62002CC0053_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Conseil d’État (Belgia) pyytää yhteisöjen tuomioistuinta tulkitsemaan jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annettua neuvoston direktiiviä 75/442/ETY,(2) sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY(3) (jäljempänä direktiivi), ja erityisesti sen 7 artiklaa, joka koskee jäsenvaltioiden velvollisuutta laatia jätehuoltosuunnitelmia.(4)
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Yhteisön lainsäädäntö
2. Jätteistä ”huolehtimisella” tarkoitetaan direktiivissä muun muassa jätteiden sijoittamista maan päälle tai alle (esimerkiksi kaatopaikoille), niiden maaperäkäsittelyä, syväinjektointia, allastamista jne.(5)
3. Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet edistääkseen:
a) ensiksi jätteiden tuotannon ja niiden haitallisuuden estämistä tai vähentämistä erityisesti:
– kehittämällä luonnonvarojen käyttöä varten puhtaita ja säästeliäämpiä teknologioita;
– kehittämällä teknisesti ja saattamalla markkinoille tuotteita, jotka on suunniteltu siten, ettei niiden valmistustapa, käyttö ja niistä huolehtiminen aiheuta lainkaan tai aiheuttaa mahdollisimman vähän jätteen määrän ja haitallisuuden lisääntymistä ja pilaantumisvaaraa;
– kehittämällä sopivia tekniikoita hyödynnettäväksi tarkoitettuun jätteeseen sisältyvistä vaarallisista aineista huolehtimiseksi;
– – .”
4. Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jätteet hyödynnetään ja niistä huolehditaan vaarantamatta ihmisten terveyttä ja käyttämättä menettelyjä tai menetelmiä, joista voi aiheutua vahinkoa ympäristölle ja erityisesti, että:
– ei vaaranneta vesiä, ilmaa, maaperää ja kasveja sekä eläimiä:
– ei tuoteta melu- tai hajuhaittoja;
– ei vahingoiteta haitallisesti maaseutua tai erityisalueita.
Jäsenvaltioiden on myös toteutettava tarvittavat toimenpiteet jätteiden hylkäämisen, upottamisen tai valvomattoman huolehtimisen estämiseksi.”
5. Direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet, tarvittaessa tai milloin se on suositeltavaa yhteistyössä muiden jäsenvaltioiden kanssa, perustaakseen yhtenäisen ja riittävän käsittelylaitosten verkoston, ottaen huomioon parhaan saatavilla olevan teknologian, josta ei aiheudu liiallisia kustannuksia. Verkoston on oltava sellainen, että yhteisö tulee kokonaisuudessaan omavaraiseksi jätteenkäsittelyn suhteen ja jäsenvaltiot pääsevät kukin erikseen lähemmäksi tätä tavoitetta ottaen kuitenkin huomioon maantieteelliset olosuhteet tai tietyn lajisiin jätteisiin erikoistuneiden laitosten tarpeen.
2. Verkoston avulla on oltava myös mahdollista huolehtia jätteistä jossakin lähimmistä asianmukaisista laitoksista sopivimpien menetelmien ja teknologioiden avulla siten, että varmistetaan korkeatasoinen ympäristön ja ihmisten terveyden suojelu.”
6. Direktiivin 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Edellä 3, 4 ja 5 artiklassa mainittujen tavoitteiden toteuttamiseksi on 6 artiklassa tarkoitettua toimivaltaista viranomaista tai viranomaisia vaadittava laatimaan niin pian kuin mahdollista yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia. Näiden suunnitelmien on käsitettävä erityisesti seuraavat asiat:
– hyödynnettävien tai käsiteltävien jätteiden lajit, määrät ja alkuperä;
– yleiset tekniset vaatimukset;
– tietynlaisia jätteitä varten mahdollisesti tarvittavat erityisjärjestelyt;
– sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi.
Suunnitelmat voivat koskea esimerkiksi:
– luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, joilla on jätteenkäsittelyyn tarvittava pätevyys;
– jätteiden hyödyntämis- ja huolehtimistoiminnan arvioituja kustannuksia;
– sopivia keinoja jätteiden keräilyn, lajittelun ja käsittelyn järkeistämisen edistämiseksi.
2. Jäsenvaltioiden on oltava tarvittaessa yhteistyössä muiden jäsenvaltioiden ja komission kanssa tällaisten suunnitelmien laatimiseksi. Niiden on ilmoitettava näistä suunnitelmista komissiolle.
3. Jäsenvaltiot voivat toteuttaa tarvittavat toimenpiteet estääkseen sellaiset jätteiden siirrot, jotka eivät ole jätehuoltosuunnitelmien mukaisia. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille kaikista tällaisista toimenpiteistä.”
7. Direktiivin 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Edellä olevan 4, 5 ja 7 artiklan soveltamiseksi on kaikkien laitosten tai yritysten, jotka suorittavat liitteessä II A tarkoitettuja toimia, saatava siihen lupa 6 artiklassa tarkoitetulta toimivaltaiselta viranomaiselta.
Tällaisessa luvassa on erityisesti mainittava:
– jätteiden lajit ja määrät;
– tekniset vaatimukset;
– toteutettavat turvatoimet;
– paikka, jossa jätteestä huolehditaan
– käsittelymenetelmä.
2. Luvat voidaan myöntää määräajaksi, ne voidaan uusia, niihin voidaan liittää ehtoja ja velvoitteita tai luvat voidaan evätä varsinkin, jos aiottu huolehtimismenetelmä ei ole ympäristönsuojelun kannalta hyväksyttävä.”
8. Kaikki edellä toistetut säännökset saatettiin direktiivin 75/442 osaksi direktiivillä 91/156, jonka 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 1 päivänä huhtikuuta 1993. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.”
