62012CC0371
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NILSA WAHLA
od 9. listopada 2013. (
1
)
Predmet C‑371/12
Enrico Petillo
Carlo Petillo
protiv
Unipola
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Tivoli (Italija))
„Osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila — Direktiva 72/166/EEZ — Članak 3. — Direktiva 84/5/EEZ — Članak 1. — Direktiva 90/232/EEZ — Članak 1a. — Pavo na naknadu štete — Ograničenje prava na naknadu štete — Nematerijalna šteta“
1.
U ovom je predmetu Sud u biti pozvan da odluči je li nacionalna odredba koja određuje iznos naknade koja se plaća za štetu koja nije financijska ili materijalna (nematerijalna šteta) u slučaju prometnih nezgoda u skladu s pravilima Europske Unije (EU) o osiguranju motornih vozila.
2.
To pitanje otvara brojna bitna pitanja tumačenja vezana uz ta pravila Unije. Odgovori na ta pitanja mogli bi doista izravno utjecati na više od 1.500.000 pojedinaca koji svake godine pretrpe tjelesne ozljede zbog automobilskih nezgoda u Europskoj uniji. (
2
) Usto, tumačenje tih pravila osobito je važno za osiguravajuća društva, s obzirom na to da je osiguranje odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila važan dio njihovih djelatnosti u Europskoj uniji.
I – Pravni okvir
A – Pravo Unije
3.
Članak 3. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (
3
) (u daljnjem tekstu: Prva direktiva) određuje:
„1.   Podložno članku 4., svaka država članica poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti osiguravateljnog pokrića određuju se na temelju tih mjera.“ [neslužbeni prijevod]
2.   Svaka država članica poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da ugovor o osiguranju također pokriva:
—
u skladu sa zakonodavstvom koje je na snazi u drugim državama članicama, svaku štetu ili ozljedu prouzročenu na području tih država;
—
svaku štetu ili ozljedu koju pretrpe državljani država članica na putu koji izravno povezuje dva područja na kojima je na snazi Ugovor o osnivanju Europske ekonomske zajednice ako ne postoji nacionalni ured za osiguranje odgovoran za područje koje se prelazi; u tom se slučaju šteta ili ozljeda pokrivaju u skladu s nacionalnim pravom o obveznom osiguranju koje je na snazi u državi članici na čijem se području vozilo uobičajeno nalazi.“ [neslužbeni prijevod]
4.
Članak 1. Druge Direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (
4
) (Druga direktiva) određuje:
„1.   Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede.
[…]“ [neslužbeni prijevod]
5.
U skladu s člankom 1a. Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (
5
) (Treća direktiva):
„Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obuhvaća tjelesne ozljede i oštećenje stvari pješaka, biciklista i drugih nemotoriziranih korisnika ceste koji zbog posljedica prometne nezgode u kojoj je sudjelovalo motorno vozilo, u skladu s nacionalnim građanskim pravom, imaju pravo na naknadu štete. Ovaj članak ne dovodi u pitanje građanskopravnu odgovornost kao ni visinu naknade štete.“ [neslužbeni prijevod]
6.
Prva, Druga i Treća direktiva su u biti bile kodificirane u Direktivu 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (
6
), kojom su one stavljene izvan snage. Članak 3. Direktive 2009/103, naslovljen „Obvezno osiguranje vozila“, određuje:
„Podložno članku 5., svaka država članica poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem.
Na temelju mjera iz prvog stavka određuje se opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti pokrića.
Svaka država članica poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da ugovor o osiguranju također pokriva:
(a)
u skladu sa zakonodavstvom koje je na snazi u drugim državama članicama, svaku štetu ili ozljedu prouzročenu na području tih država;
(b)
svaku štetu ili ozljedu koju pretrpe državljani država članica na putu koji izravno povezuje dva područja na kojima je na snazi Ugovor ako ne postoji nacionalni ured za osiguranje odgovoran za područje koje se prelazi; u tom se slučaju šteta ili ozljeda pokrivaju u skladu s nacionalnim pravom o obveznom osiguranju koje je na snazi u državi članici na čijem se području vozilo uobičajeno nalazi.
Osiguranje iz prvog stavka obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede.“
B – Talijansko pravo
7.
Članak 139. Zakonske uredbe br. 209 od 7. rujna 2005. o Zakoniku o privatnim osiguranjima (
7
) (u daljnjem tekstu: Zakonik o privatnim osiguranjima), naslovljen „Narušenje zdravlja koje su uzrokovale lakše tjelesne ozljede“, određuje:
„(1)   Šteta zbog narušenja zdravlja kod lakših tjelesnih ozljeda nastalih uslijed nezgoda uzrokovanih upotrebom motornih vozila i plovila naknađuje se sukladno sljedećim kriterijima i u sljedećem opsegu:
(a)
na ime trajnog narušenja zdravlja za posljedice jednake ili niže od 9% u iznosu koji se na više nego proporcionalan način povećava u vezi sa svakim postotnim bodom invaliditeta; taj se iznos utvrđuje tako da se na svaki postotni bod invaliditeta primjenjuje mjerodavan koeficijent sukladno međuodnosu izloženom u stavku 6. Na taj način određeni iznos smanjuje se s povećanjem starosti osobe u omjeru od 0,5% za svaku godinu starosti počevši od jedanaeste godine. Vrijednost prvog postotnog boda iznosi 674,78 eura;
(b)
na ime privremenog narušenja zdravlja predviđen je iznos od 39,37 eura za svaki dan potpune nesposobnosti; u slučaju privremene nesposobnosti niže od 100%, iznos odgovara postotku nesposobnosti koji je priznat za svaki pojedini dan.
(2)   Za potrebe stavka 1., tjelesnim oštećenjem smatra se privremena ili trajna povreda fizičkog i/ili psihičkog integriteta osobe koju je moguće sudsko‑medicinski vještačiti i koja negativno utječe na svakodnevne aktivnosti te na aspekte života oštećenika koji se odnose na dinamiku njegovih odnosa, neovisno o eventualnim posljedicama na njegovu sposobnost stjecanja zarade.
(3)   Sudac može, pravičnom i obrazloženom ocjenom oštećenikovih subjektivnih prilika, iznos naknade štete zbog narušenja zdravlja koji se naknađuje u smislu stavka 1. povisiti za najviše jednu petinu.
(4)   Uredbom predsjednika Republike […] utvrdit će se posebna tablica umanjenja fizičkog i/ili psihičkog integriteta od jednog do devet stupnjeva invaliditeta.
(5)   Iznosi iz stavka 1. ažuriraju se jednom godišnje dekretom […] u skladu s izmjenom nacionalnog indeksa potrošačkih cijena za obitelji radnika i zaposlenika koji utvrđuje ISTAT.
(6)   Radi utvrđenja iznosa iz stavka 1. točke (a), na invaliditet od 1 postotnog boda primjenjuje se množitelj 1,0; na invaliditet od 2 postotna boda primjenjuje se množitelj 1,1; na invaliditet od 3 postotna boda primjenjuje se množitelj 1,2; na invaliditet od 4 postotna boda primjenjuje se množitelj 1,3; na invaliditet od 5 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 1,5; na invaliditet od 6 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 1,7; na invaliditet od 7 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 1,9; na invaliditet od 8 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 2,1; na invaliditet od 9 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 2,3.“
II – Činjenice, postupak i prethodna pitanja
8.
Enrico Petillo, tužitelj u glavnom postupku, doživio je 21. rujna 2007. prometnu nezgodu. On je pred Tribunale di Tivoli (okružni sud u Tivoliju) pokrenuo postupak kako bi od Unipol Assicurazioni S.p.a. (u daljnjem tekstu: Unipol) ishodio naknadu materijalne i nematerijalne štete za koju smatra da ju je pretrpio zbog prometne nezgode. E. Petillo je od Unipola zatražio iznos od 14.155 eura na ime naknade nematerijalne štete, ali mu je Unipol na temelju kriterija propisanih člankom 139. Zakonika o privatnim osiguranjima za tu vrstu štete isplatio samo 2.700 eura.
