62020CO0403
RJEŠENJE SUDA (sedmo vijeće)
3. ožujka 2021. (
*1
)
„Žalba – Članak 181. Poslovnika Suda – Monetarni sporazum između Europske unije i Kneževine Andore – Navodni nemar Europske komisije u pogledu sadržaja sporazuma – Navodni Komisijin nemar u praćenju primjene sporazuma – Tužba za naknadu štete – Odbijanje odnosno odbacivanje tužbe – Uzročna veza – Nepostojanje – Žalba koja je djelomično očito nedopuštena i djelomično očito neosnovana”
U predmetu C‑403/20 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 26. kolovoza 2020.,
CF, sa stalnom adresom u Andorra la Veli (Andora),
TB, sa stalnom adresom u Andorra la Veli,
LO SA, sa sjedištem u Andorra la Veli,
UM SL, sa sjedištem u Andorra la Veli,
koje zastupaju J. Álvarez González i S. San Felipe Menéndez, abogados,
žalitelji,
a druga stranka postupka je:
Europska komisija,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (sedmo vijeće),
u sastavu: A. Kumin, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj), predsjednik drugog vijeća, i P. G. Xuereb, sudac,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 181. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Svojom žalbom CF, TB, LO SA i UM SL zahtijevaju ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 25. lipnja 2020., Noguer Enríquez i dr./Komisija (T‑22/19, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2020:295), kojim je taj sud odbio njihov zahtjev za naknadu štete koju su navodno pretrpjeli zbog nemara Europske komisije, s jedne strane, u praćenju primjene Monetarnog sporazuma između Europske unije i Kneževine Andore (SL 2011., C 369, str. 1., u daljnjem tekstu: Monetarni sporazum između Unije i Andore), potpisanog u Bruxellesu 30. lipnja 2011., te, s druge strane, u pogledu sadržaja tog sporazuma.
Pravni okvir
2
Članak 10. Monetarnog sporazuma između Unije i Andore predviđa:
„1.   Sud Europske unije isključivo je nadležan za rješavanje svakog spora između stranaka koji može proizaći iz primjene ovog Sporazuma i koji se ne može riješiti unutar Zajedničkog odbora.
2.   Europska unija, koju zastupa Europska komisija i djeluje na preporuku delegacije EU‑a unutar Zajedničkog odbora, ili Kneževina Andora mogu pokrenuti postupak pred Sudom, ako smatraju da je druga stranka povrijedila obvezu koja proizlazi iz ovog Sporazuma. Presuda Suda obvezujuća je za stranke koje poduzimaju nužne mjere kako bi postupile u skladu s njom u roku koji Sud odredi u svojoj presudi koja se ne može pobijati žalbom.
3.   Ako Europska unija ili Kneževina Andora ne poduzmu nužne mjere kako bi postupile u skladu s presudom u određenom roku, druga stranka može otkazati Sporazum uz otkazni rok od tri mjeseca.” [neslužbeni prijevod]
3
Člankom 11. stavcima 1. do 3. tog sporazuma određeno je:
„1.   Osniva se Zajednički odbor. Sastavljen je od predstavnika Kneževine Andore i Europske unije. Delegacija Europske unije sastoji se od predstavnikâ Europske komisije (koja joj predsjeda), Kraljevine Španjolske i Francuske Republike kao i od predstavnikâ Europske središnje banke.
2.   Zajednički odbor sastaje se najmanje jednom godišnje. Predsjedništvo se rotira jednom godišnje između predstavnika Europske unije i predstavnika Kneževine Andore. Zajednički odbor odlučuje jednoglasno.
3.   Zajednički odbor razmjenjuje mišljenja i informacije te donosi odluke navedene u člancima 3. i 8. Delegacija Europske unije obavještava Kneževinu Andoru o zakonodavnim nacrtima Europske unije o kojima se raspravlja u područjima iz članka 8. Usto, Zajednički odbor ispituje mjere koje donese Kneževina Andora i nastoji riješiti moguće sporove koji proizađu iz provedbe ovog Sporazuma.” [neslužbeni prijevod]
4
Članak 12. Monetarnog sporazuma između Unije i Andore određuje da „ne dirajući u članak 10. stavak 3., svaka stranka može otkazati ovaj Sporazum uz otkazni rok od godinu dana”.
