62018CC0823
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
GIOVANNI PITRUZZELLA
4 päivänä kesäkuuta 2020 (
1
)
Asia C‑823/18 P
Euroopan komissio
vastaan
GEA Group AG
Muutoksenhaku – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Lämpöstabilisaattorit – Rikkomisen toteavassa alkuperäisessä päätöksessä vahvistetun sakon muuttamisesta annetun päätöksen kumoaminen – Enimmäismäärän, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta, soveltaminen yhteen yrityksen muodostavista yhtiöistä – Vaikutus sakon maksamista koskevaan yhteisvastuuseen – Yrityksen käsite – Sakkojen eräpäivä päätöstä muutettaessa
1.
Tämän ratkaisuehdotuksen aiheena on valitus, jossa komissio vaatii kumoamaan 18.10.2018 annetun tuomion GEA Group v. komissio. (
2
)
I Asian tausta
2.
GEA Group AG (jäljempänä GEA) syntyi, kun Metallgesellschaft AG (jäljempänä MG) ja eräs toinen yhtiö sulautuivat vuonna 2005. MG oli emoyhtiö, joka ennen vuotta 2000 omisti suoraan tai tytäryhtiöiden välityksellä Chemson Gesellschaft für Polymer-Additive mbH:n (jäljempänä OCG) ja Polymer-Additive Produktions- und Vertriebs GmbH:n (jäljempänä OCA). MG luovutti 17.5.2000 OCG:n, joka nimettiin uudelleen Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH:ksi (jäljempänä ACW). Sen jälkeen, kun OCA purettiin toukokuussa 2000, sen liiketoiminnan osti 30.8.2000 lähtien Chemson Polymer-Additive AG ‑niminen yhtiö (jäljempänä CPA), joka ei enää kuulu konserniin, jonka emoyhtiö GEA oli.
3.
Komissio totesi 11.11.2009 tehdyssä päätöksessä (jäljempänä vuoden 2009 päätös), että tietyt yritykset olivat rikkoneet EY 81 artiklaa ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklaa, koska ne olivat osallistuneet kahteen kilpailunvastaisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen muodostamaan kokonaisuuteen, jotka kattoivat ETA-alueen ja koskivat yhtäältä tinastabilisaattoreiden alaa ja toisaalta epoksidoidun soijaöljyn ja estereiden alaa (jäljempänä ESBO-/estereiden ala). (
3
)
4.
Vuoden 2009 päätöksen 1 artiklan 2 kohdan k alakohdassa katsottiin GEA:n olevan vastuussa ESBO-/estereiden alalla 11.9.1991–17.5.2000 toteutetuista kilpailusääntöjen rikkomisista. GEA:n katsottiin MG:n seuraajana olevan vastuussa koko rikkomisajanjakson osalta siten, että se oli vastuussa yhtäältä OCG:n 11.9.1991–17.5.2000 toteuttamista rikkomisista ja toisaalta OCA:n 13.3.1997–17.5.2000 toteuttamista rikkomisista. ACW:lle määrättiin OCG:n seuraajana seuraamuksia rikkomisista, joihin OCG oli syyllistynyt koko rikkomisajanjaksolla eli 11.9.1991–17.5.2000, sekä rikkomisista, joihin OCA oli syyllistynyt 30.9.1999–17.5.2000 ollessaan kokonaan OCG:n omistuksessa (vuoden 2009 päätöksen 1 artiklan 2 kohdan m alakohta). CPA:lle puolestaan määrättiin OCA:n seuraajana seuraamuksia yhtäältä rikkomisista, joihin OCA oli syyllistynyt 13.3.1997–17.5.2000, ja toisaalta rikkomisista, joihin OCG oli syyllistynyt 30.9.1995–30.9.1999 ollessaan kokonaan OCA:n omistuksessa (vuoden 2009 päätöksen 1 artiklan 2 kohdan l alakohta).
5.
Vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan toisen kohdan 31 ja 32 alakohdassa määrärään seuraavaa:
”– – rikkomisesta [ESBO-/estereiden alalla] määrätään seuraavat sakot:
31)
GEA, ACW ja CPA yhteisvastuullisesti 1913971 euroa;
32)
GEA ja ACW yhteisvastuullisesti 1432229 euroa”.
6.
GEA nosti vuoden 2009 päätöksestä kanteen unionin yleisessä tuomioistuimessa. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen 15.7.2015 antamassaan tuomiossa GEA Group v. komissio. (
4
)
7.
ACW, joka vuoden 2009 päätöksen tekemishetkellä ei enää ollut GEA:n tytäryhtiö, pyysi 15.12.2009 komissiota kiinnittämään huomiota siihen, että ACW:lle vuoden 2009 päätöksessä määrätty sakko ylitti asetuksen N:o 1/2003 (
5
) 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn enimmäismäärän, joka oli 10 prosenttia yrityksen liikevaihdosta.
8.
Komissio antoi 8.2.2010 päätöksen, jolla muutettiin vuoden 2009 päätöstä (jäljempänä vuoden 2010 päätös). (
6
) Komissio katsoi, että sakko, joka ACW:lle oli määrätty maksettavaksi yhteisvastuullisesti yhtäältä GEA:n ja CPA:n ja toisaalta GEA:n kanssa, ylitti 10 prosentin enimmäismäärän ja että vuoden 2009 päätöstä oli näin ollen muutettava (ks. vuoden 2010 päätöksen johdanto-osan toinen perustelukappale). Vuoden 2010 päätöksessä komissio täsmensi myös, että sakon määrä pysyisi GEA:n ja CPA:n osalta ennallaan mutta että ACW:lle määrätyn sakon määrää oli alennettava eikä vuoden 2010 päätös vaikuttanut millään tavalla vuoden 2009 päätöksen muihin adressaatteihin. Vuoden 2010 päätöksen 1 artiklalla muutettiin vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan toista kohtaa seuraavasti:
”Korvataan 2 artiklan 31 [ala]kohta seuraavasti:
’31
a)
[GEA], [ACW] ja [CPA] yhteisvastuullisesti 1086129 euroa;
31
b)
[GEA] ja [CPA] yhteisvastuullisesti 827842 euroa’.”
Korvataan 2 artiklan 32 [ala]kohta seuraavasti:
”32)
[GEA] 1432229 euroa”.
9.
GEA:n nostaman kanteen tutkittuaan unionin yleinen tuomioistuin kumosi 15.7.2015 antamallaan tuomiolla GEA Group v. komissio (
7
) vuoden 2010 päätöksen GEA:ta koskevin osin. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että komissio oli loukannut GEA:n puolustautumisoikeuksia hyväksyessään vuoden 2010 päätöksen ilman, että GEA:lle oli annettu mahdollisuutta esittää huomautuksensa.
10.
Komissio ilmoitti 5.2.2016 päivätyllä kirjeellä GEA:lle aikomuksestaan antaa uuden päätöksen ja pyysi GEA:ta, ACW:tä ja CPA:ta esittämään kirjalliset huomautuksensa. GEA toimitti kirjalliset huomautuksensa komissiolle 24.3.2016. Komissio vastasi GEA:n huomautuksiin 2.5.2016 päivätyllä kirjeellä.
11.
Komissio antoi 29.6.2016 uuden päätöksen, jolla muutettiin vuoden 2009 päätöstä (jäljempänä riidanalainen päätös). (
8
) Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa toistettiin muuttamattomana vuoden 2010 päätöksen 1 artikla. Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa vahvistettiin sakkojen eräpäiväksi 10.5.2010.
II Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
12.
GEA nosti 8.9.2016 kanteen riidanalaisesta päätöksestä. Kanteessaan GEA vaati, että unionin yleinen tuomioistuin ensisijaisesti kumoaa kyseisen päätöksen ja toissijaisesti alentaa sakon määrää ja vahvistaa uuden, riidanalaisen päätöksen antamispäivän jälkeisen eräpäivän sakon maksamiselle ja viivästyskorkojen alkamisajankohdan vahvistamiselle.
13.
Kanteensa tueksi GEA esitti viisi kanneperustetta. Ensimmäisessä kanneperusteessaan GEA vetosi vanhentumissäännösten rikkomiseen, toisessa SEUT 266 artiklan rikkomiseen ja puolustautumisoikeuksiensa loukkaamiseen, kolmannessa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdan rikkomiseen, neljännessä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen ja viidennessä toimivallan rajojen ylittämiseen ja perustelujen puutteellisuuteen. Komissio vaati, että kanne on jätettävä tutkimatta, koska GEA:lla ei ole oikeussuojan tarvetta.
14.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi aluksi valituksenalaisessa tuomiossa tämän komission esittämän oikeudenkäyntiväitteen. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin katsoi yhtäältä, että sittemmin kumotussa vuoden 2010 päätöksessä sekä riidanalaisessa päätöksessä puututtiin GEA:n, ACW:n ja CPA:n välisten ulkoisten yhteisvastuusuhteiden määrittämiseen ja siten muutettiin niiden oikeusasemaa, ja toisaalta, että kanne olisi voinut johtaa määrättyjen sakkojen määrän jakamiseen, joka on GEA:lle edullisempi. (
9
)
15.
