Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
RIMVYDAS NORKUS
15 päivänä tammikuuta 2026 (1)
Asia C‑657/24
Kyberg Pharma Vertriebs-GmbH
vastaan
Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV
(Ennakkoratkaisupyyntö – Bundesgerichtshof (liittovaltion ylin yleinen tuomioistuin, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Elintarviketurvallisuus – Terveysväitteet – Käytön erityiset edellytykset – Pakkausmerkintöjä koskevat velvollisuudet – Kirjallisesti mainostettu ravintolisä
1.        Nyt käsiteltävässä asiassa on kyse elintarvikkeiden, erityisesti ravintolisien, pakkausmerkintöjä ja mainontaa koskevien sellaisten sääntöjen tulkinnasta, joita elintarvikealan toimijoiden, jotka haluavat liittää tuotteisiinsa terveysväitteitä, on noudatettava. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksissä unionin tuomioistuinta pyydetään ratkaisemaan yhtäältä, edellytetäänkö kyseisissä säännöissä, että terveysväitteiden esittämiseen liitetyt tiedonantovelvoitteet täytetään ainoastaan elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä, ja toisaalta, kattaako pakkausmerkintöjen käsite erityisesti kirjallisessa muodossa olevan mainonnan käsitteen.
I       Asiaa koskevat oikeussäännöt
2.        Nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellisiä ovat direktiivin 2002/46/EY(2) johdanto-osan 17 perustelukappale, 2 artiklan a alakohta, 6 artiklan 2 ja 3 kohta, 7 artiklan ensimmäinen kohta ja 8 artikla, direktiivin 2006/114/EY(3) 2 artiklan a alakohta, asetuksen (EY) N:o 1924/2006(4) johdanto-osan 1–4, 9, 10 ja 19 perustelukappale, 1 artiklan 1 ja 2 kohta, 2 artiklan 1 kohdan d alakohta, 2 kohdan 1 ja 5 alakohta, 3–7 artikla ja 10–17 artikla, asetuksen (EU) N:o 1169/2011(5) johdanto-osan kymmenes perustelukappale, 1 artiklan 1 ja 2 kohta, 2 artiklan 1 kohdan g alakohta, 7 artiklan viimeinen kohta, 14 artiklan 1 kohta, 53 artiklan 1 ja 2 kohta sekä täytäntöönpanopäätöksen 2013/63/EU(6) liitteessä oleva 2 kohta.
II     Pääasian tosiseikat, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
3.        Kyberg Pharma ‑yhtiö myy muun muassa glukomannaanista (konjac-glukomannaani) koostuvien kapseleiden muodossa ravintolisää (jäljempänä asianomainen tuote), jonka pakkauksessa olevassa maininnassa korostetaan monipuolisen ja tasapainoisen ruokavalion ja terveellisten elämäntapojen merkitystä.
4.        Vuonna 2020 Kyberg Pharma ‑yhtiö julkaisi painetuissa lehdissä mainoksen, jonka tarkoituksena oli edistää asianomaisen tuotteen myyntiä muun muassa seuraavilla väitteillä: ”Laihdu terveellisesti” ja ”Glukomannaani edistää painonpudotusta osana vähäkalorista ruokavaliota”. Pääasian asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että kyseisessä mainoksessa ei ollut tämän ratkaisuehdotuksen edellisessä kohdassa tarkoitettua mainintaa.
5.        Saksan oikeuden mukaan perustettu ammattialan yhdistys Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV katsoi, että kyseisiin terveysväitteisiin olisi pitänyt liittää asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa luetellut tiedot, ja koska yhdistyksen tehtävänä on sen perussäännön mukaan epäreilun kilpailun torjuminen, se nosti Landgericht Münchenissä (Münchenin alueellinen alioikeus, Saksa) kanteen, jossa vaadittiin muun muassa, että Kyberg Pharma
velvoitetaan pakkokeinojen uhalla lopettamaan mainostamasta
asianomaista tuotetta elinkeinotoiminnassa
nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevilla väitteillä siten, ettei se mainitse monipuolisen ja tasapainoisen ruokavalion ja terveellisten elämäntapojen merkitystä.
6.        Landgericht Münchenin hyväksyttyä kyseisen kanteen Kyberg Pharma valitti tuomiosta Oberlandesgericht Müncheniin (Münchenin osavaltion ylioikeus, Saksa), joka hylkäsi valituksen 20.7.2023 antamallaan tuomiolla.
7.        Kyberg Pharma teki Oberlandesgericht Münchenin tuomiosta Revision-valituksen Bundesgerichtshofiin (liittovaltion ylin yleinen tuomioistuin, Saksa), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
8.        Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo käsiteltäväkseen saatetun Revision-valituksen menestymisen riippuvan siitä, onko asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että Kyberg Pharma täytti kyseisen säännöksen mukaisen tiedonantovelvollisuuden ilmoittaessaan asianomaisen tuotteen pakkauksessa kyseisessä säännöksessä luetellut tiedot, vai olisiko Kyberg Pharman pitänyt esittää kyseiset tiedot myös mainoksessa, jonka tarkoituksena oli sen tuotteen myynnin edistäminen.
9.        Näissä olosuhteissa Bundesgerichtshof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko asetuksen [N:o 1924/2006] 10 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että käsite elintarvikkeen ’pakkausmerkinnät’ kattaa myös elintarvikkeen kirjallisen mainonnan, joten terveysväitteen käyttö kirjallisessa mainonnassa johtaa siihen, että tässä säännöksessä säädetyt tiedonantovaatimukset on täytettävä mainonnassa?
2)      Onko asetuksen [N:o 1924/2006] 10 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että kyseisen säännöksen mukaiset tiedotusvelvoitteet, jotka koskevat terveysväitteiden käyttöä elintarvikkeiden mainonnassa, on täytettävä elintarvikkeiden mainonnassa myös silloin, kun elintarvikkeen pakkausmerkinnät sisältävät vaaditut tiedot?”
10.      Ennakkoratkaisupyyntö, joka on päivätty 26.9.2024, saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 9.10.2024. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet pääasian asianosaiset ja Euroopan komissio. Unionin tuomioistuin päätti työjärjestyksensä 76 artiklan 2 kohdan mukaisesti, ettei istuntoa asianosaisten kuulemiseksi pidetä.
III  Asian tarkastelu
A       Alustavat huomautukset
11.      Ennen oikeudellisen arvioinnin aloittamista on mielestäni hyödyllistä esittää joitakin alustavia huomautuksia, jotta nyt käsiteltävässä asiassa esitetyt kysymykset ymmärretään paremmin.
12.      Huomautettakoon, että tässä tarkastelussa lähdetään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyynnössään esittämän näkemyksen mukaisesti siitä, että asianomainen tuote on ravintolisän muodossa oleva elintarvike.
13.      Kun otetaan huomioon nyt käsiteltävässä asiassa sovellettavien oikeussääntöjen teknisyys, on ensimmäiseksi aiheellista kuvailla lyhyesti asiaa koskevaa säännöstöä.
14.      Asetusta N:o 1924/2006 sovelletaan sen 1 artiklan 2 kohdan nojalla kaupallisessa viestinnässä esitettäviin ravitsemus- ja terveysväitteisiin, jotka liittyvät lopulliselle kuluttajalle sellaisinaan tarkoitettuihin elintarvikkeisiin, mukaan lukien ravintolisät, kuten kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdan b alakohdasta, luettuna yhdessä direktiivin 2002/46 2 artiklan a alakohdan kanssa, ilmenee.
