62020CC0237
GIOVANNI PITRUZZELLA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2021. december 9. (
1
)
C‑237/20. sz. ügy
Federatie Nederlandse Vakbeweging
kontra
Heiploeg Seafood International BV,
Heitrans International BV
(a Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia legfelsőbb bírósága] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – 2001/23/EK irányelv – Az 5. cikk (1) bekezdése – A vállalkozás átruházása – A munkavállalók jogainak védelme – Eltérés – Fizetésképtelenségi eljárás – Pre‑pack eljárás – A vállalkozás fennmaradása”
1.
A Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) által előterjesztett jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem lehetővé teszi a Bíróság számára, hogy újból állást foglaljon a Hollandiában kialakított pre‑pack jogintézménye és a 2001/23/EK irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti, a munkavállalók számára a jogok vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén biztosított védelmétől való eltérés között létező kapcsolat kérdésében. (
2
)
2.
A holland jogban a pre‑pack eljárás nem törvény által előírt, hanem az ítélkezési gyakorlatból eredő és annak alapján alkalmazott eljárás, amelyre az adós csődjének megállapítása előtt kerül sor, és amelynek keretében az adós felszámolandó vagyonához tartozó vállalkozás vagy annak egy részének értékesítését készítik elő, amely értékesítésre közvetlenül a csőd megállapítása után kerül sor. A jelen ügyben az a kérdés merül fel, hogy ez az eljárás az említett eltérés hatálya alá tartozik‑e, és ha igen, milyen feltételek mellett.
3.
A Bíróságnak a 2017. június 22‑iFederatie Nederlandse Vakvereniging és társai ítéletben (C‑126/16, EU:C:2017:489; a továbbiakban: Smallsteps ítélet) már volt alkalma foglalkozni ezzel a kérdéssel. Ez az ítélet ugyanakkor széles körű vitát váltott ki mind az ítélkezési gyakorlatban, mind a jogelmélet területén Hollandiában. (
3
) E jogilag bizonytalan helyzetben a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) úgy határozott, hogy a kérdés további tisztázása érdekében a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Bírósághoz fordul, kiemelve egy sor olyan tényezőt, amely megkülönbözteti az előtte folyamatban lévő ügyben szóban forgó pre‑pack eljárást a Smallsteps ítélet alapjául szolgáló ügyben szereplőtől.
I. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
4.
A 2001/23 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „[a]z átadót megillető, az átruházás napján fennálló munkaszerződésből vagy munkaviszonyból eredő jogok és kötelezettségek az ilyen átruházásból eredően átszállnak a kedvezményezettre”.
5.
Ugyanezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a vállalkozás átruházása „önmagában nem teremt jogalapot az átadó vagy a kedvezményezett általi elbocsátásra”, ami nem érinti az elbocsátások lehetőségét abban az esetben, ha azoknak „oka gazdasági, műszaki vagy szervezeti jellegű, és a munkaerő tekintetében változásokat eredményez [helyesen: a foglalkoztatás tekintetében változásokat eredményező gazdasági, műszaki vagy szervezeti jellegű indokuk van]”.
6.
A 2001/23 irányelv 5. cikke a fent leírt védelmi rendszertől való eltérést ír elő, és a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amennyiben a tagállamok másként nem rendelkeznek, a 3. és a 4. cikk nem vonatkozik egy vállalkozás, üzlet vagy ezek egy részének olyan átruházására, amelyben az átadó csődeljárás vagy ezzel egyenértékű más olyan fizetésképtelenségi eljárás alatt áll, amely az átadó vagyonának felszámolása céljából indult, és az illetékes hatóság (illetve az illetékes hatóság által felhatalmazott esetleges csődgondnok) felügyelete alatt zajlik.
(2)   Amennyiben a 3. és a 4. cikket egy, az átadó tekintetében indított, fizetésképtelenségi eljárás alatt történő átruházásra kell alkalmazni (függetlenül attól, hogy az eljárást az átadó vagyonának felszámolása céljából indították vagy sem), és az ilyen eljárás az illetékes hatóság (illetve a nemzeti jog által meghatározott esetleges csődgondnok) felügyelete alatt zajlik, a tagállam rendelkezhet úgy, hogy:
[…]
b)
egyrészről a kedvezményezett és az átadó, illetve az átadó feladatait gyakorló személy vagy személyek, másrészről pedig a munkavállalók képviselői megállapodhatnak a hatályos jogszabályok és a gyakorlat által megengedett keretek között a munkavállaló munkafeltételeinek megváltoztatásáról a munkahelyek védelme érdekében a vállalkozás, az üzlet vagy ezek egy része fennmaradásának biztosításával.
[…]
(4)   A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy megelőzzék a fizetésképtelenségi eljárásokkal való visszaéléseket, amelyek során a munkavállalók részére nem biztosítanák az ezen irányelvben számukra biztosított jogokat.”
B.
A holland jog
7.
A nemzeti jogban a munkavállalókat a vállalkozások átruházása esetén megillető jogokat szabályozó és a 2001/23 irányelvet átültető rendelkezéseket magukban foglaló szabályok a Burgerlijk Wetboek (holland polgári törvénykönyv, a továbbiakban: BW) 7:662–7:666. cikkében és 7:670. cikkének (8) bekezdésében találhatók.
8.
A BW 7:663. cikkének első mondata értelmében: „[a] vállalkozás átruházása következtében a munkáltatót ezen időpontban a közötte és a vállalkozás egyik munkavállalója közötti munkaszerződés alapján megillető jogok és az őt terhelő kötelezettségek automatikusan átszállnak a kedvezményezettre”.
9.
A BW 7:663. cikkének a) pontja a fenti elvtől eltérést engedve a következőképpen rendelkezik: „[a] 7:662–7:665. cikk és a 7:670. cikk (8) bekezdése nem alkalmazható a vállalkozás átruházására, amennyiben […] a munkáltatóval szemben csődeljárás van folyamatban, és a vállalkozás a vagyontömeg része”.
10.
Hollandiában a csődeljárást a Faillissementswet (csődtörvény, a továbbiakban: FW) szabályozza, és az az adós vagyonának felszámolására irányul. Célja az adós vagyonának valamennyi hitelező között történő felosztása, és valamennyi hitelező jövedelmének maximalizálására irányul. Az adós csődjét megállapító ítéletben csődgondnokot és csődbírót jelölnek ki.
11.
A pre‑pack eljárást – amint az említésre került – nem törvény szabályozza, hanem az az ítélkezési gyakorlatból ered, amelynek alapján a vállalkozás csődjének megállapítását egy előkészítő szakasz előzi meg, amelynek keretében minden részletre kiterjedően megtárgyalják a vállalkozás vagy annak egy részének értékesítését.
12.
Ezen előkészítő szakasz a nehéz helyzetben lévő vállalkozás kezdeményezésére indul, amely azt kéri a bíróságtól, hogy rendeljen ki „kijelölt csődgondnokot” és „kijelölt csődbírót”. E szervek az előzetes szakaszban nem rendelkeznek a vállalkozással és/vagy valamennyi hitelezővel kapcsolatos hatósági vagy képviseleti jogosultságokkal.
13.
Az átruházásra irányuló ügylet megkötését követően csődeljárás indul, amelynek keretében a bíróság csődbírót és csődgondnokot nevez ki (ők általában ugyanazok a személyek, mint akiket a pre‑pack eljárás során neveztek ki). A csődgondnok közvetlenül a csőd megállapítását követően teljesíti az átruházásra irányuló ügyletet, amint arról az előzetes szakaszban megállapodtak, annak érdekében, hogy elkerülje a vállalkozási tevékenység megszakítását.
14.
Jelenleg a holland parlamentben tárgyalnak egy törvénytervezetet annak érdekében, hogy jogalkotási úton szabályozzák a pre‑pack eljárást azzal a céllal, hogy ezen intézmény számára jogszabályi alapot biztosítsanak, és megteremtsék a jogbiztonságot. (
4
)
II. Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
15.
A Heiploeg‑vállalatcsoport (a továbbiakban: korábbi Heiploeg‑csoport) halnagykereskedéssel foglalkozó különböző vállalkozásokból állt. A 2011‑es és 2012‑es üzleti évben e csoport jelentős veszteségeket szenvedett el. Miután az Európai Bizottság 2013‑ban versenyellenes jogsértés elkövetése miatt jelentős pénzügyi szankciót szabott ki, e csoport súlyos pénzügyi helyzetbe került.
16.
Ettől az időponttól kezdve vették fontolóra a pre‑pack eljárás megindításának lehetőségét. Több jogalanyt is felhívtak arra, hogy tegyen ajánlatot a csoport eszközeinek megszerzésére. A beérkezett három ajánlatot figyelembe véve a Parlevliet en Van der Plas Beheer BV ajánlatát tekintették a legjobbnak, és így e társasággal folytatódtak a tárgyalások.
17.
2014. január 16‑án a korábbi Heiploeg‑csoport kérelmére a Rechtbank Noord‑Nederland (noord‑nederlandi bíróság, Hollandia) két kijelölt csődgondnokot és egy kijelölt csődbírót nevezett ki.
18.