Unionin yleinen tuomioistuin tutki ja hyväksyi ensin neljännen kanneperusteen, jonka kohteena oli riidanalaisen päätöksen 1 artikla ja joka perustui yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen. (
10
) Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin tutki viidennen kanneperusteen ensimmäisen osan, jonka mukaan komissio oli ylittänyt riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa toimivaltansa vahvistamalla GEA:lle, ACW:lle ja CPA:lle määrättyjen sakkojen eräpäiväksi 10.5.2010. Unionin yleinen tuomioistuin piti myös tätä väitettä perusteltuna ja kumosi näin ollen koko päätöksen sekä velvoitti komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
III Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
16.
Komissio teki tässä ratkaisuehdotuksessa käsiteltävän valituksen unionin tuomioistuimen kirjaamoon 27.12.2018 jättämällään kirjelmällä. Kirjallisen menettelyn yhteydessä vaihdettiin kirjelmiä kaksi kertaa. Unionin tuomioistuin esitti asianosaisille kysymyksiä, joihin pyydettiin vastaamaan kirjallisesti. Asianosaiset vastasivat asetetuissa määräajoissa. Asianosaisten suulliset huomautukset kuultiin unionin tuomioistuimessa 5.2.2020 pidetyssä istunnossa.
17.
Valituksessaan komissio vaatii, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion ja velvoittaa GEA:n korvaamaan kaikki unionin tuomioistuimessa ja ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. GEA vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IV Asian tarkastelu
A
Tutkittavaksi ottaminen
1. Asianosaisten lausumat
18.
GEA vaatii, että valitus on jätettävä tutkimatta, koska komissiolla ei ole oikeussuojan tarvetta. GEA:n mukaan komissiolla ei ole enää oikeutta vaatia sakon maksamista, vaikka unionin tuomioistuin hyväksyisi valituksen. GEA katsoo, ettei vuoden 2009 päätöstä voida pitää tältä osin pätevänä oikeusperustana, sillä sekä sakko että ACW:n, CPA:n ja GEA:n yhteisvastuu on määritetty kyseisessä päätöksessä virheellisesti. Lisäksi GEA väittää, että asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 5 kohdassa sakon vahvistamisen osalta tarkoitettu kymmenen vuoden vanhentumisaika päättyi ennen riidanalaisen päätöksen antamista. (
11
)
19.
Komissio puolestaan katsoo, että GEA:n oikeudenkäyntiväite on jätettävä tutkimatta, koska GEA viittaa valituksenalaisen tuomion lainvastaisuuteen vastineessa eikä itsenäisessä valituksessa tai liitännäisvalituksessa, toisin kuin määrätään unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 174 artiklassa. Asiakysymyksestä komissio katsoo, että sillä on valituksenalaisen tuomion osalta oikeussuojan tarve, koska kyseisellä tuomiolla kumottiin päätös, jolla oli oikeusvaikutuksia sen adressaatteina oleville yrityksille, ja esitettiin virheellisiä päätelmiä yhteisvastuusta sekä sakkojen eräpäivän vahvistamista koskevasta komission toimivallasta.
2. Arviointi
20.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valittajalla on oikeussuojan tarve vain, jos valituksen lopputulos voi tuottaa valittajalle etua. (
12
)
21.
GEA väittää ensinnäkin, että koska komission oikeus määrätä sakkoja oli vanhentunut riidanalaisen päätöksen antamishetkellä, valituksen hyväksyminen ei hyödyttäisi komissiota mitenkään. (
13
) Tässä yhteydessä huomautan, että vaikka katsottaisiin, että päätös annettiin asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 5 kohdassa säädetyn kymmenen vuoden määräajan päätyttyä, kuten GEA väittää, tämän seikan perusteella ei sinällään voida todeta vanhentumisajan päättyneen. Kyseisen säännöksen mukaan sakon määräämistä koskevan vanhentumisajan soveltaminen päättyy nimittäin viimeistään sinä päivänä, jona rikkomisen päättymispäivästä alkanut kymmenen vuoden ”määräaika on kulunut komission määräämättä sakkoa”. Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että GEA:lle määrättiin seuraamus ESBO-/estereiden alalla toteutetusta rikkomisesta vuoden 2009 päätöksellä, joka tehtiin ennen asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun kymmenen vuoden määräajan päättymistä. Se, että määrätyn sakon enimmäismäärä määritettiin virheellisesti yhden rikkomiseen syyllistyneeseen yritykseen kuuluneen yksikön osalta, kun sille määrätty sakko ylitti asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn enimmäismäärän, joka on kymmenen prosenttia liikevaihdosta, ja että komissio näin ollen päätti muuttaa kyseisen päätöksen päätösosaa virheen korjatakseen, ei vaikuta mitenkään vanhentumisaikaa sovellettaessa siihen ajankohtaan, jona komissio on käyttänyt seuraamuksen määräämistä koskevaa toimivaltaansa. (
14
) Vuoden 2010 päätöksellä tai riidanalaisella päätöksellä ei kummallakaan muutettu vuoden 2009 päätökseen sisältyvää ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla tehtyä komission päätöstä määrätä sakko ACW:n, CPA:n ja GEA:n muodostamalle yritykselle, (
15
) eikä niillä myöskään muutettu GEA:lle määrätyn sakon määrää vaan ainoastaan alennettiin sakon määrää ACW:n vastuun mukaisesti määrittämällä uudelleen kyseisten kolmen yksikön väliset yhteistä ja yksinomaista vastuuta koskevat suhteet. Koska riidanalaista päätöstä ei näin ollen voida pitää uutena sakon määräävänä päätöksenä, GEA:n perustelut, joiden mukaan komissio ei saa vanhentumisajan täyttymisen takia mitään etua kyseisen päätöksen kumoamisesta ja näin tämän päätöksen voimassa pitämisestä, on hylättävä siltä osin kuin ne perustuvat virheelliseen oletukseen.
22.
GEA väittää toiseksi, että koska valituksenalainen tuomio aktivoi sen osalta vuoden 2009 päätöksen päätösosan, sellaisena kuin se on muutettuna CPA:n ja ACW:n osalta vuoden 2010 päätöksellä, ja koska komissio katsoo, että vuoden 2009 päätös muodostaa itsessään GEA:lle määrätyn sakon oikeusperustan, komissiolla ei ole mitään intressiä vaatia valituksenalaisen tuomion kumoamista. Myös tämä väite on hylättävä. Tältä osin on riittävää todeta, että valituksenalaisen tuomion kumoaminen saattaisi uudelleen voimaan riidanalaisen päätöksen, jossa komissio vuoden 2009 päätöstä muuttaessaan yhtäältä muutti GEA:n yhteisvastuullista ja yksinomaista vastuuta GEA:lle, CPA:lle ja ACW:lle määrätystä sakosta, kun sakkoa alennettiin ACW:n osalta ja vuoden 2010 päätös kumottiin vain GEA:n osalta, ja jossa komissio toisaalta vahvisti GEA:lle määrätylle sakolle uuden eräpäivän yhtenäistämällä sen CPA:han ja ACW:hen vuoden 2010 päätöksen nojalla sovellettavan eräpäivän kanssa. Kaikista muista mahdollisista näkökohdista riippumatta riidanalaisella päätöksellä tavoitellaan ensisijaisesti oikeusvarmuutta ja hyvää hallintoa. Ei siis voida kieltää sitä, että komissiolla on oikeussuojan tarve kyseisen päätöksen kumonneen tuomion osalta.
23.
Asiakirja-aineistosta myös ilmenee, että pannakseen täytäntöön riidanalaisen päätöksen väliaikaisesti – kyseistä päätöstä koskevan kanteen ollessa vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa – GEA maksoi 22.7.2016 sille määrättyä sakkoa vastaavat määrät. Sen jälkeen, kun riidanalainen päätös oli kumottu valituksenalaisella tuomiolla, GEA pyysi komissiota palauttamaan kyseiset määrät, mistä komissio kuitenkin kieltäytyi. GEA riitautti päätöksen, jolla komissio oli hylännyt edellä mainitun pyynnön, (
16
) vedoten yhtäältä siihen, että SEUT 266 artiklan nojalla komission on pantava täytäntöön valituksenalainen tuomio ja palautettava riidanalaisen päätöksen noudattamiseksi maksetut määrät, ja toisaalta siihen, että kieltäytyessään palauttamasta kyseisiä määriä komissio jatkoi tosiallisesti riidanalaisen päätöksen soveltamista, vaikka unionin yleinen tuomioistuin oli kumonnut sen. Jos siis unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion, riidanalainen päätös tuottaisi uudestaan oikeusvaikutuksia, mikä veisi GEA:n nostamalta kanteelta tosiasiallisen ja oikeudellisen perustan. Komissiolla on siis myös tässä mielessä oikeussuojan tarve valituksenalaisen tuomion osalta.
24.
Edellä esitetyistä syistä pidän perusteettomana GEA:n esittämää oikeudenkäyntiväitettä, jonka mukaan valitus on jätettävä tutkimatta, koska komissiolla ei ole asiassa oikeussuojan tarvetta, ja se on näin ollen hylättävä.
B
Pääasia
25.