15.      Asetuksella N:o 1924/2006, jossa säädetään erityissäännöksiä, joita on noudatettava, jotta voidaan käyttää kuluttajalle sellaisinaan toimitettavia elintarvikkeita koskevia ravitsemus- ja terveysväitteitä, oli aluksi tarkoitus täydentää direktiiviä 2000/13/EY,(7) jossa annettiin muun muassa pakkausmerkintöjä koskevia yleisiä säännöksiä.(8) Kyseinen direktiivi kumottiin asetuksella nro 1169/2011,(9) jolla kodifioitiin ja yksinkertaistettiin yhdeksi säädökseksi lainsäädäntö, joka koskee elintarvikkeiden pakkausmerkintöjä ja yleisemmin näitä elintarvikkeita koskevien tietojen antamista kuluttajille.(10) Näin ollen asetusta N:o 1924/2006, joka on täydentävä säädös siltä osin kuin siinä tarkoitetut väitteet ovat elintarvikkeita, mukaan lukien ravintolisät, koskevia tietoja, on tarkasteltava asetuksen N:o 1169/2011 valossa.
16.      Lisättäköön täydentävästi, että ravintolisiin sovelletaan niiden erityisluonteen vuoksi myös direktiivissä 2002/46 säädettyä erityislainsäädäntöä. Asetuksen N:o 1169/2011 29 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään tästä, että sääntöjä, jotka koskevat kyseisen asetuksen nojalla ravintoarvoilmoitukseen sisällytettäviä tietoja, ei sovelleta ravintolisiin. Kyseiset tiedot annetaan nimittäin direktiivin 2002/46 8 artiklan mukaisesti. Näitä säädöksiä tarkastellaan kuitenkin täydentävästi, ellei niissä säädetä nimenomaisesta poikkeuksesta, joka koskee elintarvikkeiden merkintöjä ja elintarviketietoja koskevien muiden sääntöjen soveltamista.(11)
17.      Toiseksi on tuotava selvästi esiin kyseessä olevista väitteistä muodostuvien tietojen erityisluonne.
18.      Asetuksen N:o 1924/2006 2 artiklan 2 kohdan 1 alakohdan määritelmän mukaan väitteellä tarkoitetaan yleisesti ”esitystä tai kuvausta, joka ei ole yhteisön tai kansallisen lainsäädännön mukaan pakollinen, mukaan luettuina graafiset sekä kuvia tai symboleita kaikissa muodoissa sisältävät esitykset, ja jossa todetaan, esitetään tai annetaan ymmärtää, että elintarvikkeella on erityisominaisuuksia”. Seikat, jotka erityisesti kiinnittävät huomioni näissä määritelmissä yhdessä luettuina, ovat seuraavat. Väite on ennen kaikkea vapaaehtoinen (tai muu kuin pakollinen) tieto, joka koskee elintarvikkeen erityispiirteitä. Toisin sanoen elintarvikealan toimija antaa kyseisen tiedon ainoastaan vapaaehtoisesti eikä häntä velvoiteta siihen unionin lainsäädännössä.(12)
19.      Nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat terveysväitteet määritellään asetuksen N:o 1924/2006 2 artiklan 2 kohdan 5 alakohdassa siten, että niillä tarkoitetaan ”väitettä, jossa todetaan, esitetään tai annetaan ymmärtää, että elintarvikeryhmän, elintarvikkeen tai sen ainesosan ja terveyden välillä on yhteys”. Unionin tuomioistuimen mukaan kyseessä on laaja käsite.(13)
20.      Tämän täsmennyksen jälkeen ja jotta nyt käsiteltävässä asiassa esitettyjen kysymysten tausta ymmärrettäisiin paremmin, totean, että mielestäni toinen edellä mainittuihin määritelmiin implisiittisesti sisältyvä seikka eli näiden väitteiden käyttötarkoitus vaikuttaa erityisen tärkeältä. Tältä osin jo asetuksen N:o 1924/2006 valmisteluasiakirjoista ilmenee, että vaikka unionin lainsäätäjä myönsi väitteiden käytön kehittymisen vaikuttavan myönteisesti tietojen tarjoamiseen kuluttajille, se otti huomioon sen, että väitteitä voidaan käyttää myös markkinointitarkoituksiin.(14)
21.      Lisäksi lukuisissa lähteissä on pantu merkille useiden vuosien ajan jatkuvasti voimistuneita suuntauksia, erityisesti se, että elintarvikealan toimijat ovat panostaneet merkittävästi siihen, että kuluttajien huomio kohdistuisi niiden tuotteisiin, joista niiden mukaan saadaan ravitsemukseen tai terveyteen liittyviä hyötyjä, ja pyrkineet erottautumaan kilpailijoistaan ja jopa tuomaan elintarvikealan innovaatioitaan esiin edullisessa valossa.(15)
22.      Asetuksen N:o 1924/2006 johdanto-osan 19 perustelukappaleessa todetaan tästä, että ravitsemus- ja terveysväitteillä voidaan antaa elintarvikkeista myönteinen kuva, ja myönnetään näiden elintarvikkeiden mahdollinen vaikutus ruokailutottumuksiin ja ravintoaineiden kokonaissaantiin. Unionin tuomioistuin on myös todennut kyseisten väitteiden ohjaavan kuluttajien elintarvikevalintoja.(16)
23.      On siis huomattava, että asetus N:o 1924/2006 on ennen kaikkea tärkeä säädös, jolla rajataan sellaisten erityisesti terveyttä koskevien väitteiden käyttöä, joilla edistetään elintarvikkeiden myyntiä kuluttajille. Vaikka asetus onkin tärkeä väline kuluttajien suojelemiseksi, sillä pyritään myös luomaan elintarviketeollisuudelle tasapuoliset kilpailuedellytykset(17) ja siten löytämään tasapaino näiden kahden luonteeltaan erilaisen tavoitteen välille ottamalla käyttöön sääntöjä, joita on noudatettava kyseisiä väitteitä käytettäessä.
24.      On nimittäin niin, että asetuksessa N:o 1924/2006 tarkoitettujen väitteiden sallittavuus edellyttää, että ne täyttävät kyseisen asetuksen II luvussa säädetyt yleiset edellytykset. Nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellisten terveysväitteiden on myös täytettävä mainitun asetuksen IV luvussa säädetyt erityiset edellytykset.(18) Asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohta, jonka tulkintaa kansallinen tuomioistuin pyytää nyt käsiteltävässä asiassa, sisältyy tähän viimeksi mainittuun lukuun, jota on seuraavaksi tarkasteltava ennakkoratkaisukysymysten yhteydessä.
B       Ennakkoratkaisukysymykset
25.      Kansallinen tuomioistuin haluaa ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään selvittää asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun elintarvikkeen ”pakkausmerkinnän” käsitteen ulottuvuuden. Erityisesti siltä osin kuin kyseinen tuomioistuin tiedustelee, kattaako pakkausmerkintöjen käsite myös kirjallisen mainonnan käsitteen, nämä kaksi käsitettä on rajattava terveysväitteitä koskevassa lainsäädännössä.