9.
Sumnjajući u usklađenost članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima s pravom Europske unije Tribunale di Tivoli odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„[J]e li nacionalnom zakonodavcu države članice u svjetlu Direktiva 72/166/EEZ, 84/5/EEZ, 90/232/EEZ i 2009/103/EZ, koje uređuju obvezno osiguranje na području građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, dopušteno da obvezujućim pravnim kriterijima procjene, koji se primjenjuju samo na prometne nezgode, predvidi stvarno ograničenje (s kvantitativne točke gledišta) odgovornosti za neimovinsku štetu za koju odgovaraju osobe (osiguravajuća društva) koje su u smislu tih istih direktiva dužne jamčiti obvezno osiguranje za štetu nastalu upotrebom vozila?“
10.
U ovom postupku su pisana očitovanja podnijeli Unipol, talijanska, njemačka, grčka, španjolska, latvijska i litavska vlada te Komisija.
11.
Sud je 29. travnja 2013. zatražio od suda koji je uputio zahtjev pojašnjenja glede područja primjene članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima te je istovremeno od stranaka koje su sudjelovale na raspravi zatražio da zauzmu stajalište o odgovoru suda koji je uputio zahtjev.
12.
Tribunale di Tivoli je zahtjevu Suda udovoljio 23. svibnja 2013. Unipol, talijanska, njemačka, grčka, španjolska i latvijska vlada te Komisija iznijeli su usmene argumente na raspravi 3. srpnja 2013.
III – Analiza
A – Dopuštenost
13.
Unipol i talijanska vlada ističu da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten s obzirom na to da Tribunale di Tivoli nije obrazložio zašto bi mu odgovor Suda bio potreban za donošenje odluke. Usto Unipol ističe da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten s obzirom na to da on smatra da ne postoji sumnja o usklađenosti članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima s pravom Unije.
14.
U tom pogledu podsjetio bih da u postupcima povodom zahtjeva za prethodnu odluku za upućena pitanja postoji presumpcija relevantnosti. Uzimajući u obzir poticanje pravosudne suradnje kojem teži članak 267. UFEU‑a, Sud odbija odgovoriti na takva pitanja u nekim posebnim situacijama: kada je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nije vezano uz stvarno činjenično stanje iz glavnog postupka ili uz predmet glavnog postupka; kada je problem hipotetske naravi; kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi na postavljena pitanja pružio koristan odgovor. (
8
)
15.
Ne čini mi se da je u predmetnom slučaju zahtijevano tumačenje bez ikakve povezanosti sa stvarnim činjenicama u glavnom postupku ili sa svrhom glavnog postupka. Upravo suprotno, u svojoj odluci kojom je uputio zahtjev za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev navodi razloge zbog kojih postavlja pitanje usklađenosti članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima s relevantnim odredbama prava Unije i zašto smatra da Sudu treba uputiti taj zahtjev za prethodnu odluku.
16.
Nadalje, što se tiče argumenta koji je istaknuo Unipol navodeći da ne postoji nikakva sumnja, dovoljno je istaknuti da prema članku 267. UFEU‑a nacionalni sudovi imaju najširu diskrecijsku ovlast upućivanja zahtjeva Sudu ako smatraju da se u predmetu o kojem odlučuju pojavljuju pitanja koja se odnose na tumačenje ili ispitivanje valjanosti odredaba prava Unije na koja je potrebno odgovoriti. Članak 267. UFEU‑a nacionalne sudove ovlašćuje – i po potrebi im nameće obvezu – da upute jedan ili više zahtjeva za prethodnu odluku; to je moguće i kada sud sam shvati da se u pogledu merituma spora pojavljuje pitanje koje se odnosi na tumačenje ili ispitivanje valjanosti odredaba prava Unije (
9
). Činjenica da jedna od stranaka u glavnom postupku, u ovom slučaju Unipol, ne sumnja u usklađenost relevantne odredbe nacionalnog prava ne utječe na dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku.
B – Meritorna pitanja
17.
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita je li nacionalno pravilo poput članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima u skladu s Prvom, Drugom i Trećom direktivom te Direktivom 2009/103.
18.
Kao prvo, moram navesti da – kao što je to više stranaka koje je Sudu podnijelo očitovanja tvrdilo – Direktiva 2009/103 nije ratione temporis primjenjiva na činjenice u glavnom postupku. Naime, nezgoda koja je na kraju dovela do glavnog postupka dogodila se 2007. U svakom slučaju, kao što ću to kasnije pojasniti, stupanje na snagu Direktive 2009/103 nije dovelo ni do kakvih relevantnih promjena pravnog okvira Unije koji se primjenjuje u ovom predmetu.
19.
S obzirom na rečeno, prije detaljnog ispitivanja merituma pravnih pitanja koja se javljaju u ovom postupku, smatram da je važno ta pitanja smjestiti u ispravan pravni i činjenični kontekst. U tu svrhu najprije ću ukratko izložiti razloge zbog kojih sud koji je uputio zahtjev sumnja u usklađenost članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima s pravom Unije. Nakon toga ću dati pregled relevantne sudske prakse Suda koja se odnosi na Prvu, Drugu i Treću direktivu.
1. Nedoumice suda koji je uputio zahtjev
20.
Tribunale di Tivoli objašnjava da u talijanskom pravnom poretku, na temelju članaka 2043. i 2059. talijanskog Građanskog zakonika, i materijalna i nematerijalna šteta načelno moraju biti nadoknađene kada je riječ o izvanugovornoj odgovornosti. Corte costituzionale i Suprema Corte di Cassazione dosljedno su isticali da jedinstveni pojam „nematerijalne štete“ obuhvaća „svaku štetu koja nastane zbog oštećenja koja pogađaju osobnost“ (
10
). Međutim, stav je suda koji je uputio zahtjev da u svojoj praksi talijanski sudovi obično smatraju da nematerijalna šteta obuhvaća različite podvrste štete: (i) „štetu zbog narušenja zdravlja“ („danno alla salute“, to jest fizička ili psihička povreda); (ii) „psihološku štetu“ („danno morale“, to jest duševna bol koju je uzrokovala povreda); i (iii) „preostalu štetu“ (često se naziva „danno esistenziale“, kategorija koja pokriva štetu koja se općenito govoreći sastoji u povredi sposobnosti pojedinca da u potpunosti uživa u pravima koja su mu obično dostupna u slobodnom društvu). Ta se podjela zajedno s drugim čimbenicima koristi kako bi se utvrdio prikladan iznos naknade štete koji treba isplatiti oštećenoj stranci. Općenito, nacionalni sudovi koji odlučuju u predmetu koji se tiče izvanugovorne odgovornosti nisu vezani nikakvim zakonskim kriterijima kada odlučuju o iznosu naknade štete koju treba isplatiti na ime nematerijalne štete.
21.
Međutim, izvanugovorna odgovornost koja proizlazi iz prometnih nezgoda uređena je Zakonikom o privatnim osiguranjima, koji predstavlja lex specialis u odnosu na Građanski zakonik. Osobito što se tiče nematerijalne štete u slučaju automobilskih nezgoda koje su prouzročile lakše tjelesne ozljede, članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima propisuje kriterije koje nacionalni sudovi moraju poštovati kod izračuna iznosa naknade štete zbog narušenja zdravlja koju plaća osiguratelj građanskopravne odgovornosti.
22.