5
U skladu s člankom 12. stavkom 4. Monetarnog sporazuma između Unije i Kneževine Monaka (SL 2012., C 310, str. 1., u daljnjem tekstu: Monetarni sporazum između Unije i Monaka), potpisanog u Bruxellesu 29. studenoga 2011.:
„Sva pitanja u pogledu valjanosti odluka institucija ili tijela Europske unije koje se provode na temelju ovog Sporazuma su u isključivoj nadležnosti Suda Europske unije. Posebno, bilo koja fizička ili pravna osoba s domicilom na području Kneževine Monaka može koristiti pravo na žalbu koje ima bilo koja fizička ili pravna osoba s nastanom na području Francuske Republike protiv pravnih akata koji su joj upućeni, bez obzira na njihov oblik ili prirodu.”
Okolnosti spora
6
Žalitelji su bili dioničari Bance Privada de Andorra SA (u daljnjem tekstu: BPA), u kojoj su držali 75,52 % dionica.
7
BPA je bila andorska banka koja je poslovala na međunarodnoj razini.
8
Dana 10. ožujka 2015. Financial Crimes Enforcement Network (Mreža za suzbijanje financijskog kriminala, Sjedinjene Američke Države) odlučio je razvrstati BPA među inozemne institucije u pogledu kojih postoji velika zabrinutost zbog pranja novca. Istog je dana to tijelo u prijedlogu propisa predložilo zabraniti financijskim institucijama da u Sjedinjenim Američkim Državama otvore, drže ili upravljanju računima u ime ili za račun BPA‑e.
9
Nakon tih događaja BPA se suočila s financijskim poteškoćama.
10
Dana 26. ožujka 2015. BPA proglasila je nesposobnost za plaćanje i zatražila otvaranje stečajnog postupka.
11
Kneževina Andora donijela je 2. travnja 2015. Llei 8/2015 de mesures urgents per implantar mecanismes de reestructuració i resolució d’entitats bancàries (Zakon 8/2015 o hitnim mjerama za provedbu mehanizama oporavka i sanaciju bankarskih subjekata) od 2. travnja 2015. (BOPA br. 31 od 16. travnja 2015., str. 1., u daljnjem tekstu: Zakon 8/2015) kojim se djelomično prenosi Direktiva 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2014., L 173, str. 190. i ispravak SL 2015., L 216, str. 9.). Zakonom 8/2015, koji je stupio na snagu 16. travnja 2015., osnovana je Agència Estatal de Resolució de Entitats Bancàries (Državna agencija za sanaciju bankarskih subjekata, Andora) (u daljnjem tekstu: AREB).
12
Dana 27. travnja 2015. AREB je pokrenuo postupak sanacije BPA‑e, čime se okončao stečajni postupak.
13
Dana 21. travnja 2016. AREB je donio odluku o sanaciji BPA‑e kojom se, među ostalim, njezin kapital smanjuje na nulu.
14
Dopisom od 29. prosinca 2017. žalitelji su pozvali Komisiju da provede različite radnje kako bi prestale navodne povrede Monetarnog sporazuma između Unije i Andore koje je Kneževina Andora počinila zbog djelomičnog i nepravilnog prenošenja Direktive 2014/59 donošenjem Zakona 8/2015. Tim dopisom oni su također zatražili od Komisije da prizna svoju izvanugovornu odgovornost za štetu koja im je uzrokovana njezinim nemarom.
15
Dopisom od 5. ožujka 2018. Komisija je odbila navode žaliteljâ te otklonila bilo kakvu odgovornost u pogledu štete koju su oni navodno pretrpjeli (u daljnjem tekstu: dopis od 5. ožujka 2018.).
16
Dopisima od 10. i 21. prosinca 2018. žalitelji su ponovili svoje zahtjeve upućene Komisiji u svojem dopisu od 29. prosinca 2017. Komisija na njih nije odgovorila.
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
17
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. siječnja 2019. žalitelji su pokrenuli postupak za naknadu štete koju su navodno pretrpjeli zbog Komisijina nemara, s jedne strane, u praćenju primjene Monetarnog sporazuma između Unije i Andore, te, s druge strane, u pogledu sadržaja tog sporazuma.
18
Pobijanim rješenjem Opći sud odbio je tužbu kao očito pravno neosnovanu.
