62024CC0286
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 12. lipnja 2025. (
1
)
Predmet C‑286/24
Meliá Hotels International, S. A.
protiv
Associação Ius Omnibus
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Postupci za naknadu štete u nacionalnom pravu za povrede odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije – Posebna tužba za otkrivanje dokumenata – Vjerodostojnost štete – Šteta za interese potrošača koji žive u Portugalu – Ostvarivanje prava na actio popularis”
I. Uvod
1.
Ovaj predmet pruža Sudu priliku da pojasni privatnu provedbu prava tržišnog natjecanja, koja je danas obuhvaćena Direktivom 2014/104/EU (
2
).
2.
Pitanja koja je postavio Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal) u biti se odnose na pitanje, kao prvo, podliježe li zahtjev za otkrivanje dokaza, podnesen prije pokretanja postupka za naknadu štete, zahtjevima koji proizlaze iz članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104 jer se ta odredba odnosi na vjerodostojnost tužbe koju tužitelj treba potkrijepiti kako bi se mogao prihvatiti njegov zahtjev za otkrivanje dokaza i, kao drugo, na stupanj vjerodostojnosti koji se zahtijeva navedenom odredbom.
3.
U skladu sa zahtjevom Suda, u ovom će se mišljenju analizirati samo drugo pitanje.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
4.
Člankom 16. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 1/2003 (
3
) određuje se:
Kada tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje donose odluke o sporazumima, odlukama ili postupanjima iz članka [101.] ili [102. UFEU‑a], a koje su već bile predmetom odluke Komisije, ne mogu donijeti odluku koja bi bila suprotna donesenoj odluci Komisije.”
5.
Člankom 5. Direktive 2014/104 u stavcima 1. do 3. propisuje se:
„1.   Države članice osiguravaju da u postupku za naknadu štete u Uniji na zahtjev tužitelja koji je predočio uvjerljivo obrazloženje s razumno dostupnim činjenicama i dovoljnim dokazima da bi podržao vjerodostojnost svog zahtjeva za naknadu štete, nacionalni sudovi mogu naložiti tuženiku ili trećoj strani da otkriju relevantne dokaze koji su pod njihovom kontrolom, podložno uvjetima koji su utvrđeni u ovom poglavlju. Države članice osiguravaju da nacionalni sudovi na zahtjev tuženika mogu naložiti tužitelju ili trećoj strani da otkriju relevantne dokaze.
[...]
2.   Države članice osiguravaju da nacionalni sudovi mogu naložiti otkrivanje određenih elemenata dokaza ili relevantnih kategorija dokaza koji su što je moguće preciznije i uže ograničeni na temelju razumno dostupnih činjenica u uvjerljivom obrazloženju.
3.   Države članice osiguravaju da nacionalni sudovi proporcionalno ograničavaju otkrivanje dokaza. Pri odlučivanju je li bilo koje otkrivanje koje stranka zahtijeva proporcionalno, nacionalni sudovi razmatraju legitimne interese svih stranaka i dotičnih trećih strana. Oni posebno razmatraju:
(a)
mjeru u kojoj su zahtjev ili obrana podržani dostupnim činjenicama i dokazima koji opravdavaju zahtjev za otkrivanje dokaza;
(b)
opseg i trošak otkrivanja, posebno za bilo koju dotičnu treću stranu, uključujući sprečavanje nespecifičnih pretraživanja informacija za koje nije vjerojatno da su značajne za stranke u postupku;
(c)
sadrže li dokazi čije se otkrivanje traži povjerljive informacije, posebno o bilo kojim trećim stranama, te koji aranžmani postoje za zaštitu takvih povjerljivih informacija.”
B.
Portugalsko pravo
6.
Direktiva 2014/104 prenesena je u portugalsko pravo Leijem n.o 23/2018, referente ao Direito a indemnização por infração ao direito da concorrência (Zakon br. 23/2018 o pravu na naknadu štete zbog povrede prava tržišnog natjecanja) od 5. lipnja 2018. (
4
) (u daljnjem tekstu: Zakon br. 23/2018) (
5
).
7.
Člankom 12. Zakona br. 23/2018, naslovljenim „Otkrivanje dokaza u okviru postupka za naknadu štete”, u stavcima 1. do 4. određuje se:
„1. –   Sud može, na zahtjev bilo koje stranke u postupku za naknadu štete, naložiti drugoj stranci ili trećoj strani, uključujući javna tijela, da otkrije dokaze kojima raspolaže, podložno ograničenjima navedenima u ovom poglavlju.
2. –   Zahtjev iz prethodnog stavka temelji se na razumno dostupnim činjenicama i dokazima dostatnima kako bi se potkrijepila vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete ili obrane te se u njemu navode činjenice koje treba dokazati.
3. –   U zahtjevu se što je moguće preciznije i uže navode dokazi ili kategorije dokaza čije se otkrivanje zahtijeva, na temelju činjenica na kojima se temelji.
4. –   Sud nalaže otkrivanje dokaza ako to smatra proporcionalnim i relevantnim za donošenje odluke u predmetu, pri čemu se odbijaju zahtjevi za neselektivno pretraživanje informacija.”
8.
Člankom 13. tog zakona, naslovljenim „Pristup dokazima prije podnošenja tužbe za naknadu štete”, predviđa se:
„1. –   Svaka osoba koja, u skladu s člancima 573. do 576. Građanskog zakonika, želi ishoditi informacije ili otkrivanje dokaza, uključujući one koje joj osoba koja ih posjeduje ne želi pružiti, može, opravdavajući nužnost mjere i podložno drugim ograničenjima navedenima u ovom poglavlju, zatražiti od nadležnog suda da naredi toj osobi da ih podnese na datum, u vrijeme i mjesto koje odredi sud, pod uvjetima predviđenima u člancima 1045. do 1047. Zakonika o građanskom postupku.
2. –   Odredbe stavaka 2. do 9. prethodnog članka primjenjuju se mutatis mutandis na zahtjeve za pristup iz prethodnog stavka.”
III. Činjenice iz kojih proizlazi spor u glavnom postupku, postupak pred Sudom i prethodna pitanja
9.