9. Neuvosto antoi 26.4.1999 kaatopaikoista direktiivin 1999/31/EY (jäljempänä direktiivi 1999/31),(6) joka tuli voimaan 16.7.1999 ja jonka 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteitä varmistaakseen, että:
a) toimivaltainen viranomainen myöntää kaatopaikkaluvan ainoastaan, jos:
i) kaatopaikkahanke täyttää kaikki tämän direktiivin asiaankuuluvat vaatimukset, sen liitteet mukaan lukien, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 3 artiklan 4 ja 5 kohdan soveltamista;
– –
b) kaatopaikkahanke on direktiivin 75/442/ETY 7 artiklassa tarkoitetun jätehoitosuunnitelman tai siinä tarkoitettujen jätehoitosuunnitelmien mukainen;
– – ”
10. Direktiivin 1999/31 liitteessä I, jonka otsakkeena on ”Kaikkien kaatopaikkaluokkien yleisvaatimukset”, säädetään seuraavaa:
”1. Sijainti
1.1. Kaatopaikan sijainnin osalta on otettava huomioon vaatimukset, jotka liittyvät seuraaviin tekijöihin:
a) välimatkat kaatopaikka-alueen rajojen ja asuin- ja virkistysalueiden, vesiteiden, vesistöjen ja muiden maatalous- ja kaupunkialueiden välillä;
b) alueella esiintyvät pohjavedet, rannikkovedet tai luonnonsuojeluvyöhykkeet;
c) alueen geologiset ja hydrogeologiset olosuhteet;
d) alueen tulvimis-, vajoamis-, maanvieremä- tai lumivyöryvaarat;
e) alueen luonnonperinnön tai kulttuuriperinnön suojelu.
1.2. Kaatopaikka voidaan hyväksyä vain, jos alueen ominaisuudet suhteessa edellä mainittuihin vaatimuksiin tai suunnitellut korjaavat toimenpiteet osoittavat, että kaatopaikka ei aiheuta vakavaa vaaraa ympäristölle.
– – ”
B  Kansallinen lainsäädäntö
11. Décret du 27 juin 1996 relatif aux déchets -nimisen asetuksen (jätteistä annettu asetus, Moniteur belge 2.8.1996; jäljempänä vuoden 1996 jäteasetus) 24 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Hallituksen on laadittava Décret du 21 avril 1994 relatif à la planification en matière d’environnement dans le cadre du développement durable -nimisen asetuksen [ympäristönsuunnittelusta kestävän kehityksen puitteissa 21.4.1994 annettu asetus] 11–16 §:n mukaisesti jätehuoltosuunnitelma. Tämä suunnitelma muodostaa kyseisessä asetuksessa tarkoitetun sektoriohjelman. Se voidaan laatia jätelajeittain tai toimialoittain.
Suunnitelmaan on sisällytettävä erityisesti seuraavat seikat:
1) kuvaus jätelajeista, niiden määristä ja alkuperästä, vuosittain tuotettujen ja siirrettyjen jätteiden käsittelytavoista sekä toiminnassa olevista laitoksista ja niille varatuista alueista;
2) luettelo voimassa olevista lainsäädännöllisistä ja yleisistä toimenpiteistä, jotka vaikuttavat jätehuoltoon;
3) kuvaus alan todennäköisestä kehityksestä ja niistä tavoitteista, jotka jätehuollossa on saavutettava;
4) jätteiden torjumiseksi, niiden hyödyntämiseksi ja niistä huolehtimiseksi kehitettävät hankkeet ja toimenpiteet, suositeltavat jätteistä huolehtimistavat ja -tekniikat sekä ne luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt, joilla on jätteenkäsittelyyn tarvittava pätevyys.
Suunnitelmaan on liitettävä tiedot siitä, miten se vaikuttaa julkishallinnon budjetteihin ja miten sen odotetaan vaikuttavan talouteen yleensä lyhyellä, keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä, sekä tiedot niistä seurauksista, joita sillä ennakoidaan olevan ympäristölle.
2. Hallituksen on laadittava 25 ja 26 §:ssä säädettyä menettelyä noudattaen teknisiä jätteensijoituskeskuksia koskeva suunnitelma, joka käsittää jätteentuottajan yksinomaiseen käyttöön tarkoitettuja keskuksia lukuun ottamatta teknisten jätteensijoituskeskusten perustamiseen ja toimintaan käytettävissä olevat alueet.
Tämän momentin mukaisessa suunnitelmassa tarkoitettujen teknisten jätteensijoituskeskusten lisäksi ei voida hyväksyä mitään muita teknisiä jätteensijoituskeskuksia niitä keskuksia lukuun ottamatta, jotka on tarkoitettu jätteentuottajan yksinomaiseen käyttöön.”
12. Edellä mainittujen vuoden 1996 jäteasetuksen 24 §:n 1 ja 2 momentin säännösten täytäntöönpanemiseksi Vallonian hallintoalueen hallitus hyväksyi 15.1.1998 tekemällään päätöksellä Horizon 2010 -nimisen Vallonian jätesuunnitelman (Moniteur belge 21.4.1998, s. 11 806; jäljempänä Horizon 2010 -suunnitelma) ja 1.4.1999 tekemällään päätöksellä teknisiä jätteensijoituskeskuksia koskevan suunnitelman (plan des centres d’enfouissement technique, Moniteur belge 13.7.1999, s. 26 747; jäljempänä CET-suunnitelma), joka tuli voimaan 13.7.1999. Nämä molemmat suunnitelmat annettiin komissiolle tiedoksi direktiivin 7 artiklan täytäntöönpanon yhteydessä.
13. Vuoden 1996 jäteasetuksen 70 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Niin kauan kuin 24 §:n 2 momentissa säädetty teknisiä jätteensijoituskeskuksia koskeva suunnitelma ei ole tullut voimaan, voidaan 11 §:ssä tarkoitettujen teknisten jätteensijoituskeskusten perustamista ja käyttöä koskevien lupahakemusten ja Code wallon de l’aménagement du territoire, de l’urbanisme et du patrimoine -nimisen lain [Vallonian hallintoalueen maankäytön suunnittelusta, yhdyskuntasuunnittelusta ja kansallisomaisuudesta annettu laki] 41 §:n 1 momentissa tarkoitettujen rakennuslupahakemusten perusteella, jotka on otettu tutkittaviksi ennen kuin parlamentti on hyväksynyt tämän asetuksen, myöntää lupa teollisuus-, maatalous- ja louhinta-alueilla, sellaisina kuin nämä alueet on määritelty edellä mainitun lain 172, 176 ja 182 §:ssä.”