Zahtjevi žaliteljâ
19
Žalitelji od Suda zahtijevaju da ukine pobijano rješenje i Komisiji naloži snošenje troškova te predmet vrati Općem sudu na ponovno suđenje ili, podredno, prihvati tužbu.
O žalbi
20
Na temelju članka 181. svojeg Poslovnika, kad je žalba u potpunosti ili djelomično očito nedopuštena ili očito neosnovana, Sud može u svakom trenutku, na prijedlog suca izvjestitelja, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, obrazloženim rješenjem odlučiti, u potpunosti ili djelomično, odbaciti odnosno odbiti tu žalbu.
21
U ovom predmetu valja primijeniti tu odredbu.
22
U prilog svojoj žalbi žalitelji ističu, u biti, pet žalbenih razloga kojima osporavaju ocjene Općeg suda u pobijanom rješenju koje se odnose, prvo, na dopuštenost njihovih argumenata koji se temelje na načelima pravne sigurnosti i transparentnosti, ključnim načelima na kojima se temelji europska integracija, vjerodostojnosti Komisije i temeljnim pravima, drugo, na dopuštenost njihovih argumenata o dopisu od 5. ožujka 2018., treće, na Komisijin navodni nemar u pogledu sadržaja Monetarnog sporazuma između Unije i Andore, četvrto, na Komisijin navodni nemar u praćenju primjene tog sporazuma te, peto, na svrsishodnost zaključenja postupka donošenjem rješenja.
Drugi žalbeni razlog, koji se odnosi na ocjenu Općeg suda o dopuštenosti argumenata žaliteljâ o dopisu od 5. ožujka 2018.
Argumentacija žaliteljâ
23
Svojim drugim žalbenim razlogom, koji valja prvo ispitati, žalitelji ističu da valja ukinuti pravni razlog pobijanog rješenja prema kojem njihovo rasuđivanje o dopisu od 5. ožujka 2018. treba odbaciti kao nedopušteno jer oni uopće nisu pojasnili razloge zbog kojih – ako su namjeravali poduprijeti takav argument – taj dopis dovodi do izvanugovorne odgovornosti Unije.
24
Naime, žalitelji naglašavaju da nikada nisu tvrdili da je dopis od 5. ožujka 2018. bio izvor nastanka izvanugovorne odgovornosti Unije i njihovom se argumentacijom u tom pogledu u prvom stupnju samo nastoji preduhitriti Komisijina argumentacija u njezinu odgovoru na tužbu. Prema tome, tužbu je trebalo proglasiti dopuštenom u pogledu tužbenih razloga koje sadržava.
Ocjena Suda
25
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji izričito tvrde da njihova tužba nije sadržavala niti tužbeni razlog niti argument prema kojem je dopis od 5. ožujka 2018. bio izvor nastanka izvanugovorne odgovornosti Unije.
26
Prema tome, taj žalbeni razlog, kojim se nastoji osporiti ocjena Općeg suda o dopuštenosti takvog tužbenog razloga ili takvog argumenta, ne može žaliteljima priskrbiti korist. Naime, s jedne strane, prema samim njihovim tvrdnjama ta tužba ne sadržava takav tužbeni razlog niti takav argument koji se može proglasiti dopuštenim. S druge strane, ta ocjena Općeg suda uopće ne utječe na dopuštenost drugih argumenata iznesenih u navedenoj tužbi koje je Opći sud zasebno ispitao.
27
Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, pravni interes žalitelja postoji ako ishod žalbe može priskrbiti korist za stranku koja ju je podnijela (presuda od 24. lipnja 2015., Fresh Del Monte Produce/Komisija i Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P i C‑294/13 P, EU:C:2015:416, t. 46.).
28
Iz toga proizlazi da drugi žalbeni razlog treba odbaciti kao očito nedopušten jer žalitelji nemaju pravni interes.
Četvrti žalbeni razlog, koji se odnosi na ocjenu Općeg suda o navodnom nemaru Komisije u praćenju primjene Monetarnog sporazuma između Unije i Andore
Argumentacija žaliteljâ
29
Svojim četvrtim žalbenim razlogom, koji valja ispitati kao drugo, žalitelji tvrde da je Komisija, kada je potpisala Monetarni sporazum između Unije i Andore, preuzela konkretne obveze u vezi s nadzorom, praćenjem i raskidom tog sporazuma, što su obveze koje su svojstvene njezinoj ulozi njegova jamca i dio su njezine institucionalne obveze predviđene u članku 17. UEU‑a.
