Ideiglenes változat
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. március 27.(1)
C‑168/24. sz. ügy
PMJC SAS
kontra
[W] [X],
[M] [X],
[X] Créative SAS
(a Cour de cassation [semmítőszék, Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Védjegyek – 2008/95/EK és 2015/2436 irányelv – A védjegyoltalom megszűnésének okai – Megtévesztő használat – A tervező családi nevének megfelelő védjegy – A védjegy átruházása – Az új védjegyjogosult arra irányuló cselekménye, hogy a fogyasztóval elhitesse, hogy a tervező továbbra is részt vesz a védjeggyel megjelölt áruk tervezésében ”
I.      Bevezetés
1.        Az uniós jog szerint a védjegy megszűnik, ha többek között a védjegyjogosult által történő használat következtében a védjegy megtévesztővé válik, különösen azon áruk vagy szolgáltatások jellegét, minőségét vagy földrajzi eredetét illetően, amelyek vonatkozásában a védjegyet lajstromozták.(2)
2.        Korábban e szabály relevanciáját olyan védjegyekkel összefüggésben vitatták meg, amelyek az áruk eredeti tervezőjének és gyártójának nevével egyeztek meg, olyan helyzetben, amikor e tervező már nem vett részt az e védjegyek jogosultjának minősülő vállalkozás tevékenységében. E tekintetben a Bíróság az Emanuel ítéletében(3) egyértelművé tette, hogy az egyrészről a tervező, másrészről a védjegyjogosult közötti kapcsolat megszakadása önmagában nem teszi e védjegyet megtévesztővé, és így nem eredményezi a védjegy megszűnésének megállapítását.
3.        A jelen ügyben azonban e következtetést némileg összetettebb körülmények között kell megvizsgálni.
4.        Konkrétabban, a jelen ügy a [W] [X] által ruházati cikkek és divatkiegészítők forgalmazása céljából alapított [W] [X] francia társaságra vonatkozik. Az utóbbi fizetésképtelenségét követően két francia védjegyhez – mindkettő [W] [X] családi nevének felel meg (a továbbiakban: a szóban forgó védjegyek) – kapcsolódó jogokat a PMJC‑re, egy egyszerűsített részvénytársaságra (a továbbiakban: PMJC) ruházták át.
5.        Eleinte [W] [X] továbbra is együtt dolgozott ezzel a társasággal, de később elváltak útjaik, és pereskedni kezdtek egymással, ami többek között a jelen előzetes döntéshozatali kérelemhez vezetett. Az alapügyben a PMJC tisztességtelen versenymagatartás miatt perli [W] [X]‑t, és azt állítja, hogy utóbbi megsértette e társaságnak a szóban forgó védjegyekhez fűződő jogait. [W] [X] viszontkereset keretében a PMJC e védjegyekhez fűződő jogai megszűnésének megállapítását kéri, azzal az indokkal, hogy a PMJC a fogyasztókban azt a hiedelmet kelti, hogy [W] [X] még mindig részt vesz a védjeggyel megjelölt áruk tervezésében.
6.        Mindezek alapján az ügyben eljáró Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) azt kérdezi, hogy az uniós jog alapján lehetséges‑e az eredeti tervező családi nevének megfelelő védjegy oltalma megszűnésének amiatt történő megállapítása, mert azt a harmadik személyre történő átruházást követően olyan körülmények között használták, amelyek alapján a vásárlóközönség ténylegesen azt hiheti, hogy az eredeti tervező továbbra is részt vesz az e védjegyet viselő termékek tervezésében, noha ez a helyzet már nem áll fenn.
II.    Jogi háttér
A.      Uniós jog
7.        A 2008/95 irányelv 12. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezett, hogy „a védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha a lajstromozás napját követően:
[…]
b)      a védjegy – a jogosult vagy az ő engedélyével más által folytatott védjegyhasználat következtében – az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban megtévesztővé vált, különösen az áruk vagy a szolgáltatások jellegét, minőségét vagy földrajzi származását illetően”.
8.        E rendelkezés lényegében megegyezik a 2008/95 irányelv jogelődje, a 89/104 irányelv(4) 12. cikke (2) bekezdésének b) pontjában foglaltakkal.
9.        A 2008/95 irányelvet pedig a 2015/2436 irányelv helyezte hatályon kívül. Az utóbbi irányelv 20. cikkének b) pontja lényegében szintén a 2008/95 irányelv 12. cikke (2) bekezdésének b) pontjával (és a 89/104 irányelv 12. cikke (2) bekezdésének b) pontjával) megegyező megfogalmazást tartalmaz.(5)
10.      A 2015/2436 irányelv 20. cikke ugyanis úgy rendelkezett, hogy „[a] védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha a lajstromozás napját követően:
[…]
b)      a védjegynek az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatos, a jogosult által vagy a jogosult engedélyével történő használata következtében a védjegy megtévesztővé vált, különösen az áruk vagy a szolgáltatások jellegét, minőségét vagy földrajzi eredetét illetően”.
B.      A nemzeti jog
11.      A tényállás idején alkalmazandó Code de la propriété intellectuelle (szellemi tulajdonról szóló törvénykönyv) L. 714‑6. cikkének b) pontja értelmében megszűnik a védjegyoltalom, ha a védjegy a jogosult cselekménye következtében megtévesztővé vált, különösen az áru vagy a szolgáltatás jellegét, minőségét vagy földrajzi eredetét illetően.
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
12.      Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből következik, hogy a [W] [X] által 1978‑ban ruházati cikkek és divatkiegészítők forgalmazása céljából alapított [W] [X] társaság csődeljárás alá került. Az említett eljárás eredményeként a társaság tárgyi eszközeit és immateriális javait, így különösen a szóban forgó védjegyekhez, nevezetesen az 1 640 795. sz. „[W] [X]”(6) és a 3 201 616. sz. „[W] [X]”(7) védjegyekhez fűződő jogokat 2012‑ben a PMJC‑re ruházták át.
13.      [W] [X] a szerződésben meghatározott időtartam végéig, azaz 2015. december 31‑ig továbbra is együtt dolgozott a PMJC‑vel.
14.      2018. június 21‑én a PMJC keresetet nyújtott be [W] [X] ellen. Azt állította, hogy [W] [X] azáltal, hogy szakmai és művészi tevékenységét egy társaságon, az [X] Creative‑on, egy egyszerűsített részvénytársaságon keresztül folytatta, tisztességtelen és élősködő versenyt folytatott, és megsértette a PMJC‑nek a szóban forgó védjegyekhez fűződő jogait. [W] [X] viszontkereset útján a PMJC e védjegyekhez fűződő jogai megszűnésének megállapítását kérte azzal az indokkal, hogy a PMJC 2017 végétől 2019 elejéig megtévesztő módon használta azokat, pontosabban oly módon, hogy a vásárlóközönség azt hihette, hogy [W] [X] az e védjegyekkel megjelölt termékek tervezője.
15.      Bár e viszontkeresetet első fokon elutasították, a Cour d’appel de Paris (párizsi fellebbviteli bíróság, Franciaország) helyt adott a viszontkeresetnek, és 2022. október 12‑i ítéletében megállapította a PMJC‑nek a szóban forgó védjegyekre vonatkozó jogainak megszűnését.
16.      Ugyanezen ítélet szerint az uniós joggal nem ellentétes a tervező családi nevén alapuló védjegy oltalma megszűnésének megállapítása, ha e védjegy engedményesének cselekményei révén a vásárlóközönség ténylegesen azt hiheti, hogy a tervező továbbra is részt vesz a termékek tervezésében, vagy az ilyen megtévesztés kellően súlyos veszélyét idézi elő.
17.      A Cour d’appel de Paris (párizsi fellebbviteli bíróság) úgy ítélte meg, hogy a jelen ügyben ez a helyzet áll fenn, többek között arra hivatkozva, hogy a PMJC‑t kétszer is elmarasztalták [M] [X] újabb, 2012‑ben a PMJC társaságra át nem ruházott műveire vonatkozó szerzői jogainak bitorlása miatt. Ítéletében arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó védjegyek megtévesztővé váltak, mivel azokat a termékeken elhelyezett olyan díszítő elemekként használták, amelyek [X] [Y] szerzői jogai bitorlásának minősülő cselekményt valósítanak meg.
18.      A PMJC felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Cour de cassationhoz (semmítőszék), a kérdést előterjesztő bírósághoz.
19.      A PMJC az említett bíróság előtt a Cour d’appel de Paris (párizsi fellebbviteli bíróság) ítéletét különösen a Bíróság Emanuel ítéletére hivatkozva kifogásolja. A PMJC szerint ezt az ítéletet úgy kell értelmezni, hogy a részéről tanúsított magatartás, még ha arra irányult is, hogy a fogyasztó azt higgye, hogy [W] [X] továbbra is a szóban forgó védjegyekkel megjelölt termékek tervezője, vagy hogy részt vesz azok tervezésében, nem érintheti magukat a védjegyeket.