26.      Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa säädettyjen tiedonantovelvoitteiden ulottuvuutta ja erityisesti sitä, onko nämä velvoitteet täytettävä mainonnassa, jos ne on jo täytetty asianomaisen elintarvikkeen pakkausmerkinnöissä.
27.      Toisin sanoen ennakkoratkaisukysymykset koskevat tiedonantovelvoitteiden laajuutta. Ne on näin ollen käsiteltävä yhdessä. Koska pakkausmerkinnän käsitteen ulottuvuudella on kuitenkin merkitystä sen jälkeen, kun asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa säädettyjen tiedonantovelvoitteiden ulottuvuus on ensin määritelty, tämä oikeudellinen arviointi on mielestäni aiheellista aloittaa tiedonantovelvoitteiden ulottuvuudesta.
1.     Tiedonantovelvoitteiden ulottuvuus
28.      Asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdan sanamuodon ja kieliopillisen rakenteen mukaan siinä säädettyjä tiedonantovelvoitteita on noudatettava muun muassa elintarvikkeen mainonnassa vain, jos elintarvikkeessa ei ole pakkausmerkintöjä.
29.      Asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdan virkkeen ensimmäisessä osassa, jonka mukaan ”terveysväitteet ovat sallittuja vain, mikäli pakkausmerkintöihin – – sisältyy seuraavat tiedot”, nimittäin viitataan siihen, että tiedonantovelvoitteet on täytettävä pakkausmerkinnöissä. Tiedonantovelvoitteet on täytettävä virkkeen toisessa osassa täsmennetyissä paikoissa vain, jos pakkausmerkintöjä ei ole, eli siten, että ”niiden puuttuessa esillepanoon tai mainostamiseen sisältyy seuraavat tiedot”. Näin ollen ajatus siitä, että tiedonantovelvoitteet on täytettävä muun muassa elintarvikkeiden mainonnassa sillä edellytyksellä, että pakkausmerkintöjä ei ole, tuodaan esiin ilmaisulla ”niiden puuttuessa.
30.      Se, että asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa käytettyä ilmaisua ”niiden puuttuessa” edeltää rinnastuskonjunktio ”tai”, ei mielestäni voi johtaa tulkintaan, jonka mukaan tiedonantovelvollisuus koskisi vaihtoehtoisesti pakkausmerkintöjä ja muun muassa mainontaa, sillä muuten viimeksi mainittu ilmaisu jäisi kokonaan vaille loogista merkitystä. Kun nimittäin otetaan huomioon rinnastuskonjunktiota ”tai” seuraava ilmaisu ”niiden puuttuessa”, kyseistä rinnastuskonjunktiota on pidettävä pois sulkevana, eli 10 artiklan 2 kohdassa täsmennetyt tiedot on ilmoitettava joko elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä tai esillepanossa taikka niiden mainonnassa.(19)
31.      Näin ollen on kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tavoin todettava, että asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdan virkkeen toisessa osassa on eroja rinnastuskonjunktioiden käytössä eri kieliversioissa. Ranskankielisessä versiossa (”la présentation du produit ou de la publicité faite pour celui-ci”) käytetään sanojen ”esillepano” ja ”mainostaminen” välissä rinnastuskonjunktiota ”tai”, mikä viittaa siihen, että elintarvikealan toimijoille jätetään tietty harkintavalta tiedonantovelvoitteiden täyttämisessä silloin, kun elintarvikkeessa ei ole pakkausmerkintöjä. Näin ollen asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa säädettyjen tietojen olisi siis sisällyttävä joko kyseisen elintarvikkeen esillepanoon tai mainontaan.
32.      Sitä vastoin muun muassa saksankielisessä (”die Aufmachung der Lebensmittel und die Lebensmittelwerbung ”), englanninkielisessä (”the presentation and
advertising”), espanjankielisessä (”en la presentación y la publicidad”) ja liettuankielisessä (”pateikime ir reklamoje”)(20) versiossa käytetään sanojen ”esillepano” ja ”mainostaminen” välissä rinnastuskonjunktiota ”ja”. Kyseinen konjunktio viittaa siis siihen, että jos pakolliset maininnat sisältäviä pakkausmerkintöjä ei ole, näiden mainintojen on sisällyttävä sekä tuotteen esillepanoon että mainontaan.
33.      Vaikka onkin myönnettävä, että kielellinen ero on ilmeinen, se ei kuitenkaan ole ratkaiseva, kun otetaan huomioon, että kieliversiosta riippumatta asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdan virkkeen ensimmäisen osan sanamuodosta ilmenee, että terveysväitteiden esittämiseen liittyvät tiedonantovelvoitteet on täytettävä ennen kaikkea elintarvikkeen pakkausmerkinnöissä. Jos sen sijaan tällaisia merkintöjä ei ole, nämä velvoitteet on täytettävä muun muassa elintarvikkeen mainonnassa kyseisen säännöksen virkkeen toisen osan mukaisesti. Se, että eri kieliversioissa käytetään rinnastuskonjunktioita ”ja” taikka ”tai” sanan ”mainostaminen” edellä, ei vaikuta siihen, että kyseinen sana kuuluu virkkeen toiseen osaan, joka otetaan huomioon ainoastaan silloin, kun elintarvikkeessa ei ole pakkausmerkintöjä. On kuitenkin kiistatonta, että pääasiassa asianomaisessa tuotteessa on pakkausmerkinnät, joissa on pakollinen maininta tasapainoisen ja monipuolisen ruokavalion ja terveiden elämäntapojen tärkeydestä. Valmistajaa nimittäin arvostellaan yksinomaan siitä, että tämä maininta puuttuu kyseisen tuotteen mainonnasta, joka kuuluu virkkeen toiseen osaan.
34.      Unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan joka tapauksessa, että jossakin kieliversiossa käytettyä unionin oikeuden säännöksen sanamuotoa ei voida käyttää tämän säännöksen ainoana tulkintaperusteena eikä sille voida antaa etusijaa muihin kieliversioihin nähden. Unionin oikeuden säännöksiä on nimittäin tulkittava ja sovellettava yhtenäisesti ottaen huomioon kaikilla unionin kielillä laaditut versiot. Unionin oikeuden säädöksen erikielisten versioiden poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen lainsäädännön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa säännös on.(21) Asetuksen N:o 1924/2006 systematiikka ja tavoite vaikuttavat kuitenkin mielestäni vahvistavan sen 10 artiklan 2 kohdan sanamuodon mukaisen tulkinnan, jonka mukaan tiedonantovelvoitteet on täytettävä ennen muuta elintarvikkeen pakkausmerkinnöissä, ja vain niiden puuttuessa muun muassa kyseisen elintarvikkeen mainonnassa.
35.      Asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa säädettyjen tiedonantovelvoitteiden asiayhteydestä on todettava seuraavaa.
36.      Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa ennakkoratkaisupyynnössään, on totta, että asetuksen N:o 1924/2006 johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan, että kyseistä asetusta olisi ”sovellettava kaikkiin kaupallisessa viestinnässä esitettyihin ravitsemus- ja terveysväitteisiin, mukaan lukien muun muassa elintarvikkeiden kollektiiviset mainoskampanjat ja myynninedistämiskampanjat, kuten ne, joita viranomaiset tukevat kokonaan tai osittain”. Tässä yhteydessä on lisättävä, että mainitun asetuksen 1 artiklan 2 kohdan mukaan asetusta sovelletaan myös ”kaupallisessa viestinnässä – – elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä, esillepanossa tai mainonnassa”.
