62025CJ0219
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
19. lipnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Članak 67. stavak 3. i članak 82. stavak 1. UFEU‑a – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Zahtjev za izručenje koji je uputila treća zemlja – Građanin Unije – Članci 18. i 21. UFEU‑a – Ranija odluka druge države članice o odbijanju izručenja zbog ozbiljne opasnosti od ugrožavanja temeljnih prava – Članak 19. stavak 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pravo tražene osobe da ne bude izručena u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bude podvrgnuta mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju – Članak 47. drugi stavak Povelje o temeljnim pravima – Pravo na pošteno suđenje – Uzajamno povjerenje – Obveza uzimanja u obzir razloga na kojima se temeljila ranija odluka o odbijanju izručenja – Nepostojanje obveze uzajamnog priznavanja te odluke”
U predmetu C‑219/25 PPU [Kamekris] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (Istražno vijeće Žalbenog suda u Montpellieru, Francuska), odlukom od 18. ožujka 2025., koju je Sud zaprimio 20. ožujka 2025., u postupku izručenja
KN,
SUD (treće vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, S. Rodin, N. Piçarra (izvjestitelj), O. Spineanu‑Matei i N. Fenger, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: R. Şereş, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 8. svibnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za KN, J.-C. De Block i M. Poirot, avocats,
–
za francusku vladu, B. Dourthe i M. Guiresse, u svojstvu agenata,
–
za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
–
za njemačku vladu, J. Möller, M. Hellmann i A. Sahner, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, F. Blanc, J. Hottiaux, H. Leupold i J. Vondung, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 22. svibnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Predmetni zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 67. stavka 3. i članka 82. stavka 1. UFEU‑a u vezi s člankom 19. i člankom 47. drugim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru postupka povodom zahtjeva za izručenje koji su gruzijska tijela uputila francuskim tijelima u pogledu osobe KN, grčkog i gruzijskog državljanina, radi izvršenja doživotne kazne zatvora u Gruziji.
Pravni okvir
Europska konvencija o izručenju
3
Europska konvencija o izručenju, potpisana u Parizu 13. prosinca 1957. (u daljnjem tekstu: Europska konvencija o izručenju), čije su stranke, među ostalim, Francuska Republika i Gruzija, u članku 1., naslovljenom „Obveza izručenja”, određuje:
„Ugovorne strane se obvezuju izručiti jedna drugoj, u skladu s odredbama i uvjetima postavljenim u ovoj konvenciji, osobe protiv kojih se vodi postupak zbog kaznenog djela ili koje se traže zbog izdržavanja kazne ili sigurnosne mjere na temelju odluke sudskih vlasti strane koja izručenje traži.”
4
Prilikom ratifikacije te konvencije Francuska Republika istaknula je, među ostalim, sljedeće dvije rezerve:
„Izručenje se može odbiti ako predaja može imati iznimno teške posljedice za traženu osobu, osobito zbog njezine dobi ili zdravstvenog stanja.
Izručenje se neće odobriti ako će traženoj osobi suditi sud u državi koja traži izručenje pred sudom koji ne jamči temeljna postupovna jamstva i zaštitu prava obrane ili pred sudom uspostavljenim u njezinu konkretnom slučaju, ili ako se izručenje traži radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode koju je izrekao takav sud.”
Pravo Unije
5
Člankom 18. stavkom 1. UFEU‑a određuje se:
„Unutar područja primjene Ugovorâ i ne dovodeći u pitanje bilo koju njihovu posebnu odredbu, zabranjena je svaka diskriminacija na temelju državljanstva.”
6
Člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a propisuje se:
„Svaki građanin Unije ima pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, podložno ograničenjima i uvjetima utvrđenima u Ugovorima i u mjerama usvojenima radi njihove provedbe.”
7
Člankom 67. stavcima 1. i 3. UFEU‑a precizira se:
„1.   [Europska] [u]nija predstavlja područje slobode, sigurnosti i pravde s poštovanjem temeljnih prava i različitih pravnih sustava i tradicija država članica.
