JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
7 päivänä heinäkuuta 2022 (1)
Asia C-351/21
ZG
vastaan
Beobank SA
(Ennakkoratkaisupyyntö – Justice de paix du canton de Forest (Forestin kantonin rauhantuomioistuin, Belgia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Lainsäädäntöjen lähentäminen – Maksupalvelut sisämarkkinoilla – Maksutoimeksiannon vastaanottamisen jälkeen maksajalle annettavat tiedot – Yksittäiset maksutapahtumat – Maksunsaajaa koskevien tietojen antaminen – Palveluntarjoajan velvollisuus
I       Johdanto
1.        Käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön taustalla on oikeusriita, jossa ovat vastakkain tilinhaltija ja pankkilaitos ja joka koskee kahta kyseisen tilinhaltijan pankkikortilla suoritettua maksutapahtumaa, joita tämä tilinhaltija pitää oikeudettomina. Käsiteltävässä asiassa tilinhaltija vaatii erityisesti kyseisten maksutapahtumien summien palauttamista. Pankkilaitos kieltäytyy palauttamasta näitä summia, koska se katsoo, että kyseiset maksutapahtumat olivat maksajan hyväksymiä tai ainakin että tilinhaltija on toiminut törkeän huolimattomasti.
2.        Ennakkoratkaisupyynnössään kansallinen tuomioistuin pyytää tulkitsemaan direktiivin 2007/64/EY(2) säännöstä,(3) jonka mukaan maksajan maksupalveluntarjoajan on ”tarvittaessa” ilmoitettava tälle maksunsaajaa koskevat tiedot. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kysymyksillään selvittää, tulkitaanko kyseistä säännöstä siten, että maksupalveluntarjoaja on kaikissa tapauksissa ja poikkeuksetta velvollinen toimittamaan tällaiset tiedot, voidakseen tehdä sen tulkinnasta maksupalveluntarjoajan vastuuseen liittyviä päätelmiä.
3.        Ennakkoratkaisumenettelyn kannalta, joka on kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välisen yhteistyön väline, kyseessä on hyvin epätavallinen tilanne: jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voitaisiin antaa käsiteltävässä asiassa hyödyllinen vastaus, on selvitettävä, ovatko direktiivin 2007/64 säännökset, joilla otetaan käyttöön yhdenmukaistettu maksupalveluntarjoajan vastuujärjestelmä, esteenä sille, että kyseinen tuomioistuin voi tehdä tällaisia päätelmiä vaarantamatta kyseisen direktiivin tavoitteita ja tehokasta vaikutusta. Kyseisellä direktiivillä nimittäin otetaan käyttöön yhdenmukaistettu maksupalveluntarjoajan vastuujärjestelmä ja toteutetaan tätä varten, kuten sen 86 artiklasta ilmenee, ”täysi yhdenmukaistaminen”.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Unionin oikeus
4.        Direktiivin 2007/64 47 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Maksajan maksupalveluntarjoajan on sen jälkeen kun yksittäisen maksutapahtuman summa on veloitettu maksajan tililtä tai, jos maksaja ei käytä maksutiliä, kun maksutoimeksianto on vastaanotettu, ilman aiheetonta viivytystä ilmoitettava maksajalle jäljempänä mainitut tiedot siten kuin 41 artiklan 1 kohdassa säädetään:
a)      viite, jonka avulla maksajan voi tunnistaa kunkin maksutapahtuman, ja tarvittaessa maksunsaajaa koskevat tiedot;”
5.        Kyseisen direktiivin 60 artiklassa, jonka otsikko on ”Maksupalveluntarjoajan vastuu oikeudettomista maksutapahtumista”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on 58 artiklan soveltamista rajoittamatta varmistettava, että jos maksutapahtuma on toteutettu oikeudettomasti, maksajan maksupalveluntarjoaja palauttaa maksajalle kyseisen maksutapahtuman summan välittömästi ja tarvittaessa palauttaa veloitetun maksutilin sellaiseen tilaan, jossa se olisi ollut ilman oikeudettoman maksutapahtuman toteuttamista.
2.      Muu rahallinen korvaus voi määräytyä maksajan ja hänen maksupalveluntarjoajansa väliseen sopimukseen sovellettavan lain mukaisesti.”
6.        Kyseisen direktiivin 86 artiklan, jonka otsikko on ”Täysi yhdenmukaistaminen”, 1 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltiot eivät saa pitää voimassa tai ottaa käyttöön muita kuin tässä direktiivissä annettuja säännöksiä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta – – 61 artiklan 3 kohdan – – soveltamista siltä osin kuin tähän direktiiviin sisältyy yhdenmukaistettuja säännöksiä.”
B       Belgian oikeus
7.        Belgian talouslainsäädännöstä annetun lain (code de droit économique), sellaisena kuin sitä sovellettiin vuonna 2017,(4) VII.18 §:n 1 momentissa säädettiin seuraavaa:
”Maksajan maksupalveluntarjoajan on sen jälkeen, kun yksittäisen maksutapahtuman summa on veloitettu maksajan tililtä tai, jos maksaja ei käytä maksutiliä, kun maksutoimeksianto on vastaanotettu, ilman aiheetonta viivytystä ilmoitettava maksajalle jäljempänä mainitut tiedot siten kuin VII.12 [§:n 1 momentissa] säädetään:
1°      viite, jonka avulla maksaja voi tunnistaa kunkin maksutapahtuman, ja tarvittaessa maksunsaajaa koskevat tiedot; – –”
8.        Talouslainsäädännöstä annetun lain VII.35 §:ssä säädettiin seuraavaa:(5)
”Jos maksutapahtuma on toteutettu oikeudettomasti, maksajan maksupalveluntarjoajan on varmistettuaan ensi arviolta, ettei maksaja ole toiminut vilpillisesti, palautettava maksajalle kyseisen maksutapahtuman summa välittömästi, tarvittaessa sille kertyneine korkoineen, ja tarvittaessa palautettava veloitettu maksutili sellaiseen tilaan, jossa se olisi ollut ilman oikeudettoman maksutapahtuman toteuttamista, tämän kuitenkaan rajoittamatta VII.33 §:n soveltamista.
Maksajan maksupalveluntarjoajan on korvattava myös mahdolliset muut tilinhaltijalle aiheutuneet taloudelliset seuraukset, erityisesti korvauskelpoisten vahinkojen määrittämisestä aiheutuneet kulut.”
III  Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
9.        Belgiassa asuvalla ZG:llä on Belgiassa Beobank-pankissa pankkitili, johon hänellä on pankkikortti.
10.      ZG, joka oleskeli Valenciassa (Espanja), suoritti 20. ja 21.4.2017 välisenä yönä klo 0.35, klo 1.35 ja klo 2.06 laitoksessa, jonka luonteesta pääasian asianosaiset ovat erimielisiä, samalla pankkikortilla ja samalla maksupäätteellä kolme maksua, jotka olivat määrältään 100 euroa (jolla oli tarkoitus kattaa pääsymaksu ja yksi juomatilaus), 991 euroa ja 993 euroa. Neljäs maksutapahtuma, joka oli määrältään 994 euroa, käynnistettiin klo 2.35, mutta pankki ei hyväksynyt sitä.
