, amennyiben más konkrétabb adat nem áll rendelkezésre, az uniós szinten összegyűjtött, összesített statisztikai adatok felhasználhatók a vámérték meghatározásához, feltéve hogy a vámhatóság határozata eleget tesz a Közösségi Vámkódex 6. cikkének (3) bekezdésében és az Uniós Vámkódex 22. cikkének (6) bekezdésében előírt indokolási követelményeknek.
102.
Ezenkívül elemzésem azt mutatta, hogy a „belépési árak” alkalmazása nem sérti a vámérték minimum értékek alapján történő meghatározásának tilalmát, amennyiben a gazdasági szereplőnek lehetősége van arra, hogy igazolja a vám‑árunyilatkozatban feltüntetett alacsony árakat.
103.
Végül megállapítást nyert, hogy a Közösségi Vámkódex végrehajtási rendelete 152. cikke (1) bekezdésének b) pontjában és az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete 142. cikkének (2) bekezdésében előírt 90 napos időszak analógia útján alkalmazható annak meghatározása érdekében, hogy a statisztikai eredmény meghatározásához felhasznált behozatalok és az ellenőrzött behozatalok között maximálisan milyen hosszú idő telhet el, ez az időszak továbbá rugalmasan alkalmazható, azonban az ezen időbeli korlátozás által követett célkitűzést sértő túlzásokba esés nélkül.
VI. Végkövetkeztetések
104.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (thesszaloniki közigazgatási bíróság, Görögország) által előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
1)
A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 30. cikkét és az Uniós Vámkódex létrehozásáról szóló, 2013. október 9‑i 952/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 74. cikkének (2) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal ellentétes az, hogy a vámhatóságok az áruk vámértékének az e cikkekben foglalt másodlagos módszerekkel összhangban történő meghatározásához uniós szinten összegyűjtött, összesített statisztikai adatokat használjanak fel.
2)
A 2913/92 rendelet 31. cikkét és a 952/2013 rendelet 74. cikkének (3) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes az, ha a vámhatóságok az e cikkekben foglalt tartalékmódszer áruk vámértékének meghatározása céljából történő alkalmazása során uniós szinten összegyűjtött, összesített statisztikai adatokat használnak fel, és azokat a meghallgatáshoz való jog biztosítása érdekében a gazdasági szereplők rendelkezésére bocsátják, feltéve hogy az ilyen adatok felhasználása kivételes jellegű, és azon esetekre korlátozódik, amelyekben a vámhatóság – a jogszabályokban meghatározott valamennyi eljárás kimerítését követően – az előírt más módszerek alapján sem tudja meghatározni a vámértéket.
3)
Az uniós szinten összegyűjtött, összesített statisztikai adatoknak a 2913/92 rendelet 31. cikkében és a 952/2013 rendelet 74. cikkének (3) bekezdésében foglalt tartalékmódszer keretében történő felhasználása nem tekinthető a minimum árakra vonatkozó rendszer alkalmazásának, feltéve hogy a gazdasági szereplőnek lehetősége van arra, hogy igazolja a nyilatkozatban feltüntetett alacsony árakat.
4)
Az 1999. január 8‑i 46/1999/EK bizottsági rendelettel módosított, a 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 152. cikke (1) bekezdésének b) pontjában és a 2013/952/EU rendelet egyes rendelkezéseinek végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2015. november 24‑i (EU) 2015/2447 bizottsági végrehajtási rendelet 142. cikkének (2) bekezdésében előírt 90 napos időszak analógia útján alkalmazható annak meghatározása érdekében, hogy a statisztikai eredmény meghatározásához felhasznált behozatalok és az ellenőrzött behozatalok között maximálisan milyen hosszú idő telhet el, ez az időszak továbbá rugalmasan alkalmazható, azonban az ezen időbeli korlátozás által követett célkitűzést sértő túlzásokba esés nélkül.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
(
2
)	A jogi szakirodalomban vitatott kérdésről van szó. D’Angelo, G., „Customs valuation adjustment in recent CJEU case law”, Aspects of customs control in selected EU member States, Bologna University Press, Bologna 2023, 172. o., jelzi, hogy a Bíróság bizonyos körülmények között kész megengedni a statisztikai érték módszerének alkalmazását, amely lehetővé teszi az Európai Bizottság számára a bejelentett vámértékek kiigazítását annak érdekében, hogy beszedje a tagállamoktól az uniós költségvetést megillető tradicionális saját forrásokat. Nem egyértelmű azonban, hogy a nemzeti vámhatóságok a tartalékmódszer keretében alkalmazhatják‑e a statisztikai érték módszerét az importőrök által bejelentett vámértékek kiigazítása érdekében, és ha igen, milyen feltételek mellett.