[…]
3.   Unija nastoji osigurati visoku razinu sigurnosti putem mjera za sprečavanje i suzbijanje kriminaliteta, rasizma i ksenofobije te mjera za koordinaciju i suradnju policije i pravosudnih tijela te drugih nadležnih tijela, kao i uzajamnim priznavanjem presuda u kaznenim stvarima i, prema potrebi, usklađivanjem kaznenog zakonodavstva.”
8
U skladu s člankom 82. stavkom 1. UFEU‑a:
„Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima u Uniji temelji se na načelu uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka te uključuje usklađivanje zakona i drugih propisa država članica u područjima iz stavka 2. i članka 83.
Europski parlament i Vijeće [Europske unije], odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, usvajaju mjere za:
(a)
utvrđivanje pravila i postupaka kojima se osigurava priznavanje svih oblika presuda i sudskih odluka u čitavoj Uniji;
[…]”
9
Člankom 19. Povelje, naslovljenim „Zaštita u slučaju udaljavanja, protjerivanja ili izručenja”, u stavku 2. predviđa se:
„Nitko ne smije biti udaljen, protjeran ili izručen u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bude podvrgnut smrtnoj kazni, mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.”
10
U članku 47. Povelje, naslovljenom „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje”, u drugom stavku navodi se:
„Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan.”
Francusko pravo
11
Člankom 696‑4. Zakonika o kaznenom postupku predviđa se:
„Izručenje se ne odobrava:
1° Ako tražena osoba ima francusko državljanstvo, pri čemu se to državljanstvo ocjenjuje u vrijeme počinjenja kaznenog djela zbog kojeg se izručenje traži;
[…]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
12
Općinski sud u Potiju (Gruzija) osudio je 3. prosinca 2010. u odsutnosti osobu KN, grčkog i gruzijskog državljanina, na kaznu doživotnog zatvora. Žalbeni sud u Kutaisiju (Gruzija) potvrdio je 3. lipnja 2011. tu kaznu u odsutnosti. Inkriminirana djela počinjena u Gruziji i Turskoj tijekom 2008. i 2009. odnosila su se na međunarodni šverc kokaina u vrlo velikim količinama i u organiziranoj bandi, grupnu pripremu ubojstva i nezakonito posjedovanje vatrenog oružja.
13
Na temelju presude Žalbenog suda u Kutaisiju od 3. lipnja 2011., gruzijska su tijela protiv osobe KN 2. srpnja 2021. zatražila od Interpola raspisivanje „crvene tjeralice”, koja vrijedi kao zahtjev za privremeno uhićenje radi izručenja.
14
Osoba KN privremeno je uhićena 4. listopada 2021. u Belgiji, gdje je živjela, na temelju te „crvene tjeralice”. Ured državnog odvjetnika Gruzije podnio je 13. listopada 2021. belgijskim tijelima zahtjev za izručenje. Osoba KN prvotno je bila smještena u ekstradicijski pritvor, ali je potom puštena na slobodu te joj je 29. listopada 2021. određen sudski nadzoru dok belgijski sudovi ne donesu odluku o zahtjevu za izručenje.
15
Osoba KN privedena je 20. siječnja 2025. u Francuskoj na temelju navedene „crvene tjeralice”. Sljedećeg dana gruzijska tijela uputila su francuskim tijelima zahtjev za izručenje sličan onom koji je podnesen belgijskim tijelima, a osoba KN smještena je u ekstradicijski pritvor u Francuskoj.
16
Presudom od 19. veljače 2025. chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles (Optužno vijeće Žalbenog suda u Bruxellesu, Belgija) na temelju belgijskog propisa o izručenju i članka 3. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), odbio je zahtjev za izručenje koji su podnijela gruzijska tijela, smatrajući da postoje ozbiljni razlozi za bojazan da bi njezino izručenje Gruziji, osobu KN izložilo uskraćivanju sudske zaštite i stvarnoj opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja.
17
Osoba KN pojavila se 28. veljače 2025. u okviru postupka izručenja pokrenutog u Francuskoj pred glavnim državnim odvjetnikom u Montpellieru (Francuska) te je izjavila da ne pristaje na svoje izručenje.