Komisija je odlukom od 21. veljače 2020. (
6
) utvrdila da je Meliá Hotels International, S. A. (u daljnjem tekstu: Meliá), adresat odluke, povrijedila članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) u razdoblju od 1. siječnja 2014. do 31. prosinca 2015. time što je provodila vertikalne prakse kojima je uspostavljena razlika među potrošačima na temelju njihova državljanstva ili zemlje boravka. Tim je praksama ograničena aktivna i pasivna prodaja smještaja u hotelima Meliá domaćim potrošačima ili potrošačima s boravištem u državama članicama. S obzirom na njezinu suradnju, Meliji je smanjen iznos izrečene novčane kazne. Protiv te odluke nije podnesena žalba te je postala konačna.
10.
Ius Omnibus, udruga za zaštitu interesa potrošača, podnio je nadležnom prvostupanjskom sudu posebnu tužbu za otkrivanje dokumenata u Melijinom posjedu, koje smatra nužnima za utvrđivanje i dokazivanje, s jedne strane, dosega i učinaka protutržišne prakse koju je utvrdila Komisija i, s druge strane, štete koja je potrošačima prouzročena tom praksom i njezine visine. Taj zahtjev prethodi mogućem podnošenju kolektivne tužbe za naknadu štete. Naime, Ius Omnibus istaknuo je da je namjeravao djelovati u tom smislu, ostvarujući pravo na actio popularis u ime oštećenih potrošača koji žive u Portugalu, pod pretpostavkom da na temelju traženih dokumenata može dokazati da su se protutržišnom praksom Melije, koju je utvrdila Komisija, povrijedili raznovrsni, portugalskim ustavom zaštićeni interesi i homogeni individualni interesi potrošača koji žive u Portugalu.
11.
Prvostupanjski sud prihvatio je posebnu tužbu Iusa Omnibusa. Tribunal da Relação (Žalbeni sud, Portugal) u cijelosti je potvrdio prvostupanjsku presudu nakon što je Meliá podnijela žalbu.
12.
Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) prihvatio je žalbu u kasacijskom postupku koju mu je Meliá podnijela.
13.
U tim je okolnostima Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) odlukom od 4. ožujka 2024., koju je Sud zaprimio 23. travnja 2024., odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li članak 5. stavak 1. [Direktive 2014/104] primjenjiv na tužbu za pristup dokazima prije pokretanja postupka za naknadu štete u smislu članka 2. točke 4. [te] direktive?
U slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje:
2.
Je li za ispunjavanje zahtjeva vjerodostojnosti štete koji proizlazi iz članka 5. stavka 1. [Direktive 2014/104] uvijek potrebno da podnositelj zahtjeva dokaže da je, u slučaju o kojem je riječ, vjerojatnije da je potrošačima koje se zastupa, u ovom slučaju onima koji žive u Portugalu, nanesena šteta nego da nije?
3.
Mogu li nacionalni sudovi kriterij vjerodostojnosti štete, u skladu s člankom 5. stavkom 1. [Direktive 2014/104], temeljiti isključivo na postojanju neke odluke koju su donijela tijela nadležna u području tržišnog natjecanja[?] Konkretno, kako na ovu analizu utječe činjenica da je riječ o odluci donesenoj u okviru postupka nagodbe koji se odnosi na vertikalnu povredu prava Unije o tržišnom natjecanju s obzirom na cilj?”
14.
Pisana očitovanja podnijele su stranke iz glavnog postupka, portugalska vlada i Komisija. Rasprava nije održana.
IV. Analiza
A.
Uvodne napomene
15.
Prije nego što razmotrim pravna pitanja istaknuta u drugom i trećem prethodnom pitanju, ispitat ću, s jedne strane, dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku (odjeljak 1.) i, s druge strane, pretpostavku koja je povezana s prvim pitanjem i na kojoj se temelje drugo i treće pitanje (odjeljak 2.) (
7
).
1. Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
16.
Ius Omnibus navodi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer nisu ispunjeni zahtjevi iz članka 94. Poslovnika Suda. Prema njegovu mišljenju, sud koji je uputio zahtjev nije dostatno izložio sve relevantne činjenice, sadržaj portugalskog prava, razloge koji su ga naveli na to da se zapita o tumačenju odredaba prava Unije te vezu koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i glavnog postupka. Usto, taj sud nije iznio razloge kojima bi se opravdala relevantnost drugog i trećeg pitanja. Međutim, Ius Omnibus poziva Sud da ovaj zahtjev za prethodnu odluku proglasi dopuštenim.
17.
Ne slažem se s argumentima Iusa Omnibusa koji se odnose na to da ovaj zahtjev za prethodnu odluku nije u skladu sa zahtjevima iz članka 94. Poslovnika. Kao što ću pokazati, on sadržava sve elemente koji su potrebni kako bi Sud mogao odlučiti o tom zahtjevu.
18.
Osim toga, iako sud koji je uputio zahtjev nije jasno iznio ni razloge koji su ga naveli na postavljanje drugog i trećeg prethodnog pitanja ni relevantnost odgovora na ta pitanja za glavni postupak, njegova je motivacija ipak očita s obzirom na sadržaj pitanja. Naime, taj sud svojim drugim pitanjem želi utvrditi treba li vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete utvrditi ovisno o tome „je [li] vjerojatnije da je potrošačima […] nanesena štetu nego da nije” i, svojim trećim pitanjem, je li moguće utvrditi stupanj vjerodostojnosti koji se zahtijeva na temelju odluke tijela nadležnog za tržišno natjecanje, kao što je ona od 21. veljače 2020.
19.
Iz toga slijedi da su drugo i treće pitanje dopušteni.
2. Podnošenje zahtjeva za otkrivanje dokaza prije pokretanja postupka o meritumu
20.
Drugo i treće pitanje – na koje će se, u skladu sa zahtjevom Suda, ograničiti analiza u ovom mišljenju – postavljaju se ako Sud odgovori potvrdno na prvo pitanje. Moja analiza tih pitanja stoga se mora temeljiti na pretpostavci da na prvo pitanje treba odgovoriti potvrdno.
21.
Radi potpunosti i s obzirom na to da je odgovor na prvo pitanje polazišna točka za analizu sljedećih pitanja, iznijet ću nekoliko kratkih napomena o problematici na koju se ono odnosi.
22.
U skladu s tekstom prvog pitanja, sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi primjenjuje li se članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104 na zahtjev za otkrivanje dokaza koji je podnesen prije podnošenja tužbe za naknadu štete. Čini se da se to pitanje zapravo odnosi na to jesu li zahtjevi predviđeni tom odredbom, koji se odnose na vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete koju tužitelj treba potkrijepiti, primjenjivi na taj zahtjev za otkrivanje dokaza.