Sud koji je uputio zahtjev sumnja da je članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima u skladu s obvezom naknade štete za svaki gubitak ili povredu, kako je to propisano Prvom, Drugom i Trećom direktivom. Stajalište je toga suda da članak 139. zapravo nameće tri važna ograničenja ovlasti nacionalnog suda da za štetu nastalu u prometnoj nezgodi koja je prouzročila lakše tjelesne ozljede dosudi primjerenu naknadu. Prvo, nacionalni sudovi pri izračunu naknade „štete zbog narušenja zdravlja“ moraju poštovati određene kriterije, za razliku od drugih slučajeva izvanugovorne odgovornosti. Drugo, ta se naknada može prilagoditi posebnim okolnostima slučaja samo u ograničenoj mjeri (
11
). Treće, čini se da članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima ne dopušta da se dosudi naknada „psihološke štete“ koju je pretrpio oštećenik (iako nacionalni sud pojašnjava da se svi talijanski sudovi ne slažu s takvim tumačenjem te odredbe).
2. Sudska praksa Suda
23.
Sud je u većem broju presuda već dao tumačenje u ovom predmetu relevantnih odredbi Prve, Druge i Treće direktive.
24.
U svojoj sudskoj praksi Sud je naveo da su zajednički ciljevi Prve, Druge i Treće direktive da, kao prvo, osigura slobodno kretanje vozila koja se uobičajeno nalaze na području Europske unije i osoba koje putuju tim vozilima te da, kao drugo, jamči da se sa žrtvama nezgoda koje su prouzročila ta vozila postupa na usporediv način neovisno o tome gdje se u Europskoj uniji nezgoda dogodila (
12
). Međutim, svrha tih direktiva nije usklađivanje pravila država članica kojima se uređuje građanskopravna odgovornost pa države članice, kako to sada predviđa pravo Unije, slobodno određuju pravila građanskopravne odgovornosti koja se primjenjuju na prometne nezgode (
13
).
25.
Na temelju toga Sud je razlikovao obvezu osiguravateljnog pokrića građanskopravne odgovornosti za štetu uzrokovanu motornim vozilima, koju definira i jamči zakonodavstvo Unije i opseg naknade štete žrtvama na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika, područje koje je uglavnom uređeno nacionalnim pravom (
14
).
26.
Što se tiče obveze osiguravateljnog pokrića, Sud je naveo da države članice „moraju jamčiti da građanskopravna odgovornost koja se primjenjuje prema njihovom nacionalnom pravu bude pokrivena osiguranjem sukladno odredbama triju predmetnih direktiva“ (
15
). Konkretno, mišljenje je Suda da članak 3. stavak 1. Prve direktive, kako je precizirana i dopunjena Drugom i Trećom direktivom, određuje, među ostalim, „vrste šteta i treće strane koje su žrtve nezgode koje to osiguranje treba pokrivati“ (
16
).
27.
Bez obzira na to što je riječ o područjima koja su načelno uređena nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti, Sud je naveo da države članice „trebaju izvršavati svoje nadležnosti poštujući pravo Unije“. U tom pogledu Sud je precizirao da „odredbe nacionalnog prava koje uređuju naknadu štete kod nezgoda izazvanih motornim vozilima ne mogu oduzeti [Prvoj, Drugoj i Trećoj direktivi] njihov koristan učinak“ (
17
).
28.
Sud je ta načela primijenio u predmetima koji su se odnosili na nacionalna pravila koja isključuju ili ograničavaju naknadu štete u slučaju kada je žrtva nezgode pridonijela vlastitoj šteti ili ozljedi. U predmetu Ambrósio Lavrador Sud je naveo da bi se Prvoj, Drugoj i Trećoj direktivi oduzeo njihov koristan učinak kada bi „nacionalna pravila, utemeljena na općim i apstraktnim kriterijima, isključila pravo žrtve na naknadu štete na temelju obveznog osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila ili neproporcionalno ograničavala takvo pravo (
18
). Na sličan način Sud je u predmetima Candolin i drugi te Farrell presudio da nacionalna pravila koja dopuštaju neproporcionalno isključivanje ili ograničavanje naknade štete putniku putem obveznog osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila nisu u skladu s tim direktivama (
19
).
29.
Uzimajući u obzir navedeno, u nastavku ću se usredotočiti na pitanje koje je postavio nacionalni sud.
3. Razmatranje zahtjeva za prethodnu odluku
30.
Čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra, kako je to gore pojašnjeno, da članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima nije u skladu s odredbama Prve, Druge i Treće direktive. Komisija se u određenoj mjeri s time slaže.
31.
Nasuprot tome, Unipol i sve vlade koje su podnijele očitovanja u ovom postupku smatraju da je odredba poput članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima u skladu s pravom Unije. Njihovo je mišljenje da navedena odredba uređuje samo opseg naknade štete koju treba priznati žrtvama prometne nezgode, područje koje je uređeno nacionalnim pravom.
32.
Smatram da je za odgovor na postavljeno pitanje potrebna dvostupanjska pravna analiza.
33.
Kao prvo, treba ispitati je li članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima u skladu s obvezom pružanja osiguravateljnog pokrića iz članka 3. stavka 1. Prve direktive, kako je dopunjena Drugom i Trećom direktivom. Čak i da je tomu tako, potrebno je, kao drugo, utvrditi oduzima li članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima Prvoj, Drugoj i Trećoj direktivi njihov koristan učinak tako što žrtvama ne priznaje pravo na naknadu štete ili što takvo pravo nepropocionalno ograničava.
34.
U nastavku ću prikazati zbog čega smatram, poput Unipola i vlada koje su podnijele očitovanja u ovom postupku, da je odredba poput članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima u skladu s Prvom, Drugom i Trećom direktivom.
a) Je li članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima u skladu s člankom 3. stavkom 1. Prve direktive?
35.
Kako je to gore navedeno, Sud je u više navrata naveo da Prva, Druga i Treća direktiva nalažu državama članicama da jamče da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovom području pokrivena osiguranjem i da odrede, među ostalim, vrste šteta koje to osiguranje treba pokrivati.
36.
U tom smislu mogao bih navesti dva primjera u kojima bi odredba poput članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima mogla biti protivna tom načelu. Prvo, ako bi se iz obveznog osiguranja isključila šteta koja se u skladu s tim direktivama mora pokriti. Drugo, ako bi se teorijski dopuštala mogućnost naknade za tu vrstu štete, dok bi se istovremeno naknada štete mogla dobiti od osobe koja je upravljala vozilom (ili od vlasnika vozila), čime bi se u cijelosti ili djelomično isključilo dobivanje naknade štete od osiguratelja.
i) Isključenje nekih vrsta štete od osiguravateljnog pokrića
37.
Kao prvo, smatram da nematerijalna šteta mora biti među vrstama šteta i povreda koje moraju biti pokrivene obveznim osiguranjem. Slijedom toga država članica nije ovlaštena u cijelosti isključiti iz osiguravateljnog pokrića svaku naknadu nematerijalne štete koju pretrpe žrtve prometne nezgode.
38.
Pod izrazom „nematerijalna šteta“ mislim općenito na gubitke koji nisu povezani s imovinom, bogatstvom ili dohotkom osobe, koje kao takve nije moguće objektivno izmjeriti tržišnom cijenom ili vrijednošću (
20
).
39.
Najprije bih istaknuo da se čini da gotovo općeprihvaćeno načelo kako šteta koju bi pojedinac mogao pretrpjeti zbog nezakonitog postupanja druge osobe i koja se mora naknaditi načelno uključuje i štetu koja nadilazi sam novčani gubitak.
40.
Koliko je meni poznato, to načelo postoji u velikoj većini država članica, iako postoje velike razlike u izrazima koji se koriste za označavanje tog instituta i njegovog točnog dosega, uvjeta koji moraju biti ispunjeni i iznosa naknade koju treba isplatiti. (
21
) Usto, u skladu s ustaljenom sudskom praksom u okviru pravnog poretka Unije šteta koju treba naknaditi Europska unija u slučajevima izvanugovorne odgovornosti obuhvaća nematerijalnu štetu (
22
). U međunarodnom javnom pravu također je općeprihvaćeno jako široko poimanje štete ili povrede koju treba naknaditi u slučaju protupravnih radnji, uključujući nematerijalnu štetu (
23
).
