Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
10 päivänä heinäkuuta 2025 (1)
Asia C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
vastaan
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
jossa
asian käsittelyyn osallistuvat
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Società italiana degli autori ed editori (SIAE) ja
Gedi Gruppo Editoriale SpA
(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lazion alueellinen hallintotuomioistuin, Italia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Immateriaalioikeudet – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Direktiivi (EU) 2019/790 – 15 artikla – Lehtijulkaisujen suoja verkkokäytössä – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään sopivan hyvityksen maksamisesta – Tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetetut velvoitteet – Riippumattomalle hallintoviranomaiselle annetut valtuudet – Perusoikeuksien punninta – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 17 artiklan 2 kohta – Perusoikeus immateriaalioikeuksien suojaan – 16 artikla – Elinkeinovapaus – 11 artikla – Sananvapaus ja tiedonvälityksen vapaus
Johdanto
1.        Niitä talouden aloja, joihin digitalisaatio ja internetin tuleminen ovat vaikuttaneet kaikkein eniten – ja vain harva ala on välttynyt niiden vaikutukselta –, ovat media- ja erityisesti lehdistöala. Se on nimittäin kokenut suoranaisia mullistuksia. Nämä mullistukset johtuvat ensinnäkin käyttötottumusten muuttumisesta, kun käyttäjät ovat paitsi vaihtaneet painetun lehdistön verkkosisältöihin myös alkaneet käyttää monipuolisemmin näiden sisältöjen lähteitä, sillä digitaalisessa ympäristössä on lähes rajattomasti valinnanvaraa.
Toiseksi näitä mullistuksia ovat aiheuttaneet uutiskatsauspalvelut, joita usein tarjotaan suurilla verkkoalustoilla. Ne
luovat eräänlaista ”korvaavaa vaikutusta”
tarjoamalla käyttäjille mahdollisuuden tutustua –
vaikkakin pinnallisesti – toimituksellisiin sisältöihin tarvitsematta selata alkuperäistä lähdettä
eli sanoma- ja aikakauslehtien omia sivustoja. Kolmanneksi kyseiset mullistukset
liittyvät
internetin mahdollistamien uusien tiedonjakelukanavien ja erityisesti sosiaalisen median nousuun perinteisen median kilpailijaksi.
2.        Näiden mullistusten seurauksena lehtikustantajien tulot ovat merkittävästi vähentyneet, kun ne eivät enää pysty vastaamaan perinteisestä liiketoimintamallistaan aiheutuvista kustannuksista. Tämä vähentyminen johtuu sekä paperisten sanoma- ja aikakauslehtien myynnin romahtamisesta että mainossopimuksista saatavien tulojen menettämisestä, sillä nämä tulot virtaavat nyt erityisesti suurille verkkoalustoille.
3.        Perinteisten tiedotusvälineiden kriisin seuraukset eivät kuitenkaan ole pelkästään taloudellisia. Tiedotusvälineillä on olennainen merkitys demokraattisten yhteiskuntien toiminnassa: ne ovat suuren yleisön pääasiallinen luotettava tietolähde
ja samalla tehokkain keino valvoa poliittisten toimijoiden käyttäytymistä julkisen mielipiteenmuodostuksen avulla. Perinteisten tiedotusvälineiden heikentyminen ja korvautuminen uusilla toimijoilla, joiden tarjoaman tiedon
laatu on vähintäänkin vaihtelevaa, ovat omiaan edistämään vakavien yhteiskunnallisten ja poliittisten ongelmien syntymistä.
4.        Sen vuoksi paitsi eräissä kolmansissa maissa(2) myös joissakin unionin jäsenvaltioissa, kuten Saksassa ja Espanjassa, on toteutettu lainsäädäntöaloitteita, joilla on pyritty puuttumaan tähän tilanteeseen lehtikustantajien hyväksi. Kyseiset toimenpiteet eivät kuitenkaan ole täyttäneet odotuksia sekä
laillisuuteen että tehottomuuteenkin liittyvien ongelmien
vuoksi.(3)
5.        Lehtikustantajien tilanne verkkoalustoihin nähden ei nimittäin ole niin yksinkertainen kuin
voi näyttää. Vaikka verkkoalustat vahingoittavat kustantajien etuja etenkin korvaavalla vaikutuksellaan ja kilpailullaan, niillä on myös myönteinen, laajentava vaikutus, koska ne vetävät uutta yleisöä. Käyttäjien tottumukset ovat kuitenkin muuttuneet niin, että nykyään merkittävä osa heistä käyttää toimituksellisia sisältöjä yksinomaan eri alustojen välityksellä. Kustantajat ovat siten pitkälti riippuvaisia näistä alustoista hankkiakseen uusia asiakkaita, minkä vuoksi niiden sisältöjä on välttämättä oltava saatavilla kyseisillä alustoilla. Sama ei kuitenkaan päde toisin päin: verkkoalustoille ei ole olennaista, että näitä sisältöjä on saatavilla. Kustantajat ovat siten heikommassa asemassa kyseisiin alustoihin nähden, minkä vuoksi pyrkimykset korjata tilannetta
myöntämällä näille kustantajille uusia immateriaalioikeuksia ovat tehottomia. Seuraukset eivät sitä paitsi ole kaikille lehtikustantajille samanlaiset: korvaavasta vaikutuksesta on enemmän haittaa suurille lehtitaloille, kun taas laajentava vaikutus pikemminkin hyödyttää pieniä, etenkin paikallisia kustantajia, koska ne
tavoittavat sen ansiosta yleisöä, jota ne eivät olisi voineet tavoittaa perinteisillä keinoilla.
6.        Ei siis ole yllättävää, että käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat unionin oikeuden säännökset, joissa otetaan käyttöön uusi
kustantajille tarkoitettu
immateriaalioikeus, ovat saaneet osakseen kärkevää kritiikkiä sekä hyväksymismenettelynsä aikana että voimaantulonsa jälkeen.(4) Tilannetta on verrattu jopa Hans Christian Andersenin tunnetussa sadussa ”Keisarin uudet vaatteet” kuvattuun tilanteeseen.(5)
7.        Pannessaan täytäntöön mainittuja unionin oikeuden säännöksiä tietyt jäsenvaltiot ovat kuitenkin toteuttaneet pääasiassa kyseessä olevien Italian toimenpiteiden kaltaisia toimenpiteitä vahvistaakseen lehtikustantajien neuvotteluasemaa
ja pukeakseen tällä tavoin keisarin oikeisiin vaatteisiin. Unionin tuomioistuimen tehtävänä on nyt määrittää
unionin oikeudessa säädetyt rajat, joita kyseisillä toimenpiteillä ei saada ylittää.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
8.        Tekijänoikeudesta ja lähioikeuksista digitaalisilla sisämarkkinoilla ja direktiivien 96/9/EY ja 2001/29/EY muuttamisesta 17.4.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/790(6) 15 artiklassa säädetään muun muassa seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on säädettävä, että johonkin jäsenvaltioon sijoittautuneilla lehtijulkaisujen kustantajilla on direktiivin 2001/29/EY[(7)]
2 artiklassa ja 3 artiklan 2 kohdassa säädetyt oikeudet tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien toimesta tapahtuvan niiden lehtijulkaisujen verkkokäytön osalta.
Ensimmäisessä alakohdassa säädettyjä oikeuksia ei sovelleta yksittäisten käyttäjien lehtijulkaisujen yksityiseen tai ei-kaupalliseen käyttöön.
Ensimmäisen alakohdan nojalla myönnettävä suoja ei koske hyperlinkittämistä.
– –
4.      Edellä 1 kohdassa säädetyt oikeudet lakkaavat kahden vuoden kuluttua lehtijulkaisun julkaisemisesta. Kyseinen suoja-aika lasketaan kyseisen lehtijulkaisun julkaisupäivää seuraavan vuoden tammikuun 1 päivästä.
– –”
Italian oikeus
9.        Tekijänoikeuden ja muiden sen käyttöön liittyvien oikeuksien suojasta 22.4.1941 annetun lain nro 633 (legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio),(8) sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan (jäljempänä
laki nro 633/1941), 43 bis §:ssä säädetään muun muassa seuraavaa:
”1.      Lehtijulkaisujen kustantajilla on 13 ja 16 §:ssä tarkoitetut yksinoikeudet kappaleiden valmistamiseen ja yleisölle välittämiseen joko yksin tai yhteenliittymänä tai konsortiona, kun
– – tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat, mukaan lukien mediaseurantapalveluita ja uutiskatsauksia tarjoavat yhtiöt, käyttävät niiden lehtijulkaisuja.
– –
6.      Edellä 1 momentissa säädettyjä oikeuksia ei sovelleta yksittäisten käyttäjien lehtijulkaisujen yksityiseen tai ei-kaupalliseen käyttöön eikä hyperlinkittämiseen eikä
myöskään silloin, kun kyse on lehtijulkaisun yksittäisten sanojen tai hyvin lyhyiden otteiden käytöstä.