II Pääasiat
A Asia C-53/02
14. Vallonian hallintoalueen hallitus myönsi 21.5.1999 Biffa Waste Services SA:lle (jäljempänä Biffa) yksittäisen luvan Braine-le-Châteaussa sijaitsevan teknisen jätteensijoituskeskuksen laajentamiseen ja käyttöön. Riidanalainen päätös koskee ”Cour-au-Bois Nordin” jätteenkäsittelypaikan laajentamista sen viereiselle ”Cour-au-Bois Sudin” alueelle. Myös aluelaajennusta olisi tarkoitus käyttää jätteistä huolehtimiseen, eli pysyvien jätteiden tekniseen sijoittamiseen (kaatopaikkana).
15. Braine-le-Châteaun kunta valitti Conseil d’État’han saadakseen riidanalaisen päätöksen kumotuksi. Se vetoaa valituksensa tueksi muun muassa direktiivin 4, 5, 7 ja 9 artiklan rikkomiseen. Se toteaa, että vaikka direktiivin 7 artiklassa säädetään, että on laadittava jätehuoltosuunnitelmia, ja vaikka vuoden 1996 jäteasetuksen 24 §:n 2 momentin mukaan Vallonian hallintoalueen hallitus on velvollinen suunnittelemaan alueellisesti teknisten jätteensijoituskeskusten perustamiseen ja toimintaan käytettävissä olevat alueet eikä lupaa saa antaa suunnitelmassa tarkoitettujen keskusten lisäksi millekään muulle tekniselle jätteensijoituskeskukselle, Vallonian hallintoalueen hallitus ei riidanalaisen päätöksen antamispäivään mennessä ollut hyväksynyt minkäänlaista suunnitelmaa. Braine-le-Châteaun kunta huomauttaa vielä, että Horizon 2010 -suunnitelma ei merkitse tällaista suunnitelmaa ja että CET-suunnitelma ei ollut voimassa riidanalaisen toimen hyväksymishetkellä. Lopuksi se korostaa, ettei riidanalainen alue kuulu 1.4.1999 tehdyn CET-suunnitelman piiriin ja että tästä seuraa, että riidanalainen toimi hyväksyttiin sellaista aluetta varten, jota ei ole yksilöity jätteistä huolehtimispaikkoja koskevissa suunnitelmissa.
16. Vallonian hallintoalueen hallitus puolestaan esittää, että Horizon 2010 -suunnitelma käsittää direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun suunnitelman ja että riidanalainen alue kuuluu sen piiriin. Asiassa väliintulijana esiintyvä Biffa väittää, ettei ole mitenkään näytetty toteen, että direktiivin 7 artiklassa välttämättä edellytetään sellaista kaatopaikkasuunnittelua, jonka Vallonian hallintoalue on toteuttanut CET-suunnitelmassa.
B  Asia C-217/02
17. Propreté, Assainissement, Gestion de l’Environnement -nimiselle osakeyhtiölle (jäljempänä Page) annettiin ministerin 16.12.1998 tekemällä päätöksellä lupa jatkaa teknisen jätteensijoituskeskuksen (kaatopaikan) käyttöä ”Les Trois Burettes” -nimisellä paikalla Mont-Saint-Guibertissä. Päätöksessä vahvistetaan kaatopaikan jälkihoitoa koskevat ehdot ja perustetaan teknisen jätteensijoituskeskuksen seurantakomitea ja tieteellinen komitea.
18. M. Tillieut ja l’asbl Association des habitants de Louvain-La-Neuve (voittoa tavoittelematon Louvain-La-Neuven asukkaiden yhdistys) yhtäältä ja W. Grégoire ja l’asbl l’Épine blanche (l’Épine blanche -niminen voittoa tavoittelematon yhdistys) toisaalta ovat valittaneet Conseil d’État’han saadakseen riidanalaisen päätöksen kumotuksi. Koska nämä asiat liittyvät toisiinsa, niiden käsittely yhdistettiin pääasiassa. L’asbl l’Épine blanche peruutti sittemmin valituksensa.
19. Valittajat ovat väittäneet kansallisessa tuomioistuimessa erityisesti, että riidanalainen lupa myönnettiin direktiivin 7 artiklan 1 kohdan ja 9 artiklan sekä vuoden 1996 jäteasetuksen 24 §:n 2 momentin vastaisesti sellaista aluetta varten, jota ei ole yksilöity jätteistä huolehtimispaikkoja koskevissa suunnitelmissa. Ne ovat todenneet pääasiallisesti, että direktiivin 7 artiklan mukaan ne paikat, joissa jätteistä huolehditaan, on suunniteltava alueellisesti, että direktiivin täytäntöönpanoa varten varattu määräaika on kulunut umpeen, että Horizon 2010 -suunnitelma ei käsitä sellaista alueellista suunnitelmaa, joka direktiivissä vaaditaan, ja että CET-suunnitelma oli riidanalaisen toimen hyväksymishetkellä vasta valmisteluvaiheessa. Ne ovat lisäksi huomauttaneet, että vuoden 1996 jäteasetuksen 70 § ei täytä direktiivin mukaista suunnitteluvaatimusta, sillä direktiivin täytäntöönpano edellyttää ”sopivien paikkojen määrittämistä” ja ehdotetun ”paikan asettamista vastakkain” direktiivissä säädettyjen muiden vaatimusten eli ympäristön ja ihmisten terveyden suojelun kanssa.
20. Vallonian hallintoalue esittää erityisesti, ettei direktiivin 7 ja 9 artiklalla ole välitöntä oikeusvaikutusta. Se katsoo lisäksi, että jätehuoltosuunnitelmilla ei ole sitovaa oikeusvaikutusta ja että direktiivissä jätetään jäsenvaltioiden päätettäväksi, onko jätehuoltosuunnitelmassa yksilöitävä paikat, joissa jätteistä huolehditaan, vai onko siinä ainoastaan vahvistettava kriteerit sopivien paikkojen määrittelemiseksi. Vallonian hallintoalueen mukaan Horizon 2010 -suunnitelmassa on useita alueelliseen suunnitteluun liittyviä määräyksiä, joiden mukainen riidanalaisen toimen kohteena oleva alue on. Se vetoaa myös CET-hankkeeseen, joka hyväksyttiin 30.4.1998 tehdyllä päätöksellä tilapäisesti ja jossa otetaan huomioon Mont-Saint-Guibertin kaatopaikka. Vallonian hallintoalue katsoo lopuksi, että vuoden 1996 jäteasetuksen 70 §:llä on direktiivin 7 artikla pantu asianmukaisesti täytäntöön, koska siinä osoitetaan ne sektorisuunnitelmien vyöhykkeet, joille voidaan tilapäisesti sijoittaa teknisiä jätteensijoituskeskuksia.
