62018CC0764
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
EVGENIJA TANCHEVA
od 16. srpnja 2020. (
1
)
Predmet C‑764/18
Ayuntamiento de Pamplona
protiv
Orange España SAU
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2002/20/EZ – Područje primjene – Pojam elektroničke komunikacijske usluge – Članci 12. i 13. – Pristojba za pravo na instalaciju opreme na javnu ili privatnu imovinu, iznad ili ispod nje”
1.
Predmetni zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2002/20/EZ (u daljnjem tekstu: Direktiva o ovlaštenju) (
2
), kojom se, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., nastoje uskladiti i pojednostaviti pravila i uvjeti ovlašćivanja s ciljem da se olakša pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u cijeloj Europskoj uniji. Zahtjev je usredotočen na tumačenje članaka 12. i 13. te direktive, koji državama članicama omogućuju propisivanje naknada koje pokrivaju troškove koji nastaju prilikom upravljanja sustavom općeg ovlaštenja odnosno naknada za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javne imovine.
2.
Ovaj je zahtjev upućen u okviru spora između društva Orange España SAU, koje pruža usluge fiksne telefonije i pristupa internetu, i Ayuntamiento de Pamplona (u daljnjem tekstu: Općina Pamplona) u pogledu naknade koja se naplaćuje za korištenje općinskog javnog zemljišta radi instalacije infrastrukture koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga.
3.
Sud koji je uputio zahtjev, to jest Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), želi doznati je li takva naknada obuhvaćena područjem primjene Direktive o ovlaštenju te, ako jest, je li izračunavanje te naknade isključivo s obzirom na godišnje bruto prihode koje društvo ostvari pružanjem određenih elektroničkih komunikacijskih usluga sukladno člancima 12. i 13. Direktive o ovlaštenju. Treba istaknuti da se ta pitanja postavljaju u svjetlu presude od 12. srpnja 2012., Vodafone España i France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:446) (u daljnjem tekstu: presuda Vodafone España i France Telecom España), u kojoj je Sud za naknadu koja se naplaćivala za slično korištenje javnog zemljišta utvrdio da nije obuhvaćena područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju jer se primjenjivala na operatore koji su opremu instaliranu na tom zemljištu koristili za pružanje usluga mobilne telefonije a da nisu bili njezini vlasnici te u kojoj, stoga, nije odlučio o meritumu predmeta, to jest o sukladnosti načina izračunavanja naknade s navedenom odredbom.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
4.
U skladu s člankom 12. Direktive o ovlaštenju, naslovljenim „Administrativne naknade”:
„1.   Sve administrativne naknade propisane za poduzeća koja pružaju uslugu ili mrežu na temelju općeg ovlaštenja ili kojima je dodijeljeno pravo korištenja su takve da:
(a)
u ukupnom iznosu pokrivaju samo administrativne troškove koji će nastati prilikom upravljanja, kontrole i provedbe sustava općeg ovlaštenja, prava korištenja i posebnih obveza iz članka 6. stavka 2., a koji mogu uključiti troškove za međunarodnu suradnju, usklađivanje i normizaciju, analizu tržišta, nadzor nad udovoljavanjem uvjetima i ostalu kontrolu tržišta, kao i regulatorne poslove na izradi i provedbi sekundarnog zakonodavstva i upravnih odluka, kao što su odluke o pristupu i međusobnom povezivanju; i
(b)
budu propisane po pojedinačnim poduzećima na objektivan, transparentan i proporcionalan način kojim se na najmanju mjeru svode dodatni administrativni troškovi i naknade.
2.   Kad državna regulatorna tijela propisuju administrativne naknade, tada objavljuju godišnji pregled svojih administrativnih troškova i ukupan iznos naplaćenih naknada. S obzirom na razliku između ukupnog iznosa naknada i administrativnih troškova, vrše se odgovarajuća usklađivanja.”
5.
Članak 13. Direktive o ovlaštenju, naslovljen „Naknade za prava korištenja i prava na instalaciju opreme”, glasi:
„Države članice mogu nadležnom tijelu dozvoliti da uvede naknade za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javnog ili privatnog vlasništva koje odražavaju potrebu osiguranja optimalnog korištenja tih resursa. Države članice osiguravaju da su te naknade objektivno opravdane, transparentne, nediskriminirajuće i proporcionalne u odnosu na njihovu namjenu i uzimaju u obzir ciljeve iz članka 8. Direktive 2002/21/EZ (Okvirna Direktiva).”
B.
Španjolsko pravo
6.
Članak 2. prvi stavak Porezne uredbe br. 22/2014 (
3
) propisuje:
„Oporezivi događaj čini isključivo ili posebno korištenje općinskog javnog zemljišta te onoga što je iznad i ispod njega, zajedno s kabelima, cijevima i šahtovima […] za fiksnu telefoniju, mobilnu telefoniju i druge elektroničke komunikacijske usluge, uključujući stupove za linije, kablove, pričvrsne naprave, kutije za priključke, distribuciju ili snimanje, transformatore, tračnice, razdjelnike, antene, prodajne automate i druge istovjetne uređaje povezane s pružanjem usluge.”
7.
U skladu s člankom 4. stavkom 3. Porezne uredbe br. 22/2014:
„Operatori mobilne telefonije koji nisu vlasnici mreža preko kojih se ta usluga pruža nisu obvezni plaćati naknadu, čak i ako imaju prava korištenja, pristupa ili međusobnog povezivanja s tim mrežama.
U ostalim slučajevima pružanja usluga naknadu su obvezni plaćati kako vlasnici mreža ili infrastrukture tako i nositelji prava korištenja, pristupa ili međusobnog povezivanja s tim mrežama ili infrastrukturom.”
8.
Članak 5. Porezne uredbe br. 22/2014 propisuje:
„1.   Osnovicu na koju se primjenjuje stopa za određivanje iznosa naknade čine godišnji bruto prihodi koje obveznici naknade ostvare na području Općine. Kriteriji za određivanje osnovice ne primjenjuju se na operatore mobilne telefonije.
2.   Bruto prihodima poduzetnika smatraju se prihodi koje je primio kao naknadu za usluge koje na području Općine pruži u okviru svojih redovnih djelatnosti. Isključeni su samo prihodi ostvareni od izvanrednih događaja ili djelatnosti.
3.   Ako je obveznik naknade koristio mreže drugih osoba za posebno korištenje, osnovicu čine godišnji bruto prihodi ostvareni na području Općine, umanjeni za eventualne iznose koji su vlasniku mreže plaćeni za pristup njegovoj mreži ili međusobno povezivanje s njom. Ti su iznosi dio godišnjih bruto prihoda vlasnika takvih mreža.
[…]”
9.
U skladu s člankom 6. Porezne uredbe br. 22/2014, iznos naknade izračunava se primjenom stope od 1,5 % na osnovicu kako je utvrđena u članku 5. te uredbe.
II. Činjenično stanje, glavni postupak i prethodna pitanja
10.
