Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 15. svibnja 2025.(1)
Predmet C-428/23
ROGON GmbH & Co. KG,
MVI Management GmbH,
DC
protiv
Deutscher Fußballbund e.V. (DFB)
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Članak 101. UFEU-a – Sudska praksa iz presude Meca-Medina – Pravila sportskog udruženja – Profesionalni nogomet – Djelatnost posrednikâ za igrače”
I.      Uvod
1.        Sud je u nekoliko nedavnih predmeta – ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) i FIFA(5) – morao razmatrati usklađenost s Unijinim propisima o tržišnom natjecanju i unutarnjem tržištu određenih pravila koja su donijela međunarodna ili nacionalna sportska udruženja.
2.         Predmetni je slučaj prirodan nastavak tih predmeta. Naime, spor u glavnom postupku odnosi se na pravila nacionalnog sportskog udruženja koja uređuju djelatnost posrednikâ za igrače. Sud koji je uputio zahtjev u bitnome traži od Suda da pruži dodatne smjernice u pogledu područja primjene sudske prakse koja je, nakon što je nastala u presudi Wouters(6), primjenjivana na djelatnosti povezane sa sportom, prvi put u predmetu Meca-Medina(7), a u novije se vrijeme na nju uputilo u presudama ISU, Superleague i Royal Antwerp kao i u nekim kasnijim presudama (u daljnjem tekstu: sudska praksa iz presude Meca-Medina)(8).
3.        Uvelike slična odnosno povezana pravna pitanja otvorena su drugim dvama zahtjevima za prethodnu odluku – onima u predmetima C-209/23, RRC Sports(9) i C-133/24, CD Tondela i dr.(10) – o kojima ću danas iznijeti svoje mišljenje. Ovo mišljenje stoga treba promatrati u vezi s tim drugim mišljenjima. Radi postupovne praktičnosti te kako bih pomogao čitateljima, pokušat ću izbjeći nepotrebna ponavljanja u tim trima mišljenjima te ću, u tu svrhu, u svakom mišljenju upućivati na neko od ostalih.
II.    Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
4.        Spor u glavnom postupku proizlazi iz zahtjeva za prestanak povrede koje su tri podnositelja revizije (dva društva koja se bave pružanjem konzultantskih usluga i usluga zastupanja nogometašima i direktor jednog od tih društava) podnijela protiv Deutscher Fußballbunda e. V. (Njemački nogometni savez, u daljnjem tekstu: DFB). DFB je krovna organizacija 27 njemačkih nogometnih udruženja sačinjenih od otprilike 25 000 klubova i više od 7 milijuna članova te je ujedno član Fédération internationale de football associationa (Međunarodna nogometna federacija) (u daljnjem tekstu: FIFA).
5.        Prema članku 16.a DFB-ova statuta, utakmice u dvjema najvišim profesionalnim ligama (Bundesliga i Druga Bundesliga) organizira Deutsche Fußball Liga e. V. (Njemačka nogometna liga; u daljnjem tekstu: DFL e. V.). DFL je udruženje klubova iz dviju najviših njemačkih profesionalnih liga. Klubovi koji sudjeluju u utakmicama Bundeslige ili Druge Bundeslige vezani su kao redovni članovi DFL-a DFB-ovim statutom i njegovim obvezujućim pravilima. Kako bi ostvarili pravo na igranje u Bundesligi ili Drugoj Bundesligi, igrači moraju potpisati ugovor o licenci s DFL-om na temelju kojeg su usto obvezni poštovati DFB-ova pravila. DFB kao FIFA-in član podliježe FIFA-inim pravilima te je obvezan provoditi FIFA-ine odluke.
6.        DFB je s obzirom na FIFA-in Pravilnik o radu s posrednicima za igrače donio Reglement für die Spielervermittlung (Pravilnik o posrednicima za igrače, u daljnjem tekstu: RfSV), koji je stupio na snagu 1. travnja 2015. RfSV je upućen klubovima i igračima koji imaju obvezu poštovati ga. Njime se uređuje način na koji se igrači i klubovi koriste uslugama posrednika u svrhu sklapanja ugovorâ profesionalnih igrača i ugovorâ o transferu. RfSV-om se među ostalim propisuje:
–        obveza registracije za posrednike (članak 2. stavak 3. i članak 3. stavci 2. i 3. RfSV-a);
–        davanje izjave posrednika kojom posrednik pristaje na različite statute, pravilnike i propise FIFA-e, DFB-a i DFL-a, kao i na nadležnost sudova koje su te organizacije odredile kao nadležne (članak 2. stavak 2. i članak 3. stavci 2. i 3. RfSV-a te prilozi 1. i 2. RfSV-u);
–        dodatna obveza registracije fizičke osobe prilikom registracije pravne osobe (Prilog 2. RfSV-u);
–        zabrana posredniku u ulaznom transferu da sudjeluje u budućim prihodima od transfera koje ostvari klub (članak 7. stavak 3. RfSV-a);
–        zabrana uzimanja provizije za usluge posredovanja u odnosu na maloljetne igrače (članak 7. stavak 7. RfSV-a); i
–        obveza objavljivanja naknada i drugih iznosa plaćenih posrednicima (članak 6. stavak 1. RfSV-a).
7.        Povrede RfSV-a mogu se sankcionirati kao nesportsko ponašanje (članak 9. RfSV-a). U prilogu RfSV-u nalaze se standardni obrasci za izjave koje posrednik mora dati. Društvo DFL GmbH (društvo kći u stopostotnom vlasništvu DFL-a) uključilo je RfSV u Okružnicu br. 62, koju je 12. siječnja 2018. poslalo odgovornim osobama klubova i trgovačkim društvima Bundeslige i Druge Bundeslige kako bi ih obavijestilo, među ostalim, o ugovorima o izlaznim transferima(11).
8.        Podnositelji revizije tužbom su prigovorili na određena pravila iz RfSV-a te su zatražili privremenu pravnu zaštitu.
9.        Landgericht Frankfurt am Main (Zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) djelomično je prihvatio njihovu tužbu. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) povodom žalbe podnositeljâ revizije prihvatio je njihovu tužbu u širem opsegu, ali je odbio njihovu žalbu u drugim pogledima kao i DFB-ovu protužalbu.
10.      Revizijama podnesenima Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud, Njemačka) i dalje se zahtijeva prestanak povrede, a DFB i dalje zahtijeva odbijanje tužbe. Taj je sud, dvojeći u pogledu pravilnog tumačenja odredbi prava Unije na koje se stranke pozivaju, odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Primjenjuju li se načela koja je Sud razvio u presudama
[Wouters] i [Meca Medina] prema kojima prilikom primjene zabrane sklapanja zabranjenih sporazuma
–      treba voditi računa o općem kontekstu u kojem je predmetna odluka donesena ili u kojem proizvodi svoje učinke, i osobito o njezinim ciljevima,
–      potom valja ispitati jesu li ograničavajući učinci na tržišno natjecanje koji iz toga proizlaze nužno povezani s ostvarivanjem spomenutih ciljeva
–      te jesu li proporcionalni tim ciljevima (u daljnjem tekstu: test Meca-Medina)?
2.       U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: treba li u tom slučaju test Meca-Medina primijeniti na sve odredbe tog skupa pravila ili su u tom pogledu relevantni materijalni kriteriji, primjerice bliskost ili [udaljenost pojedinačne odredbe] u odnosu na sportsku djelatnost saveza?”
11.      Pisana očitovanja podnijeli su jedan od podnositelja revizije (društvo ROGON GmbH & Co. KG), DFB, njemačka i francuska vlada te Europska komisija.
12.       Sud je dopisom od 19. ožujka 2024. pozvao zainteresirane osobe, na temelju članka 62. stavka 1. Poslovnika Suda, da se očituju o utjecaju presuda ISU, Superleague i Royal Antwerp na odgovor koji treba dati na pitanja upućena u predmetnom slučaju. DFB, njemačka i francuska vlada, društvo ROGON i Komisija odgovorili su na taj poziv.
13.      Te su stranke, izuzevši francusku vladu, usto iznijele usmena očitovanja na raspravi održanoj 12. veljače 2024.
III. Analiza
14.      Sud koji je uputio zahtjev svojim dvama pitanjima želi doznati
područje primjene načela razvijenih sudskom praksom iz presude Meca-Medina i konkretan način na koji ta načela treba primijeniti u slučaju koji se odnosi na pravila koja je donio sportski savez.