A kinevező határozat kimondta, hogy: az intézkedés célja az volt, hogy elérjék valamennyi hitelező jövedelmének maximalizálását; a kijelölt csődgondnokok kinevezése lehetőséget biztosított arra, hogy a fizetésképtelenségből származó tényállásból kiindulva rendezett módon megtörténjen az értékesítés vagy átszervezés előkészítése; a kijelölt csődgondnoknak és csődbírónak nem volt törvényes jogköre vagy feladata; megfigyelésre, tájékoztatás nyújtására és szerzésére jelölték ki őket, és kifejthették álláspontjukat, valamint szükség esetén tanácsot adhattak, ami nem érintette a korábbi Heiploeg‑csoport azon kötelezettségét, hogy teljes mértékben együttműködjön velük; amennyiben a bíróság megítélése szerint az abban foglalt kötelezettségeket nem tartották be, fenntartotta magának a jogot a szükséges következtetések levonására, és különösen arra, hogy a későbbi csődeljárás keretében másik csődgondnokot jelöljön ki.
19.
2014. január 27‑én a korábbi Heiploeg‑csoport az említett bíróságtól a csőd megállapítását kérte, és 2014. január 28‑án e bíróság e kérelemnek megfelelően úgy rendelkezett, hogy a csődeljárás szerveiként kinevezi a két kijelölt csődgondnokot és a kijelölt csődbírót.
20.
A 2014. január 28‑ról 29‑re virradó éjszaka szerződéskötésre került sor, amellyel a Parlevliet en Van der Plas Beheer BV csoporthoz tartozó társaságok (a továbbiakban: új Heilpoeg) felvásárolták a korábbi Heilpoeg‑csoport vállalatának nagy részét, beleértve annak helyiségeit is.
21.
Az átadó mintegy 300 munkavállalójából 210‑et a kedvezményezett kedvezőtlenebb munkafeltételek mellett tovább alkalmazott, miközben ők általában az ugyanazon a munkahelyen már végzett ugyanazon feladatokat látták el.
22.
Az alapeljárásban a Federatie Nederlandse Vakbeweging (a továbbiakban: FNV), egy szakszervezeti szervezet felülvizsgálati kérelmet nyújtott be azon ítélettel szemben, amelyben a gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (arnhem‑leeuwardeni fellebbviteli bíróság, Hollandia) megállapította, hogy a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdését átültető nemzeti rendelkezés alapján az új Heiploegnek nem kellett tiszteletben tartania az alkalmazottjainak az átruházás előtt hatályos munkafeltételeit. Az FNV lényegében annak megállapítását kéri a kérdést előterjesztő bíróságtól, hogy a korábbi Heiploeg‑csoport vállalkozásának átruházása a 2001/23 irányelvben előírt védelem hatálya alá tartozik, és hogy a BW 7:662. és azt követő cikkeinek az irányelvnek megfelelő értelmezése alapján az átadó valamennyi munkavállalójának munkaviszonya változatlan feltételekkel folytatódott a kedvezményezettel.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság, miután bemutatta a holland csőd‑ és pre‑pack eljárást, (
5
) előadja, hogy a jelen ügyben nem vitatott, hogy a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében az ott szabályozott eltérés alkalmazásához előírt első feltétel, vagyis a korábbi Heiploeg‑csoport csődeljárás alá vonása, fennáll. Azt is előadja, hogy a jelen ügyben e csoport csődje elkerülhetetlen volt. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megjegyzi, hogy még azt is értékelnie kell, hogy az e rendelkezésben előírt második és harmadik feltétel teljesül‑e a jelen ügyben szóban forgó pre‑pack eljárás esetében.
24.
Ami a második feltételt illeti, amely szerint az átadó vagyonának felszámolása céljából indult eljárásnak kell fennállnia, a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a jelen ügyben a pre‑pack eljárás rendeltetése az volt, hogy elérjék valamennyi hitelező jövedelmének maximalizálását. E bíróság többek között a két kijelölt csődgondnok és a kijelölt csődbíró kinevezéséről szóló határozatra, valamint a csőd megállapítását megelőzően kijelölt e két csődgondnok által végzett elemzésre hivatkozik. (
6
)
25.
A harmadik feltételt illetően, amely szerint a felszámolást az illetékes hatóság felügyelete alatt kell végrehajtani, a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a jelen ügyben a holland jog által a csődeljárásban előírt, az illetékes hatóság által történő felügyeletet nem veszélyeztette az, ami a csőd megállapítását megelőző pre‑pack eljárás során történt. (
7
)
26.
A fenti megfontolások ellenére, figyelemmel a Smallsteps ítéletre és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben említett számos tényezőre, amelyek megkülönböztetik a jelen ügy tárgyát képező pre‑pack eljárást a Smallsteps ügy eljárásától, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy észszerű kétség merül fel a jelen ügyben az említett két feltétel teljesülését illetően. Ezen ítéletet illetően a kérdést előterjesztő bíróság először is megjegyzi, hogy figyelembe véve az ezen ítélet 50. pontjában szereplő, „a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat szükségességét fenntartva” szövegrészt, mindenképpen a nemzeti bíróság feladata annak értékelése, hogy a jogvita tárgyát képező pre‑pack eljárás ugyanolyan jellegű‑e, mint amely a Smallsteps ítélet alapjául szolgált. Másodszor, a Smallsteps ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem mutatta be kimerítően sem a holland csődjogot, sem pedig a pre‑pack eljárás célját és megvalósításának módját. Harmadszor, a jelen ügyben a Smallsteps üggyel ellentétben a szóban forgó vállalkozás átruházására vonatkozó tárgyalásokra nem az átadóval kapcsolatban álló vállalkozással került sor.
27.
E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2001/23] irányelv 5. cikkének (1) bekezdését, hogy azon feltétel, amely szerint »[a] csődeljárás vagy ezzel egyenértékű más […] fizetésképtelenségi eljárás […] az átadó vagyonának felszámolása céljából indult«, akkor teljesül, ha i. az átadó csődje elkerülhetetlen, és az átadó ennélfogva ténylegesen fizetésképtelen; ii. a csődeljárás célja a holland jog szerint az, hogy az adós vagyonának felszámolásával elérjék valamennyi hitelező jövedelmének maximalizálását, és iii. a csőd megállapítása előtt egy úgynevezett pre‑pack keretében előkészítik a vállalkozás (egy részének) átruházását, és azt csak a csőd megállapítását követően hajtják végre, mindamellett iv. a bíróság által kirendelt kijelölt csődgondnoknak a csőd megállapítása előtt valamennyi hitelező érdekei, valamint társadalmi érdekek, mint például a munkahelyek megtartásához fűződő érdek figyelembevételével kell eljárnia, amit a szintén a bíróság által kirendelt kijelölt csődbírónak kell felügyelnie, v. a pre‑pack célja az, hogy az ezt követő csődeljárásban lehetővé tegye a felszámolás olyan módját, amelynek során az átadó vagyonához tartozó »going concern« vállalkozást (»folyamatos vállalkozást«) (illetve annak egy részét) eladják, hogy elérjék valamennyi hitelező jövedelmének maximalizálását, és hogy a munkahelyek lehetőleg megmaradjanak, és vi. az eljárás formája biztosítja, hogy ez a cél ténylegesen irányadó?
2.
Úgy kell‑e értelmezni a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdését, hogy az a feltétel, amely szerint »[a] csődeljárás vagy ezzel egyenértékű más […] fizetésképtelenségi eljárás […] az illetékes hatóság […] felügyelete alatt zajlik«, akkor teljesül, ha a csőd megállapítása előtt a vállalkozás (egy részének) átruházását pre‑pack keretében a csőd megállapítása előtt előkészítik, és a csőd megállapítását követően végrehajtják, és i. ennek betartását a csőd megállapítása előtt a bíróság által kirendelt kijelölt csődgondnok és kijelölt csődbíró felügyeli, akik azonban nem rendelkeznek jogkörökkel, ii. a kijelölt csődgondnoknak a csőd megállapítása előtt a holland jog szerint valamennyi hitelező érdekei és más társadalmi érdekek, mint például a munkahelyek megtartásához fűződő érdek figyelembevételével kell eljárnia, amit a kijelölt csődbírónak kell felügyelnie, iii. a kijelölt csődgondnok és a kijelölt csődbíró feladatai nem különböznek a csődgondnokok és a csődbírók feladataitól, iv. a szerződést, amelynek alapján a vállalkozást átruházzák, és amelyet pre‑pack keretében készítettek elő, csak a csőd megállapítását követően kötik meg és hajtják végre, v. a bíróság a csőd megállapításakor szükségesnek tarthatja, hogy a kijelölt csődgondnok vagy a kijelölt csődbíró helyett másik csődgondnokot vagy csődbírót rendeljen ki, és vi. a csődgondnokra és a csődbíróra az objektivitással és függetlenséggel kapcsolatos ugyanazon követelmények vonatkoznak, mint az olyan csődeljárásban eljáró csődgondnokra és csődbíróra, amelyet nem előzött meg pre‑pack, és e személyek a csőd megállapítása előtti részvételük mértékétől függetlenül a jogköreik alapján kötelesek vizsgálni, hogy a vállalkozásnak (a vállalkozás egy részének) a csőd megállapítása előtt előkészített átruházása valamennyi hitelező érdekeit szolgálja‑e – és ennek elutasítása esetén – kötelesek megállapítani, hogy az átruházás nem fog létrejönni, miközben továbbra is jogosultak más okból – például azért, mert más társadalmi érdekek, mint a foglalkoztatás jelentősége az átruházást kizárja – megállapítani, hogy a vállalkozásnak (a vállalkozás egy részének) a csőd megállapítása előtt előkészített átruházására nem fog sor kerülni?”