Društvo Orange España, koje, kako je navedeno u točki 2. ovog mišljenja, pruža usluge fiksne telefonije i pristupa internetu na području Općine Pamplona (Španjolska), podnijelo je Općini Pamplona samostalni izračun Poreznom uredbom br. 22/204 predviđene naknade za posebno korištenje općinskog javnog zemljišta te onoga što je iznad i ispod njega (u daljnjem tekstu: naknada iz Uredbe br. 22/2014) za drugo tromjesečje 2014. u vezi sa pružanjem navedenih usluga (u daljnjem tekstu: samostalni izračun). U samostalnom je izračunu stopa od 1,5 % iz članka 6. Porezne uredbe br. 22/2014 primijenjena na godišnje bruto prihode od 1188269,59 eura, na temelju čega je dobiven iznos od 7928,71 eura koji je društvo Orange España imalo platiti Općini Pamplona.
11.
Međutim, budući da ono, kao prvo, nije vlasnik mreže preko koje pruža usluge na području Općine Pamplona te stoga nije obveznik naknade u smislu Porezne uredbe br. 22/2014 i, kao drugo, da se člancima 12. i 13. Direktive o ovlaštenju protivi propisivanje naknade ili pristojbe koja se izračunava isključivo kao fiksni postotak bruto prihoda društva, društvo Orange España zatražilo je od Općine Pamplona da ispravi njegov samostalni izračun te mu, shodno tomu, vrati nepotrebno plaćen iznos (u daljnjem tekstu: zahtjev za ispravak).
12.
Directora de Hacienda del Ayuntamiento de Pamplona (ravnateljica financija Općine Pamplona) je odlukom od 18. rujna 2014. odbila zahtjev za ispravak uz obrazloženje da u samostalnom izračunu nije bilo pogreške koja se tiče prava ili činjenica te da je bio u skladu s Poreznom uredbom br. 22/2014 s obzirom na to da ta uredba „predviđa da iz plaćanja te naknade moraju biti isključeni samo operatori mobilne telefonije koji nisu vlasnici infrastrukture, ali imaju prava korištenja, pristupa ili međusobnog povezivanja s mrežama trećih strana”.
13.
Juez de lo Contencioso‑Administrativo n.o 1 de Pamplona (Sud za upravne sporove br. 1 u Pamploni, Španjolska) je presudom od 4. prosinca 2015. odbio tužbu podnesenu protiv odluke Directora de Hacienda del Ayuntamiento de Pamplona (ravnateljica financija Općine Pamplona) zato što je, kao prvo, društvo Orange España vlasnik mreže preko koje pruža usluge te stoga ne može biti oslobođeno plaćanja naknade iz Porezne uredbe br. 22/2014 i zato što je, kao drugo, sustav izračunavanja naknade sukladan članku 105. stavku 1. trećem podstavku Ley Foral 2/1995, de 10 de marzo, de Haciendas Locales de Navarra (Regionalni zakon br. 2/1995 od 10. ožujka 1995. o lokalnim financijama Navarre).
14.
Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Visoki sud Navarre, Španjolska) u žalbenom je postupku pokrenutom protiv te presude djelomično prihvatio žalbu presudom od 15. studenoga 2016. U toj je presudi naveo da su usluge fiksne telefonije i pristupa internetu obuhvaćene područjem primjene Direktive o ovlaštenju jer ih treba smatrati elektroničkim komunikacijskim uslugama. Dalje je utvrdio da se člancima 12. i 13. te direktive, iako im se ne protivi nametanje naknade vlasnicima mreža koje se koriste za pružanje usluga fiksne telefonije, mobilne telefonije i pristupa internetu, ipak protivi izračunavanje iznosa takve naknade na temelju bruto prihoda ili prometa društva jer ono nije ni objektivno ni proporcionalno. Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Visoki sud Navarre) stoga je izraz „mobilne” u drugoj rečenici članka 5. stavka 1. drugog podstavka Porezne uredbe br. 22/2014 (u skladu s kojom se „[k]riteriji za određivanje osnovice ne primjenjuju […] na operatore mobilne telefonije”) proglasio nezakonitim i poništio. Posljedično, presudio je da društvo Orange España ima pravo na povrat iznosa plaćenog na temelju samostalnog izračuna.
15.
Općina Pamplona podnijela je protiv presude Tribunala Superior de Justicia de Navarra (Visoki sud Navarre) kasacijsku žalbu Tribunalu Supremo (Vrhovni sud).
16.
Tribunal Supremo (Vrhovni sud) zaključio je da se, iako se presuda Vodafone España i France Telecom España odnosila, kao i ovaj predmet, na naknadu za posebno korištenje javnog zemljišta, ta naknada naplaćivala pružateljima usluga mobilne telefonije, dok je u ovom predmetu naplaćena društvu Orange España kao pružatelju usluga fiksne telefonije i pristupa internetu. Tribunal Supremo (Vrhovni sud) dalje je utvrdio da Sud još nije donio odluku o tome je li način izračuna naknade ili pristojbe primjenom određenog postotka na godišnje bruto prihode koje operator ostvari pružanjem elektroničkih komunikacijskih usluga na danom području sukladan člancima 12. i 13. Direktive o ovlaštenju.
17.
Tribunal Supremo (Vrhovni sud) stoga je prekinuo postupak i Sudu uputio sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Jesu li [Direktiva o ovlaštenju], kako je Sud tumači u vezi s poduzetnicima koji djeluju u sektoru mobilnih telekomunikacija, i, konkretno, ograničenja koja ona sadržava u svojim člancima 12. i 13. u pogledu izvršavanja porezne nadležnosti država članica, primjenjivi na poduzetnike koji pružaju usluge fiksne telefonije i interneta?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje (i utvrđenja da je ta direktiva primjenjiva na pružatelje usluga fiksne telefonije i interneta), imaju li države članice na temelju članaka 12. i 13. [Direktive o ovlaštenju] mogućnost propisivanja naknade ili pristojbe čiji se iznos utvrđuje isključivo s obzirom na godišnje bruto prihode koje poduzetnik – vlasnik instalirane opreme – ostvaruje pružanjem usluge fiksne telefonije i interneta na danom području?”
18.
Pisana očitovanja podnijeli su Općina Pamplona, društvo Orange España, španjolska vlada i Europska komisija. Te su stranke iznijele usmena očitovanja na raspravi održanoj 18. prosinca 2019.
III. Analiza
A.
Prvo prethodno pitanje
19.
Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita Sud treba li usluge fiksne telefonije i pristupa internetu smatrati elektroničkim komunikacijskim uslugama za potrebe Direktive o ovlaštenju, uključujući njezine članke 12. i 13.
20.
Općina Pamplona, društvo Orange España i Komisija ističu da je Direktiva o ovlaštenju primjenjiva na usluge fiksne telefonije i pristupa internetu. Španjolska vlada podupire to stajalište (
4
).
21.
Zbog razloga izloženih u nastavku, nedvojbeno smatram da usluge fiksne telefonije i pristupa internetu treba smatrati elektroničkim komunikacijskim uslugama za potrebe Direktive o ovlaštenju, uključujući njezine članke 12. i 13.
22.
Članak 1. stavak 2. Direktive o ovlaštenju predviđa da se ta direktiva primjenjuje na „ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga”.
23.
U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive o ovlaštenju, primjenjuju se definicije iz članka 2. Direktive 2002/21/EZ (u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva) (
5
).
24.
U skladu s člankom 2. točkom (c) Okvirne direktive, „elektronička komunikacijska usluga” je „usluga koja se uobičajeno pruža uz naknadu i sastoji se u cijelosti, ili većim dijelom, od prijenosa signala u elektroničkim komunikacijskim mrežama, uključujući telekomunikacijske usluge i usluge prijenosa u radiodifuzijskim mrežama”.