(
3
)	Lyons, T. (In: EU Customs Law, 3. kiadás, Oxford University Press, Oxford 2018, 160. o.) rámutat arra, hogy e módszerek célja a vámokat meghatározó szabályok egységes alkalmazásának biztosítása.
(
4
)	HL 1994. L 336., 119. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 205. o.
(
5
)	A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló 2006. november 28‑i tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o.; HL 2015. L 323., 31. o.).
(
6
)	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL 1992. L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.), a továbbiakban: Közösségi Vámkódex.
(
7
)	Az 1999. január 8‑i 46/1999/EK bizottsági rendelettel (HL 1999. L 10., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 9. kötet, 65. o.) módosított, a 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló 1993. július 2‑i bizottsági rendelet (HL 1993. L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.; helyesbítés: magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 16. kötet, 133. o.), a továbbiakban: a Közösségi Vámkódex végrehajtási rendelete.
(
8
)	Az Uniós Vámkódex létrehozásáról szóló, 2013. október 9‑i 952/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 269., 1. o.; helyesbítések: HL 2013. L 287., 90. o.; HL 2016. L 267., 2. o.; HL 2018. L 173., 35. o.), a továbbiakban: Uniós Vámkódex.
(
9
)	Az Uniós Vámkódex létrehozásáról szóló 952/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet egyes rendelkezéseinek végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 2015. november 24‑i bizottsági végrehajtási rendelet (HL 2015. L 343., 558. o.; helyesbítések: HL 2016. L 87., 35. o.; HL 2017. L 101., 195. o.; HL 2018. L 157., 27. o.; HL 2019. L 181., 124. o), a továbbiakban: az Uniós Vámkódex végrehajtási rendelete.
(
10
)	Lásd: 1973. július 12‑iMassey‑Ferguson ítélet (8/73, EU:C:1973:90, 3. pont).
(
11
)	Fabio, M., Customs Law of the European Union, 5. kiadás, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn 2020, 140. o.
(
12
)	Lásd a jelen indítvány 48. és azt követő pontjait.
(
13
)	Lásd a jelen indítvány 77. és azt követő pontjait.
(
14
)	Lásd a jelen indítvány 90. és azt követő pontjait.
(
15
)	Albert, J.‑L., Le droit douanier de l’Union européenne, 3. fejezet („l’espèce, l’origine, la valeur”), Bruylant, Brüsszel, 2019, 304. és azt követő oldalak.
(
16
)	Lásd: 2008. február 28‑iCarboni e derivati ítélet (C‑263/06, EU:C:2008:128, 60. pont).
(
17
)	Lásd: 2020. július 9‑iDirektor na Teritorialna direktsiya Yugozapadna Agentsiya Mitnitsi ítélet (C‑76/19, EU:C:2020:543, 34. pont).
(
18
)	Lásd még az Uniós Vámkódex 70. cikke (1) bekezdésének ennek megfelelő rendelkezését.
(
19
)	Lásd: 2013. december 12‑iChristodoulou és társai ítélet (C‑116/12, EU:C:2013:825, 44. pont).
(
20
)	Lásd: 2008. február 28‑iCarboni e derivati ítélet (C‑263/06, EU:C:2008:128, 52. pont).
(
21
)	A görög vámhatóságok úgy vélték, hogy a Közösségi Vámkódex 29. cikkében előírt ügyleti értéken alapuló módszert ki kell zárni, mivel a bejelentett vámértékek túl alacsonyak voltak a „tisztességes árak” százalékában kiszámított „belépési árakhoz” képest. E hatóságok szerint e körülmény igazolta a bejelentett értékekkel kapcsolatos megalapozott kételyeket, és következésképpen ezen értékek elutasítását.
(
22
)	Lásd még az Uniós Vámkódex 74. cikke (1) bekezdésének ennek megfelelő rendelkezését.
(
23
)	Lásd még az Uniós Vámkódex 74. cikke (3) bekezdésének ennek megfelelő rendelkezését.
(
24
)	Lásd: 2016. június 16‑iEURO 2004. Hungary ítélet (C‑291/15, EU:C:2016:455, 28. pont).