23.
Valja pojasniti da prvo pitanje ne treba shvatiti na način da se sud koji je uputio zahtjev pita je li, u skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104, država članica dužna predvidjeti mogućnost podnošenja zahtjeva za otkrivanje dokaza prije pokretanja postupka za naknadu štete. Naime, portugalski zakonodavac predvidio je takvu mogućnost.
24.
Osim toga, čini se da je portugalski zakonodavac tu direktivu tumačio na način da ona obvezuje države članice da predvide mogućnost podnošenja zahtjeva za otkrivanje dokaza iz članka 5. navedene direktive samo u okviru postupka za naknadu štete. Ta je odredba prenesena u portugalski unutarnji poredak člankom 12. Zakona br. 23/2018.
25.
Prema tumačenju Direktive 2014/104 portugalskog zakonodavca, država članica ipak može predvidjeti mogućnost podnošenja takvog zahtjeva prije podnošenja tužbe o meritumu. Kao što to napominje portugalska vlada, zakonodavac te države članice iskoristio je tu mogućnost te ju je predvidio u članku 13. Zakona br. 23/2018. Čini se da se glavni postupak odnosi na takav zahtjev.
26.
U tom sam pogledu u svojem mišljenju u predmetu PACCAR i dr. (
8
) razmotrio problematiku zahtjeva za otkrivanje dokaza podnesenih prije tužbe o meritumu u kontekstu analize područja primjene Direktive 2014/104. Stoga sam ispitao može li se ta direktiva primijeniti u glavnom postupku o kojem je riječ kako bi se otklonila svaka eventualna dvojba u nadležnost Suda da odgovori na prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje odredbi navedene direktive.
27.
Naglašavam da sud koji je uputio zahtjev u tom predmetu nije istaknuo tu problematiku. Međutim, iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje nije bilo jasno je li zahtjev za otkrivanje dokaza bio podnesen u okviru ili prije podnošenja tužbe za naknadu štete. Stoga sam ispitao je li i ako je, pod kojim uvjetima, taj zahtjev bio obuhvaćen područjem primjene Direktive 2014/104.
28.
Na temelju ispitivanja tog pitanja utvrdio sam, kad je riječ o zahtjevima za otkrivanje dokaza, da, čak i pod pretpostavkom da se Direktiva 2014/104 odnosi samo na zahtjeve podnesene u okviru postupka za naknadu štete, takav zahtjev – koji je tehnički podnesen prije podnošenja tužbe za naknadu štete – može biti obuhvaćen područjem primjene te direktive. Naime, moglo bi se smatrati, barem u određenim slučajevima, da je takav zahtjev podnesen u okviru tužbe za naknadu štete ili se njime uvjetuje pokretanje takvog postupka. Smatrao sam da je to slučaj ako tužbu za naknadu štete treba podnijeti, pod prijetnjom sankcija, u kratkom roku nakon podnošenja zahtjeva za otkrivanje dokaza kojim se potkrepljuje vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete ili, eventualno, u kratkom roku nakon što je taj zahtjev prihvaćen.
29.
S jedne strane, ako zahtjev za otkrivanje dokaza ima takva obilježja, na njega se primjenjuju zahtjevi predviđeni člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 i, s druge strane, Sud je nadležan odgovoriti na pitanje o tumačenju koje se odnosi na tu odredbu koje je postavio sud kojem je podnesen takav zahtjev.
30.
Ne čini se da pravno sredstvo radi pribavljanja dokaza predviđeno portugalskim pravom ima značajke navedene u točki 28. ovog mišljenja. Zahtjevi predviđeni člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 ipak se mogu primijeniti na to pravno sredstvo te je Sud nadležan odgovoriti na pitanje o tumačenju te odredbe.
31.
Naime, člankom 5. stavkom 8. Direktive 2014/104 omogućuje se državama članicama da, ne dovodeći u pitanje njezin članak 5. stavke 4. i 7. te članak 6., predvide pravila koja bi dovela do šireg otkrivanja dokaza. Država članica stoga može predvidjeti mogućnost podnošenja zahtjeva za otkrivanje dokaza prije podnošenja tužbe za naknadu štete te bi čak mogla taj zahtjev u cijelosti (
9
) podvrgnuti sustavu iz članka 5. te direktive.
32.
U tom bi slučaju Sud bio nadležan odgovoriti na prethodna pitanja koja se odnose na članak 5. stavak 8. Direktive 2014/104, koja je postavio sud kojem je podnesen takav zahtjev, u skladu sa svojom sudskom praksom koja se odnosi na situacije u kojima se odredbe prava Unije primjenjuju u sporu na temelju izravnog i bezuvjetnog upućivanja u nacionalnom pravu koje ima za učinak proširenje područja primjene prava Unije (
10
).
33.
U tom je pogledu vjerojatno da je portugalski zakonodavac pravno sredstvo radi pribavljanja dokaza, podneseno prije tužbe o meritumu, želio podvrgnuti sustavu iz članka 5. Direktive 2014/104. Naime, u skladu s člankom 13. stavkom 2. Zakona br. 23/2018, detaljna pravila predviđena njegovim člankom 12. i stoga člankom 5. te direktive primjenjuju se mutatis mutandis na pravna sredstva iz članka 13. tog zakona.
34.
Sud je stoga nadležan odgovoriti na prethodna pitanja koja se odnose na članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104 i koja je postavio nacionalni sud kojem je podneseno takvo pravno sredstvo na temelju članka 13. Zakona br. 23/2018 neovisno o obilježjima pravnog sredstva za pribavljanje dokaza predviđenog portugalskim pravom.
B.
Meritum
35.
Najprije ističem da se u drugom i trećem pitanju doslovno upućuje na vjerodostojnost štete iz članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104. U skladu s tom odredbom, podnositelj zahtjeva od nacionalnog suda može zahtijevati da tuženiku ili trećoj strani naloži otkrivanje relevantnih dokaza pod uvjetom da je potkrijepio vjerodostojnost svojeg zahtjeva za naknadu štete iznošenjem dostatnih i razumno dostupnih činjenica i dokaza (
11
).
36.