25.
U skladu s člankom 2. točkom (a) Okvirne direktive, „elektroničk[e] komunikacijsk[e] mrež[e]” su prijenosni sustavi i oprema „koja omogućava[…] prijenos signala žičnim, radijskim, svjetlosnim ili drugim elektromagnetskim sustavom, uključujući satelitske mreže, nepokretne zemaljske mreže (komutirana mreža s prospajanjem kanala i prospajanjem paketa, uključujući internet) i zemaljske mreže pokretnih komunikacija, elektroenergetske kabelske sustave”.
26.
Što se tiče, kao prvo, usluga fiksne telefonije, čini mi se da se one sastoje u prenošenju signala na načine predviđene člankom 2. točkom (a) Okvirne direktive (
6
). U tom pogledu moram istaknuti da se u uvodnoj izjavi 10. te direktive, koja predviđa da su područjem primjene te direktive obuhvaćene usluge „glasovne telefonije”, ne pravi nikakva razlika između fiksne i mobilne telefonije. Također moram istaknuti da, kako je navedeno u uvodnoj izjavi 5. Okvirne direktive i uvodnoj izjavi 2. Direktive o ovlaštenju, povezivanje različitih elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga i njihovih tehnologija zahtijeva da one podliježu istim pravilima. Iz toga proizlazi da bi i usluge fiksne i usluge mobilne telefonije trebalo smatrati elektroničkim komunikacijskim uslugama za potrebe Okvirne direktive te stoga i Direktive o ovlaštenju.
27.
Što se tiče, kao drugo, usluga pristupa internetu, i njih treba smatrati elektroničkim komunikacijskim uslugama u smislu članka 2. točke (c) Okvirne direktive. To je zato što članak 2. točka (a) te direktive predviđa da se nepokretne zemaljske mreže koje omogućuju prijenos signala, „uključujući internet”, moraju smatrati elektroničkim komunikacijskim mrežama za potrebe te direktive. Osim toga, u skladu sa zadnjom rečenicom uvodne izjave 10. Okvirne direktive, „pristup internetu” je elektronička komunikacijska usluga. Nadalje, pojam „usluga pristupa internetu” je u članku 2. drugom stavku točki 2. Uredbe (EU) 2015/2120 (
7
) definiran kao „javno dostupna elektronička komunikacijska usluga kojom se omogućuje pristup internetu” (
8
), pri čemu se podrazumijeva da se za potrebe Uredbe 2015/2120 primjenjuje definicija elektroničkih komunikacijskih usluga iz članka 2. točke (c) Okvirne direktive (
9
). Naposljetku, Direktiva (EU) 2018/1972 (
10
), kojom su stavljene izvan snage i zamijenjene, među ostalima, Okvirna direktiva i Direktiva o ovlaštenju, pojašnjava da elektroničke komunikacijske usluge „obuhvaća[ju]”, osobito, „‚uslug[e] pristupa internetu’ kako [su] definiran[e] u članku 2. drugom stavku točki 2. Uredbe […] 2015/2120”.
28.
Posljedično, na prvo pitanje treba odgovoriti na način da se usluge fiksne telefonije i pristupa internetu moraju smatrati elektroničkim komunikacijskim uslugama u smislu članka 2. točke (c) Okvirne direktive i, kao takvima, elektroničkim komunikacijskim uslugama za potrebe Direktive o ovlaštenju, uključujući njezine članke 12. i 13.
B.
Drugo prethodno pitanje
29.
Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem, na koje treba odgovoriti samo za slučaj da Sud utvrdi da se Direktiva o ovlaštenju primjenjuje na pružatelje usluga fiksne telefonije i pristupa internetu, pita imaju li države članice na temelju članaka 12. i 13. Direktive o ovlaštenju mogućnost propisivanja naknade ili pristojbe čiji se iznos utvrđuje isključivo s obzirom na godišnje bruto prihode koje poduzetnik ostvari pružanjem tih usluga na danom području.
30.
U nastavku ću razmatrati, kao prvo, je li naknada ili pristojba poput naknade iz Porezne uredbe br. 22/2014 obuhvaćena područjem primjene članaka 12. ili 13. Direktive o ovlaštenju i, kao drugo, ako je ijedna od tih odredbi primjenjiva, protivi li im se to da se naknada ili pristojba izračunava isključivo s obzirom na godišnje bruto prihode koje poduzetnik ostvari pružanjem usluga fiksne telefonije i pristupa internetu na danom području.
1. Primjenjivost članka 12. ili članka 13. Direktive o ovlaštenju
31.
Općina Pamplona na raspravi je navela da naknada iz Porezne uredbe br. 22/2014 nije obuhvaćena područjem primjene Direktive o ovlaštenju jer se naplaćuje ne samo operatorima elektroničkih komunikacija, nego svim operatorima mreža koji pružaju usluge od općeg interesa (
11
).
32.
Španjolska vlada slaže se s navodom Općine Pamplona da Direktiva o ovlaštenju nije primjenjiva na naknadu iz Porezne uredbe br. 22/2014. Naglašava da se tom direktivom ne nastoji ostvariti porezno usklađenje. Stoga, prema mišljenju španjolske vlade, na drugo prethodno pitanje nije potrebno odgovoriti.
33.
Društvo Orange España i Komisija smatraju da je naknada iz Porezne uredbe br. 22/2014 obuhvaćena područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju.
34.
Prije razmatranja je li naknada ili pristojba poput one iz Porezne uredbe br. 22/2014 obuhvaćena područjem primjene bilo članka 12. ili članka 13. Direktive o ovlaštenju, u nastavku ću utvrditi onemogućuje li ta direktiva državama članicama propisivanje naknada ili pristojbi za pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga i mreža različitih od onih koje su predviđene člancima 12. i 13. te direktive.
a) Onemogućuje li Direktiva o ovlaštenju državama članicama propisivanje naknada ili pristojbi različitih od onih koje su predviđene člancima 12. i 13. te direktive?
35.
Prema mojemu mišljenju, Direktiva o ovlaštenju državama članicama ne onemogućuje propisivanje naknada ili pristojbi za pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga i mreža različitih od onih koje su predviđene člancima 12. i 13. te direktive, ali pod uvjetom da takve naknade ili pristojbe ne dovode u pitanje djelotvornost te direktive.
36.
Točno je da je Sud, u presudi od 18. rujna 2003., Albacom i Infostrada (C‑292/01 i C‑293/01, EU:C:2003:480) (u daljnjem tekstu: presuda Albacom), utvrdio da države članice ne mogu „poduzetnicima koji su nositelji pojedinačnih dozvola u telekomunikacijskom sektoru zbog puke činjenice da su nositelji takvih dozvola” naplatiti naknade ili pristojbe „osim i povrh” (
12
) onih koje su obuhvaćene slučajevima izričito navedenima u člancima 6. i 11. Direktive 97/13/EZ (
13
). Sud je to obrazložio time da bi se cilj Direktive 97/13, to jest liberalizacija telekomunikacijskog tržišta, doveo u pitanje ako bi države članice slobodno mogle poduzetnicima iz tog sektora nametati pristojbe i time stvoriti prepreke pružanju telekomunikacijskih usluga (
14
). Kako je istaknuo nezavisni odvjetnik P. Léger, iz presude Albacom proizlazi da je „popis novčanih naknada koje države članice telekomunikacijskim poduzetnicima mogu nametnuti u pogledu postupaka ovlašćivanja ili samih ovlaštenja iscrpan: zabranjena je svaka naknada koja ne pripada niti jednoj kategoriji uspostavljenoj Direktivom 97/13” (
15
).