21. Pääasiassa väliintulijana esiintyvä Page katsoo, että direktiivin 7 artiklassa ei velvoiteta jätteenkäsittelylaitoksia koskevaan alueelliseen suunnitteluun, vaan siinä tarkoitetaan itse asiassa teknistä – eikä siis maantieteellistä – suunnittelua. Direktiivissä ei täsmennetä jätehuoltosuunnitelmien oikeudellista merkitystä, mistä Pagen mukaan seuraa se, ettei näillä suunnitelmilla välttämättä ole normatiivista vaikutusta eikä luvan myöntäminen välttämättä edellytä minkäänlaista alueellista suunnittelua. Se väittää lisäksi, että vuoden 1996 jäteasetus täyttää direktiivin 7 artiklassa säädetyn alueellista suunnittelua koskevan vaatimuksen ja että tämä sama pätee myös Horizon 2010 ‑suunnitelmaan. Page on lopuksi vedonnut siihen, ettei direktiivin 7 artiklan täytäntöönpanolle ole säädetty määräaikaa ja ettei komissio ole käynnistänyt jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä Belgian valtiota vastaan.
III Ennakkoratkaisukysymykset
22. Conseil d’État on päättänyt lykätä molempien edellä mainittujen pääasioiden käsittelyä ja esittää asiassa C-53/02 yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Tarkoittaako jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla direktiivillä 91/156/ETY, 7 artiklassa jäsenvaltioille asetettu velvollisuus laatia yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia, jonka tai joiden on käsitettävä erityisesti (sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi), sitä, että jäsenvaltiot, joille direktiivi on osoitettu, ovat velvollisia merkitsemään maantieteelliseen karttaan täsmällisesti jätteistä huolehtimispaikoiksi tarkoitetut alueet tai määrittämään riittävän täsmällisesti näiden paikkojen sijaintikriteerit, jotta direktiivin 9 artiklan mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen voi päättää, kuuluuko paikka tai laitos suunnitelmassa tarkoitetun jätehuollon piiriin?
2) Ovatko jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla direktiivillä 91/156/ETY, 4, 5 ja 7 artikla, mahdollisesti luettuina yhdessä saman direktiivin 9 artiklan kanssa, esteenä sille, että jäsenvaltio, joka ei ole säädetyssä määräajassa laatinut yhtä tai useampaa jätehuoltosuunnitelmaa, joka käsittää tai jotka käsittävät (sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi), myöntää yksittäisiä lupia jätteenkäsittelylaitosten, kuten kaatopaikkojen käyttämiseksi?”
23. Asiassa C-217/02 Conseil d’État on esittänyt kolme kysymystä, joista kaksi ensimmäistä ovat asiallisesti samoja kuin asiassa C-53/02 esitetyt kysymykset. Kolmas kysymys kuuluu seuraavasti:
”Tarkoittaako jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla direktiivillä 91/156/ETY, 7 artiklan 1 kohta sitä, että suunnitelma tai suunnitelmat, joka käsittää tai jotka käsittävät (sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi), on laadittava viimeistään 1.4.1993, vai tarkoittaako se sitä, että se tai ne on laadittava kohtuullisessa ajassa, joka voi olla pitempi kuin se määräaika, jonka kuluessa direktiivi on saatettava osaksi kansallista oikeusjärjestystä?”
IV Kysymysten tarkastelu
A  Asioissa C-53/02 ja C-217/02 esitetty ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
1.
Huomautuksia esittäneiden osapuolten kannanotot
24. Braine-le-Châteaun kunnan mukaan direktiivin 7 artiklassa edellytetään, että jäsenvaltiot määrittelevät jätehuoltosuunnitelmien puitteissa ne alueet, joihin jätteistä huolehtimispaikat voidaan perustaa, tai näiden paikkojen sijaintikriteerit siten, että direktiivin 9 artiklan mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen voi päättää, kuuluuko paikka tai laitos suunnitelmassa tarkoitetun jätehuollon piiriin.
25. Tillieut, l’asbl Association des habitats de Louvain-la-Neuve ja Grégoire, jotka ovat valittajia pääasiassa (asia C-217/02), sekä Philippe Feron ja Philippe De Codt, jotka ovat väliintulijoita pääasiassa (asia C-53/02), (jäljempänä Tillieut, Feron ym.) asettuvat samalla kannalle kuin Braine-le-Châteaun kunta. Direktiivissä jätetään heidän mukaansa jäsenvaltioiden ratkaistavaksi se, onko suunnitelmassa yksilöitävä paikat ja laitokset, jotka tulevaisuudessa ovat sopivia, vai onko siinä vain vahvistettava kriteerit tällaisten sopivien paikkojen ja laitosten määrittelemiseksi. Mikäli valitaan jälkimmäinen vaihtoehto, kyseisten kriteerien on oltava kuitenkin riittävän täsmällisiä, jotta direktiivin 9 artiklan mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen voi päättää, kuuluuko paikka tai laitos suunnitelmissa tarkoitetun jätehuollon piiriin. Sijainnin määrittelyssä käytettävien kriteerien osalta nämä osapuolet viittaavat sellaisiin seikkoihin kuin geologiset ja hydrogeologiset näkökohdat, asutuksen läheisyys, tuulet sekä paikkojen ja laitosten keskinäinen etäisyys.
26. Edellä mainitut väliintulijat katsovat konkreettisesti, ettei Vallonian alueella ennen CET-suunnitelmaa ollut ryhdytty minkäänlaiseen direktiivin 7 artiklassa tarkoitettuun jätteistä huolehtimispaikkoja koskevaan alueelliseen suunnitteluun. Horizon 2010 -suunnitelma sisälsi heidän mukaansa vain ajallisesti rajoitetun suunnitelman.