U tom pogledu podsjećam na to da je postojanje štete jedan od uvjeta odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja. Postojanje te odgovornosti uvjetovano je ispunjenjem triju uvjeta, odnosno stvarnošću štete (štetom), uzročnom vezom između štete i navodnog postupanja te nezakonitosti postupanja koje se stavlja na teret (
12
). Navedena odgovornost može biti dovedena u pitanje tužbom za naknadu štete. Članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104 stoga treba tumačiti na način da je podnositelj zahtjeva dužan potkrijepiti vjerodostojnost tih triju uvjeta.
37.
S obzirom na navedeno, unatoč razlici između, s jedne strane, teksta drugog i trećeg pitanja i, s druge strane, teksta članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104, ta se pitanja odnose na vjerodostojnost triju uvjeta odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja. To se osobito potvrđuje drugim pitanjem, kojim sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li stupanj zahtijevane vjerodostojnosti utvrditi na temelju kriterija „je [li] vjerojatnije da je potrošačima […] nanesena šteta nego da nije”. Taj se kriterij odnosi kako na štetu tako i na vezu između nje i navodnog postupanja. Predlažem da se stoga drugo pitanje preoblikuje na način da njime sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li, kako bi se potkrijepila vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete u skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104, dokazati da je vjerojatnije da uvjeti odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja jesu ispunjeni, nego da nisu ispunjeni.
38.
I dalje uvodno napominjem da valja obrnuti redoslijed ispitivanja drugog i trećeg pitanja.
39.
Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem pita treba li članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104 tumačiti na način da se, u skladu s tom odredbom, zahtijevani stupanj vjerodostojnosti određuje s obzirom na kriterij prema kojem je vjerojatnije da uvjeti odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja jesu ispunjeni, nego da nisu ispunjeni i, trećim pitanjem, treba li tu odredbu tumačiti na način da se vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete može utvrditi samo na temelju Komisijine odluke kojom se utvrđuje povreda.
40.
Drugo je pitanje općenitije od trećeg, a potvrdnim odgovorom na potonje uklonila bi se potreba za odgovorom na drugo pitanje. Svoju ću analizu stoga započeti trećim pitanjem.
1. Treće pitanje
41.
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li odluka kojom se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja dovoljna za utvrđivanje vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete koja iz te povrede proizlazi. Konkretno, taj sud dvoji o mogućnosti utvrđivanja vjerodostojnosti takvog zahtjeva, u skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104, samo na temelju postojanja odluke nadležnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje (odjeljak (a)). Usto, želi znati utječe li na odgovor na to pitanje činjenica da se takva odluka odnosi na vertikalno ograničenje s obzirom na cilj (odjeljak (b)) i da je donesena u okviru postupka nagodbe (odjeljak (c)).
a) Je li odluka kojom se utvrđuje povreda dovoljna kako bi se potkrijepila vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete?
42.
Treće se pitanje u biti odnosi na to treba li članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104 tumačiti na način da nacionalni sud kojem je podnesen zahtjev za otkrivanje dokaza može ocijeniti vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete isključivo na temelju Komisijine odluke kojom se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja.
43.
Najprije navodim da, prema mojem mišljenju, odluka kojom se utvrđuje povreda nije dovoljna da bi se potkrijepila vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete.
44.
Kao što to proizlazi iz članka 16. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, nacionalni sud ne može donositi odluke koje bi bile suprotne Komisijinoj odluci kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a. Osim toga, nacionalni sud koji odlučuje o povredi istovjetnoj onoj iz odluke od 21. veljače 2020. mora priznati postojanje te povrede. Nasuprot tomu, i dalje je na nacionalnom sudu da ocijeni postojanje štete i izravne veze između te štete i predmetne povrede (
13
).
45.
Slijedom toga, ako postoji odluka kojom se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja, sud kojem je podnesen zahtjev za otkrivanje dokaza više nije dužan ispitati je li, s obzirom na dostupne činjenične elemente i dokaze, dokazana vjerodostojnost postojanja povrede. Međutim, nezakonitost postupanja koje se stavlja na teret samo je jedan od uvjeta odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja. Kao što sam to naveo (
14
), dokazivanjem vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete utvrđuje se stupanj vjerodostojnosti koji se zahtijeva u pogledu triju uvjeta koji čine tu odgovornost. Slijedom toga, utvrđenje povrede samo po sebi nije dovoljno za utvrđivanje vjerodostojnosti takvog zahtjeva.
b) Odluka o vertikalnoj praksi kojom se ograničava tržišno natjecanje s obzirom na cilj
46.
Sud koji je uputio zahtjev pita Sud može li činjenica da se odluka kojom se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja odnosi na vertikalno ograničenje s obzirom na cilj bitno izmijeniti odgovor koji treba dati na treće pitanje.
47.
Smatram da to nije slučaj i da nacionalni sud ne može temeljiti svoju ocjenu vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete samo na postojanju takve odluke.
48.
Kao prvo, u tom pogledu napominjem da se člankom 17. stavkom 2. Direktive 2014/104 utvrđuje oboriva presumpcija prema kojoj povrede počinjene u okviru kartela uzrokuju štetu. Međutim, ta presumpcija, kako ju je predvidio zakonodavac Unije, ne obuhvaća vertikalna ograničenja tržišnog natjecanja.
49.
Naime, u skladu s uvodnom izjavom 47. Direktive 2014/104, oborivu presumpciju iz njezina članka 17. stavka 2. valja ograničiti na kartele s obzirom na njihovu tajnovitost, čime se povećava asimetriju informacija i tužiteljima otežava pribavljanje dokaza potrebnih za dokazivanje štete. Usto, u članku 2. točki 14. te direktive pojam „kartel” je u biti definiran kao sporazum ili usklađeno djelovanje između dvaju ili više konkurenata kojem je cilj usklađivanje njihovih konkurentnih postupanja na tržištu ili utjecaj na relevantne parametre tržišnog natjecanja putem određenih praksi. Ta definicija ne odgovara definiciji vertikalne prakse koja uključuje poduzetnike koji posluju na različitim razinama proizvodnog ili distribucijskog lanca i koji stoga nisu konkurenti.
50.