41.
Napokon, izvorište tog načela može se pronaći u najstarijim otkrivenim pravnim tekstovima, barem što se tiče naknade štete za tjelesne ozljede. Na primjer, poznati Hamurabijev zakonik (u daljnjem tekstu: zakonik), babilonski zakonik koji je nastao oko 1772. pr. Kr., sadržavao je opširne odredbe o naknadi štete za tjelesne ozljede. Te su odredbe predviđale kažnjavanje osobe koja je odgovorna za nastanak ozljede, istovremeno predviđajući naknadu štete žrtvi ili njegovoj obitelji (
24
). Stari rimski zakoni slijedili su slična načela. Tako je Zakonik dvanaest ploča iz 451. do 449. pr. Kr. uređivao različite vrste naknada štete zbog tjelesnih ozljeda koje je trebalo isplatiti žrtvi tih ozljeda. Kasniji Lex Aquilia de Damno iz 286. pr. Kr. još je više razradio ta načela. Važno je to da se tužba ozlijeđene osobe protiv osobe koja je odgovorna za ozljedu temeljila na osjećaju povrijeđenosti a ne na financijskom gubitku, te da se stoga naknada štete mogla platiti ne samo za novčane troškove već i za psihičke ili fizičke boli i patnje (
25
).
42.
U svrhu ovog mišljenja nije potrebno dalje istraživati povijest izvorišta današnjeg građanskog prava o odgovornosti za štetu. Cilj mi je bio istaknuti da je od samih početaka naše civilizacije opstalo mišljenje da građanski delikti mogu prouzrokovati štetu koja se mora naknaditi i koja nadilazi puki imovinski ili novčani gubitak. To se prije svega odnosilo na slučajeve u kojima je šteta bila povezana s fizičkim ili psihičkim bolovima.
43.
Načelo naknade nematerijalne štete se tijekom vremena razvijalo te je danas postalo općeprihvaćeno i od velikog značaja. Ideja da osoba koja je žrtva protupravnog postupanja druge osobe ima pravo na naknadu za svu pretrpjelu štetu, neovisno o tome imaju li povrijeđeni interesi materijalnu ili nematerijalnu dimenziju i može li se utvrditi njihova objektivna ekonomska vrijednost, u današnjem je društvu čvrsto ukorijenjena.
44.
Trenutačna sudska praksa Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) je za to dobar primjer. ESLJP obično dosuđuje naknadu štete za „novčanu“ ili „nenovčanu“ štetu koju su tužitelji pretrpjeli zbog povrede njihovih temeljnih prava osobito na temelju članka 41. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava (
26
), pri čemu je nematerijalna šteta često veća od novčane štete (
27
).
45.
Stoga bi bilo prilično neobično da se Prvom, Drugom i Trećom direktivom predviđaju okolnosti u kojima bi države članice mogle iz osiguravateljnog pokrića isključiti vrstu štete za koju je u gotovo svim sadašnjim pravnim sustavima na nacionalnoj i nadnacionalnoj razini, kao i na temelju općih načela međunarodnog prava, priznato da zaslužuje zaštitu.
46.
Čini mi se da su izrazi koji su upotrijebljeni u tim aktima dovoljno široki da obuhvate i nematerijalnu štetu. Članak 3. stavak 2. Prve direktive predviđa da države članice poduzimaju sve odgovarajuće mjere kako bi osigurale da ugovor o osiguranju također pokriva „svaku pretrpjelu štetu ili ozljedu“ (
28
). Isto tako članak 1. Druge direktive predviđa da osiguranje iz članka 3. stavka 2. Prve direktive „obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede.“ Slična terminologija je upotrijebljena i u članku 1a. Treće direktive.
47.
Smatram da pridjev „svaka“, koji označava imenice „šteta ili ozljeda“ iz članka 3. stavka 2. Prve direktive u njegovoj engleskoj jezičnoj verziji, upućuje na to da te pojmove treba široko tumačiti. Iako u drugim jezičnim verzijama iste odredbe nije upotrijebljen pridjev „svaka“, ipak se čini da su one dosta općenito uobličene.
48.
Nadalje, izraz „tjelesna ozljeda“ iz članka 1. Druge direktive i članka 1a. Treće direktive neizbježno se odnosi na fizički i psihički integritet žrtava (
29
). Svaka povreda tog integriteta mora biti nadoknađena neovisno o tome trpe li žrtve zbog nezgode negativne financijske posljedice ili ne. Kako to u svom mišljenju u predmetu Haasová and Drozdovs navodi nezavisni odvjetnik Jääskinen, čini se da usporedba različitih jezičnih verzija tih odredbi, kao i pripremno gradivo osobito za Drugu direktivu, daju još veću težinu tom tumačenju (
30
).
49.
U tom kontekstu istaknuo bih da je Sud, kada je bio pozvan dati tumačenje jednakovrijednih pojmova iz drugih zakonodavnih akata Unije ili međunarodnih konvencija čiji je potpisnik Europska unija, odabrao tumačenje tih pojmova koje obuhvaća i nematerijalnu štetu (
31
).
50.
Sud je u predmetu Leitner pojam „šteta“ iz članka 5. Direktive Vijeća 90/314/EEZ od 13. lipnja 1990. o putovanjima, odmorima i kružnim putovanjima u paket aranžmanima (
32
) tumačio tako da obuhvaća i nematerijalnu štetu. Sud se oslonio na doslovno tumačenje te odredbe i na teleološko tumačenje Direktive. (
33
) U predmetu Walz (
34
) sud koji je uputio zahtjev tražio je pojašnjenje treba li izraz „šteta“ iz članka 22. stavka 2. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila o međunarodnom zračnom prijevozu (Montrealska konvencija (
35
)), koja predviđa ograničenje odgovornosti zračnog prijevoznika za štetu koja nastane, među ostalim, zbog gubitka prtljage, tumačiti tako da on uključuje i materijalnu i nematerijalnu štetu. Sud je taj izraz štete ispitao s obzirom na pravila općeg međunarodnog prava te je na pitanje potvrdno odgovorio. (
36
) U predmetu Sousa Rodríguez i drugi (
37
) Sud je došao do istog zaključka kada je tumačio pojam „dodatna odšteta“ iz članka 12. Uredbe (EZ) br. 261/2004 (
38
) (u daljnjem tekstu: Uredba o pravima putnika u zračnom prometu). Sud je smatrao da izraz „dodatna odšteta“ treba tumačiti tako da nacionalni sudovi mogu dosuditi naknadu štete koja uključuje nematerijalnu štetu (
39
).
51.
Točno je da je u predmetu Veedfald (
40
) Sud presudio da se obveza proizvođača da žrtvama naknadi štetu koju su prouzrokovali neispravni proizvodi, u skladu s člankom 1. Direktive Vijeća 85/374/EEZ od 25. srpnja 1985. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica u vezi s odgovornošću za neispravne proizvode (
41
), nije protezala na nematerijalnu štetu, „čije je popravljanje uređeno isključivo nacionalnim pravom“ (
42
). Međutim, za razliku od prethodno ispitanih slučajeva i za razliku od pravnih akata o kojima je riječ, Direktiva 85/374 utvrđuje izričito pravilo o nematerijalnoj šteti. Naime, definirajući pojam „štete“ za potrebe te direktive, njezin članak 9. propisuje: „[o]vaj članak ne dovodi u pitanje nacionalne odredbe koje se odnose na nematerijalnu štetu“.
52.
Čini mi se stoga da i tekst Prve, Druge i Treće direktive i prijašnje odluke Suda govore u prilog širokom tumačenju pojma „štete“. Usto smatram da postoje još tri dodatna razmatranja koja potvrđuju taj zaključak.