11.      ZG ei riitauta ensimmäistä maksua, mutta hän riitauttaa toisen ja kolmannen maksun (jäljempänä riidanalaiset maksut). Hän on väittänyt ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, ettei hän enää muista, mitä tapahtui sen jälkeen, kun hän oli nauttinut kyseisessä laitoksessa tilaamaansa juomaa. Hän ei muista myöskään kyseisen laitoksen nimeä eikä osoitetta ja väittää joutuneensa petoksen uhriksi huumaavan aineen vaikutuksen alaisena.
12.      ZG jäädytti pankkikorttinsa 23.4.2017 ja teki 29.4.2017 Brysselin poliisille rikosilmoituksen, jonka mukaan hänen pankkikorttinsa oli varastettu ja sitä oli käytetty väärin.
13.      ZG vaatii ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa 500 euron suuruisen vahingonkorvauksen lisäksi, että riidanalaisten maksujen määrä eli 1 984 euroa palautetaan hänelle talouslainsäädännöstä annetun lain VII.35 §:n mukaisesti, koska hän pitää kyseisiä maksutapahtumia oikeudettomina. Beobank kiistää ZG:n näkemyksen tosiseikoista ja kieltäytyy palauttamasta kyseisiä maksuja. Se katsoo, että maksutapahtumat olivat ZG:n hyväksymiä tai ainakin että ZG toimi törkeän huolimattomasti.
14.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan käsiteltävässä asiassa on olennaista tietää, kuka riidanalaisista maksuista on hyötynyt. Kyseinen tuomioistuin toteaa, että lähtökohtaisesti kolmannen henkilön uhrin pankkikortilla tekemä petos tarkoittaa sitä, että petoksen tekijä pääsee hyötymään ostoksista tai käteisnostoista.
15.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että ZG:n edustajan vaatimuksesta Beobank ilmoitti tälle ainoastaan maksupäätteen viitenumeron ja sijaintipaikan yksilöimättä maksutapahtumien maksunsaajaa muutoin kuin maininnalla ”COM SU VALENCIA ESP”. Kyseinen tuomioistuin täsmentää, että asian käsittelyä lykättiin suullisen käsittelyn jälkeen, jotta Beobank voisi esittää täsmennyksiä, mutta Beobank ei esittänyt niitä vaan selitti, ettei se ollut saanut lisätietoja maksupäätteen hoitajalta ĄTOS-yhtiöltä. Beobankin mukaan maksunsaajan espanjalainen pankki Sabadell oli kieltäytynyt antamasta asianomaista kauppiasta koskevia tunnistetietoja.
16.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa talouslainsäädäntöä koskevan lain VII.18 §:ään, jolla yksi direktiivin 2007/64 säännöksistä(6) saatettiin osaksi kansallista lainsäädäntöä ja jonka mukaan maksajan maksupalveluntarjoajan on toimitettava tälle ”tarvittaessa maksunsaajaa koskevat tiedot”, ja katsoo tarpeelliseksi selvittää, onko pankilla kyseisen säännöksen nojalla keinoja koskeva velvoite vai tulosta koskeva velvoite silloin, kun kyse on tällaisten tietojen toimittamisesta. Jos unionin tuomioistuimen tulkinnasta seuraa, että Beobank ei ole täyttänyt velvoitteitaan, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo voivansa ”tämän perusteella tehdä johtopäätöksiä [pankin velvollisuudesta] palauttaa riidanalaisten maksutapahtumien määrät ja/tai siihen, että mahdollisuus saada varat takaisin kolmannelta henkilöltä on menetetty, perustuvasta vahingonkorvausvaatimuksesta”.
17.      Beobank väittää ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että talouslainsäädännöstä annetun lain VII.18 §:ssä asetetaan sille ainoastaan keinoja koskeva velvoite eli velvoitetaan se yksinomaan toimittamaan tiedot, jotka sen kirjeenvaihtajapankki on sille antanut, ja jätetään kuluttajan tehtäväksi kääntyä kirjeenvaihtajapankin puoleen, jos tiedot eivät ole riittäviä. Käsiteltävässä asiassa Beobank kehottaa ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta antamaan tarvittaessa Sabadellille ”tuomioistuimen kehotuksen”, jotta tämä esittäisi asiakirjat, joiden avulla maksutapahtuman maksunsaaja voidaan yksilöidä. Jos tyydyttävää vastausta ei saada, on Beobankin mukaan aiheellista määrätä aloittamaan tutkinta ja esittää oikeusapupyyntö, jotta Sabadellin edustajia voidaan kuulla. Näkemystään perustellakseen Beobank tukeutuu kyseiseen säännökseen sisältyvään ilmaukseen ”tarvittaessa”. ZG sitä vastoin katsoo, että Beobankin on vastattava seurauksista, joita aiheutuu siitä, ettei Sabadell anna tietoja.
18.      Tässä tilanteessa justice de paix du canton de Forest (Forestin kantonin rauhantuomioistuin, Belgia) päätti 13.4.2021 antamallaan välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 4.6.2021, lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko maksajan maksupalveluntarjoajalla direktiivin 2007/64 38 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella keinoja koskeva velvoite vai tulosta koskeva velvoite silloin, kun kyse on ’maksunsaajaa koskevien tietojen’ toimittamisesta?
2)      Kattavatko tässä säännöksessä mainitut ’maksunsaajaa koskevat tiedot’ ne tiedot, joiden avulla voidaan tunnistaa maksunsaajana ollut luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö?”
19.      Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet pääasian asianosaiset, Belgian ja Tšekin hallitukset sekä Euroopan komissio. Istuntoa asianosaisten kuulemiseksi ei pidetty.
IV     Asian tarkastelu
A       Asian kannalta merkitykselliset unionin oikeuden säännökset ja niiden vaikutus ennakkoratkaisukysymysten uudelleenmuotoilun tarpeellisuuteen
1.     Ajallisesti sovellettava direktiivi
20.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset koskevat yhtä direktiivin 2007/64 säännöksistä. Kyseinen direktiivi on kuitenkin kumottu ja korvattu direktiivillä (EU) 2015/2366(7) 13.1.2018 alkavin vaikutuksin.(8)
21.      ZG katsoo, että vaikka riidanalaiset maksut suoritettiin ennen direktiivin 2015/2366 saattamista osaksi Belgian lainsäädäntöä, pääasiaan sovelletaan kyseisen direktiivin säännöksiä, koska Beobank tiedusteli maksunsaajan henkilöllisyyttä espanjalaiselta pankilta Sabadellilta vasta vuoden 2020 syyskuussa.