37.      Kuten asetuksen N:o 1924/2006 edellä mainituista säännöksistä kuitenkin ilmenee, ne koskevat terveysväitteitä sellaisinaan. Tästä ei voida päätellä, että sama pätee sääntöihin, jotka koskevat kyseisiin väitteisiin liitettäviä tietoja. Kuten kyseisen asetuksen 10 artiklan 1 kohdassa säädetään, terveysväitteet ovat sallittuja vain, jos ne täyttävät II luvun, jonka otsikkona on ”Yleiset periaatteet”, yleiset edellytykset ja IV luvun, joka koskee terveysväitteitä, erityiset edellytykset. Todettakoon erityisesti, että näille väitteille on saatava mainitun asetuksen mukainen hyväksyntä ja että niiden on sisällyttävä sallittujen väitteiden luetteloihin, joita tarkoitetaan asetuksen 13 ja 14 artiklassa, joista edellinen koskee muita kuin sairauden riskin vähentämiseen viittaavia terveysväitteitä ja jälkimmäinen sairauden riskin vähentämistä koskevia väitteitä. Toisin sanoen kyse on edellytyksistä, jotka liittyvät terveysväitteisiin itseensä, mutta eivät niihin liitettäviin tietoihin eivätkä etenkään siihen, missä tällaisten tietojen ilmoittaminen on pakollista. Tämä erottaa siis mielestäni toisistaan yhtäältä asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 1 kohdassa säädetyt erityissäännöt, jotka koskevat terveysväitteitä itseään, ja toisaalta kyseisen asetuksen 10 artiklan 2 kohdassa säädetyt erityissäännöt, joita sovelletaan tietoihin, jotka on liitettävä kyseisiin väitteisiin, jotta ne voidaan sallia.
38.      Lisäksi asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 4 kohdassa säädetään nimenomaisesti mahdollisuudesta hyväksyä kyseisen artiklan täytäntöönpanoa koskevia suuntaviivoja. Tästä syystä katson, että täytäntöönpanopäätös 2013/63 on tärkeä osa asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdan asiayhteyteen perustuvaa tulkintaa.
39.      Täytäntöönpanopäätöksen 2013/63 liitteessä säädetään kuitenkin nimenomaisesti, että asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdan mukaan pakolliset tiedot on sisällytettävä sen elintarvikkeen pakkausmerkintöihin, jota terveysväite koskee. Jos merkintöjä ei ole, nämä pakolliset tiedot on annettava elintarvikkeen mainonnan tai esillepanon yhteydessä.(22) Tämä voidaan nimittäin selittää niiden tavoitteiden perusteella, joita tarkoitetaan sekä itse asetuksessa N:o 1924/2006 että muissa elintarvikkeiden pakkausmerkintöjä koskevissa säädöksissä, kuten asetuksessa N:o 1169/2011, jota täydennetään asetuksella N:o 1924/2006. Näillä säädöksillä varmistetaan sisämarkkinoiden häiriötön toiminta ja samalla kuluttajansuojan korkea taso antamalla kuluttajille tarvittavat tiedot elintarvikkeista, jotta he voivat tehdä tietoon perustuvia ostopäätöksiä.(23)
40.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee, voidaanko suojan korkeaa tasoa koskeva tavoite saavuttaa muun muassa verkossa markkinoitavien elintarvikkeiden osalta, ellei niiden mainonnan yhteydessä anneta pakollisia tietoja.
41.      Tältä osin on korostettava, että asetukseen N:o 1924/2006 ei sisälly säännöksiä, jotka koskevat elintarvikkeissa käytettävien terveysväitteiden esittämisen sallimista elintarvikkeiden myyntipaikan eli sen mukaan, tapahtuuko myynti fyysisessä myyntipaikassa vai etämyyntinä. Niiden esittämisen sallimista koskevia sääntöjä sovelletaan nimittäin annettujen tietojen perusteella eli aina, kun elintarviketta koskevaan kaupalliseen viestintään sisältyy ravitsemus- tai terveysväitteitä ja kun kyseinen elintarvike on tarkoitettu sellaisenaan lopulliselle kuluttajalle.(24) On lisäksi tärkeää, että pakolliset tiedot ovat kuluttajan saatavilla ennen elintarvikkeen ostamista, jotta hän voi tehdä tietoon perustuvia ravitsemuksellisia valintoja.
42.      Tällä tavalla on siis tulkittava muun muassa pakollisten elintarviketietojen saatavuutta ja sijoittelua sekä etämyyntiä koskevia sääntöjä, joita asetuksen N:o 1169/2011 12 ja 14 artikla koskevat ja jotka mainitaan täytäntöönpanopäätöksen 2013/63 liitteessä olevan 2.1 kohdan b alakohdassa. Erityisesti asetuksen N:o 1169/2011 12 artiklassa säädetään periaatteesta, jonka mukaan pakollisten elintarviketietojen on aina oltava kuluttajan saatavilla ennen kuin hän tekee valintansa. Kyseisen asetuksen 14 artiklan mukaan etämyynnissä kyseiset tiedot on esitettävä etämyyntiin liittyvässä aineistossa tai toimitettava muilla soveltuvilla keinoilla, jotka elintarvikealan toimija ilmoittaa selvästi. Tätä erityisjärjestelmää sovelletaan myös sellaisten elintarvikkeiden etämyyntiin, joista esitetään terveysväitteitä.
43.      Täytäntöönpanopäätöksen 2013/63 liitteessä olevan 2.1 kohdan b alakohdassa säädetään tästä lisäksi, että jos sellaisten elintarvikkeiden, joista esitetään terveysväitteitä, etämyynnissä ei ole aina mahdollista tutustua merkintöihin,(25) nämä tiedot on ilmoitettava myös kyseisten elintarvikkeiden esillepanon ja mainonnan yhteydessä. Edellä mainituista säännöksistä ilmenee kuitenkin selvästi, että ne koskevat etämyynnin erityistapausta, eikä sitä lähtökohtaisesti voida laajentaa koskemaan kaikkea sellaisten elintarvikkeiden myyntiä, joista on esitetty terveysväitteitä. Näin ollen sillä ei voida muuttaa asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa säädettyä tiedonantovelvoitteita koskevaa yleistä järjestelmää.
44.      On muistutettava, että kuluttajat ovat kiinnostuneita ruokavalion ja terveyden välisestä suhteesta ja yksilöllisiin tarpeisiin soveltuvan ruokavalion valinnasta.(26) Tältä osin on todettava, että pakkausmerkinnät ovat heille tärkeä tiedonsaantikeino. Asianmukaisilla merkinnöillä voidaan nimittäin ”ohjailla kuluttajia oikeaan suuntaan ja terveellisen ruokavalion pariin sekä helpottaa myönteisen – – valinnan tekemistä”(27) heidän terveytensä kannalta. Kuluttajansuojan korkean tason varmistamiseksi elintarvikkeiden osalta unionin lainsäätäjä on siten katsonut, että kuluttajille on annettava elintarvikkeita koskevat olennaiset tiedot juuri pakkausmerkinnöissä.(28) Mainonta on nimittäin vain toissijainen keino korvata puuttuvat pakkausmerkinnät ja elintarviketta koskevat olennaiset tiedot, joiden on oltava pakkausmerkinnöissä ennen ostoa.