53.
Kao prvo, u skladu s uvodnom izjavom 5. Druge direktive i uvodnom izjavom 4. Treće direktive, jedan od ciljeva Prve, Druge i Treće direktive je osigurati žrtvama nezgoda koje su uzrokovala motorna vozila „primjerenu naknadu“ i „usporedivo postupanje“ bez obzira na to u kojem se dijelu Unije nezgoda dogodila (
43
). Kada bi državama članicama bilo dopušteno da iz osiguravateljnog pokrića isključe tako važnu vrstu štete, postupanje prema žrtvama prometnih nezgoda svugdje u Europskoj uniji bilo bi teško „usporedivo“ i naknada ne bi uvijek bila „primjerena“. Vrsta i iznos naknade izrazito bi se razlikovali ovisno o tome gdje se dogodila prometna nezgoda.
54.
Kao drugo, s obzirom na to da je svrha zakonodavstva Unije zaštita žrtava prometnih nezgoda kao posebno ranjive kategorije osoba (
44
), taj bi se cilj teško ostvario kada bi se nekim osigurateljima dopustilo da ograniče opseg svojeg pokrića samo na materijalnu štetu.
55.
Kao treće, ta razlika u postupanju između osiguratelja mogla bi imati negativne posljedice na pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Naime, zahtjevi za naknadu nematerijalne štete često se podnose u postupcima vezanim uz automobilske nezgode i katkad mogu dostići visoke iznose. Velika nejednakost u odnosu na građanskopravnu odgovornost između osiguratelja koji svoju djelatnost obavljaju u različitim dijelovima unutarnjeg tržišta Unije mogla bi dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja na tržištu osiguranja (
45
).
ii) Ograničenje solidarne odgovornosti osigurateljâ
56.
U odnosu na drugu suprotnost navedenu u gornjoj točki 36., naveo bih da iz postojeće sudske prakse sasvim jasno proizlazi da države članice ne mogu isključiti ili ograničiti odgovornost osigurateljâ za štetu do te mjere da se naknada za tu štetu mora (u cijelosti ili djelomično) zahtijevati izravno od vozača ili vlasnika automobila.
57.
To bi naime dovelo do ograničenja osiguravateljnog pokrića, čime bi se očito kršilo načelo da obvezno osiguranje mora žrtvama nezgoda izazvanih upotrebom vozila omogućiti nadoknadu cjelokupne štete koju su pretrpjeli, do iznosa utvrđenih Prvom, Drugom i Trećom direktivom (
46
). Kako je to nezavisni odvjetnik P. Mengozzi naveo kada je spomenuo Direktivu 2009/103, ta direktiva „se temelji na ideji da osiguratelj mora načelno uvijek nadoknaditi štetu žrtvama, osim ako se ne primjenjuje jedna od iznimki koje su izričito navedene u Direktivi (
47
). Smatram da je takvo stajalište primjenjivo i u odnosu na Prvu, Drugu i Treću direktivu. Dodao bih i da se te direktive temelje i na ideji da osiguratelj mora načelno u cijelosti nadoknaditi štetu, u granicama i pod uvjetima koji su propisani Prvom, Drugom i Trećom direktivom.
58.
Upravo je iz toga razloga Sud EFTA‑e u predmetu Nguyen zaključio da norveške odredbe koje ograničavaju slučajeve u kojima žrtve mogu zahtijevati naknadu za nematerijalnu štetu samo od vozača i isključuju naknadu od obveznog osiguravateljnog pokrića, nisu bile u skladu s Prvom, Drugom i Trećom direktivom (
48
).
iii) Razmatrani slučaj
59.
Na temelju svega navedenog čini mi se da članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima ne povređuje ni na koji gore opisan način obvezu pružanja osiguravateljnog pokrića u skladu s člankom 3. stavkom 1. Prve direktive.
60.
S jedne strane, očito je da članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima ne isključuje u cijelosti naknadu za nematerijalnu štetu nastalu u automobilskoj nezgodi. U stavku 2. te odredbe navedeno je naime da se propisana vrsta štete odnosi na „fizičku ili psihičku povredu […] koja negativno utječe na svakodnevne aktivnosti te na aspekte života oštećenika koji se odnose na dinamiku njegovih odnosa, neovisno o eventualnim posljedicama na njegovu sposobnost stjecanja zarade“.
61.
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev navodi da oštećenik na temelju drugih nacionalnih pravnih pravila ne može zahtijevati dodatnu naknadu izravno od imatelja police. To znači da osiguravateljno pokriće odražava relevantne obveze na području građanskopravne odgovornosti. Kako je to na raspravi potvrdila talijanska vlada, svrha članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima je samo određivanje opsega naknade koju treba priznati žrtvama za nematerijalnu štetu, a ne ograničiti odgovornost osigurateljâ prema žrtvama automobilskih nezgoda i time prenijeti dio odgovornosti na osiguranike (
49
).
62.
Na temelju toga smatram da odredba poput članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima nije neusklađena s obvezom davanja osiguravateljnog pokrića, iz članka 3. stavka 1. Prve direktive, kako je dopunjena Drugom i Trećom direktivom.
b) Oduzima li članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima Prvoj, Drugoj i Trećoj direktivi njihov koristan učinak?
i) Opća opažanja
63.
Daljnji korak moje pravne analize u ovom slučaju odnosi se na pitanje ima li odredba poput članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima takav učinak da, time što žrtvama ne priznaje pravo na naknadu štete ili što takvo pravo neproporcionalno ograničava, oduzima Prvoj, Drugoj i Trećoj direktivi njihov koristan učinak.
64.
Naime, kako je to gore spomenuto, opća pravila i načela koja uređuju građanskopravnu odgovornost osiguratelja, kao i opseg naknade štete koju ta osiguravajuća društva plaćaju žrtvama na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika, područje su koje je uređeno nacionalnim pravom (
50
). Nadalje, čini mi se očitim da države članice moraju imati određeni stupanj diskrecije u tom pravnom području.
65.
Treba imati na umu da su unatoč nekim zajedničkim značajkama određeni aspekti prava u vezi s civilnim deliktima u različitim državama članicama uređeni bitno drukčije. Mjerodavna nacionalna pravila mogu se naime temeljiti na nizu materijalnih i postupovnih načela koja se, među ostalim, razlikuju ovisno o pravnoj tradiciji svake zemlje. U tom kontekstu ne treba upozoravati na to da su pravila u vezi s civilnim deliktima najznačajnija za sustave privatnog prava država članica. U zakonodavstvu Unije izričito je navedeno da je na državama članicama da urede ta pitanja pa u tom pogledu nije provedeno nikakvo usklađivanje. Sud također mora, kada donosi odluke koje utječu na to područje, pažljivo razmotriti posljedice za te sustave kao cjeline.
66.
Stoga treba smatrati da mjerodavne nacionalne odredbe nisu u skladu s pravom Unije samo kad je obveza davanja osiguravateljnog pokrića građanskopravne odgovornosti za štetu uzrokovanu motornim vozilima, kako je definirana i zajamčena Prvom, Drugom i Trećom direktivom, osigurana na teorijskoj razini, ali ne i u praksi. Drugim riječima, pravo Unije isključuje primjenu nacionalnih pravila o građanskopravnoj odgovornosti u kontekstu prometnih nezgoda u cestovnom prometu samo u dijelu u kojem ta pravila ugrožavaju učinkovitost sustava uspostavljenog tim direktivama.
ii) Razmatrani slučaj
67.
Pitanja koja postavlja sud koji je uputio zahtjev u odnosu na članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima su u biti trostruke naravi: prvo, je li država članica ovlaštena uvesti zakonske parametre koji kod određivanja opsega štete uzrokovane automobilskom nezgodom obvezuju nacionalne sudove? Drugo, dovode li parametri propisani člankom 139. Zakonika o privatnim osiguranjima do neproporcionalnog ograničenja naknade koju treba isplatiti žrtvama? Treće, može li neproporcionalno ograničenje te naknade proizlaziti iz toga što, kako se tvrdi, nacionalni sud ne može uzeti u obzir „psihološku štetu“?