18
Nakon tog odbijanja osoba KN izvedena je 1. ožujka 2025. pred chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (Istražno vijeće Žalbenog suda u Montpellieru, Francuska), sud koji je uputio zahtjev. Pred tim sudom tvrdi da pravo Unije, osobito načela uzajamnog povjerenja i uzajamnog priznavanja sudskih odluka koje su donijele države članice, nalaže francuskim tijelima da priznaju presudu chambrea des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles (Optužno vijeće Žalbenog suda u Bruxellesu) od 19. veljače 2025. i, slijedom toga, odbiju njegovo izručenje Gruziji. Tom presudom, koja je kaznene prirode, priznato joj je pravo koje jamči Unija, odnosno pravo osobe da ne bude izručena trećoj zemlji ako postoji stvarna opasnost da ondje bude izložena nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili uskraćivanju sudske zaštite.
19
Glavni državni odvjetnik u Montpellieru naglasio je pred sudom koji je uputio zahtjev da je postupanje francuskih tijela s tim zahtjevom za izručenje uvjetovano poštovanjem članaka 3. i 6. EKLJP‑a, kao i da se osoba KN, državljanin Grčke i Gruzije, pozvala na postojanje ozbiljne opasnosti od toga da bude izložena ne samo uskraćivanju sudske zaštite nego i nečovječnom ili ponižavajućem postupanju zbog pritvorskih uvjeta u Gruziji. S obzirom na političku nestabilnost u toj zemlji od studenoga 2024., taj je pravosudni dužnosnik pozvao navedeni sud da utvrdi da dotična osoba ne može dobiti pouzdana jamstva od gruzijskih vlasti u pogledu poštovanja prava predviđenih tim člancima.
20
Sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da se člankom 1. Europske konvencije o izručenju, čija je Gruzija stranka kao članica Vijeća Europe, nalaže izručenje tražene osobe ako su ispunjeni zakonski uvjeti, podložno predviđenim iznimkama i rezervama koje su izrazile ugovorne stranke. Taj sud naglašava da je Francuska Republika izrazila rezerve na temelju kojih se izručenje ne odobrava ako bi traženoj osobi sudio sud koji ne jamči temeljna prava obrane te ga se može odbiti ako bi ono moglo imati iznimno teške posljedice za tu osobu.
21
Sud koji je uputio zahtjev pita se je li presuda chambrea des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles (Optužno vijeće Žalbenog suda u Bruxellesu) od 19. veljače 2025., u kojoj je taj sud presudio da bi osoba KN u slučaju izručenja Gruziji bila izložena ozbiljnoj opasnosti od uskraćivanja sudske zaštite i podvrgavanja mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju, lišena autoriteta pred francuskim sudovima na temelju načela uzajamnog povjerenja i uzajamnog priznavanja. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, samo u slučaju ako je takvo priznavanje izričito predviđeno pravom Unije, sudovi jedne države članice dužni su, u skladu s tim načelima, priznati autoritet odluka koje su donijeli sudovi druge države članice.
22
U tim je okolnostima chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (Istražno vijeće Žalbenog suda u Montpellieru) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„[T]reba li članak 67. stavak 3. i [članak] 82. stavak 1. UFEU‑a u vezi s člancima 19. i 47. Povelje tumačiti na način da je država članica dužna odbiti izvršenje zahtjeva za izručenje građanina Unije u treću [zemlju] kada je druga država članica prethodno odbila izvršenje istog zahtjeva za izručenje zbog toga što bi u slučaju predaje dotične osobe postojala opasnost od ugrožavanja temeljnog prava osobe da se ne bude podvrgnuta mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju, utvrđenog u članku 19. Povelje, te prava na pošteno suđenje utvrđenog u članku 47. drugom stavku Povelje?”
Zahtjev za primjenu hitnog prethodnog postupka
23
Sud koji je uputio zahtjev zatražio je primjenu hitnog prethodnog postupka predviđenog člankom 23.a Statuta Suda Europske unije i člankom 107. Poslovnika Suda.