Usto, prema pravnim istraživanjima (
15
), države članice različito su prenijele članak 17. stavak 2. Direktive 2014/104. Naime, neke su odabrale pojmu „kartel” dati definiciju širu od one predviđene člankom 2. točkom 14. Direktive 2014/104, pa čak i izričito proširiti područje primjene te presumpcije na vertikalna ograničenja tržišnog natjecanja. To neujednačeno prenošenje među državama članicama, od kojih neke jasno žele proširiti definiciju pojma „kartel” predviđenu tom direktivom, potvrđuje tumačenje prema kojem presumpcija o kojoj je riječ, kako ju je predvidio zakonodavac Unije, obuhvaća samo kartele koji odgovaraju definiciji predviđenoj člankom 2. točkom 14. navedene direktive.
51.
I dalje u tom kontekstu, napominjem da je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi je li portugalski zakonodavac odlučio da se presumpcija predviđena člankom 17. stavkom 2. Direktive 2014/104 primjenjuje na vertikalna ograničenja. Ništa ne upućuje na to da je to slučaj.
52.
Kao drugo, ni okolnost da se odluka kojom se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja ne odnosi na vertikalno ograničenje s obzirom na posljedicu, nego na vertikalno ograničenje s obzirom na cilj ne može dovesti u pitanje utvrđenje prema kojem nacionalni sud ne može temeljiti poštovanje kriterija vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete, u skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104, samo na postojanju te odluke.
53.
Pravom tržišnog natjecanja Unije čini se znatna razlika između pojma „ograničenje s obzirom na cilj” i „ograničenje s obzirom na posljedicu”, pri čemu svako od njih podliježe različitim pravilima o dokazivanju (
16
). U okviru tog prvog ograničenja više nije potrebno ispitivati ograničavajuće učinke predmetne prakse (
17
). Međutim, utvrđenje takvog ograničenja ne znači da je šteta nanesena određenoj osobi niti da postoji uzročna veza između tog ograničenja i te štete. Uvjeti odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja moraju se utvrditi pred sudom pred kojim je pokrenut postupak za naknadu štete.
54.
U tom smislu, što se tiče zahtjeva za otkrivanje dokaza iz članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104, podnositelj zahtjeva također mora potkrijepiti zahtijevani stupanj vjerodostojnosti u pogledu tih dvaju uvjeta, odnosno postojanja štete i izravne uzročne veze između nje i predmetne povrede.
55.
Radi cjelovitosti napominjem da ni činjenica da vertikalna ograničenja nisu obuhvaćena presumpcijom predviđenom člankom 17. stavkom 2. Direktive 2014/104 (
18
) ni činjenica da ograničenja s obzirom na cilj ne podliježu posebnom dokaznom sustavu u pogledu triju uvjeta odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja (
19
) ne podrazumijevaju da odluka kojom se utvrđuje postojanje vertikalnog ograničenja s obzirom na cilj nije relevantna za ocjenu vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete.
56.
Naime, s jedne strane, nacionalni sud kojem je podnesen zahtjev za otkrivanje dokaza dužan je priznati postojanje povrede prava tržišnog natjecanja iz te odluke, tako da je jedan od uvjeta odgovornosti ne samo vjerodostojan, nego i dokazan (
20
).
57.
S druge strane, pojam „ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj” odnosi se na ponašanja s visokom razinom štetnosti za tržišno natjecanje, odnosno koja korisnicima i potrošačima u različitim sektorima ili tržištima o kojima je riječ mogu nanijeti znatnu izravnu ili neizravnu štetu (
21
). Stupanj štete koji takvo ponašanje može prouzročiti, zajedno s drugim činjenicama i dokazima koji su razumno dostupni tužitelju, relevantan je za utvrđivanje vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete, u skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104.
c) Odluka donesena u okviru postupka nagodbe
58.
Sud koji je uputio zahtjev skreće pozornost na činjenicu da je odluka od 21. veljače 2020. donesena u okviru postupka nagodbe i pita Sud može li ta okolnost utjecati na odgovor koji treba dati na treće pitanje.
59.
Smatram da ne može.
60.
Naime, odluka od 21. veljače 2020., donesena u okviru postupka nagodbe, predstavlja konačnu odluku na temelju članka 7. ili 23. Uredbe br. 1/2003 (
22
). Za razliku od odluke o obvezama donesene na temelju članka 9. te uredbe (
23
), odlukom koja je donesena u okviru postupka nagodbe utvrđuje se povreda članka 101. ili 102. UFEU‑a. Činjenica da poduzetnik na kojeg se ta odluka odnosi ima pravo na smanjenje iznosa novčane kazne ne mijenja prirodu utvrđenja te povrede.
61.
Slijedom toga, s obzirom na razmatranja navedena u točki 45. ovog mišljenja, činjenica da je Komisijina odluka kojom se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja donesena u okviru postupka nagodbe ne utječe na pitanje može li nacionalni sud temeljiti poštovanje kriterija vjerodostojnosti štete, u skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104, samo na postojanju odluke tijela nadležnog za tržišno natjecanje.
d) Međuzaključak
62.
Na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104 treba tumačiti na način da odluka kojom se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja nije dovoljna za utvrđivanje vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete. Činjenica da se ta odluka odnosi na vertikalno ograničenje s obzirom na cilj i da je donesena u okviru postupka nagodbe ne dovodi u pitanje to razmatranje.
2. Drugo pitanje
a) Doseg drugog pitanja
63.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li dokazati da je vjerojatnije da uvjeti odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja jesu ispunjeni, nego da nisu ispunjeni, kako bi se potkrijepila vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete u skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104.
64.
Taj sud ne objašnjava u čemu se sastoji kriterij opisan u njegovu drugom pitanju. Usto, kriterij koji su primijenili sudovi nižih stupnjeva u glavnom postupku također nije jasan.
65.
Prema mišljenju Iusa Omnibusa, ne može se isključiti da je sud koji je uputio zahtjev zanemario kriterij koji su primijenili sudovi nižih stupnjeva i da je smatrao da može ukinuti pobijanu presudu zbog nedostatka u obrazloženju. Sud koji je uputio zahtjev stoga želi dobiti pojašnjenja o kriteriju koji treba primijeniti kako bi ga mogao pojasniti sudovima nižih stupnjeva u presudi koju će donijeti.
66.
Alternativno, zahtjev za prethodnu odluku mogao bi se shvatiti na način da Meliá osporava kriterij koji su primijenili sudovi nižih stupnjeva i tvrdi da su trebali primijeniti stroži kriterij opisan u drugom pitanju. U tom slučaju, kao što je to naveo Ius Omnibus, drugo pitanje valjalo bi shvatiti tako da se njime nastoji utvrditi treba li članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104 tumačiti na način da država članica prilikom njegova prenošenja u nacionalno pravo ne može utvrditi kriterij koji je manje strog od onog opisanog u tom pitanju.