22.      Pääasia koskee lähinnä maksajan maksupalveluntarjoajan vastuuta siltä osin kuin on kyse riidanalaisista maksuista, jotka suoritettiin maksajan pankkikortilla palveluntarjoajana olevassa pankissa olevalta tililtä. Tältä kannalta tarkasteltuna pääasia on saanut alkunsa vuoden 2017 huhtikuussa toteutetuista maksutapahtumista, jotka perustuivat ennen 13.1.2018 olemassa olleeseen sopimusjärjestelyyn. Näin ollen pääasian tosiseikkoihin sovelletaan ajallisesti direktiiviä 2007/64.
2.     Asian kannalta merkityksellinen direktiivin 2007/64 säännös, joka koskee tietojenantovelvollisuutta
23.      Ennakkoratkaisukysymyksissään kansallinen tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta tulkitsemaan direktiivin 2007/64 38 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaa. Kyseinen säännös on mainitun direktiivin III osaston (”Maksupalveluehtojen avoimuus ja tietojenantovaatimukset”) 2 luvussa (”Erilliset maksutapahtumat”).
24.      Kyseistä säännöstä sovelletaan, kuten direktiivin 2007/64 35 artiklasta ilmenee, ”sellaisiin erillisiin maksutapahtumiin, jotka eivät kuulu puitesopimuksen piiriin”. Näin ollen silloin, kun kyseessä ei ole vain ”erillinen maksutapahtuma” vaan ”puitesopimus”, sovelletaan kyseisen direktiivin III osaston 3 luvun (”Puitesopimukset”) eikä kyseisen osaston 2 luvun säännöksiä.
25.      Direktiivin 2007/64 4 artiklan 12 alakohdan mukaan ”puitesopimuksella” tarkoitetaan ”maksupalvelusopimusta, jota sovelletaan tulevien erillisten ja peräkkäisten maksutapahtumien toteuttamiseen ja joka voi sisältää maksutilin perustamista koskevat velvollisuudet ja ehdot”. Lisäksi kyseisen direktiivin johdanto-osan 24 perustelukappaleessa todetaan, että ”käytännössä puitesopimukset ja niillä säännellyt maksutapahtumat ovat paljon yleisempiä ja taloudellisesti merkittävämpiä kuin erilliset maksutapahtumat. Jos on olemassa maksutili tai erityinen maksuväline, puitesopimusta edellytetään”.
26.      Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, ZG:llä on Beobankissa tili, johon hänellä on pankkikortti, jolla suoritettiin ainakin kolme peräkkäistä maksutapahtumaa.
27.      Koska pääasiassa kyseessä olevat maksutapahtumat eivät ole yksittäisiä tapahtumia, vaikuttaa siltä, ettei direktiivin 2007/64 38 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaa sovelleta. Kuten Beobank, Tšekin hallitus ja komissio väittävät, kyseisen direktiivin 47 artiklan 1 kohdan a alakohdalla, jota sovelletaan puitesopimusten mukaisesti toteutettuihin maksuihin, näyttää sitä vastoin olevan merkitystä käsiteltävän asian kannalta.(9) On katsottava, että oikeudellinen ongelma, jonka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin hakee ratkaisua, edellyttää a priori tämän jälkimmäisen säännöksen tulkintaa.(10)
3.     Maksupalveluntarjoajan vastuuta koskevat säännökset ja niiden vaikutus ennakkoratkaisukysymysten uudelleenmuotoilun tarpeellisuuteen
28.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää hahmottavan pääasian siten, että se on maksupalveluntarjoajan vastuuta koskeva asia, koska kyseisten palvelujen käyttäjällä ei, jos hänellä ei ole tietoa maksunsaajasta, ole mahdollisuutta vaatia näitä maksuja takaisin maksunsaajalta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen päättelystä seuraa, että jotta kyseinen palveluntarjoaja voitaisiin saattaa vastuuseen, olisi osoitettava, että se on jättänyt täyttämättä tietojenantovelvollisuutensa, joka perustuu direktiivin 2007/64 47 artiklan 1 kohdan a alakohtaan, joka saatettiin osaksi Belgian lainsäädäntöä talouslainsäädännöstä annetun lain VII.18 §:llä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää tätä varten unionin tuomioistuinta tulkitsemaan kyseistä säännöstä. Se pohtii lähinnä, onko maksupalveluntarjoaja kaikissa tapauksissa ja poikkeuksetta velvollinen toimittamaan nämä maksunsaajaa koskevat tiedot.(11) Tämä ratkaisuvaihtoehto näyttää vastaavan sitä, mitä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin luonnehtii – luultavasti siviilioikeuden käsitteisiin viitaten – ”keinoja koskevaksi velvoitteeksi” ja ”tulosta koskevaksi velvoitteeksi”.
29.      Pitää toki paikkansa, että kansallinen tuomioistuin toteaa ennakkoratkaisupyynnössään, etteivät pääasian asianosaiset ole kiistäneet, että pääasian tosiseikkoihin sovelletaan talouslainsäädännöstä annetun lain VII.18 §:ää. Kyseisestä pyynnöstä kuitenkin myös ilmenee, että ZG:n riidanalaisten maksujen palauttamiseksi nostama kanne perustuu talouslainsäädännöstä annetun lain VII.35 §:ään.(12)
30.      Tältä osin Beobank totesi unionin tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa, että ZG:n kanne perustui talouslainsäädännöstä annetun lain VII.30–VII.36 §:ään ja että kyseisillä säännöksillä saatettiin direktiivin 2007/64 56–61 artikla osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja korosti, että viimeksi mainituista säännöksistä oli keskusteltu ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa.
31.      Samaan unionin tuomioistuimen kysymykseen antamassaan vastauksessa Belgian hallitus vahvisti, että Belgian talouslainsäädännöstä annetun lain VII.35 § on kyseisen direktiivin 60 artiklan täytäntöönpanosäännös, mutta korosti samalla, että direktiivin 2007/64 58–61 artiklalla voi olla merkitystä pääasian kannalta.
32.      Komissio, jota pyydettiin ottamaan kantaa siihen, mitkä ovat pääasian kannalta merkitykselliset direktiivin 2007/64 säännökset, totesi, että käsiteltävään asiaan sovelletaan kyseisen direktiivin 58–61 artiklan täytäntöön panemiseksi annettuja kansallisia säännöksiä ja että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset eivät siten ole suoraan merkityksellisiä määritettäessä sitä, onko maksupalveluntarjoaja vastuussa oikeudettomista maksutapahtumista.