A.      Prvo pitanje: područje primjene sudske prakse iz presude Meca-Medina
15.      Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem pita primjenjuje li se sudska praksa iz presude Meca-Medina na pravila sportskog udruženja koja su upućena članovima tog udruženja te uređuju korištenje uslugama koje poduzetnici koji nisu članovi udruženja pružaju na tržištu koje je uzlazno u odnosu na djelatnost udruženja.
16.      Kako bih dao odgovor na to pitanje, prvo ću podsjetiti na glavna načela sudske prakse iz presude Meca-Medina (1.); potom ću pokušati odrediti njezine korijene unutar sustava Unijina prava tržišnog natjecanja (2.); te ću naposljetku pojasniti logiku na kojoj se temelji i njezino područje primjene (3.). Na temelju tih razmatranja osvrnut ću se na konkretna pitanja koja otvara sud koji je uputio zahtjev (4.).
17.      Za početak trebam istaknuti da ću se, u ovom mišljenju, baviti pravnim pitanjima –
koja otvara sud koji je uputio zahtjev –
vodeći se vlastitim shvaćanjem sudske prakse iz presude Meca-Medina, kako se razvila kroz presude Suda u predmetima na koje se upućuje
u točki 1. ovog mišljenja.
1.      Glavna načela sudske prakse iz presude Meca-Medina
18.      Sudska praksa iz presude Meca-Medina sažeta je u točkama 183. do 187. presude Superleague. Sud je prvo podsjetio na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a nisu nužno zabranjeni svi sporazumi između poduzetnika, odluke udruženja poduzetnika ili usklađene prakse kojima se ograničava sloboda djelovanja poduzetnika koji sudjeluju u tom sporazumu ili odluci. Naime – kako je Sud dodao – „na temelju ispitivanja gospodarskog i pravnog konteksta u kojem su doneseni neki od tih sporazuma i neke od tih odluka može se utvrditi, kao prvo, da su oni opravdani nastojanjem da se postigne jedan ili više legitimnih ciljeva u općem interesu koji sami po sebi nisu protutržišni, kao drugo, da su konkretna sredstva koja su upotrijebljena za postizanje tih ciljeva doista potrebna u tu svrhu i, kao treće, da, čak i ako se pokaže da je svojstven učinak tih sredstava barem potencijalno ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja, taj svojstven učinak ne prekoračuje ono što je nužno, konkretno da ne dovodi do uklanjanja svakog tržišnog natjecanja”.
19.      Ta se načela primjenjuju – kako je Sud dalje naveo – „konkretno, kad je riječ o sporazumima ili odlukama u obliku pravila koja je udruženje kao što je profesionalno ili sportsko udruženje donijelo radi postizanja određenih etičkih ili deontoloških ciljeva, i općenitije, radi uređivanja obavljanja profesionalne djelatnosti, ako udruženje o kojem je riječ dokaže da su ispunjeni uvjeti koji su upravo navedeni”.
20.      Nasuprot tomu, ta se sudska praksa ne primjenjuje – kako je Sud utvrdio – „kad je riječ o postupanjima koja, neovisno o tome potječu li od takvog udruženja i neovisno o legitimnim ciljevima u općem interesu na koje se može pozvati kako bi ih se objasnilo, po samoj svojoj prirodi povređuju [Unijino pravo tržišnog natjecanja]”. Shodno tomu, Sud je zaključio da se sudska praksa iz presude Meca-Medina ne primjenjuje na sporazume čiji je cilj ograničavanje tržišnog natjecanja.
2.      Korijeni sudske prakse iz presude Meca-Medina
21.      Pravna teorija nije naročito jasna kada je riječ o značaju i smislu sudske prakse iz presude Meca-Medina. Primjerice, neki autori smatraju da je njome u Unijino pravo tržišnog natjecanja uvedeno „pravilo razuma” (nadahnuto propisima Sjedinjenih Američkih Država za zaštitu tržišnog natjecanja), neki povlače usporedbu s logikom sudske prakse o slobodnom kretanju (koja omogućuje opravdanja na temelju raznih interesa javnog poretka), dok je neki smatraju varijacijom doktrine „akcesornih ograničenja” (te je stoga nazivaju sudskom praksom o „regulatornoj akcesornosti”)(12).
22.      Prema mojemu mišljenju, sudska praksa iz presude Meca-Medina može se objasniti ako se odmaknemo od konkretnih okolnosti u kojima je nastala te je razmotrimo unutar šireg konteksta načina na koje se Unijino pravo tržišnog natjecanja tumači i primjenjuje, barem posljednjih nekoliko desetljeća(13).
23.      Naime, iz nekoliko presuda koje je Sud donio u tom razdoblju veoma jasno proizlazi da pravilna primjena članaka 101. i 102. UFEU-a zahtijeva od tijela javne vlasti da se klone nepotrebnog formalizma te da uzmu u obzir sve relevantne pravne i gospodarske aspekte dotične situacije. Neovisno o tome je li neko postupanje višestrano ili jednostrano te sumnja li se da ograničava tržišno natjecanje „s obzirom na cilj” ili „s obzirom na učinak”, njegova usklađenost s Unijinim pravom tržišnog natjecanja ne može se tek apstraktno ocijeniti, jer uvijek ovisi o širem kontekstu(14). To je načelo izričito potvrđeno i u točki 42. presude Meca-Medina.
24.      To je razlog zbog kojeg sporazum između poduzetnika ili odluka udruženja poduzetnika može ograničiti – ponekad i značajno – slobodu djelovanja uključenih poduzetnika, a da taj sporazum ili odluka sama po sebi nema protutržišnu prirodu. Iako se to možda podrazumijeva, želim ponovno naglasiti da cilj Unijinih pravila za zaštitu tržišnog natjecanja nije zaštita slobodnog poslovanja gospodarskih subjekata, već osiguravanje pravilnog i djelotvornog funkcioniranja tržištâ u Uniji, čime se doprinosi optimalnoj raspodjeli resursa i dobrobiti građana Unije(15).
25.      Krajnje jednostavno rečeno, sporazum ili odluka ima protutržišnu prirodu te je stoga zabranjen člankom 101. stavkom 1. UFEU-a kada, stvarno ili potencijalno(16), sprječava, ometa ili obeshrabruje tržišno natjecanje između različitih
poduzetnika,
do kojeg bi uobičajeno došlo, te time negativno utječe na dobrobit potrošačâ. To je obično slučaj kada dotično postupanje može, kratkoročno ili srednjoročno, izravno dovesti do povećanja cijena i/ili smanjenja opskrbe ili gušenja inovacija. To može biti slučaj i kada postupanje mijenja konkurentsku strukturu tržišta – tako što povećava prepreke za ulazak na tržište, povećava koncentraciju na tržištu itd. – na način koji će u budućnosti vjerojatno dovesti do gore opisane situacije(17).
26.      Nasuprot tomu, sporazum ili odluka koji, kada ih se promatra kao cjelinu, nemaju protutržišne učinke nisu obuhvaćeni
člankom 101. stavkom 1. UFEU-a. To vrijedi čak i ako sporazum ili odluka sadržavaju određene elemente koji – ako ih se promatra zasebno i apstraktno – imaju (ili se čini da imaju) neke ograničavajuće učinke (primjerice: odredbe o nekonkuriranju, odredbe o isključivosti itd). Sporazumi o franšizi i sporazumi o selektivnoj distribuciji dobri su primjeri u tom pogledu.
27.      Usto, neki su noviji predmeti ponovno potvrdili taj pristup: Sud činjenicu da je sporazum sadržavao odredbu koja je, promatrana zasebno, potencijalno odvraćala nove subjekte od ulaska na tržište (CB(18)), dovodila do usklađivanja cijena između postojećih konkurenata (Budapest Bank(19)) ili činila sporazum
o podjeli tržišta (EDP(20)) nije samu po sebi smatrao dovoljnom da takav sporazum proglasi protivnim članku 101. UFEU-a. Smatrao je da je u tu svrhu bilo potrebno provesti detaljniju
ocjenu dotične mjere, s obzirom na njezin odgovarajući pravni i gospodarski kontekst.
