Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JULIANE KOKOTT
21 päivänä toukokuuta 2026 (1)
Asia C‑203/25
”NEO GROUP” UAB
vastaan
Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos
(Ennakkoratkaisupyyntö – Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (veroriitalautakunta, Liettua))
Ennakkoratkaisupyyntö – Verotus – Eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettava yhteinen verojärjestelmä – Kotimaisen tytäryhtiön ulkomaiselle emoyhtiölle jakamien osinkojen vapauttaminen verosta – Lähdeverosta vapauttamista koskeva yleissääntö – Poikkeus tähän sääntöön, kun kyse on väärinkäytöstä tai veropetoksesta – Emo-tytäryhtiödirektiivin väärinkäytön edellytykset
I       Johdanto
1.        Nyt käsiteltävä Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybėsin (veroriitalautakunta, Liettua; jäljempänä veroriitalautakunta) ennakkoratkaisupyyntö antaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden täsmentää emo-tytäryhtiödirektiivin(2) 1 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisia väärinkäytön edellytyksiä.
2.        Pääasian oikeudenkäynnissä Neo Group UAB (jäljempänä Neo) riitauttaa Liettuan verotarkastusviraston (jäljempänä kansallinen veroviranomainen) päätöksen, jossa Neolta evättiin vapautus lähdeveron pidättämisestä Liettuassa, koska Neo oli saanut tämän vapautuksen väärinkäytön seurauksena. Neo on jakanut voittonsa tosin taloudellista toimintaa harjoittavalle kyproslaiselle emoyhtiölleen. Kyseinen emoyhtiö on kuitenkin jakanut tämän jälkeen nämä voitot käyttäen liiketoimien ketjua, jota voidaan pitää epäaitona järjestelynä, edelleen toisen kyproslaisen emoyhtiön kautta konsernin taustalla olevalle luonnolliselle henkilölle.
3.        Ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä tulee esille erityisesti kaksi kysymystä. Ensinnäkin on selvitettävä, voiko lähdeverovapautuksen väärinkäyttö olla kyseessä myös silloin, jos emoyhtiö on paitsi muodollisesti myös taloudellisesti tarkasteltuna jaettujen voittojen saaja, toisin sanoen se voi tosiasiallisesti käyttää niitä. Toiseksi on tutkittava, voiko toisen jäsenvaltion verolainsäädännön väärinkäyttö jaettaessa osinkoja luonnolliselle henkilölle merkitä samalla emo-tytäryhtiödirektiivin väärinkäyttöä.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Unionin oikeus
4.        Asiaa koskevat unionin oikeussäännöt sisältyvät emo-tytäryhtiödirektiiviin.
5.        Sen johdanto-osan kolmannessa, neljännessä ja kuudennessa perustelukappaleessa konkretisoidaan kyseisen direktiivin tavoitteita seuraavasti:
”(3) Tämän direktiivin tarkoitus on vapauttaa lähdeverosta osingot ja muut jaetut voitot, joita tytäryhtiöt maksavat emoyhtiöilleen, ja välttää tällaisen tulon kaksinkertainen verotus emoyhtiön tasolla.
(4) Eri jäsenvaltioissa sijaitsevien yhtiöiden ryhmittyminen voi olla tarpeen sisämarkkinoita vastaavien olosuhteiden luomiseksi unionissa ja siten tällaisten sisämarkkinoiden toimivuuden varmistamiseksi. Näitä toimia ei saisi estää erityisillä jäsenvaltioiden verosäännöksistä johtuvilla rajoituksilla, epäedullisilla kohteluilla tai vääristymillä. Näin ollen tätä ryhmittymistä varten olisi säädettävä kilpailun kannalta neutraaleja verosäännöksiä, joilla yrityksille tehtäisiin mahdolliseksi mukautua sisämarkkinoiden vaatimuksiin, lisätä tuottavuuttaan ja vahvistaa kansainvälistä kilpailukykyään.
– –
(6) Ennen direktiivin 90/435/ETY voimaantuloa eri jäsenvaltioissa sijaitsevien emo- ja tytäryhtiöiden välisiä suhteita sääntelevät jäsenvaltioiden verosäännökset erosivat toisistaan huomattavasti ja olivat yleisesti ottaen vähemmän edullisia kuin samassa jäsenvaltiossa sijaitsevien emo- ja tytäryhtiöiden välisiin suhteisiin sovellettavat säännökset. Eri jäsenvaltioissa sijaitsevien yhtiöiden välinen yhteistyö saatettiin tällä tavoin epäedullisempaan asemaan kuin samassa jäsenvaltiossa sijaitsevien yhtiöiden välinen yhteistyö. Tämä epäedullisuus oli tarpeen poistaa ottamalla käyttöön yhteinen järjestelmä ja helpottamalla näin yhtiöiden ryhmittymistä unionissa.”
6.        Muutosdirektiivin(3) 2015/121 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(8) Samalla kun jäsenvaltioiden olisi sovellettava väärinkäytösten vastaista sääntöä järjestelyihin, jotka ovat kaikilta osin epäaitoja, saattaa esiintyä myös tapauksia, joissa järjestelyn yksittäiset vaiheet tai osat ovat sellaisenaan epäaitoja. Jäsenvaltioiden olisi voitava soveltaa väärinkäytösten vastaista sääntöä myös näihin yksittäisiin vaiheisiin tai osiin, sanotun kuitenkaan vaikuttamatta muihin järjestelyn todellisiin vaiheisiin tai osiin. – –”
7.        Emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 1 kohdassa määritetään kyseisen direktiivin soveltamisala:
”Kunkin jäsenvaltion on sovellettava tätä direktiiviä
– –
b) kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevien tytäryhtiöiden muissa jäsenvaltioissa sijaitseville emoyhtiöilleen jakamiin voittoihin;
– –”.
8.        Emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 ja 3 kohtaan sisältyy yleinen väärinkäytösten vastainen sääntö, jossa säädetään seuraavaa:
”2. Jäsenvaltiot eivät saa myöntää tähän direktiiviin perustuvia etuja sellaiselle järjestelylle tai järjestelyjen sarjalle, jonka päätarkoituksena tai yhtenä keskeisenä tarkoituksena on direktiivin kohteen tai tarkoituksen vastaisen veroedun saavuttaminen ja joka ei ole aito kaikki asiaan liittyvät tosiseikat ja olosuhteet huomioon ottaen.
Järjestelyyn voi sisältyä useampi kuin yksi vaihe tai osa.
3. Edellä olevaa 2 kohtaa sovellettaessa järjestelyä tai järjestelyjen sarjaa on pidettävä epäaitona siltä osin kuin se ei perustu päteviin liiketaloudellisiin syihin, jotka vastaavat asian todellista taloudellista luonnetta.”
9.        Emo-tytäryhtiödirektiivin 3 artiklan 1 kohdassa määritellään emoyhtiön ja tytäryhtiön käsitteet seuraavasti:
”Tätä direktiiviä sovellettaessa
a)      emoyhtiön asema annetaan:
i)      ainakin sellaiselle jäsenvaltion yhtiölle, joka täyttää 2 artiklassa säädetyt edellytykset ja jolla on vähintään 10 prosentin osuus toisen jäsenvaltion yhtiön, joka täyttää samat edellytykset, pääomasta;
– –
b) ’tytäryhtiöllä’ tarkoitetaan yhtiötä, jonka pääomaan sisältyy a alakohdassa tarkoitettu osuus.”
10.      Emo-tytäryhtiödirektiivin 5 artiklassa säädetään lähdeverosta vapauttamisesta seuraavaa:
”Tytäryhtiön emoyhtiölleen jakama voitto on vapautettava lähdeverosta.”