68.
Što se tiče prvog postavljenog pravnog pitanja, smatram da činjenica da država članica, poput Italije, odluči uvesti zakonodavstvo koje utvrđuje obvezujuće parametre za određivanje nematerijalne štete uzrokovane automobilskim nezgodama sama za sebe ne krši nijednu odredbu prava Unije.
69.
Talijanski je zakonodavac sigurno mogao izabrati drukčiju politiku, ostavljajući na izbor nacionalnim sudovima da oni odrede iznos naknade koju treba isplatiti na ime nematerijalne štete na temelju dokaza koje dostave stranke i/ili na temelju pravičnosti. Koliko je meni poznato, to je sustav koji je bio primjenjiv u Italiji prije usvajanja Zakonika o privatnim osiguranjima i čini se da je taj sustav po mišljenju suda koji je uputio zahtjev bio prikladniji.
70.
Međutim, moje je mišljenje da su oba regulatorna izbora s gledišta prava Unije jednako zakonita. Jasno je da Prva, Druga i Treća direktiva ne nalažu izbor jednog ili drugog sustava, niti daju prednost jednom sustavu u odnosu na drugi. K tome, čini se da svaki od njih ima svoje prednosti.
71.
Glavna prednost toga da se određivanje opsega štete u cijelosti prepusti nacionalnim sudovima jest u tome da su ti sudovi sposobni uzeti u obzir sve okolnosti i posebnosti slučaja. Dosuđena naknada štete stoga vjerojatno odražava ono što se u određenom trenutku na određenom mjestu smatra primjerenim, u smislu novčane vrijednosti, za štetu koju je pretrpjela žrtva.
72.
S druge strane, uvođenjem zakonskih parametara koji su obvezujući za nacionalne sudove mogu se dobiti druge prednosti, neovisno o činjenici što to neizbježno ograničava diskrecijsku ovlast tih sudova, narušavajući time njihovu sposobnost utvrđivanja iznosa koji smatraju pravednim ovisno o okolnostima svakog slučaja. Na primjer, visina naknade štete može biti još predvidljivija čime se poboljšava pravna sigurnost i smanjuje potreba traženja sudske zaštite. Također omogućuje osiguravajućim društvima da točnije procijene svoju izloženost rizicima kroz vrijeme. Takvo ograničenje potencijalnih rizika moglo bi imati pozitivne učinke na visinu premija koje se naplaćuju od vlasnikâ automobila.
73.
U tom pogledu slažem se s Unipolom i talijanskom vladom koji ističu da postoji neizbježan i izravan međuodnos između razine naknade koja se priznaje na ime pretrpjele štete i povrede nastale zbog automobilske nezgode, te razine premija koje osiguravajuća društva općenito naplaćuju. Stoga određivanje i, ovisno o slučaju, ex ante ograničavanje novčane vrijednosti koju treba priznati na ime nematerijalne štete, tako da se osiguravajućim društvima omogući da smanje svoje premije, u korist svih vlasnika automobila može biti legitiman politički izbor države članice.
74.
Smatram da nije na ovom Sudu da ocjenjuje političke izbore država članica na tom području. Sud može samo pomoći nacionalnim sudovima da ocijene dovode li parametri propisani odredbom poput članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima in concreto do neproporcionalnog ograničenja naknade koju treba isplatiti žrtvama.
75.
To me dovodi do drugog problema koji je iznio sud koji je uputio zahtjev.
76.
Na ovom mjestu moram priznati da nije lako uspostaviti opće pravilo ili načelo za provjeru je li određena visina priznate naknade proporcionalna pretrpjeloj šteti, kad je cilj povrat vrste štete koja se – kako je gore spomenuto – ne može objektivno odrediti pozivanjem na tržišne parametre ili ekonomske pokazatelje.
77.
Jedino načelo koje je moguće naći u tekstu Prve, Druge i Treće direktive jest načelo „primjerenosti“ naknade štete. U uvodnoj izjavi 5. Druge direktive navodi se da „iznosi obveznog osiguranja moraju u bilo kojem slučaju žrtvama jamčiti primjerenu naknadu bez obzira na to u kojoj se državi članici dogodila nezgoda“.
78.
Međutim, možda se ono što se u jednoj državi članici može smatrati primjerenim ili odgovarajućim ne mora nužno smatrati takvim u drugoj državi članici. To je osobito točno za one vrste šteta koje su vezane za osobne interese pojedinca i koje nije moguće izmjeriti novčanim gubitkom.
79.
Moje je mišljenje da se primjerenost naknade u pojedinom slučaju može odrediti samo s obzirom na posebnu vrijednost, koja je u nacionalnom pravnom poretku vezana uz povrijeđene interese pojedinca. Zbog toga je Sudu prilično teško ocijeniti primjerenost naknade koju u skladu s pravnim sustavom države članice treba isplatiti na ime nematerijalne štete.
80.
Tim više kada je, kao u predmetnom slučaju, šteta koju je žrtva pretrpjela nastala uslijed lakših tjelesnih ozljeda. U tom pogledu ponovno bih istaknuo da članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima uređuje samo iznos naknade koju treba isplatiti za nematerijalnu štetu u slučaju prometnih nezgoda u cestovnom prometu koje su prouzrokovale lakše tjelesne ozljede. Ostale zakonske odredbe primjenjuju se u slučaju nezgoda koje su prouzrokovale teže tjelesne ozljede.
81.
U tim okolnostima ne vidim u spisu ništa što bi upućivalo na to da je naknada štete koju treba isplatiti na temelju parametara propisanih člankom 139. Zakonika o privatnim osiguranjima neprimjerena. Iznosi predviđeni tom odredbom sigurno nisu neznatni ili minimalni. Naknada štete koju je, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, Unipol primjenom tog pravila već isplatio E. Petillu ne čini mi se zanemarivom za vrstu štete opisane u odluci kojom je upućen zahtjev.
82.
Sud koji je uputio zahtjev vidi problem u tome što su ti parametri različiti od onih koji su se u slučajevima izvanugovorne odgovornosti koja se ne odnosi na automobilske nezgode razvili u sudskoj praksi talijanskih sudova. Međutim, to pitanje treba ispitati u skladu s nacionalnim pravom, na primjer s obzirom na načelo jednakosti.
83.
Do izvanugovorne odgovornosti može doći u mnogim i vrlo različitim okolnostima. U Prvoj, Drugoj i Trećoj direktivi ne postoji odredba koja bi nacionalnim zakonodavcima načelno onemogućavala da uspostave posebne sustave izvanugovorne odgovornosti prilagođene posebnostima prometnih nezgoda.
84.
Iz gore navedenih razloga smatram da primjena parametara propisanih člankom 139. Zakonika o privatnim osiguranjima ne dovodi do neproporcionalnog ograničenja naknade štete koju treba isplatiti žrtvama nezgoda izazvanih upotrebom motornih vozila.
85.
Konačno, što se tiče trećeg pravnog problema koji je iznio sud koji je uputio zahtjev, a koji se odnosi na navodno nepopravljanje „psihološke štete“, smatram da i to pitanje u kontekstu ove analize nije relevantno.
86.