– –
8.      Tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat maksavat lehtijulkaisujen verkkokäytöstä 1 momentissa tarkoitetuille toimijoille sopivan hyvityksen. Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni [(viestintäalan sääntelyviranomainen, Italia; jäljempänä AGCOM)] antaa 60 päivän kuluessa tämän säännöksen voimantulosta asetuksen, jossa yksilöidään ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua sopivaa hyvitystä määritettäessä käytettävät perusteet, joissa otetaan huomioon muun muassa artikkelin lukukerrat verkossa,
3 momentissa tarkoitettujen kustantajien toimintavuodet, merkitys markkinoilla ja niiden palveluksessa olevien toimittajien määrä
sekä kummankin osapuolen teknologiaan ja infrastruktuuriin tekemistä investoinneista aiheutuneet kustannukset ja
kummankin osapuolen julkaisusta näkyvyytenä ja mainostuloina saama taloudellinen hyöty.
9.      Edellä 1 momentissa tarkoitettujen oikeuksien käytöstä tehtävää sopimusta koskevissa tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien, mediaseurantapalveluita ja uutiskatsauksia tarjoavat yhtiöt mukaan lukien, ja 3 momentissa tarkoitettujen kustantajien välisissä neuvotteluissa
otetaan huomioon myös 8 momentissa tarkoitetussa asetuksessa määritellyt perusteet. Neuvottelujen ollessa meneillään tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat eivät saa rajoittaa kustantajien sisältöjen näkyvyyttä hakutuloksissa. Se, onko kyseisiä sisältöjä
rajoitettu perusteettomasti
neuvotteluvaiheessa, voidaan tutkia
varmistettaessa, että siviililain 1337 §:ssä asetettua lojaliteettivelvoitetta on noudatettu.
10.      Rajoittamatta oikeutta nostaa kanne 11 momentissa tarkoitetussa yleisessä tuomioistuimessa, jos hyvityksen määrästä ei ole päästy sopimukseen 30 päivän kuluessa siitä, kun neuvottelut on aloitettu jommankumman asianomaisen osapuolen pyynnöstä, kumpikin osapuoli voi kääntyä [AGCOMin] puoleen sopivan hyvityksen määrittämiseksi ja täsmentää hakemuksessaan oman taloudellisen ehdotuksensa.
[AGCOM] ilmoittaa 60 päivän kuluessa siitä, kun asianomainen osapuoli on jättänyt hakemuksensa, myös silloin, kun jompikumpi osapuoli ei saavu käsittelyyn, vaikka se on kutsuttu asianmukaisesti, 8 momentissa tarkoitetussa asetuksessa säädettyjen perusteiden perusteella, mikä esitetyistä taloudellisista ehdotuksista on näiden perusteiden mukainen tai, jos se katsoo, ettei yksikään ehdotus ole niiden mukainen, ilmoittaa sopivan hyvityksen määrän omasta aloitteestaan.
11.      Jos osapuolet eivät pääse sopimukseen sen jälkeen, kun [AGCOM] on määrittänyt sopivan hyvityksen, kumpikin osapuoli voi saattaa asian yleisen tuomioistuimen talousasioiden jaoston käsiteltäväksi – –, mukaan lukien nostamalla 18.6.1998 annetun lain nro 192 9 §:ssä tarkoitetun kanteen.
12.      Tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat, mukaan lukien mediaseurantapalveluja ja uutiskatsauksia tarjoavat yritykset, ovat velvollisia toimittamaan asianomaisen osapuolen pyynnöstä, mukaan lukien
yhteishallinnointiorganisaatioiden tai riippumattomien hallinnointiyhteisöjen – – välityksellä, jos ne on valtuutettu tähän, tai [AGCOMin] pyynnöstä tiedot, jotka ovat tarpeen sopivan hyvityksen määrittämiseksi. Ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetun velvollisuuden täyttäminen ei vapauta 3 momentissa tarkoitettuja kustantajia velvollisuudesta pitää tietoonsa tulleet kaupalliset, teolliset ja rahoitukselliset tiedot salassa. Palvelujen tarjoajille asetetun tiedonantovelvollisuuden täyttämistä valvoo [AGCOM]. Mikäli näitä tietoja ei toimiteta 30 päivän kuluessa ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetun pyynnön tekemisestä, [AGCOM] määrää velvollisuutensa laiminlyöneelle osapuolelle taloudellisen hallinnollisen seuraamuksen, jonka suuruus on enintään yksi prosentti erimielisyyden ilmoittamista edeltäneen viimeisen päättyneen tilikauden liikevaihdosta
– –
– –
14.      Tässä pykälässä säädetyt oikeudet lakkaavat, kun lehtijulkaisun julkaisemisesta on kulunut kaksi vuotta – –”
10.      AGCOMin 19.1.2023 antamassa päätöksessä nro 3/23/CONS, jonka liitteeseen A sisältyy
22.4.1941 annetun lain nro 633 43-bis §:ssä tarkoitettua lehtijulkaisujen verkkokäytöstä maksettavaa sopivaa hyvitystä määritettäessä käytettävistä perusteista annettu asetus (regolamento in materia di individuazione dei criteri di riferimento per la determinazione dell’equo compenso per l’utilizzo online di pubblicazioni di carattere giornalistico di cui all’articolo 43-bis della Legge 22 aprile 1941, n. 633),
–        yksilöidään sopivan hyvityksen määrää määritettäessä käytettävät perusteet, joihin sisältyy tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajalle kustantajan lehtijulkaisujen verkkokäytöstä kertyneisiin mainostuloihin – vähennettynä tuloilla, jotka kustantaja saa automaattisesta uudelleenohjauksesta omalle internetsivustolleen –, perustuva laskentaperuste (4 §)
–        vahvistetaan tiettyjen
kyseisen päätöksen 4 §:n 2 momentissa määriteltyjen
lisäperusteiden mukaisesti kerroin, jota sovelletaan sopivan hyvityksen määrittämisessä käytettävään perusmäärään
ja joka on enintään
70 prosenttia
–        luetellaan tiedonantovelvollisuuteen liittyvät velvollisuudet, määritellään AGCOMin tarkastusvaltuudet ja säädetään velvollisuutensa laiminlyöneelle osapuolelle määrättävästä taloudellisesta hallinnollisesta seuraamuksesta, jonka määrä on enintään yksi prosentti viimeisen erimielisyyden ilmoittamista edeltäneen päättyneen tilikauden liikevaihdosta kotimaan markkinoilla (5 §)
–        säädetään menettelystä, jota on noudatettava pyydettäessä AGCOMia määrittämään sopivan hyvityksen määrä, kyseisessä menettelyssä sovellettavista säännöistä sekä AGCOMin mahdollisuudesta päättää yksipuolisesti kyseisestä määrästä (8–12 §).
Pääasia, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset
11.      Meta Platforms Ireland Limited (jäljempänä Meta), joka on sijoittautunut Irlantiin, tarjoaa tietoyhteiskunnan palveluja muun muassa toimimalla verkkoyhteisöpalvelu Facebookin ylläpitäjänä.
12.      Meta on nostanut
Tribunale Amministrativo Regionale per il Laziossa (Lazion alueellinen hallintotuomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, kanteen, jossa se vaatii päätöksen nro 3/23/CONS ja sen liitteiden kumoamista.
13.      Kanteensa tueksi Meta väittää muun muassa, että lain nro 633/1941 43 bis § ja riidanalainen päätös ovat vastoin direktiivin 2019/790 15 artiklaa, jossa ei säädetä mistään korvauksiin liittyvistä oikeuksista vaan yksinoikeuksista. Tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetettujen velvollisuuksien, taloudellisten toimijoiden sopimusvapauteen kohdistuvien merkittävien rajoitusten ja AGCOMille annettujen tehtävien ja valtuuksien vuoksi
kyseinen lainsäädäntö on ristiriidassa myös
Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 16 artiklassa taatun elinkeinovapauden ja erityisesti vapaan kilpailun periaatteen kanssa. Meta korostaa ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että Italian lainsäätäjän toteuttamat toimenpiteet, joilla estetään muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita yrityksiä tarjoamasta palveluja tai ainakin tehdään nämä palvelut vähemmän houkutteleviksi Italiassa, eivät ole oikeasuhteisia eivätkä riittäviä.
14.      Tässä tilanteessa Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voidaanko [direktiivin 2019/790] 15 artiklaa tulkita siten, että se on esteenä sellaisille – [lain nro 633/1941] 43-bis §:ssä ja [AGCOMin]
päätöksessä nro 3/23/CONS tarkoitetun kaltaisille – kansallisille säännöksille, joissa
a)      säädetään korvauksesta (sopiva hyvitys), jonka [tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat] maksavat kustantajille, direktiivin 2019/790 15 artiklassa säädettyjen yksinoikeuksien lisäksi
b)      tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetetaan velvollisuus
–        neuvotella kustantajien kanssa,
–        toimittaa kustantajille ja [AGCOMille] tiedot, jotka ovat tarpeen sopivan hyvityksen määrittämiseksi, ja
–        olla rajoittamatta kustantajan sisältöjen näkyvyyttä hakutuloksissa neuvottelujen ollessa meneillään
c)      [AGCOMille] annetaan
–        valvontavalta ja valta langettaa seuraamuksia
–        valta yksilöidä perusteet, joiden nojalla sopiva hyvitys määritetään
–        valta määrittää sopivan hyvityksen täsmällinen määrä, jos osapuolet eivät pääse asiasta sopimukseen?