67.
Naime, prvostupanjskom presudom, koja je potvrđena u žalbenom postupku, sudovi nižih stupnjeva naložili su Meliji da otkrije dokumente koje je Ius Omnibus zatražio. Sud koji je uputio zahtjev odlučuje o žalbi u kasacijskom postupku koju je Meliá podnijela protiv te presude.
68.
Meliá u svojim pisanim očitovanjima tvrdi da se člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 utvrđuje stupanj vjerojatnosti koji nadilazi puku mogućnost postojanja štete. Konkretnije, Meliá smatra da tu odredbu treba tumačiti na način da ne podrazumijeva samo tu mogućnost, nego stvarnu vjerojatnost nastanka štete, odnosno da, s obzirom na činjenični, pravni i gospodarski kontekst o kojem je riječ, postojanje štete mora biti vjerojatnije od njezina nepostojanja ili barem mora predstavljati ozbiljnu, odnosno osnovanu vjerojatnost.
69.
Usto, Meliá napominje da su portugalski sudovi u drugim predmetima koji se odnose na opće građansko pravo smatrali da pojam vjerodostojnosti podrazumijeva stupanj sigurnosti koji nadilazi običnu vjerojatnost, veći od 50 posto.
70.
S tom se napomenom djelomično složio Ius Omnibus, koji navodi da u portugalskom pravnom poretku neki također brane stajalište da je opći kriterij dokazivanja u građanskom postupku kriterij prema kojem je „više vjerojatno nego nevjerojatno”. Međutim, društvo Ius Omnibus tvrdi da taj kriterij treba prilagoditi ovisno o kontekstu u kojem se primjenjuje. Takva prilagodba zahtijeva se člankom 13. stavkom 2. Zakona br. 23/2018, u skladu s kojim se uvjeti iz članka 12. stavaka 2. do 9. tog zakona primjenjuju mutatis mutandis na zahtjev za otkrivanje dokaza podnesen prije podnošenja tužbe za naknadu štete.
71.
Neovisno o nijansama svojstvenima situaciji s kojom se suočava sud koji je uputio zahtjev (
24
), njegov je cilj jasan: saznati nalaže li se člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 kriterij koji podrazumijeva stupanj vjerodostojnosti, poput onog opisanog u drugom pitanju, odnosno kriterij prema kojem je vjerojatnije da će uvjeti odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja biti ispunjeni, nego da neće biti ispunjeni.
72.
U tom pogledu valja dodati da je zahtijevani stupanj vjerodostojnosti iz članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104 najviši koji se može zahtijevati. U skladu s člankom 5. stavkom 8. te direktive državama članicama se omogućuje da, ne dovodeći u pitanje njezin članak 5. stavke 4. i 7. te članak 6., uvedu pravila koja bi dovela do šireg otkrivanja dokaza. Kako bi se olakšao pristup dokazima, država članica može odrediti niži stupanj vjerodostojnosti od onog koji se zahtijeva člankom 5. stavkom 1. navedene direktive. Nasuprot tomu, država članica ne može utvrditi kriterij koji podrazumijeva viši stupanj vjerodostojnosti od onog koji je utvrdio zakonodavac Unije.
73.
Kako bi se odgovorilo na drugo pitanje, valja stoga utvrditi propisuje li se Direktivom 2014/104 kriterij koji podrazumijeva stupanj vjerodostojnosti prema kojem je vjerojatnije da uvjeti odgovornosti za štetu jesu ispunjeni, nego da nisu ispunjeni ili je dovoljan niži stupanj vjerodostojnosti od onog opisanog u ovom pitanju.
b) Ocjena
74.
Čini se da se kriterij opisan u drugom pitanju temelji na odvagivanju vjerojatnosti. Prema tom kriteriju na podnositelju je zahtjeva da dokaže da je vjerojatnije da su zastupljeni potrošači, u ovom slučaju potrošači koji žive u Portugalu, pretrpjeli štetu nego da nisu.
75.
Smatram da je standard dokazivanja koji se zahtijeva člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 kako bi se opravdao zahtjev za otkrivanje dokaza niži od standarda takvog odvagivanja vjerojatnosti.
76.
Naime, kao prvo, ne čini se da izrazi upotrijebljeni u različitim jezičnim verzijama članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104 podrazumijevaju pretjerano stroge zahtjeve. Kao što to napominje Komisija, izrazi upotrijebljeni u verzijama te direktive na portugalskom („plausibilidade”), njemačkom („Plausibilität”), engleskom („Plausibility”) i francuskom („plausibility”), kojima dodajem verziju na poljskom jeziku („uprawdopodobnienie”), upućuju, u skladu s njihovim leksičkim definicijama, na situaciju u kojoj je tvrdnja razumna ili prihvatljiva (
25
) ili se takvom čini. Ti izrazi stoga upućuju na to da je potrebno uvjeriti sud koji odlučuje o zahtjevu za otkrivanje dokaza da je pretpostavka da su ispunjena tri kumulativna uvjeta odgovornosti razumno prihvatljiva u slučaju koji ispituje.
77.
Kao drugo, valja napomenuti da, osim leksičkih definicija pojmovâ upotrijebljenih u različitim jezičnim verzijama članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104, nacionalna prenošenja te odredbe slijede, barem u određenim pravima država članica, istu logiku. To je osobito slučaj u njemačkom (
26
) i poljskom pravu (
27
). Odredbe o prenošenju koje su na snazi u tim državama članicama predviđaju, kad je riječ o zahtijevanom stupnju vjerodostojnosti, samo razumno prihvatljivu vjerojatnost.
78.
Kao treće, ne može se zanemariti činjenica da je mogućnost dobivanja pristupa dokumentima funkcionalno povezana s ostvarivanjem prava na potpunu naknadu štete uzrokovane povredom prava tržišnog natjecanja.
79.
Uvodne izjave Direktive 2014/104 idu u prilog takvom tumačenju.
80.