B       Liettuan oikeus
11.      Yhteisöverosta 20.12.2001 annetussa Liettuan tasavallan laissa nro IX-675, sellaisena kuin se on muutettuna 22.3.2016 annetulla lailla nro XII-2262 (jäljempänä Liettuan yhteisöverolaki), säädetään seuraavaa:
12.      Liettuan yhteisöverolain 3 §:n 1 momentin mukaan liettualaisten ja ulkomaisten yhteisöjen on maksettava yhteisöveroa.
13.      Saman lain 4 §:n 3 momentin 2 kohdassa säädetään, että ulkomaisen yhteisön yhteisöveron perusteen muodostavat ”ulkomaisen yhteisön muutoin kuin Liettuan tasavallan alueella sijaitsevien kiinteiden toimipaikkojen kautta Liettuan tasavallasta saamat tulot”.
14.      Saman pykälän 4 momentin 2 kohdassa säädetään, että ”ulkomaisen yhteisön muutoin kuin Liettuan tasavallan alueella sijaitsevien kiinteiden toimipaikkojen kautta Liettuan tasavallasta saamiin tuloihin sisältyvät jaetuista voitoista saadut tulot”.
15.      Liettuan yhteisöverolain 34 §:n 1 momentin mukaan ”ulkomaisten yhteisöjen liettualaisesta yhteisöstä omistamistaan osakkeista, pääomaosuuksista tai muista oikeuksista saamista osingoista kannetaan yhteisöveroa 15 prosentin verokannan mukaan. Veron laskee, pidättää ja tilittää veronsaajalle osinkoja maksava liettualainen yhteisö viimeistään sitä kuukautta, jona osingot maksettiin, seuraavan kuukauden [kymmenenteen] päivään mennessä.”
16.      Saman pykälän 2 momentilla pannaan täytäntöön emo-tytäryhtiödirektiivin 5 artikla seuraavasti:
”Liettualaisen yhteisön ulkomaiselle yhteisölle, jonka omistuksessa on keskeytyksettä vähintään 12 kuukauden ajan, osinkojen jakohetki mukaan luettuna, vähintään 10 prosenttia äänivaltaisista osakkeista (omistusosuuksista, jäsenosuuksista) liettualaisesta yhteisöstä, maksamat osingot eivät ole veronalaisia, lukuun ottamatta tapauksia, joissa osinkoja saava ulkomainen yhteisö on rekisteröity tai järjestäytynyt muutoin kohdealueilla.”
17.      Liettuan yhteisöverolain 32 §:n 6 momentilla pannaan täytäntöön emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 ja 3 kohta (jäljempänä kansallinen väärinkäytösten vastainen sääntö). Siinä säädetään, että ”tämän luvun – – 34 §:n 2 momentin säännöksiä – –, jotka koskevat osinkojen verottomuutta, ei sovelleta sellaiseen järjestelyyn tai järjestelyjen sarjaan, jonka päätarkoituksena tai yhtenä keskeisenä tarkoituksena on [direktiivin 2011/96] kohteen tai tarkoituksen vastaisen veroedun saavuttaminen ja joka ei ole aito kaikki asiaan liittyvät tosiseikat ja olosuhteet huomioon ottaen. Järjestelyyn voi sisältyä useampi kuin yksi vaihe tai osa. Järjestelyä tai järjestelyjen sarjaa on pidettävä epäaitona siltä osin kuin se ei perustu päteviin liiketaloudellisiin syihin, jotka vastaavat asian todellista taloudellista luonnetta.”
III  Tosiseikat ja ennakkoratkaisupyyntö
18.      Neo on Liettuan tasavallassa perustettu oikeushenkilö, jonka osakkeet on omistanut 100-prosenttisesti 10.8.2005 alkaen nykyhetkeen saakka Kyproksessa perustettu Retal Industries Ltd.
19.      Vuosina 2016 ja 2017 Neo jakoi 15 000 000 euroa osinkona Retal Industriesille. Samaan aikaan toinen liettualainen yhtiö, Retal Lithuania UAB, josta Retal Industries omistaa myös 100 prosenttia, jakoi 13 485 032 euroa osinkona Retal Industriesille.
20.      Soveltaen Liettuan yhteisöverolain 34 §:n 2 momenttia Neo katsoi, että kyseessä on verosta vapautettu voittojen jakaminen Retal Industriesille, eikä tästä syystä pidättänyt niistä yhteisöveroa Liettuassa.
21.      Kansallisen veroviranomaisen toteamusten mukaan suurin osa (yli 90 prosenttia) Retal Industriesin liiketoiminnan tuotoista vuosina 2016 ja 2017 koostui osinkotuloista, joista valtaosa (88 prosenttia vuonna 2016 ja 74 prosenttia vuonna 2017) puolestaan koostui osingoista, jotka Retal Industries sai Neolta ja Retal Lithuania UAB:ltä.
22.      Vuosia 2016 ja 2017 koskevan verotarkastuksen yhteydessä kansallinen veroviranomainen totesi, että osingoista, jotka Neo oli jakanut vuosina 2016 ja 2017 Retal Industriesille (yhteensä 15 000 000 euroa), olisi pitänyt pidättää Liettuassa sovellettavaa yhteisöveroa 15 prosentin verokannan mukaan, koska ne täyttivät kansallisen väärinkäytön vastaisen säännön tunnusmerkistön.
23.      Kansallinen veroviranomainen perusti kansallisen väärinkäytön vastaisen säännön soveltamisen siihen, että taloudelliselta kannalta tarkasteltuna Neon osingot jaettiin liiketoimien ketjun kautta lopulta PG:lle, joka on ulkomailla asuva luonnollinen henkilö. Se perustaa tämän käsityksen seuraaviin toteamiinsa seikkoihin.
24.      Neon ja Retal Lithuania UAB:n vuosina 2016 ja 2017 Retal Industriesille maksamien osinkojen kokonaismäärä (28 485 032 euroa) oli olennaisin osin sama kuin niiden osinkojen määrä, jotka Retal Industries puolestaan maksoi vuosina 2017 ja 2018 ainoalle osakkaalleen, kyproslaiselle Polymer Products Holding Ltd.
‑yhtiölle (jäljempänä PPH) (28 880 865 euroa).
25.      Muutamaa kuukautta aiemmin äskettäin perustettu PPH oli ostanut Retal Industriesin osuudet belizeläiseltä Clendon Holdings INC
‑yhtiöltä (jäljempänä Clendon). Molempien yhtiöiden (sekä Clendonin että PPH:n) ainoa osakas on PG. Tämän omistusoikeuden siirron myötä määräysvaltaa käyttävä luonnollinen henkilö pysyi näin ollen samana.
26.      PPH:lla ei ole lainkaan työntekijöitä. Yli 99 prosenttia PPH:n tuloista sen vuoden 2016 lopussa tapahtuneesta perustamisesta 31.12.2018 saakka oli peräisin osingoista.
27.      PPH:lla oli 31.12.2017 PG:lle velkoja, joiden määrä vastasi Retal Industriesin osakkeiden kauppahintaa (310 400 000 euroa). Kansallinen veroviranomainen päätteli tästä, että Clendon on siirtänyt oikeutensa ostohintaan PG:lle. Vuosina 2017 ja 2018 PPH myönsi PG:lle lainoja ja siirsi oikeuksia velkoihin (joiden yhteismäärä oli 28 915 328 euroa), jotka sitten kuitattiin PPH:n PG:lle olevaa käteisvelkaa vastaan. PPH ei jakanut tänä aikana voittoja.
28.      Nämä seikat huomioon ottaen kansallinen veroviranomainen tuli siihen tulokseen, että nämä liiketoimet toteutettiin keinotekoisesti. Retal Industriesin osakkeiden hankinta ja PPH:n velka PG:lle olivat pelkästään muodollisia. Niillä oli tarkoitus luoda vaikutelma siitä, että liettualaisten yhtiöiden, Neon ja Retal Lithuania UAB:n, jakamia osinkoja käytettiin näiden velkojen kattamiseen.