28.      Ta su načela ujedno temelj sudske prakse o akcesornim ograničenjima. Kako je Sud na to podsjetio u svojoj presudi iz rujna 2024. u predmetu Booking.com, „ako se na neku transakciju ili neku djelatnost, zbog njezine neutralnosti ili zbog njezina pozitivnog učinka na tržišno natjecanje, ne primjenjuje zabrana iz članka 101. stavka 1. UFEU-a, na ograničenje gospodarske autonomije jednog ili više sudionika u toj transakciji ili djelatnosti također se ne primjenjuje navedena zabrana ako je to ograničenje objektivno nužno za izvršenje navedene transakcije ili djelatnosti i proporcionalno ciljevima jednog ili drugog”(21).
29.      Stoga, „kada takvo ograničenje nije moguće razlučiti od glavne transakcije ili djelatnosti a da se pritom ne ugroze postojanje i cilj te transakcije ili djelatnosti, valja ispitati usklađenost tog ograničenja s člankom 101. UFEU-a zajedno s usklađenošću glavne transakcije ili djelatnosti kojima je ono akcesorno, i to iako se, odvojeno gledano, na prvi pogled može činiti da se na takvo ograničenje primjenjuje načelo zabrane iz članka 101. stavka 1. UFEU-a”(22).
30.      Dakle, tri glavna uvjeta moraju biti ispunjena da bi se ograničenje smatralo „akcesornim ograničenjem”: (i.) glavna transakcija nema protutržišnu prirodu; (ii.) ograničenje mora biti „nužno” za izvršenje te transakcije (u smislu da bi njegov izostanak onemogućio izvršenje glavne transakcije); te (iii.) ograničenje mora biti „proporcionalno” ciljevima dotične transakcije (u smislu da nema realističnih alternativa koje bi manje ograničile tržišno natjecanje).
31.      Ta su tri uvjeta zapanjujuće slična trima uvjetima koji, kako je navedeno
u točki 18. ovog mišljenja, čine test Meca-Medina. Naravno, to nije slučajnost. Očito je da sudska praksa iz presude Meca-Medina dijeli DNK sa sudskom praksom o akcesornim ograničenjima(23), jer obje proizlaze iz temeljnog načela Unijina prava tržišnog natjecanja prema kojem postupanje, kako bi se utvrdilo je li protutržišno, treba sagledati u njegovu odgovarajućem pravnom i gospodarskom kontekstu. S obzirom na njezinu logiku – kojoj ću se sada okrenuti – čini mi se da je veoma relevantna sudska praksa iz presude Meca-Medina koja se odnosi na „regulatornu akcesornost”.
3.      Logika i područje primjene sudske prakse iz presude Meca-Medina
32.      Kako sam naveo
u svojem mišljenju u predmetu RRC Sports(24), postoje područja u kojima (Unijina i/ili nacionalna) tijela mogu odlučiti ne urediti neke aspekte određene
gospodarske djelatnosti te samim gospodarskim subjektima iz tog područja prepustiti da – kroz samoupravna tijela, profesionalne saveze ili predstavnička udruženja – uspostave i, prema potrebi, provode potrebna pravila i rješavaju moguće sporove. Više je razloga – koje ovdje ne treba navoditi(25) – zbog kojih odluka tijela javne vlasti da samim gospodarskim subjektima prepusti uređivanje određene
gospodarske djelatnosti može pogodovati tim tijelima, tim subjektima te, naposljetku, ali ne i najmanje važno, klijentima tih subjekata.
33.      To vrijedi čak i za mjere koje, kako sam objasnio, mogu imati određene ograničavajuće učinke. Samoregulacijske mjere kojima je cilj, primjerice, osiguravanje minimalnih zahtjeva kvalitete ili izbjegavanje sukoba interesa, prijevara ili zlouporaba doista mogu povećati povjerenje potrošačâ u gospodarske subjekte te, posljedično, učiniti tržište djelotvornijim. U tim je situacijama vjerojatno da će tržište rasti i da će sveukupno tržišno natjecanje na njemu ojačati.
34.      Nadalje, u sudskoj praksi o akcesornim ograničenjima, poduzetnici teže komercijalnom cilju koji sam po sebi nije protutržišne prirode(26). To znači da je cilj transakcije ojačati tržišno natjecanje ili da je on u najmanju ruku neutralan u tom pogledu. U svakom slučaju, taj cilj pogoduje gospodarskim interesima uključenih poduzetnika(27). Nasuprot tomu, u predmetima iste vrste poput predmeta Meca-Medina, tržišni cilj, ako postoji, ostvaruje se uz „jedan ili više legitimnih ciljeva u općem interesu” ili se s njima poklapa(28): kao što je osiguravanje dobrog sudovanja (Wouters(29)); zaštita „zdravlja sportašâ te integriteta i objektivnosti natjecateljskog sporta i etičkih vrijednosti u sportu” (Meca-Medina(30)); osiguravanje „dobrog obavljanja računovodstvenih i poreznih poslova poduzetnikâ” (OTOC(31)); zaštita potrošačâ (Consiglio nazionale dei geologi(32)); i sigurnost na cestama (API(33)).
35.      Međutim, takvo prihvaćanje
(formalno ili neformalno, izričito ili prešutno) kojime tijelâ javne vlasti
odobravaju privatnim subjektima(34) samoregulatorne ovlasti i odgovornosti – koje njihovo izvršavanje povlači – nužno zahtijeva priznavanje
određenog manevarskog prostora takvim subjektima za određivanje relevantnih pravila i standarda. Naime, mogu postojati razne zakonite mogućnosti djelovanja – čiji je utjecaj na tržišno natjecanje načelno ekvivalentan – koje ti subjekti mogu upotrijebiti kako bi ostvarili predmetne ciljeve.
36.      To odražava presuda Wouters, u kojoj je Sud naglasio da samoregulatorno tijelo „može razumno smatrati da je [predmetna mjera], unatoč tomu što su joj učinci koji ograničavaju tržišno natjecanje svojstveni, nužna za pravilno obavljanje pravne profesije, kako je uređena u dotičnoj državi članici”(35).
37.      Svjestan sam da izraza „razumno” nema u presudama ISU, Superleague, Royal Antwerp ili FIFA. Međutim, Sud je, u nekima od tih presuda, taj pojam izrazio na drugi način, navodeći da:
„[Uvjet nužnosti mjere] podrazumijeva ocjenjivanje i usporedbu utjecaja tog postupanja i utjecaja stvarno provedivih alternativnih mjera kako bi se utvrdilo može li se povećanje učinkovitosti koje se očekuje od navedenog postupanja postići mjerama kojima se manje ograničava tržišno natjecanje. Suprotno tomu, taj uvjet ne može, ovisno o slučaju, dovesti do toga da se mora odabrati između takvog postupanja i takvih alternativnih mjera ako potonje mjere nisu manje ograničavajuće za tržišno natjecanje(36).”
38.      Međutim, istodobno, korištenje takve diskrecijske ovlasti mora biti ograničeno te se, u slučaju postojanja dvojbi, mora moći preispitati. Očito je da se pravila i standardi tih subjekata mogu odnositi na pitanja (tarife, uvjeti za ulazak na tržište itd.) koja, barem potencijalno, mogu biti problematična u smislu tržišnog natjecanja. Čak i ako se ta pravila donesu radi ostvarenja legitimnog cilja u općem interesu, njihovi stvarni učinci na tržišno natjecanje mogu biti problematični te stoga zahtijevati odgovarajuću analizu s obzirom na okvir utvrđen člankom 101. UFEU-a(37). To je razlog zbog kojeg se u sudskoj praksi iz presude Meca-Medina prihvaća da su određene samoregulacijske mjere područjem primjene članka 101. stavka 1. UFEU-a obuhvaćene samo ako je ispunjeno nekoliko uvjeta.
39.      Ako to nije slučaj, to ne znači da se mjera nužno protivi pravu Unije. Naime, članak 101. stavak 3. UFEU-a omogućuje da se mjera koja ograničava tržišno natjecanje izuzme od zabrane predviđene člankom 101. stavkom 1. UFEU-a kada njezini pozitivni gospodarski učinci nadmašuju njezine negativne učinke(38).
40.      Međutim, želim dodati još neka razmatranja, kako bih potpunije pojasnio područje primjene sudske prakse iz presude Meca-Medina.