30
Međutim, Komisija je povrijedila svoje obveze kada je, iako u cijelosti upoznata s djelomičnim prenošenjem Direktive 2014/59 na temelju Zakona 8/2015, zanemarila, na štetu temeljnih prava građana Andore i Unije, svoju obvezu djelovanja što je žaliteljima uzrokovalo znatnu štetu. No, glede poštovanja tih obveza Komisija se ne može pozvati ni na kakvu marginu diskrecije kako bi opravdala svoj nemar i nedjelovanje.
31
Tako je nastala Komisijina odgovornost jer je kršenjem svojih institucionalnih obveza i obveza koje proizlaze iz Monetarnog sporazuma između Unije i Andore, a osobito iz njegova članka 10. stavka 2. i članka 11. stavka 3., dopustila da dođe do prenošenja navedene direktive koje je nezakonito, retroaktivno, djelomično, štetno i štiti određene interese.
32
Naime, za razliku od onoga što je presudio Opći sud, tumačenje Monetarnog sporazuma između Unije i Andore u smislu da Komisiji ne određuje nikakvu obvezu djelovanja u slučaju povreda koje počini Kneževina Andora lišilo bi taj sporazum njegova sadržaja i spriječilo postizanje njegovih ciljeva. Usto, u pogledu sadržaja članka 17. UEU‑a Sud je presudio da je Komisija, u svojoj ulozi čuvara Ugovorâ i na temelju njih sklopljenih sporazuma, dužna osigurati pravilnu primjenu od strane treće zemlje obveza koje je ona preuzela na temelju sporazuma sklopljenog s Unijom sredstvima koja su predviđena predmetnim sporazumom ili odlukama donesenima na temelju njega.
33
Te se obveze nameću Komisiji tim više jer andorskim državljanima nije priznata mogućnost da se pozovu na izravan učinak odredbi Direktive 2014/59 niti imaju mogućnost obratiti se nacionalnom sudu kako bi od njega zatražili da Sudu uputi prethodno pitanje niti se mogu, kao monegaški državljani na temelju članka 12. stavka 4. Monetarnog sporazuma između Unije i Monaka, koristiti izravnom tužbom protiv akata koji im uzrokuju štetu.
34
Tako je Komisijino nedjelovanje omogućilo andorskim tijelima da povrijede pravo vlasništva žaliteljâ, što podrazumijeva povredu tog prava od strane te institucije. Njezin propust da djeluje također je doveo do povrede legitimnih očekivanja žaliteljâ da će Komisija poštovati obveze nadzora koje ima na temelju Monetarnog sporazuma između Unije i Andore.
35
Suprotno onomu što je presudio Opći sud, žalitelji smatraju da jasno proizlazi da se šteta koja potječe iz tog nedjelovanja konkretizira u razlici koja postoji između onoga što su dobili nakon sanacije BPA‑e i onoga što bi dobili da je Komisija zahtijevala da se Direktiva 2014/59 pravilno prenese u andorsko pravo. Stoga su ispunjene pretpostavke za nastanak odgovornosti Unije.
36
Naime, iako nedostatno prenošenje te direktive koje je uzrokovalo navedenu štetu jest radnja Kneževine Andore, to nedostatno prenošenje omogućeno je nedjelovanjem Komisije koja stoga treba preuzeti svoju odgovornost.
37
U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da se Unija može smatrati odgovornom zbog činjenice da su njezine institucije pristale, čak i prešutno, na radnje koje su uzrokovale štetu tužitelju. No, da je Komisija ispunila svoje obveze, Kneževina Andora bila bi obvezana u cijelosti i vjerno prenijeti Direktivu 2014/59.
Ocjena Suda
38
Najprije valja istaknuti da, s jedne strane, argumentacijom sažetom u točkama 29. do 34. ovog rješenja žalitelji osporavaju ocjene Općeg suda o nepostojanju Komisijine ozbiljne povrede prava Unije, dok, s druge strane, argumentacijom sažetom u točkama 35. do 37. ovog rješenja oni osporavaju ocjene Općeg suda o nepostojanju uzročne veze između Komisijinih navodnih ozbiljnih povreda prava Unije i štete koju su oni navodno pretrpjeli.
39
Valja, kao prvo, ispitati argumentaciju o navedenoj uzročnoj vezi.