29.      Todellisuudessa Neo pyrki liiketoimilla kiertämään osingoista maksettavia veroja. Käyttämällä Liettuan yhteisöverolain 34 §:n 2 momentissa säädettyä vapautusta lähdeverosta (soveltamalla 0 prosentin yhteisöverokantaa) Neo kiersi näin ollen yhteisöveroa.
30.      Neo riitauttaa liiketoimien luokittelun epäaidoksi järjestelyksi. Sen mukaan kansalliset veroviranomaiset eivät ole etenkään todenneet, että Retal Industries on bulvaaniyhtiö. Myös muut liiketoimet vastaavat asian todellista taloudellista luonnetta. Niiden taustalla on tavoite sulkea konsernin yhtiörakenteen ulkopuolelle offshore-alueilla toimivat yhtiöt ja siirtää konsernin emoyhtiön hallinnointi Euroopan unioniin.
31.      Ennakkoratkaisua pyytänyt veroriitalautakunta on epävarma siitä, onko kansallisen veroviranomaisen kansallisesta väärinkäytön vastaisesta säännöstä tekemä tulkinta yhteensopiva emo-tytäryhtiödirektiivin tavoitteiden kanssa, ja pyytää näin ollen unionin tuomioistuinta selventämään riita-asian kannalta merkityksellistä emo-tytäryhtiödirektiivin väärinkäytön vastaista sääntöä.
32.      Veroriitalautakunta on esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa direktiivin 2011/96/EU väärinkäytön vastaisen säännön tavoitteiden kanssa yhteensopivaa, että kansallisessa käytännössä suljetaan osingonmaksajan valtiossa pois mahdollisuus vapautukseen veron pidättämisestä osingoista, jos osingot maksetaan toisessa EU:n jäsenvaltiossa toimivalle emoyhtiölle, joka itsessään ei ole yhteisö, joka ei ole aito, siltä osin kuin se harjoittaa liiketoimintaa ja osingot maksetaan sille osinkojen tosiasiallisena edunsaajana mutta jonka veroviranomaiset katsovat osallistuvan epäaitojen liiketoimien ketjuun, koska osingot maksetaan/siirretään sen kautta koko konsernin tosiasialliselle edunsaajalle?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voisiko osinkojen siirtäminen ketjussa perustua liiketoimien ketjussa siirrettyjen osinkojen määrien vastaavuuteen tai samankaltaisuuteen?
3)      Onko pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa direktiivin 2011/96/EU väärinkäytön vastaisen säännön tavoitteiden, direktiivissä 2015/121/EU [sen johdanto-osassa] mainittu suhteellisuusperiaate mukaan luettuna, kanssa yhteensopiva sellainen kansallinen käytäntö, jossa veroviranomaiset soveltavat väärinkäytön vastaista sääntöä valtiossa, jossa osingot maksetaan, vaikka liiketoimet, jotka ovat johtaneet liiketoimien ketjun katsomiseen järjestelyksi (jota veroviranomaiset eivät pidä aitona), suoritettiin toisessa EU:n jäsenvaltiossa tämän toisen EU:n jäsenvaltion verovelvollisten toimesta?
4)      Antaako väärinkäytön vastainen sääntö osingonmaksajan asuinvaltiossa oikeuden pidättää veroa osingoista riippumatta siitä liiketoimien ketjun vaiheesta, jossa veroetu syntyy? Voidaanko kantajan katsoa saavuttaneen veroedun direktiivin 2011/96/EU kohteen tai tarkoituksen vastaisesti, jos tällaisen liiketoimien ketjun luomisen seurauksena veroedun saavuttaa lopullinen edunsaaja, joka käyttää kantajan maksamia osinkoja saadakseen tällaisen edun?
5)      Voidaanko pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa direktiivin 2011/96/EU 1 artiklan 2 kohdan säännöksiä tulkita siten, että omistusosuuksista saatavien tulojen verovapautta koskevan säännön, jolla direktiivin 2011/96/EU 5 artiklan säännökset pannaan täytäntöön kansallisessa lainsäädännössä, soveltaminen voidaan sulkea pois oikeuden väärinkäytön perusteella kyseisten saatujen osinkojen käytön vuoksi, jos osingot saatiin ja niitä käytettiin (myöhempi voitonjako) pidemmän ajanjakson aikana?
6)      Onko pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa kansallinen käytäntö, jonka mukaan veroviranomainen soveltaa direktiivissä 2011/96/EU säädettyä väärinkäytön vastaista sääntöä osingonmaksajaan arvioimatta, oliko osingonmaksaja ja/tai olisiko se voinut olla tietoinen epäaitojen liiketoimien ketjun olemassaolosta, mainitun säännön tavoitteiden mukainen?”
33.      Kirjallisia huomautuksia esittivät Neo, Liettuan, Espanjan ja Alankomaiden hallitukset sekä Euroopan komissio. Neo, Liettuan ja Espanjan hallitukset sekä komissio osallistuivat 25.2.2026 pidettyyn istuntoon.
IV     Oikeudellinen arviointi
34.      Ennakkoratkaisua pyytävän veroriitalautakunnan(4) kysymyksissä pyritään selvittämään, täyttävätkö pääasian olosuhteet emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdan tunnusmerkistön. Pyynnössä valotetaan näitä olosuhteita useiden kysymysten avulla.
35.      Näiden kysymysten pohjalta esitän ensin, että lähdeverovapautuksen väärinkäytöstä voi olla poikkeuksellisesti kyse myös silloin, jos osinkoja saava emoyhtiö on osinkojen tosiasiallinen edunsaaja, joka kuitenkin välittää osingot epäaidon järjestelyn kautta lopulliselle edunsaajalle (tässä tarkoitetaan konsernin taustalla olevaa luonnollista henkilöä) (ensimmäisestä kysymyksestä ks. A jakso). Näin voi olla myös silloin, jos epäaidoksi järjestelyksi luokiteltava liiketoimi tapahtuu jäsenvaltion sisällä, sikäli kuin kyseessä on väärinkäyttöön tähtäävä kokonaissuunnitelma, jolla pyritään lopullisen edunsaajan lainvastaiseen verottamatta jäämiseen (kolmannesta ja neljännestä kysymyksestä ks. B jakso).
36.      Pelkkä jaettujen osinkojen määrien vastaavuus ei ole osoitus tällaisesta väärinkäytöstä eikä sen edellytys, kuten ei myöskään osinkojen saamisen ja niiden edelleen jakamisen läheinen ajallinen yhteys (toisesta ja viidennestä kysymyksestä ks. C jakso). Sikäli kuin verojärjestelyn ”tavoitteen” osalta on otettava huomioon subjektiivisia tekijöitä, merkityksellinen on ensisijaisesti sen tietoisuus, joka päättää järjestelystä (kuudennesta kysymyksestä ks. D jakso).
A       Ensimmäinen kysymys: väärinkäyttö, vaikka kyseessä on osinkojen tosiasiallinen edunsaaja
37.      Veroriitalautakunta tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, voiko emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu väärinkäyttö olla kyseessä myös silloin, jos osinkoja saava emoyhtiö on osinkojen tosiasiallinen edunsaaja, joka kuitenkin välittää osingot epäaidon järjestelyn kautta lopulliselle edunsaajalle.
38.      Emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot eivät saa myöntää tähän direktiiviin perustuvia etuja sellaiselle järjestelylle, jonka päätarkoituksena on direktiivin kohteen tai tarkoituksen vastaisen veroedun saavuttaminen ja joka ei ole aito.