(
25
)	Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok a Tauritus ügyben 2025. január 23‑án ismertetett indítványának (C‑782/23, EU:C:2025:30) 36. pontjában kifejti, hogy az egymást követő értékelési módszerek között „hierarchia” áll fenn, amelyet maga az Uniós Vámkódex ír elő kifejezetten.
(
26
)	Lásd: 2016. június 16‑iEURO 2004. Hungary ítélet (C‑291/15, EU:C:2016:455, 29. pont).
(
27
)	Lásd: 2008. február 28‑iCarboni e derivati ítélet (C‑263/06, EU:C:2008:128, 60. pont); 2017. március 9‑iGE Healthcare ítélet (C‑173/15, EU:C:2017:195, 80. pont).
(
28
)	Lásd: 2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 35. pont).
(
29
)	Lásd: 2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 36. pont).
(
30
)	Lásd: 2017. november 9‑iLS Customs Services ítélet (C‑46/16, EU:C:2017:839, 56. pont); 2019. június 20‑iOribalt Rīga ítélet (C‑1/18, EU:C:2019:519, 27. pont).
(
31
)	Lásd: 2017. november 9‑iLS Customs Services ítélet (C‑46/16, EU:C:2017:839, 44. és 45. pont); 2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 53. és 54. pont).
(
32
)	Lásd: 2016. június 16‑iEURO 2004. Hungary ítélet (C‑291/15, EU:C:2016:455, 38. és 39. pont).
(
33
)	Lásd: 2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 48. pont).
(
34
)	2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 39., 51., 53. és 55. pont).
(
35
)	2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 54. pont).
(
36
)	2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 48. pont).
(
37
)	A Bizottság mindazonáltal nem pontosítja, hogy mit ért „ellenőrizetlen módon” alatt, és hogy álláspontja szerint a belépési árakhoz bírósági eljárás keretében való hozzáférés is veszélyeztetheti‑e a kockázatkezelési rendszer hatékonyságát.
(
38
)	2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 54. pont).
(
39
)	2022. március 8‑iBizottság kontra Egyesült Királyság (Az alulértékeléssel elkövetett csalás elleni küzdelem) ítélet (C‑213/19, EU:C:2022:167, 443. pont). Kiemelés tőlem.
(
40
)	Rijo, J., Customs Law in the European Union, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2021.
(
41
)	2022. március 8‑iBizottság kontra Egyesült Királyság (Az alulértékeléssel elkövetett csalás elleni küzdelem) ítélet (C‑213/19, EU:C:2022:167, 346. pont).
(
42
)	Az OLAF‑JRC (Joint Research Center) módszerről van szó (lásd: a 2022. március 8‑iBizottság kontra Egyesült Királyság [Az alulértékeléssel elkövetett csalás elleni küzdelem] ítélet [C‑213/19, EU:C:2022:167] 53. pontja).
(
43
)	2022. március 8‑iBizottság kontra Egyesült Királyság (Az alulértékeléssel elkövetett csalás elleni küzdelem) ítélet (C‑213/19, EU:C:2022:167, 444. és 447. pont).
(
44
)	Lásd: 2022. március 8‑iBizottság kontra Egyesült Királyság (Az alulértékeléssel elkövetett csalás elleni küzdelem) ítélet (C‑213/19, EU:C:2022:167, 443. pont).
(
45
)	A kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás (Bizottság kontra Egyesült Királyság [Az alulértékeléssel elkövetett csalás elleni küzdelem]) keretében az OLAF‑JRC módszer Bíróság általi vizsgálata lényegében annak ellenőrzésére irányult, hogy e módszer az ügy körülményeinek sajátosságaira tekintettel igazolt volt, valamint hogy többek között azért volt kellően pontos és megbízható, mert nem önkényes és nem torzított kritériumokon alapult, továbbá a rendelkezésre álló összes releváns adat objektív és koherens elemzésén alapult, ily módon pedig nem eredményezhette e veszteségek összegének nyilvánvaló túlbecslését (lásd: 2022. március 8‑iBizottság kontra Egyesült Királyság [Az alulértékeléssel elkövetett csalás elleni küzdelem] ítélet [C‑213/19, EU:C:2022:167, 452. pont]), míg a vámérték meghatározásának célja az importált áruk valós gazdasági értékéhez a lehető legközelebb álló értékek megállapítása.
(
46
)	Lásd: 2022. június 9‑iBaltic Master ítélet (C‑599/20, EU:C:2022:457, 54–56. pont).
(
47
)	Lásd: 2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 56. és 57. pont).
(
48
)	Lásd a jelen indítvány 38. és 41. pontját.