20.      A fent említett Emanuel ítélet értelmezésére vonatkozó eltérő nézetekre tekintettel a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2008/95] irányelv 12. cikke (2) bekezdésének b) pontját és a [2015/2436] irányelv 20. cikkének b) pontját, hogy azokkal ellentétes a tervező nevéből álló védjegy oltalma megszűnésének amiatt történő megállapítása, hogy a védjegyet annak átruházását követően olyan körülmények között használták, amelyek alapján a közönség ténylegesen azt hiheti, hogy a tervező, akinek a családi neve a védjegyet alkotja, továbbra is részt vesz a védjeggyel
megjelölt termékek tervezésében, noha ez a helyzet már nem áll fenn?”
21.      A PJMC, a lengyel kormány és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő. Az ügyben nem tartottak tárgyalást.
IV.    Elemzés
22.      A jelen ügy az uniós jog azon szabályára vonatkozik, amely szerint megszűnik a védjegy, ha „a védjegynek az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatos, a jogosult által […] történő használata következtében a védjegy megtévesztővé vált, különösen az áruk vagy a szolgáltatások jellegét, minőségét vagy földrajzi eredetét illetően”.(8)
23.      Ami azokat a konkrét körülményeket illeti, amelyek alapján ezt a szabályt vizsgálni kell, megjegyzem, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló végzés szerint a PMJC‑t kétszer is elmarasztalták [X] [Y] szerzői jogainak bitorlása miatt. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megfogalmazásából azonban az következik, hogy a vizsgálandó kérdés tágabb, és arra vonatkozik, hogy a fenti szabály kiterjed‑e arra a helyzetre is, amikor a védjegyjogosult olyan módon használ egy családi névből álló védjegyet, hogy a vásárlóközönség azt hiheti, hogy az említett tervező még mindig részt vesz a szóban forgó védjegyet viselő termékek tervezésében, noha ez a helyzet már nem áll fenn. A jelen indítványban szereplő elemzés tehát az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben meghatározott (tágabb) feltevésre támaszkodik.
24.      Elemzésemet az Emanuel ítélet vizsgálatával kezdem, amely a Bíróság e tárgyban kialakított ítélkezési gyakorlatának fő elemét képezi (A). Ezt követően kifejtem, hogy az alkalmazandó uniós szabállyal főszabály szerint miért nem ellentétes a valamely tervező nevének megfelelő védjegy oltalma megszűnésének megállapítása, ha azt a fentiek szerint használják, feltéve azonban, hogy ez a használat ténylegesen megakadályozza e védjegy alapvető rendeltetésének betöltését (B). Végül a PMJC‑nek az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 17. cikkének (2) bekezdéséből levezetett érvelésével foglalkozom (C).
A.      Az Emanuel ítélet
25.      Ebben az alfejezetben sorra veszem a fenti ítélet meghozatalának indokait
(ratio decidendi)
(1), és kifejtem, hogy a PMJC érvelésével ellentétben az említett ítélet miért nem ad választ az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre (2).
1.      A ratio decidendi
26.      A fent említett ítélet alapjául szolgáló ügy olyan divatcikkekre vonatkozó védjegyeket érintett, amelyek az esküvői ruhákat tervező Elizabeth Emanuel nevét tartalmazzák, aki Diana hercegnő esküvői ruhájának megtervezése után vált ismertté.(9) A jelen ügy szempontjából az releváns, hogy E. Emanuel a vállalkozását egy harmadik személyre ruházta át, amely ügylet lényegében a nevéből álló lajstromozott védjegy átruházásával, és ezt követően E. Emanuel és a védjegyjogosult közötti kapcsolat megszakadásával járt. Az új jogosult ezt követően e védjegy módosított változatának lajstromozását kérte, amely továbbra is E. Emanuel nevét tartalmazta. E. Emanuel ekkor úgy vélte, hogy a védjegy megtévesztővé vált, mivel minden kapcsolat megszakadt közte és az új jogosult vállalkozása között. Ennek megfelelően kifogásolta a módosított védjegy lajstromozását, valamint az eredeti védjegy oltalma megszűnésének megállapítását kérte.
27.      A Bíróság elé terjesztett kérdések lényegében arra vonatkoztak, hogy az a tény, hogy E. Emanuel már nem hozható összefüggésbe a nevéből álló védjegyekkel ellátott áruk tervezésével, azt jelenti‑e, hogy e védjegyek megtévesztőek (és ezért nem lajstromozhatók), és félrevezetőek (és ezért azok oltalmát meg kell szüntetni).(10)
28.      A Bíróság mindkét kérdésre nemleges választ adott.
29.      Először is a lajstromozásnak a védjegy megtévesztő jellege miatt történő kizárásának kérdésével foglalkozott.
30.      Ezt a konkrét kérdést az a rendelkezés szabályozta, és továbbra is az szabályozza, amely szerint az a védjegy, amely „alkalmas a fogyasztók megtévesztésére különösen az áru, illetve a szolgáltatás fajtája, minősége vagy földrajzi eredete tekintetében”, „nem részesülhet védjegyoltalomban, illetve a védjegy törlésének van helye”.(11)
31.      E tekintetben a Bíróság lényegében arra a következtetésre jutott, hogy a tervező és az e tervező nevéből álló védjegy jogosultjának minősülő vállalkozás közötti kapcsolat megszakadása önmagában nem teszi megtévesztővé a védjegyet, és ezért nem érinti annak védjegyként való lajstromozhatóságát. Noha a Bíróság elismerte, hogy a családi névből álló védjeggyel ellátott ruházati cikk megvásárlásakor befolyásolhatja a fogyasztót az a (téves) meggyőződés, hogy azt egy meghatározott személy – mint az említett ügyben szereplő E. Emanuel – tervezte, ez önmagában nem teszi megtévesztővé a családi névből álló védjegyet, mivel a szóban forgó ügyben érintett védjeggyel megjelölt áruk jellemzőit és tulajdonságait továbbra is a védjegy új jogosultjának minősülő vállalkozás garantálja.(12)
32.      Ez a következtetés azt az általános előfeltevést tükrözi, hogy a védjegy alapvető rendeltetése, hogy a védjeggyel megjelölt áruk származásának megjelölésére szolgáljon, és biztosítsa, hogy az áruk (vagy szolgáltatások) minőségéért egyetlen vállalkozás felel.(13) Ez az előfeltevés azt a gondolatot testesíti meg, hogy a védjegy garantálja, hogy az árukat egy meghatározott vállalkozás, nevezetesen a védjegyjogosult felügyelete mellett gyártják (vagy tervezik).(14)
33.      A konkrét ügyben a Bíróság először is erre az indokolásra támaszkodott annak magyarázataként, hogy egy családi névből álló védjegy miért cserélhet gazdát (és kerülhet ki ténylegesen az eredeti tervező ellenőrzése alól) anélkül, hogy ez a tény önmagában megtévesztővé tenné azt (és megakadályozná a módosított változat lajstromozását).
34.      Másodszor a Bíróság az Emanuel ítélet 53. pontjában ezt a következtetést alkalmazta az E. Emanuel által benyújtott, a védjegyoltalom megszűnésének megállapítása iránti kérelemre, egyrészt a megszűnési ok és másrészt az ennek megfelelő, lajstromozást kizáró ok alapjául szolgáló feltételek azonosságára hivatkozva.
35.      Bár az érvelés ezen utolsó részére később még visszatérek, az Emanuel ítéletből az a következtetés vonható le, hogy nem lehet azt állítani, hogy egy divattervező nevének megfelelő védjegy pusztán azért megtévesztővé válik, mert a tervező és az e védjeggyel megjelölt árut értékesítő vállalkozás közötti kapcsolat megszűnik. Az ilyen szétválás önmagában nem érinti a védjegy lajstromozhatóságát, és nem képezi e védjegyoltalom megszűnésének okát.
36.      Megjegyzem, hogy egy ezzel ellentétes megoldás valójában csorbítaná a természetes személy nevének megfelelő védjegy arra való alkalmasságát, hogy kereskedelmi ügyletek önálló tárgyát képezze.(15) Mindemellett ez a következtetés az alapeljárásban se nem tisztázatlan, se nem vitatott.
37.      A jelen ügyben a Bíróságnak az említett ítélet 50. pontjában foglalt másodlagos következtetésének következményeiről van szó. A Bíróság e
pontban lényegében azt állapította meg, hogy amennyiben megállapítást nyer, hogy az új jogosult szándéka arra irányult, hogy a fogyasztókat megtévessze, hogy azok azt higgyék, hogy a védjeggyel megjelölt áruk tervezője továbbra is E. Emanuel, az ilyen magatartás esetlegesen fondorlatosnak minősülhet, de nem egyenértékű a megtévesztéssel, és ezért „nincs kihatással magára a védjegyre és – ebből következően – a lajstromozás lehetőségére sem”.(16)
38.      A PMJC erre a kijelentésre hivatkozva azt állítja, hogy még ha be is bizonyosodna, hogy a fogyasztókat megtéveszti annak érdekében, hogy azok azt higgyék, hogy [X] [W] még mindig részt vesz a megjelölt áruk tervezésében, ez nem képezheti a szóban forgó védjegyoltalom megszűnésének
jogalapját. E fél előadásából lényegében az következik, hogy bár az Emanuel ítélet 50. pontjában foglalt megállapítás a védjegy lajstromozására vonatkozik, az értelemszerűen alkalmazandó az oltalom megszűnésére is, tekintettel a Bíróságnak az ítélet 53. pontjában tett azon megállapítására, amely szerint az ügynek a megszűnéshez kapcsolódó
vonatkozásait ugyanúgy kell értékelni, mint a védjegy lajstromozásához kapcsolódó
vonatkozásait, tekintettel az alkalmazandó feltételek azonosságára.