III. Jogi értékelés
28.
A kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2001/23/EK irányelv 5. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul. Ez a szabály eltérést enged a munkavállalók védelmének az ugyanezen irányelv 3. és 4. cikkében előírt rendszerétől a vállalkozások vagy vállalkozásrészek átruházása esetén, és úgy rendelkezik, hogy ha a tagállamok másként nem rendelkeznek, ez a védelmi rendszer nem alkalmazandó a vállalkozás átruházásakor, három együttes feltétel fennállása esetén: i. az átadó csődeljárás vagy ezzel egyenértékű más fizetésképtelenségi eljárás alatt áll, ii. ez az eljárás az átadó vagyonának felszámolása céljából indult, és iii. az az illetékes hatóság felügyelete alatt zajlik. (
8
)
29.
A kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett két kérdés annak tisztázására irányul, hogy a jelen ügyben teljesül‑e a második és a harmadik feltétel, figyelembe véve a fent hivatkozott Smallsteps ítéletet, és tekintettel az e kérdésekben megjelölt azon tényezőkre, amelyek a szóban forgó pre‑pack eljárást jellemzik, és amelyek megkülönböztetik ezt az eljárást a fent hivatkozott Smallsteps ítélet alapjául szolgáló eljárástól.
30.
E kérdések megválaszolása érdekében úgy vélem, hogy előzetesen a 2001/23 irányelv rendszertani elemzését és az ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlat vizsgálatát kell elvégezni. Ezen elemzés alapján ezt követően választ adok a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseire.
A.
Előzetes megjegyzések
1. A 2001/23 irányelv rendszertani elemzése
31.
A munkavállalók jogainak a vállalkozások átruházása esetén történő védelméről szóló európai szabályozást eredetileg egy 1977‑es irányelvben (
9
) fogadták el, egy sor szabályozási intézkedés részeként, amelyek a munkavállalók jogainak védelmére irányultak az ugyanezen évtized elején bekövetkezett gazdasági válságot követő vállalati szerkezetátalakításokkal szemben. (
10
) A 77/187 irányelvet később a 98/50/EK irányelv (
11
) módosította, majd annak helyébe a jelenleg hatályos 2001/23 irányelv lépett.
32.
Amint az a szabályozási tartalmán kívül a harmadik és negyedik preambulumbekezdéséből, valamint az ötödik preambulumbekezdésében foglalt, az 1989. december 9‑én elfogadott, a munkavállalók alapvető szociális jogairól szóló közösségi chartára vonatkozó hivatkozásból levezethető, a 2001/23 irányelv alapvető célja a munkavállalók védelme.
33.
E szabályozás bevezetésével különösen azt kívánták elkerülni, hogy a vállalkozás átruházása lehetőséget biztosítson a munkaerő csökkentésére, valamint a munkavállalók esetében alkalmazott gazdasági és normatív ellátások kedvezőtlenebbé tételére. (
12
) Amint azt a Bíróság több alkalommal is megállapította, a 2001/23 irányelv ugyanis arra irányul, hogy a vállalkozás vezetésének változása esetén biztosítsa a munkavállalók jogainak védelmét, lehetővé téve számukra, hogy ugyanolyan feltételekkel maradhassanak az új munkáltató alkalmazásában, mint amilyenekben az átadóval megállapodtak. A Bíróság tehát megállapította, hogy ezen irányelv célja – amennyire lehetséges – a munkaszerződés, illetve a munkaviszony módosítás nélküli folytatásának biztosítása a kedvezményezettel annak megakadályozása érdekében, hogy az érintett munkavállalók pusztán az átruházás tényéből adódó kedvezőtlenebb helyzetbe kerüljenek. (
13
)
34.
A 2001/23 irányelv tehát az Unió szociálpolitikájának végrehajtási eszközét képezi, amely – a piacot korrigálva és ellensúlyozva – a szociális célok elérésére, és különösen a munkavállalók jogainak védelmére irányul, amelyeket jelenleg az Európai Unió Alapjogi Chartája is megfogalmaz, (
14
) valamint „az emberi erőforrások fejlesztésének elősegítésére a tartósan magas foglalkoztatás és a kirekesztés elleni küzdelem érdekében”, amelyet az EUMSZ 151. cikk említ.
35.
Ebből a szempontból a Bíróság már több alkalommal kimondta, hogy mivel e védelem közrendi jellegű és ebből következően nem tartozik a munkaszerződés feleinek rendelkezési körébe, az irányelv szabályait feltétlen érvényesülést követelő rendelkezéseknek kell tekinteni, abban az értelemben, hogy azoktól a munkavállalók hátrányára eltérni nem lehet. (
15
)
36.
Az említett célok követése keretében a 2001/23 irányelv egyrészt 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírja, hogy az átadót megillető, az átruházás napján fennálló munkaszerződésből vagy munkaviszonyból eredő jogok és kötelezettségek pusztán az ilyen átruházásból eredően ipso iure átszállnak a kedvezményezettre. (
16
)
37.
Másrészt ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdése védi a munkavállalókat az átadó vagy a kedvezményezett által pusztán az említett átruházás miatt végrehajtott elbocsátástól. Ez a rendelkezés egyébiránt nem akadályozza az olyan elbocsátásokat, amelyeknek a foglalkoztatás tekintetében változásokat eredményező gazdasági, műszaki vagy szervezeti jellegű indokuk van. E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy e rendelkezés szövegéből következik, hogy a vállalkozás átruházásának összefüggésében bekövetkezett elbocsátásokat a munkaerő tekintetében olyan gazdasági, műszaki vagy szervezeti jellegű indokokkal kell igazolni, amelyek lényegében véve nem kapcsolódnak az említett átruházáshoz. (
17
)
38.
E rendelkezésektől eltérve a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése rögzíti, hogy amennyiben a tagállamok másként nem rendelkeznek, a 3. és a 4. cikkben előírt védelmi rendszer nem vonatkozik az e rendelkezésben kifejtett, a fenti 28. pontban említett feltételek szerint végbemenő vállalkozásátruházásra. (
18
)
39.
E tekintetben a Bíróság több alkalommal pontosította, hogy az említett 5. cikk (1) bekezdését szükségszerűen megszorítóan kell értelmezni, mivel az főszabály szerint nem teszi lehetővé a munkavállalók védelmi rendszerének alkalmazását bizonyos vállalkozásátruházások esetén, és így elszakad a 2001/23 irányelv fő célkitűzésétől. (
19
)
40.
Ezenfelül a 2001/23 irányelv 5. cikkének (2) bekezdése pontosítja, hogy amennyiben ezen irányelv 3. és a 4. cikkét ilyen vállalkozásátruházásra kell alkalmazni, függetlenül attól, hogy a fizetésképtelenségi eljárást az átadó vagyonának felszámolása céljából indították, vagy sem, a tagállam bizonyos feltételek mellett eltekinthet az e 3. és 4. cikkben előírt egyes garanciák alkalmazásától.
41.
Pontosabban e (2) bekezdés b) pontja értelmében e körülmények között a tagállam rendelkezhet úgy, hogy egyrészről a kedvezményezett és az átadó, illetve az átadó feladatait gyakorló személy vagy személyek, másrészről pedig a munkavállalók képviselői megállapodhatnak a hatályos jogszabályok és a gyakorlat által megengedett keretek között a munkavállaló munkafeltételeinek megváltoztatásáról a munkahelyek védelme érdekében a vállalkozás, az üzlet vagy ezek egy része fennmaradásának biztosításával.
42.
E tekintetben megállapítható, hogy a 2001/23 irányelv 5. cikke és különösen annak (1) és (2) bekezdése széles mozgásteret enged a tagállamoknak az irányelvben szereplő kivételek hatályának meghatározásában. (
20
) E mozgástér biztosítása a tagállamok számára nem csak a 2001/23 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének bevezetését megelőző ítélkezési gyakorlattal van összhangban, amely e norma alapját képezi, (
21
) hanem megfelel annak a szélesebb hatáskörnek is, amely a 2001/23 irányelv végrehajtásában és alkalmazásában a tagállamokat megilleti, mivel ez az irányelv az általa szabályozott területnek csupán részleges harmonizációjára irányul, és nem célja az Unió egészére kiterjedő, egységes szempontoknak megfelelő védelmi szint létrehozása. (
22
)
2. A 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti eltérésre vonatkozó ítélkezési gyakorlat értékelése
43.
A Bíróságnak a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti eltéréssel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát e rendszertani összefüggésben kell röviden felidézni.
44.
Ezen eltérés jogszabályi bevezetése a Bíróság ítélkezési gyakorlata alakulásának eredménye. Bár a 77/187 irányelv nem tartalmaz erre vonatkozó különös rendelkezéseket, a Bíróság a 80‑as és 90‑es években hozott számos ítéletében elismerte a munkavállaló egyéni védelme rendszerének alkalmazásától való eltérés lehetőségét abban az esetben, ha az átruházással érintett vállalkozást fizetésképtelenségi eljárás érintené. (
23
)
45.