37.
Sud je u presudi Vodafone España i France Telecom España zauzeo slično stajalište u pogledu pristojbe za korištenje javnog zemljišta koja se, prema španjolskom pravu, naplaćivala pružateljima usluga mobilne telefonije. Sud je u toj presudi utvrdio, kao prvo, da članak 13. Direktive o ovlaštenju nije primjenjiv na tu pristojbu jer se ona naplaćuje operatorima koji nisu vlasnici opreme instalirane na općinskom javnom zemljištu nego samo koriste tu opremu za pružanje usluga mobilne telefonije i, kao drugo, da se toj odredbi protivi nametanje te pristojbe tim operatorima (
16
). Sud je utvrđenje da se ta pristojba protivi članku 13. Direktive o ovlaštenju obrazložio u točki 28. presude navevši da, „u okviru Direktive o ovlaštenju, države članice u pogledu pružanja mreža i elektroničkih komunikacijskih usluga ne mogu naplaćivati nikakve pristojbe ili naknade različite od onih koje su predviđene tom direktivom”.
38.
Međutim, Sud je u presudama donesenima nakon presuda Albacom i Vodafone España i France Telecom España, nakon što je utvrdio da naknada ili pristojba u pitanju nije obuhvaćena područjem primjene članaka 12. ili 13. Direktive o ovlaštenju, ipak zaključio da se tim odredbama ne protivi propisivanje odnosne naknade ili pristojbe (
17
). Sud se u tim presudama nije obazirao na cilj ili okvir Direktive o ovlaštenju, kojima se vodio u presudama Albacom i Vodafone España i France Telecom España pri donošenju zaključka da ta direktiva onemogućuje državama članicama da u pogledu pružanja mreža i elektroničkih komunikacijskih usluga propišu naknade ili pristojbe koje nisu obuhvaćene područjem primjene njezinih članaka 12. ili 13. Iz tih presuda proizlazi, kako je istaknuo nezavisni N. Wahl, da „članak 13. Direktive o ovlaštenju ne uspostavlja iscrpan pregled svih pristojbi i naknada koje se mogu propisati operatorima elektroničkih komunikacija” (
18
).
39.
Doista, moglo bi se tvrditi da je presude Albacom i Vodafone España i France Telecom España moguće pomiriti s presudama iz bilješke 17. ovog mišljenja ako bi se smatralo da država članica samo „u okviru Direktive o ovlaštenju” (
19
) ne može propisati naknade ili pristojbe različite od onih koje su predviđene člancima 12. i 13. te direktive. Ako bi se taj pristup prihvatio, Direktivu o ovlaštenju moralo bi se tumačiti na način da joj se protivi propisivanje naknada ili pristojbi različitih od onih koje su predviđene njezinim člancima 12. i 13. ako su takve naknade ili pristojbe povezane s pružanjem elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga (
20
) te, stoga, da joj se ne protivi propisivanje takvih naknada ili pristojbi koje nisu povezane s pružanjem elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga (
21
).
40.
Međutim, čini mi se da pristup opisan u prethodnoj točki ne bi bio dosljedan utvrđenju Suda, u presudama od 6. listopada 2015., Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649) (u daljnjem tekstu: presuda Base Company), i od 17. prosinca 2015., Proximus (C‑517/13, EU:C:2015:820) (u daljnjem tekstu: presuda Proximus), da se Direktivi o ovlaštenju ne protivi uvođenje poreza na teret vlasnika antenskih stupova i jarbola mobilne telefonije (
22
) odnosno naknade na teret svih fizičkih ili pravnih osoba koje koriste stupove i/ili primopredajnike mobilne telefonije (
23
), iako nijedan od tih poreza nije bio obuhvaćen područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju. Prema mojemu mišljenju, budući da stupovi, jarboli ili primopredajnici mobilne telefonije omogućuju pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, za poreze koji su se razmatrali u tim dvjema presudama nužno se mora smatrati da su bili povezani s pružanjem takvih mreža i usluga te stoga propisani „u okviru Direktive o ovlaštenju”. Stoga bi prihvaćanje pristupa opisanog u prethodnoj točki dovelo do zaključka da se takvi porezi protive toj direktivi. Međutim, Sud je utvrdio suprotno.
41.
Prema mojemu mišljenju, iz toga proizlazi da zaključak Suda u presudama navedenima u bilješci 17. ovog mišljenja da se Direktivi o ovlaštenju ne protivi propisivanje pristojbi ili naknada različitih od onih koje su predviđene njezinim člancima 12. i 13. treba smatrati poništenjem ranije sudske prakse, a osobito presude Vodafone España i France Telecom España (
24
). U tom pogledu ističem da je Sud u rješenju od 30. siječnja 2014., France Telecom España (C‑25/13, neobjavljeno, EU:C:2014:58) (u daljnjem tekstu: rješenje France Telecom España), koje se odnosilo na porez „iste naravi” poput onog koji se razmatrao u presudi Vodafone España i France Telecom España (
25
), zauzeo nešto drukčije stajalište od onog u toj presudi. Sud je i u toj presudi i u tom rješenju utvrdio da se članku 13. Direktive o ovlaštenju protivilo propisivanje odnosnog poreza. Međutim, u presudi se za porez smatralo da nije obuhvaćen područjem primjene članka 13. te direktive, dok se u rješenju smatralo da jest (
26
). Dalje ističem da je Sud u presudama Base Company i Proximus, na temelju utvrđenja da „članak 13. Direktive o ovlaštenju ne obuhvaća sve naknade kojima podliježe infrastruktura koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga” (
27
), presudio da države članice pristojbe na infrastrukturu koja omogućuje pružanje takvih mreža i usluga mogu propisati čak i ako te pristojbe nisu obuhvaćene područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju (
28
).
42.
Stoga mi se čini da se Direktivi o ovlaštenju ne protivi propisivanje naknada ili pristojbi za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga različitih od onih koje su predviđene njezinim člancima 12. i 13., ali pod uvjetom da takve naknade ili pristojbe ne dovode u pitanje djelotvornost te direktive, to jest da ne stvaraju prepreke slobodi pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga ili poticanju tržišnog natjecanja u pružanju takvih mreža i usluga (
29
).
43.
Sada ću razmotriti je li naknada poput one iz Porezne uredbe br. 22/2014 obuhvaćena područjem primjene bilo članka 12. ili članka 13. Direktive o ovlaštenju.
b) Je li naknada poput one iz Porezne uredbe br. 22/2014 obuhvaćena područjem primjene bilo članka 12. ili članka 13. Direktive o ovlaštenju?
44.
Kao prvo, takva naknada nedvojbeno nije obuhvaćena područjem primjene članka 12. Direktive o ovlaštenju.
45.