Komissio vetoaa valituksensa tueksi kahteen valitusperusteeseen. Ensimmäisessä valitusperusteessa komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei soveltanut oikein yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja jätti huomioimatta yrityksen käsitettä, yhteisvastuullisuutta sekä tytäryritykselle määrätyn sakon alentamisen seurauksia koskevan oikeuskäytännön. Toisessa valitusperusteessa komissio väittää unionin yleisen tuomioistuimen todenneen virheellisesti, että sakon maksamisen määräaika alkaa kulua uudelleen – kaikkien yhteisvastuussa olevaan yritykseen kuuluvien oikeussubjektien osalta – sellaisen muutospäätöksen tiedoksiantamispäivästä, jolla alennetaan sakon määrää vain yhden tällaisen oikeussubjektin osalta.
1. Ensimmäinen valitusperuste
a) Valituksenalainen tuomio
26.
Ensimmäinen valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 106–111 kohtaa.
27.
Muistutettuaan valituksenalaisen tuomion 105 kohdassa, että GEA:n puoltaman näkemyksen mukaan komissio olisi voinut jakaa eri tavoin yhteisvastuullisten maksuvelvollisten (GEA itse, ACW ja CPA) kesken sen sakon osan alennuksen, joka ACW:n oli alun perin maksettava, unionin yleinen tuomioistuin vahvisti seuraavassa 106 kohdassa, että ”koska yhdenvertainen kohtelu on tarkastettava ottaen huomioon paitsi ACW:lle, CPA:lle ja [GEA:lle] yhteisvastuullisesti määrätty sakko myös ACW:lle ja [GEA:lle] yhteisvastuullisesti määrätty sakko, on katsottava, ettei komissio ole nyt käsiteltävässä asiassa noudattanut yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisia velvoitteitaan”. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että GEA ja CPA ovat toisiinsa verrattavissa tilanteissa, koska niiden kummankin oli maksettava sakko yhteisvastuullisesti ACW:n kanssa. (
17
) Toisaalta komissio ”olisi varmasti voinut määrittää toisin sen sakon osan, joka ACW:n ja [GEA:n] oli yhä maksettava yhteisvastuullisesti, rajoittaakseen sakon sitä osaa, josta [GEA] saattoi olla yksin vastuussa, (
18
) jakamalla ACW:n sakon määrän alennuksen ”suhteellisesti molempien yhteisvastuusuhteiden kesken”. (
19
) Tällä tavalla yhtäältä ”sakon kokonaismäärä, jonka ACW saattoi olla velvollinen maksamaan komissiolle, ei olisi ylittänyt 10:tä prosenttia sen liikevaihdosta ja toisaalta tämä alennus olisi jaettu oikeudenmukaisesti yhteisvastuullisesti ACW:lle ja [GEA:lle] määrätyn sakon ja yhteisvastuullisesti [GEA:lle], ACW:lle ja CPA:lle määrätyn sakon kesken”. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 111 kohdassa, että kohdistaessaan ACW:n hyväksi tehdyn sakon alennuksen yksinomaan GEA:lle, CPA:lle ja ACW:lle yhteisvastuullisesti määrättyyn sakkoon, komissio loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ilman mitään objektiivista perustelua.
b) Asianosaisten lausumat
28.
Komissio moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että sen päättely valituksenalaisen tuomion 106–111 kohdassa on puutteellista ja ristiriitaista. Komission mukaan kyseisestä päättelystä ei ilmene selvästi, mikä olisi kohteena kahta edellä kuvattua yhteisvastuusuhdetta koskevassa jakamisessa, jota unionin yleinen tuomioistuin suosittaa valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa – eli ACW:lle myönnettyä sakon alennusta vastaava määrä vai alennettua sakkoa vastaava määrä – tai millä tavalla tällainen jakaminen pitäisi tehdä.
29.
Siltä osin kuin kyseisessä tuomiossa moititaan komissiota siitä, ettei se alentanut GEA:n yksinomaiseen vastuuseen kuuluvaa sakon osuutta rajoittaakseen GEA:n, CPA:n ja ACW:n yhteisvastuuta siitä sakon osuudesta, josta kyseiset yksiköt ovat yhteisvastuussa, komissio katsoo, että tällainen jakaminen olisi ollut ristiriidassa yrityksen ja yhteisvastuun käsitteiden kanssa. Komissio väittää, että omaksumalla päättelyn, joka on analoginen sen yhteisvastuun sisäistä jakoa koskevan teorian kanssa, jota unionin yleinen tuomioistuin kehitteli 3.3.2011 antamassaan tuomiossa Siemens ja VA Tech Transmission & Distribution v. komissio (
20
) (jäljempänä unionin yleisen tuomioistuimen tuomio Siemens) ja jonka unionin tuomioistuin hylkäsi 10.4.2014 antamassaan tuomiossa komissio v. Siemens Österreich ym. (
21
) (jäljempänä unionin tuomioistuimen tuomio Siemens) ja 10.4.2014 antamassaan tuomiossa Areva v. komissio (
22
) (jäljempänä tuomio Areva), unionin yleinen tuomioistuin tosiasiassa suosittaa ulkoisten yhteisvastuusuhteiden poistamista samaan yritykseen kuuluvien yksiköiden väliltä tiettyjen sakon osien osalta. Komissio korostaa, että se sovelsi vuoden 2009 päätöksessä samaa sääntöä, jota se noudattaa kaikissa tapauksissa, joissa samaan yritykseen kuuluville oikeussubjekteille määrätyt sakot ovat keskenään erisuuruisia, ja jonka mukaisesti kaikkien tällaisten oikeussubjektien katsotaan olevan yhteisvastuussa pienimmän sakon määrästä.
30.
Komissio väittää myös, että erottaessaan keinotekoisesti kaksi yhteisvastuullisten yksiköiden ryhmää ja soveltaessaan näihin yksiköihin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta unionin yleinen tuomioistuin kohteli samaan taloudelliseen kokonaisuuteen kuuluvia yksiköitä eri yrityksinä. Komissio katsoo yhtäältä, että kilpailuasioissa kyseistä periaatetta sovelletaan tavallisesti vain erillisiin yrityksiin, joille on määrätty seuraamuksia samasta rikkomisesta samassa päätöksessä. Toisaalta se katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi itse kyseistä periaatetta kohdellessaan eri tavalla toisiaan vastaavia tilanteita, kun se kumosi GEA:n, CPA:n ja ACW:n yhteisvastuun niille määrätyn sakon yhden osan osalta.
31.
Moittiessaan komissiota siitä, ettei se rajoittanut sitä sakon osaa, josta GEA voi olla yksin vastuussa, unionin yleinen tuomioistuin loukkasi komission mukaan periaatetta, jonka unionin tuomioistuin vahvisti 26.11.2013 antamassaan tuomiossa Kendrion v. komissio (
23
) (jäljempänä tuomio Kendrion) ja jonka mukaan yhdelle tiettyyn yritykseen kuuluvalle yksikölle myönnetty sakon alennus, jota sovelletaan erikseen kyseiseen yksikköön, ei vaikuta millään tavalla muiden samaan yritykseen kuuluvien oikeussubjektien sakkoon tai vastuuseen.
32.
Komissio selventää lisäksi, että sen sakon enimmäismäärä, joka kunkin yhtiön oli yhteisvastuullisesti maksettava, ei vastaa tiettyä rikkomiseen osallistumisen ajanjaksoa ja että riidanalainen päätös ei muuttanut vuoden 2009 päätöksestä ilmenevää GEA:n, CPA:n ja ACW:n vastuuta. Komissio korosti vastineessaan, unionin tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa sekä istunnossa erityisesti sitä, että vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohta ”eivät vastaa tiettyjä rikkomisajanjaksoja, vaan niissä vahvistetaan enimmäismäärät sellaisen sakon osalta, josta jokaisen samaan yritykseen kuuluvan oikeussubjektin voitiin katsoa olevan vastuussa yhdessä ja yhteisvastuullisesti”. Sakon jakaminen osiin johtui komission mukaan siitä, että CPA osallistui rikkomiseen kahden eri yrityksen eli GEA:n ja Chemsonin yksikkönä. GEA:n tytäryhtiönä CPA:n vastuun enimmäismäärä vastaa komission mukaan vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 alakohdassa vahvistettua sakkoa, kun taas sitä seuraava 32 kohta vastaa loppuosaa GEA-konsernille määrätystä sakosta, josta vain GEA:n ja ACW:n voitiin katsoa olevan vastuussa. Komissio väittää, että edellä mainituissa 31 ja 32 alakohdassa määrätty sakko on yksi ainut sakko ja että sen adressaattina on GEA:n ja sen tytäryhtiöiden muodostama yritys niissä eri kokoonpanoissa, joissa tämä yritys on osallistunut rikkomiseen.
33.
Komissio väittää myös, että koska vuoden 2010 päätös on lainvoimainen ACW:n ja CPA:n osalta, se ei voi muuttaa GEA:n yhteisvastuullista ja yksinomaista vastuuta alentamatta kyseiselle yritykselle määrätyn sakon määrää. Tällainen alentaminen olisi kuitenkin ristiriidassa tuomion Kendrion kanssa ja kyseenalaistaisi unionin yleisen tuomioistuimen vahvistaman vuoden 2009 päätöksen lainvoimaisuuden.
34.
Komissio väittää lopuksi, ettei se, että komission riidanalaisessa päätöksessä noudattamalle yhteisvastuun jakomenetelmälle on olemassa vaihtoehtoisia jakomenetelmiä, anna sellaisenaan mahdollisuutta todeta kyseistä päätöstä lainvastaiseksi, kuten unionin yleinen tuomioistuin teki. Näin ollen komissio pitää valituksenalaisen tuomion perusteluja tältä osin riittämättöminä.