2)      Onko direktiivin 2019/790 15 artikla esteenä sellaisille edellä 1 kohdassa mainitun kaltaisille kansallisille säännöksille, joilla tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetetaan tiedonantovelvollisuus, jota valvoo [AGCOM]
ja jonka noudattamatta jättäminen johtaa hallinnollisten seuraamusten soveltamiseen?
3)      Ovatko [perusoikeuskirjan] 16 ja 52 artiklassa tarkoitettu elinkeinovapaus, SEUT 109 artiklassa tarkoitettu vapaan kilpailun periaate ja [perusoikeuskirjan]
52 artiklassa tarkoitettu suhteellisuusperiaate esteenä sellaisille edellä mainittujen kaltaisille kansallisille säännöksille, joissa
a)      säädetään direktiivin 2019/790 15 artiklassa tarkoitettujen yksinoikeuksien lisäksi oikeudesta korvaukseen, jonka toimeenpanoon liittyy edellä mainitulla tavalla tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien velvollisuus neuvotella kustantajien kanssa, toimittaa kustantajille ja/tai [AGCOM:ille] tiedot, jotka ovat tarpeen sopivan hyvityksen määrittämiseksi, sekä olla rajoittamatta kustantajan sisältöjen näkyvyyttä hakutuloksissa neuvottelujen ollessa meneillään
b)      annetaan [AGCOMille]
–        valvontavalta ja valta langettaa seuraamuksia
–        valta yksilöidä perusteet, joiden nojalla sopiva hyvitys määritetään
–        valta määrittää sopivan hyvityksen täsmällinen määrä, jos osapuolet eivät pääse asiasta sopimukseen?”
15.      Ennakkoratkaisupyyntö saapui unionin tuomioistuimeen 21.12.2023. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Meta, Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG), Belgian, Tanskan, Ranskan ja Italian hallitukset sekä Euroopan komissio. Meta, FIEG, Società italiana degli autori ed editori (SIAE), Gedi Gruppo Editoriale SpA, Italian, Ranskan ja Puolan hallitukset sekä komissio osallistuivat 10.2.2025 pidettyyn istuntoon.
Asian tarkastelu
16.      Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää kolme ennakkoratkaisukysymystä. Kaksi ensimmäistä kysymystä, joita tarkastelen yhdessä, koskevat
Italian lainsäätäjän toteuttamien eri toimenpiteiden, joissa säädetään lehtikustantajille maksettavan korvauksen luonteesta, lehtijulkaisuja käyttäville tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetetuista velvollisuuksista sekä AGCOMin toimivaltuuksista, yhteensopivuutta direktiivin 2019/790 15 artiklan kanssa. Kolmas kysymys koskee kyseisten toimenpiteiden yhteensopivuutta perusoikeuskirjan 16 ja 52 artiklan ja SEUT 109 artiklan kanssa.
17.      Kaikkia näitä ennakkoratkaisukysymyksiä koskevana alustavana huomautuksena on todettava, että sekä pääasiasta että ennakkoratkaisupyynnöstä
ja tässä ennakkoratkaisumenettelyssä jätetyistä huomautuksista käy ilmi, että osapuolten välillä on suuria näkemyseroja siitä, miten pääasiassa kyseessä olevia Italian oikeuden sääntöjä on tulkittava. Niissä ovat vastakkain yhtäältä Meta, jonka tulkintaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää yhtyvän, ja toisaalta Italian hallitus, väliintulijoina olevat kustantajajärjestöt ja komission toimittamien tietojen mukaan myös AGCOM. Nämä näkemyserot koskevat yhtäältä
kyseisissä säännöksissä säädetyn lehtikustantajille maksettavan korvauksen luonnetta ja toisaalta tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetettujen velvollisuuksien ja AGCOMille annettujen valtuuksien sitovuutta. Tässä ennakkoratkaisumenettelyssä unionin tuomioistuin voi kuitenkin ainoastaan määritellä edellytykset, joiden täyttyessä kyseisiä
säännöksiä voidaan pitää unionin oikeuden mukaisina, sillä kansallisen oikeuden säännösten tulkinta kuuluu yksin kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan. Ratkaisuehdotuksessani
painotan kyseistä periaatetta ja muistutan ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta kaikkien jäsenvaltioiden tuomioistuinten velvollisuudesta tulkita kansallista oikeuttaan
mahdollisimman pitkälle unionin oikeuden mukaisesti.
Ensimmäinen ja toinen ennakkoratkaisukysymys
18.      Kahdella ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, ovatko 1) tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille väitetysti asetettu velvollisuus maksaa lehtikustantajille sopiva hyvitys
(ensimmäisen kysymyksen a kohta), 2) muut
tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetetut velvollisuudet
(ensimmäisen kysymyksen b kohta) ja 3) toimivaltuudet, joita AGCOMilla on tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien
ja lehtikustantajien välisessä neuvotteluprosessissa, yhteensopivia direktiivin 2019/790 15 artiklan kanssa
(ensimmäisen kysymyksen c kohta ja toinen kysymys). Ennen näiden eri seikkojen tarkastelua esitän
muutamia yleisiä huomautuksia direktiivin 2019/790 15 artiklasta.
Direktiivin 2019/790 15 artikla
19.      Ensinnäkin lehtikustantajille direktiivin 2019/790 15 artiklassa annettujen oikeuksien luonteesta on todettava, että kyseisen artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa viitataan
”direktiivin [2001/29] 2 artiklassa ja 3 artiklan 2 kohdassa säädettyihin oikeuksiin”. Muistutettakoon, että viimeksi mainituissa säännöksissä annetaan yksinoikeus sallia tai kieltää kaikenlainen kappaleen valmistaminen suojatusta aineistosta (kappaleen valmistamista koskeva oikeus) ja yksinoikeus saattaa suojattu aineisto yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada se saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana (yleisön saataviin saattamista koskeva oikeus).
20.      Metan mukaan tämä direktiivin 2019/790 15 artiklan sanamuoto, jossa viitataan direktiivin 2001/29 säännöksiin, merkitsee, että lehtikustantajien oikeuksilla on täsmälleen sama luonne kuin jälkimmäisessä direktiivissä tarkoitetuilla lähioikeuksilla, eli ne ovat yksinoikeuksia, joiden nojalla oikeudenhaltijat voivat kieltää suojattujen aineistojen käytön henkilöiltä, jotka haluavat käyttää niitä, tai sallia tämän käytön mahdollista korvausta vastaan molemminpuolisen sopimusvapauden perusteella, eivätkä viranomaiset voi puuttua tähän mitenkään.
21.      En kuitenkaan ole vakuuttunut siitä, että direktiivin 2019/790 15 artiklaa on tulkittava tällä tavoin. Jos nimittäin unionin lainsäätäjän tavoitteena
olisi ollut ainoastaan luoda uusia tekijänoikeuden lähioikeuksia lehtikustantajien hyväksi, sen ei olisi tarvinnut tehdä muuta kuin laajentaa direktiivin 2001/29 2 artiklassa ja 3 artiklan 2 kohdassa olevia oikeudenhaltijoiden luetteloita ja
mahdollisesti mukauttaa direktiivillä 2006/116/EY(9) näin vahvistettujen yksinoikeuksien suojan voimassaoloaikaa. Mielestäni 15 artiklan tavoite ei kuitenkaan rajoitu vain tähän.
22.      Direktiivin 2019/790 tarkoituksena nimittäin on, kuten erityisesti sen johdanto-osan kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee, täydentää unionin tekijänoikeusjärjestelmää useissa eri kohdin sellaisten erityisongelmien ratkaisemiseksi, jotka liittyvät muun muassa nopeaan tekniseen ja taloudelliseen kehitykseen
digitaalisessa ympäristössä.
Siltä osin kuin on kyse erityisesti direktiivin 2019/790
15 artiklan antamisen syistä, nämä syyt mainitaan erityisesti kyseisen direktiivin johdanto-osan 54 ja 55 perustelukappaleessa, joiden mukaan unionin lainsäätäjän ensisijaisena pyrkimyksenä on ollut puuttua edellä tämän ratkaisuehdotuksen johdannossa mainittuihin ongelmiin.
23.      Pitää toki paikkansa, että tätä varten
unionin lainsäätäjä päätti myöntää lehtikustantajille yksinoikeudet kappaleen valmistamiseen ja yleisön saataville saattamiseen ja että direktiivin 2019/790 johdanto-osan 57 perustelukappaleen mukaan näillä oikeuksilla on ”oltava sama soveltamisala kuin direktiivissä [2001/29] säädetyillä [vastaavilla] oikeuksilla”. Tämä jälkimmäinen väite on kuitenkin ristiriidassa jo direktiivin 15 artiklan sanamuodon kanssa.