39.      Unionin lainsäätäjä on näin tarttunut siihen, mikä tunnustetaan myös oikeuskäytännössä: unionin lainsäädännön soveltamista ei voida ulottaa niin laajalle, että sen avulla voitaisiin vilpillisesti tai väärinkäytöksin hyötyä unionin oikeudessa säädetyistä eduista.(5)
40.      Emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädetäänkin kahdesta edellytyksestä verovapautuksen epäämiselle: Yhtäältä kyse on oltava järjestelystä, joka ei ole aito. Toisaalta järjestelyn tarkoituksena on oltava kyseisen direktiivin kohteen tai tarkoituksen vastaisen veroedun saavuttaminen.(6) Siitä, missä olosuhteissa järjestely on ensimmäisessä edellytyksessä tarkoitetulla tavalla epäaito, säädetään emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 3 kohdassa. Sen mukaan järjestelyä on pidettävä epäaitona siltä osin kuin se ei perustu ”päteviin liiketaloudellisiin syihin”, jotka vastaavat asian todellista taloudellista luonnetta.
41.      Tavoitteena on tässä yhteydessä verottaminen tosiasiallisten liiketoimien perusteella, siis liiketoimen säännöksen tarkoitusta vastaava verotuskohtelu.
42.      Emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdan mukaisen väärinkäytön tunnusmerkistön rajat määrittää näin ollen toinen edellytys, nimittäin se, onko epäaidon järjestelyn tarkoituksena direktiivin kohteen tai tarkoituksen vastaisen veroedun saavuttaminen. Tämä nimittäin muodostaa vertailukohdan epäaidolle järjestelylle. Emo-tytäryhtiödirektiivin väärinkäyttösäännöksellä ei pyritä estämään jokaista ajateltavissa olevaa, mahdollisesti epäaitoa verotusjärjestelyä vaan ainoastaan ne, joiden tarkoituksena on direktiivin kohteen tai tarkoituksen vastaisen veroedun saavuttaminen.
43.      Ratkaisevia tämän väärinkäyttösäännöksen konkretisoimisen kannalta ovat siten emo-tytäryhtiödirektiivin kohde ja tarkoitus.
44.      Ensimmäiseen kysymykseen vastaamiseksi tarkastelen näin ollen ensin emo-tytäryhtiödirektiivin kohdetta ja tarkoitusta (1 alajakso). Sen jälkeen esitän, että lähdeveron pidätystä koskevan vapautuksen väärinkäytöstä on kyse aina silloin, kun sen edellytyksiä kierretään (2 alajakso). Käänteisesti kyseessä on yleensä katsottava olevan säännöksen tarkoitusta vastaava verottamatta jääminen, jos edellytykset täyttyvät (3 ja 4 alajakso). Väärinkäyttö tulee kuitenkin poikkeuksellisesti kyseeseen myös tällaisissa tapauksissa (5 alajakso).
1.     Emo-tytäryhtiödirektiivin kohde ja tarkoitus
45.      Kuten emo-tytäryhtiödirektiivin johdanto-osan perustelukappaleista ilmenee, kyseisellä direktiivillä pyritään helpottamaan yhtiöiden ryhmittymistä unionissa estämällä se, että eri jäsenvaltioissa sijaitsevien yhtiöiden välinen yhteistyö saatettaisiin epäedullisempaan asemaan kuin samassa jäsenvaltiossa sijaitsevien yhtiöiden välinen yhteistyö.(7) Emo-tytäryhtiödirektiivillä pyritäänkin edistämään rajat ylittävää taloudellista toimintaa ja sisämarkkinoita.(8)
46.      Tätä tarkoitusta varten direktiivillä pyritään turvaamaan jäsenvaltiossa sijaitsevan tytäryhtiön toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevalle emoyhtiölleen suorittaman voitonjaon verotuksen neutraalisuus.(9) Tässä tarkoituksessa direktiivissä yhtäältä velvoitetaan emoyhtiön sijaintijäsenvaltio vapauttamaan sille jaetut voitot yhteisöverosta (4 artikla) ja toisaalta kielletään tytäryhtiön sijaintijäsenvaltiota kantamasta saaduista voitoista lähdeveroa (5 artikla).
47.      Näin emo-tytäryhtiödirektiivillä estetään yhtäältä, että tytäryhtiön emoyhtiölle jakamista voitoista kannetaan yhteisövero kahteen kertaan, nimittäin ensin tytäryhtiöltä sen sijaintijäsenvaltiossa ja sitten emoyhtiöltä sen sijaintijäsenvaltiossa (4 artikla).
48.      Toisaalta emo-tytäryhtiödirektiivillä estetään lähdeverotusta koskevalla kiellolla, että tytäryhtiön sijaintijäsenvaltio verottaa jaettuja voittoja emoyhtiön tasolla lähdeveron muodossa. Lähdeverotuksen taustalla on tytäryhtiön sijaintijäsenvaltion intressi verottaa sen alueella saatuja ja emoyhtiölle jaettuja voittoja.(10) Tämä intressi syrjäyttää emo-tytäryhtiödirektiivin 5 artiklan sisämarkkinoiden toteutumisen hyväksi.
49.      Emo-tytäryhtiödirektiivin toiminta-ajatuksen mukaan konsernin voitoista kannetaan siis lähtökohtaisesti yhteisövero vain silloin, kun tytäryhtiö saa nämä voitot, ja vasta konsernin emoyhtiön tekemästä voittojen ”viimeisestä” jakamisesta sen omistajalle, joka on luonnollinen henkilö, kannetaan tuloveroa tämän pääomatulona.
50.      Voitonjakojen tarkoitettu verotuksellinen neutraalisuus konsernin sisällä perustuu siten siihen, että valtio (tai valtiot), jossa konsernin emoyhtiön tekemä voittojen ”viimeinen” jakaminen sen omistajalle tapahtuu, verottaa näitä voittoja käyttäen verotuksellista autonomiaansa. Emo-tytäryhtiödirektiivissä ei kuitenkaan säädetä, verotetaanko tätä ”viimeistä” voitonjakoa ja jos, niin miten.
2.     Väärinkäyttö kiertämällä edellytykset
51.      Kun otetaan lähtökohdaksi väärinkäyttösäännön merkitys ja tavoite turvata säännöksen tarkoitusta vastaava verotus (ks. edellä 42 kohta), emo-tytäryhtiödirektiivin väärinkäyttö on kyseessä aina silloin, jos sen edellytykset täytetään ainoastaan pro forma direktiivissä annettavan veroedun saavuttamiseksi.(11)
52.      Näissä tapauksissa henkilö, joka ei direktiivin mukaan ole oikeutettu direktiivissä annettaviin etuihin, hankkii nimittäin nämä edut itselleen puhtaasti muodollisen järjestelyn avulla.(12) Verotus ei siten vastaa säännöksen tarkoitusta, koska se ei tapahdu tosiasiallisten liiketoimien mukaisesti.
53.      Väärinkäytön ensisijainen vertailukohta on siten säännöksen, jossa säädetään tavoitellusta oikeudellisesta seurauksesta, tunnusmerkistö. Käsiteltävässä asiassa riidanalaisen lähdeveroa koskevan vapautuksen osalta emo-tytäryhtiödirektiivin 5 artiklassa edellytetään tytäryhtiön emoyhtiölle tekemää voitonjakoa.(13) Väärinkäyttö on siten kyseessä, jos tytär- tai emoyhtiö perustetaan tai voitonjako tehdään ainoastaan täysin muodollisesti (pro forma).
54.      Unionin tuomioistuin piti johdonmukaisesti emo-tytäryhtiödirektiivissä tarkoitettuna epäaitona järjestelynä sitä, että osinkoja maksavan yhtiön ja niiden saajana olevan samaan konserniin kuuluvan yhtiön väliin lisätään väliyhteisö.(14) Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tällaisesta väliyhteisöstä on katsottava olevan kyse joka tapauksessa silloin, kun sen ainoana toimintana on osinkojen vastaanottaminen ja niiden siirtäminen toiselle oikeushenkilölle.(15) Sama pätee kaiketi silloin, jos yhtiöllä ei ole taloudellista määräysvaltaa saatuihin osinkoihin – esimerkiksi koska sillä on sopimukseen perustuva velvollisuus maksaa ne edelleen kolmannelle osapuolelle.(16) Taloudelliselta kannalta tarkasteltuna osinkojen varsinainen saaja (niin sanottu tosiasiallinen edunsaaja) ei näin ollen ole kyseinen yhtiö vaan se, jolle omaisuuserät maksetaan edelleen ja joka on tässä ketjussa viimeisenä.