U skladu sa sudskom praksom, administrativne naknade koje države članice, u svrhu financiranja aktivnosti nacionalnih regulatornih tijela, mogu na temelju članka 12. Direktive o ovlaštenju propisati poduzetnicima koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge na temelju općeg ovlaštenja ili kojima je dodijeljeno pravo korištenja moraju biti isključivo namijenjene pokrivanju općih administrativnih troškova povezanih s aktivnostima iz članka 12. stavka 1. točke (a) te direktive (
30
). Međutim, ništa u dokumentima pred Sudom ne upućuje na to da je naknada iz Porezne uredbe br. 22/2014 namijenjena pokrivanju općih administrativnih troškova povezanih s jednom ili više tih aktivnosti. Uostalom, to se u ovom predmetu i ne navodi, s obzirom na to da su se, u odgovoru na pitanje Suda, sve stranke složile da ta naknada nije obuhvaćena područjem primjene članka 12. Direktive o ovlaštenju.
46.
Kao drugo, čini mi se da naknada poput one iz Porezne uredbe br. 22/2014 nije obuhvaćena ni područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju.
47.
Kako je spomenuto u točki 41. ovog mišljenja, članak 13. Direktive o ovlaštenju ne obuhvaća sve naknade kojima podliježe infrastruktura koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga. U skladu sa sudskom praksom Suda, naknada čija je naplata povezana s dodjelom prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javnog ili privatnog vlasništva obuhvaćena je područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju (
31
).
48.
Točno je da je u rješenju France Telecom España, za porez čija naplata nije bila povezana s dodjelom prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javne imovine nego s korištenjem takve opreme, utvrđeno da je obuhvaćen područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju. Međutim, taj kriterij – koji, koliko mi je poznato, Sud nije upotrijebio u drugim presudama ili rješenjima – nije u skladu s tekstom članka 13. Direktive o ovlaštenju, u kojem se izričito govori o naknadama za prava na „instalaciju” opreme na, iznad ili ispod javne ili privatne imovine.
49.
Što se tiče značenja pojmova „oprema” i „instalacija” iz članka 13. Direktive o ovlaštenju, oni se odnose na fizičku infrastrukturu koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga odnosno na njezinu fizičku instalaciju na javnom ili privatnom vlasništvu (
32
).
50.
U predmetnom slučaju članak 2. prvi stavak Porezne uredbe br. 22/2014 predviđa da „[o]porezivi događaj čini isključivo ili posebno korištenje općinskog javnog zemljišta te onoga što je iznad i ispod njega, zajedno s kabelima, cijevima i šahtovima […] za fiksnu telefoniju, mobilnu telefoniju i druge elektroničke komunikacijske usluge […]” (
33
). Osim toga, u skladu s člankom 4. stavkom 3. te uredbe, kada je riječ o elektroničkim komunikacijskim uslugama različitima od usluga mobilne telefonije, obveznici naknade su i vlasnici infrastrukture koja omogućuje pružanje takvih usluga i nositelji prava korištenja ili pristupa toj infrastrukturi.
51.
Dakle, naplata naknade iz Porezne uredbe br. 22/2014 povezana je s dodjelom prava korištenja opreme na, iznad ili ispod općinskog javnog zemljišta te time i samog javnog zemljišta, a ne s dodjelom prava na instalaciju takve opreme.
52.
Ta naknada stoga nije slična pristojbi/naknadi o kojoj se radilo u presudi od 30. siječnja 2018., X i Visser (C‑360/15 i C‑31/16, EU:C:2018:44, t. 69. i 70.), koja se naplaćivala pružateljima elektroničkih komunikacijskih mreža u zamjenu za pravo na instalaciju kabela u javno zemljište ili na njegovu površinu za potrebe javne elektroničke komunikacijske mreže te za koju je utvrđeno da je obuhvaćena područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju.
53.
Iz toga proizlazi da naknada iz Porezne uredbe br. 22/2014 nije obuhvaćena područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju.
54.
Kako je navedeno u točki 42. ovog mišljenja, Direktivi o ovlaštenju ne protivi se propisivanje naknada ili pristojbi za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga različitih od onih koje su predviđene njezinim člancima 12. i 13., ali pod uvjetom da takve naknade ili pristojbe ne dovode u pitanje djelotvornost te direktive. U predmetnom mi se slučaju čini – kako će se pokazati u točkama 76. do 79. ovog mišljenja, a podložno provjeri od strane suda koji je uputio zahtjev – da nema razloga smatrati da naknada iz Porezne uredbe br. 22/2014 stvara prepreku pružanju elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga ili poticanju tržišnog natjecanja u pružanju takvih mreža i usluga.
55.
Iz toga slijedi da se člancima 12. i 13. Direktive o ovlaštenju ne protivi propisivanje naknade poput one iz Porezne uredbe br. 22/2014.
56.
Stoga, prema mojemu mišljenju, nije potrebno razmatrati je li izračunavanje naknade isključivo s obzirom na godišnje bruto prihode koje društvo ostvari pružanjem usluga fiksne telefonije i pristupa internetu u skladu s člankom 13. Direktive o ovlaštenju. Međutim, to ću pitanje ipak razmotriti za slučaj da Sud bude smatrao da je naknada poput one iz Porezne uredbe br. 22/2014 obuhvaćena područjem primjene te odredbe.
2. Primjena članka 13. Direktive o ovlaštenju
57.
Naknada iz Porezne uredbe br. 22/2014 izračunava se, u skladu s člancima 5. i 6. te uredbe, primjenom stope od 1,5 % na godišnje bruto prihode koje društvo ostvari pružanjem (u predmetnom slučaju) usluga fiksne telefonije i pristupa internetu na području općine u pitanju. U presudi koja se pobija u glavnom postupku Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Visoki sud Navarre) utvrdio je da se člancima 12. i 13. Direktive o ovlaštenju protivi takav način izračunavanja naknade jer nije ni objektivan (provodi se s obzirom na godišnje bruto prihode društva) ni proporcionalan (pri izračunavanju se koriste čimbenici koji rezultiraju iznosima koji su previsoki u odnosu na ono što je potrebno za osiguravanje optimalnog korištenja ograničenih resursa) (
34
). Sud koji je uputio zahtjev stoga u bitnome pita je li to tumačenje članaka 12. i 13. Direktive o ovlaštenju pravilno.
58.
Općina Pamplona tvrdi da se članku 13. Direktive o ovlaštenju ne protivi izračunavanje naknade isključivo s obzirom na bruto prihode društva. Općina Pamplona osobito tvrdi da (i) Sud u presudi Vodafone España i France Telecom España nije donio odluku o sukladnosti načina izračunavanja odnosne naknade s člankom 13. Direktive o ovlaštenju; (ii) ta odredba ne govori ništa o načinu izračunavanja naknade; (iii) je izračunavanje naknade s obzirom na bruto prihode društva objektivna i nediskriminirajuća metoda, kojom se izbjegava nužnost procjenjivanja vrijednosti korištenja javne imovine; te da je (iv) dio tih prihoda povezan s tržišnom vrijednosti korištenja javne imovine. Španjolska vlada podupire stajalište Općine Pamplona.
59.
