62024CC0151
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
10 päivänä heinäkuuta 2025 (
1
)
Asia C‑151/24 [Luevi] (
i
)
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
vastaan
VM
(Ennakkoratkaisupyyntö – Corte costituzionale (perustuslakituomioistuin, Italia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2011/98/EU – Sellaisten kolmansista maista tulevien työntekijöiden oikeudet, joilla on yhdistelmälupa – 12 artikla – Oikeus yhdenvertaiseen kohteluun – Sosiaaliturva – Asetus (EY) N:o 883/2004 – 3 artikla – Sosiaaliturvan alat – 70 artikla – Erityiset maksuihin perustumattomat rahaetuudet – Sosiaaliavustus – Jäsenvaltion lainsäädäntö, jolla evätään sosiaaliavustus kolmansien maiden kansalaisilta, joilla on yhdistelmälupa
I Johdanto
1.
Ennakkoratkaisupyyntö koskee kolmansien maiden kansalaisille jäsenvaltion alueella oleskelua ja työskentelyä varten myönnettävää yhdistelmälupaa koskevasta yhden hakemuksen menettelystä sekä jäsenvaltiossa laillisesti oleskelevien kolmansista maista tulleiden työntekijöiden yhtäläisistä oikeuksista 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/98/EU (
2
) 12 artiklan 1 kohdan e alakohdan tulkintaa.
2.
Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty oikeusriidassa, jossa asianosaisina ovat Italiassa oleskeleva Albanian kansalainen VM ja Istituto nazionale della previdenza sociale (kansallinen sosiaalivakuutuslaitos, Italia) (jäljempänä INPS) ja jossa INPS kieltäytyi myöntämästä VM:lle rahaetuutta, joka on tarkoitettu yli 67-vuotiaille heikossa taloudellisessa tilanteessa oleville henkilöille.
3.
Ennakkoratkaisupyyntö tarjoaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden täsmentää direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdan aineellista soveltamisalaa; kyseisessä alakohdassa säädetään siirtotyöläisten, jotka ovat kolmansien maiden kansalaisia ja joilla on yhdistelmälupa, yhdenvertaisesta kohtelusta oleskelujäsenvaltion kansalaisten kanssa sosiaaliturvan alalla. Esitän jäljempänä perusteet, jotka mielestäni oikeuttavat nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan sosiaaliavustuksen jättämisen mainitun artiklan soveltamisalan ulkopuolelle.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
4.
Viittaan tässä ratkaisuehdotuksessa direktiivin 2011/98 johdanto-osan 19 ja 20 perustelukappaleeseen sekä kyseisen direktiivin 2 artiklan b ja c alakohtaan, 3 artiklan 1 kohdan b ja c alakohtaan ja 12 artiklaan.
5.
Viittaan myös asetuksen (EY) N:o 883/2004 (
3
) johdanto-osan ensimmäiseen perustelukappaleeseen, 3 ja 70 artiklaan sekä liitteeseen X.
B
Italian oikeus
6.
Pakollisen ja täydentävän eläkejärjestelmän uudistuksesta 8.8.1995 annetun lain nro 335 (
4
) (legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare) 3 §:n 6 momentissa säädetään, että Italiassa asuvat Italian kansalaiset, jotka ovat täyttäneet 65 vuotta (1.1.2019 alkaen 67 vuotta) ja jotka täyttävät kyseisessä momentissa säädetyt tuloja koskevat edellytykset, saavat sosiaalieläkkeen ja sen korotusten sijasta sosiaaliavustusta. Jos henkilöllä on omia tuloja, avustusta maksetaan lähtökohtaisesti alennettu määrä enintään laissa säädettyyn vuotuiseen nettomäärään asti. Jos tulot myöhemmin nousevat yli enimmäismäärän, sosiaaliavustus lakkautetaan. (
5
)
7.
Valtion vuotuisen ja monivuotisen talousarvion laatimiseen liittyvistä säännöksistä 23.12.2000 annetun lain nro 388 (
6
) (vuoden 2001 talousarviolaki) (legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001)) 80 §:n 19 momentissa säädetään, että sosiaaliavustus ja taloudelliset etuudet, jotka ovat sosiaalipalveluja koskevan voimassa olevan lainsäädännön mukaisia subjektiivisia oikeuksia, myönnetään kyseisessä lainsäädännössä säädetyin edellytyksin ulkomaalaisille, joilla on oleskelulupa (
7
); muiden sosiaalietuuksien ja ‑palvelujen osalta Italian kansalaisiin rinnastetaan ulkomaalaiset, joilla on vähintään vuoden pituinen oleskelulupa.
8.
Talouskehitystä, yksinkertaistamista, kilpailukykyä, julkisen talouden vakauttamista ja verotaakan oikeudenmukaista jakautumista koskevista kiireellisistä säännöksistä 25.6.2008 annetun asetuksen nro 112 (
8
) (decreto-legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria), sellaisena kuin se on muutettuna muunnettu laiksi 6.8.2008 annetulla lailla nro 133 (
9
) (legge no 133), 20 §:n 10 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tammikuun 1 päivästä 2009 alkaen [lain nro 335/95] 3 §:n 6 momentissa tarkoitettua sosiaaliavustusta maksetaan siihen oikeutetuille henkilöille sillä edellytyksellä, että he ovat oleskelleet laillisesti maassa yhtäjaksoisesti vähintään kymmenen vuotta.”
III Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymys
9.
VM, joka on Albanian kansalainen, on oleskellut Italiassa laillisesti vuodesta 2006 lähtien perhesyistä myönnetyn oleskeluluvan (
10
) nojalla ja saanut luvan työskennellä Italiassa, kuten unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee.
10.
INPS epäsi VM:ltä lain nro 335/1995 3 §:n 6 momentissa säädetyn sosiaaliavustuksen sillä perusteella, ettei hänellä ollut pitkäaikaista EU-oleskelulupaa.
11.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi VM:n INPS:n päätöksestä nostaman kanteen, mutta Corte d’appello di Firenze (Firenzen ylioikeus, Italia) hyväksyi hänen vaatimuksensa sillä perusteella, että kyseisen sosiaaliavustuksen myöntämisen edellytyksenä oli ainoastaan asuminen vähintään kymmenen vuoden ajan Italiassa.
12.
INPS:n valitti tästä ratkaisusta Corte suprema di cassazioneen (ylin yleinen tuomioistuin, Italia), joka esitti 8.3.2023 antamallaan määräyksellä Corte Costituzionalelle (perustuslakituomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, perustuslain (Costituzione) eri määräyksiin, luettuina yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (
11
) 34 artiklan ja direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdan kanssa, perustuvia kysymyksiä lain nro 388/2000 80 §:n 9 momentin perustuslainmukaisuudesta siltä osin kuin siinä asetetaan kyseessä olevan avustuksen myöntämisen lisäedellytykseksi se, että ulkomaalaisella on pitkäaikainen EU-oleskelulupa.
13.
Corte suprema di cassazione viittasi Corte costituzionalen aikaisempaan oikeuskäytäntöön ja tarkasteli tässä yhteydessä sitä, onko perustuslain mukaan velvoitetta myöntää kyseessä oleva sosiaaliavustus ulkomaalaiselle, jolla ei ole pitkäaikaista EU-oleskelulupaa, sillä perusteella, että ”perustuslain 3 §:n ja perusoikeuskirjan 34 artiklan taustalla olevat arvot tunnustetaan yhtäpitäviksi”, sekä unionin tuomioistuimen direktiivin 2011/98 12 artiklasta tekemän erilaisen tulkinnan perusteella. (
12
)
14.
Lisäksi Corte suprema di cassazione katsoi lain nro 335/1995 3 §:n 6 momentin olevan ristiriidassa perustuslain 38 §:n ensimmäisen kohdan kanssa, ”koska sen ja perusoikeuskirjan 34 artiklan välistä läheistä yhteyttä ei voida kyseenalaistaa – viimeksi mainitussa artiklassa vahvistetaan oikeus toimeentuloturvaan ja asumisen tukeen tarkoituksena ’turvata ihmisarvoinen elämä jokaiselle, jolla ei ole riittävästi varoja’” (tuomio 24.4.2012, Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233).
15.
Corte costituzionale korostaa, että sen käsiteltäviksi saatetut uudet perustuslainmukaisuutta koskevat kysymykset perustuvat perusoikeuskirjan määräyksiin ja ettei se voi jättää vastaamatta niihin omien välineidensä avulla. (
13
) Corte costituzionalen mukaan kysymykset edellyttävät etenkin sen määrittämistä, kuuluuko kyseinen sosiaaliavustus niihin sosiaaliturvaetuuksiin, joiden osalta yhdenvertaisen kohtelun periaate koskee direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdan nojalla myös sellaisia kolmansien maiden kansalaisia, joilla on oleskelulupa työntekoa varten tai ainakin lupa työskennellä Italiassa.
16.
Tässä tarkoituksessa Corte costituzionale täsmentää, että kyseessä oleva sosiaaliavustus on rahaetuus, jonka INPS myöntää hakemuksesta yli 65-vuotiaille (1.1.2019 alkaen yli 67-vuotiaille) henkilöille, jotka ovat heikossa taloudellisessa tilanteessa siksi, että heillä ei ole tuloja tai heidän tulonsa ovat kyseisen sosiaaliavustuksen laissa vahvistettua vuotuista enimmäismäärää pienemmät.
17.
Corte costituzionale muistuttaa oikeuskäytännöstään, jonka mukaan kyseessä oleva sosiaaliavustus yhtäältä myönnetään riippumatta siitä, onko edunsaaja ollut työntekijä, ja se on luonteeltaan ”puhtaasti avustus”. (
14
) Sen ainoana tarkoituksena on vastata sellaisten henkilöiden, joilla ei ole riittäviä taloudellisia resursseja ja joiden työkyky on alentunut vanhuuden vuoksi, äärimmäisestä köyhyydestä johtuviin tarpeisiin.
18.
Corte costituzionale katsoi toisaalta 4.12.2018 antamassaan tuomiossa nro 50/2019, että ”lainsäätäjä voi harkintavaltansa mukaan myöntää rahaetuuden äärimmäisen köyhälle ulkomaalaiselle, joka ei saa eläkettä, vain, jos hän on yhteiskuntaan kotoutumisensa vuoksi oikeutettu saamaan samanlaista apua kuin Italian kansalainen”. Corte costituzionale katsoi, että Italian tai unionin kansalaisten ja kolmansien maiden kansalaisten yhtäläinen oikeus saada sosiaaliturvaa olisi rajoitettava palveluihin ja etuuksiin, jotka vastatessaan ”yksilön perustarpeeseen, jonka osalta minkäänlainen erottelu alkuperän perusteella ei ole hyväksyttävää”, ilmentävät konkreettisesti yksilöiden perusoikeuksien toteutumista. Tässä tapauksessa ei voida hyväksyä rajoituksia, jotka liittyvät käytettävissä olevan rahoituksen rajallisuuteen. Lainsäätäjä voi kuitenkin rajata muiden etuuksien myöntämisen henkilöihin, jotka ovat osoittaneet kotoutuneensa pysyvästi ja aktiivisesti italialaiseen yhteiskuntaan saadessaan pitkäaikaisen EU-oleskeluluvan. Tämä edellyttää – toisin kuin pelkkä laillinen oleskelu Italiassa – että henkilö saa tuloja, hänellä on asunto ja italian kielen taito, jotka kaikki ovat ”kohtuullisia osoituksia [hänen] osallistumisestaan” yhteiskuntaelämään, mikä edistää sen kehitystä.
19.
Unionin oikeuden osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa ensinnäkin, että kyseessä oleva sosiaaliavustus on nimenomaisesti luokiteltu asetuksen N:o 883/2004 70 artiklassa määritellyksi erityiseksi maksuihin perustumattomaksi rahaetuudeksi eli ns. sekamuotoiseksi etuudeksi, ja se mainitaan asetuksen liitteessä X. Tämän jälkeen se analysoi direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdan sanamuotoa ja kyseisiä sekamuotoisia etuuksia koskevaa lainsäädäntöä. Se palauttaa mieliin erityisesti näiden etuuksien saamisen edellytykset, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on ne tarkemmin määritellyt, sekä unionin kansalaisten (
15
) että unionin alueella laillisesti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten (
16
) osalta ennen kuin unionin lainsäätäjä vahvisti ne. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päättelee tästä, että unionin alueella liikkuvilla kolmansien maiden kansalaisilla on jäsenvaltioiden kansalaisten tavoin oltava yhteys maksuihin, jotka maksetaan sen valtion etuusjärjestelmään, josta he hakevat kyseistä etuutta.
20.
Lopuksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa vahvistetun yhdenvertaisen kohtelun periaatteen nojalla ei voida antaa kolmansien maiden kansalaisille, joilla on kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettu oleskelulupa, laajempaa suojaa kuin sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisjärjestelmässä, josta säädetään asetuksessa N:o 883/2004, johon ensiksi mainitussa artiklassa viitataan.
21.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo näin ollen, että kolmansien maiden kansalaisilla, joihin sovelletaan direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohtaa, on oikeus samaan kohteluun kuin sen jäsenvaltion kansalaisilla, jonka alueella he oleskelevat, ainoastaan siinä tapauksessa, että he ovat työntekijöitä, ja yksinomaan asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin sosiaaliturvan aloihin liittyvien etuuksien osalta, kun taas voidakseen saada kyseisen asetuksen 70 artiklassa tarkoitettuja erityisetuuksia, joihin kyseessä oleva sosiaaliavustus kuuluu, heidän on välttämättä täytettävä yhteensovittamisjärjestelmässä ja vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännössä tätä varten nimenomaisesti säädetyt edellytykset.
22.
Näin ollen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, antaako pelkkä direktiivissä 2011/98 tarkoitettu oleskelulupa jäsenvaltiossa työskentelyä varten kolmansien maiden kansalaisille oikeuden saada sekamuotoisia etuuksia edellytyksin, jotka ovat samoja kuin oleskelujäsenvaltion kansalaisiin sovellettavat.
23.
Tässä tilanteessa Corte costituzionale on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko direktiivin [2011/98] 12 artiklan 1 kohdan e alakohtaa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 34 artiklan 1 ja 2 kohdassa vahvistettua oikeutta sosiaaliturvaetuuksiin koskevan suojan konkreettisena ilmentymänä tulkittava siten, että [lain nro 335] 3 §:n 6 momentissa tarkoitetun sosiaaliavustuksen kaltainen etuus kuuluu sen soveltamisalaan, ja onko unionin oikeus näin ollen esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla edellä mainittua etuutta ei myönnetä sellaisille ulkomaalaisille, joilla on kyseisessä direktiivissä tarkoitettu yhdistelmälupa, vaikka se myönnetään ulkomaalaisille edellyttäen, että heillä on pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen EU-oleskelulupa?”
24.
VM, INPS, Italian hallitus ja Euroopan komissio esittivät kirjallisia huomautuksia ja osallistuivat 7.5.2025 pidettyyn istuntoon, jossa ne vastasivat unionin tuomioistuimen suullista vastausta varten esittämiin kysymyksiin.
IV Asian tarkastelu
25.
Ennakkoratkaisukysymyksestä on mielestäni esitettävä kaksi alustavaa huomautusta.
26.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa ensinnäkin, että direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohta on perusoikeuskirjan 34 artiklan 1 ja 2 kohdassa vahvistetun sosiaaliturvaetuuksia koskevan suojan konkreettinen ilmentymä.
27.
Näin se toistaa unionin tuomioistuimen tuomiossa INPS C‑350/20 esittämän toteamuksen, joka perustuu asetukseen N:o 883/2004 tehtyyn viittaukseen, joka on otettu kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdan e alakohtaan, luettuna saman direktiivin johdanto-osan 31 perustelukappaleen valossa, jonka mukaan mainitussa direktiivissä muun muassa noudatetaan perusoikeuskirjassa tunnustettuja periaatteita. (
17
)
28.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa niiden ulkomaalaisten tilanteeseen, joilla on yhdistelmälupa. Kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen tuomiossa INPS C‑350/20 esittämä toteamus, (
18
) joka koskee direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan henkilöllistä soveltamisalaa, on täsmennettävä, että kansallisen tuomioistuimen kyseisestä säännöksestä pyytämä tulkinta ei rajoitu tilanteisiin, joissa kolmansien maiden kansalaisille on myönnetty pääsy jäsenvaltioon unionin oikeuden tai kansallisen oikeuden mukaisesti työntekoa varten. (
19
) Kuten tuomiossa nimenomaisesti todetaan, direktiivin 12 artiklan 1 kohtaa sovelletaan myös kolmansien maiden kansalaisiin, joille on unionin tai kansallisen oikeuden mukaisesti myönnetty pääsy jäsenvaltioon muuta tarkoitusta kuin työntekoa varten, jotka saavat työskennellä ja joille on myönnetty oleskelulupa asetuksen (EY) N:o 1030/2002 (
20
) mukaisesti.
29.
Kun otetaan huomioon tuomiossa INPS C‑350/20 annettu ratkaisu, (
21
) ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin katsoo analogisesti kyseisessä tuomiossa uudelleen muotoillun ennakkoratkaisukysymyksen kanssa, (
22
) että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ainoalla kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla evätään 3 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitetuilta kolmansien maiden kansalaisilta avustus, joka kyseisten lainsäädännön nojalla myönnetään yli 65-vuotiaille (1.1.2019 alkaen yli 67-vuotiaille) henkilöille, jotka ovat heikossa taloudellisessa tilanteessa ja joiden työkyky on heidän ikänsä vuoksi alentunut. (
23
)
30.
Direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan periaate, jonka mukaan 3 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettuja kolmansista maista tulleita työntekijöitä on kohdeltava yhdenvertaisesti (
24
)oleskelujäsenvaltion kansalaisten kanssa esimerkiksi työolojen ja työehtojen, koulutuksen ja veroetuuksien kaltaisilla aloilla. Mainitun direktiivin 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa mainitaan sosiaaliturvan osalta erityisesti ”sosiaaliturvan alat sellaisina kuin ne on määritelty asetuksessa – – N:o 883/2004”. (
25
)
31.
Direktiivin 2011/98 johdanto-osan 19 perustelukappaleesta käy selvästi ilmi, että kyseessä on vähimmäistason yhdenmukaistaminen, sillä direktiivin tavoitteena on määritellä alat, joilla taataan yhdenvertainen kohtelu.
32.
Joihinkin muihin direktiiveihin sisältyy samanlainen viittaus. (
26
) Tämä yhtenevyys ulottuisi koskemaan direktiiviä 2003/109/EY, (
27
) jos komission ehdotus asetusta N:o 883/2004 koskevan viittauksen lisäämisestä kyseisen direktiivin uudelleenlaadinnan yhteydessä hyväksytään. (
28
)
33.
Direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan henkilöllisen soveltamisalan osalta, sellaisena kuin se on palautettu mieleen tämän ratkaisuehdotuksen 28 kohdassa, lisään ensinnäkin, ettei kolmansien maiden kansalaisten tosiasiallisesti edellytetä olevan jatkuvasti työssä. (
29
)
34.
Näin ollen ei voida INPS:n tavoin väittää, että ”jotta ulkomaalaisella olisi oikeus yhdenvertaiseen kohteluun sosiaaliturvan alalla, ei riitä, että hänellä on oleskelulupa, vaan hänen on myös annettava panoksensa vastaanottavan jäsenvaltion talouteen harjoittamalla ammattitoimintaa ja maksamalla siihen liittyvät verot”.
35.
Toiseksi on niin, että direktiivin 2011/98 johdanto-osan 20 perustelukappaleessa, joka liittyy että direktiivin 12 artiklassa säädettyyn yhdenvertaista kohtelua koskevaan oikeuteen, viitataan myös ”oikeudesta perheenyhdistämiseen 22 päivänä syyskuuta 2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/86/EY[ (
30
)] nojalla jäsenvaltioon päästet[tyihin] kolmannesta maasta tulleen työntekijän perheenjäsen[iin]”. Tilanteesta, jossa työntekijän, joka on kolmannen maan kansalainen ja jolla on yhdistelmälupa, perheenjäsenet nauttivat suoraan oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun, johon viitataan nimenomaisesti kyseisessä johdanto-osan perustelukappaleessa, unionin tuomioistuin on todennut, että ”kyseinen oikeus myönnetään – – näille henkilöille heidän oman työntekijä-asemansa perusteella, vaikka he [olisivat] saapuneet vastaanottavaan jäsenvaltioon sillä perusteella, että he ovat työntekijän, joka on kolmannen maan kansalainen, perheenjäseniä”. (
31
)
36.
Tässä tapauksessa istunnossa täsmennettiin, että VM ei ole koskaan työskennellyt Italiassa ja että hän asuu poikansa kanssa, jolla on EU:n alueella pitkään oleskelleen henkilön asema. Koska VM:llä on lupa työskennellä, (
32
) hän näyttää siis kuuluvan direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan henkilölliseen soveltamisalaan.
37.
Direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa säädetyn yhdenvertaista kohtelua koskevan oikeuden aineellisen soveltamisalan osalta on todettava, että se määritetään asetuksessa N:o 883/2004, johon mainitussa alakohdassa viitataan. (
33
) Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymys koskee ilmauksen ”sosiaaliturvan alat sellaisina kuin ne on määritelty asetuksessa – – N:o 883/2004” merkitystä ja ulottuvuutta.
38.
Sosiaaliturvan aloihin viitataan asetuksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Aineellinen soveltamisala”.
39.
Mainitun asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa säädetään periaatteesta, jonka mukaan asetusta ”sovelletaan kaikkeen seuraavia sosiaaliturvan aloja koskevaan lainsäädäntöön”, ja luetellaan sen jälkeen tyhjentävästi yhdeksän etuuksien ryhmää ja yksi avustus.
40.
Asetuksen 883/2004 3 artiklan 5 kohdassa määritellään poikkeukset. Kyseisen kohdan a alakohdan mukaan tätä asetusta ”ei sovelleta sosiaalihuoltoon ja lääkinnälliseen huoltoon”. (
34
)
41.
Asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 3 kohdassa säädetään, että kyseistä asetusta ”sovelletaan myös maksuihin perustumattomiin erityisiin rahaetuuksiin, joista säädetään [mainitun asetuksen] 70 artiklassa”.
42.
Epäilyjä voivat herättää yhtäältä kyseisen 3 kohdan sanamuoto ja toisaalta ne perusteet, joita unionin lainsäätäjä on soveltanut asetuksen 70 artiklassa määritellessään erityisiä maksuihin perustumattomia rahaetuuksia.
43.
Myös-adverbin käytöstä asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 3 kohdassa olen sitä mieltä, että sitä on tulkittava kyseisellä asetuksella tavoitellun päämäärän perusteella siltä osin kuin sillä pyritään edistämään työntekijöiden vapaata liikkuvuutta (
35
) vahvistamalla jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamissäännöt. (
36
) Tämän vuoksi sen aineellinen soveltamisala kattaa maksuihin perustumattomat etuudet kyseisen asetuksen johdanto-osan 37 perustelukappaleessa vahvistettujen rajojen mukaisesti.
44.
Erityisten maksuihin perustumattomien rahaetuuksien määrittämisperusteet ovat seuraavat:
–
kyseiset etuudet myönnetään ”sellaisen lainsäädännön perusteella, jossa sen henkilöllisen soveltamisalan, tavoitteiden ja/tai myöntämisedellytysten takia on piirteitä sekä [asetuksen N:o 883/2004] 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta sosiaaliturvalainsäädännöstä että sosiaalihuollosta” (
37
), ja
–
niiden tarkoituksena on ”antaa – – lisä-, korvaavaa tai täydentävää turvaa [kyseisen asetuksen] 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin sosiaaliturvan aloihin kuuluvien riskien varalta ja [varmistaa] asianomaisille henkilöille vähimmäistoimeentulo ottaen huomioon kyseisen jäsenvaltion taloudellinen ja sosiaalinen tilanne”. (
38
)
45.
Lisäksi asetuksen N:o 883/2004 1 artiklan l alakohdan ensimmäisessä alakohdassa esitetyn määritelmän mukaan ”lainsäädännöllä” tarkoitetaan ”kunkin jäsenvaltion osalta lakeja, asetuksia, määräyksiä sekä muita täytäntöönpanotoimenpiteitä, jotka liittyvät [kyseisen asetuksen] 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin sosiaaliturvan aloihin”. (
39
)
46.
Voisivatko erityiset maksuihin perustumattomat rahaetuudet – siltä osin kuin niiden tarkoituksena on antaa osittain tai jopa kokonaan turvaa asetuksen N:o 883/2004 ”3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin sosiaaliturvan aloihin kuuluvien riskien varalta” – näin ollen kuulua direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa säädetyn yhdenvertaisen kohtelun piiriin sellaisten kolmansien maiden kansalaisten osalta, joilla on lupa työskennellä jäsenvaltiossa?
47.
Ensinnäkin on korostettava, että tämän ratkaisuehdotuksen 44 ja 45 kohdassa mainitut ilmaisut eivät saa vähentää asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 1 kohdassa säädetyn toisen piirteen, nimittäin kyseisen artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohdassa (
40
) tarkemmin kuvatun ”sosiaalihuollon”, merkitystä.
48.
Tältä osin unionin tuomioistuin on katsonut, että asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut erityiset maksuihin perustumattomat rahaetuudet kuuluvat direktiivin 2004/38/EY (
41
) 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun sosiaaliavustuksen käsitteen soveltamisalaan. Se on täsmentänyt, että kyseisellä käsitteellä viitataan kaikkiin kansallisten, alueellisten tai paikallisten viranomaisten perustamiin tukijärjestelmiin, joihin turvautuu henkilö, jolla ei ole riittäviä varoja perustarpeidensa ja perheensä perustarpeiden täyttämiseen. (
42
)
49.
Tuomiosta Alimanovic ilmenee lisäksi, että kyseessä olevan avustuksen ensisijainen tehtävä on selvitettävä, jotta avustuksen voidaan katsoa kuuluvan erityisiin maksuihin perustumattomiin rahaetuuksiin. Näin on siis silloin, jos kyseisellä avustuksella taataan ihmisarvoisen elämän mahdollistava vähimmäistoimeentulo. (
43
)
50.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan etuutta voidaan pitää sosiaaliturvaetuutena, jos sen myöntäminen etuudensaajille perustuu tiettyyn laissa määriteltyyn asemaan kaikesta yksilöllisestä tarveharkinnasta riippumatta ja etuus liittyy johonkin asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti mainittuun vakuutustapahtumaan. (
44
)
51.
Toiseksi on todettava, että asetuksen N:o 883/2004 70 artiklassa tarkoitetut etuudet voidaan erottaa sosiaaliturvan aloihin kuuluvista etuuksista kahden kyseisessä asetuksessa säädetyn lisäperusteen avulla:
–
ne ”rahoitetaan yksinomaan yleisten julkisten menojen kattamiseen tarkoitetuilla pakollisilla veroilla ja [niiden] myöntämis- ja laskemisedellytykset eivät ole riippuvaisia etuudensaajan maksuista”, (
45
) ja
–
ne on mainittu liitteessä X. (
46
)
52.
Kolmanneksi on korostettava sitä, että tällaisiin etuuksiin sovelletaan erityistä lainsäädäntöä. Erityisesti on todettava, että asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 4 kohdan mukaan kyseiset etuudet myönnetään asianomaisille henkilöille ainoastaan heidän asuinjäsenvaltiossaan sen lainsäädännön mukaisesti. Ne antaa asuinpaikan laitos omalla kustannuksellaan.
53.
Näin ollen totean ensinnäkin, että direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa käytetty ilmaisu ”sosiaaliturvan alat sellaisina kuin ne on määritelty asetuksessa – – N:o 883/2004”, (
47
) on riittävän täsmällinen, jotta siitä voidaan päätellä sen tarkoittavan kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa tyhjentävästi lueteltuja sosiaaliturvan aloja. (
48
)
54.
Tämän analyysin tueksi on kuitenkin esitettävä muita näkökohtia, koska unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin oikeuden säännöstä tulkittaessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on. (
49
)
55.
Asiayhteyteen liittyvien hyödyllisten täsmennysten perusteella totean siis toiseksi, että oikeuttamisperuste asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin sosiaaliturvan aloihin tehdylle viittaukselle voi perustua direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdassa säädetyn yhdenvertaista kohtelua koskevan oikeuden henkilölliseen soveltamisalaan. (
50
) Se koskee vain työntekijöitä, jotka asemansa vuoksi saavat palkkaa, josta he ovat velvollisia maksamaan sosiaaliturvamaksuja työhön liittyvien riskien varalta. (
51
) Asetuksen N:o 883/2004 ja asetuksen (EY) N:o 987/2009 (
52
) nojalla on nimittäin niin, että palkatut työntekijät ja itsenäiset ammatinharjoittajat ja heidän perheenjäsenensä kuuluvat lähtökohtaisesti sen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän piiriin, jossa he toimivat palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, samoin ehdoin kuin jäsenvaltion omat kansalaiset. Näin ollen perusteella, joka koskee yhteyttä vastaanottavaan jäsenvaltioon, ei ole merkitystä. (
53
)
56.
Unionin lainsäätäjä on siis nimenomaisesti päättänyt olla ulottamatta direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdassa säädettyä oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun etuuksiin, joita ei voida pitää asetuksen N:o 883/2004 3 artiklassa tarkoitettuina sosiaaliturvaetuuksina ja joihin näin ollen kuuluvat ominaispiirteidensä vuoksi myös mainitun asetuksen 70 artiklassa tarkoitetut etuudet, jotka liittyvät olennaisesti yksilölliseen tarveharkintaan sellaisten etuudensaajien osalta, jotka eivät ole yksinomaan työntekijöitä. (
54
)
57.
Pitkään oleskelleille kolmansien maiden kansalaisille (
55
) on sitä vastoin vahvistettu yhtäläiset oikeudet sosiaalihuoltoon, koska heillä on direktiivin 2011/98 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa käytetyn ilmauksen mukaan ”etuoikeutetumpi asema”, jonka he ovat saaneet kotoutumisen asteensa perusteella. (
56
)
58.
Tämä sosiaalihuoltoetuuksia koskevien yhtäläisten oikeuksien ero, jota perustellaan asianomaisen henkilön oleskelun kestolla hänen kotoutumisensa kriteerinä, rajoittamatta hänen itsensä ja hänen perheenjäsentensä elättämiseen riittävien varojen luonnetta, lukuun ottamatta turvautumista kyseisen jäsenvaltion sosiaaliapujärjestelmään, (
57
) on rinnastettavissa eroon, josta säädetään liikkuvien unionin kansalaisten osalta. (
58
)
59.
Tämä koskee nimittäin niitä unionin kansalaisia, joilla on oikeus pysyvään oleskeluun heidän oleskeltuaan laillisesti vastaanottavan jäsenvaltion alueella yhtäjaksoisesti viisi vuotta. (
59
) Tätä edeltävän jakson osalta unionin lainsäätäjä on saman kotoutumista koskevan logiikan mukaan päättänyt säätää myös sosiaalihuoltoetuuksia koskevan oikeuden alalla direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdassa – kun otetaan huomioon työvoimaan kuulumattomien henkilöiden lyhyet oleskelujaksot – poikkeuksen syrjintäkiellon periaatteesta, joka palautetaan mieliin kyseisen artiklan 1 kohdassa niiden unionin kansalaisten osalta, joiden oleskelu täyttää kyseisessä direktiivissä asetetut edellytykset. (
60
) Yli kolme kuukautta mutta alle viisi vuotta kestävällä ajanjaksolla oikeus sosiaaliavustuksiin vastaanottavassa jäsenvaltiossa evätään tosiasiallisesti lisäksi unionin kansalaisilta, jotka täyttävät oleskeluoikeuden saamisen edellytykset varojensa määrän perusteella. (
61
)
60.
Merkittävä ero on kuitenkin edelleen olemassa. Direktiivin 2011/98 soveltamisalaan kuuluvilla kolmansien maiden kansalaisilla ei ole yhtäläisiä oikeuksia sosiaalihuollon alalla, kun taas unionin kansalaisilla, jotka ovat myös palkattuja työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia tai säilyttävät tämän aseman, (
62
) ja heidän perheenjäsenillään on oleskelunsa alusta alkaen oikeus samoihin sosiaalihuoltoetuuksiin kuin maan omilla kansalaisilla. (
63
)
61.
Kolmanneksi on siis palautettava mieleen unionin lainsäätäjän tavoite, joka on ilmaistu direktiivin 2011/98 johdanto-osan 19 perustelukappaleessa, jonka valossa direktiivin 12 artiklan 1 kohdan e alakohtaa on tulkittava. (
64
)
62.
Katson, että kyseisessä johdanto-osan perustelukappaleessa määritellään vakiintuneesti siinä vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun aste.
63.
Sen toteamuksen perusteella, että asiasta ei ole annettu horisontaalista unionin lainsäädäntöä ja että kolmansien maiden kansalaisille on jäsenvaltioissa annettu erilaisia oikeuksia, päätettiin erityisesti tarkentaa osa-alueet, joilla annetaan yhdenvertainen kohtelu jäsenvaltion omille kansalaisille ja sellaisille kolmansien maiden kansalaisille, joilla ei vielä ole pitkään oleskelleen henkilön asemaa.
64.
Kyseisessä johdanto-osan perustelukappaleessa esitettynä nimenomaisena tavoitteena on ”luoda yhdenvertaiset vähimmäistoimintaedellytykset unionissa, tunnustaa, että tällaiset kolmansien maiden kansalaiset osallistuvat unionin talouden rakentamiseen tekemällä työtä ja maksamalla veroja, sekä rajoittaa jäsenvaltion omien kansalaisten ja kolmansien maiden kansalaisten välistä epäoikeudenmukaista kilpailua, joka aiheutuu viimeksi mainittujen mahdollisesta hyväksikäytöstä”. (
65
)
65.
Unionin lainsäätäjän on näin ilmaiseman aikomuksensa vuoksi siis johdonmukaista yhtäältä rajata tiukasti yhtäläiset vähimmäisoikeudet tietyn pituisia oleskeluja varten sosiaaliturvan alaa koskevan toimivaltansa rajoissa, kuten direktiivin 2011/98 johdanto-osan 26 perustelukappaleessa muistutetaan, (
66
) ja toisaalta rajata yhtäläiset oikeudet etuuksiin, joista säädetään sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa kolmannen maan kansalainen on saanut luvan työskennellä (
67
) tai jossa hänet on rekisteröity työttömäksi työnhakijaksi vähimmäistyöskentelyajan jälkeen. (
68
)
66.
Direktiivin 2011/98 johdanto-osan 19 perustelukappaleesta käy siis selvästi ilmi, että kyseisellä direktiivillä on tarkoitus yhdenmukaistaa vähimmäistasolla kolmansien maiden kansalaisten ja heidän asuinjäsenvaltionsa kansalaisten tilanteet eikä saattaa niitä vastaamaan täysin toisiaan.
67.
Tämä tavoite ilmaistaan uudestaan lähes samassa sanamuodossa (
69
) direktiivissä 2024/1233. (
70
)
68.
Näin vahvistetaan, että jäsenvaltioiden yksimielisyys yhtäläisten oikeuksien periaatteesta sekä direktiivin 2011/98 12 artiklassa että direktiivin 2003/109 11 artiklassa perustuu niiden alojen rajoittamiseen, joilla tämä periaate taataan, ja mahdollisuuteen poiketa tästä periaatteesta tietyin edellytyksin. (
71
)
69.
Kaikki nämä asiayhteyteen liittyvät ja teleologiset tarkennukset vahvistavat tulkintakehyksen, jonka unionin tuomioistuin on ottanut käyttöön sen johdosta, että direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa viitataan ”sosiaaliturvan [aloihin] sellaisina kuin ne on määritelty asetuksessa – – N:o 883/2004”. (
72
) Kyseiseen direktiiviin perustuvaa henkilöiden oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun ei siis sovelleta kyseisen asetuksen 70 artiklassa määritellyn kaltaisiin maksuihin perustumattomiin rahaetuuksiin.
70.
Vaikka VM ei nyt käsiteltävässä asiassa kiistä sitä, että kyseessä oleva avustus kuuluu asetuksen N:o 883/2004 liitteessä X olevan otsakkeen ”Italia” g alakohdassa tarkoitettuihin sekamuotoisiin etuuksiin, (
73
) hän väittää kuitenkin, että ”ikääntyneille myönnettävä toimeentuloetuus ei varmastikaan jää vanhuuden varalta katettavien riskien ulkopuolelle, ja se vastaa näin ollen varmasti jotakin [kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa] tarkoitetuista aloista”. Näin ollen kyseinen avustus kuuluu hänen mukaansa perustellusti direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdan soveltamisalaan.
71.
Katson, että asian tarkasteleminen tällä tavoin merkitsee asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 ja 3 kohdassa tarkoitettujen etuuksien välisen eron kyseenalaistamista. (
74
)
72.
Muistutan unionin tuomioistuimen katsoneen, että asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettujen vanhuusetuuksien myöntäminen ei saa riippua hakijaan kohdistuvasta tapauskohtaisesta tarveharkinnasta, joka on sosiaalihuoltoetuuden luokitteluperuste, ja että näille etuuksille on tyypillistä ennen kaikkea se, että niillä pyritään turvaamaan sellaisten henkilöiden toimeentulomahdollisuudet, jotka tietyn iän saavutettuaan lopettavat työskentelyn eivätkä enää ole velvollisia olemaan työvoimaviranomaisten käytettävissä. (
75
) Näin ollen pelkästään se, että etuuksia maksetaan tietyn iän saavuttaneiden henkilöiden toimeentulomahdollisuuksien täydentämiseksi, ei ole riittävä peruste luokitella niitä vanhuusetuuksiksi. (
76
)
73.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti on näin ollen riittävää todeta olevan riidatonta, että kyseessä on asetuksen N:o 883/2004 liitteeseen X otettu erityinen maksuihin perustumaton avustus. (
77
) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa lisäksi, että kyseessä oleva avustus on sosiaalihuoltoetuus, koska sen ainoana tarkoituksena on vastata sellaisten henkilöiden, joilla ei ole riittäviä taloudellisia resursseja ja joiden työkyky on alentunut vanhuuden vuoksi, äärimmäisestä köyhyydestä johtuviin tarpeisiin. (
78
)
74.
Tästä on siis pääteltävä, että kyseessä oleva sosiaaliavustus ei kuulu direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdan soveltamisalaan siitä huolimatta, että sillä täytetään direktiivin 2003/109 11 artiklan 4 kohtaa, joka koskee pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, tulkintaa koskevassa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettuja perustarpeita.
75.
Unionin tuomioistuin määritteli tällaisiksi perustarpeiksi ravinnon, asunnon ja terveyden. Se katsoi niiden kuuluvan sellaisten perusetuuksien käsitteeseen, joiden myöntämistä jäsenvaltiot eivät voi evätä sosiaaliavun ja sosiaalisen suojelun osalta direktiivin 2003/109 11 artiklan 4 kohdan mukaisesti. (
79
)
76.
Niiden kolmansien maiden kansalaisten osalta, joilla on yhdistelmälupa, voidaan käytännössä oikeutetusti katsoa, että koska luvan myöntämiselle ja uusimiselle on asetettu työllistymiseen ja riittäviä varoja koskevan vaatimuksen täyttämiseen liittyviä edellytyksiä, on epätodennäköistä, että he joutuisivat hakemaan tällaisia perusetuuksia. Komissio toi kuitenkin istunnossa perustellusti esiin sen mahdollisuuden, että näiden henkilöiden tilanne voi muuttua ennen mainitun luvan uusimista. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen analyysin mukaan kyseessä olevan avustuksen tarkoituksena on kuitenkin varmistaa ihmisarvoinen elämä niille, joilla ei ole riittävästi varoja.
77.
Tässä yhteydessä on mielestäni aiheellista korostaa yhtäältä, että Corte costituzionale on todennut, että etuuksia maksetaan, jotta voidaan vastata ”yksilön perustarpeeseen, jonka osalta minkäänlainen erottelu alkuperän perusteella ei ole hyväksyttävää”. (
80
) Italian hallitus selitti istunnossa, että kyseisten luonteeltaan vaihtelevien etuuksien avulla huolehditaan henkilöistä, joiden terveys tai turvallisuus on vaarassa. Se toisti ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selityksen, jonka mukaan ”etuus ei tässä tapauksessa ole niinkään osa sosiaalihuoltoa (joka rajataan perustuslain 38 §:n ensimmäisessä kohdassa kansalaisiin), vaan välttämätön väline yksilön perusoikeuden takaamiseksi (perustuslain 2 §)”. (
81
)
78.
Toisaalta muut yksittäiset tilanteet, jotka eivät ole yhtä vakavia mutta jotka vaarantavat sellaisen kolmannen maan kansalaisen, jolla on yhdistelmälupa, ihmisarvon, on mielestäni otettava huomioon. Jos tällainen kansalainen nimittäin oleskelee laillisesti jäsenvaltion alueella, sosiaalihuoltoetuuksista vastaavien toimivaltaisten kansallisten viranomaisten olisi oltava velvollisia varmistamaan, ettei tällaisten oleskeluluvan perusteella myönnettävien etuuksien epääminen häneltä johda siihen, että asianomaisen kansalaisen, jolla ei ole lainkaan varoja voidakseen huolehtia tarpeistaan, perusoikeudet, erityisesti perusoikeuskirjan 1 artiklassa vahvistettu perusoikeus, ovat sen vuoksi konkreettisessa ja tosiasiallisessa vaarassa tulla loukatuiksi. (
82
)
79.
Yhdyn näin ollen komission istunnossa esittämään näkemykseen. Mielestäni tietyt yksittäiset tilanteet oikeuttavat ns. turvaverkon (
83
) käyttöönoton.
80.
Yhteenvetona totean olevani sitä mieltä, että direktiivin 2011/98 3 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettujen kolmansista maista tulevien työntekijöiden epäyhdenvertainen kohtelu sosiaalihuollon alalla heidän asuinjäsenvaltionsa kansalaisiin nähden on seurausta kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitettujen sosiaaliturvan alojen käsitteen tulkinnasta. Tämä tulkinta ei kuitenkaan tarkoita sitä, etteivät vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voisi perusoikeuksien kunnioittamisen kannalta erityisen vakavissa tilanteissa tehdä kokonaisarviointia odottamatta, että tilanne muuttuu henkeä uhkaavaksi.
V Ratkaisuehdotus
81.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Corte costituzionalen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Kolmansien maiden kansalaisille jäsenvaltion alueella oleskelua ja työskentelyä varten myönnettävää yhdistelmälupaa koskevasta yhden hakemuksen menettelystä sekä jäsenvaltiossa laillisesti oleskelevien kolmansista maista tulleiden työntekijöiden yhtäläisistä oikeuksista 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/98/EU 12 artiklan 1 kohdan e alakohtaa
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla evätään kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitetuilta kolmansien maiden kansalaisilta avustus, joka kyseisten lainsäädännön nojalla myönnetään yli 65-vuotiaille (1.1.2019 alkaen yli 67-vuotiaille) henkilöille, jotka ovat heikossa taloudellisessa tilanteessa ja joiden työkyky on heidän ikänsä vuoksi alentunut.
Sosiaalihuoltoetuuksista vastaavat kansalliset viranomaiset ovat kuitenkin velvollisia varmistamaan, ettei tällaisten etuuksien epääminen johda siihen, että kyseisten kansalaisten, joilla ei ole lainkaan varoja voidakseen huolehtia perustarpeistaan, perusoikeudet, erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan 1 artiklassa vahvistettu perusoikeus, ovat sen vuoksi konkreettisessa ja tosiasiallisessa vaarassa tulla loukatuiksi.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
(
2
)	EUVL 2011, L 343, s. 1.
(
3
)	Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2004, L 166, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 16.9.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 988/2009 (EUVL 2009, L 284, s. 43; jäljempänä asetus N:o 883/2004).
(
4
)	GURI nro 190, 16.8.1995, s. 3 – GURI nro 101, Supplemento ordinario; jäljempänä laki nro 335/95.
(
5
)	Italian osalta tämä avustus sisältyy asetuksen N:o 883/2004 liitteeseen X.
(
6
)	GURI nro 302, 29.12.2000, s. 5 – GURI nro 219, Supplemento ordinario; jäljempänä laki nro 388/2000.
(
7
)	Italian lainsäädännön perusteella myönnetty oleskelulupa on vuodesta 2007 lähtien korvattu pitkään oleskelleen kolmannen maa kansalaisen EU-oleskeluluvalla, jäljempänä myös pitkäaikainen EU-oleskelulupa Tämän alaviitteen loppuosalla ei ole merkitystä ratkaisuehdotuksen suomenkielisen version kannalta.
(
8
)	GURI nro 147, 25.6.2008, s. 5 – GURI nro 152, Supplemento ordinario.
(
9
)	GURI nro 195, 21.8.2008, s. 3 – GURI nro 196, Supplemento ordinario.
(
10
)	Istunnossa vahvistettiin, että VM oli saanut oleskeluluvan perheenyhdistämisen yhteydessä, koska oli perheenkokoajan äiti.
(
11
)	Jäljempänä perusoikeuskirja.
(
12
)	Corte suprema di cassazione viittaa erityisesti 2.9.2021 annettuun tuomioon INPS (Yhdistelmäluvan haltijoille myönnettävät synnytysavustus ja äitiysraha) (C‑350/20, EU:C:2021:659; jäljempänä tuomio INPS C‑350/20).
(
13
)	Se viittaa erityisesti tuomioon INPS C‑350/20. Ks. tältä osin erityisesti kyseisen tuomion 23 kohta.
(
14
)	Se viittaa 25.5.2021 annettuun tuomioon nro 137/2021.
(
15
)	Corte costituzionale viittaa erityisesti 11.11.2014 annettuun tuomioon Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, 83 kohta; jäljempänä tuomio Dano), 15.9.2015 annettuun tuomioon Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597; jäljempänä tuomio Alimanovic) ja 25.2.2016 annettuun tuomioon García-Nieto ym. (C‑299/14, EU:C:2016:114).
(
16
)	Corte costituzionale viittaa 12.10.1978 annettuun tuomioon Belbouab (10/78, EU:C:1978:181).
(
17
)	Ks. tuomio INPS C‑350/20 (44–46 kohta).
(
18
)	Ks. tuomio INPS C‑350/20, 48 ja 49 kohta.
(
19
)	Ks. direktiivin 2011/98 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan määritelmä.
(
20
)	Kolmansien maiden kansalaisten oleskeluluvan yhtenäisestä kaavasta 13.6.2002 annettu neuvoston asetus (EYVL 2002, L 157, s. 1). Ks. direktiivin 2011/98 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan määritelmä ja direktiivin johdanto-osan 20 perustelukappale.
(
21
)	Ks. tuomio INPS C‑350/20, 47 kohta.
(
22
)	Ks. tuomio INPS C‑350/20, 50 kohta.
(
23
)	Italian lainsäädännön mukaisesta edellytyksestä, joka koskee vähintään kymmenen vuoden asumista (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 11 kohta), esitettiin huomautuksia istunnossa. Täsmennän, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymys ei koske tätä edellytystä. Pitkään oleskelleille kolmansien maiden kansalaisille sosiaaliturvan, sosiaaliavun tai sosiaalisen suojelun saamiseksi asetetusta vastavasta edellytyksestä ks. lisäksi tuomio 29.7.2024, CU ja ND (Sosiaaliavustukset – Välillinen syrjintä) (C‑112/22 ja C‑223/22, EU:C:2024:636).
(
24
)	Ks. myös kolmannesta maasta tulevan työntekijän määritelmä direktiivin 2011/98 2 artiklan b alakohdassa.
(
25
)	Tämä ilmaisu esitetään samassa sanamuodossa kolmansien maiden kansalaisille jäsenvaltion alueella oleskelua ja työskentelyä varten myönnettävää yhdistelmälupaa koskevasta yhden hakemuksen menettelystä sekä jäsenvaltiossa laillisesti oleskelevien kolmansista maista tulleiden työntekijöiden yhtäläisistä oikeuksista 24.4.2024 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2024/1233 (EUVL L, 2024/1233) 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa. Kyseisellä direktiivillä kumotaan direktiivi 2011/98, ja sitä sovelletaan 22.5.2026 alkaen. Ks. direktiivin 2024/1233 19 artikla ja 20 artiklan toinen kohta.
(
26
)	Ks. kolmansien maiden kansalaisten maahantulon ja oleskelun edellytyksistä korkeaa osaamistasoa vaativaa työtä varten sekä neuvoston direktiivin 2009/50/EY kumoamisesta 20.10.2021 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2021/1883 (EUVL 2021, L 382, s. 1), jota kutsutaan yleisesti nimellä ”sinistä korttia koskeva direktiivi”, 16 artiklan 1 kohdan e alakohta, kolmansien maiden kansalaisten maahantulon ja oleskelun edellytyksistä yrityksen sisäisen siirron yhteydessä 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/66/EU (EUVL 2014, L 157, s. 1) 18 artiklan 2 kohdan c alakohta ja kolmansien maiden kansalaisten maahantulon ja oleskelun edellytyksistä kausityöntekijänä työskentelyä varten 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/36/EU (EUVL 2014, L 94, s. 375) 23 artiklan 1 kohdan d alakohta. Tutkimusta, opiskelua, harjoittelua, vapaaehtoistyötä, oppilasvaihto-ohjelmaa tai koulutushanketta ja au pairina työskentelyä varten tapahtuvan kolmansien maiden kansalaisten maahantulon ja oleskelun edellytyksistä 11.5.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/801 (EUVL 2016, L 132, s. 21) 22 artiklan 2 kohdan b alakohdassa viitataan direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohtaan.
(
27
)	Pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta 25.11.2003 annettu neuvoston direktiivi (EUVL 2004, L 16, s. 44). Ks. kyseisen direktiivin 11 artiklan 1 kohdan d alakohta.
(
28
)	Ks. pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta 27.4.2022 annetun ehdotuksen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi (COM(2022) 650 final) 12 artiklan 1 kohdan d alakohta sekä Melin, P:n esittämät huomautukset, ”Social security rights of third-country nationals coming from outside the EU: the scope and meaning of equal treatment”, Research Handbook on European Social Security Law, Edward Elgar Publishing, Northampton, 2023, s. 353–378, erityisesti s. 363. Kyseistä ehdotusta ei ole muutettu neuvoston pääsihteeristön 28.11.2023 valtuuskunnille osoittamassa asiakirjassa, joka koskee ehdotusta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta – Mandaatti neuvotella Euroopan parlamentin kanssa (asiakirja 16000/23). Niiden säännösten soveltamisalasta, jotka koskevat eri asemassa olevien kolmansien maiden kansalaisten yhdenvertaista kohtelua sosiaaliturvan, sosiaalihuollon sekä yleisölle tarjottavien tavaroiden ja palvelujen saamisen osalta, ks. tuomio 28.10.2021, ASGI ym. (C‑462/20, EU:C:2021:894; jäljempänä tuomio ASGI).
(
29
)	Ks. tältä osin direktiivin 2011/98 12 artiklan 2 kohdan b alakohdan ensimmäinen alakohta, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun rajoittamista ja jossa säädetään tietyistä takeista vähintään kuuden kuukauden ajan työsuhteessa olleiden ja työttömiksi työnhakijoiksi rekisteröityjen kolmansista maista tulleiden työntekijöiden osalta. Ks. tältä osin tuomio 25.11.2020, Istituto nazionale della previdenza sociale (Yhdistelmäluvan haltijoille myönnettävät perhe-etuudet) (C‑302/19, EU:C:2020:957, 25 kohta; jäljempänä tuomio INPS C‑302/19).
(
30
)	EUVL 2003, L 251, s. 12.
(
31
)	Ks. tuomio INPS C‑302/19, 30 kohta. Ks. myös tuomio 19.12.2024, Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine (C‑664/23, EU:C:2024:1046, 38 kohta).
(
32
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 9 kohta.
(
33
)	Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 27 kohta.
(
34
)	Ks. tuomio 15.7.2021, A (Julkinen terveydenhuolto) (C‑535/19, EU:C:2021:595, 32 ja 33 kohta). Ks. myös Torinossa 18.10.1961 allekirjoitetun Euroopan sosiaalisen peruskirjan 12 ja 13 artikla, joissa erotetaan toisistaan sosiaaliturvaa sekä sosiaali- ja lääkintäapua koskevat oikeudet.
(
35
)	Ks. asetuksen N:o 883/2004 johdanto-osan ensimmäisestä kolmanteen perustelukappale.
(
36
)	Ks. asetuksen N:o 883/2004 johdanto-osan 4 ja 45 perustelukappale. Ks. erityisesti myös tuomio 2.4.2020, Caisse pour l’avenir des enfants (Rajatyöntekijän puolison lapsi) (C‑802/18, EU:C:2020:269, 68 kohta).
(
37
)	Ks. asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 1 kohta. Kursivointi tässä.
(
38
)	Ks. asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohta. Kursivointi tässä. Jälkimmäisen tapauksen osalta ks. kyseisen asetuksen 70 artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohta.
(
39
)	Kursivointi tässä.
(
40
)	Vrt. Euroopan sosiaalisen peruskirjan 13 artiklan 1 kohta. Ks. Eleveld, A. ja Katrougalos, G., ”The right to social security and social assistance in the ’case law’ and conclusions of the Social Rights Committee”, em. teos Research Handbook on European Social Security Law, s. 64–83, erityisesti s. 70.
(
41
)	Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2004, L 158, s. 77).
(
42
)	Ks. tuomio Dano, 63 kohta ja analogisesti viittaus kyseiseen tuomioon tuomiossa ASGI, 34 kohta.
(
43
)	Ks. tuomio Alimanovic, 43, 45 ja 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Sellaisten rahallisten etuuksien osalta, joiden tarkoituksena on, riippumatta siitä, miten niitä luonnehditaan kansallisessa lainsäädännössä, helpottaa pääsyä jäsenvaltion työmarkkinoille, ks. tuomio 4.6.2009, Vatsouras ja Koupatantze (C‑22/08 ja C‑23/08, EU:C:2009:344, 45 kohta). Ks. myös sen seikan merkityksettömyydestä, pidetäänkö etuutta kansallisessa lainsäädännössä sosiaaliturvaetuutena, tuomio INPS C‑350/20, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
44
)	Ks. tuomio ASGI, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
45
)	Ks. asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 2 kohdan b alakohdan ensimmäinen virke.
(
46
)	Ks. asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 2 kohdan c alakohta.
(
47
)	Kursivointi tässä.
(
48
)	Käytettävissäni olevat oikeuskirjallisuudessa esitetyt näkemykset ovat tältä osin yhteneväisiä. Ks. mm. Thym, D., European Migration Law, Oxford University Press, Oxford, 2023, erityisesti luku 15, jonka otsikko on ”Integration and Settlement”, s. 469–504, erityisesti 15.3.3.1 kohta (s. 482).
(
49
)	Ks. tuomio 17.11.1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 kohta); tuomio 16.7.2020, AFMB ym. (C‑610/18, EU:C:2020:565, 50 kohta) ja tuomio 8.5.2025, Pielatak (C‑410/23, EU:C:2025:325, 54 kohta).
(
50
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 28 kohta.
(
51
)	Edellytyksestä, joka koskee julkisista varoista perhe-etuuksiin annettavaa avustusta, ks. tuomio ASGI, 28 kohta. Ks. myös tästä vastaavuudesta sosiaaliturvajärjestelmän rahoittamiseksi maksettavan maksun kanssa Beduschi, A., ”An Empty Shell? The Protection of Social Rights of Third-Country Workers in the EU after the Single Permit Directive”, European Journal of Migration and Law, osa 17, nro 2-3, Wolters Kluwer, Haag, 2015, s. 210–238, erityisesti s. 223. Ks. lisäksi vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU (EUVL 2011, L 337, s. 9) 26 artikla.
(
52
)	Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2009, L 284, s. 1).
(
53
)	Ks. tuomio INPS C‑302/19, 43 kohta.
(
54
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 48–50 kohta.
(
55
)	Ks. direktiivin 2003/109 11 artiklan 1 kohdan d alakohta, jossa mainitaan ”sosiaaliturva ja sosiaaliapu ja sosiaalinen suojelu sellaisena kuin se on määritelty kansallisessa lainsäädännössä”. Ks. vertailun vuoksi direktiivin 2011/95 29 artikla. Ks. tältä osin tuomio ASGI, 33 ja 34 kohta.
(
56
)	Ks. tuomio 29.7.2024, CU ja ND (Sosiaaliavustukset – Välillinen syrjintä) (C‑112/22 ja C‑223/22, EU:C:2024:636, 45 ja 46 kohta). Ks. kuitenkin siitä, että direktiivissä 2003/109 taatut oikeudet eivät aina ole yhtä edullisia kuin direktiivissä 2011/98 taatut oikeudet, jos asianomainen jäsenvaltio rajoittaa yhdenvertaista kohtelua sosiaalialalla direktiivin 2003/109 11 artiklan 4 kohdan mukaisesti, Verschueren, H., ”Employment and Social Security Rights of Third-Country Labour Migrants under EU Law: An Incomplete Patchwork of Legal Protection”, European Journal of Migration and Law, em. teos, osa 18, nro 4, 2016, s. 373–408, erityisesti s. 387 ja 388. Ks. myös vertailusta ”liikkuviin” unionin kansalaisiin Weingerl, P. ja Tratnik, M., ”Climbing the Wall around EU Citizenship: Has the Time Come to Align Third-Country Nationals with Intra-EU Migrants?”European Journal of International Law, European University Institute, Firenze, osa 33, nro 1, 2022, s. 15–38.
(
57
)	Ks. direktiivin 2003/109 5 artiklan 1 kohdan a alakohta sekä Thym, D., ”Article 5 – Conditions for acquiring long-term resident status”, teoksessa Hailbronner, K. ja Thym, D., EU Immigration and Asylum Law: a Commentary, 2. painos, Beck, München, 2016, s. 453–460, erityisesti 7 kohta (s. 456).
(
58
)	Direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdan mukaan kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvat ja siinä säädettyjä oikeuksia voivat käyttää unionin kansalaiset, jotka siirtyvät toiseen jäsenvaltioon tai oleskelevat toisessa jäsenvaltiossa kuin jonka kansalaisia he ovat, sekä heidän 2 artiklan 2 alakohdassa määritellyt perheenjäsenensä, jotka tulevat heidän mukanaan tai seuraavat heitä myöhemmin.
(
59
)	Ks. direktiivin 2004/38 16 artiklan 1 kohta ja tuomio Dano, 72 kohta.
(
60
)	Kyse on oleskelun ensimmäisestä kolmesta kuukaudesta (direktiivin 6 artikla) tai pidemmästä työnhakuajanjaksosta (mainitun direktiivin 14 artiklan 4 kohdan b alakohta). Ks. tuomio Dano, 64 ja 65 kohta sekä tuomio 25.2.2016, García-Nieto ym. (C‑299/14, EU:C:2016:114, 44 kohta). Ks. myös yhdenvertaista kohtelua koskevasta oikeudesta tuomio 15.7.2021, The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, EU:C:2021:602, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio CG).
(
61
)	Kyseistä oleskeluoikeutta koskevien edellytysten mieleen palauttamiseksi ks. tuomio CG, 76 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Ks. myös komission tiedonanto unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta vapaaseen liikkuvuuteen (EUVL 2023, C 1392), 11.1.2 ja 11.1.3 kohta (s. 50). Ks. lisäksi Martin, D., ”Article 24 – Égalité de traitement”, Directive 2004/38 relative au droit de séjour des citoyens de l’Union européenne et des membres de leur famille, Bruylant, Bryssel, 2020, s. 373–396, erityisesti s. 383, 24 kohta.
(
62
)	Ks. tuomio Alimanovic, 53 ja 54 kohta.
(
63
)	Ks. direktiivin 2004/38 24 artikla ja tuomio 25.2.2016, García-Nieto ym. (C‑299/14, EU:C:2016:114, 44 kohta). Lisäksi on muistettava, että SEUT 18 artiklaa ei ole tarkoitus soveltaa tapauksessa, jossa jäsenvaltioiden kansalaisia ja kolmansien maiden kansalaisia mahdollisesti kohdellaan eri tavalla. Ks. tuomio 4.6.2009, Vatsouras ja Koupatantze (C‑22/08 ja C‑23/08, EU:C:2009:344, 52 kohta); lausunto 1/17 (EU:n ja Kanadan välinen CETA-sopimus), 30.4.2019 (EU:C:2019:341, 169 kohta) ja tuomio 2.9.2021, Belgian valtio (Oleskeluoikeus perheväkivallan tapauksessa) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 51 kohta).
(
64
)	Direktiivin 2011/98 12 artiklan syntyhistoriasta ks. erityisesti Iglesias Sánchez, S., ”Article 12 – Right to equal treatment”, teoksessa Hailbronner, K. ja Thym, D., EU Immigration and Asylum Law: a Commentary, em. teos, 7–9 kohta (s. 919) sekä 29 ja 30 kohta (s. 922 ja 923).
(
65
)	Kursivointi tässä. Ks. erityisesti tuomio INPS C‑302/19, 34 kohta. Poliittisesta kompromissista ks. erityisesti Beduschi, A., em. teos, erityisesti 2.2 kohta (s. 218 ja 219). Ks. myös Tampereella 15. ja 16.10.1999 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmien jälkeisestä kehityksestä Tsourdi, E. ja Philippe De Bruycker, P., Research Handbook on EU Migration and Asylum Law, Edward Elgar Publishing, Northampton, 2022, erityisesti luku 1, jonka otsikko on ”The evolving EU asylum and migration law”, s. 1–55, erityisesti 2.1.6.1 kohta, toinen kappale (s. 20 ja 21).
(
66
)	Ks. myös tuomio 19.12.2024, Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine (C‑664/23, EU:C:2024:1046, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
67
)	Ks. vertailun vuoksi tuomio 16.6.2022, komissio v. Itävalta (Perhe-etuuksien indeksointi) (C‑328/20, EU:C:2022:468, 108 kohta).
(
68
)	Toteamuksesta, jonka mukaan mitään muuta laillista muuttoliikettä koskevaa direktiiviä ei sovelleta vähimmäistoimeentulotuen muodossa myönnettävään sosiaaliavustukseen, jonka tarkoituksena on kattaa välttämättömät elinkustannukset, ks. Thym, D., European Migration Law, em. teos, erityisesti s. 483.
(
69
)	Ks. direktiivien 2011/98 ja 2024/1233 johdanto-osan toinen perustelukappale. Uudessa direktiivissä 2024/1233 tavoiteltujen yhtäläisten oikeuksien osalta kyseisen direktiivin johdanto-osan 28, 30, 31 ja 34 perustelukappaleen sanamuoto on lähes sama kuin direktiivin 2011/98 johdanto-osan 19, 20, 21 ja 24 perustelukappaleen sanamuoto. Sosiaaliturvaa koskevat johdanto-osan perustelukappaleet on kursivoitu.
(
70
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 25.
(
71
)	Ks. direktiivin 2011/98 12 artiklan 2 kohta sekä direktiivin 2003/109 11 artiklan 2, 3 ja 4 kohta. Ks. myös tuomio INPS C‑302/19, 38 ja 39 kohta. Ks. myös mahdollisuudesta antaa suotuisampia säännöksiä direktiivin 2011/98 13 artiklan 2 kohta ja direktiivin 2003/109 11 artiklan 5 kohta.
(
72
)	Ks. erityisesti siitä, missä yhteydessä unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa, tuomio Alimanovic, 60 ja 61 kohta. Ks. myös Muir, E., EU Equality Law: The First Fundamental Rights Policy of the EU, Oxford University Press, Oxford, 2018, erityisesti luku 3, jonka otsikko on ”EU Equality Law at a Constitutional Crossroads”, s. 58–109, erityisesti s. 103.
(
73
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohta.
(
74
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 46 ja 47 kohta.
(
75
)	Ks. erityisesti tuomio 16.9.2015, komissio v. Slovakia (C‑361/13, EU:C:2015:601, 47, 52 ja 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
76
)	Ks. tuomio 16.9.2015, komissio v. Slovakia (C‑361/13, EU:C:2015:601, 60 kohta).
(
77
)	Ks. tältä osin tuomio 8.3.2001, Jauch (C‑215/99, EU:C:2001:139, 17 kohta).
(
78
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohta.
(
79
)	Ks. tuomio 24.4.2012, Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233, 91 kohta).
(
80
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 18 kohta.
(
81
)	Viittaan ennakkoratkaisupyyntöön (s. 11 ja 12).
(
82
)	Vrt. tuomio CG, 92 kohta. Tämä tuomio koskee tilannetta, jossa liikkuva unionin kansalainen ei voi vedota direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdassa säädettyyn syrjintäkiellon periaatteeseen (ks. mainitun tuomion 80 kohta).
(
83
)	Ks. tästä ilmauksesta seuraava tuomiota CG koskeva huomautus: De Becker, E., ”Social security in the fundamental rights case law of the Court of Justice”, Research Handbook on European Social Security Law, em. teos, s. 2–29, erityisesti s. 7 sekä s. 16 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti s. 17. Kyseisen kirjoittajan mukaan unionin tuomioistuin nimittäin osoitti tuomiossaan jäsenvaltioille selvästi, että suojelua on välttämättä annettava, vaikka perussopimusten määräyksissä tai unionin johdetun oikeuden säännöksissä ei täsmennettäisi tapaa, jolla tätä suojelua olisi annettava. Ks. myös huomautuksista, jotka koskevat tiettyjen perusoikeuskirjaan perustuvien oikeuksien soveltamista tilanteessa, jossa unionin kansalaisella on kansallinen oleskeluoikeus, direktiivissä 2004/38 säädettyjä edellytyksiä edullisemmin edellytyksin, Lenaerts, K., The broadening of EU competences through the case law of the Court of Justice: myth or reality?, ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, ERA, Trier, 2023, nro 4, s. 589–598, erityisesti alaviite 40 (s. 596).