35.
GEA:n mukaan komission esittämät väitteet perustuvat virheelliseen tulkintaan valituksenalaisesta tuomiosta. GEA katsoo ensinnäkin, että – toisin kuin komissio väittää – unionin yleinen tuomioistuin ei perustanut tuomiotaan ”yhteisvastuun sisäistä jakoa koskevaan teoriaan” vaan ainoastaan sovelsi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta todetessaan, että CPA ja GEA olivat toisiinsa verrattavassa tilanteessa, että niitä oli kohdeltu eri tavalla ja että erilaiselle kohtelulle ei ollut mitään perustetta. GEA:n mukaan unionin yleinen tuomioistuin otti siis huomioon vain ulkoisen vastuun eli sen määrän, josta komissio voi katsoa jokaisen sakon adressaattina olevan yksikön olevan vastuussa yhteisvastuullisesti tai yksinomaisesti.
36.
GEA väittää lisäksi, että niiden unionin yleisen tuomioistuimen toteamusten mukaan, joita ei voida tutkia valituksen yhteydessä, komissio ei vahvistanut vuoden 2009 päätöksessä yhtä ainoaa sakkoa vaan kaksi erillistä sakkoa, jotka koskivat kahta erillistä yhteisvastuullisesti ja yksinomaisesti vastuussa olevien yksiköiden ryhmää ja kahta eri rikkomisajanjaksoa. GEA tuo esiin, että kuten valituksenalaisen tuomion 61 ja 62 kohdassa todetaan, vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 alakohdassa viitataan ajanjaksoon 30.9.1995–17.5.2000 ja 2 artiklan 32 alakohdassa viitataan ajanjaksoon 11.9.1991–29.9.1995. Tällainen jako on GEA:n mukaan seurausta siitä, että CPA osallistui rikkomiseen ainoastaan 11.9.1991 ja 29.9.1995 välisenä aikana. Tästä huolimatta komissio sovelsi ACW:n sakon alennusta aivan kuin ACW:n, CPA:n ja GEA:n välillä olisi ollut vain yksi yhteisvastuusuhde. GEA:n mukaan komissio on siis väärässä katsoessaan, että näissä olosuhteissa yrityksen käsite sulkee pois yhdenvertaisen kohtelun periaatteen soveltamisen käsiteltävässä asiassa. GEA muistuttaa, että komission on noudatettava kyseistä periaatetta Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa vahvistettuna unionin oikeuden yleisenä periaatteena myös silloin, kun se käyttää asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua toimivaltaansa määrätä sakkoja. Toisin kuin komissio väittää, tätä periaatetta ei GEA:n mukaan sovelleta ainoastaan eri yrityksiin, vaan se kattaa myös samaan yritykseen kuuluvien yhtiöiden väliset suhteet. (
24
)
37.
Komission väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on oletetusti rikkonut tuomiota Kendrion, GEA katsoo, ettei kyseisessä tuomiossa suljeta pois sitä mahdollisuutta, että 10 prosentin enimmäismäärän soveltamisella entiseen tytäryhtiöön voi olla jossain tapauksessa vaikutusta emoyhtiön tilanteeseen, vaan ainoastaan se, että emoyhtiöön ei voida soveltaa samaa enimmäismäärää kuin entiseen tytäryhtiöön. GEA:n mukaan sille määrätyn sakon mahdollinen alentaminen ei myöskään ole, kuten komissio väittää, ristiriidassa tuomion Kendrion kanssa, koska se ei merkitsisi ACW:tä koskevan 10 prosentin enimmäismäärän soveltamista GEA:han, vaan kyse olisi tämän enimmäismäärän soveltamisesta yhdenvertaisen kohtelun periaatetta noudattaen.
c) Asian tarkastelu
38.
Aivan aluksi on hylättävä komission väite, joka koskee valituksenalaisen tuomion perustelujen riittämättömyyttä ja ristiriitaisuutta. Kyseiset perustelut ovat kiistatta niukat, mutta niiden perusteella on mahdollista ymmärtää unionin yleisen tuomioistuimen päättely, joka vaikuttaa lineaariselta eikä näytä sisältävän ristiriitaisuuksia. Mielestäni on nimittäin riittävän selvää, että unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 106–111 kohdassa ACW:lle määrätyn sakon määrän alennuksen jakamiseen (
25
)suhteellisesti (
26
) niiden molempien yhteisvastuusuhteiden kesken, jotka komissio yksilöi vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohdassa. Tämä merkitsee lähinnä sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen mukaan komission olisi pitänyt ensin määrittää, mikä on sen sakon osan, josta ACW oli yhteisvastuussa CPA:n ja GEA:n kanssa, ja sen sakon osan, josta ACW oli yhteisvastuussa ainoastaan GEA:n kanssa, suhde toisiinsa, ja sitten jakaa ACW:lle myönnetty alennus kyseisten kahden yhteisvastuusuhteen kesken tässä samassa suhteessa. Siltä osin kuin on kyse vuoden 2010 päätöksessä ja riidanalaisessa päätöksessä tehdystä jaosta, tällaisen menetelmän soveltaminen olisi johtanut siihen, että i) ACW, CPA ja GEA olisivat olleet yhteisvastuussa määrästä, joka olisi ollut pienempi kuin vuoden 2009 päätöksen, sellaisena se on muutettuna kyseisillä päätöksillä, 2 artiklan 31 alakohdan a alakohdassa mainittu määrä, ii) CPA ja GEA olisivat olleet yhteisvastuussa määrästä, joka olisi ollut suurempi kuin saman kohdan b alakohdassa mainittu määrä, ja iii) GEA olisi ollut yksin vastuussa määrästä, joka olisi ollut pienempi kuin vuoden 2009 päätöksen, sellaisena kuin se on muutettuna, 2 artiklan 32 alakohdassa mainittu määrä, koska tällöin ACW ja GEA olisivat olleet uudelleen yhteisvastuussa osasta tässä kohdassa vahvistetusta sakosta. Unionin yleisen tuomioistuimen näkemyksen mukaan tällaisen jakomenetelmän soveltaminen ACW:lle myönnettyyn sakon alennukseen olisi mahdollistanut ACW:n alennettua sakkoa koskevan yhteisvastuun oikeudenmukaisemman määrittämisen (valituksenalaisen tuomion 110 kohta), koska se olisi rajoittanut ”sakon sitä osaa, josta [GEA] saattoi olla yksin vastuussa” (valituksenalaisen tuomion 108 kohta). Vaikka unionin yleisen tuomioistuimen päättely onkin suppea, se ei mielestäni osoita perustelujen puutteellisuutta.
39.
Myös komission väite, jonka mukaan valituksenalaisella tuomiolla loukataan unionin tuomioistuimen tuomiossa Kendrion vahvistettuja periaatteita, on hylättävä. (
27
) Unionin tuomioistuin vahvisti kyseisessä tuomiossa, että ”jos emoyhtiön ja sen tytäryhtiön kaltaiset kaksi erillistä oikeushenkilöä eivät muodosta enää [SEUT 101] artiklassa tarkoitettua yritystä sen päätöksen tekemisajankohtana, jolla niille määrätään sakkoa kilpailusääntöjen rikkomisesta, niillä kummallakin on oikeus siihen, että niihin sovelletaan erikseen liikevaihtoon perustuvaa 10 prosentin ylärajaa”, ja että tällaisessa tilanteessa emoyhtiö ei voi vaatia, että siihen sovelletaan sen aikaisemman tytäryhtiön osalta vahvistettua ylärajaa. (
28
) Kuten GEA on aivan oikein huomauttanut, kyseisessä tuomiossa suljetaan pois ainoastaan mainitun enimmäismäärän soveltaminen emoyhtiöön. Koska emoyhtiö kuuluu taloudelliseen yksikköön, joka on rikkonut SEUT 101 artiklaa, sen on katsottava itse syyllistyneen rikkomiseen, (
29
) minkä seurauksena sakkoon, josta se on yhteisvastuussa tytäryhtiön kanssa, ei sovelleta tytäryhtiölle myönnettyä alennusta (
30
) yksinomaan siihen itseensä liittyvistä syistä. (
31
) Tuomiosta Kendrion ei kuitenkaan ilmene, kuten komissio näyttää väittävän, että siinä tapauksessa, että 10 prosentin enimmäismäärän soveltamisesta tytäryhtiöön seuraa tarve määrittää uudelleen tytäryhtiön, emoyhtiön ja muiden samaan yritykseen kuuluvien yksiköiden välinen ulkoinen yhteisvastuusuhde, tässä yhteydessä ei voitaisi huomioida kaikkien asianosaisten intressejä, mukaan lukien emoyhtiön intressit. Huomautan lisäksi, että komission käyttämästä menetelmästä riippumatta GEA:n, CPA:n ja ACW:n yhteisvastuusuhteiden uudelleenmäärittäminen ACW:lle määrätyn sakon alentamisen seurauksena olisi kuitenkin johtanut sekä GEA:n että CPA:n osalta vuoden 2009 päätöksestä johtuvaa tilannetta epäedullisempaan tilanteeseen. Käsiteltävässä asiassa ei siis ole kyse siitä, voiko GEA hyötyä tällaisesta alennuksesta, vaan siitä, voiko alennuksen soveltamisesta seuraava kyseisten yksiköiden välisen yhteisvastuun jakaminen saattaa GEA:n CPA:ta epäsuotuisampaan asemaan loukkaamatta yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Näin ollen kyseessä ei selvästikään ole tuomiossa Kendrion käsitellyn kaltainen tapaus. Komission väitteestä, jonka mukaan valituksenalaisen tuomion pysyttäminen johtaisi siihen, että komission olisi alennettava GEA:n sakkoa voimatta kuitenkaan muuttaa CPA:n ja ACW:n osalta lainvoimaiseksi tulleessa vuoden 2010 päätöksessä vahvistettua tasapainoa, tyydyn vain huomauttamaan, että kaikista muista näkökohdista riippumatta tällainen alentaminen johtuisi siitä, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukattuaan komissiolla olisi velvollisuus korjata asia, eikä siitä, että 10 prosentin enimmäismäärän soveltamisesta ACW:hen koituva mahdollinen hyöty ulotettaisiin koskemaan myös GEA:ta. Tältäkään osin ei siis ole kyseenalaistettu periaatteita, jotka unionin tuomioistuin vahvisti tuomiossa Kendrion.