Ako dobro razumijem pojašnjenja koja je dao sud koji je uputio zahtjev, koja su tijekom rasprave potvrdili talijanska vlada i Unipol, čini se da među talijanskim sudovima postoji nesuglasje o točnom značenju članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima. Neki nacionalni sudovi smatraju da „psihološka šteta“ (pojam koji je u određenoj mjeri sličan onome što je u nekim pravnim sustavima poznato kao „bol i patnja“) nije obuhvaćena naknadom određenom u skladu s člankom 139. Zakonika o privatnim osiguranjima. Posljedica toga je da se, kada žrtve dokažu postojanje te dodatne štete, može dodijeliti dodatna naknada. S druge strane, u skladu s drukčijom sudskom praksom popravljanje „psihološke štete“ je već uzeto u obzir naknadom predviđenom člankom 139. Zakonika o privatnim osiguranjima, s obzirom na to da tekst te odredbe spominje „povredu fizičkog ili psihičkog integriteta […] koja negativno utječe na svakodnevne aktivnosti te na aspekte života oštećenika koji se odnose na dinamiku njegovih odnosa“.
87.
U tom pogledu samo bih napomenuo da bez obzira na to koje je ispravno tumačenje nacionalne odredbe (što je na nacionalnim sudovima da odluče), relevantni talijanski zakoni predviđaju naknadu štete za povredu fizičkog ili psihičkog integriteta koju pretrpe osobe koje su bile žrtve nezgoda, neovisno o eventualnim posljedicama na njihovu sposobnost stjecanja zarade.
88.
Stoga smatram da je jedino pravo pitanje to može li se naknada štete smatrati „primjerenom“ ili ne. U tom je pogledu irelevantno kako se u nacionalnom pravu označava šteta koju treba nadoknaditi. Kako je to gore navedeno, ništa ne ukazuje na to da članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima propisuje parametre koji dovode do neprimjerene naknade nematerijalne štete.
89.
Stoga zaključujem da odredba poput članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima ne oduzima Prvoj, Drugoj i Trećoj direktivi njihov koristan učinak time što uskraćuje žrtvama pravo na naknadu štete ili da to pravo neproporcionalno ograničava.
C – Razmatranja rationae temporis
90.
Na kraju bih dodao da smatram kako odgovor koji treba dati sudu koji je uputio zahtjev ne bi bio drukčiji i da se u razmatranom slučaju trebalo primijeniti Direktivu 2009/103.
91.
Ta direktiva zbog jasnoće i racionalnosti samo kodificira Prvu, Drugu i Treću direktivu (
51
). Usto odredbe Prve, Druge i Treće direktive, koje su relevantne u ovom postupku, nisu bitno izmijenjene.
92.
Konkretno, članak 1. Direktive 2009/103 sadrži definiciju „oštećene osobe” koja je identična onoj sadržanoj u članku 1. Prve direktive. Nadalje članak 3. Direktive 2009/103 propisuje da obvezno osiguranje pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede, kako je već bilo određeno člankom 1a. Treće direktive. Posljednje, uvodna izjava 3. Direktive 2009/103 i njezin članak 3. potvrđuju da „opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti osiguravateljnog pokrića“ ostaju u biti područja koja pripadaju u nadležnost država članica.
IV – Zaključak
93.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na pitanja koja je uputio Tribunale di Tivoli (Italija) odgovori na sljedeći način:
Članak 3. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, članak 1. stavak 1. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i članak 1a. Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, treba tumačiti na način da im se ne protive nacionalne odredbe, poput članka 139. Zakonske uredbe br. 209 od 7. rujna 2005. o Zakoniku o privatnim osiguranjima, koje određuju kriterije za utvrđivanje visine naknade koju osiguratelj plaća za nematerijalnu štetu koju su pretrpjele žrtve nezgoda u kojima su sudjelovala motorna vozila.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Vidjeti Komunikaciju Komisije Europskom parlamentu, Vijeću, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija „Ususret sigurnom europskom cestovnom prostoru: smjer politike na području sigurnosti u cestovnom prometu u razdoblju 2011.–2020.“, COM (2010) 389 final, str. 2.
(
3
)	SL 1972., L 103, str. 1., s izmjenama.
(
4
)	SL 1984 L 8, str. 17., s izmjenama.
(
5
)	SL 1990 L 129, str. 33., s izmjenama.
(
6
)	SL 2009 L 263, str. 11. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.).
(
7
)	GURI, br. 239 od 13. listopada 2005., redovni dodatak br. 163.
(
8
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 18. srpnja 2007., Lucchini, C-119/05, Zb., str. I-6199., t. 43. i 44. i navedenu sudsku praksu, te presudu od 25. listopada 2011. u spojenim predmetima eDate Advertising i Martinez, C-509/09 i C-161/10, Zb., str. I-10269., t. 32. i 33. i navedenu sudsku praksu.
(
9
)	Vidjeti na primjer presude od 10. srpnja 1997., Palmisani, C-261/95, Zb., str. I-4025., t. 20., i od 5. listopada 2006. u spojenim predmetima Nádasdi i Németh, C-290/05 i C-333/05, Zb., str. I-10115., t. 32.
(
10
)	Vidjeti osobito presudu Corte Costituzionale u predmetu 233/2003 (GURI, 16/07/2003) i presude Corte di Cassazione br. 8827. i 8828.
(
11
)	Vidjeti članak 139. stavak 3. Zakonika o privatnim osiguranjima.
(
12
)	Vidjeti, među mnogim drugima, presude od 9. lipnja 2011., Ambrósio Lavrador i Olival Ferreira Bonifácio, C-409/09, Zb., str. I-4955., t. 23. i navedenu sudsku praksu te od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company Limited i Evans, C- 442/10, Zb., str. I-12639., t. 27. i navedenu sudsku praksu.
(
13
)	Vidjeti, među mnogim drugima, presude od 17. ožujka 2011., Carvalho Ferreira Santos, C-484/09, Zb., str. I-1821., t. 32. i od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, t. 29.
(
14
)	Gore navedene presude Marques Almeida, t. 28., Carvalho Ferreira Santos, t. 31. te Ambrósio Lavrador i Olival Ferreira Bonifácio, t. 25.
(
15
)	Presude od 14. rujna 2000., Mendes Ferreira i Delgado Correia Ferreira, C-348/98, Zb., str. I-6711., t. 29. i od 19. travnja 2007., Farrell, C-356/05, Zb., str. I-3067., t. 33.
(
16
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company Limited i Evans, C‑442/10, još neobjavljena u Zborniku, t. 28. i gore navedenu presudu Marques Almeida, t. 27.
(
17
)	Vidjeti, među ostalim, gore navedene presude Marques Almeida, t. 31. te Ambrósio Lavrador i Olival Ferreira Bonifácio, t. 28.
(
18
)	Gore navedena presuda Ambrósio Lavrador i Olival Ferreira Bonifácio, t. 29.
(
19
)	Vidjeti presude od 30. lipnja 2005., Candolin i dr., C-537/03, Zb., str. I-5747., t. 29., 30. i 35. te gore navedenu presudu Farrell, t. 35.
(
20
)	Vidjeti Horton Rogers, W. V. (urednik), Damages for Non‑Pecuniary Loss in a Comparative Perspective, European Centre of Tort and Insurance Law, Springer Verlag, Wien New York: 2001, str. 246.
(
21
)	Za dobar pregled: Horton Rogers, W. V., op. cit., i Bona, M. te Mead, P., Personal Injury Compensation in Europe, Kluwer Law, Deventer: 2003.
(
22
)	Vidjeti na primjer presude od 22. prosinca 2008., Gordon/Komisija, C-198/07 P, Zb., str. I-10701., t. 19. i 60.; od 16. srpnja 2009., SELEX Sistemi Integrati/Komisija, C‑481/07 P, t. 38. i od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija, C‑239/12 P, t. 72. i 76.