41.      Kao prvo, sudsku praksu iz presude Meca-Medina nipošto nije moguće usporediti s kartom za „izlazak iz zatvora” iz igre Monopol koja se daje samoupravnim tijelima, ali ona tim tijelima ipak daje nešto širi manevarski prostor od onoga koji drugi poduzetnici i udruženja poduzetnika imaju kada obavljaju isključivo komercijalne djelatnosti. Kako sam prethodno objasnio, razlog za taj relativno benigni tretman leži u odluci tijela javne vlasti da uređivanje određenih aspekata profesionalne ili komercijalne djelatnosti prepuste subjektima koja predstavljaju dotične poduzetnike ili barem grupi poduzetnika koja predstavlja i djeluje za sve njih.
42.      Stoga smatram da, iako nije strogo nužno da nadležna tijela javne vlasti (Unijina i/ili nacionalna) formalno dodijele dotičnom subjektu odgovornost da, u okviru svojih statutarnih djelatnosti, ostvaruje legitiman cilj u općem interesu, ta tijela moraju, u najmanju ruku, uvažiti i prihvatiti samoregulatornu djelatnost tog subjekta(39). Neke elemente koji upućuju u tom smjeru pronalazim u odlukama sudova Unije u predmetima Wouters(40), Meca Medina(41), API(42), ONP(43) i FIFA(44). Osim toga, sva nedavna sudska praksa o toj problematici odnosi se na mjere profesionalnih ili sportskih udruženja(45). Kako je Sud naveo u presudi Superleague, sudska praksa iz presude Meca-Medina „može [se] primijeniti, konkretno, kad je riječ o sporazumima ili odlukama u obliku pravila koja je udruženje kao što je profesionalno ili sportsko udruženje donijelo radi postizanja određenih etičkih ili deontoloških ciljeva, i općenitije, radi uređivanja obavljanja profesionalne djelatnosti, ako udruženje o kojem je riječ dokaže da su ispunjeni uvjeti koji su upravo navedeni”(46).
43.      Prema mojemu mišljenju, pozitivno pravo onemogućuje poduzetnicima da sami odluče – na vlastitu inicijativu, jednostrano te bez ikakvog „blagoslova” tijelâ javne vlasti – treba li i u kojoj mjeri tržišno natjecanje na određenom
tržištu ograničiti radi nekog općeg interesa javne prirode. To posebno vrijedi ako odnosni interes nije usko povezan s glavnom djelatnosti poduzetnika.
44.      Sportskim udruženjima se može – da dam samo jedan primjer – dopustiti određena sloboda kada odlučuju o tome kako je najbolje suzbiti dopingiranje(47) ili zaštititi mlade sportaše(48). Međutim, za to ne bi bilo razloga kada bi ona donosila mjere namijenjene zaštiti okoliša ili suzbijanju utaje poreza(49). Takve (svakako pohvalne) mjere koje bi očito utjecale na tržišno natjecanje između poduzetnika u Europskoj uniji moralo bi se razmotriti unutar tradicionalnog okvira prava tržišnog natjecanja.
45.      Točno je da, u vremenima kada tijela javne vlasti sve više potiču privatne poduzetnike da izrađuju planove i strategije društvene odgovornosti u poslovanju, sporazumi između poduzetnika mogu djelotvorno doprinijeti postizanju važnih ciljeva od općeg interesa. Nadalje, na modernim tržištima, češće nego u prošlosti, konkurentski poduzetnici udružuju snage kako bi surađivali u određenim pitanjima od zajedničkog interesa, dok se i dalje žestoko natječu na tržištu. Neki su akademici skovali novi izraz za tu pojavu, „su-kurencija” („co-opetition”), za koju smatraju da često potiče napredak i povećava djelotvornost na tržištima(50). Međutim, to ne mijenja činjenicu da je, u slučaju suprotstavljenih ciljeva u općem interesu – potrebe za osiguravanjem tržišnog natjecanja, s jedne strane, i nekog drugog općeg interesa, s druge strane – ponajprije na tijelima javne vlasti da pronađu najbolji način za postizanje ravnoteže(51).
46.      Kao drugo, ako privatna tijela namjeravaju urediti, uz odobrenje tijelâ javne vlasti, određene aspekte određene gospodarske djelatnosti s ciljem ostvarenja nekog općeg interesa, čini mi se očitim da to trebaju transparentno učiniti. To tijelima javne vlasti omogućuje provođenje potrebnog nadzora i, prema potrebi, poduzimanje korektivnih mjera. Stoga čvrsto smatram da se na sudsku praksu iz presude Meca-Medina nije moguće pozivati kako bi se opravdali tajni ili povjerljivi sporazumi ili odluke.
47.      Kao treće, mišljenja sam da izraz „legitiman cilj u općem interesu”, koji se koristi u sudskoj praksi, nužno podrazumijeva da je dotični interes određen kao takav u relevantnom zakonodavstvu ili sudskoj praksi Unije. Naime, prema članku 3. stavku 1. točki (b) UFEU-a, utvrđivanje pravila o tržišnom natjecanju potrebnih za funkcioniranje unutarnjeg tržišta područje je isključive nadležnosti Unije. Stoga, ako mjera privatnog udruženja može (stvarno ili potencijalno) proizvesti određene učinke koji ograničavaju tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu, moguće ju je opravdati samo ako se smatra da odnosni interes zaslužuje zaštitu unutar pravnog poretka Unije.
48.      Kao četvrto, ne može se uzeti zdravo za gotovo da dana mjera privatnih subjekata kao što su sportska ili profesionalna udruženja doista služi općem interesu javne prirode. Kako je nezavisni odvjetnik M. Szpunar pravilno istaknuo u svojem mišljenju u predmetu Royal Antwerp Football Club, privatna udruženja kao što su sportski savezi imaju ponajprije gospodarske i privatne ciljeve koji katkad jesu, a katkad nisu u skladu s općim negospodarskim interesima. Takva bi udruženja „postupal[a] […] nelogično kad bi nastojal[a] ostvariti javne ciljeve koji se izravno protive njihovim komercijalnim interesima”(52).
49.      Osim toga, kako je društvo ROGON istaknulo na raspravi, nekoliko događaja u proteklim godinama pokazuje da neka sportska udruženja imaju nesavršene upravljačke strukture, u smislu da imaju ograničene unutarnje provjere i zaštitne mehanizme za sprječavanje lošeg upravljanja(53).
50.      Dakle, tvrdnju da mjera služi ostvarenju određenih ciljeva u općem interesu mora biti moguće provjeriti te je se može prihvatiti samo ako je potkrijepljena konkretnim dokazima. Naime, rekao bih da se za gotovo svaku mjeru sportskog saveza ili profesionalnog tijela može naknadno tvrditi, kada ju je potrebno opravdati, da služi nekom općem interesu(54). Međutim, to nije dovoljno. Smatram da interes koji se želi ostvariti mora nedvosmisleno jasno proizlaziti iz same mjere, ili iz konteksta u kojem je donesena, te da ta mjera mora biti doista osmišljena na način da značajno doprinese tom interesu(55).
51.      Gotovo ni ne moram isticati
da isključivo privatni gospodarski cilj ne može biti „legitiman cilj u općem interesu” u smislu sudske prakse iz presude Meca-Medina(56). Međutim, ništa u toj sudskoj praksi ne upućuje na to da sporazum treba imati samo jedan cilj da bi bio obuhvaćen područjem primjene te sudske prakse. Naprotiv, sudovi Unije su u predmetu Meca-Medina potvrdili da činjenica da mjera ima dva cilja (jedan gospodarski i privatni, a drugi opći i javni) ne isključuje primjenu te sudske prakse(57). Međutim, to vrijedi pod uvjetom da privatni gospodarski cilj nije sam po sebi štetan za tržišno natjecanje. To me dovodi do pete i posljednje točke.
52.      Kao peto, smatram razumnim da se iznimka utvrđena u sudskoj praksi iz presude Meca-Medina ne može primjenjivati na sporazume ili odluke kojima se tržišno natjecanje ograničava „s obzirom na cilj”. Kako je podrobnije objašnjeno u mojem mišljenju u predmetu CD Tondela, sporazum ili odluka tržišno natjecanje ograničavaju „s obzirom na cilj” kada je njihov gospodarski smisao (ili jedan od njihovih ključnih smislova) nužno štetan za tržišno natjecanje(58). U tom se slučaju ograničavajuće učinke ne može smatrati „akcesornima”. Drugim riječima, ti učinci nisu (nesretan, ali neizbježan) nusproizvod – ograničenog značaja – legitimne poslovne djelatnosti koji pogoduje tržišnom natjecanju ili je, u najmanju ruku, neutralan iz gledišta tržišnog natjecanja. Umjesto toga, oni su posljedica djelovanja čije se gospodarsko opravdanje u svojoj biti protivi ciljevima Unijina prava tržišnog natjecanja. S obzirom na to, za to se djelovanje ne može reći da uopće
nije obuhvaćeno područjem primjene članka 101. UFEU-a, već ga je potrebno adekvatno razmotriti s obzirom na stavke 1. i 3. tog članka.