55.      Tällaisen väliyhteisön olemassaolo ei tosin ole pakottava edellytys epäaidolle järjestelylle.(17)
56.      Selventävästi on viitattava siihen, että sitä, täyttyvätkö asianomaisen verovapautuksen edellytykset taloudellisesti tarkasteltuna, on tietenkin tutkittava kaikki asiaan liittyvät olosuhteet huomioon ottaen.(18) Tähän kuuluvat myös olosuhteet, jotka ilmenevät ennen edellytyksen täyttymisen kannalta merkityksellistä voitonjakoa tai sen jälkeen, mahdollisesti toisessa jäsenvaltiossa. Muussa tapauksessa ei voida myöskään lainkaan määrittää, onko yhtiö saatujen osinkojen tosiasiallinen edunsaaja vai välittääkö se ne ainoastaan edelleen. Vertailukohdan tämän tutkimiselle muodostavat kuitenkin emo-tytäryhtiödirektiivissä säädetyn verovapautuksen edellytykset.
3.     Säännöksen tarkoitusta vastaavaa verotusta koskeva olettama, kun edellytykset täyttyvät
57.      Käänteisesti siitä seikasta, että taloudelliselta kannalta tarkasteltuna edellytykset täyttyvät, voidaan pääsääntöisesti päätellä, ettei kyseessä ole emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu väärinkäyttö.
58.      Oikeusvarmuus ja luottamuksensuojan periaate edellyttävät tällaista olettamaa. Verovelvollinen voi perustellusti odottaa, että se voi käyttää sille lainsäädännössä annettuja järjestelymahdollisuuksia ja järjestää liiketoimintansa siten, että sen verorasite jää mahdollisimman pieneksi.(19)
59.      Unionin tuomioistuin katsookin sulautumisdirektiiviin(20) sisältyvästä väärinkäyttösäännöksestä, että kyseisessä direktiivissä annettavat edut voidaan evätä vain ”poikkeuksellisesti ja yksittäistapauksissa”.(21) Poikkeussäännöksenä sitä on tulkittava suppeasti ottaen huomioon sen sanamuoto, tarkoitus ja asiayhteys.(22) Sama pätee emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohtaan. Pelkkä tautologinen viittaus siihen, että kyseisellä säännöksellä pyritään estämään väärinkäyttö,(23) ei voi muuttaa sitä, että sitä on sovellettava pidättyvästi.
4.     Tosiasiallisena edunsaajana oleva emoyhtiö ei pääsääntöisesti syyllisty väärinkäyttöön
60.      Näin ollen, kun tytäryhtiö jakaa voittoja emoyhtiölleen, joka on osinkojen tosiasiallinen edunsaaja, kyseessä ei pääsääntöisesti ole epäaito järjestely.
61.      Tällaista epäaitoa järjestelyä ei voida etenkään johtaa pelkästään siitä seikasta, että tosiasiallisena edunsaajana oleva emoyhtiö puolestaan jakaa voittojaan (jotka sisältävät saadut osingot) edelleen. Emo-tytäryhtiödirektiivin 5 artiklassa ei nimittäin aseteta lähdeverosta vapauttamisen edellytykseksi esimerkiksi sitä, ettei voittoa jaeta edelleen, vaan sillä pyritään juuri välttämään voittojen moninkertainen verotus konsernin sisällä.
62.      Osinkojen välittäminen konsernin sisällä määräysvaltaa käyttävälle emoyhtiölle, joka jakaa voittonsa lopulta yhdelle tai useammalle luonnolliselle henkilölle, vastaa pikemminkin sääntöjenmukaisesti toimivan pääomayhtiön toimintaa. Pääomayhtiön tarkoituksenahan on nimenomaisesti tuottaa voittoa ja jakaa se omistajilleen.
63.      Muuta ei voida päätellä myöskään unionin tuomioistuimen tuomiossa T Danmark ja Y Denmark esittämistä toteamuksista, joiden mukaan osinkojen maksaminen edelleen henkilölle, joka ei ole niiden tosiasiallinen edunsaaja, on aihetodiste epäaidon järjestelyn olemassaolosta.(24) Kuten näiden toteamusten asiayhteydestä nimittäin ilmenee, unionin tuomioistuin piti mainitussa tuomiossa ratkaisevana sitä, käytetäänkö tässä väliyhteisöä.(25) Aihetodisteena tällaisen väliyhteisön olemassaolosta se piti osinkojen maksamista edelleen (lähes) kokonaisuudessaan pian niiden saamisen jälkeen.
64.      Jos kuitenkin todetaan, kuten käsiteltävässä asiassa, että osingot saava emoyhtiö ei ole väliyhteisö, osinkojen välittäminen sinänsä ei voi muodostaa epäaitoa järjestelyä.
5.     Väärinkäytöstä on kyse, kun tosiasiallisella edunsaajalla on väärinkäyttöön tähtäävä kokonaissuunnitelma
65.      Myös silloin, kun verovapautuksen edellytykset täyttyvät taloudelliselta kannalta tarkasteltuna, voi kuitenkin olla poikkeuksellisesti järjestelyjä, jotka estävät säännöksen tarkoitusta vastaavan verotuksen ja joita on siten pidettävä väärinkäyttönä.
66.      Tältä osin on hylättävä Neon tosin periaatteessa paikkansa pitävä mutta ehdottomuudessaan liian pitkälle menevä väite, jonka mukaan väärinkäytöstä ei voi olla kyse missään olosuhteissa, jos emoyhtiö on osinkojen tosiasiallinen edunsaaja.
67.      Tarkastelun lähtökohtana on emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdan sanamuoto, jonka mukaan sen toteamiseksi, onko kyse väärinkäytöstä, on otettava huomioon kaikki asiaan liittyvät tosiseikat ja olosuhteet (ks. edellä 57 kohta) ja järjestelyyn voi sisältyä useampi kuin yksi vaihe tai osa. Emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 3 kohdan mukaan järjestely voi olla epäaito myös vain osittain (”siltä osin kuin”).
68.      Kuten myös emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdan sanamuodosta kuitenkin ilmenee, järjestelyn yhtenä keskeisenä tarkoituksena on oltava veroedun saavuttaminen. Edellytyksenä on siten se, että järjestelyn ja veroedun välillä on tarkoitukseen perustuva yhteys.
69.      Siten myös ainoastaan järjestelyn tietyt yksittäiset vaiheet tai osat voivat olla epäaitoja.(26) Myös tältä osin edellytetään kuitenkin järjestelyn epäaidon osan ja veroedun välistä tarkoitukseen perustuvaa yhteyttä.
70.      Tässä yhteydessä merkityksellinen veroetu on lähtökohtaisesti se, joka myönnetään direktiivissä. Unionin oikeuteen sisältyvän yleisen väärinkäytön kieltoa koskevan periaatteen mukaisesti myös emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa voi nimittäin olla kyse vain siitä, ettei suojata toimia, jotka toteutetaan tarkoituksena saada väärinkäytön avulla unionin oikeudessa säädettyjä etuja (ks. edellä 40 kohta).(27)
71.      Epäaito järjestely, joka toteutetaan ennen edellytysten täyttymisen kannalta merkityksellistä osinkojen tai voittojen jakamista tytäryhtiöltä emoyhtiölle tai sen jälkeen, voi kansallisen lainsäädännön mukaan synnyttää veroedun. Direktiivissä myönnettyä veroetua se ei – erikseen tarkasteltuna – voi kuitenkaan synnyttää jo edellytysten näkökulmasta.