(
23
)	U presudi “Predmet koji se tiče tvornice u Chorzowu” Stalni međunarodni sud (presuda od 13. rujna 1928., serija A – br. 17.) je naveo: „temeljno načelo koje sadrži stvarni pojam nezakonite radnje – načelo koje se čini utvrđeno međunarodnom praksom […] ‑ je to da naknada štete mora, koliko je to god moguće, otkloniti sve posljedice nezakonite radnje i uspostaviti stanje koje bi najvjerojatnije postojalo da ta radnja nije počinjena. Naturalna restitucija, ili, ako ona nije moguća, plaćanje iznosa koji odgovara vrijednosti naturalne restitucije; isplata, ako je to osnovano, naknade štete za pretrpjeli gubitak koji ne bi bio pokriven naturalnom restitucijom ili isplatom svote koja odgovara vrijednosti koju bi naturalna restitucija imala – to su načela koja bi trebala poslužiti za određivanje iznosa naknade koju treba isplatiti zbog radnje koja je protivna međunarodnom pravu“. U novije vrijeme članak 31. stavak 2. nacrta članaka o odgovornosti država za međunarodna protupravna postupanja propisuje da naknada prouzročene štete mora pokrivati „svaku štetu, imovinsku ili neimovinsku, koja je prouzrokovana međunarodnim protupravnim postupanjem države“.
(
24
)	Zanimljivo je da je Zakonik uključivao i odredbe koje su se odnosile na prometne nezgode, poput odjeljka 251., u skladu s kojim je vlasnik stoke koja je na cesti ubila slobodnog čovjeka bio dužan platiti polovicu mine srebra u slučaju da je bio svjestan divlje ćudi svoje stoke, ali je nije privezao i nije joj skratio rogove. Vidjeti Magnus, U., „Compensation for Personal Injuries in a Comparative Perspective“, Washburn Law Journal, 39 (2000.), str. 347. do 362., na str. 348.
(
25
)	O’Connell, J. i Carpenter, K, „Payment for pain and suffering through history“, Insurance Counsel Journal, (1983.), str. 411. do 417., na str. 411.
(
26
)	Ta odredba naslovljena „Pravedna naknada“ propisuje: „Ako Sud utvrdi da je došlo do povrede Konvencije i dodatnih protokola, a unutarnje pravo zainteresirane visoke ugovorne stranke omogućava samo djelomičnu odštetu, Sud će, prema potrebi, dodijeliti pravednu naknadu povrijeđenoj stranci“.
(
27
)	Vidjeti na primjer presude McMichael protiv Ujedinjene Kraljevine, Serija A, br. 307-B, (1995) 20, Izvješće o izvršenju presuda Europskog suda za ljudska prava 205 i presudu od 29. ožujka 2006., Riccardi Pizzati protiv Italije, Reports of Judgments and Decisions, br. 62361/00
(
28
)	Vidjeti također definiciju „oštećene osobe“ u članku 1. Prve direktive.
(
29
)	U tom smislu vidjeti t. 30. mišljenja nezavisnog odvjetnika A. Tizzana u predmetu Leitner (presuda od 12. ožujka 2000., C-168/00, Zb., str. I-2631.).
(
30
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetima Haasová (C‑22/12) i Drozdovs (C‑277/12), koji su u tijeku pred Sudom, t. 73. i 89. do 91.
(
31
)	Ti su se predmeti zasigurno odnosili na pravne instrumente koji nisu u cijelosti usporedivi s Prvom, Drugom i Trećom direktivom, jer je iznos naknade za moguću nematerijalnu štetu, koja je predviđena tim instrumentima, općenito niži od onog koji se može zahtijevati zbog prometnih nezgoda. Međutim, svim tim odlukama je zajedničko to da je Sud priznao načelo da je nematerijalna šteta obuhvaćena pojmom „štete“. Tvrdi se da zaključci Suda u tim odlukama mogu mutatis mutandis biti relevantni i u okviru ovog postupka.
(
32
)	(SL 1990 L 158, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 60., str. 27.)
(
33
)	Gore navedena presuda Leitner, t. 19. do 24.
(
34
)	Presuda od 6. svibnja 2010., Axel Walz/Clickair SA, C-63/09, Zb., str. I-4239.
(
35
)	Potpisana 9. prosinca 1999. od strane Europske zajednice i potvrđena Odlukom Vijeća od 5. travnja 2001. o pristupanju Europske zajednice Konvenciji o ujednačavanju određenih pravila o međunarodnom zračnom prijevozu (Montrealska konvencija) (SL 2001., L 194, str. 38.).
(
36
)	Gore navedena presuda Walz, t. 17. do 39.
(
37
)	Presuda od 13. listopada 2011., Aurora Sousa Rodríguez i dr./Air France SA, C-83/10, Zb., str. I-9469.
(
38
)	Uredba (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004 L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.), s izmjenama.
(
39
)	Gore navedena presuda Sousa Rodriguez i dr., t. 36. do 46.
(
40
)	Presuda od 10. svibnja 2001., Henning Veedfald/Århus Amtskommune, C-203/99, Zb., str. I-3569.
(
41
)	SL 1985 L 210, str. 29., s izmjenama.
(
42
)	Gore navedena presuda Veedfald, t. 27.
(
43
)	Također vidjeti sudsku praksu spomenutu u napomeni 12.
(
44
)	U tom smislu vidjeti uvodnu izjavu 5. Treće direktive. Također vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u predmetu Carvalho Ferreira Santos, t. 66. i mišljenje nezavisne odvjetnice C. Stix‑Hackl u predmetu Farrell, t. 52. i 53.
(
45
)	U vezi s tim valja podsjetiti da su Prva, Druga i Treća direktiva usvojene na temelju odredbe koja je danas članak 114. UFEU‑a ili one koja je danas članak 115. UFEU‑a, koji dopušta usklađivanje nacionalnih odredbi koje utječu na uspostavu ili funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
(
46
)	U tom smislu vidjeti presudu od 28. ožujka 1996., Ruiz Bernáldez, C-129/94, Zb., str. I-1829., t. 18.
(
47
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Churchill Insurance Company Limited i Evans, t. 50.
(
48
)	Presuda od 20. lipnja 2008., Celina Nguyen v Staten v/Justis- og politidepartementet, E-8/07, osobito t. 3. i 4., te 19. do 29. Ta je presuda dostupna na internetskoj adresi URL http://www.eftacourt.int. Sažetak te presude objavljen je u Službenom listu (SL 2008 C 263, str. 4.).
(
49
)	Zbog cjelovitosti izlaganja treba istaknuti da su Unipol i Komisija predložili da se mjerodavni talijanski zakoni tumače drukčije, pri čemu nije bilo isključeno da žrtve automobilskih nezgoda mogu podnijeti tužbu zbog izvanugovorne odgovornosti samo protiv vozača, na temelju članaka 2043. i 2059. talijanskog Građanskog zakonika, za moguću štetu koja prelazi ono što je priznato člankom 139. Zakonika o privatnim osiguranjima. Međutim, u nedostatku većeg broja detaljnih činjeničnih informacija o tom pitanju, ne vidim razloga zašto bi Sud u ovom postupku odstupio od svoje ustaljene sudske prakse u skladu s kojom „nije na Sudu da, u okviru zahtjeva za prethodnu odluku, odlučuje o tumačenju odredaba nacionalnog prava ili da sudi o tome je li tumačenje nacionalnog suda ispravno. Sud mora, u skladu s podjelom nadležnosti između sudova [EU] i nacionalnih sudova, uzeti u obzir činjenični i pravni kontekst prethodnih pitanja, kako je to određeno odlukom o upućivanju zahtjeva“. Vidjeti, među mnogima, presude od 13. studenoga 2003., Neri, C-153/02, Zb., str. I-13555., t. 34. i 35. te od 29. travnja 2004., spojeni predmeti Orfanopoulos i Oliveri, C-482/01 i C-493/01, Zb., str. I-5257., t. 42.
(
50
)	Osobito vidjeti članak 3. stavak 1. Prve direktive, uvodnu izjavu 2. Druge direktive te članak 1a. Treće direktive i njezinu uvodnu izjavu 2. Vidjeti također sudsku praksu u napomeni 13.
(
51
)	Vidjeti uvodnu izjavu 1. Direktive 2009/103/EZ.