24.      Vaikka nimittäin direktiivin 2001/29 2 artiklassa tarkoitettu kappaleen valmistamista koskeva oikeus koskee ”suoraan tai välillisesti, tilapäisesti tai pysyvästi, millä keinolla ja missä muodossa tahansa kokonaan tai osittain tapahtuvaa kappaleen valmistamista” suojatusta aineistosta ja vaikka 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu yleisön saataviin saattamista koskeva oikeus käsittää kaikenlaiset toimet suojatun aineiston saattamiseksi yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana, direktiivin 2019/790 15 artiklassa säädettyjen lehtikustantajien oikeuksien soveltamisala on selvästi suppeampi. Nämä oikeudet koskevat nimittäin ainoastaan lehtikustantajien julkaisujen verkkokäyttöä tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien toimesta. Kyseisten palvelujen yksittäisten käyttäjien yksityinen tai ei-kaupallinen käyttö ja ”hyperlinkittäminen” on nimenomaisesti suljettu niiden soveltamisalan ulkopuolelle.(10) Lehtikustantajien oikeuksia ei sovelleta myöskään lehtijulkaisun yksittäisten sanojen tai hyvin lyhyiden otteiden käyttöön, ja tämä rajoitus ei näytä koskevan muita tekijänoikeuden lähioikeuksia.(11) Sitä vastoin
kaikki direktiivin 2001/29 5 artiklan nojalla sovellettavat poikkeukset ja rajoitukset koskevat myös lehtikustantajien oikeuksia. Kyseisten oikeuksien suojan voimassaoloaika, joka on kaksi vuotta, on selvästi lyhyempi kuin muiden lähioikeuksien suojan voimassaoloaika, sillä nämä suojataan lähtökohtaisesti 50 vuoden ajaksi.(12)
25.      Lehtikustantajien oikeudet eivät siis ole samalla tavoin yleisluonteisia kuin tekijänoikeudet tai muut lähioikeudet, vaan niillä tähdätään direktiivin 2019/790 15 artiklan tavoitteen saavuttamiseen. Tämä tavoite ei kuitenkaan ole pelkästään varmistaa, että lehtikustantajat
voivat kieltää tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajia käyttämästä niiden julkaisuja
ilman taloudellista vastiketta, sillä siitä saattaisi olla enemmän haittaa kustantajille kuin tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille, vaan vahvistaa edellytykset, joiden täyttyessä mainittuja julkaisuja voidaan tosiasiallisesti käyttää, ja samalla varmistaa, että kustantajat saavat asianmukaisen osuuden tuloista, joita tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat saavat tästä käytöstä. Vaikka siis nämä oikeudet pysyvät olennaisin osin yksinomaisina ja preventiivisinä oikeuksina,
joiden nojalla käyttö voidaan sallia tai kieltää, katson, että jäsenvaltioilla on oltava niitä täytäntöön pannessaan laaja harkintavalta, jotta ne voivat ottaa huomioon direktiivin 2019/790 15 artiklan tavoitteen ja kaikki sen toteuttamiseen liittyvät ongelmat ja säätää toimenpiteistä, jotka menevät pidemmälle kuin se, mitä muun muassa direktiivissä 2004/48/EY(13) tavallisesti säädetään tekijänoikeuksien ja niiden lähioikeuksien täytäntöön panemiseksi.
26.      Toiseksi mielestäni on tarpeen esittää joitakin täsmennyksiä direktiivin 2019/790 15 artiklan sovellettavuudesta Metan kaltaisiin tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin, eli niin sanottujen verkkoyhteisöpalvelujen tarjoajiin. Mielestäni keskustelussa, joka tästä aiheesta käytiin istunnossa unionin tuomioistuimen osallistujille esittämän kysymyksen jälkeen, tuli nimittäin esiin tiettyjä väärinymmärryksiä. Vaikka pitää paikkansa, kuten komissio korostaa, ettei pääasian oikeudenkäynti koske kyseisen direktiivin 15 artiklan täytäntöön panemiseksi annettujen Italian oikeuden säännösten soveltamista tietyssä yksittäistapauksessa vaan niiden lainmukaisuuden abstraktia valvontaa, nämä täsmennykset voivat auttaa ymmärtämään paremmin kyseisen artiklan ulottuvuutta ja sen täytäntöönpanoon liittyviä haasteita.
27.      Näin ollen on selvää, että Metan tarjoaman Facebookin kaltainen verkkoyhteisöpalvelu vastaa direktiivin 2019/790 2 artiklan 5 alakohdassa, luettuna yhdessä direktiivin (EU) 2015/1535(14) 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, olevaa tietoyhteiskunnan palvelun määritelmää. Kyseisen palvelun toimintamalli kuitenkin perustuu käyttäjien verkkoon lataamiin
sisältöihin. Direktiivin 2019/790 15 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaan lehtikustantajien oikeuksia ei sovelleta, kun tietoyhteiskunnan palvelujen käyttäjät käyttävät lehtijulkaisuja yksityiseen tai ei-kaupalliseen tarkoitukseen.
Tässä yhteydessä herää kysymys, miltä osin verkkoyhteisöpalvelussa tapahtuvan lehtijulkaisujen
käytön on katsottava kuuluvan kyseisen direktiivin 15 artiklassa säädettyjen oikeuksien soveltamisalaan.
28.      Verkkoyhteisöpalvelujen käyttäjät voivat jakaa lehtijulkaisuja tileillään. Silloin, kun tämä tehdään yksityiseen tarkoitukseen (eli kun sisältö näkyy ainoastaan rajatulle vastaanottajapiirille, jota voidaan luonnehtia yksityiseksi) tai ei-kaupalliseen tarkoitukseen (eli kun tällä ei ole yhteyttä kyseisen käyttäjän voittoa tavoittelevaan toimintaan), nämä toimet eivät kuulu lehtikustantajien yksityisoikeuksiin direktiivin 2019/790 15 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan nojalla.
29.      Kuten useat istuntoon osallistuneet korostivat, Facebook-palvelu ei kuitenkaan ole
pelkkä
passiivinen alusta, jolla käyttäjät jakavat sisältöjä. Se käyttää pitkälle kehittyneitä
algoritmeja, joiden avulla käyttäjille tarjotaan konkreettisia sisältöjä heidän oletettujen mieltymystensä mukaisesti ilman, että käyttäjät ovat itse hakeneet kyseisiä sisältöjä tai että muut käyttäjät ovat ehdottaneet niitä heille. Facebook on siten aito itsenäinen sisällöntarjoaja, jonka erikoisuutena on, että se ei itse luo eikä osta kyseisiä sisältöjä: käyttäjät lataavat niitä palveluun, minkä jälkeen Facebook ottaa vastatakseen näiden sisältöjen tarjoamisesta muille käyttäjille. Tällaista käyttöä ei mielestäni voida
lukea käyttäjien tekemäksi, vaan sitä on pidettävä Metan kaltaisten tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien tekemänä
ja, siltä osin kuin se koskee lehtijulkaisuja, kustantajien yksityisoikeuksiin kuuluvana käyttönä.
30.      Sitä vastoin silloin, kun lehtikustantajat itse jakavat omia julkaisujaan Facebookin kaltaisessa verkkoyhteisöpalvelussa, ne eivät voi vaatia minkäänlaista
korvausta direktiivin 2019/790 15 artiklassa säädettyjen oikeuksien nojalla
myöskään siitä, että näitä julkaisuja käytetään myöhemmin kyseisessä verkkoyhteisöpalvelussa sen toimitusehdoissa määritellyissä rajoissa. Tämä johtuu kyseisten oikeuksien luonteesta yksinoikeuksina. Koska
kyseisten oikeuksien haltija on itse saattanut suojatun aineiston yleisön saataviin verkkoyhteisöpalvelussa tai muussa tietoyhteiskunnan palvelussa, sen on oletettava antaneen suostumuksensa tämän aineiston käyttöön kyseisen palvelun toimitusehtojen mukaisesti.(15)
Oikeus sopivaan hyvitykseen
31.      Ensimmäisen kysymyksensä a kohdassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko direktiivin 2019/790 15 artikla esteenä sille, että lehtikustantajille myönnetään sellainen ”sopivan hyvityksen” saamista koskeva oikeus,
joka täydentää kyseisessä artiklassa vahvistettua yksinoikeutta tai korvaa sen. Meta nimittäin väittää pääasiassa nostamassaan kanteessa ja tässä ennakkoratkaisumenettelyssä esittämissään huomautuksissa, että kyseisen artiklan täytäntöön panemiseksi annetuilla Italian oikeuden säännöksillä on otettu käyttöön tällainen oikeus. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää jakavan tämän käsityksen. Italian hallitus sitä vastoin väittää, että kansallisten säännösten tällainen tulkinta on virheellinen, koska
sopiva hyvitys, josta nyt on kyse, on vain seuraus lehtikustantajien ja tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien välillä lehtijulkaisujen käytöstä käydyistä neuvotteluista.