24
Iz tih odredbi proizlazi da je primjena tog postupka podvrgnuta dvama kumulativnim uvjetima. S jedne strane, u zahtjevu za prethodnu odluku moraju se postaviti pitanja tumačenja koja se odnose na područje slobode, sigurnosti i pravde, što je predmet glave V. iz trećeg dijela UFEU‑a. S druge strane, okolnosti spora iz glavnog postupka, kako ih je opisao sud koji je uputio zahtjev, moraju biti obilježene postojanjem hitnog slučaja.
25
Kad je riječ o prvom uvjetu, valja istaknuti da se predmetni zahtjev za prethodnu odluku odnosi, među ostalim, na tumačenje članka 67. stavka 3. i članka 82. stavka 1. UFEU‑a, dakle odredbi glave V. iz trećeg dijela tog ugovora, koja se odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde. Stoga se o tom zahtjevu može odlučivati u hitnom prethodnom postupku.
26
Što se tiče drugog uvjeta, koji se odnosi na hitnost, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je taj uvjet ispunjen ako je dotična osoba trenutno lišena slobode te ako njezino daljnje zadržavanje ovisi o rješavanju spora iz glavnog postupka, pri čemu se situacija te osobe mora ocjenjivati onakva kakva jest u trenutku razmatranja zahtjeva da se o zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku (vidjeti među ostalim presudu od 29. srpnja 2024., Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
27
U ovom je slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku razvidno da je osoba KN smještena u ekstradicijski pritvor od 21. siječnja 2025., tako da joj je trenutno oduzeta sloboda. Osim toga, pitanjem koje je postavio sud koji je uputio zahtjev želi se utvrditi treba li on odbiti izručiti tu osobu na temelju prava Unije. Potvrdan odgovor Suda na to pitanje stoga bi u načelu trebao dovesti do puštanja na slobodu osobe KN.
28
U tim je okolnostima treće vijeće Suda, na prijedlog suca izvjestitelja i nakon što je saslušalo nezavisnu odvjetnicu, 3. travnja 2025. odlučilo prihvatiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o potonjem odluči u hitnom prethodnom postupku.
O prethodnom pitanju
29
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 67. stavak 3. i članak 82. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da je država članica dužna odbiti izručiti trećoj zemlji državljanina druge države članice ako su tijela treće države članice prethodno odbila izvršiti zahtjev za izručenje koji je uputila ta treća zemlja i koji se odnosi na izvršenje iste kazne izrečene tom državljaninu druge države članice zbog postojanja ozbiljne opasnosti od ugrožavanja temeljnih prava zajamčenih člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. drugim stavkom Povelje.
30
Uvodno valja podsjetiti na to da u slučaju nepostojanja sporazuma o izručenju između Unije i dotične treće države, pravila o izručenju spadaju u nadležnost država članica (vidjeti u tom smislu presude od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 26. i od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izručenje Ukrajini), C‑398/19, EU:C:2020:1032, t. 28.).
31
Međutim, države članice dužne su izvršavati tu nadležnost poštujući pravo Unije, osobito zabranu diskriminacije predviđenu u članku 18. UFEU‑a i pravo na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica, zajamčeno u članku 21. stavku 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Zahtjev za izručenje Bosni i Hercegovini), C‑237/21, EU:C:2022:1017, t. 29.).
Tumačenje članaka 18. i 21. UFEU‑a
32
Kao prvo, valja istaknuti da državljanin države članice koji se zakonito kreće ili boravi na državnom području druge države članice ima pravo zbog svojeg svojstva građanina Unije pozivati se na članak 21. stavak 1. UFEU‑a te je obuhvaćen područjem primjene Ugovorâ, u smislu članka 18. UFEU‑a kojim je utvrđeno načelo nediskriminacije s obzirom na državljanstvo (vidjeti u tom smislu presude od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, t. 27. i od 22. prosinca 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Zahtjev za izručenje Bosni i Hercegovini), C‑237/21, EU:C:2022:1017, t. 30.).