45.      Tietojen antamista pakkausmerkinnöissä ja vain niiden puuttuessa muun muassa mainonnassa koskevien velvoitteiden noudattaminen on ymmärrettävissä myös käytännön näkökulmasta. Vaikka mainontaa voi nimittäin olla elintarvikkeiden myyntipaikoissa ja siis jokseenkin lähellä elintarvikkeita,(29) sitä ei yleensä pidetä tiedotuskeinona niiden läheisyydessä. Mainonnalla pyritään tosin kiinnittämään huomiota kyseessä olevaan tuotteeseen, mutta se ymmärretään myös välineeksi, jolla pyritään vaikuttamaan kuluttajien asenteisiin ja valintoihin jo ennen kuin kyseinen elintarvike on heidän käytettävissään. Myös tämän logiikan mukaisesti eli kun mainonnalla on mahdollista saavuttaa sen päämääränä oleva ostamisen edistäminen, ja asetuksen N:o 1924/2006 tavoitteen mukaisesti eli kun tarkoituksena on varmistaa paitsi kuluttajansuojan korkea taso myös sisämarkkinoiden tehokas toiminta, on mielestäni täysin mahdollista vapauttaa elintarvikealan toimijat kyseisen asetuksen 10 artiklan 2 kohdassa säädettyjen tiedonantovelvoitteiden noudattamisesta mainonnan yhteydessä, koska vaadittavat tiedot sisältyvät pakkausmerkintöihin, jotka
lähtökohtaisesti ovat elintarvikkeen.(30)
46.      Näin ollen asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja tiedonantovelvoitteita on mielestäni noudatettava elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä, ja vain silloin, kun niitä ei ole, muun muassa elintarvikkeiden mainonnassa.
47.      Asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohtaan perustuvien tiedonantovelvoitteiden ulottuvuuden määrittämisen jälkeen on seuraavaksi tutkittava, kattaako kyseisessä artiklassa tarkoitettu elintarvikkeiden pakkausmerkintöjen käsite mainonnan – erityisesti kirjallisen mainonnan – käsitteen siten, että pakkausmerkintöjä koskevien velvoitteiden täyttäminen edellyttää kyseisessä artiklassa säädettyjen tietojen ilmoittamista myös kyseisessä mainonnassa.
2.     Pakkausmerkintöjen ja mainonnan käsitteiden rajaaminen
48.      Tässä yhteydessä on huomattava, että asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa, jossa, kuten sen otsikosta ilmenee, säädetään terveysväitteiden käyttöä koskevista erityisistä edellytyksistä, ei määritellä pakkausmerkintöjen ja mainonnan käsitteitä. Kyseisessä artiklassa luetellaan edellytykset, joita on noudatettava, jotta terveysväitteiden esittäminen voidaan sallia, ja sen mukaan tällaiset väitteet ovat sallittuja vain, mikäli mainitussa artiklassa luetellut tiedot sisältyvät pakkausmerkintöihin tai niiden puuttuessa muun muassa tuotteen mainontaan. Näin ollen ilmaisun ”puuttuessa” käyttö viittaa siihen, että kyseisten käsitteiden välillä on toissijaisuussuhde.(31)
49.      Edellä esitetyn perusteella asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohtaa on luettava yhdessä kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdan d alakohdan kanssa. Viimeksi mainitussa säännöksessä viitataan direktiivissä 2000/13 käytetyn sanan ”merkinnät” määritelmään, ja sen on nykyisin ymmärrettävä viittaavan asetuksessa N:o 1169/2011 esitettyyn määritelmään. Kyseisen määritelmän mukaan merkinnällä tarkoitetaan ”elintarvikkeeseen liittyvää mainintaa, tietoa, tavaramerkkiä, tuotenimeä, kuvaa tai tunnusta, joka on tehty mihin tahansa kyseistä elintarviketta seuraavaan tai siihen viittaavaan pakkaukseen, asiakirjaan, tiedotteeseen, etikettiin, renkaaseen tai kaulukseen”.(32) Kyseessä on laaja määritelmä, joka kattaa suuren määrän visuaalisia elementtejä, jotka ovat omiaan antamaan tietoa elintarvikkeesta ja joiden käyttö erilaisissa elintarvikkeeseen liittyvissä tai siihen viittaavissa tietoaineistoissa on edellytyksenä elintarvikkeen luokittelemiselle asetuksen N:o 1024/2006 2 artiklan 1 kohdan d alakohdassa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 1169/2011 2 artiklan 2 kohdan j alakohdan kanssa, tarkoitetulla tavalla.
50.      Asetuksessa N:o 1924/2006 ei sitä vastoin esitetä minkäänlaista mainonnan määritelmää, eikä siinä viitata missään muussa säädöksessä esitettyyn mainonnan määritelmään. Koska kyseisellä asetuksella kuitenkin täydennetään asetusta N:o 1169/2011, katson, että mainonnan käsite, johon viimeksi mainitussa asetuksessa viitataan, on osa asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdan sanamuotoon perustuvaa tulkintaa.(33)
51.      Asetuksen N:o 1169/2011 2 artiklan 1 kohdan g alakohdan mukaan mainonnan määritelmä, johon on viitattava silloin, kun on kyse säännöistä, jotka koskevat elintarviketietojen antamista kuluttajille, esitetään direktiivissä 2006/114, ja sen mukaan mainonnalla tarkoitetaan ”missä tahansa muodossa olevaa tietoa tai esitystä, joka annetaan elinkeinon, liiketoiminnan, käsityön tai ammatin harjoittamisen yhteydessä tavaroiden tai palvelujen, mukaan lukien kiinteä omaisuus, oikeudet ja velvollisuudet, menekin edistämiseksi”.(34) Tästä unionin tuomioistuin on jo todennut, että kun otetaan huomioon tämä erityisen laaja määritelmä, mainonnan ilmenemismuodot voivat olla hyvin moninaiset, eikä se siis rajoitu mitenkään klassisen mainonnan muotoihin.(35)
52.      Näin ollen kyse on siitä, onko – kun otetaan huomioon pakkausmerkintöjen ja mainonnan erittäin laajat määritelmät – mainonnan osittainen päällekkäisyys pakkausmerkintöjen kanssa mahdollinen edes yhden mainonnan muodon eli kirjallisen mainonnan osalta. Tällä perusteella asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja asetuksen N:o 1169/2011 2 artiklan 1 kohdan g alakohdan kanssa, sanamuodon mukainen tulkinta puhuu mielestäni tällaista päätelmää vastaan. On nimittäin huomattava, että yhtäältä edellisessä kohdassa esitetty mainonnan käsitteen määritelmä kattaa kaikki viestintämuodot, joista voidaan mainita muun muassa kirjallinen mainonta. Toisin sanoen mikään seikka edellä mainittujen artiklojen sanamuodossa ei viittaa siihen, että jotakin erityistä mainonnan muotoa voitaisiin kohdella eri tavalla kuin muita esimerkiksi siitä syystä, että se saattaa olla päällekkäinen muiden kyseiseen asetukseen sisältyvien määritelmien kanssa.