32.      Pitää paikkansa, että ilmauksen ”sopiva hyvitys” käyttäminen lain nro 633/1941 43 bis §:n 8 momentissa ei ole asianmukaista, koska kyseisellä termillä ei viitata direktiivin 2019/790 15 artiklassa vahvistetun kaltaiseen preventiiviseen yksinoikeuteen vaan pelkkään korvauksen tai hyvityksen saamista koskevaan oikeuteen, johon ei liity oikeudenhaltijan mahdollisuutta kieltää suojatun aineiston käyttö.(16) Nyttemmin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tekijänoikeuteen tai lähioikeuksiin kuuluvan preventiivisen yksinoikeuden haltijoilta
ei voida – edes taloudellista vastiketta vastaan – evätä
mahdollisuutta antaa etukäteen suostumuksensa suojatun aineiston käyttöön tai kieltäytyä tästä, jollei asiaa koskevissa unionin oikeuden säännöksissä asetetuista poikkeuksista ja rajoituksista muuta johdu.(17) Vaikka tämän suostumuksen
antamistavat
voivat vaihdella ja perustua myös oikeuksien kollektiiviseen hallinnointiin tai (kumottavissa olevaan) olettamaan, etukäteen annettavan suostumuksen periaate on ja pysyy.(18) Koska direktiivin 2019/790 15 artiklassa säädetyt lehtikustantajien oikeudet ovat preventiivisiä yksinoikeuksia, niiden muuttaminen pelkäksi oikeudeksi
saada sopiva hyvitys siitä, että tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat käyttävät kustantajien julkaisuja ilman, että kustantajilla olisi mahdollisuus kieltää kyseistä käyttöä, on mainitun säännöksen vastaista.
33.      Kuten muita unionin oikeuden säännöksiä, joissa säädetään tekijänoikeuden lähioikeuksista, direktiivin 2019/790 15 artiklaa on mielestäni tulkittava siten, että se on toimenpide, jolla yhdenmukaistetaan täysimääräisesti siinä annettujen oikeuksien aineellinen sisältö.(19) Jäsenvaltiot eivät näin ollen saa säätää näitä oikeuksia täydentävästä sopivan hyvityksen saamista
koskevasta oikeudesta.
Tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat eivät voi olla velvollisia maksamaan tällaista hyvitystä etenkään silloin, kun ne eivät käytä kyseisellä säännöksellä suojattuja lehtijulkaisuja.
34.      Direktiivin 2019/790 johdanto-osan 82 perustelukappaleessa todetaan, että mitään kyseisessä direktiivissä ei saisi tulkita niin, että sillä estettäisiin unionin tekijänoikeuslainsäädännön mukaisten yksinoikeuksien haltijoita antamasta lupaa teostensa tai muun suojatun aineistonsa käyttöön maksutta. Jos tämän oletetaan koskevan myös kyseisen direktiivin 15 artiklassa säädettyjä oikeuksia, tätä artiklaa olisi tulkittava siten, että lehtikustantajat voivat vapaasti myöntää lisenssejä julkaisujensa käyttöön
vaatimatta tästä taloudellista korvausta. Tämä kuuluu itse yksinoikeuksien luonteeseen, sillä ne eivät sisällä luovuttamatonta oikeutta korvaukseen.
35.      Lain nro 633/1941 43 bis §:n 8 momenttia on kuitenkin luettava kyseisen pykälän kaikkien säännösten ja sen täytäntöönpanosäännösten valossa. Kyseisillä säännöksillä käyttöön otetusta järjestelmästä on todettava, että siihen, että tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat voivat käyttää lehtikustantajan julkaisuja, vaaditaan viimeksi mainitun etukäteen antama suostumus, ja että tämä suostumus on annettava osapuolten välisten vapaiden – vaikkakin avustettujen – neuvottelujen päätteeksi. Kyseinen pykälä ei sitä paitsi näytä olevan esteenä etenkään sille, että kustantajat kieltäytyvät suostumuksen antamisesta, eikä myöskään sille, että ne antavat suostumuksensa maksutta. Tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien velvollisuudesta tehdä sopimus lehtikustantajien kanssa on todettava, että se näyttää edellyttävän sitä, että tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat tosiasiallisesti käyttävät tai ainakin aikovat käyttää lehtijulkaisuja. Kyse ei siis ole siitä, että maksetaan, vaikkei käytetä.
36.      Kyseessä olevien Italian säännösten tarkastelusta näyttää siis ilmenevän, että ilmauksella ”sopiva hyvitys” tarkoitetaan Italian hallituksen mukaan korvausta, jonka lehtikustantajat voivat saada tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajilta sellaisten julkaisujensa käytöstä, jotka kuuluvat direktiivin 2019/790 15 artiklalla suojattujen oikeuksien soveltamisalaan. Italian lainsäätäjä on nimittäin lähtenyt siitä, että kyseisen korvauksen on oltava
sopiva.
37.      Direktiivin 2019/790 15 artiklaa on joka tapauksessa tulkittava siten, että
se ei ole esteenä sellaisille jäsenvaltion kansallisille säännöksille, joissa säädetään lehtikustantajien oikeudesta saada sopiva korvaus
vastikkeeksi siitä, että ne ovat antaneet suostumuksensa siihen, että tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat käyttävät niiden julkaisuja, jollei kyseisissä säännöksissä yhtäältä evätä kustantajilta mahdollisuutta kieltäytyä suostumuksen antamisesta tai antaa suostumuksensa maksutta ja jollei niissä toisaalta aseteta tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille maksuja, joilla ei ole mitään yhteyttä
lehtijulkaisujen tosiasialliseen tai suunniteltuun käyttöön. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on tarkistaa, täyttyvätkö
nämä edellytykset, ottaen huomioon kaikkien jäsenvaltioiden tuomioistuinten velvollisuuden tulkita kansallista oikeuttaan mahdollisimman pitkälle unionin oikeuden mukaisesti.
Tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien velvollisuudet
38.      Ensimmäisen kysymyksensä b kohdassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lähinnä tiedustelee, onko direktiivin 2019/790 15 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetetaan velvollisuus neuvotella kustantajien kanssa, velvollisuus toimittaa
tiedot, jotka ovat tarpeen maksettavan korvauksen määrittämiseksi, ja velvollisuus olla rajoittamatta kustantajan sisältöjen näkyvyyttä neuvottelujen ollessa meneillään. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epäilykset johtuvat siitä, että Italian lainsäätäjä on mennyt kyseisen säännöksen normatiivista sisältöä pidemmälle ja ottanut käyttöön julkisen puuttumisen mekanismeja alalla, jolla ainoastaan asianomaisten osapuolten vapaissa neuvotteluissa ilmaiseman tahdon pitäisi olla ratkaiseva.
39.      Mielestäni tämä ei kuitenkaan ole riittävä peruste todeta, että Italian lainsäädäntö
on yhteensopimaton direktiivin 2019/790 15 artiklan kanssa.
40.      Vaikka nimittäin – kuten edellä jo mainitsin – direktiivin 2019/790 15 artiklan kaltaisia unionin tekijänoikeussäännöksiä, joilla luodaan
suojattuja oikeuksia, on pidettävä toimenpiteinä, joilla yhdenmukaistetaan täysimääräisesti kyseisten oikeuksien
aineellinen sisältö,(20) sama ei päde mainittujen oikeuksien täytäntöönpanotoimenpiteisiin. Direktiivit nimittäin velvoittavat jäsenvaltioita saavutettavaan tulokseen nähden mutta jättävät niiden valittavaksi muodon ja keinot.
41.      Jos siis jäsenvaltiot pitävät sitä tarpeellisena, ne voivat järjestää yksinoikeuksien käytön tavalla, jolla varmistetaan sen tehokkuus. Tämä pätee
erityisesti direktiivin 2019/790 15 artiklalla, jonka tarkoituksena on määrittää edellytykset, joiden täyttyessä kustantajat voivat saada korvauksen julkaisujensa verkkokäytöstä, käyttöön otettuihin oikeuksiin.(21) Koska kustantajien ja tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien välillä on huomattava epätasapaino markkinoilla, jäsenvaltioilla on oikeus
toteuttaa sen korjaamiseksi toimenpiteitä, joilla asetetaan palveluntarjoajille konkreettisia velvollisuuksia neuvottelujen käymiseksi suostumuksen saamisesta kyseisten julkaisujen käyttöön.
42.      Tällaiset lisävelvollisuudet eivät siten ole direktiivin 2019/790 15 artiklan vastaisia, kunhan ne eivät vaikuta kyseisessä säännöksessä vahvistettujen oikeuksien luonteeseen preventiivisinä yksinoikeuksina. Ensimmäisen kysymyksen b kohdassa tarkoitetut tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetetut velvollisuudet eivät minusta vaikuta olevan ristiriidassa tämän edellytyksen kanssa.
43.      Näyttää siltä, että velvollisuutta
neuvotella lehtikustantajien kanssa, sellaisena kuin se Metan mukaan ilmenee
lain nro 633/1941 43 bis §:n 8–10 momentista, sovelletaan ainoastaan silloin, kun kyse on tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien tosiasiallisesta tai suunnittelemasta käytöstä. Koska direktiivin 2019/790 15 artiklassa annetaan kustantajille yksinoikeudet tällaiseen käyttöön, on luonnollista, että tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien on hankittava siihen etukäteen kustantajien suostumus, ja asianomaisten osapuolten on neuvoteltava siitä, miten tämä suostumus annetaan.
44.      Sitä vastoin direktiivin 2019/790 15 artiklan mukainen ei olisi kyseisen kansallisen säännöksen sellainen tulkinta, että siinä velvoitettaisiin tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat neuvottelemaan lehtikustantajien suostumuksen saamisesta
sellaisiin käyttöihin, joita nämä tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat eivät ole suunnitelleet, tai käyttämään kyseisten kustantajien julkaisuja silloin, kun ne eivät tätä halua.