33.      Lähtökohtaisesti unionin tuomioistuimen tehtävä ei ole lausua siitä, voiko kansallinen tuomioistuin siviilioikeudenkäynnin yhteydessä kansallisen prosessioikeutensa nojalla ja viran puolesta luokitella uudelleen kyseisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen ja/tai asettaa sen toiseen asiayhteyteen. Tämä kysymys(13) ja kysymys siitä, miten käsiteltävään asiaan vaikuttaa se, että pääasian asianosaiset eivät ole väittäneet, että käsiteltävään asiaan ei sovelleta mitään muuta täytäntöönpanosäännöstä kuin sitä, johon ZG:n kanne nimenomaisesti perustuu,(14) eivät myöskään näytä olevan käsiteltävässä asiassa keskeisiä kysymyksiä. Joka tapauksessa on niin, ettei käsiteltävään ennakkoratkaisupyyntöön sisälly sellaisia täsmennyksiä, joiden perusteella pystyisin tarkastelemaan näitä kysymyksiä.
34.      Jotta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään unionin oikeuden tulkintaa koskevaan kysymykseen voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus, on ensin tutkittava, estävätkö direktiivin 2007/64 säännökset, joilla otetaan käyttöön maksutapahtumia koskeva yhdenmukaistettu vastuujärjestelmä, sen, että kyseinen tuomioistuin voi, kuten se on aikonut, tehdä kyseisen direktiivin tietojenantovelvollisuutta koskevalle säännökselle annettavasta tulkinnasta päätelmiä siitä, voidaanko Beobank velvoittaa maksamaan ZG:lle riidanalaisten maksujen määrää vastaava summa. Kuten nimittäin jo tämän ratkaisuehdotuksen johdannossa totesin, kyseisen direktiivin 86 artiklan otsikko viittaa siihen, että vastuujärjestelmä on yhdenmukaistettu täysin kyseisellä direktiivillä. Vaikka siis kansallinen tuomioistuin ei suoraan esitäkään ennakkoratkaisukysymyksiään tältä kannalta, se tarvitsee joka tapauksessa ennakkoratkaisun kyseisten säännösten tulkinnasta, jotta se voi ratkaista sen käsiteltäväksi saatetun asian, joka koskee kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvien maksutapahtumien korvaamista.(15)
35.      Näin ollen ehdotan, että nämä kaksi ennakkoratkaisukysymystä tutkitaan yhdessä ja että ne muotoillaan uudelleen siten, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa niillä selvittää, onko direktiivin 2007/64 60 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sen 86 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että maksupalvelujen käyttäjä voi saattaa maksupalveluntarjoajan vastuuseen sen vuoksi, että tämä on jättänyt täyttämättä kyseisen direktiivin 47 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisen tietojenantovelvoitteensa, siltä osin kuin tämä vastuu koskee maksutapahtumien summan palauttamista.
36.      Tästä ennakkoratkaisukysymysten uudelleenmuotoilua koskevasta ehdotuksesta haluan selvyyden vuoksi huomauttaa, että vaikka kansallinen tuomioistuin mainitsee ennakkoratkaisupyyntönsä perusteluissa, että ZG vaatii ”500 euron suuruisen vahingonkorvauksen lisäksi” palauttamaan riidanalaisten maksujen summan, joka on yhteensä 1 984 euroa, ennakkoratkaisupyyntö näyttää koskevan ainoastaan jälkimmäisen summan palauttamista.
37.      Yhtäältä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimittäin toteaa pyytävänsä tietyn direktiivin 2007/64 III osaston säännöksen tulkintaa voidakseen tehdä päätelmiä Beobankin velvollisuudesta palauttaa riidanalaisten maksutapahtumien määrät ”ja/tai” vahingonkorvausvaatimuksesta, joka perustuu siihen, että mahdollisuus saada varat takaisin kolmannelta henkilöltä on menetetty. Näiden kahden virkkeenosan, joita erottaa ”ja/tai”, keskinäinen suhde on kuitenkin kaikkea muuta kuin selvä. Toisaalta on epäselvää, ovatko nämä 500 euroa vahingonkorvaus kyseisen mahdollisuuden menettämisestä vai liittyvätkö ne johonkin kyseisen vahingonkorvauksen ulkopuoliseen vaatimukseen, jota käsiteltävät ennakkoratkaisukysymykset eivät koske.
38.      Ennen muuta kansallinen tuomioistuin mainitsee ennakkoratkaisupyyntönsä perusteluissa, että ZG:n vaatimus koskee Beobankin velvoittamista maksamaan 1 984 euron suuruinen summa, joka vastaa kahta hänen pankkikortillaan ”oikeudettomasti” toteutettua maksutapahtumaa. Vastaavasti myös se, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee, että ZG vaatii maksutapahtumien määrän palauttamista kyseisen 500 euron summan ”lisäksi”, viittaa siihen, ettei ennakkoratkaisukysymyksiä ole esitetty jälkimmäisen summan palauttamista koskevan vaatimuksen kannalta. Ennakkoratkaisupyynnössä ei mitenkään selvitetä tätä vaatimusta. Pääasian asianosaiset, Belgian hallitus ja komissio, joilta tiedusteltiin ZG:n pääasiassa nostaman kanteen perustaa kansallisessa oikeudessa, eivät nekään selvittäneet tätä ZG:n väitettä.
39.      Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus ja kun otetaan huomioon edellä ehdottamani ennakkoratkaisukysymysten uudelleenmuotoilu, esitän aluksi joitakin huomautuksia direktiivillä 2007/64 käyttöön otetusta maksupalveluntarjoajan vastuujärjestelmästä (osa B) ja määritän sen jälkeen, onko kyseinen direktiivi esteenä sille, että maksupalvelujen käyttäjä voi saattaa maksupalveluntarjoajan vastuuseen sen vuoksi, että tämä on jättänyt täyttämättä kyseisen direktiivin 47 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisen tietojenantovelvollisuutensa (osa C).
B       Yhdenmukaistettu maksupalveluntarjoajan vastuujärjestelmä
40.      Direktiivissä 2007/64 säädetään paitsi oikeudesta maksajan suostumuksella toteutetun maksutapahtuman palautukseen silloin, kun kyse on maksunsaajan käynnistämästä tai tämän välityksellä käynnistetystä tapahtumasta (kyseisen direktiivin 62 artikla),(16) myös oikeudesta siihen, että oikeudettomasti toteutetun maksutapahtuman summa palautetaan (mainitun direktiivin 60 artikla).(17) Koska mikään ei viittaa siihen, että pääasiassa olisi kyse siitä, että riidanalaiset maksut voivat olla kyseisen direktiivin 62 artiklassa tarkoitettuja maksunsaajan käynnistämiä tai tämän välityksellä käynnistettyjä maksutapahtumia, keskityn tässä ainoastaan muiden maksutapahtumien summan palauttamista koskevaan vastuuseen.