40
S tim u svezi, valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, uspostavljanje izvanugovorne odgovornosti Unije u smislu članka 340. drugog stavka UFEU‑a uvjetovano ispunjenjem skupine od triju kumulativnih uvjeta, odnosno nezakonitošću ponašanja koje se predbacuje instituciji Unije, stvarnošću štete i postojanjem uzročne veze između tog ponašanja i navedene štete (presuda od 25. ožujka 2010., Sviluppo Italia Basilicata/Komisija, C‑414/08 P, EU:C:2010:165, t. 138.).
41
Konkretno, uvjet u vezi s uzročnom vezom iz članka 340. drugog stavka UFEU‑a odnosi se na postojanje dovoljno izravne uzročne veze između postupanja institucija Unije i štete, a koju mora dokazati tužitelj, tako da postupanje koje se stavlja na teret mora biti odlučujući uzrok štete (presuda od 13. prosinca 2018., Europska unija/ASPLA i Armando Álvarez, C‑174/17 P i C‑222/17 P, EU:C:2018:1015, t. 23.).
42
U ovom slučaju, iz točaka 64., 68., 72., 92., 99. i 101. pobijanog rješenja proizlazi da je Opći sud smatrao, kao prvo, da Komisijino ispitivanje Zakona 8/2015 i njezino obraćanje Zajedničkom odboru iz članka 10. stavka 2. i članka 11. stavka 3. Monetarnog sporazuma između Unije i Andore ne bi zajamčili sami za sebe da navodna šteta ne bi nastala, kao drugo, da čak i da je Unija otkazala taj sporazum, nije izvjesno da bi Kneževina Andora izmijenila taj zakon, kao treće, da isto vrijedi za moguću izmjenu prilogâ navedenom sporazumu te, kao četvrto, da se djelovanjem Komisije na temelju članka 17. UEU‑a, čak i zbog moguće zaštite legitimnih očekivanja žaliteljâ ili pak posebnog položaja andorskih državljana, taj cilj ne bi mogao postići jer bi ta institucija morala djelovati sredstvima predviđenima u tom istom sporazumu.
43
Nijedan od argumenata koje su žalitelji iznijeli ne može dovesti u pitanje te ocjene Općeg suda. Naime, argumentacija sažeta u točkama 35. do 37. ovog rješenja ne dokazuje pogrešku Općeg suda prilikom tumačenja Monetarnog sporazuma između Unije i Andore, nego pretpostavlja da Komisija može andorskim tijelima naložiti prenošenje Direktive 2014/59 koje žalitelji smatraju cjelovitim i pravilnim.
44
Međutim, kao što je to Opći sud s pravom istaknuo u točkama 62. do 64. pobijanog rješenja, prije svega iz teksta članka 11. stavka 3. Monetarnog sporazuma između Unije i Andore proizlazi da je na Zajedničkom odboru da ispita mjere koje donese Kneževina Andora i nastoji riješiti moguće sporove koji proizađu iz provedbe tog sporazuma. Potom, iz stavka 1. tog članka proizlazi da Komisija ne zastupa samo Uniju unutar Zajedničkog odbora, nego je član delegacije koja također obuhvaća predstavnike Kraljevine Španjolske, Francuske Republike i Europske središnje banke (ESB). Naposljetku, u skladu s člankom 10. stavkom 2. navedenog sporazuma, Komisija može tek na preporuku delegacije Unije unutar Zajedničkog odbora pokrenuti postupak pred Sudom u ime Unije, ako Unija smatra da je Kneževina Andora povrijedila obvezu koja proizlazi iz istog sporazuma.
45
Slijedom toga, na temelju navedenih odredaba Komisija nema nikakvu ovlast kojom može izravno prisiliti Kneževinu Andoru da direktivu Unije prenese na određeni način.
46
Iz toga proizlazi da ocjena Općeg suda, prema kojoj ne postoji uzročna veza između ozbiljnih povreda prava Unije koje je Komisija navodno počinila i štete koju su žalitelji navodno počinili, nije zahvaćena pogreškom koja se tiče prava.
47
U tim okolnostima i, kao drugo, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 40. ovog rješenja, argumentaciju sažetu u točkama 29. do 34. ovog rješenja treba odbiti kao bespredmetnu.
48
Slijedom navedenog, četvrti žalbeni razlog valja odbiti kao očito neosnovan.