33
Okolnost da državljanin države članice, koja nije država članica kojoj je podnesen zahtjev za njegovo izručenje, također ima državljanstvo te treće zemlje koja je uputila taj zahtjev, ne može biti prepreka da se navedeni državljanin pozove na prava i slobode koje pruža status građanina Unije, uključujući i one zajamčene člankom 18. i člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a. Naime, činjenica da je tražena osoba istovremeno državljanin države članice i treće zemlje ne može biti prepreka za ostvarivanje tih prava i sloboda (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Zahtjev za izručenje Bosni i Hercegovini), C‑237/21, EU:C:2022:1017, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
34
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku vidljivo je da je osoba KN, koja među ostalim ima i grčko državljanstvo, kao građanin Unije koristila svoje pravo na slobodno kretanje u drugoj državi članici, predviđeno člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a, , tako da je njezina situacija obuhvaćena područjem primjene Ugovorâ, u smislu članka 18. UFEU‑a kojim se zabranjuje svaka diskriminacija na temelju državljanstva, i to unatoč činjenici da ona također ima i državljanstvo treće zemlje koja je izdala zahtjev za izručenje koji se na nju odnosi.
35
Osim toga, okolnost da osoba KN nije trajno boravila na državnom području Francuske Republike u trenutku kad je tijelima te države članice podnesen zahtjev za izručenje o kojem je riječ u glavnom postupku, nego na državnom području Kraljevine Belgije, ne može dovesti u pitanje to utvrđenje. Naime, prijelazna priroda boravka na državnom području zamoljene države članice ne može isključiti situaciju državljanina druge države članice na kojeg se odnosi taj zahtjev iz područja primjene Ugovorâ u smislu članka 18. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 10. travnja 2018., Pisciotti, C‑191/16, EU:C:2018:222, t. 34.).
36
Kao drugo, francuska vlada pojasnila je da Francuska Republika ne izručuje svoje državljane trećoj zemlji u skladu s člankom 696‑4. stavkom 1. Zakonika o kaznenom postupku, ali da ta odredba ne zabranjuje da ta država članica izruči državljane drugih država članica trećim zemljama radi izvršenja kazne izrečene u toj zemlji.
37
Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se nacionalnim pravilom kojim se zabranjuje izručenje samo državljana dotične države članice uvodi razlika u postupanju ovisno o tome je li tražena osoba državljanin te države članice ili državljanin druge države članice, čime se stvara nejednako postupanje koje može utjecati na njihovu slobodu kretanja i boravka u Uniji (vidjeti u tom smislu presude od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 32. i od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, t. 28.).
38
Iz toga proizlazi da, u situaciji poput one u glavnom postupku, nejednako postupanje u vidu dopuštanja izručenja građanina Unije, državljana druge države članice, poput osobe KN, dovodi do ograničavanja slobode kretanja u smislu članka 21. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 33. i od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, t. 30.).
39
U ovom slučaju, iako sud koji je uputio zahtjev ne pita Sud je li takvo ograničavanje opravdano važnim razlogom u općem interesu, on ipak pita mogu li određena temeljna prava predviđena Poveljom biti prepreka izručenju poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.
Ispitivanje ozbiljne opasnosti od ugrožavanja temeljnih prava
40
Kada nacionalni propis može predstavljati prepreku ostvarivanju jedne ili više temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorima, u ovom slučaju prava slobodnog kretanja i boravka na državnom području država članica predviđenog u članku 21. stavku 1. UFEU‑a, taj propis može imati opravdanje u pravu Unije samo ako je u skladu s temeljnim pravima čije poštovanje osigurava Sud (vidjeti u tom smislu presudu od 18. lipnja 1991., ERT, C‑260/89, EU:C:1991:254, t. 42. i 43.). Nadalje, prema ustaljenoj sudskoj praksi, treba smatrati da se takvim propisom „provod[i] pravo Unije” u smislu članka 51. stavka 1. Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 14. rujna 2023., Bezirkshauptmannschaft Feldkirch, C‑55/22, EU:C:2023:670, t. 29. i od 12. prosinca 2024., Nemzeti Földügyi Központ, C‑419/23, EU:C:2024:1016, t. 60. i navedenu sudsku praksu).