41.      Ensinnäkin, kuten unionin tuomioistuin on todennut,(18) direktiivin 2007/64 58 artikla koskee oikeudettomista tai virheellisesti toteutetuista maksutapahtumista ilmoittamista. Kyseisen säännöksen mukaan tämä ilmoitus on tehtävä ”viimeistään 13 kuukauden kuluessa tilin veloituspäivästä, paitsi sellaisessa tapauksessa, jossa maksupalveluntarjoaja ei ole antanut tai asettanut saataville maksutapahtumaa koskevia tietoja III osaston mukaisesti”. Lisäksi kyseisen direktiivin 59 artiklassa säädetään todistustaakan jakautumisesta silloin, kun maksupalvelujen käyttäjä kiistää hyväksyneensä toteutetun maksutapahtuman.(19) Mainitun direktiivin 60 artikla koskee maksupalveluntarjoajan vastuuta oikeudettomista maksutapahtumista ja 61 artikla vastaavasti maksajan vastuuta oikeudettomista maksutapahtumista. Maksupalveluntarjoajan on palautettava tällaisen maksutapahtuman summa, ellei maksaja ole toiminut petollisesti tai laiminlyönyt tarkoituksellisesti tai törkeän huolimattomasti yhtä tai useampaa direktiivissä tarkoitettua velvollisuuttaan.(20)
42.      Toiseksi direktiivin 2007/64 86 artiklasta, jonka otsikko on ”Täysi yhdenmukaistaminen”,(21) ilmenee, että ”jäsenvaltiot eivät saa pitää voimassa tai ottaa käyttöön muita kuin tässä direktiivissä annettuja säännöksiä”, sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivissä säädettyjen poikkeusten soveltamista siltä osin kuin tähän direktiiviin ”sisältyy yhdenmukaistettuja säännöksiä”. Vaikka saman direktiivin 61 artiklan 3 kohta sisältyy näihin poikkeuksiin,(22) sen muita säännöksiä, jotka muodostavat oikeudettomia maksutapahtumia koskevan vastuujärjestelmän ytimen, ei ole jätetty direktiivillä 2007/64 toteutetun täyden yhdenmukaistamisen ulkopuolelle. Kyseisen direktiivin 58–60 artiklasta on nimittäin todettava, ettei yksikään näistä artikloista kuulu niihin säännöksiin, joiden täytäntöönpanossa jäsenvaltioille on annettu harkintavaltaa kyseisen direktiivin 86 artiklassa.
43.      Kolmanneksi, koska myös oikeudettomia maksutapahtumia koskeva vastuujärjestelmä on yhdenmukaistettu täydellisesti direktiivillä 2007/64, unionin tuomioistuin selvensi tuomiossa CRCAM,(23)että jäsenvaltiot eivät ainakaan lähtökohtaisesti voi pitää voimassa rinnakkaista vastuujärjestelmää saman tapahtuman osalta.(24) Unionin tuomioistuin myös täsmensi, että yhdenmukaistetun vastuujärjestelmän rinnalla voi toimia kansallisessa oikeudessa säädetty vaihtoehtoinen vastuujärjestelmä, joka perustuu samoihin tosiseikkoihin ja samaan perusteeseen, vain, jos yhdenmukaistetulle järjestelmälle ei aiheuteta haittaa eikä vaaranneta kyseisen direktiivin tavoitteita ja tehokasta vaikutusta.(25)
44.      Seuraavaksi on tutkittava, voidaanko tuomiossa CRCAM direktiivin 2007/64 luonteesta ja sillä toteutetusta yhdenmukaistamisesta tehtyjä tulkintoja soveltaa käsiteltävän asian olosuhteissa, ja määritettävä, onko kyseinen direktiivi esteenä sille, että ZG voi saada riidanalaiset maksut palautetuiksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen noudattaman päättelyn mukaisesti.
C       Yhdenmukaistetun vastuujärjestelmän vaikutus mahdollisuuteen saattaa maksupalveluntarjoaja vastuuseen tietojenantovelvollisuuden täyttämättä jättämisen vuoksi
45.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää tulkitsemaan direktiiviä 2007/64 sen määrittämiseksi, voiko se velvoittaa Beobankin palauttamaan riidanalaisten maksujen summan ennen muuta sen vuoksi, että Beobank ei täyttänyt asianmukaisesti kyseisen direktiivin mukaista tietojenantovelvoitettaan, eikä sen vuoksi, että Beobank toteutti nämä maksut siitä huolimatta, että ne olivat kyseisen direktiivin 60 artiklan 1 artiklassa, luettuna yhdessä 54 artiklan 1 kohdan ja 59 artiklan 2 kohdan kanssa, tarkoitetulla tavalla oikeudettomia, ja/tai kieltäytyi palauttamasta kyseisten maksujen summaa.
46.      Tämän mahdollisen velvoittamisen oikeuttava tapahtuma ei a priori näytä vastaavan direktiivin 2007/64 60 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua maksupalveluntarjoajan vastuun synnyttävää tapahtumaa. Ainakin ensi näkemältä voitaisiin siten väittää, että kyse ei ole Beobankin saattamisesta vastuuseen kyseisen direktiivin 58–61 artiklassa tarkoitetulle järjestelmälle rinnakkaisen vastuujärjestelmän perusteella.
47.      Sen selventämiseksi, mistä tuomiossa CRCAMtarkoitettu vastuujärjestelmä, ”joka perustuu samoihin tosiseikkoihin ja samaan perusteeseen” ja/tai joka syntyy ”saman tapahtuman perusteella”, voi muodostua, muistutan, että kyseisen tuomion taustalla olleessa asiassa unionin tuomioistuin tarkasteli sitä, voidaanko direktiivin 2007/64 58 artiklaa ja 60 artiklan 1 kohtaa tulkita siten, että ne ovat esteenä sille, että maksupalvelujen käyttäjä voi saattaa maksupalveluntarjoajan vastuuseen muun kuin kyseisissä säännöksissä säädetyn vastuujärjestelmän perusteella silloin, kun tämä käyttäjä on jättänyt täyttämättä kyseisen direktiivin 58 artiklan mukaisen ilmoitusvelvollisuutensa.(26) Kyseisessä asiassa oli kyse tämän palveluntarjoajan mahdollisesta vastuuseen saattamisesta tilanteessa, jossa se oli, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään käyttämää muotoilua lainatakseni, ”laiminlyönyt sille kansallisessa lainsäädännössä asetetut velvoitteet” – ja pääasian kantajan mukaan kyseessä oli nimenomaan ”tarkkaavaisuusvelvoite”(27) –, kun kanne perustui yleisiin oikeussääntöihin.(28)
48.      Unionin tuomioistuin totesi, että koska käsiteltävässä asiassa oli kyse maksutapahtuman summan palauttamisesta, sillä, että maksupalveluntarjoaja voitiin saattaa vastuuseen sille asetetun nimenomaisen velvoitteen laiminlyönnin vuoksi, sen paremmin kuin sillä, että tämä vastuu perustui muuhun säännökseen kuin direktiivin 2007/64 60 artiklaan, ei voitu kyseenalaistaa sitä, että kyseessä oli vastuu, ”joka perustuu samoihin tosiseikkoihin ja samaan perusteeseen” ja/tai joka syntyy ”saman tapahtuman perusteella”. Tuomion CRCAM logiikan mukaan tällaiset seikat eivät nimittäin voi kyseenalaistaa sitä, että kyseinen vastuu koskee maksutapahtuman summan palauttamista tilanteessa, joka voi kuulua kyseisen direktiivin 60 artiklan soveltamisalaan. Jo tämä seikka riittää sen toteamiseen, että kyseessä on rinnakkainen vastuujärjestelmä, joka ei lähtökohtaisesti ole yhteensopiva kyseisessä direktiivissä säädetyn yhdenmukaistetun järjestelmän kanssa.