40.
Myös komission väite, jonka mukaan valituksenalainen tuomio perustuu analogiseen päättelyyn unionin yleisen tuomioistuimen tuomiossa Siemens esittämän päättelyn kanssa, on hylättävä. Unionin yleisen tuomioistuimen tuomiossa Siemens vahvistettiin, että komissio ”ei voi määrittää vapaasti yhteisvastuullisesti maksettavia määriä”, koska ”periaatteesta, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilöllisesti, seuraa, että jokaisen yhtiön on voitava päätellä päätöksestä, jolla se määrätään maksamaan sakko yhteisvastuullisesti yhden tai useamman muun yhtiön kanssa, mikä on sen vastattavaksi kuuluva osuus suhteessa kanssavelallisiinsa sen jälkeen, kun komissio on saanut suorituksen”, vaan ”komission on – – täsmennettävä ajanjaksot, joiden osalta kyseessä olevat yhtiöt ovat (yhteis)vastuullisia kartelliin osallistuneiden yritysten kilpailusääntöjä rikkovasta menettelystä, ja tarvittaessa mainittujen yhtiöiden näistä menettelyistä kantaman vastuun aste”. (
32
) Tällä perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 157 ja 158 kohdassa, että ”yksin komission tehtävänä on – – asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaista sakkojen määräämistä koskevaa toimivaltaansa käyttäessään määrittää eri yhtiöiden osuudet määristä, jotka ne on määrätty yhteisvastuullisesti maksamaan, sikäli kuin ne kuuluivat samaan yritykseen” ja että ”koska päätöksestä, jolla komissio määrää useat yritykset maksamaan yhteisvastuullisesti sakon yrityksen kilpailusääntöjen vastaisen menettelyn vuoksi, ei ilmene mitään muutakaan, niiden katsotaan olevan tasapuolisesti vastuussa mainitusta menettelystä”. (
33
) Unionin tuomioistuin kumosi unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Siemens komission valituksen perusteella ja vahvisti, että ”vaikka asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että komissio voi määrätä yhteisvastuullisesti maksettavan sakon useille yhtiöille, jos ne kuuluvat samaan yritykseen, kyseisen säännöksen sanamuodon ja yhteisvastuuta koskevan järjestelmän tavoitteen perusteella ei voida katsoa, että kyseiseen seuraamuksen määräämistä koskevaan toimivaltaan kuuluisi ulkoisen yhteisvastuusuhteen määrittämisen lisäksi myös yhteisvastuullisten yhteisvelallisten osuuksien määrittäminen niiden sisäisessä suhteessa”. Unionin tuomioistuimen mukaan noiden osuuksien määrittämisessä on kyse ”myöhemmässä vaiheessa esiin tulevasta oikeudenkäyntiasiasta, jolla ei ole komissiolle lähtökohtaisesti enää mitään merkitystä siltä osin kuin yksi tai useampi mainituista yhteisvelallisista on maksanut sille sakon kokonaisuudessaan”. (
34
) Näin ollen ”kansallisten tuomioistuimien on määritettävä kyseiset osuudet unionin oikeutta noudattaen”. (
35
)
41.
Kuten GEA on aivan perustellusti todennut, valituksenalainen tuomio koskee yksinomaan GEA:n, CPA:n ja ACW:n ulkoisen yhteisvastuusuhteen määrittämistä, joka kuuluu kiistatta seuraamusten määräämistä koskevaan komission toimivaltaan, (
36
) ja moittii komissiota siitä, ettei se ole tätä toimivaltaa käyttäessään noudattanut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Sen sijaan unionin yleinen tuomioistuin ei mitenkään käsittele kysymystä näille yhtiöille määrätyn sakon jakamisesta niiden sisäisten suhteiden perusteella.
42.
Näin ollen katson, kuten komissiokin perustellusti väittää, että ne samat seikat, joiden perusteella unionin tuomioistuin kumosi unionin yleisen tuomioistuimen tuomiossa Siemens esittämän näkemyksen unionin kilpailuoikeudessa käytetyn yrityksen käsitteen vaikutuksesta sääntöihin, jotka ohjaavat seuraamusten määrittämistä koskevan komission toimivallan käyttämistä, ovat merkityksellisiä myös nyt käsiteltävän valituksen asiayhteydessä.
43.
Yrityksen käsitettä käytetään perussopimuksissa yksilöitäessä kilpailuoikeuden sääntöjen rikkomisen tekijää, jolle voidaan määrätä seuraamus SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan perusteella. (
37
) Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yrityksen käsitteellä tarkoitetaan jokaista yksikköä, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta yksikön oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta. Yrityksen käsitteellä on katsottava tarkoitettavan taloudellista kokonaisuutta, vaikka oikeudellisesti tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaakin useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö. (
38
) Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on näet niin, että ”jos emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, voidaan katsoa, että nuo yhtiöt kuuluvat rikkomisajanjakson aikana samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan unionin kilpailuoikeudessa tarkoitetun yrityksen”. (
39
) Kun tällainen taloudellinen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata kyseisestä rikkomisesta. (
40
) Sakkojen määräämisestä tehty komission päätös ei kuitenkaan voi koskea yleisesti taloudellista kokonaisuutta, vaan se on täysin käytännön syistä osoitettava kyseisen yrityksen muodostaville oikeussubjekteille. (
41
)
44.
Kun useamman henkilön voidaan katsoa olevan yksilöllisesti vastuussa osallistumisesta rikkomiseen, johon kilpailuoikeudessa tarkoitettu yksi ja sama yritys on syyllistynyt – riippumatta siitä, onko niiden vastuu välitöntä vai tytäryhtiön vastuusta johdettua – komissio voi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla määrätä ne maksamaan sakon yhteisvastuullisesti. (
42
) Kuten unionin tuomioistuin on täsmentänyt, yhteisvastuuta koskeva mekanismi on kilpailuoikeuden rikkomisista määrättyjen sakkojen perimistoimien tehostamiseksi komission käyttöön annettu täydentävä oikeudellinen väline, koska kyseinen mekanismi pienentää komission osalta sen saatavan velkojana, jota kyseiset sakot merkitsevät, maksukyvyttömyyden riskiä. Tällä myötävaikutetaan kilpailuoikeudessa yleisesti tavoiteltavaan ennalta ehkäisevyyden päämäärään. (
43
)
45.
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio käytti tätä mahdollisuutta vuoden 2009 päätöksessä ja määräsi GEA:n, CPA:n ja ACW:n yhteen ainoaan yritykseen kuuluvina yksikköinä maksamaan yhteisvastuullisesti EY 81 artiklan (josta on tullut SEUT 101 artikla) rikkomisesta määrätyn sakon kyseisen yrityksen osallistumisesta ESBO-/estereiden alalla toteutettuun kartelliin. GEA katsoo kuitenkin, että vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohdassa komissio määräsi tosiasiassa yhden sakon sijasta kaksi erillistä sakkoa, jotka vastasivat eri rikkomisajankohtia, erottaen siten tosiasiallisesti kaksi yritystä. Komissio kiistää tämän.
46.
Totean aluksi, että kyseisissä kohdissa mainittujen kahden määrän välisen suhteen määrittäminen uudelleen on keskeinen kysymys tarkasteltaessa ensimmäistä valitusperustetta, josta osapuolet ovat – ei täysin sattumalta – vahvasti eri mieltä.
47.
Tältä osin on kiistatonta, että vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohta ilmentävät ainakin välillisesti niitä eri kokoonpanoja, joissa rikkomisesta vastuussa oleva yritys on ajallisesti osallistunut kartelliin. Vuoden 2009 päätöksestä näet ilmenee, että CPA osallistui OCA:n seuraajana yhdessä GEA:n ja ACW:n kanssa muodostamaansa taloudelliseen kokonaisuuteen vain tietyn kyseisen kokonaisuuden syyksi luettavan rikkomisajanjakson osalta, nimittäin 30.9.1995–17.5.2000. (
44
) Näin ollen vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohdassa vahvistettujen määrien ja sen ajanjakson, jona CPA kuului GEA:n ja ACW:n kanssa samaan yritykseen, sekä sen ajanjakson, jona kyseisen yrityksen muodostivat vain kaksi viimeksi mainittua yhtiötä, välillä on siis yhteys.