41
Iz toga slijedi da je zamoljena država članica koja ne izručuje svoje državljane dužna prije nego što odluči izručiti državljanina druge države članice, među ostalim na temelju Europske konvencije o izručenju, ispitati može li ta odluka, kao provedba prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, ugroziti njome zajamčena temeljna prava, osobito u članku 47. drugom stavku te povelje, kojim se utvrđuje temeljno pravo na pošteno suđenje, ili njezinu članku 19. stavku 2., u skladu s kojim nitko ne smije biti udaljen, protjeran ili izručen državi u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bude podvrgnut smrtnoj kazni, mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni (vidjeti u tom smislu presude od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, t. 49. i od 22. prosinca 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Zahtjev za izručenje Bosni i Hercegovini), C‑237/21, EU:C:2022:1017, t. 55.).
42
U tu svrhu, nadležno tijelo zamoljene države članice mora svoju odluku temeljiti na objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i odgovarajuće ažuriranim podacima. Ti podaci mogu među ostalim proizlaziti iz međunarodnih sudskih odluka poput presuda Europskog suda za ljudska prava, sudskih odluka treće zemlje koja traži izručenje te odluka, izvješća ili drugih dokumenata koje izrađuju tijela Vijeća Europe ili potječu iz sustava Ujedinjenih naroda. Postojanje deklaracija i prihvaćanje međunarodnih ugovora kojima se načelno jamči poštovanje temeljnih prava nije samo po sebi dovoljno za osiguravanje prikladne zaštite tražene osobe od opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja kada pouzdani izvori ukazuju na praksu tijela te treće zemlje – ili koju ta tijela toleriraju – koja je u očitoj suprotnosti s načelima EKLJP‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 57. i 59.).
43
U tom se kontekstu sud koji je uputio zahtjev pita nalaže li mu se člankom 67. stavkom 3. i člankom 82. stavkom 1. UFEU‑a da mora priznati presudu chambrea des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles (Optužno vijeće Žalbenog suda u Bruxellesu) od 19. veljače 2025., navedenu u točki 16. ove presude, kojom je taj sud odbio izručiti osobu KN uz obrazloženje da bi je takvo izručenje izložilo ozbiljnoj opasnosti od ugrožavanja temeljnog prava da ne bude podvrgnuta mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju, utvrđenog u članku 19. stavku 2. Povelje, te temeljnog prava na pošteno suđenje iz članka 47. drugog stavka Povelje.
44
U tom pogledu valja istaknuti, kao prvo, da se ni članak 67. stavak 3. ni članak 82. stavak 1. UFEU‑a ne mogu temeljiti na obvezi uzajamnog priznavanja odluka o odbijanju zahtjeva za izručenje iz treće zemlje koje su donijele države članice.
45
Naime, s jedne strane, člankom 67. stavkom 3. UFEU‑a određuje se da „Unija nastoji osigurati visoku razinu sigurnosti putem mjera za sprečavanje i suzbijanje kriminaliteta, rasizma i ksenofobije”, među ostalim, „uzajamnim priznavanjem presuda u kaznenim stvarima” i, „prema potrebi, usklađivanjem kaznenog zakonodavstva” država članica. S druge strane, člankom 82. stavkom 1. prvim podstavkom UFEU‑a predviđa se da se „pravosudna suradnja u kaznenim stvarima u Uniji temelji […] na načelu uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka te uključuje usklađivanje zakona i drugih propisa država članica”, osobito onih iz tog članka 82. stavka 1. drugog podstavka točke (a), u skladu s kojim „Europski parlament i Vijeće, odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, usvajaju mjere za utvrđivanje pravila i postupaka kojima se osigurava priznavanje svih oblika presuda i sudskih odluka u cijeloj Uniji”.
46
Iz teksta tih odredbi vidljivo je da se njima kao takvima ne utvrđuje obveza uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima donesenih u državama članicama, nego se samo predviđa da se pravosudna suradnja u kaznenim stvarima u Uniji temelji na načelu takvog priznavanja. Tako se člankom 82. stavkom 1. drugim podstavkom točkom (a) UFEU‑a samo predviđa da Parlament i Vijeće donose mjere za utvrđivanje pravila i postupaka kako bi se osiguralo priznavanje svih oblika presuda i sudskih odluka.