(
49
)	Lásd a jelen indítvány 51–58. pontját.
(
50
)	Lásd: 2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 48. pont).
(
51
)	Lásd: 2022. június 9‑iBaltic Master ítélet (C‑599/20, EU:C:2022:457, 48. pont).
(
52
)	Niestedt, M. (In: EU‑Außenwirthschaftsrecht und Zollrecht, Krenzler/Herrmann/Niestedt, München, 2024) (lásd úgyszintén: az Uniós Vámkódex 74. cikke, 7. pont) kifejti, hogy a más módszerek „rugalmas” alkalmazása jelentheti a más módszerek egyedi követelményeinek való nagyvonalúbb megfelelést. E szerző szerint „észszerű eszközként” felhasználhatók az uniós szintű piaci megfigyelések eredményei, a kereskedelmi statisztikák és az árakra vonatkozó vizsgálatok. A vámértéknek a tartalékmódszerrel történő meghatározásához nem szükséges a piaci ár megállapítása. Lényegében a vámérték különböző elemeinek becsléséről van szó, amelynek keretében elfogadottak a pontatlanságok.
(
53
)	Rosenow, S./O’Shea, B. (In: A Handbook on the WTO Customs Valuation Agreement, Cambridge University Press, Cambridge, 2010, 127. o.) kifejtik, hogy az 1994. évi Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény VII. cikkének végrehajtásáról szóló WTO‑egyezmény hatálybalépése előtt egyes országok (különösen a fejlődő országok) többek között nemzeti iparágaik védelme érdekében hivatalos vagy minimum értékeket használtak. A minimum értékek fejlődő országok általi további használata fenntartásoktól és a többi WTO‑tag hozzájárulásától függ. Ellenkező esetben e minimum értékek tiltottak.
(
54
)	Lásd a jelen indítvány 75. pontját.
(
55
)	Lásd: 2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 55. pont).
(
56
)	Lásd e tekintetben az EUMSZ 296. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot, amely szerint az e rendelkezésben előírt indokolásnak a szóban forgó jogi aktus jellegéhez kell igazodnia. Az indokolási kötelezettséget az adott ügy körülményei alapján kell értékelni, többek között a jogi aktus tartalma, a felhozott indokok jellege, valamint a címzetteknek vagy egyéb, a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett személyeknek a magyarázatokhoz fűződő érdekei alapján. Az indokolásnak nem kell megjelölnie az összes releváns ténybeli és jogi elemet. Azt, hogy egy jogi aktus indokolása megfelel‑e ezen rendelkezés követelményeinek, az érintett témára vonatkozó jogszabályok összessége alapján kell megítélni (lásd: 2009. április 30‑iBizottság kontra Olaszország és Wam ítélet, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, 48. pont). Ebből a szempontból úgy vélem, hogy a tartalékmódszer biztosítja a vámhatósági határozatok statisztikákon alapuló indokolásának megengedéséhez szükséges rugalmasságot.
(
57
)	Lásd a jelen indítvány 56. pontját.
(
58
)	Az a gazdasági szereplő, aki megtagadja a vámhatóságokkal való együttműködést azáltal, hogy az általa bejelentett árukra vonatkozóan elégtelen információkkal szolgál, nem hivatkozhat a vámhatósági határozat jogellenességére kizárólag azon az alapon, hogy az elégtelen információk arra kötelezik e hatóságokat, hogy statisztikákra támaszkodjanak. Az ilyen magatartás „venire contra factum proprium”‑nak minősítendő.
(
59
)	Lásd: 2022. június 9‑iFAWKES ítélet (C‑187/21, EU:C:2022:458, 71. pont).
(
60
)	2019. június 20‑iOribalt Rīga ítélet (C‑1/18, EU:C:2019:519, 33. pont). Kiemelés tőlem.
(
61
)	Lásd: 2022. június 9‑iBaltic Master ítélet (C‑599/20, EU:C:2022:457, 48. pont).
(
62
)	A Bizottság a tárgyaláson kifejtette, hogy az AMT‑adatbázisban szereplő statisztikai adatok jelenleg 48 hónap helyett egy hónapos időszakra hivatkoznak. A Bizottság azt is állította, hogy ezért lehet időbeli szempontból pontosabb adatokat is figyelembe venni. Mindazonáltal úgy vélem, hogy a Bíróság nem rendelkezik pontos információkkal e keresési módra vonatkozóan, amely az alapeljárásban mindenesetre nem alkalmazható.
(
63
)	Lásd a jelen indítvány 59. és 60. pontját.