Az ezen ítélkezési gyakorlatban kidolgozott elveket ezt követően az európai jogalkotó a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében vette át és kodifikálta.
46.
A Bíróság első alkalommal a fent már többször hivatkozott Smallsteps ítéletben értelmezte a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdését, amely – amint az már említésre került – egy olyan vállalkozásátruházásra vonatkozott, amelyre a csőd megállapítását követően került sor, amelyet a holland jog értelmében vett pre‑pack eljárás előzött meg.
47.
Ebben az ítéletben a Bíróság megvizsgálta, hogy a hollandiai ítélkezési gyakorlat által kidolgozott pre‑pack eljárás megfelel‑e a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében előírt, a fenti 28. pontban említett három feltételnek, és ennélfogva az e rendelkezésben foglalt eltérés hatálya alá tartozik‑e.
48.
E tekintetben az első feltételt illetően a Bíróság megállapította, hogy mivel a pre‑pack eljárás a nemzeti szabályozás szerint megelőzi a csőd megállapítását, de csak azt követően kerül végrehajtásra, a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „csődeljárás” fogalmába tartozhat. (
24
)
49.
Ami a második feltételt illeti, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben a pre‑pack ügylet fő célja a csődeljárás alatt álló vállalkozás folytonosságának biztosítása, így az nem is tartozhat a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti eltérés hatálya alá. A Bíróság hozzátette, hogy pusztán az a körülmény, hogy az említett pre‑pack ügylet a hitelezői követelések kielégítésének maximalizálására is irányulhat, nem alkalmas arra, hogy azt az átadó vagyonának felszámolása céljából a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében megindított eljárássá változtassa át. (
25
)
50.
Ami a harmadik feltételt illeti, a Bíróság ugyanebben az ítéletben kizárta, hogy az illetékes hatóság felügyeletet gyakorolhat a pre‑pack eljárás felett, és rámutatott arra, hogy ezt az eljárást a vállalkozás vezetősége valósítja meg, és sem a bíróság által kijelölt csődgondnok, sem az általa kijelölt csődbíró nem rendelkezett törvényben előírt jogosultságokkal. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az ilyen eljárás szinte teljesen megfoszthatja a lényegétől a csődeljárás formális szakaszában szükséges hivatalos felülvizsgálatot. (
26
)
51.
A Bíróság által a Smallsteps ítéletben elfogadott megközelítést ezután a későbbi ítélkezési gyakorlat is megerősítette.
52.
A Plessers ítéletben a Bíróság, miután megismételte a 2001/23 irányelv 5. cikke (1) bekezdése megszorító értelmezésének szükségességét, úgy ítélte meg, hogy a belga reorganizációs fizetésképtelenségi eljárásnak, amelyre a vállalkozás vagy tevékenységei valamely részének vagy összességének fenntartása érdekében kerül sor, nem célja a vagyon felszámolása e rendelkezés értelmében. Ugyanebben az ítéletben a Bíróság azt is kizárta, hogy az eljárást az illetékes hatóság felügyelete mellett folytatták le, mivel az átruházásnak az adós nevében és javára történő megszervezésével és lebonyolításával megbízott bírósági megbízott által gyakorolt felügyelet terjedelme korlátozottabb a fizetésképtelenségi eljárás során a megfelelő szerv által gyakorolt felügyeleténél. (
27
)
53.
Ugyanígy, a TMD Friction ítéletben a Bíróság megállapította, hogy bizonyos folyamatos vállalkozói tevékenységeknek a felszámoló által a német jog szerinti fizetésképtelenségi eljárás keretében történő átruházása, amelynek célja „nem az átadó vagyonának felszámolása, hanem tevékenységeinek az átruházását követő fenntartása”, nem minősül „az említett irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében az átadó vagyonának felszámolása céljából indított eljárásoknak”. (
28
)
B.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
54.
A kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a fenti elemzés alapján kell megválaszolni, és egyúttal egyértelművé kell tenni a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti eltérés alkalmazásához szükséges második és harmadik feltétel terjedelmét, konkrétan a holland jogban kialakított ún. pre‑pack jogintézményt illetően.
1. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
55.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy úgy kell tekinteni, hogy az e rendelkezés értelmében az abban foglalt eltérés alkalmazásához szükséges második feltétel, nevezetesen az, hogy az átadónak csődeljárás vagy ezzel egyenértékű más olyan fizetésképtelenségi eljárás alatt kell állnia, amely „az átadó vagyonának felszámolása céljából indult”, teljesül az azon pre‑pack eljárás keretében végrehajtott vállalkozásátruházás esetén a kérdés i.–vi. pontjában megjelölt konkrét tényezők fényében, amelyet a vállalkozás csődje követ.
56.
A kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy a pre‑pack eljárás a csődeljárás keretébe illeszkedik, amely a holland jogban az adós vagyonának felszámolására irányul, és hogy ebben az összefüggésben a csődgondnoknak értékelnie kell, hogy a pre‑pack eljárás a legjobb módszert jelenti‑e valamennyi hitelező jövedelmének maximalizálása érdekében. A kérdést előterjesztő bíróság kiemeli továbbá, hogy a jelen ügyben a pre‑pack eljárásnak úgy kellett követnie valamennyi hitelező érdekét, mintha a csődöt már megállapították volna, és hogy az intézkedés célja a hitelezők jövedelme maximalizálásának elérése. Az a tény, hogy a pre‑pack eljárást úgy alakították ki, hogy az már a csődöt megelőző időszakban bevonja a kijelölt csődgondnokot és a csődbírót, alapvető fontosságú volt a kitűzött cél, vagyis a hitelezők jövedelme maximalizálásának elérése érdekében.
57.
E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetek arra, hogy a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében az abban foglalt, a munkavállalók számára az ezen irányelv 3. és 4. cikkében biztosított jogoktól való eltérés akkor alkalmazható, ha az átadó olyan csődeljárás vagy ezzel egyenértékű más fizetésképtelenségi eljárás alatt áll, amely „az átadó vagyonának felszámolása céljából indul”.
58.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatában különbséget tesz az ezen eltérés hatálya alá tartozó, „az átadó vagyonának felszámolása céljából indított” csődeljárás vagy ezzel egyenértékű más fizetésképtelenségi eljárás és az érintett vállalkozás tevékenységének folytatására irányuló eljárások között, amelyek viszont nem tartoznak ezen eltérés hatálya alá. (
29
)
59.
A kétféle eljárás megkülönböztetése érdekében a Bíróság pontosította, hogy azok az eljárások irányulnak a tevékenység folytatására, amelyek célja, hogy megőrizzék a vállalkozás vagy életképes egységei működőképességét. (
30
) Az ilyen típusú eljárások pontosan azt a célt szolgálják, és azokat abból a célból alkalmazzák, hogy megőrizzék a vállalkozás (vagy életképes egységei) működőképességét oly módon, amely lehetővé teszi a megszakítás nélküli, folyamatos működéséből eredő értékének megőrzését. (
31
) Ezzel szemben a vagyon felszámolására irányuló eljárások kifejezetten a hitelezői követelések együttes kielégítésének maximalizálásával törődnek. (
32
)
60.
E tekintetben azonban meg kell jegyezni, hogy ezen, az ítélkezési gyakorlat által alkalmazott különbségtétel ellenére valójában a fizetésképtelenségi eljárás keretében nem kell szükségképpen fennállnia a vállalkozás működőképességének megőrzésére és a hitelezői követelések együttes kielégítésének maximalizálására irányuló cél közötti szembenállásnak. Ezt egyébként maga a Bíróság is kiemeli, amikor annak lehetőségére utal, hogy e két célkitűzés között bizonyos átfedés van. (
33
) Tehát nagyon is lehetséges, hogy egy bizonyos eljárás mindkét célt követi, és ezen eljárás keretein belül az egyik megvalósítása hozzájárul a másik eléréséhez.
61.
Valójában a csődhelyzetben lévő vállalkozás vagy legalábbis annak gazdaságilag életképes egységei működőképességének megőrzése potenciálisan lehetővé teheti a felszámolás keretében, hogy a vállalkozás vagy annak ilyen egységei értékesítése révén magasabb árat érjenek el annál, mint amelyet az egyes vagyontárgyak értékesítéséből érhetnének el. Kétségtelen ugyanis, hogy egy még normálisan működni képes vállalkozás értéke ténylegesen magasabb mind az eszközei önmagukban számított értékénél, mind pedig annál az értékénél, amely akkor állna fenn, ha megállapítást nyerne súlyos pénzügyi válsághelyzete. (
34
) Ezenkívül a vállalkozás folytatásának biztosítása megakadályozza a beindítás veszteségét, azaz a saját gazdasági értékkel bíró „vagyon” szétszóródását is, ami hozzájárul a hitelezők által követelhető vagyon létrehozásához. A vállalkozás működőképességének megőrzése a foglalkoztatási és szociális előnyök mellett tehát lehetővé teszi a hitelezők kielégítésének maximalizálását.