53.      Bez obzira na to proizlazi li taj zahtjev, kako je Sud naveo u presudi Superleague, „već implicitno, ali nužno […] iz sudske prakse Suda”(59) – o čemu se raspravljalo u nedavnoj pravnoj teoriji(60) – čini mi se da on u svakom slučaju proizlazi iz same logike sustava uspostavljenog u Unijinim propisima o tržišnom natjecanju(61).
54.      Sada ću, s obzirom na ta načela, razmotriti pitanja koja otvara sud koji je uputio zahtjev.
4.      Pitanja koja otvara sud koji je uputio zahtjev
55.      Sud koji je uputio zahtjev u svojem zahtjevu za prethodnu odluku objašnjava zašto dvoji je li sudska praksa iz presude Meca-Medina primjenjiva u situaciji poput one koja se razmatra u glavnom postupku.
56.      Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Sud, u ranijim predmetima, morao razmatrati odluke profesionalnih i sportskih udruženja koje su, ograničavajući gospodarsko ponašanje članova tih udruženja, mogle utjecati na tržišno natjecanje među njima. Nasuprot tomu, pravila o kojima je riječ u predmetnom slučaju ograničavajuće djeluju na tržište – tržište usluga posrednikâ za igrače – koje je uzlazno u odnosu na ono na kojem članovi udruženja djeluju(62). Kako bi mogli djelovati na tom tržištu, posrednici moraju poštovati ta pravila. U suprotnom se izlažu opasnosti od toga da će igrači i klubovi – pod prijetnjom DFB-ovih sankcija – prestati koristiti njihove usluge.
57.      Međutim, sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu podsjeća na određena činjenična utvrđenja Oberlandesgerichta Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka), čija je odluka predmet revizije podnesene sudu koji je uputio zahtjev. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) utvrdio je, među ostalim, da je djelatnost posrednikâ za igrače izravno povezana sa sportskim natjecanjima koja organizira DFB. Osobito, ta djelatnost značajno utječe na sastav timova, njihov kontinuitet i njihovu sportsku snagu, čime utječe na poštenost natjecanjâ te na izvedbu i zdravlje sportašâ. Sporna pravila služe tomu da posrednici, igrači i klubovi ne budu međusobno ovisni. Takva ovisnost može ugroziti – prema mišljenju tog suda – integritet i poštenost sportskih natjecanja. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) u tom je pogledu istaknuo da su prakse posrednika koje su imale i kaznenopravne posljedice u prošlosti u nekim slučajevima financijski i profesionalno naštetile igračima i klubovima.
58.      U tom kontekstu ističem da stajališta Oberlandesgerichta Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) prema svemu sudeći uvelike dijeli Europski parlament, koji je u svojoj rezoluciji od 23. studenoga 2021. o „politici EU-a u pogledu sporta: ocjena i mogući putevi naprijed” među ostalim „podsje[tio] na potrebu za regulacijom aktivnosti agenata i potvr[dio] da su nedavne reforme na tržištu nogometnih transfera, među ostalim […] uvođenje zahtjeva za izdavanje dozvola za agente i gornjih granica za provizije agenata, korak u pravom smjeru; pot[aknuo] nadležna sportska tijela da se pobrinu za brzu provedbu tih reformi i poz[vao] Komisiju da prati napredak”(63). Čini se da neka istraživanja koja su institucije Unije naručile u prošlosti potvrđuju ključnu ulogu koju posrednici imaju u sektoru sporta te postojanje nepoželjnih praksi u kojima su neki posrednici sudjelovali(64).
59.      Nadalje, sud koji je uputio zahtjev ističe da su u pravnoj teoriji izražena različita stajališta o tome mogu li se pravila udruženja koja ograničavaju gospodarsku slobodu djelovanja onih koji nisu članovi tog udruženja opravdati na temelju sudske prakse iz presude Meca-Medina.
60.      Prema jednom stajalištu, sudska praksa iz presude Meca-Medina primjenjiva je na pravila sportskog udruženja samo ako ona imaju isključivo sportski cilj ili cilj povezan s određenim sportom. Nasuprot tomu, ona nije primjenjiva na pravila čiji se predmet ne odnosi izravno na sam sport, u smislu da uređuju gospodarske djelatnosti poduzetnika koji nisu članovi sportskog udruženja te stoga ne mogu utjecati na sadržaj tih pravila.
61.      Prema jednom drugom stajalištu, primjenjivost sudske prakse iz presude Meca-Medina ne ovisi o tome odnose li se pravila sportskog udruženja samo na elemente djelatnosti tog udruženja koji su isključivo povezani sa sportom ili imaju li
izravan utjecaj na druga tržišta. Umjesto toga, ključno je pitanje postoji li ikakva veza između pravilâ udruženja te organizacije i pravilnog odvijanja sportskog natjecanja. U skladu s tim stajalištem, sudska praksa iz presude Meca-Medina ne primjenjuje se samo ako sporna pravila služe isključivo komercijalnim ciljevima (udruženja) te u odnosu na određeno
sportsko natjecanje nemaju nijedan vidljiv cilj povezan sa sportom.
62.      Smatram da se točan odgovor na prvo pitanje nalazi negdje između prethodno
izloženih dvaju stajališta. Prvo se čini preuskim, a drugo preširokim.
63.      Objasnio sam da je smisao sudske prakse iz presude Meca-Medina omogućiti tijelima javne vlasti da uređivanje određenih pitanja prepuste subjektima koji se bave gospodarskim djelatnostima o kojima je riječ(65). Stoga smatram samorazumljivim da ovlast koju su tijela javne vlasti priznala privatnim udruženjima – tako što su im tu ovlast formalno delegirala ili povjerila ili jednostavno toleriraju njezino izvršavanje(66) – načelno mora biti ograničena na djelatnosti koje obavljaju poduzetnici koji su članovi predmetnog
udruženja. Proširenje te ovlasti na gospodarske djelatnosti koje nadilaze misiju udruženja, kako je utvrđena u njegovu statutu, nije pravno opravdano.
64.      Međutim, jednako mi je jasno da pravila takvih udruženja mogu, u različitoj mjeri, utjecati na gospodarske djelatnosti koje su povezane s gospodarskim djelatnostima koje jasno proizlaze iz temeljne misije udruženja. To može biti neizbježno. Primjerice, mjeru o kojoj je bila riječ u predmetu Wouters – zabrana odvjetnicima da sklapaju multidisciplinarna partnerstva s računovođama – donijela je nizozemska odvjetnička komora. Međutim, ona je na profesionalnu djelatnost računovođa utjecala jednako kao na profesionalnu djelatnost odvjetnika.
65.      Takva mi se pojava čini još vjerojatnijom na tržištima koja nisu samo povezana, nego su i međusobno ovisna te na kojima je suradnja na raznim razinama ključna za osiguravanje samog postojanja konačnog proizvoda(67). Osobito, u nogometnom „ekosustavu” razne kategorije gospodarskih subjekata (klubovi, nacionalni i međunarodni savezi, igrači, posrednici, sponzori, nositelji medijskih prava itd.) u međusobnoj su interakciji, te moraju donekle i surađivati, kako bi osigurali održivost sustava i njegovu zanimljivost krajnjim potrošačima: navijačima. Oni su, naime, ti koji u konačnici financiraju, izravno i neizravno, čitav nogometni sektor. Ako konačni proizvod (nogometne utakmice i natjecanja ne bi bio zanimljiv, mnogi poslovni subjekti u tom ekosustavu bi „propali”.
66.      Stoga, u mjeri u kojoj – kako je utvrdio Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) – djelatnost posrednikâ može izravno i značajno utjecati na poštenost natjecanjâ te izvedbu i zdravlje sportašâ, nije mi teško zaključiti da
pravila o djelatnostima posrednikâ mogu biti u vezi s
misijom sportskog udruženja. Naravno, to vrijedi samo ako su tim pravilima uređeni aspekti djelatnosti posrednikâ u pogledu kojih je zadovoljen kriterij „izravnog i značajnog utjecaja”.