Treći žalbeni razlog, koji se odnosi na ocjenu Općeg suda o navodnom nemaru Komisije u pogledu sadržaja Monetarnog sporazuma između Unije i Andore
Argumentacija žaliteljâ
49
U sklopu svojeg trećeg žalbenog razloga, koji treba ispitati kao treće, žalitelji ističu da jedna od glavnih zapreka na koje nailaze jest ta da nemaju nikakvo izravno sredstvo da zahtijevaju pravnu analizu o usklađenosti Zakona 8/2015 s odredbama Direktive 2014/59 ili analizu o poštovanju Monetarnog sporazuma između Unije i Andore te da ne mogu ishoditi preispitivanje takvih analiza Suda niti se pozvati na izravan učinak direktive.
50
Naime, budući da, suprotno onomu što Opći sud tvrdi u točki 51. pobijanog rješenja, pred andorskim sudovima ne postoji pravno sredstvo na temelju kojeg se može zahtijevati pravilno prenošenje prava Unije u andorski pravni poredak, jedini mehanizam koji omogućuje nadzor toga da Kneževina Andora ispunjava svoje obveze koje proizlaze iz Monetarnog sporazuma između Unije i Andora bio bi onaj kojim je predviđeno da Komisija provjerava, reagira, prijavljuje, nalaže i, prema potrebi, traži intervenciju Suda.
51
Slijedom navedenog, Komisijino kršenje tih obveza izravno dovodi do kršenja prava građana poput žaliteljâ jer niti jedna tužba podnesena andorskim sudovima ne može biti djelotvorna u tom pogledu.
52
Nasuprot tomu, članak 12. stavak 4. Monetarnog sporazuma između Unije i Monaka dopušta svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi koja boravi odnosno ima sjedište na državnom području Kneževine Monaka da se koristi svim pravnim sredstvima koja su na raspolaganju državljaninu Unije i također je predvidio izravnu nadležnost Suda glede svih tužbi u vezi s djelovanjem institucija Unije u odnosu na taj sporazum.
53
Budući da takva odredba osigurava upravo pravo na djelotvoran pravni lijek, radi se o neophodnoj odredbi u toj vrsti međunarodnih sporazuma. Prema tome, budući da je propustila uvrstiti takvu odredbu u Monetarni sporazum između Unije i Andore, Komisija nije djelovala s potrebnom dužnom pažnjom prilikom pregovaranja o tom sporazumu i njegova potpisivanja. Zbog toga navedeni sporazum potiče povredu prava na djelotvoran pravni lijek i podrazumijeva diskriminaciju andorskih državljana u odnosu na monegaške državljane, suprotno onomu što je Opći sud pogrešno tvrdio u točki 50. pobijanog rješenja.
54
Konkretno, za razliku od onoga što je Opći sud tvrdio u više navrata, tužba pred Općim sudom nije podnesena zbog postupanja andorskih tijela, nego zbog toga što je Komisija povrijedila svoje obveze.
Ocjena Suda
55
Suprotno onomu što žalitelji tvrde u sklopu svojeg trećeg žalbenog razloga, iz teksta točaka 267. do 274. tužbe u prvom stupnju proizlazi da su u okviru svojeg podredno istaknutog tužbenog razloga žalitelji naveli da je Komisija povrijedila svoju obvezu dužne pažnje prilikom pregovaranja o Monetarnom sporazumu između Unije i Andore i njegova potpisivanja jer je propustila uvrstiti odredbu na temelju koje bi se svaka fizička ili pravna osoba s domicilom u Andori mogla protiv andorskih akata koristiti svim pravnim sredstvima koja su dostupna građanima Unije i koja im time daju pristup Sudu, kao što je to Opći sud s pravom utvrdio u točki 46. pobijanog rješenja.