62.
A Bíróság azt is pontosította, hogy a kétféle cél átfedése esetén a társaság tevékenységének folytatására irányuló eljárás fő célja mindenképpen az érintett vállalkozás megőrzése marad, és pusztán az a tény, hogy az említett eljárás emellett még a hitelezők kielégítésének maximalizálására is irányul, nem alkalmas arra, hogy azt az uniós jog saját fogalma alá tartozó, „az átadó vagyonának felszámolása céljából” a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében „megindított eljárássá” változtassa át. (
35
)
63.
A holland ítélkezési gyakorlatban kidolgozott és a kérdést előterjesztő bíróság által felvázolt pre‑pack eljárás, amelyet a csődeljárás követ, egy olyan eljárás példájául szolgál, amely mindkét célt követi.
64.
Az ilyen típusú eljárásokban a csődhelyzetben lévő vállalkozás (vagy annak még gazdaságilag életképes egységei) értékesítése a csődeljárás alatt álló átadó felszámolásának keretében történik, és arra irányul, hogy maximalizálja valamennyi hitelezőnek az e felszámolásból származó jövedelmét. Mindazonáltal erre az értékesítésre egy eljárás, a pre‑pack eljárás végén kerül sor, amelyet azzal a céllal és módon alkalmaznak, hogy amennyire csak lehetséges, megőrizzék a vállalkozás működőképességének folyamatosságát.
65.
Jóllehet – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is kiemelte – a pre‑pack eljárás bizonyosan a csődeljárás része, amelynek kétségtelenül az a célja, hogy maximalizálja a hitelezők jövedelmét, és amelynek végső célja, hogy – amint azt az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés v. pontja kiemeli – az ezt követő csődeljárásban lehetővé tegye a felszámolás olyan módját, amelynek során az átadó vagyonához tartozó „going concern” vállalkozás („folyamatos vállalkozás”) (egy részét) eladják, hogy elérjék valamennyi hitelező jövedelmének maximalizálását, ez nem változtat azon, hogy a pre‑pack eljárás mindenekelőtt a vállalkozás vagy annak gazdaságilag fenntartható egységei folytatásának biztosítására irányul, mégpedig azért, mert a folytatás a hitelezők jövedelme maximalizálásának előfeltétele. Erre a maximalizálásra a vállalkozás folytatása miatt kerül sor. Következésképpen a pre‑pack eljárás elsődleges célja a vállalkozás folytatása, amely lehetővé teszi a hitelezők kielégítésének maximalizálását.
66.
E tekintetben megjegyzem, hogy a Bíróság a Smallsteps ítélet 49. pontjában megállapította, hogy a pre‑pack ügylet „a vállalkozás átruházásának minden részletre kiterjedő előkészítésére irányul annak érdekében, hogy a vállalkozás életképes egységei a csődeljárás megindítása után gyorsan újraindulhassanak, szem előtt tartva a vállalkozás tevékenységének a csődeljárás megindításának időpontjában történő drasztikus megszüntetése következtében fellépő törés elkerülését, megőrizve továbbá az említett vállalkozás értékét és a munkahelyeket”. A Bíróság éppen a pre‑pack eljárás e jellemzésére tekintettel állapította meg a Smallsteps ítéletben, hogy az olyan eljárás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, nem felel meg a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében foglalt második feltételnek.
67.
Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy a pre‑pack eljárás e jellemzését, amelyet a Bíróság a Smallsteps ítélet 49. pontjában fogalmazott meg, sem a kérdést előterjesztő bíróság, sem a holland kormány, sem pedig a Bíróság előtti eljárásba beavatkozó felek egyike sem vitatta.
68.
A jelen ügyben az iratokból és a felek észrevételeiből kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező pre‑pack ügylet a Smallsteps ítéletben vizsgálthoz hasonlóan és a kérdést előterjesztő bíróság eltérő értelmezése ellenére is arra irányult, hogy a csőd megállapítása előtt minden részletre kiterjedően előkészítse a vállalkozás „going concern” („folyamatos vállalkozás”) formájában történő értékesítését értékének megőrzéséhez a hitelezők jövedelmének maximalizálása, valamint a munkahelyek megőrzése érdekében. (
36
) A vállalkozás folytatásának lehetővé tételére irányuló célt egyébként később a konkrét ügyben elérték, mivel az új Heiploeg megvásárolta és használta a korábbi Heiploeg‑csoport helyiségeit, megtartotta saját ügyfeleit, és átvette munkavállalóit, akik ugyanazon a munkahelyen általában továbbra is ugyanazokat a feladatokat látták el, amelyeket korábban végeztek. E művelet pontosan megfelel a Bíróság által a Smallsteps ítélet 49. pontjában adott és a fenti 66. pontban hivatkozott jellemzésnek.
69.
A kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésben felhozott tényezők véleményem szerint nem teszik lehetővé a pre‑pack ügylet ilyen jellemzésének vitatását és a jelen ügyben a művelet olyan céllal való felruházását, amely a fenti 58–62. pontban hivatkozott elvek fényében lehetővé tenné annak a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti eltérés hatálya alá vonását.
70.
Az a tény ugyanis, hogy az átadó ténylegesen fizetésképtelen (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés i. pontja), véleményem szerint nem releváns, mivel e körülmény nincs hatással az eljárás céljára. Ebben az értelemben meg kell jegyezni, hogy az átadó csődje az irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében is általános feltétel, amely cikk akkor is egyértelműen elismeri a fizetésképtelenségi eljárás fennállását, amelyet tehát a vállalkozás csődje igazol, ha az nem is a felszámolásra irányul. (
37
)
71.
Ugyanez vonatkozik a hitelezők érdekeinek az eljárás keretében történő követésére is (a Hoge Raad [Hollandia legfelsőbb bírósága] által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés ii., iv., v. és vi. pontjában szereplő tényezők tárgya). Amint azt a fenti 60–62. pontban kiemeltem, az a tény, hogy valamely eljárás e célt követi, a célok átfedése esetén nem akadálya annak, hogy azt a vállalkozás folytatására irányuló eljárásnak minősítsék, amennyiben ezen eljárás mindenekelőtt ezt a célt követi, vagy másként fogalmazva, ha ez a cél az eljárás elsődleges célja. (
38
)
72.
Véleményem szerint hasonlóképpen nincs tényleges hatása az eljárás céljára annak a ténynek, hogy az átruházásra csak a csőd megállapítását követően kerül sor (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés iii. pontja), mint ahogy annak a ténynek sem, hogy a Smallsteps ítélet alapjául szolgáló ügyben szereplő esettel ellentétben a korábbi Heiploeg átruházására vonatkozó tárgyalásokra nem az ez utóbbival kapcsolatban álló vállalkozással került sor. Ez utóbbi szempontot teljesen semlegesnek tartom a fizetésképtelenségi eljárás célját illetően, amely akár a vállalkozás működőképességének megőrzése is lehet, még akkor is, ha a kedvezményezett az átadó csoportján kívüli személy. (
39
)
73.
A fenti megfontolások összességére tekintettel úgy vélem, hogy a Bíróság által a Smallsteps ítéletben és az azt követő ítélkezési gyakorlatban alkalmazott, a 2001/23 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének megszorító értelmezésén alapuló megközelítéssel összhangban a holland jog szerinti pre‑pack eljárás, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság ismertette, olyan eljárásnak minősül, amely nem teljesíti az e rendelkezésben előírt második feltételt, és amely így nem tartozik az abban foglalt eltérés hatálya alá.
74.
Mindemellett szükségesnek tartom azonban néhány fontos kiegészítő megfontolás megtételét.
75.
Először is úgy vélem, nem kétséges, hogy az olyan, a csőd megállapítását megelőző eljárások, mint a pre‑pack eljárás, mivel arra irányulnak, hogy megakadályozzák és elkerüljék – vagy legalábbis csökkentsék – a vállalkozás tevékenységének a csődje következtében történő teljes megszűnéséből eredő értékvesztést és munkahelymegszűnést, jelentős szerepet játszanak a társadalomban, és ezért azokat előnyben kell részesíteni. (
40
) El kell tehát kerülni az olyan túl merev megközelítéseket, amelyek azzal a következménnyel járnak, hogy az ilyen eljárások a gyakorlatban hatástalanná válnak. E tekintetben foglalkozni kell a pre‑pack eljáráshoz hasonló eljárás alkalmazására gyakorolt lehetséges elrettentő hatás kérdésével, amely hatás bizonyos esetekben a szóban forgó rendelkezés olyan értelmezéséből fakadhat, amely a csődben lévő vállalkozás vagy e vállalkozás bizonyos egységei értékesítése esetén megköveteli a kedvezményezettől, hogy a csődbe ment vállalkozás teljes munkaerejét alkalmazza.
76.