72.      Väärinkäytön edellytyksenä on siten, että jo osinkojen tai voittojen jakaminen tytäryhtiöltä emoyhtiölle, toisin sanoen se tapahtuma, johon veroedun myöntäminen emo-tytäryhtiödirektiivissä nivotaan, tapahtuu direktiivin vastaisen veroedun saavuttamiseksi. Toisin sanoen kyse voi olla emo-tytäryhtiödirektiivissä säädetystä väärinkäytöstä, jos – erikseen tarkasteltuna asian todellista taloudellista luonnetta vastaava – osinkojen tai voittojen jakaminen tytäryhtiöltä emoyhtiölle on osa väärinkäyttöön tähtäävää kokonaissuunnitelmaa.
73.      Tällainen väärinkäyttöön tähtäävä kokonaissuunnitelma on katsottava olevan kyseessä esimerkiksi, jos emo-tytäryhtiödirektiiviä käytetään, jotta lopulliselle edunsaajalle (tällä tarkoitetaan konsernin taustalla olevaa luonnollista henkilöä) voidaan tuottaa tuloja, joita ei voida verottaa siltä. Näin on esimerkiksi silloin, jos tytäryhtiö jakaa osinkoja emoyhtiölleen, joka on niiden tosiasiallinen edunsaaja, peitelläkseen tätä muilla liiketoimilla, joissa käytetään ns. veroasioissa yhteistyöhaluttomia lainkäyttöalueita (offshore-alueita),(28) jolloin lopullisen edunsaajan sijaintijäsenvaltio ei saa tietoa osinkojen ”viimeisestä” jakamisesta eikä siten voi verottaa sitä.(29)
74.      Tällainen järjestely nimittäin tekee tyhjäksi emo-tytäryhtiödirektiivin perustana olevan ajatuksen. Kuten jo todettiin, emo-tytäryhtiödirektiivissä lähdetään siitä, että valtio, jossa ”viimeinen” osinkojen jakaminen tapahtuu, voi verottaa sitä käyttäen verotuksellista autonomiaansa (ks. edellä 51 kohta). Jos siltä viedään tämä mahdollisuus ja estetään osinkojen ”viimeisen” jakamisen verottaminen, emo-tytäryhtiödirektiivin mukaisen veroedun myöntäminen olisi tästä syystä tarkoituksenvastaista.
6.     Välipäätelmä
75.      Edellä esitetty huomioon ottaen katson, että emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu väärinkäyttö voi olla poikkeuksellisesti kyseessä myös silloin, jos osinkoja saava emoyhtiö on osinkojen tosiasiallinen edunsaaja, joka kuitenkin välittää osingot epäaidon järjestelyn kautta lopulliselle edunsaajalle. Näin on esimerkiksi silloin, jos emo-tytäryhtiödirektiiviä käytetään, jotta voidaan tuottaa lopulliselle edunsaajalle tuloja, jotka jätetään siltä lainvastaisesti verottamatta.
B       Kolmas ja neljäs kysymys: kansallisen verolainsäädännön väärinkäyttö
76.      Kolmannella ja neljännellä kysymyksellään veroriitalautakunta tiedustelee, voiko emo-tytäryhtiödirektiivin väärinkäyttö olla kyseessä myös silloin, jos emoyhtiö välittää osingot epäaidon järjestelyn kautta sijaintijäsenvaltiossaan lopulliselle edunsaajalle.
77.      Kuten jo todettiin, väärinkäyttö edellyttää emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdan mukaan epäaidon järjestelyn ja veroedun välistä tarkoitukseen perustuvaa yhteyttä (ks. edellä 69 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Epäaito järjestely jäsenvaltiossa ei siten voi – erikseen tarkasteltuna – synnyttää direktiivissä myönnettyä veroetua. Se edellyttää väärinkäyttöön tähtäävää kokonaissuunnitelmaa, siis todistetta siitä, että jo osinkojen jakaminen tytäryhtiöltä emoyhtiölle tapahtui direktiivin vastaisen veroedun saavuttamiseksi.
78.      Käsitykseni mukaan näin ei tavallisesti ole jäsenvaltiossa tapahtuvassa (oletetussa) verolainsäädännön väärinkäytössä (1 alajakso). Tällainen väärinkäyttöön tähtäävä kokonaissuunnitelma voi poikkeuksellisesti olla kyseessä myös silloin, jos osinkojen jakaminen tytäryhtiöltä emoyhtiölle tehdään tarkoituksena kiertää veroja lopullisen edunsaajan jäsenvaltiossa (2 alajakso).
1.     Kansallisen verolainsäädännön väärinkäyttö ei merkitse emo-tytäryhtiödirektiivin väärinkäyttöä
79.      Jäsenvaltion verolainsäädännön väärinkäytössä jaettaessa osinkoja lopulliselle edunsaajalle ei yleensä ole kyse emo-tytäryhtiödirektiivin väärinkäytöstä.
80.      Tällaisessa tapauksessa on kyseisen jäsenvaltion asia torjua oman verolainsäädäntönsä väärinkäyttöä. Siihen ei tarvita unionin oikeutta. Jos valtio torjuu verolainsäädäntönsä väärinkäyttöä ainoastaan maltillisesti tai ei lainkaan, tämä ei anna muille jäsenvaltioille toissijaista toimivaltaa ulkomaisen verolainsäädännön tulkintaan eikä verottamiseen, käsiteltävässä asiassa unionin oikeudessa myönnettyjen verovapautuksien epäämiseen.
81.      Jos emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohtaa sitä vastoin tulkitaan siten, että kansallinen veroviranomainen voi toisen jäsenvaltion verolainsäädännön oletetun väärinkäytön perusteella evätä emo-tytäryhtiödirektiivissä myönnetyt veroedut, tämä aiheuttaa huomattavia taloudellisia riskejä monikansallisille konserneille. Silloin jokainen liiketoimiketjuun kuuluva jäsenvaltio voisi nimittäin evätä säädetyt veroedut jäsenvaltiossa, jossa osinkojen ”viimeinen” jako tapahtuu, tapahtuneen oletetun väärinkäytön perusteella. On lähdettävä siitä, että jäsenvaltiot myös käyttäisivät tätä mahdollisuutta verotulojen saamiseksi. Siihen liittyvä epätietoisuus loisi pelotevaikutuksen. Näin tehtäisiin tyhjäksi direktiivin tavoitteena oleva eri jäsenvaltioissa sijaitsevien yhtiöiden ryhmittymisen edistäminen ja siten etenkin sijoittautumisvapauden käyttö.
2.     Velvollisuutta mahdollistaa vetopetokset ei ole
82.      Väärinkäyttöön tähtäävän kokonaissuunnitelman raja vaikuttaa sitä vastoin ylittyvän, jos voitonjako tytäryhtiöltä sen emoyhtiölle, joka on tosiasiallinen edunsaaja, tapahtuu ilmeisesti tarkoituksena kiertää veroja lopullisen edunsaajan jäsenvaltiossa.
83.      Kuten edellä esimerkinomaisesti esitetyssä tilanteessa, jossa käytetään hyväksi tietojen puutteellista liikkumista valtioiden välillä (ks. edellä 74 kohta), veropetokselle on ominaista se, että verovelvollinen toimii lainvastaisesti antamalla virheellistä tietoa verotuksen kannalta merkityksellisistä tosiseikoista.
84.      Olisi kohtuutonta velvoittaa jäsenvaltiot siihen, että ne eivät kanna lähdeveroa alueellaan saaduista voitoista myöskään silloin, kun valittu rakenne palvelee sitä, että saatuja voittoja jätetään lainvastaisesti verottamatta toisessa jäsenvaltiossa.