49.      Vastaavasti se, että käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin aikoo saattaa Beobankin vastuuseen sen vuoksi, että tämä jätti täyttämättä direktiivin 2007/64 47 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisen tietojenantovelvollisuutensa, ja se, että kyseinen vastuu syntyy muun säännöksen kuin kyseisen direktiivin 60 artiklan perusteella,(29) eivät kumpikaan ole riittäviä perusteita todeta, että kyseinen tuomioistuin voi yhdenmukaistettua vastuujärjestelmää rikkomatta velvoittaa Beobankin palauttamaan riidanalaisten maksujen summan. Tällainen velvoittaminen olisi nimittäin seurausta kyseisellä direktiivillä perustetulle järjestelmälle rinnakkaisen vastuujärjestelmän soveltamisesta.
50.      Unionin tuomioistuin kuitenkin vahvisti tuomiossa CRCAM myös edellytykset, joiden täyttyessä direktiivillä 2007/64 käyttöön otetun järjestelmän rinnalla voi toimia vaihtoehtoinen vastuujärjestelmä: tämä ei saa aiheuttaa haittaa yhdenmukaistetulle järjestelmälle eikä vaarantaa kyseisen direktiivin tavoitteita ja tehokasta vaikutusta.(30) Mielestäni nämä edellytykset eivät täyty käsiteltävässä asiassa.
51.      Ensinnäkin direktiivillä 2007/64 yhdenmukaistetussa järjestelmässä säädetään erityisistä seurauksista oikeudettomasti toteutettujen maksutapahtumien osalta. Jos maksupalvelujen käyttäjä on ilmoittanut oikeudettomasta maksutapahtumasta(31) eikä ole toiminut törkeän huolimattomasti,(32) kyseisessä direktiivissä lähtökohtaisesti velvoitetaan maksupalveluntarjoaja palauttamaan tällaisen maksutapahtuman summa. Maksajan hyväksymien maksutapahtumien summat sitä vastoin palautetaan vain, jos kyseessä on maksunsaajan käynnistämä tai tämän välityksellä käynnistetty maksutapahtuma ja, jollei sopimusperusteisista muutoksista muuta johdu, ainoastaan tiettyjen ehtojen täyttyessä.(33)
52.      Ennakkoratkaisupyynnöstä ei ilmene, pitääkö ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin riidanalaisia maksuja direktiivissä 2007/64 tarkoitettuina maksajan hyväksyminä maksutapahtumina. Kyseinen tuomioistuin nimittäin ainoastaan toteaa, että ZG väittää, että riidanalaiset maksut ovat oikeudettomia maksutapahtumia, kun taas Beobank väittää, että ne ovat ZG:n hyväksymiä maksutapahtumia tai, jos niitä on pidettävä oikeudettomina maksutapahtumina, että ZG on toiminut törkeän huolimattomasti. On mahdollista, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin aikoo ratkaista pääasian ainoastaan kyseisen direktiivin 47 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun tietojenantovelvollisuuden täyttämättä jättämisen kannalta lausumatta mitään siitä, ovatko riidanalaiset maksut ZG:n hyväksymiä, tai siitä, onko ZG toiminut törkeän huolimattomasti, vaikka oikeus saada nämä maksut palautetuiksi kuuluu a priori kyseisen direktiivin 60 tai 62 artiklan soveltamisalaan.
53.      Direktiivissä 2007/64 annetaan yhtenäiset unionin tason säännökset, jotka koskevat sekä oikeudettomista(34) että – jollei sopimusperusteisista muutoksista muuta johdu – maksajan hyväksymistä (”oikeutetuista”)(35) maksutapahtumista aiheutuvia tiettyjä seurauksia. Samalla kyseisellä direktiivillä säännellään oikeudettomia maksutapahtumia koskevaa riskinjakoa.(36) Silloin, kun kyse on palautusoikeudesta, joka kuuluu a priori kyseisen direktiivin 60 artiklan (oikeudettomat maksutapahtumat) tai sen 62 artiklan (oikeutetut maksutapahtumat) soveltamisalaan, kansallinen tuomioistuin ei siis voi jättää huomiotta kyseisessä direktiivissä vahvistettua maksutapahtumien kahtiajakoa, joka tehdään sen mukaan, ovatko tapahtumat oikeutettuja vai oikeudettomia, eikä lausua palautusoikeudesta määrittämättä ensin, onko maksutapahtuma oikeutettu vai oikeudeton. On todettava, että direktiiviä 2007/64 sovellettaessa tästä määrityksestä riippuu, mitkä ovat tällaisten maksutapahtumien seuraukset siltä osin kuin on kyse niiden summan palauttamisesta.
54.      Toiseksi se, että maksupalvelujen käyttäjän katsottaisiin voivan vaatia maksutapahtuman summan palauttamista sen vuoksi, että maksupalveluntarjoaja on jättänyt täyttämättä direktiivin 2007/64 47 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisen tietojenantovelvollisuutensa, tarkoittaisi sitä, että kyseinen palveluntarjoaja voitaisiin saattaa vastuuseen ja velvoittaa palauttamaan maksutapahtuman summa myös tapauksissa, joissa direktiivin 60 ja 62 artikla eivät sitä tähän velvoita.
55.      Tältä osin tuomiosta CRCAM(37) ilmenee, että direktiivi 2007/64 on esteenä sille, että maksupalveluntarjoajalle syntyy vastuu oikeudettoman maksutapahtuman summan palauttamisesta tilanteessa, jossa kyseisten palvelujen käyttäjä on jättänyt täyttämättä ilmoittamisvelvollisuutensa. Kyseinen direktiivi on a fortiori esteenä myös sille, että maksupalveluntarjoajalle syntyy vastuu maksutapahtuman summan palauttamisesta tilanteissa, joissa kyseisen direktiivin 60 ja 62 artikla eivät velvoita sitä suorittamaan tällaista palautusta.