67.      Štoviše, ne vidim osnovu za tvrdnje prema kojima se takva pravila mogu odnositi samo na deontologiju članova udruženja ili na pravila igre i način na koji se natjecanja održavaju. Smatram da te tvrdnje proizlaze iz konceptualne zabune. S jedne strane, Sud je utvrdio da određena „isključivo sportska pravila” ne spadaju u područje primjene Unijinih propisa o tržišnom natjecanju zato što se – kako sam objasnio u svojem mišljenju u predmetu RRC Sports(68) – ta pravila ne odnose na gospodarske aspekte sporta te ne proizvode značajne ograničavajuće učinke na odnosne gospodarske djelatnosti. S druge strane, mjere poput onih koje su se razmatrale u sudskoj praksi iz presude Meca-Medina izravno se odnose na gospodarske djelatnosti te zapravo mogu utjecati na obavljanje tih djelatnosti, uz moguće implikacije za tržišno natjecanje. Kao takve, te mjere načelno spadaju u područje primjene Unijinih propisa o tržišnom natjecanju. Sud je samo utvrdio da te mjere, kada su ispunjeni određeni uvjeti, nisu obuhvaćene zabranama predviđenima u članku 101. stavku 1. i članku 102. UFEU-a.
68.      Prema mojem mišljenju, tri su glavna pitanja na koja mora odgovoriti sud koji ocjenjuje može li se pravila sportskog udruženja čiji učinci nadilaze glavne djelatnosti tog udruženja razmotriti
s obzirom na sudsku praksu iz presude Meca-Medina. Kao prvo, može li se za interes koji takva pravila štite smatrati, u skladu s pravom Unije, da doista čini opći interes? Kao drugo, ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, je li ostvarivanje tog cilja, općenito govoreći, dio misije udruženja kako su je priznala ili prihvatila tijela javne vlasti? Kao treće, ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan, služe li pravila udruženja doista
predmetnom
interesu?
69.      Ako je odgovor na ta tri pitanja potvrdan, smatram da je pravila udruženja načelno moguće razmotriti s obzirom na test Meca-Medina, čak i ako ona utječu i na gospodarsku djelatnost poduzetnika koje udruženje ne zastupa niti su oni u njemu zastupljeni.
70.      Ponavljam, ni tada nije moguće smatrati da sportska udruženja imaju odriješene ruke. Stupanj povezanosti između glavnih djelatnosti udruženja i djelatnosti treće strane (u predmetnom slučaju, usluga posrednikâ) nipošto nije irelevantan. Naprotiv, on jasno utječe na primjenu sudske prakse iz presude Meca-Medina kada je riječ o nužnosti i proporcionalnosti odnosnih pravila. On ima dvostruku i dopunsku ulogu.
71.      S jedne strane, što je utjecaj koji treće strane mogu izvršavati na djelatnosti i odlučivanje udruženja koje je donijelo predmetna
pravila manji, to je manja vjerojatnost da je ta pravila moguće smatrati nužnima i/ili proporcionalnima u odnosu na ostvarenje postavljenih ciljeva.
72.      S druge strane, što je utjecaj predmetnih pravila na gospodarsku djelatnost trećih strana veći, to je veća vjerojatnost da je za ta pravila moguće smatrati da nisu nužna i/ili proporcionalna u odnosu na ostvarenje postavljenih ciljeva.
73.      U tom kontekstu, gotovo ne moram isticati
da bi stvarno i smisleno sudjelovanje zainteresiranih trećih strana u postupku donošenja predmetnih
pravila doprinijelo osiguravanju njihove nužnosti i proporcionalnosti te bi usto povećalo njihov legitimitet.
74.      S obzirom na navedeno, smatram da na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 101. stavak 1. UFEU-a treba tumačiti na način da se sudska praksa iz presude Meca-Medina primjenjuje na pravila sportskog udruženja koja se odnose na korištenje uslugama poduzetnika koji djeluju na tržištu koje je uzlazno ili silazno u odnosu na djelatnost tog udruženja (ili njegovih članova), pod uvjetom da te usluge mogu izravno i značajno utjecati na glavne djelatnosti udruženja.
75.      Nakon što sam predložio odgovor na prvo prethodno pitanje, a prije nego što krenem razmatrati drugo prethodno pitanje, htio bih dodati jednu završnu napomenu.
76.      Koliko shvaćam, pravila koja podnositelji revizije osporavaju u glavnom postupku uvelike su slična onima koja su osporavali tužitelji u postupku u kojem je Landgericht Mainz (Zemaljski sud u Mainzu, Njemačka) uputio zahtjev za prethodnu odluku u predmetu RRC Sports. U svojem sam mišljenju u tom predmetu nastojao sudu koji je uputio zahtjev pružiti određene smjernice o načinu na koji sudsku praksu iz presude Meca-Medina treba primijeniti na pravila o kojima je riječ u tom postupku, a koja su, koliko shvaćam, slična onima o kojima je riječ u ovom
slučaju(69). Stoga se nadam da bi razmatranja koja sam iznio u tom mišljenju mogla pomoći i Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud).
B.      Drugo pitanje
77.      Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem pita treba li test Meca-Medina primijeniti na sve odredbe pravila udruženja kao cjelinu ili na svaku od tih odredbi zasebno s obzirom na njihova posebna obilježja (kao što je bliskost ili udaljenost tih pravila od djelatnosti udruženja).
78.      U tom se pogledu slažem s Komisijom da, načelno, svaku odredbu pravila koja je donijelo profesionalno ili sportsko udruženje treba zasebno razmotriti. Te odredbe mogu imati različite predmete te se mogu odnositi (ili utjecati) na različita tržišta i različite kategorije poduzetnika. Taj je pristup jasno potvrđen u presudi Superleague, u kojoj je Sud pojedinačno ocjenjivao usklađenost raznih odredbi o kojima je bila riječ.
79.      Međutim, moguće su situacije u kojima bi skup odredbi (čitav pravilnik ili neke dijelove pravilnika) bilo umjetno podijeliti na njegove razne komponente ili podkomponente jer on čini nedjeljivu cjelinu te se njegov učinak ne može smisleno procijeniti ako ga se ne promatra kao cjelinu. Važan je mehanizam koji je tim odredbama stvoren, a činjenica da je uveden u jednoj odredbi ili pak više njih samo je formalnost.
80.      Slično tomu, moguće su odredbe koje pojedinačno nemaju opipljiv ograničavajući učinak na tržišno natjecanje, ali zajedno mogu značajnije utjecati na tržišno natjecanje na predmetnom
tržištu.
81.      Čini mi se da relevantna tijela, kako bi u dvjema prethodno
opisanim situacijama odgovarajuće
ocijenila pravilâ udruženja s obzirom na Unijino pravo tržišnog natjecanja, moraju provesti analizu u kojoj će se sve ili neke odredbe tih pravila zajedno razmotriti.
82.      Trebam dodati i to da prilikom ocjenjivanja pojedinačnih odredbi ili skupa odredbi s obzirom na test Meca-Medina treba uzeti u obzir bliskost (ili udaljenost) između djelatnosti udruženja i djelatnosti poduzetnika na koje, iako su aktivni na različitom, mada povezanom tržištu, pravila udruženja utječu. Kako je objašnjeno u točkama 70. do 72. ovog mišljenja, taj je element osobito relevantan za potrebe ocjenjivanja nužnosti i proporcionalnosti dotičnih odredbi s obzirom na njihov doprinos ostvarenju cilja kojem pravila teže.
83.      Na temelju navedenog predlažem Sudu da na drugo prethodno pitanje odgovori na način da test Meca-Medina načelno treba primijeniti na svaku odredbu pravila koja je donijelo profesionalno ili sportsko udruženje osim ako, zbog nekih posebnih okolnosti, smislena ocjena zahtijeva da se neke ili sve te odredbe zajedno razmotre. U tom kontekstu, stupanj bliskosti ili udaljenosti između djelatnosti udruženja i djelatnosti trećih poduzetnika na koje ta pravila utječu relevantan je faktor za potrebe ocjenjivanja nužnosti i proporcionalnosti predmetnih
odredbi s obzirom na njihov doprinos ostvarenju legitimnog cilja u javnom interesu koji se nastoji ostvariti.