39.      Az alábbiakban kifejtem, hogy ez az álláspont miért nem helytálló.
2.      Az Emanuel ítélet pontos hatálya
40.      Az Emanuel ítélet pontos hatályának megértéséhez közelebbről meg kell vizsgálni egyrészt annak az ügy lajstromozáshoz (a), másrészt megszűnéshez (b) kapcsolódó szempontjaira gyakorolt hatásait.
a)      Lajstromozás
41.      Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a védjegy megtévesztő jellege miatti kizáró ok (amely jelleg tartalmát a jelen indítvány 30. pontja tartalmazza) csak a lajstromozásra bejelentett megjelölés
figyelembevételével, annak bennerejlő tulajdonságai alapján(17) vizsgálható (amelyeket a lajstromozásra bejelentett árukkal vagy szolgáltatásokkal kapcsolatban és a közönség észlelése alapján vizsgálnak).(18)
42.      Ebben az összefüggésben a Bíróság megállapította, hogy „annak megállapíthatóságához, hogy egy védjegy lajstromozására a megtévesztés veszélyére vonatkozó kizáró ok megsértésével került sor, annak bizonyítása szükséges, hogy a védjegyként történő lajstromozásra bejelentett megjelölés önmagában is ilyen veszélyt idézne elő”.(19)
43.      Hasonlóképpen a Törvényszéknek a 2017/1001 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének g) pontjával (az uniós védjegyek vonatkozásában a megfelelő rendelkezés) kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a lajstromozást a megtévesztés miatti kizáró ok alkalmazhatósága a vizsgált védjeggyel megjelölt áruk vagy szolgáltatások lehetséges jellemzőinek kellően konkrét megjelölését feltételezi, amely megtévesztőnek minősül, ha az érintett fogyasztó azt hiheti, hogy azok az áruk, amelyekhez az adott védjegy kapcsolódik, bizonyos olyan tulajdonságokkal bírnak, amelyekkel valójában nem rendelkeznek.(20)
44.      Ezzel szemben a védjegy jogosult általi használata a lajstromozhatóság vizsgálata szempontjából irreleváns, és nem vezethet a lajstromozott védjegy utólagos törléséhez. A Bíróság ugyanis lényegében megerősítette, hogy a védjegy nem törölhető annak a jogosult általi kezelése alapján.(21) A Törvényszék a maga részéről kifejtette, hogy „a törlés kapcsán az a kérdés merül fel, hogy a védjegyet eleve nem kellett volna‑e lajstromozni a védjegybejelentés időpontjában már fennálló okok miatt, azzal, hogy a későbbi elemek figyelembevétele csak arra szolgálhat, hogy megvilágítsa az ezen időpontban fennálló körülményeket”.(22)
45.      Ennek fényében a Bíróságnak az Emanuel ítélet 50. pontjában tett megállapítása (miszerint a fondorlatos mesterkedés irreleváns a lajstromozás szempontjából) tökéletesen összeegyeztethető azzal a logikával, amely a megjelölés védjegyként való lajstromozhatóságának vizsgálatára irányadó. Mivel e vizsgálat csak a megjelölést és annak a vásárlóközönség általi észlelését veszi figyelembe az érintett árukkal vagy szolgáltatásokkal kapcsolatban, logikus, hogy irreleváns a védjegyjogosult azon csalárd magatartása, amelynek célja a vásárlóközönség megtévesztése a tekintetben, hogy ki a védjeggyel megjelölt áruk valódi tervezője. Ezért is állapította meg a Bíróság az említett pontban, hogy az ilyen manőverek nem befolyásolhatják a megjelölés lajstromozására vonatkozó kilátásokat.
46.      Ezzel szemben, és amint azt az alábbiakban kifejtem, az említett ítélet nem teszi lehetővé azon következtetés levonását, hogy ugyanez a magatartás mint olyan a jelen ügyben szóban forgó megszűnési okkal összefüggésben is irreleváns.
b)      Az oltalom megszűnése
47.      Az Emanuel ítéletnek a jelen ügyre vonatkozó következményeit illetően a zavar fő forrása az ítélet 50. és 53. pontjának együttes olvasatából ered. Emlékeztetőül, az előbbi ügyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az esetleges csalárd magatartás nem érinti valamely megjelölés védjegyként történő lajstromozásának lehetőségét. Ezzel szemben az 53. pont a védjegyoltalom megszűnésével kapcsolatos érvelést tartalmazza, amely esetre a Bíróság az ügy lajstromozáshoz kapcsolódó szempontjára vonatkozó korábbi következtetését (a kapcsolat megszakadásának irrelevanciája) alkalmazza, hivatkozva a mindkét összefüggésben alkalmazandó feltételek azonosságára.
48.      Elismerem, hogy első pillantásra e két pont ugyanarra a következtetésre vezethet, mint amelyre a PMJC jutott. Valóban érvelni lehetne azzal, hogy mivel a Bíróság kizárta a csalárd magatartás relevanciáját a lajstromozás tekintetében (50. pont), ugyanez kell hogy igaz legyen a megszűnés összefüggésében is, tekintettel arra, hogy a Bíróság a megszűnés szempontjára vonatkozó következtetését azon magyarázat alapján vonja le, hogy a két összefüggésben alkalmazandó feltételek azonosak (53. pont).
49.      Közelebbről megvizsgálva azonban más eredményre jutunk.
50.      Először is, az ítéletnek a lajstromozási szemponttal kapcsolatos legfontosabb megállapítása nem az 50. pontban, hanem a 49. pontban található, amely lényegében a 48. ponttal együtt megállapítja, hogy a tervező és a védjegy új jogosultja közötti kapcsolat megszakadása önmagában nem érinti a tervező nevének megfelelő védjegy lajstromozását. Ez a következtetés az ítélet 51. pontjában kristályosodik ki. Ezzel szemben az 50. pontban foglalt megállapítás kiegészíti ezt a fő következtetést azzal, hogy a jogosult csalárd magatartásának (hipotetikus) esetét (és annak irrelevanciáját a lajstromozás szempontjából) ismerteti. Mivel az 53. pont lényegében megismétli az 51. pontban levont fő következtetést (annak megállapítása, hogy a kapcsolat megszakadása az oltalom megszűnésének összefüggésében is irreleváns), természetesnek tekinthető, hogy ez az oltalom megszűnésére vonatkozó következtetés a fő megállapításra (a kapcsolat megszakadásának irrelevanciája), nem pedig az 50. pontban szereplő kiegészítő megállapításra (a csalárd magatartás irrelevanciája) vonatkozik.
51.      Másodszor, ami az 53. pontban szereplő, az alkalmazandó feltételek azonosságára vonatkozó hivatkozást illeti, a lajstromozás kizárására és az oltalom megszűnésére vonatkozó rendelkezések felületes összehasonlítása is lényeges különbséget tár fel. Noha a védjegy megtévesztő/félrevezető jellegének vizsgálatára alkalmazandó kritériumok felsorolása mindkét esetben azonos („a védjegy jellege, minősége vagy földrajzi eredete”), és e felsorolások szintén nyitott jellegűek („különösen”), az e kritériumok vizsgálatához szükséges kiindulási adatok alapvetően különböznek, amint azt a francia kormány és a Bizottság is megállapítja. E tekintetben a 2015/2436 irányelv 20. cikkének b) pontja (és az irányelv elődeit képező jogszabályok) egyértelművé teszi, hogy a szóban forgó megszűnési ok vizsgálata során figyelembe kell venni a védjegy (lajstromozást követő) használatát. Ezzel szemben ez az elem a lajstromozás szakaszában nem releváns az előző alfejezetben kifejtett okok miatt.
52.      Ezért, bár számomra nem világos, hogy a Bíróság pontosan mire gondolt, amikor megállapította, hogy az oltalom megszűnésének és a lajstromozás kizárásának a vonatkozó jogszabályok szerinti feltételei azonosak, úgy vélem, hogy ha a Bíróság az ítélet 50. pontjában leírt csalárd magatartás relevanciáját az oltalom megszűnésével összefüggésben is ki kívánta volna zárni, akkor ezt kifejezetten meg kellett volna indokolnia. Ez azért van így, mert a lajstromozás szakaszától eltérően, amely kizárólag a megjelölés önmagában vett jellemzőire támaszkodik, az oltalom megszűnésének vizsgálata során nincs nyilvánvaló alapja a lajstromozás utáni magatartás figyelmen kívül hagyásának.