85.      Ei voida katsoa, että emo-tytäryhtiödirektiivillä pyritään mahdollistamaan voitonjakojen lainvastainen verottamatta jääminen ja vapauttamaan lähdeverosta myös tässä tarkoituksessa tehty voitonjako. Tällaisessa liiketoimessa ei nimittäin ole kyse suojeltavasta rajat ylittävän taloudellisen toiminnan harjoittamisesta sisämarkkinoiden toteuttamiseksi (ks. edellä 46 kohta) vaan tätä varten luotujen mahdollisuuksien käyttämisestä lainvastaisen menettelyn mahdollistamiseksi. Direktiivissä säädettyjen veroetujen myöntäminen olisi siten direktiivin kohteen ja tarkoituksen vastaista.
3.     Ohjeita pääasian oikeudenkäyntiin liittyvistä olosuhteista
86.      Ennakkoratkaisua pyytäneen veroriitalautakunnan on tutkittava, onko kyse tällaisesta väärinkäyttöön tähtäävästä kokonaissuunnitelmasta, arvioimalla kaikkia tapauksen olosuhteita. Tämä edellyttäisi, että osinkojen jakaminen Neolta Retal Industriesille on tehty tarkoituksena antaa PG:lle mahdollisuus veropetokseen Kyproksessa.
87.      Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen veroriitalautakunnan selvityksistä muuta johdu, sen toteamat tosiseikat eivät vaikuta mahdollistavan veropetoksen toteamista.
88.      Toissijaisesti siltä varalta, että unionin tuomioistuin katsoo väärinkäyttöön tähtäävästä kokonaissuunnitelmasta olevan kyse myös silloin, kun toisen jäsenvaltion verolainsäädäntöä käytetään väärin, on todettava seuraavaa.
89.      Kansallinen veroviranomainen vaikuttaa lähtevän siitä, että PPH:n PG:lle tekemässä maksussa on kyse eräänlaisesta peitellystä voitonjaosta. Käyttäen verukkeena velkojen suorittamista PPH on tosiasiallisesti jakanut osinkoja PG:lle. Väitetysti suoritettu velka on oikeus, jonka Clendon on luovuttanut PG:lle, Retal Industriesin osakkeista maksettuun kauppahintaan. Kansallinen veroviranomainen vaikuttaa siten katsovan, että velka syntyi ainoastaan pro forma, kun Retal Industriesin osakkeet siirrettiin PPH:lle ilman emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja ”päteviä liiketaloudellisia syitä”. Tältä osin on otettava huomioon, että yhtiön luovutukseen Clendonilta PPH:lle (ja siihen liittyvään sen kotipaikan siirtämiseen Belizestä Kyprokseen) voi aivan hyvin olla ”päteviä liiketaloudellisia syitä”. Ei voida sulkea pois, että kun kyseessä on veroasioissa yhteistyöhaluttomalle lainkäyttöalueelle(30) sijoittautunut konsernin emoyhtiö, luottolaitokset ja muut liikekumppanit voivat ottaa etäisyyttä liikesuhteeseen tai myöntää ”huonompia” sopimusehtoja. Osinkojen tai voittojen jakamiseen tällaisissa valtioissa voi myös liittyä verotuksellisia haittoja.
90.      Jos tämä liiketoiminnallinen ratkaisu hyväksytään, myöskään se seikka, että osakkaana oleva PG rahoitti yrityskaupan, ei voi synnyttää veroetua. Muussa tapauksessa PPH:n olisi nimittäin pitänyt ottaa laina luottolaitokselta rahoittaakseen yrityskaupan. Jos PPH olisi käyttänyt Retal Industriesin sille jakamia osinkoja tämän lainan takaisin maksamiseen, myöskään tästä ei olisi tullut maksettavaksi veroa, koska lainan takaisinmaksu ei ole veronalaista tuloa vaan tarkoittaa pelkästään alun perin luovutetun pääoman palaamista.
C       Toinen ja viides kysymys: osinkojen välittäminen
91.      Toisella kysymyksellään veroriitalautakunta pyrkii selvittämään, voidaanko kyseessä katsoa olevan osinkojen välittäminen silloin, kun liiketoimien ketjussa siirrettyjen osinkojen määrät vastaavat (pitkälti) toisiaan. Viidennellä kysymyksellä se tiedustelee lisäksi, edellyttääkö väärinkäyttö osinkojen saamisen ja välittämisen välistä läheistä ajallista yhteyttä.
92.      Molempiin kysymyksiin saadaan vastaus unionin tuomioistuimen tuomiossa T Danmark ja Y Denmark esittämistä toteamuksista, joiden mukaan väärinkäytön olemassaolosta on aihetodisteena se seikka, että osingot saanut emoyhtiö maksaa ne (lähes) kokonaisuudessaan ja hyvin lyhyen ajan kuluttua edelleen yhteisöille, jotka eivät täytä emo-tytäryhtiödirektiivin soveltamisen edellytyksiä.(31)
93.      Kuten edellä jo esitettiin, pelkkä osinkojen välittäminen ei sinänsä muodosta epäaitoa järjestelyä (ks. 62 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Näin on riippumatta siitä, vastaavatko emoyhtiön välittämät osingot määrällisesti tytäryhtiön jakamia osinkoja ja millainen ajallinen yhteys niillä on.
94.      Läheinen ajallinen yhteys sen välillä, kun emoyhtiö on saanut osinkoja ja välittänyt niitä, ei ole riittävä eikä pakottava edellytys sille, että kyseessä katsotaan olevan väärinkäyttö.
D       Kuudes kysymys: tytäryhtiön tietoisuus
95.      Veroriitalautakunta kysyy lisäksi, onko näytettävä toteen, että osinkoja jakava tytäryhtiö oli tietoinen tai että se oli huolimattomuuttaan tietämätön epäaidosta järjestelystä, kun liiketoimiketjussa on kyse väärinkäytöstä.
96.      Näin ei mielestäni ole. Järjestelyssä, johon sisältyy useampi osa, merkityksellistä ei ole jokaisen liiketoimiketjun yksittäisen toimijan tietoisuudella tai huolimattomuudesta johtuvalla tietämättömyydellä. Emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa tosin edellytetään, että järjestelyn tarkoituksena on direktiivin vastaisen veroedun saavuttaminen. Tarkoitusta on arvioitava objektiivisesti mutta ottaen huomioon kaikki olosuhteet, siis myös subjektiivisia tekijöitä, kuten tietoisuus tai jopa aikomus. Tältä osin lienee merkityksellinen ensisijaisesti sen tietoisuus, joka tekee päätöksen järjestelystä. Muussa tapauksessa ”vilpillinen” päätöksentekijä voisi käyttää ”vilpittömässä mielessä toimivaa” välikättä väärinkäytön poissulkemiseksi.
97.      Päätöksen osinkojen jakamisesta tekevät määräysvaltaa käyttävät osakkaat, joten ratkaiseva on niiden tietoisuus. Jos monitasoisessa konsernissa lopullinen edunsaaja on (välillisesti) kaikkien asian kannalta merkityksellisten yhtiöiden ainoa osakas, ratkaiseva on sen tietoisuus. Tällaisessa tapauksessa on merkityksetöntä, oliko tytäryhtiö tai olisi sen pitänyt olla tietoinen liiketoimiketjun olemassaolosta.
V       Ratkaisuehdotus
98.      Ehdotan näin ollen, että Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybėsin ennakkoratkaisukysymyksiin vastataan seuraavasti:
1)      Emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu väärinkäyttö voi olla poikkeuksellisesti kyseessä myös silloin, jos osinkoja saava emoyhtiö on osinkojen tosiasiallinen edunsaaja, joka kuitenkin välittää osingot epäaidon järjestelyn kautta lopulliselle edunsaajalle.
2)      Jäsenvaltion kansallisen verolainsäädännön väärinkäyttö ei tavallisesti merkitse emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua väärinkäyttöä. Jos voitonjako tytäryhtiöltä sen emoyhtiölle, joka on voittojen tosiasiallinen edunsaaja, tapahtuu sitä vastoin, jotta voittojen lopullinen edunsaaja voi kiertää veroja sijaintijäsenvaltiossaan, kyse voi olla emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta väärinkäytöstä.