A felmerülő kockázat ugyanis – amelyet mind a Bíróság előtt beavatkozó egyes felek észrevételei, mind pedig Hollandia jogirodalma is kiemel – az, hogy bizonyos helyzetekben a jelen ügy tárgyát képező rendelkezés alkalmazása konkrétan még akár az ezen irányelv által követett, a munkavállalók védelmére irányuló, a fenti 32. és azt követő pontokban kiemelt általános céllal is ellentétes lehet. Abban az esetben ugyanis, ha gazdasági, műszaki vagy szervezeti okok miatt a teljes munkaerőnek a válságban lévő vállalkozás (vagy egyes egységei) kedvezményezettje által történő átvétele olyan meghatározó tényezőnek minősül, amely megakadályozza a vállalkozás tevékenységének folytatását, ezen átvétel előírása magának a munkavállalói érdekeknek mond ellent. Másként fogalmazva, ha a vállalkozás csődbe kerül, és a vállalkozás (vagy legalább annak egy része) folytatásának lehetősége objektív módon a munkaerő csökkentését vagy a vállalkozás munkavállalóira vonatkozó munkafeltételek módosítását feltételezi, sokkal jobb a munkavállalók egy részének átvétele, és kevésbé kedvező feltételek melletti alkalmazása, mint a vállalkozás teljes csődje, amely a munkahelyek teljes megszűnésével jár. (
41
)
77.
Mindazonáltal e tekintetben fontosnak tartom emlékeztetni arra, hogy a 2001/23 irányelv rendszere számos olyan elemet tartalmaz, amely biztosítja az e kérdés megválaszolását lehetővé tevő rugalmasságot.
78.
Egyrészt meg kell állapítani, hogy bár a 2001/23 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a vállalkozás átruházása önmagában nem teremt jogalapot az átadó vagy a kedvezményezett általi elbocsátásra, e cikk második mondatából kifejezetten kitűnik, hogy ez nem zárja ki „az olyan elbocsátásokat, amelyeknek a foglalkoztatás tekintetében változásokat eredményező gazdasági, műszaki vagy szervezeti jellegű indokuk van”. Az uniós jogalkotó tehát figyelembe vette a vállalkozás kedvezményezettjének az esetleges létszámfelesleggel kapcsolatos szükségleteit, de annak bizonyítására kötelezte őt, hogy az átruházás keretében bekövetkezett elbocsátásokra – amelyeket természetesen az uniós és nemzeti jog vonatkozó rendelkezéseiben szabályozott valamennyi garancia tiszteletben tartása mellett lehet alkalmazni (
42
) – műszaki, gazdasági vagy szervezeti jellegű indokok alapján került sor. (
43
)
79.
E tekintetben azt is hozzáteszem, hogy pusztán a vállalkozás átvételével járó költségek csökkentésére, illetve a pénzügyi problémák megelőzésére vagy korlátozására irányuló szándékot nem lehet indokként elfogadni a 2001/23 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében, (
44
) és bár a megállapított vállalati válsághelyzet nem jelenthet szükségszerűen és rendszeresen az e rendelkezés értelmében vett gazdasági, műszaki vagy szervezeti jellegű indokot, (
45
) véleményem szerint ezzel szemben nem kizárt, hogy a vállalkozás, üzem vagy ezek egy része fennmaradása biztosításának szükségességével összefüggésben bizonyítottan fennálló okok az e rendelkezés értelmében vett műszaki, gazdasági vagy szervezeti jellegű indokok körébe sorolhatók.
80.
Másrészt a 2001/23 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjából kifejezetten kitűnik, hogy amennyiben ezen irányelv 3. és 4. cikkét kell alkalmazni az átadóval szemben indított fizetésképtelenségi eljárás során történő átruházásra (függetlenül attól, hogy az eljárást az átadó vagyonának felszámolása céljából indították‑e), a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy egyrészről a kedvezményezett, az átadó vagy az átadó feladatait gyakorló személy vagy személyek, másrészről pedig a munkavállalók képviselői megállapodhatnak a hatályos jogszabályok és a gyakorlat által megengedett keretek között a munkavállaló munkafeltételeinek megváltoztatásáról a munkahelyek védelme érdekében a vállalkozás, az üzlet vagy ezek egy része fennmaradásának biztosításával.
81.
Ebből az következik, hogy a 2001/23 irányelv 5. cikke szerinti kivételek hatályának meghatározása terén a tagállamok számára biztosított, a fenti 42. pontban említett széles mérlegelési mozgástér keretében a tagállamok az e cikkben meghatározott korlátok között szabadon szabályozhatják jogalkotási úton a pre‑pack eljáráshoz hasonló jogintézményt, a munkavállalók képviselőinek közreműködését kifejezetten előíró ezen rendelkezés tiszteletben tartása mellett meghatározva az ezen jogintézmény alkalmazása által a munkahelyekre nézve előidézett következményeket. A jelen ügyben a Holland Királyság (még) nem használta ki az e rendelkezésben számára biztosított mozgásteret. (
46
)
82.
E tekintetben egyébként azt is szeretném pontosítani, hogy véleményem szerint a 2001/23 irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében szereplőhöz hasonló eltérést engedő rendszernek szükségszerűen jogalkotási aktuson kell alapulnia, mivel nem elegendő az, hogy e rendszer pusztán az ítélkezési gyakorlatból ered.
83.
Ezt a következtetést mindenekelőtt a szóban forgó kérdések tipológiája kényszeríti ki. A munkavállalók alapvető szociális jogairól van ugyanis szó, amelyek mérlegelését – a potenciálisan ellentétes érdekekkel való egyensúly megteremtése szempontjából is – demokratikusan felhatalmazott szervekre kell bízni. Ezenkívül e következtetés megfelel a jogbiztonság objektív követelményének, amely megköveteli, hogy a szabályok egyértelműek és pontosak legyenek a jogalap megismerhetőségének, valamint az uniós jog hatálya alá tartozó helyzetek és jogviszonyok kiszámíthatóságának biztosítása érdekében. (
47
) Végül a jogalkotási eszköz az államoknak biztosított mérlegelési mozgástér természetére való tekintettel is szükségesnek tűnik: az irányelvben foglalt általános szabályozásra tekintettel eltérési jogkörről van szó, amely a munkavállalók védelmének korlátozása ellenében gyakorolható. (
48
)
84.
Másodszor úgy vélem, hogy röviden foglalkozni kell a Smallsteps ítélet 50. pontjában szereplő, a kérdést előterjesztő bíróság által kiemelt „a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat szükségességét fenntartva” szövegrésszel, amely Hollandiában meglehetősen eltérő értelmezések tárgyát képezte, ami jogbizonytalansághoz vezet. E szövegrészből a kérdést előterjesztő bíróság, valamint több más érdemben eljáró bíróság és a holland jogirodalom egy része is azt vezeti le, hogy a bíróságnak mindenképpen értékelnie kell, hogy az előtte folyamatban lévő ügy egy olyan pre‑pack eljárásra vonatkozik‑e, mint amely a Smallsteps ítélet tárgyát képezi, vagy más típusú pre‑pack eljárásra utal, amelyre ez az ítélet nem alkalmazható. (
49
)
85.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 267. cikk által létrehozott együttműködési rendszer a tagállami bíróságok és a Bíróság feladatainak egyértelmű szétválasztásán alapul. Az e rendelkezés alapján megindított eljárás keretében a ténybeli ügy felvázolása és a nemzeti szabályozás értelmezése a tagállami bíróságok feladata. Ezzel szemben a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a nemzeti bíróságot az uniós jog releváns értelmezésére vonatkozó valamennyi szempontról, és hogy az alapeljárás iratai, valamint az elé terjesztett írásbeli és szóbeli észrevételek alapján útmutatást adjon a nemzeti bíróságnak a döntéshez. (
50
)
86.
Ebből a szemszögből kell értelmezni a Smallsteps ítélet 50. pontjában szereplő, fent hivatkozott szövegrészt, valamint az ugyanebben az ítéletben használt más szövegrészeket. (
51
)
87.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy az 50. pont közvetlenül követi a fent említett 49. pontot, amelyben a Bíróság, amint azt az előző 66. és 67. pontban kiemelésre került, részletezte a holland jogban a pre‑pack eljárás ítélkezési gyakorlatban fellelhető jogintézményének jellemzőit, amelyek fényében arra a következtetésre jutott, hogy az ügyletek e fajtája nem tartozik a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében foglalt második feltétel hatálya alá. Ebből az következik, hogy véleményem szerint a Bíróság által a Smallsteps ítélet 50. pontjában említett, a nemzeti bíróság által történő vizsgálat nem utal arra a lehetőségre, hogy e bíróság eseti alapon döntsön arról, hogy a pre‑pack eljárás a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében felszámolásra irányul‑e, vagy sem. Ez a kifejezés inkább arra utal, hogy a nemzeti bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy az előtte folyamatban lévő ügy tárgyát képező ügylet egybeesik‑e a Smallsteps ítélet 49. pontjában leírt ügylettel, (
52
) amit az előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében, amint az a fenti 85. pontban kiemelésre került, a ténymegállapítások uraként csak a nemzeti bíróság tehet meg.
88.
Mindent egybevetve úgy vélem, hogy a 2001/23 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének olyan értelmezése, amelyben a nemzeti bíróság feladata, hogy a peres eljárás keretében esetről esetre vizsgálja meg, hogy a pre‑pack ügylet felszámolásra irányul‑e, vagy sem, olyan elfogadhatatlan jogbizonytalansághoz vezetne, amely a gyakorlatban a jogintézmény használhatatlanságához vezetne. Ezzel szemben szükségesnek tartom, hogy az érintett gazdasági szereplők részére olyan szabályozást nyújtsanak, amely lehetővé teszi az ilyen ügylet alkalmazása következményeinek és költségeinek egyértelmű és világos kritériumok alapján történő előzetes értékelését.