53.      Harmadszor, az ügy tényállása nem tartalmazta az új jogosult konkrét – és esetlegesen csalárd – cselekményeit, valamint az említett ügy mindkét szempontját csak a tervező és a védjegy új jogosultja közötti kapcsolat (puszta) megszűnésének fényében kellett vizsgálni. Ez ismét alátámasztja azt a következtetést, hogy az Emanuel ítélet 53. pontjának hatálya a kapcsolat megszakadásának az oltalom megszűnésével összefüggésben fennálló irrelevanciájára vonatkozik (a Bíróság által a lajstromozással kapcsolatban a fő következtetésben kifejtettekkel analóg módon).
54.      E megfontolások alapján, valamint a francia kormány és a Bizottság álláspontjával egyetértésben nem osztom a PMJC azon álláspontját, amely szerint az Emanuel ítélet meghatározza a jelen ügyben előterjesztett kérdésre adandó választ. Következésképpen az e kérdés által felvetett problémát újból meg kell vizsgálni.
B.      A szóban forgó megszűnési ok vizsgálata
55.      Mielőtt a szóban forgó megszűnési ok terjedelmének vizsgálatába bocsátkoznék, hogy választ javasoljak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre (2), ezt az alfejezetet azzal kezdem, hogy előzetes megjegyzéseket teszek arra vonatkozóan, hogy ratione temporis pontosan melyik szabályt kell alkalmazni (1).
1.      Előzetes megjegyzések
56.      A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével a 2008/95 irányelv 12. cikke (2) bekezdése b) pontjának és a 2015/2436 irányelv 20. cikke b) pontjának értelmezését kéri.
57.      Megjegyzem, hogy az utóbbi irányelv 2019. január 15‑től lépett hatályba. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy lényegében az annak meghatározása szempontjából releváns időpont, hogy a két irányelv közül melyik alkalmazandó, a megszűnés megállapítása iránti kereset benyújtásának napja.(23)
58.      E tekintetben, bár az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből az következik, hogy a PMJC 2018‑ban nyújtotta be a keresetet, értelmezésem szerint az oltalom megszűnésének megállapítása iránti kereset az [X] [Y] által benyújtott viszontkeresetből ered. E viszontkeresetre vonatkozóan azonban nem adtak meg időpontot. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben szereplő azon megjelölés, hogy az említett viszontkeresetben [X] [Y] azt állítja, hogy a szóban forgó védjegyek megtévesztő használata „2017 végétől 2019 elejéig” tartott, arra utal, hogy e viszontkereset időpontja mindenesetre „2019 eleje” utáni időpont lehet. Ez viszont arra utal, hogy az alkalmazandó irányelv a 2015/2436 irányelv, bár ennek vizsgálata természetesen a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
59.      Mindazonáltal az a kérdés, hogy a két irányelv közül melyik alkalmazandó, a jelen összefüggésben okafogyottnak tűnik, mivel az ezekből következő szabály lényegében ugyanaz.
60.      E tekintetben nem győzött meg a Bizottság azon felvetése, hogy a 2015/2436 irányelv 20. cikke b) pontjának francia nyelvű változatát érintő módosítás, nevezetesen a korábbi „est propre à induire le public en erreur”(24) (amely az angol „it is liable to mislead” szöveget tükrözi) helyébe lépő „risque d’induire le public en erreur” (azaz „risks misleading the public”) megfogalmazás a jogalkotó azon szándékát tükrözi, hogy a rendelkezés hatályát olyan helyzetekre is kiterjessze, amelyek korábban nem tartoztak a hatálya alá, beleértve az olyan helyzeteket is, amikor a vásárlóközösség megtévesztésének egyszerű lehetősége áll fenn.
61.      Ezzel az állásponttal ellentétben egyrészt úgy vélem, hogy már a korábban használt francia „est propre à” megfogalmazás is a vásárlóközönség megtévesztésének veszélyére utal (szemben a tényleges megtévesztés gondolatával).
62.      Másfelől a Bíróság már elég korán világossá tette, hogy a megszűnés szóban forgó esete valójában „a fogyasztó tényleges megtévesztését vagy e megtévesztés kellően súlyos veszélyét” feltételezi.(25)
63.      Ez azt jelenti, hogy bár a tényleges megtévesztés nem az egyetlen olyan eset, amely a szóban forgó megszűnési ok fennállását eredményezheti, az ebből következő teszt meglehetősen szigorú, és nem elegendő a vásárlóközönség megtévesztésének puszta lehetősége a termék valamely jellemzőjével kapcsolatban. A Bíróság által használt súlyos kockázat fogalma véleményem szerint, éppen ellenkezőleg, azt fejezi ki, hogy a tényleges megtévesztés bekövetkezése nagyfokú valószínűségének kell fennállnia.
64.      Végül úgy tűnik, hogy a francia nyelvű változat módosításához hasonló módosítás nem érintette a többi nyelvi változatot.(26) Ennek fényében a két irányelv szerinti vizsgálatot azonosnak kell tekinteni, és a Bíróság által korábban kifejtett értelemben kell értelmezni. Valójában ez a módosítás (amelyre nem találtam semmilyen magyarázatot) nem tekinthető a jogalkotónak a szabály enyhítésére irányuló szándékára utaló bizonyítéknak, mivel az összes többi nyelvi változat a vonatkozó rész tekintetében ugyanaz maradt.(27)
65.      Az alábbi elemzésben tehát az egyszerűség kedvéért csak a 2015/2436 irányelv 20. cikkének b) pontjára hivatkozom (megjegyezve, hogy következtetésem ugyanúgy érvényes lesz, ha a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy az alkalmazandó jogi aktus a 2008/95 irányelv).
2.      Az alkalmazandó jog hatálya
66.      Annak megállapítása érdekében, hogy a szóban forgó megszűnési ok kiterjedhet‑e az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben leírtakhoz hasonló helyzetre, meg kell vizsgálnom a 2015/2436 irányelv 20. cikke b) pontjának szövegét (a), azt az szövegkörnyezetet, amelybe e rendelkezés illeszkedik, valamint az irányelv által követett célokat (b).
a)      Szöveg
67.      Először is, visszatérve az alkalmazandó rendelkezés szövegére, megjegyzem, hogy a 2015/2436 irányelv 20. cikkének b) pontjában (és az elődeit képező jogszabályokban) meghatározott tesztet a védjegynek a jogosult által vagy a jogosult engedélyével történő olyan használata határozza meg, amely alkalmas arra, hogy megtévessze a vásárlóközönséget
(többek között) az érintett áruk és szolgáltatások jellegét illetően.  Az irányelv francia nyelvi változata ugyancsak egyértelműen fogalmaz, amikor kimondja, hogy a védjegy akkor tekinthető megtévesztőnek, ha annak használata a vásárlóközönség tévedésbe ejtésének veszélyével jár.
68.      Megjegyzem, hogy e rendelkezés megfogalmazása nagyon nyitott.
69.      Először is, e rendelkezés a védjegy jogosultja általi használatra különös korlátozás nélkül utal, azon túlmenően, hogy a védjegyet kell érintenie, és ahhoz kell vezetnie, hogy a védjegy alkalmas legyen a közönség megtévesztésére. E használat meghatározása tehát nem szerepel benne.
70.      Másodszor, e rendelkezésből az is következik, hogy a megtévesztő használatnak nem kell feltétlenül az érintett áruk és szolgáltatások minőségére, jellegére vagy földrajzi eredetére vonatkoznia, amint azt a kritériumok felsorolásának nyitott jellege is mutatja. E tekintetben e felsorolás nyitott jellege véleményem szerint szükségtelenné teszi annak megvitatását, hogy a jelen ügyben vizsgált „in persona” tévedés a felsorolt kritériumok valamelyikéhez köthető‑e, és hogy az melyik konkrét kritériumhoz kapcsolódik.
71.      Így – a francia kormány érveléséhez hasonlóan – nem értem, hogy a tévedés tárgyának, amely a szóban forgó megszűnési ok alkalmazását kiválthatja, miért kellene a PMJC érvelése szerint a védjeggyel megjelölt áruk bármely konkrét szempontjára korlátozódnia, például azok összetételére vagy előállításuk egy meghatározott módjára (a fél példaként említi az aranyra utaló védjegyet, amelyet olyan áruk esetében használnának, amelyek nem tartalmaznak aranyat, vagy a biotermelésre utaló védjegyet olyan áruk esetében, amelyek valójában ipari eredetűek).