45.      Tällainen velvoite ei vaikuta johtuvan etenkään kiellosta, jonka mukaan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat eivät saa kyseisten neuvottelujen aikana poistaa lehtikustantajien julkaisuja näkyvistä hakutuloksissa. Ensinnäkin on nimittäin niin, että jos kyse on julkaisuista, jotka näkyvät hakutuloksissa, on perusteltua olettaa, että näitä julkaisuja käytetään direktiivin 2019/790 15 artiklassa mainituilla edellytyksillä. Toiseksi on niin, että koska kyseistä kieltoa sovelletaan nimenomaan palveluntarjoajien ja kustantajien välisissä neuvotteluissa, nämä neuvottelut vaikuttavat olevan tämän kiellon aktivoitumista edeltävä tapahtuma. Kyse ei siten ole mistään yleisestä kiellosta, jonka mukaan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat eivät saa käyttää lehtijulkaisuja tavalla, jolla loukataan kyseisessä artiklassa vahvistettuja yksinoikeuksia.
46.      Näyttää siis siltä, että kyseisen kiellon tarkoituksena on ainoastaan estää tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajia käyttämästä väärin määräävää markkina-asemaansa niin, että ne voisivat
sen turvin
pyrkiä painostamaan kustantajia tai peittelemään sitä, mikä taloudellinen arvo lehtijulkaisujen käytöllä niille on.
47.      Tiettyjen tietojen antamista koskevan velvollisuuden tavoitteena on selvästikin korjata lehtikustantajien ja tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajien välillä tältä osin olevaa epätasapainoa. Ainoastaan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajilla on nimittäin hallussaan tiedot, joiden avulla voidaan arvioida, mikä taloudellinen arvo lehtijulkaisujen käytöllä niille on.
Markkinoilla, joilla kysynnän ja tarjonnan laki ei itsessään riitä täyttämään tehtäväänsä, koska suurimmat tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat
ovat monopolia vastaavassa asemassa ja koska kustantajat ovat riippuvaisia näistä palveluntarjoajista, vaikuttaa siltä, että mainittujen tietojen pitäisi välttämättä olla avoimesti saatavilla, jotta varmistetaan julkaisujen käyttöön kustantajilta saatavaa suostumusta koskevien neuvottelujen
tasapuolisuus.
48.      Tämä velvollisuus ei sitä vastoin ole mitenkään ristiriidassa direktiivin 2019/790 15 artiklassa lehtikustantajille myönnettyjen oikeuksien yksinomaisuuden ja preventiivisyyden kanssa. Se, että oikeudenhaltijat voivat vapaasti antaa suostumuksensa suojattujen aineistojensa käyttöön ja että mahdolliset käyttäjät voivat vapaasti pyytää tällaista suostumusta, ei estä unionin lainsäätäjää toteuttamasta toimenpiteitä sen varmistamiseksi, että nämä neuvottelut käydään tasapuolisesti sen jälkeen, kun asianomaiset osapuolet ovat päättäneet aloittaa ne.
49.      Näin ollen direktiivin 2019/790 15 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille
pääasiassa kyseessä olevilla Italian säännöksillä asetetuille eri velvollisuuksille, kunhan edellä tämän ratkaisuehdotuksen 37 kohdassa mainitut edellytykset täyttyvät.
AGCOMin valtuudet
50.      Ensimmäisen kysymyksensä c kohdassa ja toisessa kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lähinnä tiedustelee, onko direktiivin 2019/790 15 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä sellaisille kansallisille säännöksille, joissa niiden neuvottelujen yhteydessä,
jotka käydään lehtikustantajien suostumuksen saamiseksi siihen, että tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat käyttävät niiden julkaisuja, annetaan AGCOMin kaltaiselle julkiselle yksikölle tiettyjä toimivaltuuksia, eli valvontavalta, valta määrätä seuraamuksia,
valta määritellä perusteet, joiden nojalla tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajan
kustantajalle maksama korvaus määritetään, valta määrittää tämän korvauksen täsmällinen määrä, jos osapuolet eivät pääse asiasta sopimukseen, sekä valta määrätä tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajalle seuraamus, jos se ei noudata tiedonantovelvollisuutta.
51.      Kuten tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetettuja velvollisuuksia koskevan kysymyksen yhteydessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee, onko
tällainen julkisen elimen puuttumisvalta yhteensopiva osapuolten välisten vapaiden neuvottelujen periaatteen kanssa, kun tämä periaate kyseisen tuomioistuimen mukaan perustuu direktiivin 2019/790 15 artiklassa lehtikustantajille myönnettyjen oikeuksien yksinomaisuuteen ja preventiivisyyteen.
52.      En tässäkään yhteydessä katso,
että tällaista puuttumisvaltaa voitaisiin pitää kyseisen säännöksen vastaisena. Koska nimittäin jäsenvaltioilla on yleensäkin laaja harkintavalta pannessaan täytäntöön direktiivien säännöksiä, kuten direktiivin 2019/790 15 artiklaa, ne voivat säätää toimenpiteistä, jotka mahdollistavat julkisen vallan puuttumisen julkaisujen käyttöön annettavaa suostumusta koskeviin neuvotteluihin, kunhan tällä puuttumisella ei evätä osapuolten vapautta ehdottaa tämän suostumuksen antamisen edellytyksiä, suostua niihin ja määrittää ne. Jotta pääasiassa kyseessä olevat kansalliset säännökset olisivat kyseisen artiklan mukaisia, niitä on siis tulkittava siten, että
niillä ei anneta viranomaiselle – tässä tapauksessa AGCOMille – sitovaa toimivaltaa kyseisen sopimuksen tekemisen ja sen ehtojen osalta
vaan ainoastaan toimivalta antaa osapuolille apua
ja mahdollisesti valvoa, että ne noudattavat niille asetettuja velvollisuuksia.
53.      Erityisesti AGCOMin
yksilöimistä perusteista, joiden perusteella tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajilta edellytettävän
korvauksen määrä määritetään, ja määrästä, jonka kyseinen viranomainen voi mahdollisesti määrittää viran puolesta, jos osapuolet eivät pääse asiasta sopimukseen, on todettava, etteivät ne minusta vaikuta sitovan asianomaisia osapuolia, vaan nämä voivat vapaasti tehdä tai olla tekemättä sopimusta
näiden ehdotusten perusteella tai vahvistaa erisuuruisen korvauksen. Tällainen julkinen puuttuminen, joka rajoittuu ainoastaan avun antamiseen osapuolille, vaikuttaa oikeutetulta, koska kyse on vasta äskettäin luoduista oikeuksista, joiden arvo markkinoilla ei ole vielä täysin täsmentynyt, ja markkinoista, joilla toimijoiden välillä on valta- ja riippuvuussuhde. Koska asianomaiset osapuolet voivat vapaasti määrittää niiden välisen suhteen lopulliset ehdot, kyseinen puuttuminen ei näytä olevan ristiriidassa direktiivin 2019/790 15 artiklassa lehtikustantajille myönnettyjen oikeuksien yksinomaisen ja preventiivisen luonteen kanssa.
54.      AGCOMin vallasta valvoa tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetetun tiedonantovelvollisuuden noudattamista ja määrätä seuraamuksia sen noudattamatta jättämisestä muistutan,(22) että mielestäni tämä velvollisuus on direktiivin 2019/790 15 artiklan mukainen. Viranomaiselle annettua valtaa valvoa tämän velvollisuuden noudattamista ja määrätä seuraamuksia, jos sitä jätetään noudattamatta, ei näin ollen voida pitää kyseisen säännöksen vastaisena edellyttäen, että suhteellisuusperiaatetta noudatetaan.
55.      Näin ollen direktiivin 2019/790 15 artiklaa on tulkittava siten, että kuten tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetettujen velvollisuuksien tapauksessa, se ei ole esteenä AGCOMille pääasiassa kyseessä olevissa Italian säännöksissä annetuille toimivaltuuksille, koska niillä ei viedä asianomaisilta osapuolilta vapautta pyytää ja antaa suostumus lehtijulkaisujen verkkokäyttöön eikä vapautta määrittää tästä suostumuksesta mahdollisesti maksettavan korvauksen määrä.
Direktiivin 2019/790 15 artiklaa koskevia loppuhuomautuksia ja vastaukset ennakkoratkaisukysymyksiin
56.      Ennen direktiivin 2019/790 15 artiklan tarkastelun päättämistä on tarpeen esittää vielä kaksi huomautusta.
57.      Yhtäältä on todettava, että lain nro 633/1941
43 bis §:n 11 momentin mukaan on niin, että jos osapuolet eivät pääse sopimukseen edes sen jälkeen, kun AGCOM on määrittänyt korvauksen määrän, kumpikin osapuoli voi nostaa kanteen tuomioistuimessa. Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole ottanut esiin tätä kysymystä, ei ole täysin selvää, mikä tällaisen kanteen kohde olisi. Pitää paikkansa, että kyseisessä säännöksessä säädetään Italian oikeuden mukaisesta erityisestä oikeussuojakeinosta, jonka nojalla voidaan Italian hallituksen mukaan
vaatia ainoastaan sen toteamista, että asianomainen osapuoli on käyttänyt väärin toisen osapuolen taloudellista riippuvuutta. Kyseistä mainintaa edeltää kuitenkin ilmaus ”mukaan lukien”,(23) mikä voi viitata siihen, että on myös mahdollista nostaa kanne, jolla on jokin muu kohde.