Društvo Orange España ističe da se članku 13. Direktive o ovlaštenju protivi izračunavanje naknade isključivo s obzirom na bruto prihode društva. Ono se osobito poziva na mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u spojenim predmetima Vodafone España i France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:162, t. 77.), prema kojem se naknada mora odrediti na temelju čimbenika koji se odnose na potrebu za osiguravanjem optimalnog korištenja pravâ puta, kao što su intenzitet, trajanje i vrijednost korištenja imovine u pitanju, te na presude od 10. ožujka 2011., Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, t. 28.) i od 21. ožujka 2013., Belgacom i dr. (C‑375/11, EU:C:2013:185, t. 51.), prema kojima se naknada mora odrediti u prikladnoj visini koja odražava, među ostalim, vrijednost korištenja ograničenih resursa kojima operatori imaju pristup. Komisija podupire stajalište društva Orange España.
60.
Zbog razloga izloženih u nastavku, smatram da se članku 13. Direktive o ovlaštenju (
35
) protivi izračunavanje naknade isključivo s obzirom na bruto prihode društva ostvarene pružanjem elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga na danom području.
61.
Kao prvo, točno je da članak 13. Direktive o ovlaštenju ne propisuje konkretnu metodu izračunavanja iznosa naknade za pravo na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javne ili privatne imovine (
36
).
62.
Međutim, članak 13. Direktive o ovlaštenju nalaže državama članicama da osiguraju, kao prvo, da naknade za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javne ili privatne imovine služe osiguravanju optimalnog korištenja tih resursa i, kao drugo, da su takve naknade objektivno opravdane, transparentne, nediskriminirajuće i proporcionalne u odnosu na njihovu namjenu i uzimaju u obzir ciljeve iz članka 8. [Okvirne direktive]”. To su kumulativni uvjeti (
37
).
63.
Dakle, diskrecijska ovlast država članica da odrede način izračunavanja naknade za pravo na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javne ili privatne imovine podliježe uvjetima navedenima u prethodnoj točki, koje ću razmotriti u nastavku.
64.
Kao drugo, iako se administrativna naknada obuhvaćena područjem primjene članka 12. Direktive o ovlaštenju može izračunati s obzirom na promet ili bruto prihode društva, to ne znači da isto vrijedi za naknadu obuhvaćenu područjem primjene članka 13. te direktive.
65.
To je zato što izričit navod iz uvodne izjave 31. Direktive o ovlaštenju da je „ključ raspodjele prema prometu u poslovanju”„praved[an], jednostav[an] i transparent[an]” način izračunavanja administrativne naknade (
38
) nema ekvivalenta kada su u pitanju naknade u smislu članka 13. te direktive.
66.
Kao treće, smatram dvojbenim to da izračunavanje naknade isključivo s obzirom na godišnje bruto prihode koje društvo ostvari pružanjem elektroničkih komunikacijskih usluga osigurava optimalno korištenje opreme koja omogućuje pružanje tih usluga te stoga i optimalno korištenje javnog zemljišta na, iznad ili ispod kojeg je ta oprema izgrađena.
67.
U skladu sa sudskom praksom Suda, cilj da se osigura da operatori optimalno koriste ograničene resurse kojima imaju pristup znači da se naknada mora odrediti u prikladnoj visini koja odražava, među ostalim, vrijednost korištenja tih resursa, što zahtijeva da se u obzir uzme gospodarsko i tehničko stanje tržišta u pitanju (
39
). Kako nezavisna odvjetnica E. Sharpston ističe, iznos naknade „mora biti povezan s intenzitetom korištenja ‚ograničenih’ resursa te sa sadašnjom i budućom vrijednosti tog korištenja” (
40
).
68.
Čini mi se da je naknada utemeljena na bruto prihodima koje društvo ostvari pružanjem elektroničkih komunikacijskih usluga samo neizravno povezana s vrijednosti korištenja javne imovine na, iznad ili ispod koje je izgrađena infrastruktura koja omogućuje pružanje takvih usluga te je stoga dvojbeno da naknada koja se izračunava na takav način može osigurati optimalno korištenje te javne imovine. Prema riječima nezavisne odvjetnice E. Sharpston, „čini se vjerojatnim da se naknada utemeljena na bruto prihodima poduzetnika naplaćuje prvenstveno radi ostvarenja prihoda” (
41
) te da stoga nije u skladu s člankom 13. Direktive o ovlaštenju.
69.
Španjolska vlada u tom pogledu navodi da je teško odrediti vrijednost korištenja javne imovine jer, po definiciji, nema tržišta za takvu imovinu ili njezino korištenje. Prema mišljenju španjolske vlade, izračunavanje naknade s obzirom na bruto prihode koje društvo ostvari pružanjem elektroničkih komunikacijskih usluga omogućuje procjenu vrijednosti korištenja javne imovine jer se ti prihodi ostvaruju korištenjem te imovine. Isto tako, Općina Pamplona ističe da je dio bruto prihoda koje društvo ostvari pružanjem elektroničkih komunikacijskih usluga povezan s vrijednosti korištenja javne imovine na, iznad ili ispod koje je izgrađena oprema koja omogućuje pružanje tih usluga.
70.
Prema mojemu mišljenju, taj argument nije moguće prihvatiti jer je veza između bruto prihoda ostvarenih pružanjem takvih usluga i vrijednosti korištenja javne imovine samo neizravna. Iznos bruto prihoda društva ovisi ne samo o intenzitetu korištenja opreme instalirane na javnoj imovini, nego i o nekoliko drugih elemenata, kao što je cjenovna politika društva. Nadalje, bruto prihodi društva mogu biti samo pokazatelj vrijednosti korištenja javne imovine od strane tog društva. Kako Komisija navodi, oni nisu pokazatelj djelotvornog, ili „optimalnog”, korištenja te javne imovine, kako zahtijeva članak 13. Direktive o ovlaštenju.
71.
Kao četvrto, ako se naknada za korištenje opreme instalirane na, iznad ili ispod javne imovine ne izračunava jednako u odnosu na operatore fiksne telefonije i operatore mobilne telefonije, ili u odnosu na vlasnike te opreme i njezine korisnike, a da ti poduzetnici nisu u različitim situacijama, radi se o diskriminirajućem postupanju protivnom članku 13. Direktive o ovlaštenju.
72.
U tom pogledu ističem da se, u skladu s člankom 5. stavkom 1. Porezne uredbe br. 22/2014, naknada određena tom uredbom izračunava s obzirom na bruto prihode društva kada je riječ o operatorima fiksne telefonije, ali ne i kada je riječ o operatorima mobilne telefonije (
42
).
73.
Općina Pamplona smatra da to nije diskriminirajuće postupanje. Prema mišljenju Općine Pamplona, dok pružanje usluga fiksne telefonije i pristupa internetu zahtijeva instalaciju kabela ispod javne imovine, pružanje usluga mobilne telefonije (najčešće) to ne zahtijeva, što znači da je prema pružateljima prvonavedenih usluga moguće različito postupati u odnosu na pružatelje potonjih usluga, kada je u pitanju naknada za korištenje kabela instaliranih ispod javne imovine.