Naime, u uvodnoj izjavi 14. te direktive, koja je posebno poučna u pogledu ratio legis njezina članka 5. stavka 1. (
28
), navodi se da „[su] [d]okazi potrebni za dokazivanje zahtjeva za naknadu štete često isključivo u posjedu protivne ili treće strane te nisu dovoljno poznati ili dostupni tužitelju”, stoga se ne mogu nametnuti „strogi pravni zahtjevi za tužitelje da detaljno iznesu sve činjenice o svojem slučaju na početku postupka i da ponude točno određeni prateći dokazni materijal”, a da se pritom neopravdano ne spriječi djelotvorno ostvarivanje prava na naknadu štete zajamčenog UFEU‑om. Usto, u uvodnoj izjavi 15. te direktive navodi se da „[je] potrebno osigurati da tužitelji imaju pravo ishoditi otkrivanje dokaza relevantnih za njihov zahtjev, a da oni pritom ne trebaju navoditi pojedinačne elemente dokaza” kako bi se ispravila asimetrija informacija među uključenim stranama.
81.
Stoga se mogućnošću dobivanja pristupa dokazima o povredi prava tržišnog natjecanja, koja je zajamčena člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104, nastoji ispraviti asimetrija informacija koja postoji među strankama u postupcima na koje se odnosi ta direktiva. Međutim, uklanjanje te asimetrije nije cilj sam po sebi. Pribavljanje dokaza mora omogućiti oštećenoj strani da učinkovito ostvari svoje pravo na naknadu štete i time neizravno pridonijeti najvećoj učinkovitosti pravila tržišnog natjecanja (
29
).
82.
Slijedom toga, kao prvo, standard dokazivanja koji se zahtijeva za prihvaćanje tužbe o meritumu ne može se miješati s onim koji se zahtijeva kako bi se zadovoljio stupanj vjerodostojnosti koji se zahtijeva za nalaganje otkrivanja dokaza. Kao drugo, stupanj vjerodostojnosti koji se zahtijeva člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 ne može biti prestrog jer bi se time oslabila učinkovitost pravila o tržišnom natjecanju.
83.
U tom kontekstu napominjem, kao i Komisija, da se čini da kriterij koji se temelji na odvagivanju vjerojatnosti odgovara onom koji se primjenjuje u građanskim postupcima u sustavima common lawa (
30
). Iako se smatralo da je odvagivanje vjerojatnosti primjenjivo na postupke za naknadu štete u jednom području common lawa koji primjenjuje Direktivu 2014/104, to jest u Ujedinjenoj Kraljevini, ono se ipak nije općenito primjenjivalo u kontekstu zahtjeva za otkrivanje dokaza (
31
).
84.
Kao četvrto, iz članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104 proizlazi da je na tužitelju da potkrijepi vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete iznošenjem razumno dostupnih činjenica i dostatnih dokaza kako bi od nacionalnog suda ishodio da tuženiku ili trećoj strani naloži otkrivanje relevantnih dokaza (
32
). U uobičajenoj situaciji tužitelj stoga mora moći potkrijepiti vjerodostojnost svojeg zahtjeva za naknadu štete na temelju činjenica i dokaza kojima raspolaže ili koje može pribaviti bez pretjeranih troškova ili poteškoća. Prema mojem mišljenju, zakonodavac je nužno razradio kriterij vjerodostojnosti, utvrđen u toj odredbi, polazeći od te pretpostavke. Taj bi se kriterij stoga u pravilu trebao moći ispuniti čak i na temelju djelomičnih ili nepotpunih informacija.
85.
Naposljetku, kao peto, čini se da primjena kriterija koji se odnosi na odvagivanje vjerojatnosti obvezuje sud kojem je podnesen zahtjev za otkrivanje dokaza da utvrdi i usporedi dvije pretpostavke: onu prema kojoj je uspjeh zahtjeva za naknadu štete vjerojatan i onu prema kojoj nije.
86.
Čini se da kriterij iz drugog pitanja, koji podrazumijeva analizu tih dviju pretpostavki, nije prikladan za ulogu koju ima pravo na ishođenje otkrivanja relevantnih dokaza, zajamčeno člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104. Naime, ocjena koju nacionalni sud provodi kako bi naložio otkrivanje dokaza u početnoj fazi postupka, odnosno čak i prije njegova pokretanja, trebala bi po svojoj prirodi biti pojednostavnjena. Usto, ako čak i djelomične ili nepotpune informacije mogu omogućiti podnositelju zahtjeva da potkrijepi vjerodostojnost svojeg zahtjeva za naknadu štete (
33
), sud pred kojim se vodi postupak mora svoju analizu usmjeriti na vjerodostojnost samo jedne pretpostavke, odnosno pretpostavke prema kojoj su ispunjeni uvjeti odgovornosti.
87.
U tim okolnostima valja smatrati da, kako bi se dostigao stupanj vjerodostojnosti koji se zahtijeva člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104, podnositelj zahtjeva mora uvjeriti sud da je teza prema kojoj su ispunjena tri kumulativna uvjeta odgovornosti u predmetnoj situaciji razumno prihvatljiva. Na drugo pitanje stoga valja odgovoriti kako kriterij predviđen člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 podrazumijeva stupanj vjerodostojnosti koji je niži od onog koji se zahtijeva kriterijem prema kojem mora biti vjerojatnije da pretpostavke za utvrđivanje odgovornosti jesu ispunjene, nego da nisu ispunjene.
V. Zaključak
88.
Slijedom svega iznesenog predlažem Sudu da na drugo i treće pitanje koje je uputio Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal) odgovori kako slijedi:
1.
Članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za [povrede] odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije
treba tumačiti na način da:
odluka kojom se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja nije dovoljna za utvrđivanje vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete. Činjenica da se ta odluka odnosi na vertikalno ograničenje s obzirom na cilj i da je donesena u okviru postupka nagodbe ne dovodi u pitanje to utvrđenje.
2.
Kriterij predviđen člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 podrazumijeva niži stupanj vjerodostojnosti od onog koji se zahtijeva kriterijem prema kojem mora biti vjerojatnije da pretpostavke za utvrđivanje odgovornosti jesu ispunjene, nego da nisu ispunjene.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski.
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (SL 2014., L 349, str. 1.)
(
3
)	Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)
(
4
)	Diário da República, serija I, br. 107, od 5. lipnja 2018.
(
5
)	Napominjem da je sud koji je uputio zahtjev samo utvrdio relevantne odredbe tog zakona, a da pritom nije naveo njihov tekst u zahtjevu za prethodnu odluku. Suprotno tomu, taj se tekst nalazi u pisanim očitovanjima portugalske vlade i Europske komisije.