53.      Toisaalta se, että mainonnan kirjallisessa muodossaan katsottaisiin kuuluvan pakkausmerkintöjen käsitteen alaan, johtaisi siihen, että näiden kahden käsitteen määritelmien olennaisia osatekijöitä ei otettaisi huomioon. Pakkausmerkintöjen oikeudellisessa määritelmässä korostetaan nimittäin useiden sellaisten seikkojen luonnetta, jotka liittyvät elintarvikkeeseen, ja paikkaa, mistä ne löytyvät. Mainonnan oikeudellisessa määritelmässä puolestaan korostetaan myynninedistämistä koskevan tarkoituksen merkitystä.
54.      Lisäksi asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdan asiayhteyden ja kyseisellä asetuksella tavoiteltujen päämäärien perusteella siihen, ovatko kyseessä olevat käsitteet mahdollisesti päällekkäisiä, on vastattava kieltävästi.
55.      Asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdan asiayhteydestä on todettava, että siinä vahvistetaan pakkausmerkintöjen ja mainonnan käsitteiden välinen rajaus. Kokonaisuutena tarkasteltuna kyseisestä asetuksesta nimittäin ilmenee, että siinä erotetaan toisistaan muun muassa pakkausmerkintöjen ja mainonnan käsitteet. Vaikka mainitussa asetuksessa ei määritellä mainonnan käsitettä, siinä kuitenkin viitataan pakkausmerkintöjen käsitteeseen ja käytetään näitä kahta käsitettä erikseen useissa artikloissa. Asetuksen N:o 1924/2006 1 artiklan, jonka otsikkona on ”Kohde ja soveltamisala”, 2 kohdassa nimittäin säädetään nimenomaisesti, että kyseistä asetusta sovelletaan ”kaupallisessa viestinnässä – – elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä, esillepanossa tai mainonnassa esitettäviin ravitsemus- ja terveysväitteisiin”. Myös mainitun asetuksen 3 artiklassa, jossa käsitellään väitteitä koskevia yleisiä periaatteita, tarkastellaan kyseisiä kolmea käsitettä erikseen, kun siinä säädetään, että terveysväitteitä ”voidaan käyttää yhteisön markkinoille saatettujen elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä, esillepanossa ja mainonnassa vain, jos ne ovat tämän asetuksen säännösten mukaisia”. Koska asetuksella N:o 1924/2006 täydennetään asetusta N:o 1169/2011, on lisäksi todettava sen, että viimeksi mainitussa asetuksessa määritellään erikseen pakkausmerkintöjen ja mainonnan käsitteet, nähdäkseni osoittavan, että näillä käsitteillä on katsottava olevan eri soveltamisalat.(36)
56.      Lisäksi katson, että asetuksen N:o 1924/2006(37) 10 artiklassa säädettyjen terveysväitteisiin sovellettavien erityisten edellytysten täytäntöönpanoa koskevien suuntaviivojen hyväksymisestä annettuun komission täytäntöönpanopäätökseen 2013/63 sisältyy pohdinnan kannalta hyödyllisiä seikkoja. Erityisesti sen liitteessä olevassa 2 kohdassa, joka koskee hyväksyttyjen terveysväitteiden yhteydessä olevia pakollisia tietoja, erotetaan toisistaan pakkausmerkintöjen ja mainonnan käsitteet niiden tarkoituksen perusteella. Liitteen kyseisen kohdan mukaan pakkausmerkintöjen tarkoituksena on antaa tietoa loppukuluttajalle, kun taas mainonnalla elintarvikealan toimija pyrkii edistämään elintarvikkeen myyntiä.
57.      Edellä esitetystä ilmenee, että pakkausmerkinnät koskevat tietoja, joita kuluttajalle annetaan elintarvikkeesta, jotta hän voi tehdä tietoon perustuvan valinnan ostaessaan kyseisen elintarvikkeen. Niiden tarkoituksena on toisin sanoen antaa kuluttajan saataville olennaisia elintarviketietoja, jotta hän voi tehdä ravitsemustaan koskevan tietoon perustuvan päätöksen.(38)
58.      Mainonnan tarkoituksena on sitä vastoin edistää elintarvikkeen myyntiä ja houkutella ostamaan. Tästä on huomattava, että elintarvikkeiden mainonnan ilmenemismuodot voivat olla hyvin moninaiset muun muassa sen mukaan, mikä on jakelussa käytetty väline,(39) välitetty viesti,(40) kohdeyleisö ja tavoite, jona lähinnä on edistää elintarvikkeiden myyntiä, herättää kiinnostusta tiettyyn tarjontaan ja kannustaa kuluttajia ostamaan. Ei tosin ole poissuljettua, että kun otetaan huomioon mainonnan muotojen moninaisuus, pakkausmerkinnät ja mainonta voivat jossain määrin lähentyä toisiaan muun muassa siltä osin kuin on kyse annetuista tiedoista ja siitä, missä muodossa ne välitetään kuluttajille. Edellä mainitusta asiayhteydestä ilmenee kuitenkin selvästi, että kyseisillä käsitteillä on kaksi erilaista tiedon välittämisen logiikkaa: toinen on informatiivinen ja toinen tähtää myynnin edistämiseen. Näin ollen olisi mielestäni keinotekoista lähentää näitä kahta käsitettä käytetyn tiedon (elintarviketta koskevat tiedot) ja kyseisen tiedon välitysmuodon (tässä tapauksessa kirjallinen aineisto) perusteella.
59.      Tämä päätelmä vastaa mielestäni myös asetuksen N:o 1924/2006 tavoitetta, joka on sitä paitsi monialainen ja johon ei pyritä ainoastaan kyseisessä asetuksessa, jonka tulkintaa nyt käsiteltävässä asiassa pyydetään, vaan myös muissa säädöksissä, joita mainitulla asetuksella täydennetään, muun muassa asetuksessa N:o 1169/2011.(41)
60.      Kuten asetuksen N:o 1924/2006 1 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen ensimmäisen perustelukappaleen kanssa, säädetään, kyseisen asetuksen tarkoituksena on varmistaa sisämarkkinoiden tehokas toiminta ja kuluttajansuojan korkea taso ja helpottaa kuluttajien valintaa saattamalla markkinoille turvallisia tuotteita, joissa on asianmukaiset merkinnät. Oikeuskäytännössä todetaan lisäksi, että terveyden suojelu on yksi kyseisen asetuksen pääasiallisista tavoitteista.(42) Mielestäni tämä tavoite on ymmärrettävä siten, että tarkoituksena on varmistaa kuluttajan suojelu nyt käsiteltävässä asiassa virheellisiltä terveysväitteiltä, joiden tueksi ei ole tieteellistä näyttöä ja jotka voivat jopa johtaa kuluttajaa harhaan samalla kun ne ovat omiaan vaikuttamaan kuluttajan ruokailutottumuksiin ja ravintoaineiden kokonaissaantiin.(43) Tällä samalla tavoitteella ei kuitenkaan voida laajentaa pakkausmerkintöjä koskevien sääntöjen soveltamisalaa mainontaa koskeviin sääntöihin loukkaamatta unionin lainsäätäjän tahtoa säätää eron tekemisestä kyseisten kahden käsitteen välille. On nimittäin täysin selvää, että jos unionin lainsäätäjä olisi katsonut näiden kahden käsitteen olevan päällekkäisiä, vaikka vain pakkausmerkintöjen ja kirjallisen mainonnan osalta, se olisi huolehtinut siitä, että ne määritellään samalla tavalla sen sijaan, että ne on erotettu toisistaan, kuten se on tehnyt asetuksessa N:o 1924/2006.