72.      Igaz, hogy a 2017/1001 rendelet 58. cikke (1) bekezdésének c) pontjával összefüggésben, amely lényegében azonos a 2015/2436 irányelv 20. cikkének b) pontjával, az EUIPO gyakorlata szerint a védjegy megtévesztő használata akkor áll fenn, ha az áruk jellemzői nem illeszkednek a megjelölés által közvetített egyértelmű üzenethez. Ez vonatkozna például a „kecske” és a „sajt” szóelemeket tartalmazó védjegyre, valamint a nem kecsketejből készült sajtra erősített, kecskét ábrázoló ábrás elemre, vagy a ruházati cikkek tekintetében lajstromozott „Pure New Wool” védjegyre, amelyet mesterséges anyagból készült ruházati cikkek tekintetében használnának.(28) Emellett a földrajzi árujelzőből álló vagy azt tartalmazó védjegyek esetében a megtévesztő használat röviden akkor állapítható meg, ha az árukat nem a védjegynek megfelelő helyen állítják elő.(29)
73.      Ebben az értelemben úgy tűnik, hogy a PMJC azzal érvel, hogy a védjeggyel megjelölt áruk mögött álló konkrét tervezőre vonatkozó esetleges téves tájékoztatás nem vezethet a szóban forgó védjegyek megszűnéséhez, mivel az ilyen téves tájékoztatás nem érinti a védjegy által közvetített üzenetet, valamint a védjegyen és az árun kívüli elemnek minősül.
74.      Először is emlékeztetek arra, hogy pontosan a megjelölésen kívüli elemek figyelembevétele az, ami megkülönbözteti a szóban forgó megszűnési okot a megjelölés megtévesztő jellege miatti „párhuzamos” lajstromozást kizáró októl, amint azt már kifejtettem.
75.      Másodszor, az egyetlen lehetséges üzenet, amelyet egy divattervező nevének megfelelő védjegy kétségtelenül közvetíthet, az a tény, hogy a védjeggyel megjelölt árukat e tervező tervezte, vagy azzal (valamikor) kapcsolatban állt, amint azt a Bíróság az Emanuel ítéletében elismerte.(30) Az ilyen észlelésnek a megszűnés (vagy a lajstromozás) szempontjából való relevanciáját azonban egyértelműen és indokoltan kizárták ebben az ítéletben. Hasonlóképpen a Törvényszék is fenntartotta azon megállapítását, hogy „a személynevekből álló védjegyek használata ugyanis valamennyi kereskedelmi ágazatban elterjedt gyakorlat, és az érintett vásárlóközönség előtt ismeretes, hogy nem minden személynévből álló védjegy mögött rejtőzik feltétlenül az azonos nevet viselő tervező”.(31)
76.      Mindenesetre a PMJC érvelésének elfogadása azt jelentené, hogy a szóban forgóhoz hasonló, személynévből álló védjegy aligha válhatna megtévesztővé, amint azt a francia kormány lényegében megállapítja. Az a puszta tény ugyanis, hogy az a tervező, akinek a nevével a védjegy megegyezik, nem vett részt a védjeggyel megjelölt áruk tervezésében, nem teszi lehetővé e védjegy megszűnésének megállapítását, amint azt az Emanuel ítélet is kimondja, és ugyanakkor a védjegyjogosultnak a hamis benyomást keltő cselekménye sem (mivel az ilyen cselekmény a védjegyen és az árukon kívüli elemet érintene, a PMJC érvelését követve).
77.      Úgy vélem, hogy ezt a következtetést el kell utasítani. Nemcsak azért, mert – amint a francia kormány is érvel – nincs ok arra, hogy a személynevekből álló védjegyeket másként kezeljék, mint a többi védjegyet (kizárva annak lehetőségét, hogy használatuk megtévesztővé válhat), hanem azért is, mert – amint már említettem – a 2015/2436 irányelv 20. cikke b) pontjának szövegéből az következik, hogy az e rendelkezés alapján elvégzendő vizsgálat szempontjából az a lényeges, hogy az ilyen védjegy használata megtéveszti‑e a vásárlóközönséget az áru valamely konkrét tulajdonságával kapcsolatban (vagy kellően komoly‑e az ilyen megtévesztés veszélye). Más szóval, az a tény, hogy a személynévből álló védjegy önmagában nem közvetíthet téves üzenetet a védjeggyel megjelölt áruk valamely sajátos tulajdonságára vonatkozóan, nem ad választ arra a kérdésre, hogy e védjegy konkrét használata ehhez vezethet‑e.
78.      Nem látom be tehát, hogy a védjegy megtévesztő használata miért ne vonatkozhatna az áruk tényleges tervezőjére, vagy talán tágabb értelemben az áru dizájnjának eredetére, ha az a következtetés vonható le, hogy a védjegy használata tévesen sugallja azt, hogy a védjeggyel megjelölt árukat valamilyen módon egy adott tervezővel együtt alkották meg, aminek következtében a közönséget ténylegesen megtévesztik e konkrét kérdésben (vagy ha fennáll az ilyen megtévesztés kellően komoly veszélye).
79.      Véleményem szerint azt, hogy egy ilyen helyzet a 2015/2436 irányelv 20. cikkének b) pontja hatálya alá tartozhat, megerősíti annak a szövegkörnyezetnek a vizsgálata, amelybe a fenti rendelkezés illeszkedik, valamint a 2015/2436 irányelv által követett célok vizsgálata.
b)      Szövegkörnyezet és célkitűzések
80.      Ami a szövegkörnyezetet illeti, megjegyzem, hogy a szóban forgó rendelkezés a 2015/2436 irányelv 2. fejezete 4. szakaszának részét képezi, amely három különböző megszűnési esetet ír elő (amelyeket a 2008/95 irányelv 12. cikke hasonlóképpen állapított meg).
81.      Az első
eset a védjegy „tényleges használatának hiánya” miatti megszűnésre vonatkozik. E tekintetben a 2015/2436 irányelv 19. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „[a] védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha a jogosult a védjegy tényleges használatát az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban az adott tagállamban megszakítás nélkül öt éven át elmulasztja, kivéve, ha a jogosult a használat elmaradását kellőképpen igazolja”.
82.      Megjegyem, hogy bár ez a szabály az Európai Unióban lajstromozott és oltalom alatt álló védjegyek teljes számának csökkentését (és ezáltal a köztük lévő esetleges ütközések csökkentését) célozza, tágabb értelemben azt az elképzelést is kifejezi, hogy „[a] védjegyek csak akkor töltik be rendeltetésüket, azaz az áruk és szolgáltatások megkülönböztetést, valamint akkor teszik lehetővé, hogy a fogyasztók tájékozott döntést hozzanak, ha a piacon ténylegesen használják azokat”.(32) Ebben az értelemben a Bíróság különösen kifejtette, hogy a „tényleges használat” fogalma alatt „olyan valós felhasználást kell érteni, amely megfelel a védjegy alapvető rendeltetésének, vagyis a fogyasztók vagy a végfelhasználók számára biztosítja az áruk vagy szolgáltatások eredetének azonosíthatóságát úgy, hogy ezen árut vagy szolgáltatást a máshonnan származó áruktól vagy szolgáltatásoktól összetéveszthetetlenül megkülönböztethessék”.(33)
83.      Ami a második
esetet illeti, a 2014/2436 irányelv 20. cikkének a) pontja a megszűnés azon esetéről rendelkezik, amikor „a védjegyjogosult cselekménye vagy mulasztása következtében [a védjegy] a forgalomban azoknak az áruknak, illetve szolgáltatásoknak a szokásos nevévé vált, amelyek tekintetében lajstromozták”. E rendelkezés célja tehát az oltalom megszűnésének megállapítása azon védjegyek tekintetében, amelyek szokásos hivatkozássá váltak, és ennek következtében elvesztették megkülönböztető képességüket (amely gyakran – röviden – a különleges kereskedelmi sikernek köszönhető),(34) és ezáltal a származásjelző rendeltetésük betöltésére való alkalmasságukat.(35)
84.      A harmadik megszűnési eset képezi a jelen ügy tárgyát.
85.      Noha e három eset mindegyike nyilvánvalóan egy különböző helyzetekre vonatkozik, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy mindegyiket úgy kell értelmezni, mint amely a védjegyekre vonatkozó szabályok logikájának és célkitűzéseinek megvalósítását szolgálja, amelyek azt írják elő, hogy a védjegyjogosultnak biztosított jogok csak addig élveznek oltalmat, amíg a védjegy továbbra is betölti az alapvető származásjelző rendeltetését,(36) amelyet maga a védjegy meghatározása is tükröz, amely szerint a védjegy minden olyan megjelölés, amely többek között alkalmas arra, hogy „valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól”.(37) Ha a védjegy nem tudja betölteni alapvető, származásjelző rendeltetését, a védjegyjogosult elveszítheti jogait.(38)
86.      Ezért következetlennek tűnik a szóban forgó harmadik megszűnési ok hatályát úgy értelmezni, hogy az kategorikusan, minden körülmények között kizárja a személynévből álló védjegy megszűnésének lehetőségét, jóllehet annak használata olyan hamis üzenetet közvetít az érintett áruk vagy szolgáltatások dizájnjának eredetét illetően, amely megakadályozza, hogy a védjegy garanciaként szolgáljon arra, hogy a védjeggyel megjelölt árukat a védjegyjogosult vállalkozásának felügyelete alatt tervezték.