48.
Tämän toteamuksen perusteella ei silti voida katsoa, että kyseiset määrät eivät muodosta osaa yhdestä ainoasta sakosta, joka on määrätty yhdelle ainoalle yritykselle sen erilaisissa toisiaan seuraavissa kokoonpanoissa.
49.
SEUT 101 artiklan rikkomiseen syyllistyneen yrityksen eri yksiköiden välisiä yhteisvastuusuhteita määrittäessään komission on otettava huomioon paitsi kyseisten yksiköiden välisten määräysvaltasuhteiden muutokset myös yrityksen kokoonpanossa tapahtuneet muutokset. (
45
) Kyseinen yritys voi nimittäin osallistua rikkomiseen eri kokoonpanoissa sen mukaan, mitä yksikköjä milloinkin tulee sen osaksi ja mitkä yksiköt siitä milloinkin irtautuvat. Tällaiset muutokset ovat mahdollisia esimerkiksi käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, jossa rikkominen jatkuu pitkään, eivätkä ne kyseenalaista sitä, että rikkomiseen on syyllistynyt juuri kyseinen yritys ja että sille on määrätty yksi yhtenäinen sakko. Erottelu, jonka komissio teki vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohdassa määrittäessään GEA:n, CPA:n ja ACW:n yhteisvastuun yhtenäisestä sakosta, joka määrättiin sille taloudelliselle kokonaisuudelle, johon ne kyseisenä ajankohtana kuuluivat, on siis ymmärrettävä tällä tavalla.
50.
Muilta osin edellä mainituissa vuoden 2009 päätöksen kohdissa vahvistetut määrät ilmentävät rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisen määräämisen periaatteen ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti asianomaisen yrityksen syyksi yksilöllisesti luettavan rikkomisen vakavuutta ja kestoa. Unionin tuomioistuin on selventänyt tästä, että velvollisuus noudattaa kyseistä periaatetta – samoin kuin oikeusvarmuuden periaatetta – kuuluu rajoituksiin, jotka sitovat komissiota määritettäessä ulkoista yhteisvastuusuhdetta, jonka perusteella yrityksen muodostavia eri henkilöitä voidaan vaatia maksamaan kokonaisuudessaan kyseiselle yritykselle määrätty sakko. (
46
) Erottaessaan käsiteltävässä asiassa toisistaan määrät, jotka yhtäältä GEA, CPA ja ACW ja toisaalta GEA ja ACW on määrätty maksamaan, komissio otti huomioon sen, että CPA osallistui rikkomiseen tietyn ajanjakson aikana eri emoyhtiön tytäryhtiönä, ja määräsi CPA:n maksamaan yhteisvastuullisesti erillisen sakon kyseisen emoyhtiön kanssa, (
47
) jotta ei loukattaisi rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisen määräämisen periaatetta, mistä unionin tuomioistuin moitti komissiota tuomiossa Areva. (
48
)
51.
Valittajan väite, jonka mukaan vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohta vastaavat ajanjaksoja, jolloin GEA, CPA ja ACW osallistuivat kartelliin, ja niissä yksilöidään kaksi eri sakkoa, on siten hylättävä. Huomautan lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin itsekin hylkäsi ainakin osittain tämän väitteen, jonka komissio myös esittää valituksessaan, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 102 kohdassa, että ”kullekin SEUT 101 artiklassa tarkoitetun saman yrityksen muodostavalle yhtiölle määrätty sakko ei heijasta kyseisten yhtiöiden osallistumista rikkomiseen vaan ainoastaan enimmäismäärää, jota niiltä voidaan tarvittaessa vaatia SEUT 101 artiklassa tarkoitetun yrityksen osallistumisesta rikkomiseen”. Toisin kuin GEA väittää, ei ole täysin selvää, katsoiko unionin yleinen tuomioistuin, että vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohdassa yksilöitiin kaksi eri sakkoa ja kaksi eri yritystä. Vaikuttaa siltä, että valituksenalaisen tuomion 54 ja 55 kohtaa on tulkittava tällä tavalla. Valituksenalaisen tuomion perusteluissa, jotka komissio riitauttaa ensimmäisessä valitusperusteessaan, unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin erotti toisistaan vain kaksi eri yhteisvastuusuhdetta.
52.
Edellä esitetyn perusteella on mielestäni kumottava myös unionin yleisen tuomioistuimen päättelyn lähtökohta eli se, että vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohdassa yksilöidyt yhteisvastuusuhteet vastaavat sekä GEA:n, ACW:n että CPA:n osalta rikkomiseen osallistumisten kestoa ja koskevat määriä, jotka on vahvistettu suhteellisesti tämän osallistumisen perusteella. Kuten edellä on todettu ja kuten komissio väittää, kyseiset kohdat eivät nimittäin ilmennä yksittäisten yksiköiden osallistumista rikkomiseen, vaan ne ilmentävät niiden kuulumista samaan yritykseen ja siten mahdollisuutta katsoa niiden olevan yhteisvastuussa mainittujen määrien maksamisesta.
53.
ACW:n sakon alentamisella on välitön vaikutus kyseisen yksikön ulkoiseen yhteisvastuuseen siltä osin kuin komissio ei voi vaatia sitä maksamaan siihen sovellettavaa 10 prosentin enimmäismäärää suurempaa määrää, mutta se ei muuta muiden yhtiöiden ulkoista yhteisvastuuta, sillä nämä ovat edelleen vastuussa komission saatavista niihin yksilöllisesti sovellettavissa rajoissa, joko kunkin osalta määritetyn 10 prosentin enimmäismäärän perusteella tai sen ajanjakson perusteella, jona ne ovat kuuluneet yhteen ja samaan rikkomiseen syyllistyneeseen yritykseen. Se, että GEA:n on vastattava yksin tietystä sakon osasta, on automaattisesti seurausta ACW:hen sovellettavasta alennuksesta sekä siitä, että kyseiset yksiköt muodostivat yhden ainoan yrityksen koko rikkomisajanjakson ajan.
54.
Näin ollen yhdyn komission perusteltuun näkemykseen ja katson, että komissiolla ei ollut mitään velvollisuutta jakaa erityisellä tavalla ACW:lle myönnettyä alennusta tai ACW:n alennettua sakkoa. Kuten unionin tuomioistuimen tuomiossa Siemens täsmennetään, yhteisvastuuta sakon maksamisesta koskeva unionin oikeuden käsite koskee ainoastaan yritystä eikä sen muodostavia yhtiöitä, koska yhteisvastuu seuraa yksinkertaisesti suoraa lain nojalla yrityksen käsitteestä. (
49
) Tässä yhteydessä CPA:n ja GEA:n tilanteiden vertaaminen on merkityksetöntä, koska kyseiset yhtiöt ovat yhden ainoan taloudellisen kokonaisuuden erottamattomia osia, jollaisina niille myös määrättiin seuraamuksia vuoden 2009 päätöksessä. (
50
)
55.
Edellä esitetyn perusteella katson, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 105–111 kohdassa oikeudellisen virheen todetessaan, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Näin ollen komission ensimmäinen valitusperuste on mielestäni hyväksyttävä.
2. Toinen valitusperuste
a) Valituksenalainen tuomio
56.
Toinen valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 119–126 kohtaa.
57.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 122 ja 123 kohdassa, että vuoden 2010 päätöksen voimaantulopäivänä ja päivänä, jona se annettiin tiedoksi, vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohtaa, sellaisina kuin ne olivat alkuperäisessä muodossaan, ei enää voitu soveltaa, koska ne oli korvattu vuoden 2010 päätöksellä, eivätkä ne siten voineet toimia perustana kyseessä olevien sakkojen eräpäivän määrittämiselle. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan ”ainoastaan päivä, jona vuoden 2010 päätöksen, joka tämän jälkeen muodosti näiden sakkojen maksuvelvollisuuden oikeudellisen perustan, tiedoksianto vastaanotettiin, saattoi toimia tällaisen eräpäivän alkamisajankohtana”. (
51
) Valituksenalaisen tuomion 124 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin totesi, että vuoden 2010 päätös oli kumottu 15.7.2015 annetulla tuomiolla GEA Group v. komissio (
52
) ja että tämän seurauksena kyseinen päätös ei voinut toimia ”kantajan velvollisuuden maksaa kyseessä olevat sakot eikä niiden eräpäivän määrittämisen” oikeudellisena perusteena. Valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin täsmensi vielä, että kumoamisen seurauksena aktivoitiin uudelleen vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohdan alkuperäinen sanamuoto mutta että tämä sanamuoto on kuitenkin uudelleen korvattu riidanalaisen päätöksen 1 artiklasta seuraavalla sanamuodolla. Tällä perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 126 kohdassa, että ”sakkojen maksuvelvollisuus seuraa yksinomaan riidanalaisen päätöksen 1 artiklasta ja että näiden sakkojen eräpäivä voitiin määrittää ainoastaan päivästä, jona tämän päätöksen tiedoksianto vastaanotettiin, lukien”.
b) Asianosaisten lausumat
58.
Komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin piti virheellisesti vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohtaa sakon eräpäivän määrittämisen perustana. Komission mukaan tämä eräpäivä vahvistettiin nimittäin vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan toisessa kohdassa eli aivan toisessa mainitun päätöksen päätösosan kohdassa. Komissio katsoo, että jos muutospäätös ei kohdistu johonkin päätösosan artiklaan tai sen osaan, kyseisellä artiklalla tai osalla on edelleen oikeusvaikutuksia. Komission mielestä tästä seuraa, että GEA:n sakon eräpäivän muuttaminen vuoden 2010 päätöksessä (
53
) ja riidanalaisessa päätöksessä johtuu komission harkintavaltaan kuuluvasta valinnasta, eikä se ole automaattinen seuraus sakon määrää koskevien määräysten muuttamisesta. Toisin kuin valituksenalaisen tuomion tilanteessa, sakon muuttaminen ei vastaa komission mukaan sen korvaamista eli uuden sakon vahvistamista. Komissio väittää, että se päätti riidanalaisessa päätöksessä yhtenäistää GEA:n sakon eräpäivän ACW:n ja CPA:n osalta vahvistetun eräpäivän kanssa vuoden 2010 päätöksen jälkeen, jotta GEA:ta ei asetettaisi kahta edellä mainittua yhtiötä epäedullisempaan asemaan. Komissio huomauttaa lopuksi, että unionin yleisen tuomioistuimen tekemä virhe johtaa sellaisten viivästyskorkojen menettämiseen, jotka kaikkien yhden yrityksen yksikköjen on maksettava kaikissa tapauksissa, joissa sakkoa muutetaan yhden yksikön osalta, ja saattaa siten aiheettomasti rajoittaa komission harkintavaltaa kaikissa tapauksissa, joissa sakon muuttaminen osoittautuu tarpeelliseksi.
59.
GEA:n mukaan komissio ei voi vahvistaa harkinnanvaraisesti ajankohdaksi, josta lukien viivästyskorot lasketaan, sakon määräävän päätöksen tiedoksiantamispäivää aiempaa päivää. GEA:n mukaan – sen perusteella, mitä valituksenalaisessa tuomiossa asianmukaisesti todettiin – tällainen päätös on käsiteltävässä asiassa väistämättä riidanalainen päätös, joten unionin yleinen tuomioistuin katsoi aivan perustellusti, ettei sakon eräpäiväksi voitu määrittää kyseisen päätöksen tiedoksiantamispäivää aiempaa päivää. GEA toteaa myös, että toisin kuin komissio väittää, riidanalaisella päätöksellä ei ainoastaan muutettu vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohtaa, vaan sillä korvattiin kyseinen artikla, ja että tämä korvaaminen koskee sakon määräävää päätösosaa kokonaisuudessaan. GEA huomauttaa lopuksi, että muutettaessa päätöstä, jossa vahvistetaan sakko yhden ja saman yrityksen eri yksiköiden osalta, viivästyskorkojen menettäminen ei koske kaikkia yksiköitä vaan ainoastaan niitä yksiköitä, joihin muutos vaikuttaa.
c) Arviointi
60.
Vaikka unionin yleinen tuomioistuin on sinänsä oikeassa soveltaessaan periaatetta, jonka mukaan sakon eräpäiväksi, josta lukien mahdolliset viivästyskorot lasketaan, ei voida vahvistaa sakon määräävän päätöksen tiedoksiantamispäivää aiempaa päivää, samaa ei voida mielestäni sanoa tavasta, jolla se on soveltanut kyseistä periaatetta valituksenalaisessa tuomiossa.
61.
Katson nimittäin tämän ratkaisuehdotuksen 21 kohdassa esitetyistä syistä, että – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 123–126 kohdassa – GEA:lle, CPA:lle ja ACW:lle määrätyn sakon oikeudellinen perusta on vuoden 2009 päätös, eivät sitä seuraavat muutospäätökset. (
54
)
62.
Kuten komissio perustellusti väittää, vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 31 ja 32 alakohdan muuttaminen ensin vuoden 2010 päätöksellä ja sitten riidanalaisella päätöksellä ei myöskään muuttanut automaattisesti kyseisen 2 artiklan viimeistä kohtaa, jonka mukaisesti ”sakko on maksettava euroina kolmen kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksi antamisesta”. Muutos koski ainoastaan ACW:lle määrätyn sakon määrää ja GEA:n, CPA:n ja ACW:n välisten ulkoisten yhteisvastuusuhteiden uudelleenmäärittämistä, eikä se vaikuttanut muutetun sakon eräpäivään.
63.
Komissio päätti ensin kirjeessä, jolla vuoden 2010 päätös annettiin tiedoksi, ja sitten riidanalaisen päätöksen päätösosassa lykätä vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan viimeisestä kohdasta ilmenevää eräpäivää ja vahvistaa uudeksi eräpäiväksi 10.5.2010, vaikka sillä ei ollut mitään velvollisuutta tehdä niin.
64.
On mahdollisesti syytä pohtia, loukattiinko tällä päätöksellä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta niiden muiden samaan rikkomiseen osallistuneiden yritysten osalta, joille vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan viimeisessä kohdassa vahvistettu eräpäivä pysytettiin – toisin kuin GEA:n, CPA:n ja ACW:n eräpäivä – ja onko komissiolla, kuten se itse väittää, tosiasiallisesti vapaus muuttaa harkinnanvaraisesti sakon eräpäivää sakon määrää muuttavassa päätöksessä, jos tarkoituksena on ottaa huomioon 10 prosentin enimmäismäärä, jota sovelletaan yhteen niistä oikeushenkilöistä, joille seuraamuksia on määrätty. Edellä esittämistäni syistä en kuitenkaan katso, että kyseistä päätöstä voitaisiin pitää lainvastaisena unionin yleisen tuomioistuimen mainitsemista syistä.
65.
Edellä esitetyn perusteella katson näin ollen, että myös toinen valitusperuste on hyväksyttävä.
3. Välipäätelmä
66.
Komission esittämät valitusperusteet ovat mielestäni molemmat perusteltuja ja ne on hyväksyttävä. Tästä seuraa, että valituksenalainen tuomio on kumottava.
67.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen päätöksen, jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi. Se voi joko itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi. Koska unionin yleinen tuomioistuin on lausunut ainoastaan neljännestä kanneperusteesta ja viidennen kanneperusteen ensimmäisestä osasta, asia ei ole ratkaisukelpoinen. Asia on siten palautettava unionin yleiseen tuomioistuimeen.
V Oikeudenkäyntikulut
68.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton tai jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Koska asia palautetaan unionin yleiseen tuomioistuimeen, oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
VI Ratkaisuehdotus
69.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin
–
ottaa komission valituksen tutkittavaksi
–
kumoaa 18.10.2018 annetun tuomion GEA Group vastaan komissio (T‑640/16, EU:T:2018:700)
–
palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen riita-asian ratkaisemista varten ja
–
päättää oikeudenkäyntikuluista myöhemmin.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: italia.
(
2
)	T-640/16, EU:T:2018:700.
(
3
)	[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä tehty komission päätös K(2009) 8682 lopullinen (Asia COMP/38.589 – Lämmönkestäväksi tekevät aineet).
(
4
)	T-45/10, ei julkaistu, EU:T:2015:507.
(
5
)	[EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annettu neuvoston asetus (EY) (EYVL 2003, L 1, s. 1).
(
6
)	Päätös K(2010) 727 lopullinen, jolla muutettiin vuoden 2009 päätöstä.
(
7
)	T-189/10, EU:T:2015:504.
(
8
)	Päätös C(2016) 3920 final, jolla muutettiin vuoden 2009 päätöstä.
(
9
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 51–77 kohta.
(
10
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 97–113 kohta.
(
11
)	GEA:n laskujen mukaan asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 5 kohdassa säädetty vanhentumisaika alkoi kulua 18.5.2000, eli rikkomisen loppumispäivänä, ja päättyi 10.8. tai 3.11.2015, kun otetaan huomioon GEA:n vuoden 2009 päätöksestä ja vuoden 2010 päätöksestä nostamista kanteista johtuvat keskeytykset.
(
12
)	Tuomio 24.6.2015, Fresh Del Monte Produce v. komissio ja komissio v. Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P ja C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 46 kohta).
(
13
)	Koska GEA:n perustelut menevät päällekkäin sen unionin yleisessä tuomioistuimessa nostaman kanteen ensimmäisen kanneperusteen kanssa, on hyvä selventää, että tässä ratkaisuehdotuksessa tarkastellaan kyseisten perustelujen perustana olevaa olettamaa – jonka mukaan vuoden 2009 päätös ei ole asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu pätevä päätös – jotta voidaan vastata GEA:n esittämään oikeudenkäyntiväitteeseen, eikä kyse siis ole riidanalaisen päätöksen laillisuuden tutkimisesta.
(
14
)	Tämä ei selvästikään tarkoita sitä, että vanhentumisajan soveltaminen ei voi johtaa erilaiseen tulokseen tilanteessa, jossa sakon määrän muuttaminen on seurausta sellaisten parametrien muuttumisesta, jotka vaikuttavat vanhentumissääntöjen soveltamiseen, kuten esimerkiksi silloin, kun komissio myöhemmällä päätöksellä lyhentää riitautettua rikkomisajanjaksoa yhden osallistuneen yksikön osalta ja siten aikaistaa sitä päivämäärää, jona vanhentumisaika alkaa kulua kyseisen yksikön osalta (ks. tästä tuomio 6.10.2015, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción v. komissio, T‑250/12, EU:T:2015:749, 46–48 kohta).