61.      On lisäksi muistutettava, että asetuksen N:o 1924/2006 tavoite on kaksiosainen eli varmistaa sisämarkkinoiden tehokas toiminta ja kuluttajansuojan korkea taso.(44) Pakkausmerkintöjen käsitteen soveltamisalan laajentaminen kirjallisessa muodossa olevan mainonnan käsitteeseen saattaisi nähdäkseni johtaa siihen, että tavoitteen ensiksi mainittu osa jäisi vähälle huomiolle tai jopa vaarantuisi.(45) Yleisemmin tämä saattaisi aiheuttaa asiaan liittyvää oikeudellista epävarmuutta tai jopa johtaa järjettömään lopputulokseen: jos kirjallinen mainonta kuuluisi vastaisuudessa pakkausmerkintöjen käsitteen alaan, pätisikö sama myös käänteisesti, eli voisivatko pakkausmerkinnät kuulua mainonnan käsitteen alaan? Erityisesti on kysyttävä, miksi pakkausmerkintöjen käsite kattaisi ensisijaisesti mainonnan käsitteen eikä päinvastoin?(46) Tämä on mielestäni yksi lisäsyy katsoa kyseisen päällekkäisyyden olevan keinotekoista ja jopa välineellistävän asetuksessa N:o 1924/2006 säädetyt säännöt.
62.      Näin ollen katson, että pakkausmerkintöjen käsite ei kata asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa, luettuna yhdessä saman asetuksen 2 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja asetuksen N:o 1169/2011 2 artiklan 1 kohdan g alakohdan kanssa, tarkoitettua mainonnan käsitettä mainonnan muodosta riippumatta.
63.      Kaikista näistä syistä ehdotan, että ensimmäiseen ja toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että siinä velvoitetaan noudattamaan
tiedonantovelvoitteita elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä. Kyseisessä artiklassa tarkoitettu pakkausmerkintöjen käsite ei kata mainonnan käsitettä mainonnan muodosta riippumatta. Jos pakkausmerkintöjä ei ole, tiedonantovelvoitteet on täytettävä muun muassa elintarvikkeiden mainonnassa.
IV     Ratkaisuehdotus
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesgerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä 20.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1924/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 8.11.2012 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1047/2012, 10 artiklan 2 kohtaa
on tulkittava siten, että
siinä velvoitetaan noudattamaan tiedonantovelvoitteita elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä. Kyseisessä artiklassa tarkoitettu pakkausmerkintöjen käsite ei kata mainonnan käsitettä mainonnan muodosta riippumatta. Jos pakkausmerkintöjä ei ole, tiedonantovelvoitteet on täytettävä muun muassa elintarvikkeiden mainonnassa.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      Ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 10.6.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 2002, L 183, s. 51).
3      Harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta 12.12.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2002, L 376, s. 21).
4      Elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä 30.12.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2006, L 404, s. 9), sellaisena kuin se on muutettuna 8.11.2012 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1047/2012 (EUVL 2012, L 310, s. 36).
5      Elintarviketietojen antamisesta kuluttajille, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusten (EY) N:o 1924/2006 ja (EY) N:o 1925/2006 muuttamisesta sekä komission direktiivin 87/250/ETY, neuvoston direktiivin 90/496/ETY, komission direktiivin 1999/10/EY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/13/EY, komission direktiivien 2002/67/EY ja 2008/5/EY sekä komission asetuksen (EY) N:o 608/2004 kumoamisesta 25.10.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2011, L 304, s. 18), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2015/2283 (EUVL 2015, L 327, s. 1).
6      Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1924/2006 10 artiklassa säädettyjen terveysväitteisiin sovellettavien erityisten edellytysten täytäntöönpanoa koskevien suuntaviivojen hyväksymisestä 24.1.2013 annettu komission täytäntöönpanopäätös (EUVL 2013, L 22, s. 25).
7      Myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.3.2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 2000, L 109, s. 29).
8      Asetuksen N:o 1924/2006 johdanto-osan kolmas perustelukappale.
9      Näin ollen kaikkia asetuksessa N:o 1924/2006 tehtyjä viittauksia direktiiviin 2000/13 on pidettävä viittauksina asetukseen N:o 1169/2011 tämän viimeksi mainitun asetuksen 53 artiklan mukaisesti.
10      Asetuksen N:o 1169/2011 1 artiklan 2 kohta.
11      Direktiivin 2002/46 johdanto-osan 17 perustelukappaleessa todetaan tästä, että kyseisessä direktiivissä rajoitutaan antamaan tarpeelliset täydentävät säännökset, koska yleiset säännökset ja määritelmät vahvistetaan direktiivissä 2000/13 ja nyttemmin asetuksessa N:o 1169/2011.
12      Näiden vapaaehtoisten tietojen antaminen tekee kuitenkin muiden tietojen ilmoittamisesta pakollista, kuten asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa säädetään.
13      Ks. vastaavasti tuomio 6.9.2012, Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:526, 35 ja 36 kohta; jäljempänä tuomio Deutsches Weintor).
14      Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi elintarvikkeiden ravitsemus- ja terveysväittämistä (KOM(2003) 424 lopullinen), 9 kohta.
15      Ks. vastaavasti Nihoul, P., Van Nieuwenhuyze, E., ”L'étiquetage des denrées alimentaires: une pondération réussie entre intérêts contradictoires?” Journal de droit européen, 20. vuosikerta (2012), nro 192, s. 237–243. Ks. äskettäin myös tilintarkastustuomioistuimen 28.11.2024 antama erityiskertomus 23/2024 ”Elintarvikkeiden merkinnät EU:ssa – Kuluttajat voivat eksyä merkintöjen viidakkoon” (EUVL C, C/2024/7194), erityisesti 7 ja 47 kohta, joissa todetaan, että elintarvikealan yritykset kehittävät jatkuvasti merkintäkäytäntöjä pyrkiessään houkuttelemaan kuluttajia uusilla tavoilla.
16      Tuomio Deutsches Weintor, 37 kohta.
17      Asetuksen N:o 1924/2006 johdanto-osan toinen perustelukappale.
18      Muita kuin asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja yleisiä ja erityisiä edellytyksiä ei mielestäni ole tarpeen kuvailla yksityiskohtaisesti nyt käsiteltävässä asiassa.
19      Nähdäkseni tämä käsitys voidaan vahvistaa myös muilla kieliversioilla, esimerkiksi englanninkielisellä (”health claims shall only be permitted if the following information is included in the labelling, or if no such labelling exists, in the presentation and advertising – –”) tai liettuankielisellä (”teiginiai apie sveikatingumą leidžiami tik tuo atveju, jei toliau nurodyta informacija yra pateikta etiketėje, o jei etiketės nėra – pateikime ir reklamoje – –”) versiolla.
20      Kursivointi tässä.
21      Ks. tuomio 12.9.2019, A ym. (C‑347/17, EU:C:2019:720, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22      Täytäntöönpanopäätöksen 2013/63 liitteessä olevan 2.1 kohdan a ja b alakohta.