27. Vallonian hallintoalue ei asetu samalle kannalle. Se toteaa, että Horizon 2010 -suunnitelmassa luetellaan ne Vallonian alueen eri kunnissa sijaitsevat paikat, joissa jätteistä huolehditaan, vaikkei siinä mainitakaan rekisteriyksikköjä. Näiden yksikköjen on ilmettävä mittakaavassa 1/2500 kartasta, joka toimitetaan kaavoituslupahakemuksen yhteydessä. Vallonian hallintoalueen mukaan tällaista täsmennystä ei kuitenkaan välttämättä tarvita direktiivin 7 artiklan mukaista jätehuoltosuunnitelmaa laadittaessa, kunhan täsmentäminen tapahtuu direktiivin 9 artiklassa tarkoitettua lupaa myönnettäessä.
28. Direktiivin 7 artiklan tulkinnan osalta Vallonian hallintoalue katsoo, että tässä säännöksessä jäsenvaltioille asetettu velvoite laatia yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia, joiden on käsitettävä muun muassa jätteistä huolehtimiseen sopivat paikat ja laitokset, ei tarkoita sitä, että jäsenvaltiot olisivat velvollisia osoittamaan maantieteellisellä kartalla täsmällisesti ne alueet, joissa jätteistä huolehtimispaikat sijaitsevat. Tämä velvoite merkitsee Vallonian hallintoalueen mukaan sitä, että jäsenvaltioiden on määritettävä näitä paikkoja koskevat sijaintikriteerit riittävän täsmällisesti, jotta direktiivin 9 artiklan mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen voi päättää, kuuluuko paikka tai laitos suunnitelmassa tarkoitetun jätehuollon piiriin.
29. Biffa ja Page ovat Vallonian hallintoalueen kanssa pääasiallisesti samaa mieltä.
30. Itävallan tasavallan mukaan direktiivin 7 artiklan sanamuodosta ei voida tehdä sellaista päätelmää, että jäsenvaltiot olisivat velvollisia ilmoittamaan kansallisissa jätehuoltosuunnitelmissaan täsmällisesti ne alueet (maantieteellisellä kartalla), joissa mahdolliseen jätteistä huolehtimiseen varatut eri paikat ja muut laitokset sijaitsevat. Koska direktiivissä ei ole päinvastaisia tai tarkempia tietoja, on katsottava riittäväksi, että vahvistetaan sellaisia yleisiä abstrakteja kriteereitä kuin kielto perustaa jätteenkäsittelylaitoksia tietyille herkille alueille (kuten vesiensuojelualueille, alueille, joilla ilmastolliset olosuhteet vaihtuvat usein, alppialueille, luonnonsuojelualueille jne.), geologisia ja hydrogeologisia edellytyksiä, kielto rakennettaviksi suunniteltujen asuin- tai loma-alueiden vuoksi, ympäristöhaittoja koskeva tilanne, infrastruktuurit ja erityisesti mahdollisuudet liittyä kuljetusverkostoon sekä historiallisten muistomerkkien tai luonnonnähtävyyksien johdosta määrättävä kielto.
31. Alankomaiden kuningaskunnan mukaan direktiivin 7 artiklalla pyritään siihen, että jäsenvaltiot vahvistavat jätehuoltosuunnitelmissaan yleiset suuntaa antavat puitteet yksityiskohtaisempien päätösten tekemistä varten. Näiden puitteiden tulee sen käsityksen mukaan olla kaiken kattavia ja muodostaa organisoitu järjestelmä. Jätehuoltosuunnitelmissa ei siis vaadita osoittamaan niiden paikkojen ja laitosten täsmällistä sijaintia, joissa jätteistä huolehditaan, ja tällaisesta vaatimuksesta olisikin seurauksena jopa se, että kyseiset suunnitelmat olisivat siinä määrin joustamattomia ja jäykkiä, etteivät ne olisi suuntaa antavina puitteina enää käyttökelpoisia.
32. Alankomaiden hallitus katsoo näin ollen, että direktiivin 7 artiklassa ei velvoiteta jäsenvaltioita osoittamaan jätehuoltosuunnitelmassa maantieteellisellä merkinnällä tai muutoin niiden paikkojen tai laitosten täsmällistä sijaintia, joissa jätteistä huolehditaan, tai määrittämään täsmällisiä sijaintikriteereitä. Alankomaiden hallituksen mukaan riittää, kun jäsenvaltiot vahvistavat jätteistä huolehtimispaikkoja ja -laitoksia koskevat yleiset sijaintikriteerit.
33. Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta katsoo, että jätehuoltosuunnitelmien tulee sisältää tietoja olemassa olevista jätteenkäsittelylaitoksista, kyseisen hetkisestä jätetuotannosta ja kaikesta siitä, mitä tulevasta jätetuotannosta tiedetään.
34. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että suunnitellun jätteenkäsittelylaitoksen sijainnin ilmoittaminen on asianmukaista, kun suunnitelmissa on edetty riittävän pitkälle, jotta voidaan varmasti todeta, että kyseinen laitos voi ottaa jätteitä vastaan tiettynä kohtuullisesti määriteltävissä olevana ajankohtana tulevaisuudessa. Voitaisiin sanoa, että suunnitellut laitokset ovat tässä vaiheessa mahdollisia osia siinä yhtenäisessä jätteenkäsittelylaitosten verkostossa, jonka rakentamista jätehuoltosuunnitelmilla on tarkoitus helpottaa. Tätä ennen jäsenvaltiot säilyttävät täyden harkintavaltansa, jonka nojalla ne voivat päättää, mitä tietoja suunnitelmassa annetaan niiden jätteenkäsittelylaitosten mahdollisista sijoituspaikoista, joita tulevaisuudessa voidaan käyttää kyseisen yhtenäisen verkoston rajoissa. Velvollisuus sisällyttää jätehuoltosuunnitelmaan tietty paikka, johon laitosta suunnitellaan, syntyy toisin sanoen vasta, kun voidaan varmasti todeta, että jätteitä käsitellään kyseisellä paikalla tulevaisuudessa ajankohtana, joka voidaan täsmentää kohtuullisen varmasti, eli kun kyseessä oleva laitos on saanut direktiivin 9 artiklassa tarkoitetun luvan.
35. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo näin ollen, että direktiivin 7 artiklan nojalla hyväksytyissä jätehuoltosuunnitelmissa on lueteltava sellaiset ”sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi”, joille on myönnetty direktiivin 9 artiklan nojalla lupa, ja niissä on esitettävä riittävän yksityiskohtaisesti sijaintikriteerit, jotta lupien myöntämisestä vastuussa oleva toimivaltainen viranomainen voi tulevia paikkoja varten lupia myöntäessään varmistua siitä, että direktiivin päämääriin päästään.
36. Ranskan hallituksen mukaan direktiivin 7 artiklasta ei ilmene, että jäsenvaltiot olisivat velvollisia yksilöimään paikat maantieteellisesti. Se katsoo, että jätehuoltosuunnitelma on ohjelma, jossa annetaan suuntaviivat. Suunnitelmassa on kuitenkin direktiivin 7 artiklan mukaan oltava maantieteellinen ulottuvuus, jonka tulee ilmetä siten, että vahvistetaan kriteerit, joiden perusteella voidaan ratkaista, onko lupa jätehuoltosuunnitelman mukainen. Näitä kriteereitä vahvistettaessa on Ranskan hallituksen mukaan otettava huomioon jätehuollon tarpeet ja voimavarat sekä suositeltavat sijaintialueet.
37. Komissio katsoo, että jätteistä huolehtimispaikat on yksilöitävä jätehuoltosuunnitelmissa riittävän täsmällisesti direktiivin 4 ja 5 artiklassa ilmaistuihin päämääriin pääsemiseksi ja direktiivin 9 artiklan toteuttamisen varmistamiseksi. Lisäksi suunnitelman laativan viranomaisen ”sopiviksi” katsomien paikkojen sijainti on voitava määritellä täsmällisesti, jotta viranomaiset, joiden tehtävänä on lupien myöntäminen, voivat todeta, että suunniteltu paikka todellakin kuuluu laaditun jätehuoltosuunnitelman piiriin.
38. Komissio katsoo, että on olemassa seuraavat kolme tapaa, joilla voidaan asianmukaisella tavalla täyttää olemassa olevien tai suunniteltujen paikkojen ja laitosten yksilöintiä koskeva vaatimus jätehuoltosuunnitelmassa:
– osoitetaan kyseessä olevat paikat ja laitokset maantieteellisellä kartalla
– laaditaan luettelo, jossa jätteistä huolehtimiseen tarkoitetut paikat ja laitokset yksilöidään täsmällisesti
– määritellään joukko sellaisia tekijöitä ja seikkoja, sijaintikriteerit mukaan lukien, joiden avulla paikat voidaan yksilöidä täsmällisesti.
39. Viimeksi mainittua tapaa voidaan komission mukaan pitää muita sopivampana tapana määritettäessä suunnitelmassa jo suunniteltuja tulevia paikkoja.
2.
Arviointi asiasta
40. Kaikki huomautuksia esittäneet osapuolet ovat yksimielisiä siitä, että jätehuoltosuunnitelmassa tulee jossakin muodossa olla maantieteellinen ulottuvuus, mistä olen täysin samaa mieltä.
41. On nimittäin todettava, että direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa viitataan nimenomaisesti tähän ulottuvuuteen, kun siinä säädetään, että jätehuoltosuunnitelmien ” – – on käsitettävä erityisesti – – sopivat paikat
ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi – – ”.(7)
42. Yksimielisyys vallitsee myös siitä, että direktiivin 7 artiklassa ei vaadita, että jätehuoltosuunnitelmassa olisi osoitettava täsmällisillä karttamerkinnöillä tai jollakin muulla täsmällisellä kuvauksella, missä olemassa olevat ja tulevat paikat jätteistä huolehtimiseksi sijaitsevat.
43. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus korostaa tosin perustellusti, että jäsenvaltiot voivat
halutessaan yksilöidä täsmällisesti paikat, joissa jätteistä huolehditaan, mikäli se on käytännössä mahdollista. Direktiivin 7 artiklan mukaan niillä ei
kuitenkaan ole siihen velvollisuutta .
44. Mikäli tällainen velvollisuus olisi olemassa, direktiivin 9 artiklan säännöksellä, jonka mukaan luvassa ” – – on erityisesti mainittava – – paikka, jossa jätteestä huolehditaan – – ”, olisi tuskin enää merkitystä, kuten Vallonian hallintoalue, Page ja Ranskan hallitus perustellusti toteavat. Kyseessä olevan paikan sijainti onkin itse asiassa määritettävä täsmällisesti luvan myöntämisvaiheessa.
45. Tietylle paikalle sijoitettavan jätteenkäsittelylaitoksen rakentamisesta ja käytöstä tehtävään lopulliseen päätökseen saatetaan sitä paitsi soveltaa kuulemis- ja päätöksentekomenettelyä, joka edellyttää ympäristövaikutusten arviointia tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27 päivänä kesäkuuta 1985 annetun neuvoston direktiivin 85/337/ETY(8) mukaisesti, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 3.3.1997 annetulla neuvoston direktiivillä 97/11/EY,(9) kuten Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus toteaa. Ranskan hallitus on esittänyt vastaavan huomautuksen ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi 24 päivänä syyskuuta 1996 annetun neuvoston direktiivin 96/61/EY osalta.(10) Tämän v uoksi jätehuoltosuunnitelman laatimisvaiheessa ei aina ole mahdollista määrittää täsmällisesti aluetta, johon jätteistä huolehtimispaikka myöhemmin sijoitetaan.
46. Myös Alankomaiden hallitus toteaa perustellusti, että liian täsmälliset jätehuoltosuunnitelmat ovat joustamattomia ja jäykkiä. Näissä suunnitelmissa täytyy nimittäin voida mukautua tieteellisestä ja teknisestä kehityksestä aiheutuviin muutoksiin ja sellaisiin uusiin tilanteisiin, kuin – kuten Pagekin huomauttaa – jätteistä huolehtimista varten kehitettyihin uusiin menettelytapoihin, jotka jätehuoltosuunnitelman hyväksymishetkellä ovat vielä tuntemattomia.