89.
A fenti megfontolások összességéből véleményem szerint az következik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy nem teljesíti az e rendelkezésben az ugyanezen irányelv 3. és 4. cikkében a munkavállalók számára biztosított jogok védelmétől való eltérésre vonatkozóan előírt második feltételt az a pre‑pack eljárás, amelyet a csődeljárás követ, és amelyben a vállalkozás vagy gazdaságilag életképes egységei értékesítését a csőd megállapítása előtt minden részletre kiterjedően előkészítik annak érdekében, hogy a vállalkozás vagy gazdaságilag életképes egységei a csőd megállapítását követően gyorsan helyreálljanak, szem előtt tartva a vállalkozás tevékenységének a csődeljárás megindításának időpontjában történő drasztikus megszüntetése következtében fellépő törés elkerülését, megőrizve továbbá az említett vállalkozás értékét és a munkahelyeket. E tekintetben nem releváns, hogy e pre‑pack ügylet egyben az átruházásból származó jövedelmeknek a szóban forgó vállalkozás valamennyi hitelezője számára történő maximalizálására is irányul, és hogy az átruházó csődje elkerülhetetlen. Ez az értelmezés nem érinti az olyan elbocsátásoknak az alkalmazott rendelkezésekben szabályozott valamennyi garancia tiszteletben tartása mellett történő végrehajtásának lehetőségét, amelyeknek a foglalkoztatás tekintetében változásokat eredményező gazdasági, műszaki vagy szervezeti jellegű indokuk van a 2001/23 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése alapján. Ezenkívül a tagállamok továbbra is szabadon határozhatják meg a pre‑pack eljárásra vonatkozó szabályozási keretet az ugyanezen irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében meghatározott feltételeknek megfelelően.
2. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
90.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezés alapján az abban szereplő eltérés alkalmazásához szükséges harmadik feltétel, vagyis az, hogy a csődeljárás vagy ezzel egyenértékű más fizetésképtelenségi eljárás az „illetékes hatóság felügyelete alatt” zajlik, teljesül‑e a kérdés i–vi. pontjában meghatározott konkrét elemek fényében, ha a vállalkozás vagy annak egy része átruházását a csődeljárást megelőző pre‑pack eljárásban készítik elő, de azt csak a csőd megállapítását követően hajtják végre.
91.
E tekintetben, figyelemmel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre általam javasolt válaszra, amelyből kitűnik, hogy a pre‑pack eljárás álláspontom szerint nem felel meg a 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében előírt második feltételnek, úgy vélem, hogy a második kérdésre nem kell válaszolni. A következő észrevételeket tehát csak a teljesség kedvéért teszem.
92.
Mindenekelőtt megjegyzem, hogy a jelen ügyben is alkalmazhatónak tűnnek a Bíróság által a Smallsteps ítélet 53. és 54. pontjában, valamint 55. pontjának első mondatában tett megállapítások, vagyis egyrészt az, hogy a kijelölt csődgondnok és a kijelölt csődbíró nem rendelkezik törvényen alapuló formális jogosultsággal – amint arra egyébként a kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésének i. pontjában rámutatott –, másrészt pedig az, hogy a gyakorlatban a vállalkozás vezetősége folytatja le a tárgyalásokat, és hozza meg a döntéseket az értékesítés előkészítésekor. (
53
)
93.
Ami a kérdést előterjesztő bíróság által a második kérdés ii. és vi. pontjában hivatkozott körülményeket illeti, amelyek a kijelölt csődgondnok által az előkészítő szakaszban az eljárása során figyelembe veendő érdekekre, valamint az említett csődgondnok és a csődbíró objektivitásával és függetlenségével kapcsolatos követelményekre vonatkoznak, azok nem változtatnak azon, hogy e szervek nem rendelkeznek jogszabályban előírt hatáskörrel. E tekintetben megjegyzem, hogy e harmadik feltétel fennállása szempontjából nem az e szervek által követendő érdekek vagy azon követelmények meghatározása releváns, amelyeket e szerveknek teljesíteniük kell, hanem azon tényleges hatáskörök meghatározása, amelyekkel rendelkeznek.
94.
A második kérdés iii. pontjában hivatkozott körülményt illetően – amely szerint „a kijelölt csődgondnok és a kijelölt csődbíró feladatai nem különböznek a csődgondnokok és a csődbírók feladataitól” – szintén nem tűnik úgy, hogy az megkérdőjelezné a csőd megállapítását megelőző szakaszban kijelölt szervek tekintetében jogszabályban előírt hatáskörök hiányát.
95.
Ami a bíróság azon hatáskörét illeti, hogy a kijelölt csődgondnoktól és a kijelölt csődbírótól eltérő személyeket nevezzen ki a későbbi csődeljárás keretében, amely körülményre a kérdést előterjesztő bíróság a második kérdés v.) pontjában utal, véleményem szerint elegendő rámutatni arra, hogy az nem a kijelölt csődgondnok és a kijelölt csődbíró tényleges hatáskörét érinti, hanem olyan körülmény, amely adott esetben a csőd megállapítását követően valósul meg.
IV. Végkövetkeztetés
96.
A fentiek összességére tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) által előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
A 2001/23 irányelv 5. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy nem teljesíti az e rendelkezésben az ugyanezen irányelv 3. és 4. cikkében a munkavállalók számára biztosított jogok védelmétől való eltérésre vonatkozóan előírt második feltételt az a pre‑pack eljárás, amelyet a csődeljárás követ, és amelyben a vállalkozás vagy gazdaságilag életképes egységei értékesítését a csőd megállapítása előtt minden részletre kiterjedően előkészítik annak érdekében, hogy a vállalkozás vagy gazdaságilag életképes egységei a csőd megállapítását követően gyorsan helyreálljanak, szem előtt tartva a vállalkozás tevékenységének a csődeljárás megindításának időpontjában történő drasztikus megszüntetése következtében fellépő törés elkerülését, megőrizve továbbá az említett vállalkozás értékét és a munkahelyeket. E tekintetben nem releváns, hogy e pre‑pack ügylet egyben az átruházásból származó jövedelmeknek a szóban forgó vállalkozás valamennyi hitelezője számára történő maximalizálására is irányul, és hogy az átruházó csődje elkerülhetetlen. Ez az értelmezés nem érinti az olyan elbocsátásoknak az alkalmazott rendelkezésekben szabályozott valamennyi garancia tiszteletben tartása mellett történő végrehajtásának lehetőségét, amelyeknek a foglalkoztatás tekintetében változásokat eredményező gazdasági, műszaki vagy szervezeti jellegű indokuk van a 2001/23 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése alapján. Ezenkívül a tagállamok továbbra is szabadon határozhatják meg a pre‑pack eljárásra vonatkozó szabályozási keretet az ugyanezen irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében meghatározott feltételeknek megfelelően.
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	A munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12‑i 2001/23/EK tanácsi irányelv (HL 2001. L 82., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 98. o.).
(
3
)	A Hollandiában a kérdéssel kapcsolatban az ítélkezési gyakorlatban és a jogelmélet területén kialakult viták részletes áttekintéséhez lásd: Drijber főtanácsnok 2019. november 1‑jei indítványa (ECLI:NL: PHR:2019:1237) (FNV kontra Heiploeg).
(
4
)	Kamerstukken II, 2014/2015, 34218, nr. 2–3 en Kamerstukken I, 2018/2019, 34218, K‑.T (lásd: https://zoek.officielebekendmakingen.nl/dossier/34218)
(
5
)	Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 3.5.1–3.6.6. pontját.
(
6
)	Részletesebben lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 3.9.1. és 3.9.2. pontját.
(
7
)	Részletesebben lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 3.10.1. pontját.
(
8
)	Lásd: Smallstep ítélet, 44. pont, valamint ezt követően: 2019. május 16‑iPlessers ítélet (C‑509/17, EU:C:2019:424; a továbbiakban: Plessers ítélet, 40. pont); 2020. szeptember 9‑iEM és FL ítélet (C‑674/18 és C‑675/18, EU:C:2020:682; a továbbiakban: TMD Friction ítélet, 60. pont).
(
9
)	A munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1977. február 14‑i 77/187/EGK tanácsi irányelv (HL 1977. L 61., 26. o.).
(
10
)	Az e területre vonatkozó jogszabályi változások történeti elemzéséhez lásd: Szpunar főtanácsnok Plessers ügyre vonatkozó indítványának (C‑509/17, EU:C:2019:50) 38–41. pontja a széles körű jogszabályi hivatkozásokkal.
(
11
)	A 77/187/EGK irányelv módosításáról szóló, 1998. június 29‑i 98/50/EK tanácsi irányelv (HL 1998. L 201., 88. o.).
(
12
)	Lásd ebben az értelemben a 77/187 irányelvet illetően: 1985. február 7‑iAbels ítélet (135/83, EU:C:1985:55, 18. pont); 2019. június 13‑iEllinika Nafpigeia AE ítélet (EU:C:2019:496, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
13
)	Lásd többek között: Plessers ítélet 52. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, a TMD Friction ítélet 48. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
14
)	Részletesebben lásd a Charta 27., 30. és 33. cikkét.