IV.    Zaključak
84.      Zaključno, predlažem Sudu
da na prethodna pitanja koja je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) odgovori da
članak 101. UFEU-a treba tumačiti na način da se
1. načela koja proizlaze iz sudske prakse iz presude Meca-Medina primjenjuju na pravila sportskog udruženja koja uređuju korištenje uslugama koje poduzetnici koji djeluju na tržištima koja
su uzlazna ili silazna u odnosu na djelatnosti tog udruženja (ili njegovih članova), pod uvjetom da te usluge mogu izravno i značajno utjecati na glavne djelatnosti udruženja;
2. uvjeti utvrđeni u sudskoj praksi iz presude Meca-Medina načelno trebaju primijeniti na svaku odredbu pravila koja je donijelo profesionalno ili sportsko udruženje osim ako, zbog nekih posebnih okolnosti, smislena ocjena zahtijeva da se neke ili sve te odredbe zajedno razmatraju. U tom kontekstu, bliskost ili udaljenost između djelatnosti udruženja i djelatnosti trećih poduzetnika na koje ta pravila utječu relevantan je faktor za potrebe ocjenjivanja nužnosti i proporcionalnosti predmetnih odredbi s obzirom na njihov doprinos ostvarenju legitimnog cilja u javnom interesu koji se nastoji ostvariti.
1      Izvorni jezik: engleski
2      Presuda od 21. prosinca 2023., International Skating Union/Komisija (C-124/21 P, EU:C:2023:1012) (u daljnjem tekstu: presuda ISU)
3      Presuda od 21. prosinca 2023., European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011) (u daljnjem tekstu: presuda Superleague)
4      Presuda od 21. prosinca 2023., Royal Antwerp Football Club (C-680/21, EU:C:2023:1010) (u daljnjem tekstu: presuda Royal Antwerp)
5      Presuda od 4. listopada 2024., FIFA (C-650/22, EU:C:2024:824) (u daljnjem tekstu: presuda FIFA)
6      Presuda od 19. veljače 2002., Wouters i dr. (C-309/99, EU:C:2002:98) (u daljnjem tekstu: presuda Wouters)
7      Presuda od 18. srpnja 2006., Meca-Medina i Majcen/Komisija (C-519/04 P, EU:C:2006:492) (u daljnjem tekstu: presuda Meca-Medina)
8      Vidjeti presude od 18. siječnja 2024., Lietuvos notarų rūmai i dr. (C-128/21, EU:C:2024:49, t. 97. do 105.), i od 25. siječnja 2024., Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, t. 21. do 35. i 42. do 54.).
9      C-209/23 […] (u daljnjem tekstu: predmet RRC Sports)
10      C-133/24 […] (u daljnjem tekstu: predmet CD Tondela)
11      U okružnici je navedeno da se kao naknada za posredovanje u izlaznom transferu može ugovoriti jednokratno plaćanje paušalnog iznosa ili obročno plaćanje, ali da ona ne može biti određena kao postotni iznos vrijednosti transfera.
12      Vidjeti, među ostalim, i s dodatnim upućivanjima, Monti, G., „Article 81 EC and public policy”, Common Market Law Review, Vol. 39, izdanje 5., 2002., str. 1068. i 1087. do 1090.; Komninos, A. P., „Non-competition concerns: Resolution of conflicts in the integrated Article 81 EC”, Working Paper (L) 08/05, The University of Oxford Centre for Competition Law and Policy, str. 10. i sljedeće; Nazzini, R., „Article 81 EC between time present and time past: A normative critique of ‚restriction of competition’ in EU law”, Common Market Law Review, Vol. 43, izdanje 2., 2006., str. 521. i sljedeće; i Whish, R., Competition Law, 6. izdanje, Oxford University Press, 2006., str. 126. do 131.
13      Vidjeti po analogiji presudu od 18. rujna 2001., M6 i dr./Komisija  (T-112/99, EU:T:2001:215, t. 75. do 77.).
14      Vidjeti, među ostalim, presude od 11. rujna 2014., CB/Komisija (C-67/13 P, EU:C:2014:2204); od 6. rujna 2017., Intel/Komisija (C-413/14 P, EU:C:2017:632); od 2. travnja 2020., Budapest Bank i dr. (C-228/18, EU:C:2020:265); od 30. siječnja 2020., Generics (UK) i dr. (C-307/18, EU:C:2020:52); i od 10. rujna 2024., Google i Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726).
15      Vidjeti, za više pojedinosti, moje mišljenje u predmetu RRC Sports, t. 26.
16      Vidjeti, osobito, presudu od 5. prosinca 2024., Tallinna Kaubamaja Grupp iKIA Auto (C-606/23, EU:C:2024:1004, t. 22. i sljedeće).
17      U tom pogledu vidjeti, primjerice, presudu od 4. lipnja 2009., T-Mobile Netherlands i dr. (C-8/08, EU:C:2009:343, t. 36. do 39.).
18      Presuda od 11. rujna 2014., CB/Komisija (C-67/13 P, EU:C:2014:2204, t. 48. do 87.)
19      Presuda od 2. travnja 2020., Budapest Bank i dr. (C-228/18, EU:C:2020:265, t. 51. do 86.)
20      Presuda od 26. listopada 2023., EDP – Energias de Portugal i dr. (C-331/21, EU:C:2023:812, t. 87. do 94.)
21      Presuda od 19. rujna 2024., Booking.com i Booking.com (Deutschland) (C-264/23, EU:C:2024:764, t. 51.)
22      Ibid., t. 52.
23      Uostalom, Sud je i u presudi Wouters (t. 109.) i u presudi Meca-Medina (t. 42. i 47.) relevantnim presedanom smatrao presudu od 15. prosinca 1994., DLG (C-250/92, EU:C:1994:413), u kojoj se doktrinu akcesornog ograničenja smatralo primjenjivom. U pogledu tog pitanja također vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Rantosa u predmetu Superleague Company (C-333/21, EU:C:2022:993, t. 87. do 92.).
24      Vidjeti točku 30. tog mišljenja.
25      U tom bih pogledu samo uputio na mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u spojenim predmetima Pavlov i dr. (C-180/98 do C-184/98, EU:C:2000:151, t. 92.): „Naveo sam da posebnosti tržišta profesionalnih usluga zahtijevaju neku vrstu regulacije. Protivnici profesionalne samoregulacije inzistiraju da država ili barem regulatorna tijela pod kontrolom države trebaju regulirati profesije, jer postoji opasnost od zlouporabe regulatornih ovlasti. Međutim, u gospodarskom se smislu ponovno javlja problem informiranosti. Složenost tih usluga i njihov stalni razvoj kroz brzo mijenjajuće spoznaje i tehnološki napredak otežavaju parlamentima i vladama donošenje potrebnih podrobnih i aktualnih pravila. Samoregulacija od strane upućenih pripadnika profesija često je prikladnija jer može reagirati s potrebnom fleksibilnošću. Glavni izazov svakom sustavu prava tržišnog natjecanja stoga je sprječavanje zlouporaba regulatornih ovlasti uz istodobno očuvanje regulatorne autonomije profesija.”
26      Kako bi je se razlikovalo od sudske prakse iz presude Meca-Medina, koja se odnosi na „regulatornu akcesornost”, za tu se sudsku praksu ponekad govori da se odnosi na „komercijalnu akcesornost”. Vidjeti, primjerice, Whish, R., bilješka 12. ovog mišljenja, str. 128.
27      Vidjeti, primjerice, presude od 25. listopada 1977., Metro SB-Großmärkte/Komisija (26/76, EU:C:1977:167, t. 22.), i od 28. siječnja 1986., Pronuptia de Paris (161/84, EU:C:1986:41, t. 15. do 27.).
28      Vidjeti presudu Superleague, t. 183. i navedenu sudsku praksu (moje isticanje).
29      Točka 97. presude
30      Točke 43. i 45. presude. Vidjeti također članak 165. stavak 2. UFEU-a.
31      Presuda od 28. veljače 2013., Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C-1/12, EU:C:2013:127, t. 95.) (u daljnjem tekstu: presuda OTOC)
32      Presuda od 18. srpnja 2013. (C-136/12, EU:C:2013:489, t. 55. i 56.)
33      Presuda od 4. rujna 2014., API i dr. (C-184/13 do C-187/13, C-194/13, C-195/13 i C-208/13, EU:C:2014:2147, t. 50. i 51.)