(
6
)	Odluka C(2020) 893 final u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (Predmet AT.40528 – Meliá (Holiday Pricing), čiji je sažetak objavljen u Službenom listu Europske unije od 2. lipnja 2020. (SL 2020., C 182, str. 9., u daljnjem tekstu: Odluka od 21. veljače 2020.)
(
7
)	Vidjeti točku 20. ovog mišljenja.
(
8
)	C‑163/21, EU:C:2022:286
(
9
)	U tom slučaju zahtjev za otkrivanje dokaza stoga ne bi podlijegao samo zahtjevima predviđenima člankom 5. stavcima 4. i 7. Direktive 2014/104, nego svim zahtjevima utvrđenima tim člankom.
(
10
)	Vidjeti nedavnu presudu od 22. listopada 2024., Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret (C‑652/22, EU:C:2024:910, t. 53.).
(
11
)	Vidjeti presudu od 10. studenoga 2022., PACCAR i dr. (C‑163/21, EU:C:2022:863, t. 43.).
(
12
)	Vidjeti osobito presudu od 20. travnja 2023., Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, t. 39.).
(
13
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2012., Otis i dr. (C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 65.).
(
14
)	Vidjeti točku 44. ovog mišljenja.
(
15
)	Za komparativnu studiju vidjeti Hornkohl, L., „The Presumption of Harm in EU Private Enforcement of Competition Law – Effectiveness vs Overcompensation”, EU and Comparative Law Issues and Challenges Series, 2021. str. 34. do 36. i Malinauskaite, J., Cauffman, C., „The Transposition of the Antitrust Damages Directive in the Small Member States of the EU – A Comparative perspective”, Journal of European Competition & Practice, 2018., sv. 9., br. 8, str. 509. i 511.
(
16
)	Vidjeti presudu od 30. siječnja 2020., Generics (UK) i dr. (C‑307/18, EU:C:2020:52, t. 63.).
(
17
)	Vidjeti, suprotno tomu, presudu od 18. studenoga 2021., Visma Enterprise (C‑306/20, EU:C:2021:935, t. 71.).
(
18
)	Vidjeti točku 50. ovog mišljenja.
(
19
)	Vidjeti točku 53. ovog mišljenja.
(
20
)	Vidjeti točku 44. ovog mišljenja.
(
21
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2024., FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824, t. 150.).
(
22
)	Vidjeti po analogiji točku 28. Obavijesti Komisije o vođenju postupaka nagodbe s ciljem donošenja odluka u skladu s člankom 7. i člankom 23. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 u predmetima kartela (SL 2008., C 167, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 167.).
(
23
)	Vidjeti u tom smislu presude od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377, t. 48.) i od 28. siječnja 2025., ASG 2 (C‑253/23, EU:C:2025:40, t. 44.).
(
24
)	Vidjeti točke 65. i 66. ovog mišljenja.
(
25
)	To je slučaj i s izrazom upotrijebljenim u poljskoj jezičnoj verziji („uprawdopodobnienie”) koji je u „Słowniku języka polskiego PWN (Polskie Wydawnictwo Naukowe)”, https://sjp.pwn.pl/slowniki/uprawdopodobnienie, definiran kao pokazivanje da je određena pretpostavka vjerojatna („sprawić, że coś staje się prawdopodobne”).
(
26
)	Ta je odredba prenesena u njemačko pravo člankom 33.g stavkom 1. Gesetza gegen Wettbewerbsbeschränkungen (Zakon o suzbijanju ograničenja tržišnog natjecanja) od 26. lipnja 2013. (BGBl. 2013. I, str. 1750.), prema kojem podnositelj zahtjeva mora dokazati da je njegov zahtjev za naknadu štete vjerojatan („der glaubhaft macht, einen solchen Schadensersatzanspruch zu haben”). Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) je u presudi od 4. travnja 2023., KZR 20/21 pojasnio da je dovoljno da postoji određena vjerojatnost, koja se temelji na konkretnim dokazima, da podnositelj zahtjeva ima pravo na naknadu štete te da se ne zahtijeva velika vjerojatnost.
(
27
)	Ta je odredba prenesena u poljsko pravo člankom 17. stavkom 1. ustawa o roszczeniach o naprawienie szkody wyrządzonej przez naruszenie prawa konkurencji (Zakon od 21. travnja 2017. o naknadi štete prouzročene povredom prava tržišnog natjecanja). Njome se utvrđuje kriterij vjerojatnosti („uprawdopodobnienie”) zahtjeva za naknadu štete. Pravni stručnjaci primijetili su da taj zakon upućuje na opća pravila građanskog postupka. Kriterij iz navedene odredbe treba tumačiti na način da, kako bi se takav zahtjev smatrao vjerojatnim, tvrdnja o njegovu postojanju mora biti razumno prihvatljiva, a njegova vjerodostojnost s obzirom na podnesene dokaze ne smije biti zanemariva. Procjena tog zahtjeva pojednostavnjena je i temelji se na prima facie ocjeni, a ne na detaljnoj analizi. Vidjeti u tom pogledu Machnikowski, P., u Lis‑Zarrias, Machnikowski, P. (ed.), Ustawa o roszczeniach o naprawienie szkody wyrządzonej przez naruszenie prawa konkurencji. Komentarz, CH BECK, Varšava, 2018., točka 16.
(
28
)	Vidjeti presudu od 10. studenoga 2022., PACCAR i dr. (C‑163/21, EU:C:2022:863, t. 44.).
(
29
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 16. veljače 2023., Tráficos Manuel Ferrer (C‑312/21, EU:C:2023:99, t. 42. do 44.).
(
30
)	Vidjeti Smith, M., „Civil liability and the 50 % + standard of proof”, The International Journal of Evidence & Proof, 2021., sv. 25., br. 3, str. 183.
(
31
)	Vidjeti Rodger, B., „United Kingdom”, u Rodger, B., Sousa Ferro, M., Marcos, F. (ed.), The EU Antitrust Damages Directive: Transposition in the Member States, op. cit., str. 382.
(
32
)	Vidjeti presudu od 10. studenoga 2022., PACCAR i dr. (C‑163/21, EU:C:2022:863, t. 43.).
(
33
)	Vidjeti t. 84. ovog mišljenja.