87.      E ponton emlékeztetek arra, hogy a Bíróság által az Emanuel ítéletben levont fő következtetést az indokolta, hogy a személynévből álló védjegy és a tervező közötti kapcsolat megszakadása nem érintette a védjegy alapvető rendeltetését, mivel a személynévből álló védjegy új jogosultja volt az, aki garantálta a védjeggyel megjelölt áruk minőségét. Ennélfogva a Bíróság elutasította azt az elgondolást, hogy a fogyasztó téves meggyőződése arról, hogy ki tervezte az adott ruhadarabokat (ami, amint azt a Bíróság is elismerte, tényszerűen valószínű), befolyásolhatja a lajstromozást, vagy megszűnéshez vezethet.
88.      Ezzel a következtetéssel összeegyeztethetetlennek tűnik számomra az az elgondolás, hogy mivel a kapcsolat megszakadása önmagában véve a lajstromozás szempontjából problémamentes és a megszűnés szempontjából irreleváns, az ilyen „elválasztott”, személynevekből álló védjegyek használata soha nem vezethet megszűnéshez. Egy ilyen következtetés ugyanis azt jelentené, hogy egy védjegy számára potenciálisan állandó oltalmat biztosítanának annak ellenére, hogy a védjegyjogosult általi használata ellentétes a fenti logikával, és megakadályozná a fogyasztó azon lehetőségét, hogy könnyen megkülönböztesse a védjeggyel megjelölt árukat a más jogalany felügyelete alatt előállított áruktól (esetleg egy másik vállalkozás munkájának indokolatlan kihasználásával).
89.      E tekintetben megjegyzem, hogy a Törvényszék a Fiorucci ítéletében már elfogadta ugyanazt az álláspontot, mint amit itt képviselek. Magyarázatképpen, amikor elutasította a divattervező nevének megfelelő védjegy oltalmának megszűnésének megállapítására irányuló kérelmet, arra hivatkozott, hogy a felperes nem terjesztett elő elegendő bizonyítékot erre vonatkozóan, és nem azért utasította el, mert a védjegy megtévesztő használata miatti megszűnés okán nem lehetett volna e kérelemnek helyt adni.(39)
90.      Hasonló álláspontot képviselt Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok is az Emanuel ügyre vonatkozó indítványában. Lényegében emlékeztetve arra, hogy a védjegy és a tervező közötti kapcsolat megszakadása nem érinti a megszűnés szempontjából a védjegy alapvető rendeltetését, hozzátette, hogy „azon félreértés tárgyában történő határozathozatal során, amelynek a vásárlóközönség esetleg áldozatul esett, a védjegyhasználat következményeinek értékeléséhez [azonban] a nemzeti bíróságnak kell vizsgálnia a jogvita különleges körülményeit”.(40)
91.      Végül emlékeztetek arra, hogy a Bíróságnak az Emanuel ítéletében foglalt következtetéséből az következik, hogy a tervező és a személynévből álló védjegy jogosultja közötti kapcsolat megszakadása önmagában („csupán a védjegy e különös jellemzője miatt”) nem eredményezheti azt, hogy a védjegy jogosultját megfosztják jogaitól. Az érvelésnek ez az eleme azonban logikusan arra utal, hogy e kapcsolat megszakadása, ha más tényezőkkel együtt jár, az ellenkező eredményhez vezethet, ahogyan azt a francia kormány is állította.
92.      Ugyanakkor, és amint azt a Bizottság lényegében megjegyzi, véleményem szerint az Emanuel ítélet megállapításait továbbra is főszabályként kell értelmezni, amely olyan helyzetben alkalmazandó, amikor a kapcsolat megszakad a személynévből álló védjegy és azon tervező között, akinek a neve megegyezik a védjeggyel. Ebben az értelemben emlékeztetek újra arra a később tett megállapításra, hogy „a személynevekből álló védjegyek használata ugyanis valamennyi kereskedelmi ágazatban elterjedt gyakorlat, és az érintett közönség előtt ismeretes, hogy nem minden személynévből álló védjegy mögött rejtőzik feltétlenül az azonos nevet viselő tervező”.(41)
93.      Következésképpen azon tény megállapításának, hogy a név viselőjétől elválasztott, személynévből álló védjegy használata megtévesztővé vált, szükségszerűen olyan szilárd bizonyítékokon kell alapulnia, amelyek bizonyítják, hogy a védjegy elvesztette alapvető rendeltetésének betöltésére való alkalmasságát a védjegyjogosultnak az áruk dizájnjának eredetére vonatkozó megtévesztő magatartása vagy annak komoly veszélye miatt, amelyet a védjegy használata okozott.
94.      Konkrétabban úgy vélem, hogy ahhoz, hogy a tervező nevéből álló védjegy oltalmának megszűnését eredményezzék, a bizonyítékoknak azt kell igazolniuk, hogy a jogosult olyan magatartást tanúsított, amelynek az a célja, hogy a fogyasztókban a védjeggyel megjelölt áruk és az eredeti tervező közötti kapcsolat hamis benyomását keltse, és a magatartásnak olyan intenzitásúnak, mértékűnek vagy logikusnak kell lennie, hogy az arra a következtetésre vezessen, hogy a közönségtől már nem várható el észszerűen, hogy ne feltételezze azt, hogy az adott tervező részt vett az adott áru (vagy szolgáltatás) tervezésében.
95.      Az, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által leírtakhoz hasonló magatartás végső soron megalapozza‑e a szóban forgó védjegyek megtévesztő használata miatti megszűnést, természetesen a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő ténybeli értékelés függvénye. E tekintetben mindazonáltal úgy vélem, hogy az ilyen vizsgálat szempontjából releváns elemek lehetnek például a védjegyjogosult olyan reklámkampánya, amelyben a tervező szerepel, és amely hamisan azt sugallja, hogy a tervező ténylegesen részt vett az érintett áruk művészi szempontú felügyeletében, ahogyan azt a Bizottság lényegében javasolja, vagy a védjegyjogosult más típusú közleményei, amelyekben azt állítja, hogy bizonyos árukat a tervezővel együttműködve terveztek, vagy pedig a védjeggyel megjelölt árukon a tervező sajátos alkotói világához tartozó vagy arra jellemző díszítések használata, amelyek nem tartoznak a szóban forgó védjegyekkel együtt átruházott tulajdonjogok közé, ami a fogyasztóban a védjeggyel megjelölt áruk (dizájnja) eredetének téves érzékelését eredményezi.
96.      A fenti megfontolások fényében, valamint a francia kormány és a Bizottság álláspontjával egyetértve úgy vélem, hogy a 2015/2436 irányelv 20. cikkének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a tervező családi nevéből álló védjegy oltalma megszűnésének azon az alapon történő megállapítása, hogy a védjegyet annak átruházását követően olyan körülmények között használták, amelyek alapján a vásárlóközönség ténylegesen azt hiheti, hogy a tervező továbbra is részt vesz a védjeggyel megjelölt termékek tervezésében, noha ez a helyzet már nem áll fenn. Ezenkívül úgy vélem, hogy annak eldöntéséhez, hogy a védjegy ilyen használatát a fenti rendelkezés értelmében megtévesztőnek kell‑e tekinteni, a benyújtott bizonyítékokból annak kell következnie, hogy a szóban forgó védjegy már nem képes betölteni alapvető származásjelző rendeltetését, különösen mivel a jogosult magatartása ténylegesen hamis benyomást kelt a vásárlóközönségben a védjeggyel megjelölt áruk és a tervező közötti kapcsolat tekintetében, vagy ha a védjegy használata az ilyen megtévesztés kellően súlyos veszélyét idézi elő, és ha a vásárlóközönségtől nem várható el észszerűen, hogy ne feltételezze azt, hogy az adott tervező részt vett a védjeggyel megjelölt konkrét áruk tervezésében.
97.      Emellett meg kell még vizsgálnom a PMJC azon érvelését, amely szerint a fenti általános következtetés – azaz, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben leírt magatartás a szóban forgó megszűnési ok hatálya alá tartozik, és a körülményektől függően a személynévből álló védjegy megszűnéséhez vezethet – „aránytalan szankciót” jelent, amely sérti a Charta 17. cikkének (2) bekezdése által biztosított, tulajdonhoz való jogát, mivel az ilyen magatartást más jogterületek szabályai alapján megfelelőbben lehetne kezelni.
C.      A Charta 17. cikkének (2) bekezdése, a védjegyoltalom megszűnése és más jogterületek szabályainak alkalmazhatósága
98.      Ezt az alfejezetet azzal a megjegyzéssel kezdeném, hogy
a védjegyek a 17. cikk (2) bekezdése alapján védelem alá esnek, amely rendelkezés szerint „a szellemi tulajdon védelmet élvez”.(42)
99.      E tekintetben egyetértek a PMJC‑vel abban, hogy a védjegyoltalom megszűnése súlyos következményekkel jár a védjegyjogosultra nézve, akinek a védjegy értékes kereskedelmi eszközt jelenthet.(43)
100. Ugyanakkor e jog nem korlátlan jogosultságként ölt testet, hanem azt a társadalomban betöltött szerepe függvényében kell értékelni.(44)      Következésképpen a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételek mellett korlátozható a gyakorlása.