(
15
)	Lásd legutóbb: TMD Friction ítélet, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
16
)	Lásd ebben az értelemben többek között: 1991. július 25‑id’Urso és társai ítélet (C‑362/89, EU:C:1991:326, 20. pont); a közelmúltból: 2018. augusztus 7‑iColino Sigüenza ítélet (C‑472/16, EU:C:2018:646, 52. pont).
(
17
)	Lásd: Plessers ítélet, 54. pont.
(
18
)	Lásd: Smallsteps ítélet, 40. pont és TMD Friction ítélet, 55. pont.
(
19
)	Lásd: Plessers ítélet, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
20
)	E tekintetben lásd: Mengozzi főtanácsnok Federatie Nederlandse Vakvereniging és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑126/16, EU:C:2017:241, 62. és 63. pont).
(
21
)	Lásd a fenti 44. pontot, valamint a 23. lábjegyzetben szereplő hivatkozásokat.
(
22
)	A területnek a 2001/23 irányelv általi teljes harmonizációja előírásának hiányáról lásd: TMD Friction ítélet 49. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
23
)	A 2001/23 irányelv 5. cikke (1) bekezdése szerinti rendelkezésnek a 98/50 irányelvvel történő bevezetését megelőző ítélkezési gyakorlat alakulásának alapos elemzéséhez először Mengozzi főtanácsnok Federatie Nederlandse Vakbeweging és társai ügyre vonatkozó indítványának (C‑126/16, EU:C:2017:241) 41–48. pontjában, majd Szpunar főtanácsnok Plessers ügyre vonatkozó indítványának (C‑509/17, EU:C:2019:50) 42–47. pontjában elvégzett teljes körű elemzésre, valamint a széles körű ítélkezési gyakorlatra történő hivatkozásokra utalok.
(
24
)	Smallsteps ítélet, 45. és 46. pont.
(
25
)	Lásd: Smallsteps ítélet, 47–52. pont.
(
26
)	Lásd: Smallsteps ítélet, 53–57. pont.
(
27
)	Lásd: Plessers ítélet, 44–47. pont. Lásd még: Szpunar főtanácsnok Plessers ügyre vonatkozó indítványának (C‑509/17, EU:C:2019:50) 53–69. pontja.
(
28
)	Lásd: TDM Friction ítélet, 20–23., valamint 61. és 62. pont. Lásd még: Tanchev főtanácsnok TDM Friction és TDM Friction EsCo egyesített ügyekre vonatkozó indítványának (C‑674/18 és C‑675/18, EU:C:2020:180) 61–66. pontja.
(
29
)	Lásd: Smallsteps ítélet, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Lásd még: Plessers ítélet, 44. pont és TMD Friction ítélet 61. és 62. pont.
(
30
)	Lásd: Smallsteps ítélet, 48. pont.
(
31
)	Lásd: Mengozzi főtanácsnok Federatie Nederlandse Vakvereniging és társai ügyre vonatkozó indítványának (C‑126/16, EU:C:2017:241) 57. pontja, amelyre a Bíróság kifejezetten hivatkozik a Smallsteps ítéletének 48. pontjában.
(
32
)	Smallsteps ítélet, 48. pont.
(
33
)	Smallsteps ítélet, a 48. pont utolsó mondata. E tekintetben lásd: Mengozzi főtanácsnok Federatie Nederlandse Vakvereniging és társai ügyre vonatkozó indítványának (C‑126/16, EU:C:2017:241) 58. pontja.
(
34
)	Lásd: Mengozzi főtanácsnok Federatie Nederlandse Vakvereniging és társai ügyre vonatkozó indítványának (C‑126/16, EU:C:2017:241) 58. pontja, amelyre a Bíróság kifejezetten hivatkozik a Smallsteps ítéletének 48. pontjában.
(
35
)	A Smallsteps ítélet 48. pontjának utolsó mondata és rendelkező részének utolsó mondata.
(
36
)	Ez egyértelműen kitűnik többek között a csődgondnokok által 2014. február 4‑én készített nyilvános jelentésből, amely kifejezetten hivatkozik a vállalkozás reorganizációs tervének az új részvényessel történő kidolgozására, ahogy egyébként a kijelölt csődgondnok és a kijelölt csődbíró kinevezéséről szóló határozatból is, amely szintén nyitott a vállalkozás fizetésképtelen helyzetből kiinduló „átszervezésének” lehetősége előtt.
(
37
)	Egyébiránt az átadó vállalkozás tényleges fizetésképtelensége a Smallsteps ítélet (lásd az ítélet 17. pontját) és a TMD Friction ítélet (lásd az ítélet 21. és 29. pontját) alapjául szolgáló tényállások közös jellemzője, amelyek kizárták a szóban forgó eljárás felszámolásra irányuló célját.
(
38
)	Lásd: Smallsteps ítélet, a fent hivatkozott 48., 51. és 52. pont.
(
39
)	Más kérdés a fizetésképtelenségi eljárással való visszaélés lehetősége annak érdekében, hogy megfosszák a munkavállalókat a 2001/23 irányelvben számukra biztosított jogoktól. Lásd e tekintetben az irányelv 5. cikkének (4) bekezdését.
(
40
)	E tekintetben lásd: Mengozzi főtanácsnok Federatie Nederlandse Vakvereniging és társai ügyre vonatkozó indítványának (C‑126/16, EU:C:2017:241) 78. pontja.
(
41
)	A Bíróságnak már volt alkalma e kérdést megvizsgálni. E tekintetben lásd még: 1991. július 25‑id’Urso és társai ítélet (C‑362/89, EU:C:1991:326, 18. és 19. pont); 1995. december 7‑iSpano és társai ítélet (C‑472/93, EU:C:1995:421, 34. és 35. pont).
(
42
)	E tekintetben lásd: Mengozzi főtanácsnok Federatie Nederlandse Vakvereniging és társai ügyre vonatkozó indítványának (C‑126/16, EU:C:2017:241) 85. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
43
)	Lásd ebben az értelemben: Plessers ítélet, 54. pont. Lásd még: a 41. lábjegyzetben hivatkozott ítéletek.
(
44
)	E tekintetben lásd: Szpunar főtanácsnok Plessers ügyre vonatkozó indítványa (C‑509/17, EU:C:2019:50, 77. pont)
(
45
)	Lásd: 2009. június 11‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑561/07, EU:C:2009:363, 36. pont). Kiemelés tőlem.
(
46
)	Lásd: Mengozzi főtanácsnok Federatie Nederlandse Vakvereniging és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑126/16, EU:C:2017:241, 64. pont).
(
47
)	Egy pusztán az ítélkezési gyakorlatból eredő eltérés azzal a kockázattal jár, hogy utat nyit az érintett igazságügyi hatóságonként esetlegesen eltérő szabályozásoknak, ezáltal potenciálisan bizonytalan jogi keretet teremt, ami úgy tűnik, Hollandiában történt azáltal, hogy a pre‑pack eljárás szabályozásának az érdemben eljáró bíróságok általi alkalmazását bizonyos fokú bizonytalanság jellemezte. E tekintetben lásd R. Drijber főtanácsnok fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott indítványában a Hollandiában az ítélkezési gyakorlatban és a jogelmélet terén kialakult viták áttekintését.
(
48
)	Az imént kínált megoldás egyébként összhangban van a Bíróság ítélkezési gyakorlatával, amely kiemelte az uniós jog általános elveinek tiszteletben tartására vonatkozó követelményt a munkavállalók jogairól szóló irányelvektől való eltérések keretében (lásd e tekintetben: 2010. október 21‑iAccardo és társai ítélet, C‑227/09, EU:C:2010:624, 55. pont).
(
49
)	Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 3.11.3. pontját, valamint Drijber főtanácsnok jelen indítvány 3. lábjegyzetében hivatkozott indítványát.
(
50
)	Lásd többek között: 2020. november 18‑iSyndicat CFTC ítélet (C‑463/19, EU:C:2020:932, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
51
)	Ilyen kifejezések: „az olyan »pre‑pack« ügylet, mint amilyenről az alapügyben szó van” a Smallsteps ítélet 49. pontjában, valamint „az olyan helyzet, mint amilyenről az alapügyben szó van” a Smallsteps ítélet 59. pontjában és rendelkező részében.
(
52
)	A Smallsteps ítélet 50. pontjának ezen értelmezését nemcsak az „e körülményekre tekintettel” kifejezés használata támasztja alá, hanem a pont további részében szereplő „ilyen ügyletre” való utalás is.
(
53
)	Az ügy irataiból ugyanis kitűnik, hogy a csőd megállapítása előtt a kijelölt csődgondnoknak és a kijelölt csődbírónak nem volt jogszabályon alapuló jogköre, még ha a kinevező bírói határozat alapján az is a feladata, hogy „megfigyeléseket folytasson, tájékozódjon és kifejezze álláspontját” a vállalkozás átruházására irányuló tárgyalásokat illetően, amelyeket mindenesetre közvetlenül a korábbi Heiploeg‑csoport vezetősége folytatott le.