74.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri jesu li pružatelji usluga fiksne telefonije i pristupa internetu u različitoj situaciji zbog činjenice da opremu instaliranu ispod javne imovine koriste intenzivnije nego pružatelji usluga mobilne telefonije. To, ako je točno, može opravdati različito izračunavanje naknade za korištenje te opreme. Međutim, ako nije točno, takvo različito izračunavanje naknade nije opravdano, osobito s obzirom na obvezu sprječavanja diskriminacije korištenja određenih tehnologija predviđenu u uvodnoj izjavi 2. Direktive o ovlaštenju (
43
).
75.
U svakom slučaju, podsjećam, za slučaj da sud koji je uputio zahtjev utvrdi da naknada iz Porezne uredbe br. 22/2014 nije diskriminirajuća, da su uvjeti iz članka 13. Direktive o ovlaštenju kumulativni (
44
). Stoga, da bi se ta naknada protivila navedenoj odredbi, dovoljno je, kako je pokazano u točkama 66. do 70. ovog mišljenja, da se njome ne nastoji osigurati optimalno korištenje opreme instalirane na javnoj imovini a da nije potrebno dokazati da je ujedno diskriminirajuća.
76.
Kao peto, naknada za korištenje opreme instalirane na, iznad ili ispod javne imovine protivi se članku 13. Direktive o ovlaštenju ako ne vodi računa o ciljevima članka 8. Okvirne direktive, a osobito o promicanju tržišnog natjecanja u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga i razvoja unutarnjeg tržišta tih mreža i usluga.
77.
U skladu sa sudskom praksom, obveza vođenja računa o tim ciljevima podrazumijeva da iznos naknade ne može biti takav da novim operatorima otežava pristup tržištu ili smanjuje inovacijske kapacitete operatora telekomunikacijskih usluga. Ona također znači da se tržišno natjecanje ne smije narušiti, što se može zajamčiti samo ako se svim gospodarskim subjektima osigura jednakost prilika (
45
).
78.
U predmetnom slučaju članak 5. stavak 3. Porezne uredbe br. 22/2014 određuje da ako operator koristi mreže u vlasništvu drugih društava, osnovicu za izračunavanje naknade koju taj operator mora platiti čine njegovi bruto prihodi, umanjeni za eventualne iznose koje mora platiti vlasniku mreže za njezino korištenje (jer su potonji iznosi dio bruto prihoda vlasnika mreže).
79.
Stoga se – podložno provjeri od strane suda koji je uputio zahtjev – ne može tvrditi da, s jedne strane, operatori koji su vlasnici opreme koja se koristi za pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga i, s druge strane, operatori koji koriste tu opremu nemaju jednake prilike s obzirom na to da potonji od svoje osnovice za izračunavanje naknade iz Porezne uredbe br. 22/2014 mogu oduzeti iznose plaćene za korištenje opreme te da stoga ne snose dvostruko financijsko opterećenje (
46
).
80.
Ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da je jednakost prilika doista osigurana, to ne bi trebalo dovesti do zaključka da je naknada poput one iz Porezne uredbe br. 22/2014 u skladu s člankom 13. Direktive o ovlaštenju jer su, kako je navedeno u točki 62. ovog mišljenja, uvjeti iz te odredbe kumulativni.
81.
Ako Sud bude smatrao da je naknada poput one iz Porezne uredbe br. 22/2014, čiju naplatu ne izaziva instalacija nego korištenje opreme instalirane na, iznad ili ispod javne imovine, obuhvaćena područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju, zaključujem da tu odredbu treba tumačiti na način da joj se protivi izračunavanje te naknade isključivo s obzirom na bruto prihode koje društvo ostvari pružanjem usluga fiksne telefonije ili pristupa internetu na području odnosne općine.
IV. Zaključak
82.
S obzirom na navedeno, predlažem Sudu da na pitanja koja je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) odgovori na sljedeći način:
1.
Usluge fiksne telefonije i pristupa internetu moraju se smatrati elektroničkim komunikacijskim uslugama u smislu članka 2. točke (c) Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) i, kao takvima, elektroničkim komunikacijskim uslugama za potrebe Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju), uključujući njezine članke 12. i 13.
2.
Članke 12. i 13. Direktive 2002/20 treba tumačiti na način da im se ne protivi propisivanje naknade poput one koja se razmatra u glavnom postupku, čiju naplatu izaziva isključivo ili posebno korištenje javnog zemljišta te onoga što je iznad i ispod njega, zajedno s infrastrukturom koja omogućuje pružanje usluga fiksne telefonije i pristupa internetu.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL 2002., L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.)
(
3
)	Ordenanza fiscal n.o 22/2014 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de la tasa por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros (Porezna uredba Općine Pamplona br. 22/2014 o naknadi za posebno korištenje općinskog javnog zemljišta te onoga što je iznad i ispod njega od strane komunalnih društava) (u daljnjem tekstu: Porezna uredba br. 22/2014)
(
4
)	Točnije, španjolska vlada navodi da se za Direktivu o ovlaštenju „čini da se odnosi” na sve elektroničke komunikacijske mreže i usluge, bilo fiksne ili mobilne.
(
5
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.)
(
6
)	Moram istaknuti da ništa ne upućuje na to da se u predmetnom slučaju primjenjuje ijedna od dviju iznimaka predviđenih u članku 2. točki (c) Okvirne direktive, to jest iznimke za usluge pružanja sadržaja i usluge informacijskog društva koje se ne sastoje, u cijelosti ili većim dijelom, od prijenosa signala u elektroničkim komunikacijskim mrežama (vidjeti presudu od 13. lipnja 2019., Google, C‑193/18, EU:C:2019:498, t. 29.).
(
7
)	Uredba (EU) 2015/2120 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o utvrđivanju mjera u vezi s pristupom otvorenom internetu te o izmjeni Direktive 2002/22/EZ o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama i Uredbe (EU) br. 531/2012 o roamingu u javnim pokretnim komunikacijskim mrežama u Uniji (SL 2015., L 310, str. 1.)
(
8
)	Moje isticanje
(
9
)	Valja uputiti na članak 2. prvi stavak Uredbe 2015/2120, koji predviđa da se „[z]a potrebe ove Uredbe primjenjuju […] definicije navedene u članku 2. [Okvirne direktive]”.
(
10
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2018. o Europskom zakoniku elektroničkih komunikacija (preinaka) (SL 2018., L 321, str. 36. i ispravak SL 2019., L 334, str. 164.). Vidjeti članak 2. stavak 4. točku (a) te direktive. Stupila je na snagu 20. prosinca 2018., a države članice moraju je prenijeti do 21. prosinca 2020. pa nije primjenjiva na glavni postupak (vidjeti njezine članke 124. i 126.).
(
11
)	Općina Pamplona na raspravi je naglasila da se naknada iz Porezne uredbe br. 22/2014 razlikuje od pristojbe koja se razmatrala u predmetu Vodafone España i France Telecom España jer se potonja naplaćivala samo pružateljima usluga mobilne telefonije. Općina Pamplona objasnila je da su pristojbu o kojoj se radilo u tom predmetu određene općine naplaćivale kao iznimku od naknade koja se, po stopi od 1,5 % bruto prihoda, naplaćivala svim pružateljima usluga od općeg interesa za korištenje javne imovine te da se ta pristojba izračunavala na temelju formule čiji su čimbenici uključivali procijenjeno prosječno korištenje telefona po urbanoj jedinici, udio uporabe mobilne telefonije, broj fiksnih telefonskih linija na području općine, broj stanovnika općine i procijenjenu prosječnu uporabu telefonije i usluga po mobilnom telefonu (u tom pogledu vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u spojenim predmetima Vodafone España, C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:162, t. 29. i 30.).