58.      Mielestäni olisi ongelmallista, jos jompikumpi asianomaisista osapuolista ja erityisesti tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoaja voisi oikeusteitse pakottaa toisen osapuolen tekemään sopimuksen ja antamaan suostumuksensa lehtijulkaisujen käyttöön. Tällainen mahdollisuus olisi nimittäin ristiriidassa direktiivin 2019/790 15 artiklassa lehtikustantajille myönnettyjen oikeuksien yksinomaisen luonteen kanssa. Jotta jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö olisi kyseisen säännöksen mukainen, sitä on näin ollen tulkittava siten, että tällainen mahdollisuus on poissuljettu.
59.      Toisaalta Meta väittää huomautuksissaan, että Italian lainsäätäjän direktiivin 2019/790 15 artiklan täytäntöön panemiseksi antamat säännökset poikkeavat siinä määrin kyseisen artiklan sanamuodosta ja muiden jäsenvaltioiden tätä varten toteuttamista toimenpiteistä, että ne aiheuttavat sisämarkkinoiden pirstoutumista siltä osin kuin on kyse lehtikustantajien oikeuksista ja vaarantavat näin unionin lainsäätäjän yhdenmukaistamistavoitteen.
60.      Vaikuttaa kuitenkin siltä, että sisämarkkinoiden pirstoutuminen on tietyssä määrin luonteenomaista tekijänoikeudelle ja sen lähioikeuksille
ainakin tätä alaa koskevan unionin oikeuden nykyisessä kehitysvaiheessa. Suojattujen aineistojen hyödyntämistä koskevat lisenssit nimittäin annetaan
normaalisti tiettyä jäsenvaltiota ajatellen, ja kyseisten oikeuksien kollektiivinen hallinnointi järjestetään kansalliselta pohjalta. Alan yhdenmukaistaminen koskee siten pääasiallisesti suojattujen oikeuksien sisältöä,(24) kun taas kyseisten oikeuksien hyödyntämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt vahvistetaan edelleen kansallisissa oikeusjärjestyksissä, ja ne voivat siten vaihdella jäsenvaltioittain.
61.      Direktiivin 2019/790 15 artiklassa tarkoitetut lehtikustantajien oikeudet eivät ole tästä mikään poikkeus. Lehtijulkaisujen käyttöön annettavasta suostumuksesta on neuvoteltava ja tämä suostumus on hankittava kussakin jäsenvaltiossa voimassa olevien sääntöjen mukaisesti, ja nämä säännöt ovat väistämättä eri jäsenvaltioissa erilaisia. Tällä
ei kuitenkaan nähdäkseni vaarannettaisi kyseiselle artiklalle asetettua yhdenmukaistamistavoitetta, joka koskee kustantajien oikeuksien sisältöä. Käsittääkseni Italian tasavalta ei sitä paitsi ole ainoa jäsenvaltio, joka on antanut pelkkää lehtikustantajien yksinoikeuksien vahvistamista pidemmälle meneviä sääntöjä.(25)
62.      Ehdotan näin ollen, että ensimmäiseen ja toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että direktiivin 2019/790 15 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sellaisille jäsenvaltion kansallisille säännöksille, joissa
–        säädetään lehtikustantajien oikeudesta saada sopiva korvaus vastikkeeksi
suostumuksen antamisesta siihen, että tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat käyttävät niiden julkaisuja
–        asetetaan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille, jotka haluavat käyttää kyseisiä julkaisuja, tiettyjä velvollisuuksia, jotka koskevat kustantajien kanssa käytäviä neuvotteluja, tietojen antamista ja lojaliteettiperiaatteen noudattamista kyseisissä neuvotteluissa
–        annetaan julkiselle yksilölle
sääntely- ja valvontavaltaa sekä valtaa
määrätä seuraamuksia, mukaan lukien mahdollisuus ehdottaa perusteita, joiden mukaisesti kustantajille maksettava korvaus määritetään, tai kyseisen korvauksen määrää,
edellyttäen, ettei kyseisissä säännöksissä evätä kustantajilta mahdollisuutta kieltäytyä tällaisen suostumuksen antamisesta tai mahdollisuutta antaa suostumus maksutta ja ettei niissä
aseteta tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille maksuja, joilla ei ole yhteyttä tällaisten
julkaisujen tosiasialliseen tai suunniteltuun käyttöön, eikä rajoiteta sitovasti osapuolten sopimusvapautta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on tarkistaa, että nämä edellytykset täyttyvät, ottaen huomioon kaikkien jäsenvaltioiden tuomioistuinten velvollisuus tulkita kansallista oikeuttaan
mahdollisimman pitkälle unionin oikeuden mukaisesti.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
63.      Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa lähinnä selvittää, onko perusoikeuskirjan 16 ja 52 artiklaa sekä
”SEUT 109 artiklassa tarkoitettua vapaan kilpailun periaatetta” tulkittava siten, että ne ovat esteenä
edellä tämän ratkaisuehdotuksen 62 kohdassa kuvatun kaltaisille kansallisille säännöksille, jotka on annettu direktiivin 2019/790 15 artiklan saattamiseksi osaksi kansallista oikeutta.
64.      Aluksi on huomautettava, ettei SEUT 109 artiklaan sisälly tällaista periaatetta, sillä se koskee unionin toimielinten toimivaltaa toteuttaa toimenpiteitä SEUT 107 ja SEUT 108 artiklan, jotka liittyvät valtiontukiin, täytäntöön panemiseksi. Päätöksensä perusteluissa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin sitä vastoin viittaa kyseisen periaatteen lähteenä SEUT 119 artiklaan. Myös Meta viittaa huomautuksissaan tähän jälkimmäiseen määräykseen. Vaikka pitää paikkansa, että SEUT 119 artiklassa mainitaan kahteen kertaan ”avoin markkinatalous ja vapaa kilpailu”, kyseinen artikla sijaitsee kuitenkin EUT-sopimuksen VIII osaston, jonka otsikko on ”Talous- ja rahapolitiikka”, johdanto-osassa, ja se koskee sitä, miten jäsenvaltioiden on yhteensovitettava talouspolitiikkansa. Se ei siten ole merkityksellinen arvioitaessa toimenpiteitä, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet yhdenmukaistamissäännösten saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöään tekijänoikeuksien kaltaisella alalla.
65.      Koska SEUT 119 artiklalla saatikka SEUT 109 artiklalla ei ole merkitystä arvioitaessa sitä, ovatko pääasiassa kyseessä olevat kansalliset säännökset unionin oikeuden mukaisia, keskityn kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelussa ainoastaan perusoikeuskirjan määräyksiin.
66.      Perusoikeuskirjan 16 artiklassa määrätään, että ”elinkeinovapaus tunnustetaan unionin oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen ja käytäntöjen mukaisesti”.(26) Unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus
todeta, että kyseisen määräyksen sanamuodon – joka eroaa perusoikeuskirjan II luvussa vahvistettujen muiden perusvapauksia koskevien artiklojen sanamuodoista ja muistuttaa läheisesti tiettyjen perusoikeuskirjan IV luvussa olevien määräysten sanamuotoa – nojalla elinkeinovapauteen voidaan puuttua moninaisilla julkisen vallan toimilla, joilla voidaan yleisen edun nimissä rajoittaa taloudellisen toiminnan harjoittamista, ja elinkeinovapautta on arvioitava sen tehtävän perusteella, joka sillä on yhteiskunnassa. Tämä ilmenee muun muassa tavasta, jolla perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan suhteellisuusperiaatetta on sovellettava.(27) On myös varmistettava, että elinkeinovapauden ja muiden perusoikeuksien, kuten erityisesti perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohdassa taatun immateriaalioikeuksien suojaa koskevan perusoikeuden, välillä on oikeudenmukainen tasapaino.(28)
67.      Elinkeinovapauden sisällöstä unionin tuomioistuin on todennut, että se käsittää vapauden harjoittaa taloudellista tai kaupallista toimintaa, sopimusvapauden ja vapaan kilpailun.(29)
68.      Yleisen edun vuoksi säädettyjen elinkeinovapauden rajoitusten voidaan näin ollen katsoa loukkaavan kyseistä vapautta ainoastaan poikkeustapauksissa eli silloin, kun
ne ovat ilmeisen suhteettomia tai kun niillä puututaan elinkeinovapauden olennaiseen sisältöön.(30)
69.      Mielestäni käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien, edellä tämän ratkaisuehdotuksen 62 kohdassa kuvattujen kansallisten toimenpiteiden tapauksessa näin ei ole, koska ne täyttävät kyseisessä kohdassa mainitut edellytykset. Nämä toimenpiteet on toteutettu sen unionin lainsäätäjän direktiiviä 2019/790 antaessaan tunnustaman yleisen edun mukaisen tavoitteen perusteella, jonka mukaisesti pyritään vahvistamaan lehtikustantajien – jotka ovat tärkeitä toimijoita kaikissa demokraattisissa yhteiskunnissa – asemaa tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin nähden. Koska Italian säännöksissä ei velvoiteta asianomaisia osapuolia sopimaan liikesuhteista tietyillä sitovasti määrätyillä ehdoilla, en näe, millä tavoin niillä loukataan elinkeino- tai sopimusvapauden olennaista sisältöä. Myöskään tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille asetetut eri velvollisuudet ja AGCOMilla olevat toimivaltuudet
eivät vaikuta ilmeisen suhteettomilta siihen nähden, millaisia vaikeuksia lehtikustantajilla on saada osuutensa verkkojulkaisujensa käytöstä saaduista
tuloista.