(
15
)	Ks. vastaavasti tuomio 6.10.2015, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción v. komissio (T‑250/12, EU:T:2015:749, 74 kohta), jossa unionin yleinen tuomioistuin kumosi komission vahvistaman sakon määrän. Tätä päätelmää tukee myös asetuksen N:o 1/2003 26 artiklan 3 kohta, jonka mukaisesti päätös, jolla on muutettu sakon alkuperäistä määrää, katkaisee seuraamusten täytäntöönpanoon sovellettavan vanhentumisajan, eikä sillä siis ole merkitystä sakon määräämistä koskevan vanhentumisajan osalta ainakaan niin kauan kuin vanhentumisajan kulumisen perustana olevat parametrit pysyvät muuttumattomina.
(
16
)	Kyseinen kanne on kohteena asiassa T‑195/19, joka on parhaillaan vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa. Komission pyynnöstä unionin yleisen tuomioistuimen viidennen jaoston puheenjohtaja lykkäsi asian käsittelyä siihen asti, että tämän ratkaisuehdotuksen kohteena oleva valitus on ratkaistu.
(
17
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 107 kohta.
(
18
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 108 kohta.
(
19
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 109 kohta.
(
20
)	T-122/07–T-124/07, EU:T:2011:70.
(
21
)	C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256.
(
22
)	C‑247/11 P ja C‑253/11 P, EU:C:2014:257.
(
23
)	C‑50/12 P, EU:C:2013:771.
(
24
)	GEA viittaa tässä yhteydessä tuomioon 19.7.2012, Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio (C‑628/10 P ja C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 59 kohta) ja määräykseen 18.9.2014, Sasol ym. v. komissio (T‑541/08 REC, ei julkaistu, EU:T:2014:823, 181 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(
25
)	Unionin yleinen tuomioistuin viittaa ACW:n sakon alennuksen jakamiseen valituksenalaisen tuomion 105 kohdan ohella myös tuomion 109, 110 ja 111 kohdassa, mutta perusteluissa ei mainita missään kohdassa ACW:n alennetun sakon jakamista.
(
26
)	Komissio katsoo, että valituksenalaisen tuomion 109 ja 110 kohta ovat keskenään ristiriidassa, koska oikeudenkäyntikielisessä – eli englanninkielisessä – versiossa unionin yleinen tuomioistuin käyttää ensin mainitussa kohdassa adverbia ”proportionately” ja toiseksi mainitussa kohdassa adverbia ”equally”. Vertaamalla valituksenalaisen tuomion englanninkielistä versiota sen ranskankieliseen versioon, joka ei tosin ole todistusvoimainen, vaikka tuomion alkuperäinen kieli onkin ranska, ja jossa käytetään 110 kohdassa ilmaisua ”équitablement” [suomenkielisessä versiossa ”oikeudenmukaisesti”], saa sen vaikutelman, ettei kyseistä ilmaisua ole käännetty oikein englanninkielisessä versiossa. Kun otetaan huomioon 110 kohdan yleinen merkitys ja asiayhteys, kyseistä adverbia ei mielestäni voida tulkita muuten kuin siten, että sillä tarkoitetaan oikeudenmukaista jakamista, ei jakamista yhtä suuriin osiin. Komission väittämää ristiriitaa ei siis ole olemassa.
(
27
)	Kyseiseen tuomioon johtaneen oikeudenkäynnin kohteena oli Kendrion-nimisen yhtiön – joka oli velvoitettu maksamaan yhteisvastuullisesti tytäryhtiönsä kanssa SEUT 101 artiklan rikkomisesta määrätty sakko – tekemä valitus tuomiosta, jossa unionin yleinen tuomioistuin muun muassa hylkäsi Kendrionin väitteen, jonka mukaan komissio oli rikkonut yhteisvastuun käsitettä määrätessään Kendrionille isomman sakon kuin sen tytäryhtiölle, jonka sakkoa oli alennettu asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun 10 prosentin enimmäismäärän soveltamisen seurauksena.
(
28
)	Ks. tuomion Kendrion 55–58 kohta.
(
29
)	Ks. tuomion Kendrion 55 kohta; ks. myös esim. tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 56 kohta).
(
30
)	Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi soveltanut valituksenalaisen tuomion 99–101 kohdassa oikein kyseisiä periaatteita.
(
31
)	Tilanne on sen sijaan toinen silloin, kun alennukset vaikuttavat tytäryhtiön vastuuseen. Unionin tuomioistuin on nimittäin tältä osin täsmentänyt, että tilanteessa, jossa emoyhtiön vastuu on johdettu täysin sen tytäryhtiön vastuusta ja jossa mikään muu tekijä ei yksilöi sitä käyttäytymistä, josta emoyhtiötä moititaan, emoyhtiön vastuu ei voi olla suurempi kuin sen tytäryhtiön vastuu (ks. vastaavasti tuomio 22.1.2013, komissio v. Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29, 37, 39, 43 ja 49 kohta) ja tuomio 17.9.2015, Total v. komissio (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 38 kohta).
(
32
)	Ks. unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Siemens 153 kohta.
(
33
)	Ks. unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Siemens 158 kohta.
(
34
)	Ks. unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 60 kohta; ks. myös tuomio 26.1.2017, Villeroy & Boch v. komissio (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, 151–153 kohta).
(
35
)	Ks. unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 62 kohta ja tuomio 26.1.2017, Villeroy & Boch v. komissio (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, 151–153 kohta).
(
36
)	Ks. unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 68 kohta.
(
37
)	Ks. unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
38
)	Ks. erityisesti tuomio 19.7.2012, Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio (C‑628/10 P ja C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen); tuomio 17.9.2015, Total v. komissio (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 33 kohta); tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 48 kohta) ja unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 43 kohta.
(
39
)	Ks. mm. tuomion Areva 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
40
)	Ks. unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 44 kohta sekä mm. tuomio 10.9.2009, Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 56 kohta) ja tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 49 kohta).
(
41
)	Ks. unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 55 kohta.
(
42
)	Ks. unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 47–51 kohta.
(
43
)	Ks. unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 59 kohta.
(
44
)	CPA osallistui rikkomiseen myös 17.5.2000–26.9.2000 mutta osana eri taloudellista kokonaisuutta, johon kuului myös Chemson GmbH, jonka kanssa CPA määrättiin maksamaan yhteisvastuullisesti 137606 euroa (ks. vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 33 alakohta).
(
45
)	Muistutan, että unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 51 kohdassa täsmennetään, että komission määrittäessä tietyn yrityksen muodostaville yksiköille yhteisvastuullisesti määrättävän sakon määrää ”– siltä osin kuin tämän määrittäminen perustuu yrityksen käsitteen, joka on unionin oikeuden käsite, soveltamiseen kyseessä olevassa tapauksessa – sovelletaan tiettyjä rajoituksia, jotka edellyttävät, että asianomaisen yrityksen, sellaisena kuin se muodostui sen ajanjakson aikana, jolloin kilpailusääntöjä rikottiin, omaispiirteet otetaan asianmukaisesti huomioon”. Ks. myös tuomion Areva 129–133 kohta.
(
46
)	Ks. tuomion Areva 126–128 kohta.
(
47
)	Kyseessä on Chemson GmbH, jonka kanssa CPA määrättiin maksamaan yhteisvastuullisesti 137606 euroa; ks. vuoden 2009 päätöksen 2 artiklan 33 alakohta.
(
48
)	Ks. tuomion Areva 129 kohta ja sitä seuraavat kohdat. Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on itse asiassa toiminut juuri niin kuin tuomion Areva 133 kohdassa suositeltiin.
(
49
)	Ks. unionin tuomioistuimen tuomion Siemens 57 kohta. Ks. lieventävien olosuhteiden soveltamisesta vastaavasti tuomio 17.9.2015, Total v. komissio (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 71 kohta).
(
50
)	Tällainen vertailu olisi järkevää vain siinä tapauksessa, että komission voitaisiin katsoa määränneen vuoden 2009 päätöksessä kaksi eri sakkoa kahdelle eri yritykselle. Kuten edellä on todettu, tämä näkemys on kuitenkin mielestäni hylättävä.
(
51
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 123 kohta.
(
52
)	T-189/10, EU:T:2015:504.
(
53
)	Komissio täsmentää, että se ilmoitti ainoastaan kirjeessä, jolla vuoden 2010 päätös annettiin tiedoksi ACW:lle, CPA:lle ja GEA:lle, että sakko oli maksettava kolmen kuukauden kuluessa kyseisen päätöksen antamispäivästä. Toisin kuin riidanalainen päätös, vuoden 2010 päätös ei siis sisällä erityistä määräystä eräpäivästä.
(
54
)	Siitä, että sakon määrän muuttaminen ei välttämättä muodosta oikeudellisesti erillistä sakkoa, ks. soveltuvin osin myös tuomio 14.7.1995, CB v. komissio (T‑275/94, EU:T:1995:141, 65 kohta), johon komissio viittaa valituksessaan.