56
To osobito proizlazi iz točaka 271., 272. i 274. tužbe u prvom stupnju koje glase kako slijedi:
„271
[Žalitelji] trpe štetu koja je izravno uzrokovana tim povredama jer nisu u mogućnosti prijaviti očitu povredu propisa Unije od strane Kneževine Andore koje je ona dužna prenijeti te, prema tome, i povredu Monetarnog sporazuma [između Unije i Andore]. Da sud Unije može proglasiti tužbu andorske države nezakonitom, to bi otvorilo izravno pravno sredstvo kojim bi se pred andorskim nacionalnim sudovima mogla istaknuti odgovornost Kneževine Andore za imovinsku štetu, […]
272
[…] Naime, da je odgovornost Kneževine Andore za imovinsku štetu nastala zbog nezakonite primjene pravnog pravila koje je retroaktivno, nezakonito i doneseno ad hoc radi (teoretski) prenošenja Direktive 2014/59 […], to jest Zakona 8/2015, na društvo nad kojim se tada vodio stečajni postupak […], ponovno bi se uspostavio položaj [žaliteljâ] u kojemu bi se nalazili da nije došlo do primjene tog nezakonitog postupka (to jest situacija svojstvena stečajnom postupku).
[…]
274
Prema tome, […] [žalitelji] zahtijevaju od Općeg suda da utvrdi da je Komisijina odgovornost nastala zbog nedostatka dužne pažnje koji je pokazala prilikom potpisivanja Monetarnog sporazuma [između Unije i Andore] i koji je spriječio Andorce na koje su utjecale povrede [tog] monetarnog sporazuma da zbog te povrede pokrenu postupak pred sudom Unije […]”
57
Iz toga proizlazi, s jedne strane, da žalitelji pogrešno prigovaraju Općem sudu da je zanemario njihovu argumentaciju u prvom stupnju, te, s druge strane, da njihovu argumentaciju iznesenu u sklopu njihova trećeg žalbenog razloga treba odbaciti kao nedopuštenu u dijelu u kojem se njome nastoji Općem sudu prigovoriti da nije utvrdio da je Komisija bila dužna uvrstiti u Monetarni sporazum između Unije i Andore odredbu koja nedvosmisleno omogućuje svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi s domicilom u Andori da se protiv andorskih akata koristi svim pravnim sredstvima koja su dostupna građanima Unije i koja im time daju pristup Sudu.
58
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, s obzirom na to da je u okviru žalbe nadzor Suda ograničen na ocjenu pravnog rješenja u vezi s razlozima i argumentima navedenima u prvostupanjskom postupku, stranka ne može pred Sudom prvi put iznijeti argument na koji se nije pozvala pred Općim sudom (presuda od 26. rujna 2018., Philips i Philips France/Komisija, C‑98/17 P, neobjavljena, EU:C:2018:774, t. 42. i navedena sudska praksa).
59
Podredno valja dodati da je u točki 53. pobijanog rješenja Opći sud utvrdio da, čak i da su žalitelji imali mogućnost koristiti se pravnim sredstvima dostupnima na temelju prava Unije protiv akata koje donesu andorska tijela i to zbog povrede Monetarnog sporazuma između Unije i Andore od strane Kneževine Andore, ta mogućnost ne bi mogla zajamčiti da šteta na koju se pozivaju vjerojatno ne bi nastala, a što također vrijedi za uvrštavanje u taj monetarni sporazum odredbe poput one predviđene u članku 12. stavku 4. Monetarnog sporazuma između Unije i Monaka, čak i ako se protumači u smislu koji žalitelji zagovaraju pred Sudom.
60
No, s obzirom i na utvrđenja u točkama 43. do 45. ovog rješenja, iz kojih proizlazi da Monetarni sporazum između Unije i Andore ne daje Komisiji nikakvu izravnu ovlast prisile nad andorskim tijelima, mora se utvrditi da žalitelji ne iznose nikakav argument koji može dovesti u pitanje utvrđenje Općeg suda u točki 53. pobijanog rješenja.
61
Prema tome, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 40. ovog rješenja, njihovu argumentaciju treba u svakom slučaju odbiti kao bespredmetnu.
62
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, treći žalbeni razlog treba odbaciti kao očito nedopušten, a u svakom slučaju odbiti kao očito neosnovan.
Prvi žalbeni razlog, koji se odnosi na ocjenu Općeg suda o dopuštenosti argumenata žaliteljâ koji se temelje na načelima pravne sigurnosti i transparentnosti, ključnim načelima na kojima se temelji europska integracija, Komisijinoj vjerodostojnosti i temeljnim pravima
Argumentacija žaliteljâ
63
U sklopu svojeg prvog žalbenog razloga, koji valja ispitati kao četvrto, žalitelji tvrde da su, suprotno onomu što je presudio Opći sud, oni iznijeli podrobnu argumentaciju koja dokazuje da Komisijino postupanje, po tome što ona ne osigurava poštovanje međunarodnih sporazuma sklopljenih s trećim državama i što od potonjih ne zahtijeva takvo poštovanje, ugrožava načelo pravne sigurnosti i transparentnosti, ključna načela na kojima se temelji europska integracija, Komisijinu vjerodostojnost i temeljna prava. Konkretno, žalitelji su tvrdili da zapljena njihove imovine na temelju djelomičnog i retroaktivnog prenošenja direktive na njihovu štetu ugrožava pravnu sigurnost i temeljna prava osoba.