101. A PMJC érveire visszatérve, úgy tűnik, ez a fél azt állítja, hogy amennyiben a védjegy megszűnése annak a következménye lenne, hogy a PMJC megtéveszti a vásárlóközönséget a szóban forgó védjegyekkel megjelölt áruk mögött álló tényleges tervező személyét illetően, ez aránytalan következmény lenne, mivel az ilyen magatartásra már más jogterületek szabályai – mint például a megtévesztő reklámot vagy a tisztességtelen versenyt érintő szabályok – vonatkoznak. E szabályok e fél szerint nem vonnak maguk után olyan drasztikus következményeket, mint a védjegyoltalom megszűnése.
102. A PMJC érvelését úgy értelmezem, hogy az előző szakaszban levont következtetés a 2015/2436 irányelv 20. cikke b) pontjának olyan értelmezését alapozza meg, amely ellentétes a Charta 17. cikkének (2) bekezdésével, mivel a tulajdonhoz való jogának aránytalan, a körülményekhez képest szükséges mértéket meghaladó korlátozásához vezet.
103. Először is emlékeztetek arra, hogy a másodlagos jog olyan rendelkezéseit, mint a 2015/2436 irányelv 20. cikkének b) pontja, természetesen úgy kell értelmezni, hogy azok ne legyenek ellentétesek az uniós jogrend által védelemben részesített alapvető jogokkal.(45)
104. Emellett, ami a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében foglalt arányossági teszt részét képező szükségesség különös követelményét illeti, úgy vélem, hogy a más jogterületek szabályai által kiváltott jogkövetkezmények, mint például a PMJC által hivatkozott szabályok, vagy éppen az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben említett szerzői jogi szabályok, nem tekinthetők olyan alternatív intézkedéseknek, amelyek ugyanolyan hatékonyak lennének, mint a védjegyoltalom megszűnése, tekintettel arra a célkitűzésre, amelyet az uniós védjegyjog vonatkozó szabályai követnek, nevezetesen, hogy az adott védjegyhez kapcsolódó jogi oltalom csak annyiban maradjon fenn, amennyiben e védjegy alapvető rendeltetése fennmarad, amint azt korábban kifejtettem.
105. Bár e különös szabályok az adott jogterületre jellemző célokat követnek, egyikük sem teszi lehetővé ugyanakkor, hogy a jogosult magatartásából következtetéseket vonjanak le, ha e magatartás a védjegy alapvető származásjelző rendeltetését érinti.
106. Ezzel kapcsolatban a Bíróság kifejtette, hogy bár a védjegyekre vonatkozó uniós szabályok biztosítanak bizonyos jogokat a védjegyjogosultnak, ugyanakkor „a jogosult magatartásának függvényében” következményeket is előirányoznak,(46) amelyek a védjegyhez kapcsolódó oltalom megszűnését is magukban foglalhatják, ha a védjegy alapvető rendeltetése sérül. Ezzel szemben ilyen eredményt nem lehetne elérni, ha a jogosult magatartásából levonható jogi következtetések a más jogterületeken – például a PMJC által említettek jogterületen – előírtakra korlátozódnának.
107. Ami továbbá a szigorú értelemben vett arányosságot illeti, vagyis azt a kérdést, hogy a szóban forgó rendelkezés értelmezése által okozott hátrányok aránytalanok‑e az elérni kívánt célokhoz képest, a Bíróság már kifejtette, hogy az uniós jogalkotó a megfelelő megszűnési okok elfogadásával egyensúlyba hozta egyrészt a vállalkozások mint védjegyjogosultak érdekeinek védelmét, másrészt pedig az ahhoz fűződő közérdeket annak érdekében, hogy a védjegy számára biztosított oltalom csak addig maradjon fenn, amíg a védjegy az alapvető származásjelző rendeltetését be tudja tölteni.(47)
108. Úgy vélem, hogy a fent javasolt értelmezés megfelel ennek az egyensúlynak. Az előző elemzésből ugyanis az következik, hogy bár a más jogszabályoknak a jogosult által történő megsértése releváns elem lehet a védjegyoltalom megszűnése megállapításának vizsgálata szempontjából, az ilyen egyidejű jogsértés nem vezethet automatikusan a megszűnést megállapító határozathoz annak szélesebb körű vizsgálata nélkül, hogy a védjegy elvesztette‑e az alapvető rendeltetésének betöltésére való alkalmasságát.
109. E megfontolások fényében úgy vélem, hogy a 2015/2436 irányelv 20. cikke b) pontjának általam javasolt értelmezése nem ellentétes a Charta 17. cikkének (2) bekezdésével.
V.      Végkövetkeztetés
110. A fentiek fényében azt javaslom, hogy a Bíróság a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) kérdését a következőképpen válaszolja meg:
A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2008. október 22‑i 2008/95/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 12. cikke (2) bekezdésének b) pontját és a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2015. december 16‑i (EU) 2015/2436 európai parlamenti és tanácsi irányelv 20. cikkének b) pontját
úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes a tervező családi nevéből álló védjegy oltalma megszűnésének azon az alapon történő megállapítása, hogy a védjegyet annak átruházását követően olyan körülmények között használták, amelyek alapján a közönség ténylegesen azt hiheti, hogy a tervező továbbra is részt vesz a védjeggyel megjelölt
áruk tervezésében, noha ez a helyzet már nem áll fenn.
Annak eldöntéséhez, hogy a védjegy ilyen használatát e rendelkezések értelmében megtévesztőnek kell‑e tekinteni, a benyújtott bizonyítékokból annak kell következnie, hogy a szóban forgó védjegy már nem képes betölteni alapvető származásjelző rendeltetését, különösen mivel a jogosult magatartása ténylegesen hamis benyomást kelt a közönségben a védjeggyel megjelölt áruk és a tervező közötti kapcsolat tekintetében, vagy a védjegy használata az ilyen megtévesztés kellően súlyos veszélyét idézi elő, és a közönségtől nem várható el észszerűen, hogy ne feltételezze azt, hogy az adott tervező részt vett a védjeggyel megjelölt konkrét áruk tervezésében.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2015. december 16‑i (EU) 2015/2436 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 336., 1. o.; helyesbítések: HL 2016. L 71., 325. o.; HL 2016. L 110., 5. o., a továbbiakban: 2015/2436 irányelv) 20. cikkének b) pontja és a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2008. október 22‑i 2008/95/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 299., 25. o., a továbbiakban: 2008/95 irányelv) 12. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében.
3      2006. március 30‑i ítélet (C‑259/04, EU:C:2006:215) (a továbbiakban: Emanuel ítélet).
4      A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o., a továbbiakban: 89/104 irányelv).
5      Később kifejtem, hogy ez nem teljesen igaz a 2015/2436 irányelv 20. cikke b) pontjának francia nyelvű változatára, de ez nem befolyásolja az ebből következő szabályt.
6      A „kozmetikai és szépségápolási termékek” és a „ruházati cikkek” tekintetében.
7      A „női, férfi és gyermek ruházati cikkek” és a „divattervezői szolgáltatások, stylistszolgáltatások (ruházati)” tekintetében.
8      Jelenleg ez a tartalma a 2015/2436 irányelv 20. cikke b) pontjának, és lényegében e rendelkezés két elődjének, nevezetesen a 2008/95 irányelv 12. cikke (2) bekezdése b) pontjának és a 89/104 irányelv 12. cikke (2) bekezdése b) pontjának.
9      Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnok Emanuel ügyre vonatkozó indítványa (C‑259/04, a továbbiakban: Emanuel ügyre vonatkozó indítvány, EU:C:2006:50, 3. és 4. pont).
10      Az alkalmazandó uniós szabályok a „megtéveszt” kifejezést használják a védjegy lajstromozását kizáró okkal összefüggésben, míg a „félrevezet” kifejezést a (lajstromozott) védjegy oltalma megszűnésére vonatkozó okkal összefüggésben. Anélkül, hogy ezt a nyelvi választást mélyebben meg kellene vizsgálni, megjegyzem, hogy a Bíróság mindkét esetre (lajstromozás és megszűnés) a „megtéveszt” kifejezést használta. 1999. március 4‑i Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola ítélet (C‑87/97, a továbbiakban: Gorgonzola ítélet, EU:C:1999:115, 41. pont).
11      Kiemelés tőlem. A 2015/2436 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének g) pontjában foglalt szabály ma lényegében azonos az Emanuel ítéletben szóban forgó 89/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének g) pontjával. A lajstromozást kizáró ezen ok a jelenleg a 2015/2436 irányelv 4. cikkében felsorolt azon számos feltétlen kizáró, illetve törlési okok egyike, amelyek kizárják a védjegy lajstromozását, és téves lajstromozás esetén a védjegy törléséhez vezethetnek.
12      Emanuel ítélet, 48. és 49. pont.
13      Lásd például: 2017. június 8‑i W.F. Gözze Frottierweberei and Gözze ítélet (C‑689/15, a továbbiakban: Gözze Frottierweberei ítélet, EU:C:2017:434, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2020. május 13‑i SolNova kontra EUIPO – Canina Pharma (BIO‑INSECT Shocker) ítélet (T‑86/19, EU:T:2020:199, 72. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
14      Cruz Villalón főtanácsnok Backaldrin Österreich The Kornspitz Company ügyre vonatkozó indítványa (C‑409/12, a továbbiakban: Kornspitz ügyre vonatkozó indítvány, EU:C:2013:563, 27. pont).
15      Lásd: az Emanuel ügyre vonatkozó indítvány, 35–40. pont. Az európai uniós védjegyekkel összefüggésben az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2017. L 154., 1. o.) (a továbbiakban: 2017/1001 rendelet) 20. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a]z európai uniós védjegyoltalom átruházható az árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások egésze vagy azok egy része tekintetében, a vállalkozás átruházásától függetlenül”. Hasonlóképpen, a Kereskedelmi Világszervezetet (WTO) létrehozó, 1994. április 15‑én Marrakeshben megkötött – a többoldalú tárgyalások uruguayi fordulóján (1986–1994) elért megállapodásoknak a Közösség nevében a hatáskörébe tartozó ügyek tekintetében történő megkötéséről szóló, 1994. április 15‑i 94/800/EK tanácsi határozattal (HL 1994. L 336., 1.o.) jóváhagyott – egyezmény 1. C. mellékletét képező, a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól szóló megállapodás 21. cikke kimondja, hogy „[a] tagok meghatározhatják a védjegyre vonatkozó használati engedély és átruházás feltételeit, egyetértve abban, hogy […] a lajstromozott védjegy tulajdonosa a védjegyhez fűződő jogát átruházhatja azzal az üzletkörrel együtt, amelyhez a védjegy tartozik, vagy anélkül”.
16      Kiemelés tőlem.
17      Emanuel ügyre vonatkozó indítvány, 57. pont. Lásd még például: 2022. június 29‑i Hijos de Moisés Rodríguez González kontra EUIPO ítélet (T‑306/20, a továbbiakban: La Irlandesa ítélet, EU:T:2022:404, 27. pont).
18      Lásd például: 2018. március 22‑i Safe Skies kontra EUIPO – Travel Sentry (TSA LOCK) ítélet (T‑60/17, EU:T:2018:164, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), La Irlandesa ítélet, 71. pont.
19      Gözze Frottierweberei ítélet, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Kiemelés tőlem.
20      2022. december 14‑i Devin kontra EUIPO – Haskovo Chamber of Commerce and Industry (DEVIN) ítélet (T‑526/20, EU:T:2022:816, 119. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) vagy 2023. november 29‑i Myforest Foods kontra EUIPO (MYBACON) ítélet (T‑107/23, EU:T:2023:769, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Szemléltetésképpen, az „ásványvizek és szénsavas vizek és egyéb alkoholmentes italok” vonatkozásában használt „WINE OH!” megjelölés esetében a megtévesztő jelleget a megjelölés és a megjelöléssel ellátott áruk jellege közötti ellentmondás miatt igazolták, e megítélést a felkiáltójel használata tovább erősítette. A negyedik fellebbezési tanács a WINE OH ügyben 2006. március 7‑én hozott R 1074/2005-4. sz. határozatában azonban az említett védjegyet más áruk és szolgáltatások tekintetében lajstromozhatónak ítélte.
21      Frottierweberei és Gözze ítélet, 56. és 57. pont.
22      La Irlandese ítélet, 68. pont.
23      Lásd ebben az értelemben: 2022. március 10‑i Maxxus Group ítélet (C‑183/21, EU:C:2022:174, 30. pont).
24      A 2008/95 irányelv korábban alkalmazandó 12. cikke (2) bekezdésének b) pontjában foglaltak.
25      Gorgonzola ítélet, 41. pont; Emanuel ítélet, 47. pont. Ezt a megállapítást a 89/104 irányelvvel összefüggésben tették, amelynek 12. cikke (2) bekezdésének b) pontja a 2008/95 irányelv 12. cikke (2) bekezdésének b) pontjával egyenértékű rendelkezés. Az uniós védjeggyel összefüggésben lásd: La Irlandesa ítélet, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2022. június 22‑i Unite the Union kontra EUIPO – WWRD Ireland (WATERFORD) ítélet (T‑739/20, EU:T:2022:381, 46–49. pont).
26      Megjegyezném továbbá, hogy két kivételtől eltekintve – a finn és a magyar nyelvű változat esetében – úgy tűnik, hogy a 2008/95/EK irányelv valamennyi nyelvi változata is már a vásárlóközönség megtévesztésének (puszta) kockázatára (vagy akár lehetőségére) támaszkodott.
27      Lásd például: 2004. április 29‑i Björnekulla Fruktindustrier ítélet (C‑371/02, a továbbiakban: Björnekulla ítélet, EU:C:2004:275, 16. pont).
28      Az Európai Unió Szellemi Tulajdon Hivatala (EUIPO), Guidelines for examination in European Union trade marks, D. rész Törlés, 2. szakasz Anyagi jogi rendelkezések, 2024. március 31., elérhető ezen a címen: https://guidelines.euipo.europa.eu/, 1465. o., 2.4.4. pont.
29      Uo. A „Mövenpick of Switzerland” védjegy megszűnését állapították meg, mivel a szóban forgó árukat Németországban állították elő. Az első fellebbezési tanács Biscosuisse – Chocosuisse v Mövenpick Holding ügyben 2009. február 12‑én hozott R 697/2008-1. sz. határozata, 17–19. pont.
30      Emanuel ítélet, 48. pont; a jelen indítvány 31. pontja.
31      2009. május 14‑i Fiorucci kontra OHIM – Edwin (ELIO FIORUCCI) ítélet (T‑165/06; a továbbiakban: Fiorucci ítélet, EU:T:2009:157, 30. és 31. pont). Lásd még: Emanuel ügyre vonatkozó indítvány, 63. pont.
32      A 2015/2436 irányelv (31) preambulumbekezdése. 2020. október 22‑i Ferrari ítélet (C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33      2009. január 15‑i Silberquelle ítélet (C‑495/07, EU:C:2009:10, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34      Lásd: Kornspitz ügyre vonatkozó indítvány, 30. pont. A „walkman”, a „celofán” és az „aszpirin” példáit hozza fel Léger főtanácsnok a Björnekulla Fruktindustrier ügyre vonatkozó indítványában (C‑371/02, EU:C:2003:615, 50. pont).
35      2014. március 6‑i Backaldrin Österreich The Kornspitz Company ítélet (C‑409/12, a továbbiakban: Kornspitz ítélet, EU:C:2014:130, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36      Lásd: Kornspitz ítélet, 22. pont; Björnekulla ítélet, 22. pont.
37      A 2015/2436 irányelv 3. cikke. Lásd még a 2015/2436 irányelv ugyanezen értelmű (13) preambulumbekezdését, valamint a (16) preambulumbekezdést, amely szerint a védjegy rendeltetése „különösen a védjegyet hordozó áru vagy a védjegy alatt nyújtott szolgáltatás eredetének garantálása”. Lásd: Kornspitz ítélet, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
38      Kornspitz ítélet, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
39      Fiorucci ítélet, 36. és 37. pont az uniós védjegyekkel összefüggésben.
40      Emanuel ügyre vonatkozó indítvány, 70. pont.
41      Fiorucci ítélet, 30. és 31. pont.
42      A védjegyekre való alkalmazás tekintetében lásd: 2019. január 30‑i Planta Tabak ítélet (C‑220/17, a továbbiakban: Planta Tabak ítélet, EU:C:2019:76, 91–100. pont), vagy: EJEB, 2007. január 11., Anheuser‑Busch Inc. kontra Portugália ítélet, CE:ECHR:2007:0111JUD007304901, 72. §, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény első kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke keretében, amely a tulajdon védelméhez való jogot biztosítja.
43      Amint azt például Jacobs főtanácsnok is elismerte a Parfums Christian Dior ügyre vonatkozó indítványában (C‑337/95, EU:C:1997:222, 39. pont). A megszűnés súlyos következményeinek elismerését illetően lásd: Kornspitz ügyre vonatkozó indítvány, 30. pont.
44      Planta Tabak ítélet, 94. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
45      Lásd ebben az értelemben és például: 2024. január 30‑i Landeshauptmann von Wien (Kiskorú menekülttel való családegyesítés) ítélet (C‑560/20, EU:C:2024:96, 48. pont).
46      2006. április 27‑i Levi Strauss ítélet (C‑145/05, EU:C:2006:264, 27. pont).
47      Lásd ebben az értelemben: uo., 29. pont; Kornspitz ítélet, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. Lásd még: Kornspitz ügyre vonatkozó indítvány, 31. pont. Megjegyzem, hogy ezt az egyensúlyt tovább erősíti a 2015/2436 irányelv 21. cikkéből következő szabály, amely szerint ha a megszűnési okok csak az adott áruk vagy szolgáltatások tekintetében állnak fenn, a védjegyoltalom megszűnése megállapításának is csak ezekre kell vonatkoznia.