70.      Siitä elinkeinovapauden osasta, johon Meta ja ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaavat, eli vapaasta kilpailusta on todettava, että siihen sisältyy muun muassa määräävän markkina-aseman väärinkäytön kielto, joka on unionin oikeudessa vahvistettu SEUT 102 artiklassa. Tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajilla on kahtalainen rooli suhteessa lehtikustantajiin: ne ovat sekä kustantajien palveluntoimittajia erilaisten verkkoviestintäpalvelujen osalta että näiden kilpailijoita sekä tiedonlevitys- että mainosmarkkinoilla. Tässä kaksoisroolissaan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat ovat erityisen alttiita käyttämään väärin määräävää asemaansa niillä eri markkinoilla, joilla myös lehtikustantajat toimivat. Kustantajien neuvotteluaseman vahvistamiseen tähtäävien toimenpiteiden ei siten voida katsoa rajoittavan vapaata kilpailua vaan päinvastoin edistävän sitä.
71.      Näin ollen katson, että perusoikeuskirjan 16 artiklaa ja sen 52 artiklaa, jossa ainoastaan vahvistetaan elinkeinovapauteen luontaisesti liittyvä mahdollisuus säätää rajoituksista perusoikeuskirjassa taattuihin oikeuksiin, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä edellä tämän ratkaisuehdotuksen 62 kohdassa kuvatun kaltaisille kansallisille säännöksille edellyttäen, että ne täyttävät kyseisessä kohdassa mainitut edellytykset.
Ratkaisuehdotus
72.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazion esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Tekijänoikeudesta ja lähioikeuksista digitaalisilla sisämarkkinoilla ja direktiivien 96/9/EY ja 2001/29/EY muuttamisesta 17.4.2019 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/790 15 artiklaa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 16 ja 52 artiklaa
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä sellaisille jäsenvaltion kansallisille säännöksille, joissa
–        säädetään lehtikustantajien oikeudesta saada sopiva korvaus vastikkeeksi
suostumuksen antamisesta siihen, että tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat käyttävät niiden julkaisuja
–        asetetaan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille, jotka haluavat käyttää kyseisiä julkaisuja, tiettyjä velvollisuuksia, jotka koskevat kustantajien kanssa käytäviä neuvotteluja, tietojen antamista ja lojaliteettiperiaatteen noudattamista kyseisissä neuvotteluissa
–        annetaan julkiselle elimelle sääntely- ja valvontavaltaa sekä valtaa määrätä seuraamuksia, mukaan lukien mahdollisuus ehdottaa perusteita, joiden perusteella kustantajille maksettava korvaus määritetään, tai kyseisen korvauksen määrää,
edellyttäen, ettei kyseisissä säännöksissä evätä kustantajilta mahdollisuutta kieltäytyä tällaisen suostumuksen antamisesta tai mahdollisuutta antaa suostumus maksutta ja ettei niissä
aseteta tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajille maksuja, joilla ei ole mitään yhteyttä tällaisten
julkaisujen tosiasialliseen tai suunniteltuun käyttöön, eikä rajoiteta sitovasti osapuolten sopimusvapautta.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      Esimerkkinä mainitaan usein australialainen News Media Bargaining Code.
3      Ks. mm. Rosati, E., ”Neighbouring Rights for Publishers: are National and (possible) EU Initiatives Lawful?”, International review of intellectual property and competition law, 2016, osa 47(5), s. 569. Saksan säännösten johdosta
pantiin vireille tuomioistuinmenettely, koska niitä ei ollut ilmoitettu palveluja koskevina määräyksinä (ks. tuomio 12.9.2019, VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716). Espanjalaiset kustantajat sitä vastoin joutuivat suurimman internetin hakukoneen ylläpitäjän kiristyksen kohteeksi, kun tämä lakkasi sisällyttämästä niiden julkaisuja uutispalveluunsa.
4      Ks. erityisesti IVIR Institute for Information Law, Academics Against Press Publishers’ Right, 24.4.2018 päivätty avoin kirje (https://www.ivir.nl/academics-against-press-publishers-right); Geiger, Ch., Bulayenko, O., Frosio, G. F., ”The Introduction of a Neighbouring Right for Press Publishers at EU Level: the Unneeded (and Unwanted) Reform”, European Intellectual Property Review, 2017, osa 39(4), s. 202; Colangelo, G., Torti, V., ”Copyright, Online News Publishing and Aggregators: a Law and Economics Analysis of the EU Reform”, International Journal of Law and Information Technology, 2019, osa 27(1), s. 75; Sganga, C., Contardi, M., ”When Harmonisation Leads to Fragmentation (and Potential Invalidity Claims): Snapshots from the Implementation of the New Press Publishers’ Right”, European Intellectual Property Review, 2022, osa 44(8), s. 472, ja äskettäin Balasingham, B., Kozak, M., Ruiz Palacios, T. A., ”Fair P(l)ay in the Digital Arena – In Search of a Balanced Relationship Between Press Publishers and Digital News Aggregators”, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 6.5.2025.
5      Furgał, U., ”The Emperor Has No Clothes: How the Press Publishers’ Right Implementation Exposes Its Shortcomings”, GRUR International, 2023, osa 72(7), s. 650.
6      EUVL 2019, L 130, s. 92.
7      Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 2001, L 167, s. 10).
8      GURI nro 166, 16.7.1941.
9      Tekijänoikeuden ja tiettyjen lähioikeuksien suojan voimassaoloajasta 12.12.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2006, L 372, s. 12).
10      Täsmentämättä, että kyse on myös hyperlinkeistä, jotka 8.9.2016 annetun tuomion GS Media (C‑160/15, EU:C:2016:644) mukaan ovat direktiivin 2001/29 3 artiklassa tarkoitettua yleisölle välittämistä.
11      Ks. tuomio 29.7.2019, Pelham ym. (C‑476/17, EU:C:2019:624, tuomiolauselman 1 kohta).
12      Direktiivin 2006/116 3 artikla.
13      Teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta
29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2004, L 157, s. 45).
14      Teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 9.9.2015 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2015, L 241, s. 1).
15      Ks. analogisesti tuomio 16.11.2016, Soulier ja Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878,
35 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
16      Joidenkin oikeustieteilijöiden mukaan tämä ”terminologinen luisuma” selittyy assosiaatiolla yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen nojalla maksettavaan hyvitykseen. Ks. Sganga, C. ja Contardi, M., ”The new Italian Press Publishers’ Right: Creative, Fairness-oriented … and Invalid?”, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2022, nro 5, s. 421–428. ”Sopiva hyvitys” nimittäin mainitaan direktiivin 2019/790 16 artiklassa, jonka mukaan kustantajalla on oikeus osuuteen hyvityksestä, joka maksetaan teoksista, joihin tämä kustantaja on hankkinut käyttöoikeudet.
17      Ks. viimeksi tuomio 6.3.2025, ONB ym. (C‑575/23, EU:C:2025:141, 105 ja 106 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
18      Ks. tuomio 14.11.2019, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, 42 ja 43 kohta).
19      Ks. analogisesti tuomio 29.7.2019, Pelham ym. (C‑476/17, EU:C:2019:624, tuomiolauselman 5 kohta).
20      Tuomio 29.7.2019, Pelham ym. (C‑476/17, EU:C:2019:624, tuomiolauselman 5 kohta).
21      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen
25 kohta.
22      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen
47 ja 48 kohta.
23      Kyseisessä säännöksessä siis säädetään, että ”jos osapuolet eivät pääse sopimukseen sen jälkeen, kun [AGCOM] on määrittänyt sopivan hyvityksen, kumpikin osapuoli voi saattaa asian yleisen tuomioistuimen talousasioiden jaoston käsiteltäväksi – –, mukaan lukien nostamalla 18.6.1998 annetun lain nro 192 9 §:ssä tarkoitetun kanteen”.
24      Sekä vähemmässä määrin niiden suojaamista ja kollektiivista hallinnointia.
25      Tämänsuuntaisia toimenpiteitä on toteutettu muun muassa Belgiassa, Ranskassa ja Espanjassa (ks. edellä alaviitteessä 5 mainittu Furgał, U).
26      Kursivointi tässä.
27      Tuomio 22.1.2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, 45–47 kohta).
28      Ks. erityisesti tuomio 15.9.2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 81–83 kohta).
29      Tuomio
2.6.2022, Skeyes (C‑353/20, EU:C:2022:423, 48 kohta).
30      Ks. vastaavasti erityisesti tuomio 21.12.2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 82–88 kohta).