56.      Direktiiviä 2007/64 sovellettaessa maksupalveluntarjoajan vastuun syntymisen edellytykset muodostuvat nimittäin sen 58 artiklassa tarkoitetusta ilmoituksesta ja sen 60 ja 62 artiklassa tarkoitetuista olosuhteista, ainakin siltä osin kuin tämä vastuu koskee maksutapahtuman summan palauttamista.(38) Jollei jäsenvaltioille annetusta harkintavallasta(39) ja direktiivissä 2007/64 sallituista sopimusperusteisista muutoksista(40) muuta johdu, näitä edellytyksiä ei voida jättää huomiotta, sillä muuten haitataan yhdenmukaistettua järjestelmää ja vaarannetaan kyseisen direktiivin tehokas vaikutus ja sen tavoite, joka koskee asiaa koskevien kansallisten säännösten yhtenäistämistä.
57.      Kolmanneksi, kuten unionin tuomioistuin on jo selventänyt tuomiossa CRCAM,(41)direktiivin 2007/64 60 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vastuujärjestelmä perustuu tasapainoon, joka muodostuu yhtäältä maksupalveluntarjoajan tietojenantovelvollisuudesta ja toisaalta maksupalvelunkäyttäjän 13 kuukauden määräaikaan sidotusta velvollisuudesta ilmoittaa oikeudettomista maksutapahtumista ja joka mahdollistaa kyseisen palveluntarjoajan ankaran vastuun syntymisen ilman, että käyttäjän tarvitsee osoittaa virhettä tai laiminlyöntiä.
58.      Tämän logiikan mukaisesti direktiivin 2007/64 58 artiklassa ja 60 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan yhteys yhtäältä näihin säännöksiin perustuvan maksupalveluntarjoajan vastuun ja toisaalta kyseisen direktiivin 47 artiklan 1 kohdan a alakohdasta johtuvan tietojenantovelvollisuuden välillä. Mainitun direktiivin 58 artiklan 1 kohdassa nimittäin säädetään erityisestä seuraamuksesta palveluntarjoajalle, joka on jättänyt täyttämättä tietojenantovelvollisuutensa. Kyseisen säännöksen mukaan maksupalveluntarjoajan vastuu voi syntyä myös silloin, kun maksupalvelujen käyttäjä ei ole 13 kuukauden kuluessa tilin veloituspäivästä ilmoittanut tälle maksupalveluntarjoajalle, että maksutapahtumaa ei ollut oikeutettu, jos tämä maksupalveluntarjoaja ”ei ole antanut tai asettanut saataville maksutapahtumaa koskevia tietoja III osaston mukaisesti”. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen päättelyn noudattaminen johtaisi erilaisen – ja suuremman – seuraamuksen määräämiseen kuin sen, josta säädetään kyseisen direktiivin 60 artiklan 1 kohdan mukaisessa yhdenmukaistetussa maksupalveluntarjoajan vastuujärjestelmässä, jolloin kyseisessä järjestelmässä vahvistettu tasapaino, johon unionin tuomioistuin viittasi tuomiossa CRCAM,(42)häiriintyisi.
59.      Kuten siis ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päättelee, ensinnäkin maksupalveluntarjoajalle syntyisi pääasiassa vastuu nimenomaan direktiivissä 2007/64 säädetylle yhdenmukaistetulle vastuujärjestelmälle rinnakkaisen järjestelmän perusteella, koska se on jättänyt täyttämättä kyseisen direktiivin 47 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisen ilmoittamisvelvollisuutensa.(43) Toiseksi tämä rinnakkainen järjestelmä haittaisi yhdenmukaistettua järjestelmää ja vaarantaisi kyseisen direktiivin tavoitteet ja tehokkaan vaikutuksen.(44)
60.      Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin katsoo, että direktiivin 2007/64 60 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sen 86 artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että maksupalvelujen käyttäjä voi saattaa maksupalveluntarjoajan vastuuseen sen vuoksi, että tämä on jättänyt täyttämättä kyseisen direktiivin 47 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisen tietojenantovelvollisuutensa, siltä osin kuin tämä vastuu koskee maksutapahtumien summan palauttamista.
V       Ratkaisuehdotus
61.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa justice de paix du canton de Forestin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin, sellaisina kuin ne ovat uudelleenmuotoiltuina, seuraavasti:
Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY 60 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sen 86 artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että maksupalvelujen käyttäjä voi saattaa maksupalveluntarjoajan vastuuseen sen vuoksi, että tämä on jättänyt täyttämättä kyseisen direktiivin 47 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisen tietojenantovelvollisuutensa, siltä osin kuin tämä vastuu koskee maksutapahtumien summan palauttamista.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2007, L 319, s. 1).
3      Siitä, mikä säännös on käsiteltävässä asiassa esitettyjen ennakkoratkaisukysymysten kohteena, ks. jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 23 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
4      Siitä, sovelletaanko käsiteltävän asian kannalta merkityksellisiä säännöksiä ajallisesti, ks. jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 20–22 kohta.
5      Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee, että ZG on esittänyt vaatimuksensa talouslainsäädännöstä annetun lain VII.35 §:n perusteella, se ei ennakkoratkaisupyynnössään toista kyseisen säännöksen sisältöä. Kyseinen säännös sisältyy kuitenkin Belgian hallituksen unionin tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamiin vastauksiin.
6      Siitä, mikä säännös on käsiteltävässä asiassa esitetyn ennakkoratkaisupyynnön kohteena, ks. jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 23 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
7      Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2009/110/EY ja 2013/36/EU ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta sekä direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta 25.11.2015 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2015, L 337, s. 35).
8      Ks. direktiivin 2015/2366 114 artikla.
9      Tyhjentävän vastauksen antamiseksi huomautan, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää talouslainsäädännöstä annetun lain VII.18 §:ää direktiivin 2007/64/EY 38 artiklaa vastaavana säännöksenä, kun taas Beobank pitää sitä kyseisen direktiivin 47 artiklan täytäntöönpanosäännöksenä.
10      Beobank toki väittää kirjallisissa huomautuksissaan, että ennakkoratkaisukysymykset on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin ne koskevat direktiivin 2007/64 38 artiklaa, koska kyseistä säännöstä ei sovelleta pääasiaan. Unionin tuomioistuin voi kuitenkin muotoilla ennakkoratkaisukysymykset uudelleen ja jopa tulkita muita unionin oikeuden säännöksiä kuin niitä, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut. Näin ollen ei voida välttämättä päätellä, etteivät käsiteltävässä asiassa esitetyt ennakkoratkaisukysymykset täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä sen vuoksi, että pääasiaan sovelletaan kyseisen direktiivin 47 artiklaa eikä sen 38 artiklaa.
11      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 16 ja 17 kohta.
12      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 13 kohta.
13      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 28 kohta.