47
Kao drugo, iako u pravu Unije postoji nekoliko instrumenata sekundarnog prava kojima se predviđa obveza uzajamnog priznavanja određenih presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima, osobito Okvirna odluka Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.) i Okvirna odluka Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (SL 2008., L 327, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.), valja istaknuti da se nijednim aktom prava Unije ne predviđa obveza uzajamnog priznavanja odluka koje su države članice donijele u pogledu zahtjeva za izručenje koje upućuju treće zemlje.
48
Slijedom toga, načelo uzajamnog priznavanja ne primjenjuje se na odluke o odbijanju zahtjeva za izručenje koje su donijele države članice.
49
Suprotno tomu, načelo uzajamnog povjerenja svakoj državi članici nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da pretpostavi, osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i konkretno temeljna prava zajamčena tim pravom (presude od 29. srpnja 2024., Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, t. 57. i od 29. srpnja 2024., Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, t. 36.).
50
Što se tiče europskog uhidbenog naloga uređenog Okvirnom odlukom 2002/584, Sud je ocijenio da se to načelo zahtijeva, u slučaju odluke o neizvršenju takvog naloga donesene u drugoj državi članici zbog postojanja opasnosti od povrede temeljnog prava na pošteno suđenje utvrđenog člankom 47. drugim stavkom Povelje, da tijelo izvršenja države članice kojem je podnesen novi zahtjev za predaju dotične osobe mora uzeti u obzir razloge na kojima se temelji ta odluka u okviru vlastitog ispitivanja postojanja razloga za neizvršenje (presuda od 29. srpnja 2024., Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, t. 46.).
51
Zbog istih razloga valja smatrati da načelo uzajamnog povjerenja zahtijeva u slučaju odluke o odbijanju izručenja tražene osobe trećoj zemlji koju je donijela država članica zbog ozbiljne opasnosti od ugrožavanja temeljnog prava da ne bude podvrgnuta mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju, utvrđenog u članku 19. stavku 2. Povelje, kao i temeljnog prava na pošteno suđenje iz članka 47. drugog stavka Povelje da nadležno tijelo druge države članice, kojem je ista treća zemlja podnijela novi zahtjev za izručenje koji se odnosi na istu osobu, uredno vodi računa o razlozima na kojima se temelji ta odluka o odbijanju, u okviru vlastitog ispitivanja postojanja opasnosti od ugrožavanja temeljnih prava zajamčenih Poveljom.
52
Naime, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 49. svojeg mišljenja, ranija odluka o odbijanju izručenja, donesena u drugoj državi članici, koja se temelji na postojanju ozbiljne opasnosti od ugrožavanja temeljnih prava zajamčenih Poveljom, spada u podatke, spomenute u sudskoj praksi iz točke 42. ove presude, koje država članica kojoj je podnesen novi zahtjev za izručenje mora uzeti u obzir u okviru vlastitog ispitivanja.
53
S obzirom na sve prethodne razloge, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 67. stavak 3. i članak 82. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da država članica nije dužna odbiti izručiti trećoj zemlji državljanina druge države članice ako su tijela treće države članice prethodno odbila izvršiti zahtjev za izručenje, koji je upućen iz te treće zemlje i odnosi se na izvršenje iste kazne izrečene tom državljaninu druge države članice zbog postojanja ozbiljne opasnosti od ugrožavanja temeljnih prava zajamčenih člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. drugim stavkom Povelje.
Troškovi
54
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
Članak 67. stavak 3. i članak 82. stavak 1. UFEU‑a
treba tumačiti na način da:
država članica nije dužna odbiti izručiti trećoj zemlji državljanina druge države članice ako su tijela treće države članice prethodno odbila izvršiti zahtjev za izručenje, koji je upućen iz te treće zemlje i odnosi se na izvršenje iste kazne izrečene tom državljaninu druge države članice zbog postojanja ozbiljne opasnosti od ugrožavanja temeljnih prava zajamčenih člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. drugim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.