47. Kuten Alankomaiden hallitus perustellusti esittää, direktiivin 7 artiklassa tarkoitettu jätehuoltosuunnitelma käsittää näin ollen ”suuntaa antavat puitteet”, tai kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa komissio vastaan Kreikka 4.7.2000 antamansa tuomion(11) 75 kohdassa, ”kokonaisvaltaisen toimintaohjelman”, jossa ei tarvitse välttämättä kuvata kaikkia kyseisen hetkiseen ja tulevaan jätehuoltoon liittyviä näkökohtia, huolehtimispaikat mukaan lukien, aina niiden pienimpiä yksityiskohtia myöten.
48. Miten tässä tilanteessa on ymmärrettävä vaatimus, jonka mukaan jätehuoltosuunnitelmissa tulee olla maantieteellinen ulottuvuus?
49. Conseil d’État itse ja useat huomautuksia esittäneet osapuolet ehdottavat edellä esitettyyn kysymykseen ratkaisua, joka on käyttökelpoinen. Jätehuoltosuunnitelmassa on vahvistettava joukko kriteereitä tai kuten komissio ehdottaa, tekijöitä, joiden avulla direktiivin 9 artiklassa tarkoitettua lupahakemusta käsittelevä viranomainen voi myöhemmin määrittää täsmällisesti alueen, joka parhaiten soveltuu paikaksi, jossa jätteistä huolehditaan.
50. Tällä tavalla jätehuoltosuunnitelmassa on tosiasiallisesti sellainen maantieteellinen ulottuvuus, jollaista direktiivin 7 artiklassa vaaditaan, ja siinä vahvistetaan suuntaa antavat puitteet. Sen sijaan itse jätehuoltosuunnitelmassa ei ole tarpeen osoittaa jokaisen tulevan huolehtimispaikan täsmällistä sijaintia.
51. Kyseiset tekijät on luonnollisesti määriteltävä siten, että niillä edistetään direktiivin 3, 4 ja 5 artiklassa mainittujen tavoitteiden toteuttamista.(12)
52. Näiden tekijöiden on näin ollen mahdollistettava se, että paikat, joissa jätteistä huolehditaan, sijoitetaan siten, että otetaan huomioon ympäristön ja kansanterveyden suojelu, kuten Tillieut, Feron ym. korostavat. On nimittäin niin, että ” – – [direktiivin 3, 4 ja 5 artiklassa mainittujen] tavoitteiden joukossa on pääasiallisesti kansanterveyden ja ympäristön suojelu, mikä muodostaa yhteisön jätelainsäädännön olennaisen ytimen – – ”, kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa komissio vastaan Ranska 2.5.2002 antamansa tuomion 44 kohdassa.(13)
53. Lisäksi näiden tekijöiden avulla on – kuten komissio perustellusti totesi istunnossa – toteutettava myös direktiivin muita tavoitteita, kuten ”yhtenäisen ja riittävän käsittelylaitosten verkoston [perustamista], ottaen huomioon parhaan saatavilla olevan teknologian, josta ei aiheudu liiallisia kustannuksia”.(14) Kyseisiä tekijöitä määritettäessä on näin ollen otettava huomioon myös niiden jätelajien laatu ja määrä, joita jonkin valtion eri osissa mahdollisesti tuotetaan, sekä tarve olla kuljettamatta jätteitä liian pitkiä matkoja.
54. Braine-le-Châteaun kunta, Tillieut, Feron ym. sekä Itävallan hallitus ovat maininneet esimerkinomaisesti joitakin jätehuoltosuunnitelmaan mahdollisesti sisältyviä maantieteellisiä tekijöitä, kuten geologiset ja hydrogeologiset olosuhteet, asutuksen läheisyys, tuulet, arkaluonteisten alueiden läheisyys, huolehtimispaikkojen keskinäiset etäisyydet jne.
55. Sen ratkaiseminen, mitä tekijöitä jätehuoltosuunnitelmaan konkreettisesti sisällytetään, riippuu luonnollisesti siitä tilanteesta, joka tämän suunnitelman kattamalla alueella vallitsee. Olen kuitenkin komission kanssa yhtä mieltä siitä, että kyseisten tekijöiden on oltava tietyssä määrin täsmällisiä, sillä niiden on muodostettava hyödyllinen ja todellinen viitekehys niille toimivaltaisille viranomaisille, joiden on myöhemmin päätettävä, mikä on sen paikan täsmällinen sijainti, jossa jätteistä huolehditaan.
56. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että jätehuoltosuunnitelmat ovat tärkeä keino direktiivin 3, 4 ja 5 artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, kuten komissio perustellusti muistuttaa. Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin todennut edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Ranska antamansa tuomion 44 kohdassa seuraavaa: ”Oikeuskäytännön mukaan jätehuoltosuunnitelmien laatimisvelvollisuuden laiminlyöntiä on juuri tästä syystä pidettävä vakavana, vaikka tämä laiminlyönti olisikin rajoittunut vain pieneen osaan jäsenvaltion alueesta, kuten yhteen ainoaan departementtiin (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Kreikka, tuomion 94 ja 95 kohta) tai yhdelle ainoalle laaksovyöhykkeelle (ks. vastaavasti asia C-365/97, komissio v. Italia, tuomio 9.11.1999, Kok. 1999, s. I-7773, 69 kohta).”
57. Edellä esitetystä seuraa, että Pagen istunnossa esittämää väitettä, jonka mukaan direktiivin 7 artiklassa ei vaadita osoittamaan jätteistä huolehtimispaikkaa täsmällisesti kartalla eikä siinä vaadita edes vahvistamaan tiettyä määrää sijaintikriteereitä, joiden perusteella toimivaltainen viranomainen voisi myöhemmin päättää, mikä on jätteestä huolehtimispaikaksi soveltuva alue, ei voida hyväksyä. Page vetoaa väitteensä tueksi yhteisöjen tuomioistuimen asiassa ASA 27.2.2002 antamaan tuomioon,(15) jonka 60 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että ”on todettava, että direktiivin liitteiden II A ja II B tarkoituksena on esittää yhteenveto yleisimmistä toimista eikä luetella täsmällisesti ja tyhjentävästi kaikkia direktiivin kattamia jätteiden huolehtimis- ja hyödyntämistoimia”. Pagen mukaan edellä toistetussa tuomion kohdassa vahvistetaan se, että jätehuoltosuunnitelman laatimishetkellä on mahdotonta tietää kaikkia jätteiden huolehtimis- ja hyödyntämistoimia ja että tämän vuoksi ei ole mielekästä vaatia määrittämään jätehuoltosuunnitelmassa paikkoja, joissa jätteistä huolehditaan, tai näiden paikkojen sijaintikriteereitä.