64
Slijedom toga, žalitelji tvrde da je odbacivanje tih argumenata kao nedopuštenih Općeg suda suprotno pravu i mora se nadomjestiti utvrđenjem o njihovoj dopuštenosti.
Ocjena Suda
65
Žalitelji ističu da je Opći sud pogrešno proglasio nedopuštenom njihovu argumentaciju kojom se nastoji ishoditi utvrđenje o povredama načela pravne sigurnosti i transparentnosti, ključnih načela na kojima se temelje europske integracije, Komisijine vjerodostojnosti i temeljnih prava koje proizlaze iz Komisijina propusta da ispuni obveze koje ima kako bi osigurala da treća država postupa u skladu s obvezama preuzetima u okviru sporazuma sklopljenih s Unijom.
66
Stoga se mora utvrditi da se te tvrdnje odnose na isto navodno Komisijino postupanje navedeno u trećem žalbenom razlogu. No, u tom je pogledu u točkama 43. do 46. ovog rješenja utvrđeno da žalitelji nisu iznijeli nikakav argument koji može dovesti u pitanje utvrđenje Općeg suda prema kojem ne postoji uzročna veza između tog postupanja i štete koju su žalitelji navodno pretrpjeli.
67
U tim okolnostima, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 40. ovog rješenja, argumentaciju iznesenu u sklopu prvog žalbenog razloga treba također odbiti u svakom slučaju kao bespredmetnu i, prema tome, kao očito neosnovanu.
Peti žalbeni razlog, koji se odnosi na ocjenu Općeg suda o svrsishodnosti zaključenja postupka donošenjem rješenja
Argumentacija žaliteljâ
68
Svojim petim žalbenim razlogom žalitelji smatraju da je Opći sud pogrešno tvrdio da je njihova tužba očito neosnovana. Prema tome, Opći sud nije smio donijeti pobijano rješenje, nego nastaviti postupak, održati raspravu i naložiti podnošenje dokaza koje su žalitelji zatražili.
Ocjena Suda
69
U skladu s člankom 126. Poslovnika Općeg suda, ako smatra da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen, on može u svakom trenutku odlučiti obrazloženim rješenjem na temelju te odredbe.
70
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, primjena postupka predviđenog člankom 126. Poslovnika Općeg suda sama po sebi ne ugrožava redovit i djelotvoran sudski postupak, s obzirom na to da se ta odredba primjenjuje samo u predmetima u kojima tužbu podnesenu Općem sudu očito treba odbaciti odnosno odbiti (presuda od 5. ožujka 2020., Credito Fondiario/SRB, C‑69/19 P, EU:C:2020:178, t. 56.).
71
U ovom slučaju, suprotno onomu što tvrde žalitelji, niti jedan element iz njihove argumentacije ne može, kao što to proizlazi iz ispitivanja prvog do četvrtog žalbenog razloga, dovesti u pitanje osnovanost odabira Općeg suda da upotrijebi članak 126. svojeg poslovnika.
72
Iz toga slijedi da peti žalbeni razlog treba odbiti kao očito neosnovan.
73
S obzirom na prethodna razmatranja, žalbu treba odbaciti kao djelomično očito nedopuštenu i odbiti kao djelomično očito neosnovanu.
Troškovi
74
U skladu s člankom 137. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. istog poslovnika, odluka o troškovima donosi se u rješenju kojim se završava postupak.
75
Budući da je u konkretnom slučaju ovo rješenje doneseno prije nego što je žalba dostavljena Komisiji i, slijedom toga, prije nego što je ona mogla imati troškove, valja odlučiti da će žalitelji snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) rješava:
1.
Žalba se odbacuje kao djelomično očito nedopuštena i odbija kao djelomično očito neosnovana.
2.
CF, TB, LO SA i UM SL snose vlastite troškove.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski