62021CO0341
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (kahdeksas jaosto)
22 päivänä joulukuuta 2022 (
*1
)
Muutoksenhaku – Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 182 artikla – Henkilöstö – Eläkkeet – Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt – Liitteessä VIII oleva 20 artikla – Perhe-eläkkeen myöntäminen – Perhe-eläkettä saaneen entisen virkamiehen eloon jäänyt puoliso – Kyseisen virkamiehen palvelussuhteen päättymisen jälkeen solmittu avioliitto – Edellytys, joka koskee vähintään viisi vuotta kestänyttä avioliittoa ennen virkamiehen kuolemaa – Liitteessä VIII oleva 18 artikla – Ennen virkamiehen palvelussuhteen päättymistä solmittu avioliitto – Edellytys, joka koskee vain yhden vuoden kestänyttä avioliittoa – Liitteessä VIII olevaa 20 artiklaa koskeva lainvastaisuusväite – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 20 artikla – Yhdenvertaisen kohtelun periaate – 21 artiklan 1 kohta – Ikään perustuvan syrjinnän kieltoa koskeva periaate – 52 artiklan 1 kohta – Mielivaltaista tai selvästi epäasianmukaista erottelua unionin lainsäätäjän asettamaan tavoitteeseen nähden ei ole tapahtunut
Yhdistetyissä asioissa C‑341/21 P ja C‑357/21 P,
joissa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvista valituksista, jotka on pantu vireille 2.6.2021 ja 7.6.2021,
Euroopan komissio, asiamiehinään T. S. Bohr ja B. Mongin,
valittajana asiassa C‑341/21 P,
ja joissa valittajan vastapuolina ja muina osapuolina ovat
KM, edustajanaan M. Müller-Trawinski, Rechtsanwalt,
kantajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
Euroopan parlamentti, asiamiehenään J. Van Pottelberge, ja
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään M. Alver ja M. Bauer,
väliintulijoina ensimmäisessä oikeusasteessa,
sekä
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään M. Alver ja M. Bauer,
valittajana asiassa C‑357/21 P,
ja joissa valittajan vastapuolina ja muina osapuolina ovat
KM, edustajanaan M. Müller-Trawinski, Rechtsanwalt,
kantajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
Euroopan komissio, asiamiehinään T. S. Bohr ja B. Mongin,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa, ja
Euroopan parlamentti, asiamiehenään J. Van Pottelberge,
väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Safjan (esittelevä tuomari) sekä tuomarit N. Piçarra ja N. Jääskinen,
julkisasiamies: A. Rantos,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
päätettyään asianosaisia ja julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 182 artiklan mukaisesti perustellulla määräyksellä,
on antanut seuraavan
määräyksen
1
Euroopan komissio (asiassa C‑341/21 P) ja Euroopan unionin neuvosto (asiassa C‑357/21 P) vaativat muutoksenhaussaan unionin tuomioistuinta kumoamaan 24.3.2021 annetun unionin yleisen tuomioistuimen tuomion KM v. komissio (T‑374/20, ei julkaistu, EU:T:2021:162; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla tämä kumosi 7.10.2019 tehdyn komission päätöksen, jolla hylättiin hakemus perhe-eläkkeen myöntämisestä KM:lle (jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
2
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 1 d artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Näitä henkilöstösääntöjä sovellettaessa kaikenlainen syrjintä ja esimerkiksi sukupuoleen, rotuun, ihonväriin, etniseen tai sosiaaliseen alkuperään, geneettisiin ominaisuuksiin, kieleen, uskontoon tai vakaumukseen, poliittisiin tai muihin mielipiteisiin, kansalliseen vähemmistöön kuulumiseen, varallisuuteen, syntyperään, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautuneisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä.
Näitä henkilöstösääntöjä sovellettaessa muut parisuhteet kuin avioliitto rinnastetaan avioliittoon edellyttäen, että kaikki liitteessä VII olevan 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa luetellut edellytykset täyttyvät.
2.   Jotta miesten ja naisten välinen täysi tosiasiallinen tasa-arvo, joka on yksi keskeisistä huomioon otettavista tekijöistä näiden henkilöstösääntöjen täytäntöönpanossa, toteutuisi käytännön työelämässä, tasa-arvoisen kohtelun periaate ei estä Euroopan unionin toimielimiä pitämästä voimassa tai toteuttamasta sellaisia erityisetuja tarjoavia toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on helpottaa aliedustettuna olevan sukupuolen ammatillisen toiminnan harjoittamista taikka ehkäistä tai hyvittää ammattiuraan liittyviä haittoja.
– –
5.   Kun näiden henkilöstösääntöjen soveltamisalaan kuuluva henkilö, joka katsoo tulleensa väärin kohdelluksi sen vuoksi, että hänen kohdallaan ei ole noudatettu edellä tarkoitettua tasa-arvoisen kohtelun periaatetta, esittää tosiseikkoja, joiden perusteella voidaan olettaa suoraa tai välillistä syrjintää tapahtuneen, on toimielimen osoitettava, ettei tasa-arvoisen kohtelun periaatetta ole rikottu. Tätä säännöstä ei sovelleta kurinpitomenettelyihin.
6.   Kaikkien syrjimättömyysperiaatteeseen ja suhteellisuusperiaatteeseen kohdistuvien rajoitusten on oltava objektiivisesti ja tarkoituksenmukaisesti perusteltuja, ja niiden on vastattava henkilöstöpolitiikan yleisen edun mukaisia oikeutettuja tavoitteita. Nämä tavoitteet voivat erityisesti oikeuttaa vahvistamaan pakollisen eläkeiän sekä vanhuuseläkeoikeutta koskevan vähimmäisiän.”
3
Henkilöstösääntöjen 35 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Virkamies on jossakin seuraavista hallinnollisista asemista:
a)
hän toimii työtehtävissä,
b)
hänet on siirretty tilapäisesti muihin tehtäviin,
c)
hän on virkavapaana henkilökohtaisista syistä,
d)
hänet on vapautettu tehtävistään,
e)
hän on virkavapaana asepalveluksen suorittamista varten,
f)
hän on vanhempainlomalla tai perhelomalla,
g)
hän on yksikön edun vuoksi myönnettävällä virkavapaalla.”
4
Henkilöstösääntöjen 47 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Palvelussuhteen lopulliseen päättymiseen johtaa:
a)
irtisanoutuminen,
b)
irtisanominen viran puolesta,
c)
siirtäminen eläkkeelle yksikön edun vuoksi,
d)
irtisanominen epäpätevyyden vuoksi,
e)
viraltapano,
f)
eläkkeen siirtäminen,
g)
kuolema.”
5
Henkilöstösääntöjen 52 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa säädetään seuraavaa:
”Virkamies siirretään eläkkeelle, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 50 artiklan säännösten soveltamista,
a)
joko ilman eri toimenpiteitä sen kuukauden viimeisenä päivänä, jonka aikana hän täyttää 66 vuotta, tai
b)
hänen omasta hakemuksestaan hakemuksessa esitetyn eläkkeellejäämiskuukauden viimeisenä päivänä, jos virkamies on saavuttanut eläkeiän tai jos hän on 58 vuoden iän ja eläkeiän välillä ja täyttää välittömästi myönnettävää eläkettä koskevat edellytykset liitteessä VIII olevan 9 artiklan mukaisesti. Edellä 48 artiklan toisen kohdan toisessa virkkeessä säädettyä sovelletaan soveltuvin osin.
Virkamies voi kuitenkin omasta pyynnöstään, siinä tapauksessa että nimittävä viranomainen pitää pyyntöä perusteltuna yksikön edun vuoksi, jatkaa työskentelyä 67-vuotiaaksi asti tai poikkeustapauksissa 70-vuotiaaksi asti; siinä tapauksessa hän jää ilman eri toimenpiteitä eläkkeelle sen kuukauden viimeisenä päivänä, jona hän saavuttaa kyseisen iän.”
6
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Kotitalouslisään on oikeutettu:
– –
c)
virkamies, joka on rekisteröity muun vakiintuneen parisuhteen kuin avioliiton osapuoleksi edellyttäen, että:
i)
pari toimittaa jonkin jäsenvaltion tai jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen viralliseksi tunnustaman asiakirjan, jossa todistetaan heidän asemansa muun parisuhteen kuin avioliiton osapuolina,
ii)
kumpikaan osapuolista ei ole naimisissa eikä ennestään muussa parisuhteessa kuin avioliitossa,
iii)
osapuolten välillä ei ole mitään seuraavista sukulaisuussuhteista: vanhempi, lapsi, isovanhempi, lapsenlapsi, veli, sisar, täti, setä, eno, veljen- tai sisarenpoika, veljen- tai sisarentytär, vävy tai miniä,
iv)
pari ei voi solmia laillista avioliittoa jäsenvaltiossa; tätä luetelmakohtaa sovellettaessa parilla katsotaan olevan mahdollisuus solmia laillinen avioliitto ainoastaan sellaisissa tapauksissa, joissa osapuolet täyttävät kaikki tällaisen parin avioliiton hyväksymiselle jäsenvaltion lainsäädännössä asetetut edellytykset;
– –”
7
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII, joka koskee ”eläkejärjestelmää koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä”, olevaan 4 lukuun, jonka otsikko on ”Perhe-eläke”, sisältyvät kyseisen liitteen 17–29 artikla. Sen 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos virkamies on kuollessaan jossakin henkilöstösääntöjen 35 artiklassa tarkoitetussa asemassa, hänen eloon jääneellä puolisollaan, joka oli ollut kyseisen virkamiehen puolisona vähintään vuoden ajan ennen kuin tämän palvelussuhde toimielimen palveluksessa päättyi, ja ellei edellä olevan 1 artiklan 1 kohdan ja jäljempänä olevan 22 artiklan säännöksistä muuta johdu, on oikeus siirtoeläkkeeseen, jonka määrä on 60 prosenttia siitä vanhuuseläkkeestä, johon virkamiehellä olisi kuollessaan ollut oikeus palvelusvuosia tai ikää koskevien vaatimusten täyttymistä edellyttämättä.
Edellä säädettyä avioliiton kestoa koskevaa vaatimusta ei sovelleta, jos avioliitosta tai virkamiehen aiemmasta avioliitosta on syntynyt yksi tai useampia lapsia, joiden elatuksesta naispuolinen eloon jäänyt puoliso huolehtii tai on huolehtinut, tai jos virkamiehen kuoleman on aiheuttanut hänen tehtäviensä hoidosta tai tapaturmasta johtuva vamma tai sairaus, tai tapaturma.”
8
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Vanhuuseläkettä saaneen entisen virkamiehen eloon jäänyt puoliso edellyttäen, että avioliitto oli solmittu ennen palvelussuhteen päättymistä ja että hän oli ollut virkamiehen puolisona vähintään vuoden ajan ennen kuin tämän palvelussuhde toimielimen palveluksessa päättyi, ja jos ei tämän liitteen 22 artiklasta muuta johdu, on oikeutettu siirtoeläkkeeseen, jonka määrä on 60 prosenttia siitä vanhuuseläkkeestä, jota hänen puolisonsa sai ennen kuolemaansa. Siirtoeläkkeen vähimmäismäärä on 35 prosenttia viimeisestä peruspalkasta; siirtoeläke ei voi kuitenkaan missään tapauksessa olla suurempi kuin se vanhuuseläke, jota entinen virkamies sai ennen kuolemaansa.
Edellisessä kohdassa säädettyä avioliiton kestoa koskevaa vaatimusta ei sovelleta, jos virkamiehen ennen palvelussuhteen päättymistä solmimasta avioliitosta on syntynyt yksi tai useampia lapsia, joiden elatuksesta leski huolehtii tai on huolehtinut.”
9
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 19 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Työkyvyttömyyskorvausta saaneen entisen virkamiehen eloon jääneellä puolisolla, joka oli ollut kyseisen virkamiehen puolisona hänen saadessaan oikeuden kyseiseen eläkkeeseen, ja jos ei tämän liitteen 22 artiklasta muuta johdu, on oikeus siirtoeläkkeeseen, jonka määrä on 60 prosenttia siitä työkyvyttömyyskorvauksesta, jota hänen puolisonsa sai ennen kuolemaa.
Siirtoeläkkeen vähimmäismäärä on 35 prosenttia viimeisestä peruspalkasta; siirtoeläke ei voi kuitenkaan missään tapauksessa olla suurempi kuin se työkyvyttömyyskorvaus, jota eloon jääneen puolison puoliso sai ennen kuolemaansa.”
10
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 17 a, 18, 18 a ja 19 artiklassa säädettyä avioliiton kestoa koskevaa vaatimusta ei sovelleta, jos avioliitto on kestänyt vähintään viisi vuotta, vaikka se olisi solmittu virkamiehen palvelussuhteen päättymisen jälkeen.”
11
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 27 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehen tai entisen virkamiehen eronneella puolisolla on oikeus tässä luvussa määriteltyyn perhe-eläkkeeseen, jos hän voi osoittaa, että hänellä on entisen puolisonsa kuollessa oikeus tämän maksamaan elatusapuun, joka on vahvistettu joko oikeuden päätöksellä tai entisten puolisoiden välisellä virallisesti rekisteröidyllä ja täytäntöönpannulla sopimuksella.
Perhe-eläke ei kuitenkaan voi olla suurempi kuin elatusapu, jota maksettiin hänen entisen puolisonsa kuollessa, päivitettynä henkilöstösääntöjen 82 artiklan mukaisesti.
Eronnut puoliso menettää oikeutensa, jos hän menee uudelleen naimisiin ennen kuin hänen entinen puolisonsa kuolee. Jos hän menee uudelleen naimisiin entisen puolisonsa kuoleman jälkeen, häneen sovelletaan 26 artiklan säännöksiä.”
Asian tausta ja riidanalainen päätös
12
Kantajana oleva KM ja eräs Euroopan unionin virkamies tekivät vuonna 2004 Saksassa notaarin vahvistamalla asiakirjalla rekisteröityä parisuhdetta koskevan sopimuksen, joka rekisteröitiin myöhemmin virallista parisuhdetta koskevana ilmoituksena Brysselissä (Belgia). Kyseinen virkamies siirrettiin eläkkeelle vuonna 2016.
13
Kyseinen virkamies ja KM solmivat avioliiton vuonna 2017. Kyseinen virkamies kuoli alle viiden vuoden kuluttua avioliiton solmimispäivästä.
14
KM teki entisen unionin virkamiehen eloon jääneenä puolisona hakemuksen perhe-eläkkeen myöntämisestä henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 4 luvun nojalla.
15
Riidanalaisella päätöksellä komission henkilökohtaisten etuuksien hallinto- ja maksutoimisto (PMO) hylkäsi KM:n hakemuksen sillä perusteella, että hän ei täyttänyt henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa perhe-eläkkeen myöntämiselle asetettuja edellytyksiä, koska hänen ja kuolleen virkamiehen avioliitto, joka oli solmittu tämän palvelussuhteen päättymisen jälkeen, oli kestänyt alle viisi vuotta.
16
KM:n tästä päätöksestä tekemä valitus hylättiin.
Ensimmäisessä oikeusasteessa nostettu kanne ja valituksenalainen tuomio
17
KM nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.6.2020 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista häntä koskevin osin.
18
Euroopan parlamentti ja neuvosto hyväksyttiin väliintulijoiksi tukemaan komission vaatimuksia.
19
Kanteensa tueksi KM vetosi muun muassa kanneperusteeseen, joka perustui lähinnä henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 20 artiklan lainvastaisuuteen erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen kannalta.
20
Käsitellessään tätä kanneperustetta unionin yleinen tuomioistuin totesi, että perhe-eläkettä myönnettäessä henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 artiklassa tarkoitettu tilanne, jossa entisen unionin virkamiehen eloon jäänyt puoliso on solminut avioliittonsa ennen kyseisen virkamiehen palvelussuhteen päättymistä, on rinnastettavissa kyseisessä liitteessä olevassa 20 artiklassa tarkoitettuun tilanteeseen, jossa entisen virkamiehen eloon jäänyt puoliso on solminut avioliiton tämän palvelussuhteen päättymisen jälkeen. Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin totesi, että kyse oli toisiinsa rinnastettavien tilanteiden erilaisesta kohtelusta avioliiton solmimisajankohdan perusteella, koska henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 18 artiklan mukaan eloon jääneelle puolisolle myönnetään perhe-eläke sillä edellytyksellä, että avioliitto on kestänyt vähintään vuoden, kun taas kyseisessä liitteessä olevan 20 artiklan mukaan sen on täytynyt kestää vähintään viisi vuotta. Unionin yleinen tuomioistuin täsmensi, että tällaisella erilaisella kohtelulla saatettiin entisen virkamiehen eloon jäänyt puoliso, joka on solminut avioliittonsa tämän palvelussuhteen päättymisen jälkeen, epäedulliseen asemaan verrattuna entisen virkamiehen eloon jääneeseen puolisoon, joka on solminut avioliittonsa ennen tätä palvelussuhteen päättymistä. Unionin yleinen tuomioistuin totesi myös, että kyse oli toisiinsa rinnastettavien tilanteiden erilaisesta kohtelusta, joka perustui epäsuorasti entisen virkamiehen ikään avioliiton solmimisajankohtana.
21
Todettuaan, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevalla 20 artiklalla käyttöön otetusta erilaisesta kohtelusta on säädetty lailla Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, unionin yleinen tuomioistuin tutki, voitiinko tätä erilaista kohtelua perustella jollakin yleisen edun mukaisella tavoitteella ja oliko se tavoitteeseensa nähden oikeasuhteista, erityisesti valituksenalaisen tuomion 42 kohdassa mainitun oikeuskäytännön valossa.
22
Petosten estämistä koskevan yleisen edun mukaisen tavoitteen osalta unionin yleinen tuomioistuin myönsi, että edellytyksellä, jonka mukaan oikeus perhe-eläkkeeseen syntyy vain, jos avioliiton vähimmäiskestoa koskeva vaatimus on täyttynyt, voidaan varmistaa, että avioliittoa ei ole solmittu pelkästään yhteiselämän viettämisen kannalta epärelevanteista syistä, kuten pelkästään taloudellisista tai oleskeluoikeuden saamiseen liittyvistä syistä, mutta totesi, että on kohtuutonta katsoa, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa säädetty vähintään viisi vuotta kestänyttä avioliittoa koskeva edellytys, joka on viisi kertaa pidempi kuin henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 artiklassa säädetty edellytys ja josta ei ole säädetty yhtään poikkeusta, jonka perusteella voitaisiin osoittaa, että avioliittoon ei liity petosta, riippumatta siitä, millaisia objektiivisia todisteita on esitetty, voisi olla tarpeellinen petosten torjumista koskevan tavoitteen saavuttamiseksi.
23
Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevalla 20 artiklalla loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja ikään perustuvan syrjinnän kieltoa koskevaa periaatetta. Näin ollen se hyväksyi KM:n esittämän lainvastaisuusväitteen ja kumosi riidanalaisen päätöksen.
Valitusten osapuolten vaatimukset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
24
Asiassa C‑341/21 P tekemässään valituksessa komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
hylkää ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen
–
velvoittaa KM:n korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa käydystä menettelystä ja valitusmenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
25
Asiassa C‑357/21 P tekemässään valituksessa neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hyväksyy valituksen ja kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
ratkaisee asian lopullisesti ja hylkää ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen perusteettomana
–
velvoittaa KM:n korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa käydystä menettelystä ja valitusmenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
26
Unionin tuomioistuimen presidentin 14.9.2021 tekemällä päätöksellä asioiden käsittelyä lykättiin siihen asti, kunnes yhdistetyissä asioissa C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P annettiin tuomio. Asioiden käsittelyä jatkettiin 14.7.2022 annetun tuomion komissio v. VW ym. (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557) julistamisen jälkeen unionin tuomioistuimen presidentin 19.7.2022 tekemällä päätöksellä.
27
Unionin tuomioistuimen presidentti päätti 1.9.2022 unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 54 artiklan 2 kohdan mukaisesti yhdistää asiat C‑341/21 P ja C‑357/21 P menettelyn kirjallista ja suullista vaihetta sekä tuomion antamista varten.
Valitukset
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 182 artiklan soveltaminen
28
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 182 artiklan mukaan on niin, että jos unionin tuomioistuin on aikaisemmin ratkaissut saman oikeuskysymyksen tai samat oikeuskysymykset, joita päävalituksen tai liitännäisvalituksen oikeudelliset perusteet koskevat, ja jos se katsoo, että valitus on selvästi hyväksyttävä, se voi esittelevän tuomarin ehdotuksesta asianosaisia ja julkisasiamiestä kuultuaan hyväksyä valituksen perustellulla määräyksellä, jossa viitataan asiaa koskevaan oikeuskäytäntöön.
29
Komissio ja KM täsmentävät, etteivät ne vastusta kyseisen artiklan soveltamista. Neuvosto ei vastannut unionin tuomioistuimen kehotukseen ottaa kantaa tähän kysymykseen.
30
Käsiteltävässä tapauksessa on todettava, että oikeuskysymykset, joita käsiteltävissä asioissa esitetyt valitusperusteet koskevat, ovat samoja kuin ne, jotka unionin tuomioistuin ratkaisi 14.7.2022 antamallaan tuomiolla komissio v. VW ym. (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557). Näin ollen käsiteltävissä asioissa on sovellettava työjärjestyksen 182 artiklaa.
Asiakysymys
31
Komissio vetoaa asiassa C‑341/21 P tekemänsä valituksen tueksi kolmeen valitusperusteeseen, joista ensimmäinen perustuu unionin lainsäätäjän tekemien valintojen lainmukaisuuden arvioinnissa käytettyjen kriteereiden osalta tehtyyn oikeudelliseen virheeseen sekä perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämiseen, toinen syrjintäkiellon periaatteen tulkinnassa tehtyyn oikeudelliseen virheeseen ja kolmas perusoikeuskirjan 52 artiklan ensimmäisen kohdan tulkinnassa tehtyyn oikeudelliseen virheeseen ja useisiin laiminlyönteihin perusteluvelvollisuuden osalta.
32
Neuvosto puolestaan esittää asiassa C‑357/21 P tekemänsä valituksen tueksi kolme valitusperustetta, joista ensimmäinen perustuu oikeudelliseen virheeseen, joka koskee erilaisen kohtelun olemassaoloa, toinen oikeudelliseen virheeseen, joka koskee unionin yleisen tuomioistuimen unionin lainsäätäjän tekemien valintojen suhteen harjoittaman tuomioistuinvalvonnan laajuutta, ja kolmas oikeudelliseen virheeseen, joka koskee erilaisen kohtelun oikeuttamista.
Asiassa C‑341/21 P esitetyn ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa ja toinen valitusperuste ja asiassa C‑357/21 P esitetty ensimmäinen valitusperuste
– Asianosaisten lausumat
33
Näissä valitusperusteissa ja valitusperusteen osissa komissio ja neuvosto väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisessa tuomiossa oikeudellisen virheen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja syrjintäkiellon periaatteen tulkinnassa, kun se totesi virheellisesti, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 18 ja 20 artiklassa tarkoitetut tilanteet ovat toisiinsa rinnastettavissa ja että kyse on siten erilaisesta kohtelusta, joka perustuu erilaisten järjestelmien soveltamiseen toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa.
34
Kyseiset toimielimet katsovat, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 49 ja 50 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että avioliiton solmimisajankohta oli ainoa kriteeri, jonka perusteella määräytyy, milloin henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevia 18 tai 20 artiklaa sovelletaan, ja että kyseisissä säännöksissä tarkoitetut tilanteet ovat siten rinnastettavissa toisiinsa. Jos kuitenkin unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut huomioon kaikki näille tilanteille ominaiset seikat, sen olisi pitänyt todeta, että palvelussuhteessa olevien virkamiesten ja sellaisten virkamiesten, joiden palvelussuhde unionin toimielimessä on päättynyt, välillä on olennainen ja objektiivinen ero, joka liittyy kyseisten virkamiesten oikeusasemaan, kun otetaan huomioon erityisesti henkilöstösääntöjen mukaiset virkaoikeudet ja ‑velvollisuudet, jotka ensin mainittuja, toisin kuin jälkimmäisiä, sitovat koko palvelussuhteen ajan.
35
Sekä komissio että neuvosto korostavat erityisesti sitä, että palvelussuhteessa olevien virkamiesten on, toisin kuin entisten virkamiesten, joilla ei ole enää työvelvollisuutta, maksettava eläkemaksuja, he saavat peruspalkkaa, joka on suurempi kuin vanhuuseläke, joka heille myönnetään heidän siirtyessään eläkkeelle, he ovat velvollisia asumaan asemapaikassaan ja heillä on oikeus ulkomaan-, maastamuutto- ja matkakorvauksiin. Komissio myös korostaa, että toisin kuin henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa, kyseisessä liitteessä olevassa 18 artiklassa säädetään, että avioliiton kestoa koskevaa vaatimusta ei sovelleta, jos virkamiehen ennen palvelussuhteen päättymistä solmimasta avioliitosta on syntynyt lapsia, mikä osoittaa, että kyseisissä kahdessa säännöksessä tarkoitetut tilanteet ovat selvästi erilaisia. Kaikki nämä seikat osoittavat, että tilanteessa, jossa virkamies solmii avioliiton palvelussuhteensa päättymisen jälkeen, tarve siihen, että eloon jääneelle puolisolle tarjotaan korvaavaa tuloa myöntämällä hänelle perhe-eläke, ei ole yhtä ilmeinen kuin tilanteessa, jossa virkamies solmii avioliiton ollessaan yhä palvelussuhteessa.
36
Komissio katsoo myös, että palvelussuhteessa olevien virkamiesten tilanne eroaa sellaisten virkamiesten tilanteesta, joiden palvelussuhde unionin toimielimessä on päättynyt, henkilökohtaisten ominaisuuksien osalta. Yhtäältä henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 18 artiklan soveltamisalaan kuuluvat virkamiehet ovat nuorempia kuin kyseisessä liitteessä olevan 20 artiklan soveltamisalaan kuuluvat virkamiehet, joten jälkimmäisten lyhyempi elinajanodote lisää heihin kohdistuvien petosten riskiä, ja kyseisissä kahdessa säännöksessä tarkoitetut tilanteet eroavat siten huomattavasti toisistaan. Toisaalta komissio väittää, että henkilö, joka on solminut avioliiton virkamiehen kanssa ennen tämän palvelussuhteen päättymistä, on tukenut puolisoaan koko avioliiton ajan, joten väärinkäytösten tai petosten riski on epätodennäköinen, toisin kuin silloin, kun henkilö on solminut avioliiton virkamiehen kanssa sen jälkeen, kun tämän palvelussuhde on päättynyt.
37
Komissio myös toteaa, että valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin jätti arvioinnissaan virheellisesti ottamatta huomioon sen, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 18 ja 20 artiklassa edellytetyn avioliiton vähimmäiskeston tarkoituksena on, kuten 19.12.2019 annetun tuomion HK v. komissio (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 87 ja 88 kohdasta ilmenee, välttää se, että avioliitto on vain perintösopimus ja että avioliiton ainoana päämääränä on varmistaa perhe-eläkemaksujen saaminen, vaikka avioliitto ei ole aito eikä asianomaisten henkilöiden välinen suhde ole vakiintunut. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei ole noudattanut kriteeriä, jonka mukaan tilanteiden rinnastettavuutta arvioitaessa on otettava huomioon kaikki näille tilanteille ominaiset seikat ja niiden sääntöjen muodostama kokonaisuus, joilla kutakin vertailuun otettavaa tilannetta säännellään. Kun se samassa valituksenalaisen tuomion kohdassa erityisesti totesi, että palvelussuhteen päättymisen jälkeen solmittu avioliitto ei olennaisesti vaikuta eloon jääneen puolison tilanteeseen hänen aviovarallisuusoikeuksiensa osalta verrattuna henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 artiklassa tarkoitettuun tilanteeseen, unionin yleinen tuomioistuin paitsi ei mitenkään perustellut tätä päätelmää myös jätti huomiotta sen riskin, että tällaista avioliittoa saatetaan käyttää tekosyynä perintösopimusten tekemiseen. Ei nimittäin voida kiistää, että tilanteessa, jossa virkamies solmii avioliiton palvelussuhteen päättymisen jälkeen, petosten ja väärinkäytösten riski on suurempi kuin tilanteessa, jossa virkamies solmii avioliiton ennen palvelussuhteen päättymistä.
– Unionin tuomioistuimen arviointi
38
Aluksi on palautettava mieleen unionin tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettu yhdenvertaisuus lain edessä on unionin oikeuden yleinen periaate, joka edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla ja että erilaisia tapauksia ei kohdella samalla tavalla, ellei eroa voida objektiivisesti perustella (tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
39
Tilanteiden rinnastettavuutta koskevaa vaatimusta sen selvittämiseksi, onko yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukattu, on arvioitava kaikkien näille tilanteille ominaisten seikkojen kannalta ja etenkin sen toimen, jolla kyseessä oleva erottelu luodaan, tarkoituksen ja päämäärän valossa, ja tässä yhteydessä on otettava huomioon sen alan periaatteet ja tavoitteet, johon kyseinen toimi kuuluu. Siltä osin kuin asianomaiset tilanteet eivät ole rinnastettavissa toisiinsa, niiden erilaisella kohtelulla ei loukata perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettua yhdenvertaisuutta lain edessä (tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 96 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40
Tämän oikeuskäytännön valossa on seuraavaksi tutkittava komission ja neuvoston väitteet, joiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin totesi virheellisesti valituksenalaisessa tuomiossa, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevien 18 ja 20 artiklassa tarkoitetut tilanteet ovat toisiinsa rinnastettavissa ja että kyse on toisiinsa rinnastettavien tilanteiden erilaisesta kohtelusta sen mukaan, minä ajankohtana avioliitto on solmittu.
41
Tältä osin on huomautettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 44, 45 ja 48 kohdassa, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevien 18 ja 20 artiklan tarkoituksena on, jollei avioliiton vähimmäiskestoa koskevan edellytyksen noudattamisesta muuta johdu, että eloon jääneelle puolisolle myönnetään perhe-eläke yksinomaan hänen ja kuolleen puolison välisten siteiden oikeudellisen luonteen perusteella. Unionin yleinen tuomioistuin myös totesi, että kyseisten säännösten tavoitteena on turvata eloon jääneelle puolisolle korvaavat tulot, joilla pyritään osittain korvaamaan hänen kuolleen puolisonsa tulojen menetys, koska tämä oli kuollessaan entinen virkamies, jonka palvelussuhde oli päättynyt.
42
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin lähinnä totesi, että näillä kahdella henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan säännöksellä on olennaisin osin samanlainen tarkoitus ja päämäärä edellä tämän määräyksen 39 kohdassa mainitun ja unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa mieleen palauttaman oikeuskäytännön kannalta. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tärkein kyseisille perhe-eläkkeille ominainen piirre on eloon jääneen puolison – henkilönä, jolle kyseisissä säännöksissä annetaan oikeuksia – ja kuolleen entisen virkamiehen välisten siteiden oikeudellinen luonne. Unionin yleinen tuomioistuin myös katsoi, että ainoa ero henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevien 18 ja 20 artiklan soveltamisessa on avioliiton vähimmäiskestoa koskeva edellytys, jonka täyttyminen määräytyy avioliiton solmimisajankohdan perusteella suhteessa virkamiehen henkilöstösääntöjen mukaiseen asemaan kyseisenä ajankohtana, kuten valituksenalaisen tuomion 46 kohdasta yksiselitteisesti ilmenee.
43
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin saattoi oikeudellista virhettä tekemättä todeta yhtäältä valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 18 ja 20 artiklassa tarkoitetut tilanteet ovat toisiinsa rinnastettavissa, ja toisaalta valituksenalaisen tuomion 46 ja 50 kohdassa, että kyseisissä säännöksissä tarkoitetut tilanteet eroavat toisistaan vain siinä, mikä on avioliiton solmimisajankohta suhteessa virkamiehen henkilöstösääntöjen mukaiseen asemaan.
44
Komissio ja neuvosto kuitenkin väittävät ensinnäkin, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 18 ja 20 artiklassa tarkoitetut tilanteet eroavat olennaisesti ja objektiivisesti toisistaan nimenomaan siinä, että ensin mainittua säännöstä sovellettaessa virkamies oli avioliiton solmimisajankohtana yhä unionin toimielimen palveluksessa, kun taas jälkimmäistä säännöstä sovellettaessa hän ei sitä enää ollut. Unionin yleinen tuomioistuin ei siten ottanut riittävällä tavalla huomioon tätä ominaispiirrettä arvioidessaan tilanteiden rinnastettavuutta.
45
Kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti totesi valituksenalaisen tuomion 47 artiklassa, eloon jääneen puolison ja kuolleen virkamiehen välisten siteiden oikeudellinen luonne ei kuitenkaan muutu sen mukaan, toimiiko virkamies työtehtävissä avioliiton solmimisajankohtana vai ei. Kuten unionin yleinen tuomioistuin myös totesi valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa, se, onko kuollut virkamies solminut avioliiton ennen palvelussuhteensa päättymistä vai sen jälkeen, ei ole omiaan olennaisesti vaikuttamaan eloon jääneen puolison tilanteeseen hänen aviovarallisuusoikeuksiensa osalta, joihin kuuluu oikeus perhe-eläkkeeseen korvaavana tulona.
46
Avioliiton solmimisajankohta nimittäin määräytyy täysin tulevien aviopuolisojen tahdon mukaan. Virkamies päättää siitä vapaasti useilla eri perusteilla, eivätkä nämä perusteet edellytä välttämättä tai ainoastaan sellaisten seikkojen huomioon ottamista, jotka liittyvät siihen, toimiiko virkamies työtehtävissä vai ei. Toisin kuin komissio ja neuvosto väittävät, se, oliko kyseinen virkamies kyseisenä ajankohtana tullut työkyvyttömäksi ja oliko hänen sen vuoksi mahdotonta hoitaa tehtäviään, ei siten voi vaikuttaa ratkaisevasti tilanteiden rinnastettavuuden arviointiin edellä tämän määräyksen 39 kohdassa mainittujen kriteerien kannalta ja erityisesti henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevien 18 ja 20 artiklan tarkoituksen ja päämäärän kannalta, sellaisina kuin ne esitettiin edellä tämän määräyksen 41 kohdassa. Tältä osin tämän määräyksen edellisessä kohdassa mainittu unionin yleisen tuomioistuimen päättely perustuu lähinnä tähän tarkoitukseen ja päämäärään sekä edellä tämän määräyksen 42 kohdassa mainittuun perhe-eläkkeen tärkeimpään ominaispiirteeseen.
47
Pitää paikkansa, että, kuten tämän määräyksen 42 kohdasta ilmenee, virkamiehen henkilöstösääntöjen mukaisella asemalla avioliiton solmimisajankohtana on vaikutusta avioliiton vähimmäiskestoa koskevan edellytyksen täyttymiseen. Vaikka edellytetty kesto on vain vuoden, jos avioliitto solmitaan silloin, kun virkamies on yhä palvelussuhteessa, se pitenee viiteen vuoteen, jos virkamiehen avioliitto on solmittu sen jälkeen, kun hänen palvelussuhteensa unionin toimielimessä on päättynyt.
48
Kuten edellä tämän määräyksen 45 ja 46 kohdasta kuitenkin ilmenee, virkamiehen henkilöstösääntöjen mukainen asema sen enempää kuin avioliiton solmimisajankohtakaan eivät ole merkityksellisiä seikkoja tilanteiden rinnastettavuuden arvioimiseksi, koska ne eivät liity suoraan henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 18 ja 20 artiklassa tarkoitetun perhe-eläkeoikeuden tarkoitukseen, päämäärään ja tärkeimpään ominaispiirteeseen.
49
Tästä syystä on katsottava analogisesti, että kuten unionin tuomioistuin 19.12.2019 antamansa tuomion HK v. komissio (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 70 kohdassa totesi henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 17 artiklassa tarkoitetusta perhe-eläkkeestä, lähtökohtaisesti perhe-eläkkeen myöntäminen riippuu ”yksinomaan” kyseisen henkilön ja kuolleen virkamiehen välisistä oikeudellisista siteistä, vaikka unionin tuomioistuin kyseisen tuomion 89 kohdassa myönsi, että myös avioliiton vähimmäiskeston täyttyminen on edellytys sille, että eloon jäänyt puoliso saisi perhe-eläkettä.
50
Puolisoiden välisten siteiden oikeudellinen luonne on nimittäin unionin henkilöstöön sovellettavan perhe-eläkejärjestelmän perusta, sillä tämä myöntämisedellytys on yhteinen kaikille henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 17–20 artiklassa ja 27 artiklassa tarkoitetuille perhe-eläkkeille. Avioliiton vähimmäiskestoa koskeva edellytys on puolisoiden välisten siteiden oikeudellista luonnetta koskevaan edellytykseen nähden toissijainen, koska sen tarkoituksena on ainoastaan täsmentää, miten kauan oikeudellisen siteen on oltava jatkunut, jotta perhe-eläke voidaan myöntää. Tietyissä perhe-eläkkeissä, kuten henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 19 ja 27 artiklassa tarkoitetuissa perhe-eläkkeissä, tätä toissijaista edellytystä ei sitä paitsi oteta huomioon.
51
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 45 ja 47 kohdassa esittämissään perusteluissa aivan oikein korostanut puolisoiden välisen oikeudellisen siteen merkitystä unionin perhe-eläkejärjestelmän tärkeimpänä ominaispiirteenä ja todennut, ettei virkamiehen henkilöstösääntöjen mukaisella asemalla ole vaikutusta tähän siteeseen.
52
Komissio ja neuvosto väittävät toiseksi, että tilanteessa, jossa entinen virkamies solmii avioliiton sen jälkeen, kun hänen palvelussuhteensa on päättynyt, tarve tarjota korvaavaa tuloa eloon jääneelle puolisolle ei ole yhtä ilmeinen kuin tilanteessa, jossa virkamies solmii avioliiton ollessaan yhä palvelussuhteessa. Tältä osin on riittävää muistuttaa, kuten unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa perustellusti totesi 19.12.2019 annetun tuomion HK v. komissio (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 69 kohtaan viitaten, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 ja 20 artiklassa tarkoitetun perhe-eläkkeen myöntämiselle ei ole asetettu varoja tai varallisuutta koskevia edellytyksiä, joiden mukaan eloon jäänyt puoliso ei kykenisi huolehtimaan elatuksestaan ja jotka osoittaisivat siten, että hän on ollut taloudellisesti riippuvainen kuolleesta puolisosta.
53
Kolmanneksi komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 ja 20 artiklassa tarkoitetun avioliiton vähimmäiskeston tarkoitusta, joka on, kuten 19.12.2019 annetun tuomion HK v. komissio (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 89 kohdasta ilmenee, välttää perintösopimusten tekeminen petos- tai väärinkäyttötarkoituksessa, ja että tämä väärinkäytön tai petoksen riski erottaa kyseisissä kahdessa artiklassa tarkoitetut tilanteet toisistaan henkilökohtaisten ominaisuuksien mukaan. Tältä osin on riittävää todeta, että tällä seikalla ei ole merkitystä tilanteiden rinnastettavuutta arvioitaessa. Tämä perustelu liittyy nimittäin avioliitolta edellytettävän pitemmän tai lyhyemmän vähimmäiskeston oikeuttamiseen, joten se voidaan ottaa huomioon vasta siinä vaiheessa, kun arvioidaan mahdollisesti todetun erilaisen kohtelun oikeasuhteisuutta.
54
Lisäksi siitä komission väitteestä, jonka mukaan siitä, että tilanteet eivät ole toisiinsa rinnastettavissa, on osoituksena myös se, että toisin kuin henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa säädetään, avioliiton vähimmäiskestoa koskevaa vaatimusta ei kyseisessä liitteessä olevan 18 artiklan mukaan sovelleta, jos eloon jäänyt puoliso huolehtii tai on huolehtinut entisen virkamiehen lapsista, tämä seikka ei vaikuta kyseisissä artikloissa tarkoitettujen tilanteiden rinnastettavuuden arviointiin. Lapsista huolehtimiseen liittyvä edellytys, josta säädetään ainoastaan henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 artiklassa, on nimittäin analogisesti sen kanssa, mitä todettiin edellä tämän määräyksen 47 ja 49 kohdassa, samalla tapaa toissijainen kuin avioliiton vähimmäiskestoa koskeva edellytys, jonka se korvaa. Se ei siten liity suoraan kyseisessä liitteessä olevissa 18 ja 20 artiklassa tarkoitetun perhe-eläkeoikeuden tarkoitukseen, päämäärään ja tärkeimpään ominaisuuteen.
55
Edellä esitetyistä seikoista ilmenee, että toisin kuin komissio ja neuvosto väittävät, unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 49 ja 50 kohdassa esittämät päätelmät eivät ole oikeudellisesti virheellisiä.
56
Tästä seuraa, että asiassa C‑341/21 P esitetyn ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa ja toinen valitusperuste sekä asiassa C‑357/21 P esitetty ensimmäinen valitusperuste on hylättävä perusteettomina.
Asiassa C‑341/21 P esitetyn ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen ja toinen osa ja asiassa C‑357/21 P esitetty toinen valitusperuste
– Asianosaisten lausumat
57
Näissä valitusperusteissa komissio ja neuvosto lähinnä väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisessa tuomiossa oikeudellisen virheen siltä osin kuin on kyse tuomioistuinvalvonnan laajuudesta.
58
Nämä kaksi toimielintä väittävät, että valituksenalaisen tuomion 42 kohdan toisessa virkkeessä unionin yleinen tuomioistuin sovelsi unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, joka on annettu täysin eri asiayhteydessä eli joka liittyy henkilöstöpoliittisiin valintoihin tilanteissa, joissa unionin lainsäätäjällä on ollut valittavanaan useita eri vaihtoehtoja. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on erityisesti valituksenalaisen tuomion 78 kohdassa todennut virheellisesti, että unionin lainsäätäjän henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa tekemä avioliiton vähimmäiskestoa koskeva ratkaisu on yksinkertaisesti ”kohtuuton”. Tällä tavoin menetellessään unionin yleinen tuomioistuin on suorittanut valvontaa, jolla ylitetään sen selvittäminen, onko kyseinen säännös ”ilmeisen soveltumaton tai riittämätön” toimivaltaisten toimielinten tavoittelemaan päämäärään eli käsiteltävässä asiassa väärinkäytön ja petosten torjuntaan nähden. Unionin yleinen tuomioistuin on näin korvannut unionin lainsäätäjän arvioinnin omalla arvioinnillaan ja ylittänyt siten laillisuusvalvontansa rajat.
59
Lisäksi komissio väittää, että kun unionin yleinen tuomioistuin totesi tukeutuneensa liitteessä VIII olevan 20 artiklan laillisuutta koskevassa arvioinnissaan perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklaan, se jätti noudattamatta unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jonka mukaan unionin toimen lainmukaisuuden arviointi perusoikeuksiin nähden ei missään tapauksessa voi perustua väitteisiin, jotka koskevat kyseisen toimen seurauksia tietyssä yksittäistapauksessa. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin viittasi valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa käsiteltävän asian erityisolosuhteisiin todetakseen, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII oleva 20 artikla on lainvastainen.
– Unionin tuomioistuimen arviointi
60
On todettava, että unionin yleinen tuomioistuin palautti valituksenalaisen tuomion 40–42 kohdassa mieleen perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa mainitut vaatimukset ja oikeuskäytännön, jota sovelletaan erilaisen kohtelun oikeasuhteisuuden valvonnassa. Tämän jälkeen se totesi valituksenalaisen tuomion 43 kohdassa, että jos henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 18 ja 20 artiklassa tarkoitetut tilanteet ovat rinnastettavissa toisiinsa, on syytä arvioida, oliko unionin lainsäätäjä menetellyt kohtuuttomasti, kun se oli todennut, että käyttöön otettu erilainen kohtelu voi olla asianmukaista ja tarpeellista henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa asetetulla avioliiton vähimmäiskestoa koskevalla edellytyksellä tavoitellun yleistä etua koskevan tavoitteen toteuttamiseksi. Todettuaan, että kyseiset tilanteet olivat verrattavissa toisiinsa, se suoritti tämän arvioinnin valituksenalaisen tuomion 58 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa.
61
Kuten komissio ja neuvosto väittävät, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kun otetaan huomioon käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien kaltaiset henkilöstösääntöjen säännöt ja unionin lainsäätäjälle tältä osin kuuluva laaja harkintavalta, yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, sellaisena kuin se vahvistetaan perusoikeuskirjan 20 artiklassa, loukataan ainoastaan silloin, kun lainsäätäjä tekee mielivaltaisen tai selvästi epäasianmukaisen erottelun kyseessä olevan säännöstön tavoitteisiin nähden (tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 127 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
62
Kyseistä oikeuskäytäntöä sovelletaan arvioitaessa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa asetetun oikeasuhteisuuden vaatimuksen täyttymistä (tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 128 kohta).
63
Käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 43 artiklassa, että oli selvitettävä, oliko unionin lainsäätäjä menetellyt kohtuuttomasti, kun se oli todennut, että erilainen kohtelu voi olla asianmukaista ja tarpeellista henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa asetetulla avioliiton vähimmäiskestoa koskevalla edellytyksellä tavoitellun yleistä etua koskevan päämäärän toteuttamiseksi.
64
Edellä tämän määräyksen 61 ja 62 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt rajoittua tarkastamaan, oliko kyseisessä säännöksessä, luettuna yhdessä mainitussa liitteessä olevan 18 artiklan kanssa, tehty erottelu mielivaltainen tai selvästi epäasianmukainen sillä tavoiteltuun yleisen edun mukaiseen päämäärään nähden. Menetellessään virheellisesti oikeasuhteisuuden vaatimuksen arvioinnissa unionin yleinen tuomioistuin arvioi väärin tuomioistuinvalvontansa ulottuvuuden ja teki siten oikeudellisen virheen. Ilman tätä virhettä unionin yleinen tuomioistuin olisi nimittäin saattanut esittää toisenlaisen päättelyn ja tehdä erilaiset päätelmät kuin ne, joihin se päätyi valituksenalaisen tuomion 78, 79 ja 81 kohdassa.
65
Tämä tuomioistuinvalvonnan ulottuvuuden virhearviointi heijastui myös valituksenalaisen tuomion 63 kohtaan. Kyseisestä kohdasta eteenpäin unionin yleinen tuomioistuin nimittäin tutki, onko henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa tarkoitettu avioliiton viiden vuoden vähimmäiskestoa koskeva vaatimus, tarkasteltuna erikseen ja kyseisessä liitteessä olevassa 18 artiklassa tarkoitetusta vuoden vähimmäiskestosta riippumatta, perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan kannalta oikeasuhteinen, koska sillä ei selvästi ylitetä sitä, mikä on tarpeen unionin lainsäätäjän tavoitteleman päämäärän saavuttamiseksi. Kuten edellä tämän määräyksen 62 kohdasta ilmenee, myös tämän perusoikeuskirjan määräyksen yhteydessä unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tyytyä tutkimaan, oliko käsiteltävässä asiassa todettua erottelua eli sitä, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa tarkoitetuissa tilanteissa avioliiton vaadittu vähimmäiskesto on viisi kertaa pidempi kuin kyseisessä liitteessä olevassa 18 artiklassa tarkoitetuissa tilanteissa, vaikka kaikki nämä tilanteet ovat rinnastettavissa toisiinsa, pidettävä mielivaltaisena tai selvästi epäasianmukaisen unionin lainsäätäjän näillä kahdella säännöksellä tavoitteleman yhteisen päämäärän kannalta.
66
Asiassa C‑341/21 P esitetyn ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja asiassa C‑357/21 P esitetty toinen valitusperuste on siten hyväksyttävä, eikä komission ja neuvoston esittämiä muita väitteitä ole tarpeen tutkia.
67
Näin ollen valitukset on hyväksyttävä ja valituksenalainen tuomio kumottava, eikä asiassa C‑341/21 P esitetyn ensimmäisen valitusperusteen ensimmäistä osaa ja kolmatta valitusperustetta ja asiassa C‑357/21 P esitettyä kolmatta valitusperustetta ole tarpeen tutkia.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
68
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että kumotessaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun unionin tuomioistuin voi itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
69
Kun käsiteltävässä tapauksessa otetaan huomioon erityisesti se, että asiassa T‑374/20 nostettu kumoamiskanne perustui kanneperusteisiin, jotka oli käsitelty kontradiktorisessa menettelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja joiden tarkastelu ei vaadi minkään ylimääräisen prosessinjohtotoimen tai asian selvittämistoimen toteuttamista, unionin tuomioistuin katsoo, että asia on ratkaisukelpoinen ja se on ratkaistava lopullisesti.
70
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen tueksi KM esitti kaksi kanneperustetta, joista toinen perustui henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 artiklan ja toinen kyseisessä liitteessä olevassa 20 artiklan lainvastaisuuteen.
Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 18 artiklan lainvastaisuuteen
71
Ensimmäisessä kanneperusteessaan KM vetoaa lähinnä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen loukkaamiseen sillä perusteella, että jos KM ja hänen kuollut puolisonsa olisivat olleet samaa sukupuolta oleva pari, jolta oli evätty mahdollisuus avioliiton solmimiseen, KM olisi voinut, koska hänen ja hänen puolisonsa notaarin vahvistamalla asiakirjalla tekemä rekisteröityä parisuhdetta koskeva sopimus, joka rekisteröitiin myöhemmin virallista parisuhdetta koskevana ilmoituksena, oli tehty ennen puolison palvelussuhteen päättymistä ja yli vuotta ennen tämän kuolemaa, saada perhe-eläkettä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 1 artiklan, luettuna yhdessä liitteessä VIII olevan 18 artiklan kanssa, perusteella. Näin ollen se, että eri sukupuolta olevia pareja vaaditaan solmimaan avioliitto, kun taas samaa sukupuolta olevilta pareilta eläkeoikeuden syntyminen edellyttää ainoastaan sitä, että he ovat ilmoittaneet elävänsä pysyvästi avoliitossa, tarkoittaa syrjivää kohtelua.
72
Komissio, jota parlamentti ja neuvosto tukevat, kiistää tämän väitteen.
73
Tältä osin on muistutettava, että yhdenvertaisen kohtelun periaate on perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettu unionin oikeuden yleinen periaate, josta perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa määrätty syrjintäkiellon periaate on erityinen ilmaus. Näihin kahteen periaatteeseen viitataan myös henkilöstösääntöjen 1 d artiklassa (tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 140 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
74
Kuten edellä tämän määräyksen 38 kohdassa jo todettiin, yhdenvertaisen kohtelun yleinen periaate edellyttää unionin lainsäätäjältä perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan vaatimusten mukaisesti sitä, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla ja että erilaisia tapauksia ei kohdella samalla tavalla, ellei eroa voida objektiivisesti perustella. Erilainen kohtelu on oikeutettua, kun se perustuu objektiiviseen ja järkevään perusteeseen eli kun se vastaa asianomaisessa lainsäädännössä hyväksyttävästi tavoiteltua päämäärää ja kun tämä erilainen kohtelu on oikeassa suhteessa asianomaisella kohtelulla tavoiteltuun päämäärään (tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 142 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
75
Kuten edellä tämän määräyksen 39 kohdassa jo esitettiin, tilanteiden rinnastettavuutta koskevaa vaatimusta sen selvittämiseksi, onko yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukattu, on arvioitava kaikkien näille tilanteille ominaisten seikkojen kannalta ja etenkin sen toimen, jolla kyseessä oleva erottelu luodaan, tarkoituksen ja päämäärän valossa, ja tässä yhteydessä on otettava huomioon sen alan periaatteet ja tavoitteet, johon kyseinen toimi kuuluu. Siltä osin kuin asianomaiset tilanteet eivät ole rinnastettavissa toisiinsa, niiden erilaisella kohtelulla ei loukata perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettua yhdenvertaisuutta lain edessä.
76
Sen määrittämiseksi, onko, kuten KM väittää, henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 18 artikla, luettuna yhdessä henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ja henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan kanssa, luonteeltaan syrjivä ja siten lainvastainen, koska sen soveltamisalaan kuuluvat vain tietyt muussa parisuhteessa kuin avioliitossa olevat parit, on aluksi tutkittava, ovatko kyseiset parisuhteiden ryhmät toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa.
77
Tästä on muistutettava, että sanamuotonsa perusteella henkilöstösääntöjen liitteessä VIII oleva 18 artiklaa sovelletaan lähtökohtaisesti ainoastaan pareihin, jotka ovat solmineet avioliiton, kun täsmennetään, että tämän säännöksen soveltamisalaan voivat kuulua sekä eri sukupuolta olevat puolisot että samaa sukupuolta olevat puolisot sen mukaan, miten jäsenvaltioiden oikeudessa on säädetty.
78
Henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ja henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan yhteisvaikutuksesta unionin lainsäätäjä on kuitenkin nimenomaisesti ulottanut henkilöstösääntöjen avioliitossa olevia henkilöitä koskevien säännösten soveltamisen tietyin edellytyksin henkilöihin, jotka ovat muussa rekisteröidyssä parisuhteessa kuin avioliitossa (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2019, HK v. komissio, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 74 kohta).
79
Henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaan sitä sovellettaessa muita parisuhteita kuin avioliittoa kohdellaan samalla tavalla kuin avioliittoa, jos kaikki henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa luetellut edellytykset täyttyvät, ja näihin edellytyksiin kuuluvat muun muassa se, että pari toimittaa jäsenvaltion tai jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen viralliseksi tunnustaman asiakirjan, jossa todistetaan heidän asemansa muun parisuhteen kuin avioliiton osapuolina, ja se, ettei parilla ole mahdollisuutta solmia laillista avioliittoa jäsenvaltiossa.
80
Tästä seuraa, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII oleva 18 artikla, luettuna yhdessä edellisessä kohdassa mainittujen säännösten kanssa, koskee paitsi avioliitossa olevia pareja myös muussa rekisteröidyssä parisuhteessa kuin avioliitossa olevia pareja silloin, kun viimeksi mainituilta on evätty mahdollisuus solmia avioliitto. Sitä vastoin kyseinen 18 artikla ei koske tällaisessa parisuhteessa olevia pareja tilanteessa, jossa näiltä pareilta ei ole evätty mahdollisuutta solmia avioliittoa omassa jäsenvaltiossaan, mikä oli KM:n ja hänen puolisonsa tilanne ennen heidän avioliittoaan.
81
Näin ollen on todettava, että muussa rekisteröidyssä parisuhteessa kuin avioliitossa olevia pareja kohdellaan henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevaa 18 artiklaa sovellettaessa eri tavalla sen mukaan, onko heillä mahdollisuus solmia avioliitto omassa jäsenvaltiossaan vai ei. Tämä mahdollisuus avioliiton solmimiseen on kriteeri, jonka perusteella unionin lainsäätäjä on erotellut kyseiset kaksi tilannetta toisistaan. Kuten KM lähinnä huomauttaa, tämä kriteeri perustuu välillisesti perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa ja henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun sukupuoliseen suuntautumiseen, koska eri sukupuolta olevilta pareilta ei ole evätty mahdollisuutta solmia avioliittoa missään unionin jäsenvaltiossa, toisin kuin samaa sukupuolta olevilta pareilta, jotka joissakin jäsenvaltioissa eivät edelleenkään voi solmia avioliittoa.
82
Näitä tilanteita ei kuitenkaan voida pitää toisiinsa rinnastettavina.
83
Henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ja henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan tarkoituksena on nimittäin rinnastaa muut rekisteröidyt parisuhteet avioliittoon, jotta henkilöihin, joilla ei ole mahdollisuutta solmia avioliitto omassa jäsenvaltiossaan, voitaisiin soveltaa avioliitossa olevia henkilöitä koskevia henkilöstösääntöjen säännöksiä (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2019, HK v. komissio, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 74–76 kohta). Tämä rinnastus liittyy henkilöstösääntöjen perustavanlaatuiseen tavoitteeseen, josta muistutetaan keskeisenä säännöksenä pidetyssä henkilöstösääntöjen 1 d artiklassa ja joka on taata yhdenvertaisen kohtelun periaatteen toteutuminen ja erityisesti välttää kaikenlainen sukupuoliseen suuntautumiseen perustuva syrjintä. Tämän tavoitteen toteuttamiseksi unionin lainsäätäjä on siten katsonut tarpeelliseksi soveltaa avioliitossa olevia henkilöitä koskevia henkilöstösääntöjen säännöksiä henkilöihin, jotka, koska heiltä on omassa jäsenvaltiossaan evätty mahdollisuus solmia avioliitto, ovat valinneet avioliittoa lähinnä olevan parisuhteen.
84
Sitä vastoin tällaista rinnastusta ja suojaa ei mitenkään edellytetä tilanteessa, jossa muussa rekisteröidyssä parisuhteessa kuin avioliitossa olevalta parilta ei ole evätty mahdollisuutta solmia avioliittoa eikä siten myöskään oikeutta siihen, että tähän pariin sovelletaan avioliitossa olevia henkilöitä koskevia henkilöstösääntöjen säännöksiä. Kuten komissio nimittäin totesi unionin yleiseen tuomioistuimeen jättämässään vastineessa, tällaisessa tilanteessa päätös solmia muu rekisteröity parisuhde kuin avioliitto on seurausta puolisoiden tekemästä tietoisesta valinnasta siltä osin kuin on kyse tämän valinnan oikeudellisista vaikutuksista, joten silloin, kun pari valitsee olla solmimatta avioliittoa, vaikka kansallisessa oikeudessa tarjottaisiin sille tämä mahdollisuus, sen tilanteen ei voida katsoa olevan rinnastettavissa sellaisen parin tilanteeseen, joka on valinnut solmia avioliiton tai jolta on laillisesti evätty mahdollisuus avioliiton solmimiseen.
85
Edellä tämän määräyksen 75 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti on siten todettava, että kun otetaan huomioon perhe-eläkkeen tärkein ominaispiirre, joka perustuu siihen, onko avioliiton solmimiseen mahdollisuutta vai ei, ja kyseisen erottelun tarkoitus ja sillä tavoiteltu päämäärä, jotka esitettiin edellä tämän määräyksen 83 kohdassa, sekä henkilöstösääntöjen keskeinen tavoite taata yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen toteutuminen, sellaisen muussa rekisteröidyssä parisuhteessa kuin avioliitossa oleva parin tilanne, jolta ei ole evätty mahdollisuutta solmia avioliittoa omassa jäsenvaltiossaan, mikä oli KM:n ja hänen puolisonsa ennen heidän avioliittoaan, ei ole rinnastettavissa sellaisen parin tilanteeseen, joka on muussa rekisteröidyssä parisuhteessa kuin avioliitossa mutta jolta on evätty tämä mahdollisuus.
86
Näin ollen ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 18 artiklan lainvastaisuuteen, on hylättävä.
Toinen kanneperuste, joka perustuu henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 20 artiklan lainvastaisuuteen
87
Toisessa kanneperusteessaan KM väittää, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII oleva 20 artiklalla loukataan yhdenvertaisen kohtelun ja ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatteita, koska sillä evätään häneltä perusteettomasti oikeus perhe-eläkkeeseen asettamalla avioliiton viiden vuoden vähimmäiskestoa koskeva edellytys, vaikka henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 artiklassa edellytetty kesto on vain vuosi.
88
Komissio, jota parlamentti ja neuvosto tukevat, kiistää tämän väitteen.
89
On muistutettava, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan siinä tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla ja kyseisten oikeuksien ja vapauksien olennaista sisältöä noudattaen. Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoituksia voidaan tehdä ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
90
Lisäksi, kuten edellä tämän määräyksen 73–75 kohdassa jo todettiin, yhdenvertaisen kohtelun periaate on perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettu unionin oikeuden yleinen periaate, josta perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa määrätty syrjintäkiellon periaate on erityinen ilmaus, ja näihin kahteen periaatteeseen viitataan myös henkilöstösääntöjen 1 d artiklassa.
91
Lisäksi edellä tämän määräyksen 61 kohdassa jo mainitusta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kun otetaan huomioon käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaiset henkilöstösääntöjen säännöt ja unionin lainsäätäjälle tältä osin kuuluva laaja harkintavalta, yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukataan ainoastaan silloin, kun lainsäätäjä tekee mielivaltaisen tai selvästi epäasianmukaisen erottelun kyseessä olevan säännöstön tavoitteisiin nähden.
92
KM:n väite, joka koskee henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 20 artiklan lainvastaisuutta perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa vahvistetun ja henkilöstösääntöjen 1 d artiklassa mainitun yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen kannalta, on tutkittava tämän oikeuskäytännön ja perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan vaatimusten valossa.
93
Ensinnäkin henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 18 ja 20 artiklassa tarkoitettujen tilanteiden rinnastettavuudesta on todettava edellä tämän määräyksen 41–56 kohdassa mainituista syistä, että nämä tilanteet ovat toisiinsa rinnastettavissa.
94
Toiseksi on todettava, että kun unionin lainsäätäjä määritti henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa säännöksissä erilaiset avioliiton vähimmäiskestot, se kohteli toisiinsa rinnastettavia tilanteita eri tavalla.
95
Lisäksi on todettava, että tämä erilainen kohtelu perustuu välillisesti myös ikään.
96
Yhtäältä henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 18 ja 20 artiklassa tarkoitetut tilanteet nimittäin eroavat toisistaan siinä, minä ajankohtana avioliitto on solmittu suhteessa virkamiehen palvelussuhteen päättymiseen, sellaisena kuin siitä säädetään henkilöstösääntöjen 47 artiklassa, ja toisaalta tämä palvelussuhteen päättyminen tapahtuu lähinnä henkilöstösääntöjen 52 artiklassa tarkoitetun eläkkeelle siirtämisen seurauksena. Kun otetaan huomioon, että laajimmillaan sovellettuna kyseisessä 52 artiklassa säädetään, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa tarkoitettujen vanhuuseläkettä saavien virkamiesten eläkkeelle siirtäminen voi tapahtua 58 vuoden iän ja 70 vuoden iän välillä, on todettava, että kyseisessä 20 artiklassa tarkoitetut entiset virkamiehet ovat yleensä solmineet avioliiton vanhempina kuin henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 artiklassa tarkoitetut entiset virkamiehet (ks. vastaavasti tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 174 kohta).
97
Tästä seuraa, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa, luettuna yhdessä kyseisessä liitteessä olevan 18 artiklan kanssa, otetaan käyttöön myös virkamiehen ikään perustuva erilainen kohtelu, kun täsmennetään, että pelkästään sillä perusteella, että virkamiehillä, jotka voidaan henkilöstösääntöjen 52 artiklan nojalla siirtää eläkkeelle ja joille voidaan myöntää vanhuuseläke, on enimmillään 12 vuoden ikäero, ei voida kiistää tämän erilaisen kohtelun perustuvan ikään (tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 175 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
98
Kolmanneksi on selvitettävä, onko edellä tämän määräyksen 94–97 kohdassa mainittu erilainen kohtelu perusoikeuskirjan 20 artiklan ja 21 artiklan 1 kohdan mukaista, koska se täyttää perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa asetetut ja edellä tämän määräyksen 89 kohdassa mainitut vaatimukset.
99
Ensinnäkin on selvää, että tästä erilaisesta kohtelusta säädetään perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaisesti lailla, koska se ilmenee henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevasta 20 artiklasta, luettuna yhdessä kyseisen liitteen 18 artiklan kanssa. Näissä unionin oikeuden säännöksissä säädetään täsmällisesti avioliiton vähimmäiskestoa koskevista edellytyksistä, joilla määritetään yhdenvertaista kohtelua koskevan oikeuden ja syrjimättömyyttä iän perusteella koskevan oikeuden käyttämiselle asetettavan rajoituksen laajuus (ks. edellytyksen, jonka mukaan perusoikeuksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla, laajuudesta, tuomio 26.4.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑401/19, EU:C:2022:297, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
100
Toiseksi perhe-eläkejärjestelmän rajoittamisessa kyseisellä erilaisella kohtelulla kunnioitetaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja ikään perustuvan syrjinnän kieltoa koskevan periaatteen olennaista sisältöä perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Kyseisellä rajoituksella ei nimittäin kyseenalaisteta näitä periaatteita sinänsä, koska se koskee ainoastaan suppeaa kysymystä avioliiton vähimmäiskestoa koskevasta edellytyksestä, joka virkamiesten eloon jääneiden puolisoiden tai kuolleiden entisten virkamiesten on täytettävä perhe-eläkkeen saamiseksi, eikä missään henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 18 ja 20 artiklassa tarkoitetuista tapauksista evätä puolisoilta mahdollisuutta tällaiseen eläkkeeseen.
101
Kolmanneksi kyseinen rajoitus vastaa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla yleisen edun mukaista tavoitetta eli petosten ja oikeuden väärinkäytön estämistä koskevaa tavoitetta, ja petosten ja oikeuden väärinkäyttö kiellon periaate on unionin yleinen oikeusperiaate, jota yksityisten on noudatettava (ks. vastaavasti tuomio 6.2.2018, Altun ym., C‑359/16, EU:C:2018:63, 49 kohta). Unionin tuomioistuin on nimittäin jo todennut, että edellytyksellä, jonka mukaan avioliiton on oltava kestänyt vähintään vuoden, jotta eloon jäänyt puoliso saisi perhe-eläkettä, pyritään varmistamaan asianomaisten henkilöiden välisten suhteiden todenperäisyys ja vakaus (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2019, HK v. komissio, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 89 kohta). Kyseessä on yhtenäinen vaatimus, jota sovelletaan erotuksetta kaikkiin henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevissa 18 ja 20 artiklassa tarkoitettuihin eloon jääneisiin puolisoihin, eikä sen tarkoituksena ole pitää olettamana sitä, että eloon jääneet puolisot syyllistyvät väärinkäytöksiin tai petoksiin, vaan estää tällaisten väärinkäytösten tai petosten tekeminen.
102
Neljänneksi, siltä osin kuin on kyse oikeasuhteisuuden arvioinnista, valvottaessa unionin oikeuden säännösten laillisuutta yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kannalta – ja koska unionin lainsäätäjällä on henkilöstösääntöjen alalla laaja harkintavalta – on tarkastettava, kuten edellä tämän määräyksen 61 ja 91 kohdassa muistutettiin, onko henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa, kun siinä asetetaan eloon jääneelle puolisolle, joka on solminut avioliiton virkamiehen kanssa sen jälkeen, kun tämän palvelussuhde on päättynyt, edellytys, jonka mukaan avioliiton on täytynyt kestää vähintään viisi vuotta, vaikka henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 18 artiklassa täksi vähimmäiskestoksi on säädetty ainoastaan vuosi siinä tapauksessa, että avioliitto on solmittu virkamiehen ollessa yhä palvelussuhteessa, tehty mielivaltainen tai selvästi epäasianmukainen erottelu tämän määräyksen edellisessä kohdassa mainittuun yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen nähden.
103
Unionin tuomioistuin on jo todennut, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 17 artiklassa tarkoitettu vuoden vähimmäiskestoa koskeva vaatimus ei ole mielivaltainen eikä selvästi epäasianmukainen tavoitteeseensa nähden, ja tämä päätelmä pätee soveltuvin osin henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 18 artiklassa tarkoitettuun vuoden vähimmäiskestoa koskevaan edellytykseen (ks. analogisesti tuomio 19.12.2019, HK v. komissio, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 90 kohta).
104
Kuten komissio, jota neuvosto ja parlamentti tukevat, on kirjelmissään väittänyt, ei ole mielivaltaista eikä selvästi epäasianmukaista, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa edellytetty avioliiton vähimmäiskesto on pidempi kuin kyseisessä liitteessä olevassa 18 artiklassa edellytetty vähimmäiskesto. Kyseisessä 20 artiklassa tarkoitetussa tapauksessa, jolle on ominaista se, että avioliitto on solmittu sen jälkeen, kun virkamiehen palvelussuhde on päättynyt, virkamiehen kuoleman suurempi ennakoitavuus ja läheisyys voivat nimittäin lisätä väärinkäytösten tai petosten houkuttelevuutta, koska palvelussuhde päättyy, kuten käsiteltävässä asiassa, henkilöstösääntöjen 52 artiklassa tarkoitetun eläkkeelle siirtämisen seurauksena.
105
Näin ollen on katsottava, että kun unionin lainsäätäjä vahvisti henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa avioliiton vähimmäiskestoksi viisi vuotta väärinkäytösten ja petosten estämiseksi, vaikka kyseisessä liitteessä olevassa 18 artiklassa tarkoitetuissa tilanteissa tämä vähimmäiskesto on ainoastaan vuosi, se ei sille kuuluvan laajan harkintavallan rajoissa tehnyt mielivaltaista tai selvästi epäasianmukaista erottelua.
106
Edellä esitetystä seuraa, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa käyttöön otettu erilainen kohtelu on perusoikeuskirjan 20 artiklan ja 21 artiklan 1 kohdan mukainen.
107
Näin ollen toinen kanneperuste, joka perustuu henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 20 artiklan lainvastaisuuteen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen kannalta, ja siten KM:n kanne kokonaisuudessaan on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
108
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton tai jos valitus on perusteltu ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
109
Tämän työjärjestyksen 138 artiklan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
110
Koska KM:n kanneperusteet on hylätty valitusten hyväksymisen seurauksena ja koska komissio ja neuvosto ovat vaatineet oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, KM on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komissiolle ja neuvostolle sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että näiden valitusten käsittelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
111
Vaikka parlamentti ei osallistunut oikeudenkäyntiin muutoksenhakuasteessa, se esiintyi väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa unionin yleisessä tuomioistuimessa. Valituksenalaisen tuomion kumoamisen seurauksena, ja koska asia T‑374/20 ratkaistiin tässä määräyksessä, kysymys kyseiselle toimielimelle ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista on ratkaistava uudelleen unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 137 artiklan ja 184 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
112
Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Parlamentti vastaa siten omista ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on määrännyt seuraavaa:
1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 24.3.2021 antama tuomio KM v. komissio (T‑374/20, ei julkaistu, EU:T:2021:162) kumotaan.
2)
KM:n asiassa T‑374/20 nostama kanne hylätään.
3)
KM vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan komissiolle ja Euroopan unionin neuvostolle sekä asiassa T‑374/20 että asioissa C‑341/21 P ja C‑357/21 P aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
4)
Euroopan parlamentti velvoitetaan korvaamaan asiassa T‑374/20 aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.