34      Naravno, to se ne odnosi na slučaj u kojem tijela javne vlasti profesionalnom udruženju formalno priznaju regulatorne ovlasti, ali istodobno zadrže ovlast određivanja kriterija javnog interesa i bitnih načela koja pravila udruženja moraju poštovati kao i ovlast donošenja odluka kao zadnje opcije. Naime, u tim slučajevima pravila profesionalnog udruženja i dalje su državne mjere te nisu obuhvaćena odredbama Ugovora koje se primjenjuju na poduzetnike. Vidjeti, u tom pogledu, presudu OTOC, t. 54.
35      Točka 110. presude (moje isticanje). Vidjeti također točke 105. i 107. presude.
36      Moje isticanje. Vidjeti presude Superleague (t. 197.), Royal Antwerp (t. 124.) i FIFA (t. 156.).
37      Kako je nezavisni odvjetnik P. Léger
istaknuo u mišljenju predmetu Wouters i dr.
(C‑309/99, EU:C:2001:390), sam pojam „udruženje poduzetnika” ima posebnu ulogu u (sadašnjem) članku 101. stavku 1. UFEU-a jer se „njime nastoji onemogućiti poduzetnicima da pravila tržišnog natjecanja izbjegavaju zahvaljujući pukom obliku svojeg usklađenog djelovanja na tržištu. S ciljem osiguravanja djelotvornosti tog načela, [članak 101. stavak 1. UFEU-a] obuhvaća ne samo izravne metode usklađivanja postupanja poduzetnikâ (sporazumi i usklađena djelovanja) nego i institucionalizirane oblike suradnje, to jest situacije u kojima gospodarski subjekti djeluju kroz kolektivnu strukturu ili zajedničko tijelo”. Vidjeti točku 62. tog mišljenja.
38      U tom pogledu vidjeti, među ostalim, presude od 25. listopada 1977., Metro SB-Großmärkte/Komisija (26/76, EU:C:1977:167, t. 21.), od 26. siječnja 2005., Piau/Komisija (T-193/02, EU:T:2005:22, t. 100. do 106.), od 23. studenoga 2006., Asnef-Equifax i Administración del Estado (C-238/05, EU:C:2006:734, t. 67.), i od 25. siječnja 2024., Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, t. 33.). U točkama 75. do 95. svojeg mišljenja u predmetu RRC Sports iznio sam određena razmatranja u pogledu članka 101. stavka 3. UFEU-a.
39      Vidjeti, u pogledu tog pitanja, Mavroidis, P. C. i Neven, D., „Legitimate objectives in antitrust analysis: The FIFA regulation of agents and the right to regulate football in Europe”, Concurrences N° 1-2024, Art. N° 117111.
40      Točka 100. te presude
41      Presuda od 30. rujna 2004., Meca-Medina i Majcen/Komisija (T-313/02, EU:T:2004:282, t. 38. i 46.)
42      Presuda od 4. rujna 2014., API i dr. (C-184/13 do C-187/13, C-194/13, C-195/13 i C-208/13, EU:C:2014:2147, t. 46. i 47.)
43      Presuda od 10. prosinca 2014., ONP i dr./Komisija  (T-90/11, EU:T:2014:1049, t. 347.)
44      Točka 99. te presude
45      Vidjeti, osobito, sudsku praksu navedenu u bilješkama 2. do 5. i 7. ovog mišljenja.
46      Točka 183. te presude
47      Vidjeti presudu Meca-Medina, t. 43. do 45.
48      Vidjeti, među ostalim, presude od 15. prosinca 1995., Bosman (C-415/93, EU:C:1995:463, t. 106.), i od 16. ožujka 2010., Olympique Lyonnais (C-325/08, EU:C:2010:143, t. 39.).
49      Vidjeti, u tom pogledu, presudu FIFA, t. 99.
50      Brandenburger, A. M. i Nalebuff., B. J., Co-opetition: A Revolution Mindset that Combines Competition and Cooperation, Crown Business, 1996.
51      U tom pogledu također vidjeti moje mišljenje u predmetu RRC Sports, t. 91.
52      C-680/21, EU:C:2023:188, t. 56. do 60.
53      Vidjeti, primjerice, Ured Ujedinjenih naroda za droge i kriminal, „Globalno izvješće o korupciji u sportu”, 2022. (dostupno na internetu), str. 3. Vidjeti također Komunikaciju Komisije „Razvoj europske dimenzije u sportu”, od 18. siječnja 2011., COM(2011) 12 final, odjeljak 4.1. U pogledu tog pitanja također vidjeti točku 94. mojeg mišljenja u predmetu RRC Sports.
54      Slično tomu, Van Rompuy, B., „EU Court of Justice delineates the scope of the Wouters exception”, Kluwer Competition Law Blog, 15. siječnja 2024.
55      Vidjeti, u tom kontekstu, mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Rantosa u predmetu European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2022:993, t. 89. i navedena sudska praksa).
56      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr. (C-403/08 i C-429/08, EU:C:2011:631, t. 134. do 146.), i presudu Superleague, t. 210. do 241. Ni u jednom se od tih dvaju predmeta uopće nije razmatrala moguća primjena sudske prakse iz presude Meca-Medina na mjere o kojima je bila riječ.
57      Vidjeti presudu od 30. rujna 2004., Meca-Medina i Majcen/Komisija (T-313/02, EU:T:2004:282, t. 57.). Vidjeti točku 46. i sljedeće presude Suda u predmetu Meca-Medina, donesene povodom žalbe na prethodno navedenu presudu.
58      Vidjeti točke 23. do 45. tog mišljenja.
59      Točka 185. te presude. Sudska praksa zapravo nije bila naročito jasna u pogledu tog pitanja: usporediti presudu od 23. studenoga 2017., CHEZ Elektro Bulgaria i FrontEx International (C-427/16 i C-428/16, EU:C:2017:890, t. 53.), sa sudskom praksom navedenom u točki 183. presude Superleague. Međutim, kao što sam to prethodno objasnio, taj se zahtjev dosljedno navodi u sudskoj praksi koja se odnosi na komercijalnu akcesornost.
60      Vidjeti, primjerice, Weatherill, S., „The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law”, The International Sports Law Journal, Vol. 23, 2023., str. 409. do 415.
61      Zanimljivo je da se nedavno tvrdilo (Gryllos, G., „Antikonkurentski cilj/učinak: Pregled sudske prakse EU i nacionalnih sudskih praksi”, 21. ožujak 2025., e-Competitions, čl. br. 123946, str. 9.) da zahtjevi u Unijinoj sudskoj praksi prema kojima legitimni ciljevi u javnom interesu ne smiju biti protutržišne prirode i da predmetna mjera ne uklanja svu konkurenciju podsjećaju na stajalište Vrhovnog suda Sjedinjenih Američkih Država u nekim predmetima vezanima uz sport. U tim predmetima taj je sud odbio odobriti posebno izuzeće od Shermanova zakona u korist trgovinskih ograničenja koja su nametnula sportska udruženja, a na temelju toga da ta ograničenja služe društvenim ciljevima važnijima od tržišnog natjecanja. Vidi nedavno Mišljenje Vrhovnog suda Sjedinjenih Američkih Država od 21. lipnja 2021. (141 S. Ct. 2141 (2021)).
62      Klubovi i igrači na tom su tržištu samo primatelji usluga.
63      2021/2058(INI) (SL 2022., C 224, str. 2.). Moje isticanje. Izraz „nedavne reforme” odnosi se, koliko shvaćam, na reforme koje su dovele do donošenja
FIFA-ina Pravilnika o posrednicima za igrače.
64      Vidjeti, primjerice, „Istraživanje o sportskim agentima u Europskoj uniji”, koje je naručila Europska komisija, studeni 2009., str. 3., 4., 168. i 169.; i Parrish, R. i dr., „Promicanje i potpora uvođenju dobrog upravljanja u europski sektor nogometnih agenata – Završno izvješće”, objavila Europska komisija, 2019., str. 3., 4., 95., 96. i 127. do 129.
65      Vidjeti točku 32. ovog mišljenja.
66      Vidjeti točku 42. ovog mišljenja.
67      Vidjeti, mutatis mutandis, presudu od 11. travnja 2000., Deliège (C-51/96 i C-191/97, EU:C:2000:199, t. 56. i 57.).
68      Vidjeti točke 17. do 28. tog Mišljenja.
69      Vidjeti točke 53. do 113. tog mišljenja.