23      Asetuksen N:o 1924/2006 1 artiklan 1 kohta ja asetuksen N:o 1169/2011 1 artiklan 1 kohta.
24      Asetuksen N:o 1924/2006 1 artiklan 2 kohta.
25      Tässä yhteydessä on tosin huomattava, että ranskankielisen version sanamuoto on hieman moniselitteinen siltä osin kuin siinä käytetään ilmaisua ”le consommateur ayant difficilement accès à l’’étiquetage’” (”kuluttajan ei aina ole mahdollista tutustua pakkausmerkintöihin”). Täytäntöönpanopäätöksen 2013/63 liitteessä olevan 2.1 kohdan b alakohdan muiden kieliversioiden perusteella voidaan kuitenkin vahvistaa, että silloin, kun pakkausmerkintöihin tutustumista rajoitetaan, asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa säädetyt pakolliset tiedot on toimitettava muissa aineistoissa (ks. esim. englanninkielinen versio: ”mandatory information shall be available to the consumer before purchase and in the cases of distance selling where access to the ‘labelling’ is restricted, mandatory information must be included in the presentation and advertising of the food, in the material supporting the distance selling whether this is a website, a catalogue, a leaflet, a letter, etc.”; espanjankielinen versio: ”la información obligatoria estará a disposición del consumidor antes de que se realice la compra y, en el caso de las ventas a distancia en las que el acceso al „etiquetado“ está limitado, la información obligatoria deberá incluirse, en la presentación y la publicidad de los alimentos, en el soporte de la venta a distancia, ya se trate de un sitio web, de un catálogo, de un folleto, de una carta, etc.” ja liettuankielinen versio: ”privaloma informacija pateikiama vartotojui prieš perkant, o tais nuotolinės prekybos atvejais, kai prieiga prie „ženklinimo“ yra ribota, privaloma informacija turi būti nurodyta „pateikime“ bei „reklamoje“ ir informacinėje medžiagoje, kuria naudojamasi prekiaujant nuotoliniu būdu, kaip antai, tinklalapyje, kataloge, informaciniame lapelyje, rašte ir t. t”.
26      Asetuksen N:o 1169/2011 johdanto-osan kymmenes perustelukappale.
27      KOM(2006) 368 lopullinen.
28      Asetuksen N:o 1169/2011 9 artiklan 1 kohta.
29      Tarkoitan muun muassa valintamyymälöiden sisäänkäynnin luona olevia mainoksia tai esimerkiksi näissä valintamyymälöissä jaettavia tuotekuvastoja.
30      Tämä ei rajoita elintarvikealan toimijoiden mahdollisuutta antaa nämä tiedot mainoksissa, vaikka niillä ei ole siihen velvollisuutta.
31      Ks. analogisesti tuomio 7.7.2016, Ambisig (C‑46/15, EU:C:2016:530, 33 kohta).
32      Asetuksen N:o 1169/2011 2 artiklan 2 kohdan j alakohta.
33      Näin on nähdäkseni pääteltävä oikeusvarmuuteen ja elintarvikkeiden pakkausmerkintöjen johdonmukaisuuteen liittyvistä syistä.
34      Direktiivin 2006/114 2 artiklan a alakohta.
35      Tuomio 11.7.2013, Belgian Electronic Sorting Technology (C‑657/11, EU:C:2013:516, 35 kohta).
36      Huomautettakoon täydentävästi, että pakkausmerkintöjen ja mainonnan käsitteiden välinen erottelu näyttää olevan epäsuorasti johdettavissa jo direktiivistä 2000/13, jota täydennettiin asetuksella N:o 1924/2006 ennen kuin kyseinen direktiivi kumottiin asetuksella N:o 1169/2011. Mainitussa direktiivissä nimittäin erotettiin toisistaan kumpaankin käsitteeseen sovellettavat säännöt (ks. vastaavasti tuomio 15.7.2004, Douwe Egberts, C‑239/02, EU:C:2004:445, 34 kohta).
37      Ks. asetuksen N:o 1924/2006 johdanto-osan 37 perustelukappale ja 10 artiklan 4 kohta.
38      Tämä ei vaikuta siihen, että pakkausmerkinnät voivat sisältää myös tietoja, joita ei välttämättä pidetä olennaisina. Tarkoitan tällä vapaaehtoisesti annettavia tietoja, kuten esimerkiksi terveysväitteitä, jotka, kuten edellä selitettiin, tosin antavat kuluttajalle tietoa mutta joiden pääasiallisena tarkoituksena on kiinnittää kuluttajan huomio ja viime kädessä houkutella kuluttajaa ostamaan. Juuri tästä viimeksi mainitusta syystä niiden ilmoittaminen elintarvikkeen pakkausmerkinnöissä edellyttää paitsi sitä, että ne perustuvat tieteelliseen tietoon (ks. asetuksen N:o 1924/2006 5 artiklan 1 kohdan a alakohta), myös sitä – kun otetaan huomioon niiden myynninedistämistehtävä –, että niihin liitetään asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja täydentäviä tietoja kuluttajien suojelemiseksi harhaanjohtavilta ja perusteettomilta tiedoilta.
39      Esimerkiksi kirjallinen mainonta lehti-ilmoituksissa tai ilmoitustauluilla, audiovisuaalinen mainonta televisiossa tai radiossa tai verkkoyhteisöissä yleinen digitaalinen mainonta.
40      Esimerkiksi sen mukaan, mikä on viestin sävy ja tarkoitus, jotka voivat olla informatiivisia, liittyä tuotteen ominaisuuksiin tai olla suostuttelevia, jotta korostetaan tuotteen etuja ja taivutellaan kuluttajaa ostamaan, tai tunteisiin vetoavia, jotta herätetään tunteita, jotka ovat omiaan vaikuttamaan ostamiseen.
41      Asetuksen N:o 1169/2011 tavoitteena on sen 1 artiklan 1 kohdan mukaan varmistaa kuluttajansuojan korkea taso elintarviketietojen osalta, ottaen huomioon kuluttajien erilaiset käsitykset ja tietotarpeet, ja varmistaa samalla sisämarkkinoiden häiriötön toiminta.
42      Tuomio 30.1.2020, Dr.Willmar Schwabe (C‑524/18, EU:C:2020:60, 35 ja 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43      Asetuksen N:o 1924/2006 johdanto-osan 14 ja 19 perustelukappale.
44      Asetuksen N:o 1924/2006 1 artiklan 1 kohta.
45      Tästä on todettava, että mainonta on epäilemättä keino avata sisämarkkinoilla tavaroille ja palveluille uusia markkinoita, joista sekä kuluttajien että elinkeinonharjoittajien on voitava hyötyä mahdollisimman paljon. Se, että elintarvikealan toimija velvoitettaisiin merkintöjen ja mainonnan käsitteiden päällekkäisyyden vuoksi luopumaan mainontamenetelmästä, jota se pitää erityisen tehokkaana – tässä tapauksessa yhden ainoan terveysväitteen esittämisestä –_aiheuttaisi kuitenkin haittaa kyseisille markkinoille ja vaarantaisi näin ollen sisämarkkinoiden tehokkaan toiminnan.
46      Lisäksi on kysyttävä, voisivatko elintarvikealan toimijat vastedes valita sovellettavat oikeussäännöt? Mitä vaikutuksia tällaisella päällekkäisyydellä voisi olla muihin säädöksiin, joissa käytetään samoja määritelmiä? Nämä ovat vain joitakin esimerkkejä käytännön vaikeuksista, joita pakkausmerkintöjen ja kirjallisen mainonnan käsitteiden päällekkäisyyden hyväksymisestä aiheutuisi.