14      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
15      Koska unionin tuomioistuimella ei ole velvollisuutta muotoilla uudelleen sille esitettyjä ennakkoratkaisukysymyksiä, ei ole poissuljettua, että se toteaa, että käsiteltävässä asiassa esitetyt ennakkoratkaisukysymykset on jätettävä tutkimatta. Jos nimittäin unionin tuomioistuin katsoo, että direktiivin 2007/64 säännökset, joilla otetaan käyttöön yhdenmukaistettu vastuujärjestelmä, ovat esteenä sille, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi tehdä unionin tuomioistuimen kyseisen direktiivin 47 artiklan 1 kohdan a alakohdalle antamasta tulkinnasta päätelmiä siitä, voidaanko Beobank saattaa vastuuseen, se voi todeta, että viimeksi mainitun säännöksen tulkinta ei ole välttämätöntä, jotta kyseinen tuomioistuin voi ratkaista sen käsiteltävänä olevan asian. Unionin tuomioistuin voi kuitenkin tulla tähän lopputulokseen vain sillä edellytyksellä, että se tekee saman analyysin kuin olen jäljempänä tehnyt vastatakseni uudelleenmuotoiltuihin ennakkoratkaisukysymyksiin. Jäljempänä esittämäni analyysi on siten joka tapauksessa hyödyllinen unionin tuomioistuimelle riippumatta siitä, päättääkö se muotoilla käsiteltävät ennakkoratkaisukysymykset uudelleen vai ei.
16      Ks. Study on the Impact of Directive 2007/64/EC on Payment Services in the Internal Market and on the Application of Regulation (EC) no 924/2009 on Cross-Border Payments in the Community, https://ec.europa.eu/info/sites/default/files/study-impact-psd-24072013_en.pdf, s. 239.
17      Perusteellisuuden vuoksi täsmennän, että direktiivissä 2007/64 säädetään oikeudesta palautukseen myös siltä osin kuin on kyse virheellisesti toteutetuista maksutapahtumista, jotka kuuluvat sen 75 artiklan ja – kuten oikeudettomasti toteutetut maksutapahtumat – 58 artiklan soveltamisalaan. Päättelen kyseisen direktiivin 75 artiklan sanamuodosta, että toteutumatta jäämisellä tai virheellisellä toteuttamisella viitataan muun muassa tilanteeseen, jossa maksunsaaja ei ole saanut maksutapahtuman summaa tai on mahdollisesti saanut sen myöhässä. Ks. vastaavasti myös komission kertomus Euroopan parlamentille ja neuvostolle maksupalveluista sisämarkkinoilla annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY ja rajatylittävistä maksuista yhteisössä annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 924/2009 soveltamisesta (COM(2013) 549 final, s. 9). Mikään ei viittaa siihen, että tällaista tilannetta koskevat säännökset olisivat merkityksellisiä käsiteltävän asian kannalta.
18      Ks. viimeksi tuomio 11.4.2019, Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C-295/18, EU:C:2019:320, 42 kohta).
19      Tällaisessa tilanteessa direktiivissä 2007/64 säädetään yhtäältä, että ”maksupalveluntarjoajansa on näytettävä, että maksutapahtuma oli todennettu, oikein kirjattu ja merkitty tileille eikä siihen ollut vaikuttanut tekninen vika tai muu häiriö” (59 artiklan 1 kohta), ja toisaalta, että ”se että maksupalveluntarjoaja on kirjannut maksuvälineen käytön, ei välttämättä sinänsä riitä osoittamaan, että maksaja olisi hyväksynyt maksutapahtuman tai että maksaja olisi toiminut petollisesti tai laiminlyönyt tarkoituksellisesti tai törkeän huolimattomasti yhtä tai useampaa 56 artiklassa tarkoitettua velvollisuuttaan” (59 artiklan 2 kohta).
20      Ks. direktiivin 2007/64 61 artiklan 2 kohta.
21      Täyden yhdenmukaistamisen käsitteestä ks. ratkaisuehdotukseni Kamenova (C-105/17, EU:C:2018:378, alaviitteet 15 ja 16).
22      Direktiivin 2007/64 61 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltiot voivat tapauksissa, joissa maksaja ei ole toiminut petollisesti tai laiminlyönyt tarkoituksellisesti 56 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan, vähentää maksajan artiklan 1 ja 2 kohdan mukaista vastuuta, ottaen huomioon erityisesti maksuvälineeseen liitetyt henkilökohtaiset turvatekijät ja olosuhteet, joissa maksuväline katosi, varastettiin tai tuli väärinkäytetyksi.”
23      Tuomio 2.9.2021 (C-337/20, jäljempänä tuomio CRCAM, EU:C:2021:671).
24      Ks. vastaavasti tuomio CRCAM, 42 kohta.
25      Tuomio CRCAM, 45 kohta.
26      Kyseisen tuomion 30 kohta.
27      Tuomio CRCAM, 26 kohta.
28      Ks. vastaavasti tuomio CRCAM, 2, 29 ja 36 kohta.
29      Huomautan, että ennakkoratkaisupyynnöstä ei voida päätellä, syntyisikö maksupalveluntarjoajan vastuu tietojenantovelvollisuuden täyttämättä jättämisestä jonkin muun direktiivin 2007/64 säännöksen kuin sen 60 artiklan perusteella vai syntyisikö se kansallisen oikeuden säännöksen perusteella.
30      Ks. vastaavasti tuomio CRCAM, 45 kohta. Ks. myös edellä tämän ratkaisuehdotuksen 47 kohta.
31      Ks. direktiivin 2007/64 58 artikla.
32      Ks. direktiivin 2007/64 61 artiklan 2 kohta.
33      Ks. direktiivin 2007/64 62 artiklan 1 ja 3 kohta.
34      Ks. tuomio 11.4.2019, Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C-295/18, EU:C:2019:320, 47 kohta).
35      Ks. direktiivin 2007/64 62 artiklan 1 ja 3 kohta ja johdanto-osan 36 perustelukappale, jossa todetaan muun muassa, että ”tässä direktiivissä olisi annettava kuluttajien suojaamiseksi säännöt palautuksesta, kun maksutapahtuma ylittää kohtuullisena pidettävän rahamäärän. Maksupalveluntarjoajien olisi voitava myöntää asiakkailleen vielä tätä edullisempia ehtoja ja esimerkiksi palauttaa kaikki riitautetut maksut”.
36      Ks. oikeudettomien maksutapahtumien osalta direktiivin 2007/64 johdanto-osan 35 perustelukappale ja selvennykset, joita unionin tuomioistuin teki 11.4.2019 antamassaan tuomiossa Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C-295/18, EU:C:2019:320, 47 kohta).
37      Tuomion 52 kohta.
38      Direktiivin 2007/64 60 artiklan 2 kohdan mukaan ”muu rahallinen korvaus [kuin oikeus siihen, että oikeudettoman maksutapahtuman määrä palautetaan] voi määräytyä maksajan ja hänen maksupalveluntarjoajansa väliseen sopimukseen sovellettavan lain mukaisesti”.
39      Ks. direktiivin 2007/64 86 artikla.
40      Ks. erityisesti direktiivin 2007/64 62 artiklan 1 ja 3 kohta.
41      Tuomion 63 kohta.
42      Tuomion 63 kohta.
43      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 49 kohta.
44      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 50–58 kohta.