(
12
)	Presuda Albacom (t. 28. i 42.)
(
13
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 10. travnja 1997. o zajedničkom okviru za opća ovlaštenja i pojedinačne dozvole u području telekomunikacijskih usluga (SL 1997., L 117, str. 15.). Direktiva 97/13 stavljena je izvan snage Okvirnom direktivom. Članci 6. i 11. Direktive 97/13 odgovaraju člancima 12. i 13. Direktive o ovlaštenju.
(
14
)	Presuda Albacom (t. 37., 40. i 41.)
(
15
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera u spojenim predmetima Mobistar i Belgacom Mobile (C‑544/03 i C‑545/03, EU:C:2005:203, t. 27.)
(
16
)	Presuda Vodafone España i France Telecom España (t. 34. i 35.)
(
17
)	Presude od 27. lipnja 2013., Komisija/Francuska (C‑485/11, neobjavljena, EU:C:2013:427, t. 34. i 39.); od 27. lipnja 2013., Vodafone Malta i Mobisle Communications (C‑71/12, EU:C:2013:431, t. 28. i 29.); od 4. rujna 2014., Belgacom i Mobistar (C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 37. i 38.); od 6. listopada 2015., Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649, t. 22. do 24.); i od 17. prosinca 2015., Proximus (C‑517/13, EU:C:2015:820, t. 35. i 36.)
(
18
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, t. 32.). Isto mora vrijediti i za članak 12. Direktive o ovlaštenju (kako je nezavisni odvjetnik N. Wahl istaknuo u točki 34. svojeg mišljenja).
(
19
)	Presude od 18. srpnja 2006., Nuova società di telecomunicazioni (C‑339/04, EU:C:2006:490, t. 35.); od 10. ožujka 2011., Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, t. 21.); od 12. srpnja 2012., Vodafone España i France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:446, t. 28.); od 21. ožujka 2013., Belgacom i dr. (C‑375/11, EU:C:2013:185, t. 40.); od 4. rujna 2014., Belgacom i Mobistar (C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 30.); od 6. listopada 2015., Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649, t. 16.); od 17. prosinca 2015., Proximus (C‑454/13, EU:C:2015:819, t. 20.); i od 30. siječnja 2018., X i Visser (C‑360/15 i C‑31/16, EU:C:2018:44, t. 79.)
(
20
)	Područje primjene Direktive o ovlaštenju je u njezinu članku 1. stavku 2. određeno na način da obuhvaća „ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga”.
(
21
)	U tom pogledu vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, t. 31. do 37.). Također vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u spojenim predmetima Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:162, t. 67.), prema kojem je „naknada ili pristojba […] obuhvaćena područjem primjene Direktive o ovlaštenju ako se naplaćuje u vezi s pristupom tržištu elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga ili resursima kao što su brojevi, frekvencije i ‚prava puta’. Ako je tomu tako, države članice pristojbe ili naknade mogu propisati samo za potrebe opisane u člancima 12. i 13. i pod uvjetima koji su utvrđeni u tim odredbama. Ne mogu propisati nikakve druge pristojbe ili naknade. […] Stoga ne smatram da država članica može slobodno propisati bilo koju pristojbu koja nije obuhvaćena člancima 12. ili 13. Direktive o ovlaštenju”.
(
22
)	Presuda Base Company (t. 5. do 9. i 22.)
(
23
)	Presuda Proximus (t. 11. do 14. i 33.)
(
24
)	U tom pogledu vidjeti Pilczer, J.-S., „Les redevances sur les opérateurs de communications électroniques: peut‑on se faire une idée claire et précise de la portée de l’article 13 de la directive ‚autorisation’?”, u Bulletin fiscal, 2015., br. 5, str. 268. do 275.
(
25
)	Rješenje France Telecom España (t. 27.)
(
26
)	Vidjeti točku 34. presude Vodafone España i France Telecom España i točku 28. rješenja France Telecom España.
(
27
)	Presude Base Company (t. 18.) i Proximus (t. 30.)
(
28
)	Presude Base Company (t. 24.) i Proximus (t. 36.)
(
29
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, t. 37.).
(
30
)	Presuda od 30. siječnja 2018., X i Visser (C‑360/15 i C‑31/16, EU:C:2018:44, t. 64.)
(
31
)	Presuda od 4. rujna 2014., Belgacom i Mobistar (C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 37.); presude Base Company (t. 22.) i Proximus (t. 35.); i presuda od 30. siječnja 2018., X i Visser (C‑360/15 i C‑31/16, EU:C:2018:44, t. 71.). Također vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, t. 54.), prema kojem su područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju obuhvaćene naknade „koje nastaju uslijed dodjele prava korištenja radijskih frekvencija i prava instaliranja opreme u širem smislu”.
(
32
)	Presuda Vodafone España i France Telecom España (t. 32.) i mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u spojenim predmetima Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:162, t. 52.). Također vidjeti presudu od 4. rujna 2014., Belgacom i Mobistar (C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 33.); presude Base Company (t. 21.) i Proximus (t. 34.); i presudu od 30. siječnja 2018., X i Visser (C‑360/15 i C‑31/16, EU:C:2018:44, t. 68.).
(
33
)	Moje isticanje
(
34
)	Vidjeti točku 14. ovog mišljenja.
(
35
)	Neću razmatrati protivi li se takvo izračunavanje naknade članku 12. Direktive o ovlaštenju jer je nedvojbeno da predmetna naknada nije namijenjena pokrivanju administrativnih troškova povezanih s upravljanjem, kontrolom i provedbom sustava općeg ovlaštenja (vidjeti točke 44. i 45. ovog mišljenja).
(
36
)	Presuda od 21. ožujka 2013., Belgacom i dr. (C‑375/11, EU:C:2013:185, t. 49.)
(
37
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, t. 77.)
(
38
)	Vidjeti presudu od 21. srpnja 2011., Telefónica de España (C‑284/10, EU:C:2011:513, t. 32.).
(
39
)	Presude od 10. ožujka 2011., Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, t. 28.), i od 21. ožujka 2013., Belgacom i dr. (C‑375/11, EU:C:2013:185, t. 51.)
(
40
)	Mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u spojenim predmetima Vodafone España i France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:162, t. 76.)
(
41
)	Mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u spojenim predmetima Vodafone España i France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:162, t. 79.)
(
42
)	U tom pogledu vidjeti poništenje izraza „mobilne” u drugoj rečenici članka 5. stavka 1. drugog podstavka Porezne uredbe br. 22/2014 od strane Tribunala Superior de Justicia de Navarra (Visoki sud Navarre), spomenuto u točki 14. ovog mišljenja.
(
43
)	Mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u spojenim predmetima Vodafone España i France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:162, t. 88. i 89.)
(
44
)	Vidjeti točku 62. ovog mišljenja.
(
45
)	Presuda od 10. ožujka 2011., Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, t. 30.). Također vidjeti presudu od 20. listopada 2005., ISIS Multimedia Net i Firma O2 (C‑327/03 i C‑328/03, EU:C:2005:622, t. 39.)
(
46
)	Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u spojenim predmetima Vodafone España i France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:162, t. 63.).