3)      Se seikka, että tosiasiallisena edunsaajana oleva emoyhtiö jakaa omistajilleen osinkoja (lähes) saman määrän kuin se, jonka se on aiemmin saanut tytäryhtiöltään, on yhtä vähän kuin läheinen ajallinen yhteys sen välillä, kun emoyhtiö on saanut osinkoja ja välittänyt niitä, riittävä tai pakottava edellytys sille, että kyseessä katsotaan olevan epäaito järjestely.
4)      Sikäli kuin verojärjestelyn ”tarkoituksen” osalta on otettava huomioon subjektiivisia tekijöitä, merkityksellistä on ensisijaisesti sen tietoisuus, joka tekee päätöksen järjestelystä. Sen tekevät yleensä määräysvaltaa käyttävät osakkaat.
1      Alkuperäinen kieli: saksa.
2      Eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 30.11.2011 annettu neuvoston direktiivi 2011/96/ETY (EUVL 2011, L 345, s. 8).
3      Eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä annetun direktiivin 2011/96/EU muuttamisesta 27.1.2015 annettu neuvoston direktiivi (EUVL 2015, L 21, s. 1).
4      Sitä koskevista epäilyistäni, onko veroriitalautakuntaa pidettävä (edelleen) SEUT 267 artiklassa tarkoitettuna tuomioistuimena, ks. ratkaisuehdotukseni ”ARVI” ir ko (C‑56/21, EU:C:2022:223, 24–26 kohta) ja ratkaisuehdotukseni Žaidimų valiuta (C‑472/24, EU:C:2025:699, 27 ja 28 kohta).
5      Tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 71 kohta); tuomio 5.7.2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, 38 kohta) ja tuomio 21.2.2006, Halifax ym. (C‑255/02, EU:C:2006:121, 69 kohta); unionin oikeuteen sisältyvästä yleisestä väärinkäytön käsitteestä uraauurtavasti tuomio 14.12.2000, Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, 52 ja 53 kohta).
6      Näin myös tuomio 3.4.2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, 45 kohta).
7      Emo-tytäryhtiödirektiivin johdanto-osan kuudes perustelukappale; ks. myös ehdotus neuvoston direktiiviksi jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä annetun direktiivin 2011/96/EU muuttamisesta, COM(2013) 814 final, s. 7, jonka mukaan emo-tytäryhtiödirektiivin ”perimmäisenä tavoitteena on tasavertaisten toimintaedellytysten luominen”. Ks. tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 112 kohta).
8      Emo-tytäryhtiödirektiivin johdanto-osan neljäs perustelukappale.
9      Emo-tytäryhtiödirektiivin johdanto-osan kolmas ja neljäs perustelukappale. Ks. tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 78 ja 112 kohta) ja tuomio 8.3.2017, Wereldhave Belgium ym. (C‑448/15, EU:C:2017:180, 25 kohta).
10      Tulo- ja varallisuusveroja koskevan kaksinkertaisen verotuksen sekä veropetosten ja veronkierron estämistä koskevan vuoden 2025 OECD:n mallisopimuksen 10 artiklan 2 kohdassa annetaankin sijaintijäsenvaltiolle määrällisesti rajoitettu verotusmahdollisuus.
11      Ks. tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 100 kohta).
12      Ks. tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 101 kohta).
13      Emo-tytäryhtiödirektiivin 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään eri perusteista sille, että yhtiötä voidaan pitää kyseisessä direktiivissä tarkoitettuna emoyhtiönä. Siinä edellytetään etenkin, että emoyhtiöllä on vähintään 10 prosentin osuus toisen jäsenvaltion yhtiön pääomasta.
14      Ks. yleisesti: tuomio tiistai 26. helmikuu 2019, VDP Dental Laboratory ym. (C‑144/16 ja C‑160/16, EU:C:2019:135, 100 kohta).
15      Tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 104 kohta).
16      Ks. tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 105 kohta).
17      Tuomio 3.4.2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, 28 kohta). Epäaito järjestely voisi lisäksi olla kyseessä esimerkiksi silloin, kun kaksi yhtiötä, joilla kummallakin on ”ainoastaan” 5 prosentin osuus toisen jäsenvaltion yhtiön pääomasta, liittyvät pro forma yhteen, jotta 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetty 10 prosentin raja-arvo täyttyy. Tämä voisi tapahtua esimerkiksi tekemällä omaisuuden hallinnointisopimus, jonka mukaan toinen yhtiöistä saa toisen yhtiön omistaman osuuden mutta jossa ensiksi mainittu velvoitetaan maksamaan osuudesta saatavat osingot edelleen viimeksi mainitulle.
18      Emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohta; tuomio 3.4.2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, 30 kohta) ja tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 98 kohta).
19      Arvonlisäverolainsäädännössä annetusta vapaudesta valita verotuksen kannalta edulliset järjestelyt ks. tuomio 30.6.2022, ”ARVI” ir ko (C‑56/21, EU:C:2022:509, 39 kohta) ja tuomio 17.12.2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, 42 kohta).
20      Eri jäsenvaltioissa olevia yhtiöitä koskeviin sulautumisiin, jakautumisiin, osittaisjakautumisiin, varojensiirtoihin ja osakkeiden vaihtoihin sekä eurooppayhtiön (SE) tai eurooppaosuuskunnan (SCE) sääntömääräisen kotipaikan siirtoon jäsenvaltioiden välillä sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 19.10.2009 annetun neuvoston direktiivin 2009/133/EY (EUVL 2009, L 310, s. 34) 15 artikla.
21      Tuomio 20.5.2010, Zwijnenburg (C‑352/08, EU:C:2010:282, 45 kohta) ja tuomio 5.7.2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, 37 kohta).
22      Tuomio 20.5.2010, Zwijnenburg (C‑352/08, EU:C:2010:282, 46 kohta).
23      Tuomio 3.4.2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, 26 kohta).
24      Tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 101 kohta).
25      Tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 100–104 kohta).
26      Direktiivin 2015/121 johdanto-osan kahdeksas perustelukappale; tuomio 3.4.2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, 34 ja 35 kohta).
27      Kuten unionin tuomioistuin perustellusti toteaa, myös siihen kysymykseen, onko tällainen veroetu olemassa, on vastattava ottaen huomioon kaikki asiaan liittyvät tosiseikat ja olosuhteet, siis kokonaisverovaikutuksen avulla. Ks. tuomio 3.4.2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, 52 kohta).
28      Ks. veroasioissa yhteistyöhaluttomia lainkäyttöalueita koskeva EU:n luettelo, tarkistettu viimeksi 17.2.2026 annetuilla neuvoston päätelmillä, neuvoston asiakirja nro 5869/26.
29      Ks. jo ratkaisuehdotukseni T Danmark (C‑116/16, EU:C:2018:144, 75 kohta). Verovelvollinen voi kumota väärinkäyttöön tähtäävää kokonaissuunnitelmaa koskevan väitteen toimittamalla vastaavat tiedot, ks. ebenda, 76 kohta.
30      Ks. käsiteltävään asiaan myös ajallisesti liittyvät, 25.5.2016 hyväksytyt neuvoston päätelmät – Komission tiedonanto tehokasta verotusta koskevasta ulkoisesta strategiasta sekä komission suositus verosopimusten väärinkäytön vastaisten toimenpiteiden täytäntöönpanosta, neuvoston asiakirja nro 9452/16, ja 5.12.2017 hyväksytyt neuvoston päätelmät – Veroasioissa yhteistyöhaluttomia lainkäyttöalueita koskeva EU:n luettelo, jossa oli myös Belize, neuvoston asiakirja nro 15429/17 (s. 15).
31      Tuomio 26.2.2019, T Danmark ja Y Denmark (C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, 101 kohta).