58. Edellä mainitusta asiassa ASA annetun tuomion kohdasta ei kuitenkaan voida saada tukea Pagen direktiivin 7 artiklasta esittämälle tulkinnalle.
59. Ensinnäkin se, että hylätään sekä karttamerkintään perustuva ratkaisu että myös ratkaisu, jonka mukaan on vahvistettava joukko kriteereitä, jotka mahdollistavat paikkojen sijainnin määrittämisen myöhemmin, merkitsee sitä, että jätehuoltosuunnitelmalla ei katsota olevan käytännössä minkäänlaista maantieteellistä ulottuvuutta ja että direktiivin 7 artiklalta riistetään näin ollen sen merkityssisältö siltä osin kuin siinä säädetään, että jätehuoltosuunnitelman on käsitettävä erityisesti paikat jätteistä huolehtimiseksi.
60. Toiseksi sillä seikalla, että jätehuoltosuunnitelman laatimishetkellä on mahdotonta tietää kaikkia jätteiden huolehtimis- ja hyödyntämistoimia, voi olla vaikutusta, paitsi niihin paikkoihin, joissa jätteistä huolehditaan, myös kaikkiin muihin näkökohtiin, joita jätehuoltosuunnitelmassa käsitellään. Pagen päättelyllä kyseenalaistetaan näin ollen itse jätehuoltosuunnitelman merkitys eikä ainoastaan sen maantieteellistä ulottuvuutta. Ei voida kuitenkaan väittää, että jätehuoltosuunnitelmalla ei ole merkitystä vain, koska siinä ei voida ottaa huomioon kaikkia uusia seikkoja, jotka sen hyväksymishetkellä olivat vielä tuntemattomia.
61. Lopuksi on todettava, että Biffa vetoaa direktiivin 1999/31 8 artiklan a alakohdan i alakohtaan,(16) luettuna yhdessä tämän direktiivin liitteessä I olevan 1 kohdan kanssa.(17) Biffan mukaan kyseisessä liitteessä I on pakostakin tarkoitus säätää kriteereitä, joilla täydennetään ja täsmennetään direktiivin 7 artiklan perusteella annettujen yleisten suunnitelmien määräyksiä muun muassa sen arvioinnin osalta, joka koskee kaatopaikan hyväksymistä tietylle alueelle, minkä tulisi tapahtua luvan myöntämistä koskevan hakemusmenettelyn eikä jätehuoltosuunnitelman yhteydessä.
62. Tätä väitettä ei voida kuitenkaan pitää vakuuttavana.
63. Direktiivistä 1999/31 ei nimittäin ilmene, että sen liitteessä I olevassa 1 kohdassa esitetyt kaatopaikan sijainnin määrittämistä koskevat vaatimukset olisivat, kuten Biffa väittää, ”kriteereitä, joilla täydennetään ja täsmennetään direktiivin 7 artiklan perusteella annettujen yleisten suunnitelmien määräyksiä”. Direktiivin 1999/31 8 artiklan a alakohdan i alakohdassa, luettuna yhdessä tämän direktiivin liitteessä I olevan 1 kohdan kanssa, säädetään ainoastaan, ettei lupaa voida myöntää, ilman että noudatetaan kyseisessä liitteessä asetettuja vaatimuksia. Siinä ei sen sijaan suljeta millään tavalla pois sitä mahdollisuutta, että nämä vaatimukset pannaan kansallisessa oikeudessa täytäntöön jätehuoltosuunnitelmassa, joka jäsenvaltion on määrä hyväksyä direktiivin 7 artiklan nojalla.
64. Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että molemmat Conseil d’État’n esittämät mahdollisuudet ovat direktiivin 7 artiklan mukaisia. Ehdotan tämän vuoksi, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että direktiivin 7 artiklassa jäsenvaltioille asetettu velvollisuus laatia yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia, jonka tai joiden on käsitettävä erityisesti sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi, tarkoittaa sitä, että jäsenvaltiot ovat velvollisia joko merkitsemään maantieteelliseen karttaan täsmällisesti jätteistä huolehtimispaikoiksi tarkoitetut alueet tai määrittämään riittävän täsmällisesti näiden paikkojen sijaintikriteerit, jotta direktiivin 9 artiklan mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen voi päättää, kuuluuko paikka tai laitos suunnitelman mukaisen jätehuollon piiriin.
B Asioissa C-53/02 ja C-217/02 esitetty toinen ennakkoratkaisukysymys
65. Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään Conseil d’État tiedustelee, ovatko direktiivin 4, 5 ja 7 artikla, mahdollisesti luettuina yhdessä direktiivin 9 artiklan kanssa, esteenä sille, että jäsenvaltio, joka ei ole säädetyssä määräajassa laatinut yhtä tai useampaa jätehuoltosuunnitelmaa, joka käsittää tai jotka käsittävät sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi, myöntää yksittäisiä lupia jätteenkäsittelylaitosten, kuten kaatopaikkojen, käyttämiseksi.
66. Braine-le-Châteaun kunta ja Tillieut, Feron ym. toteavat, että direktiivin 9 artiklan 1 kohdasta käy ilmi, että siinä säädetyn laitoksia koskevan lupajärjestelmän ja direktiivin 7 artiklan mukaisen suunnittelun välillä on olemassa suora yhteys. Tällä yhteydellä ei olisi merkitystä, mikäli käyttölupaa myönnettäessä ei tarvitsisi noudattaa jätesuunnittelumääräyksiä. Näiden osapuolten mukaan ei näin ollen voida hyväksyä sitä, että lupia voitaisiin myöntää, vaikkei ole laadittu sellaista jätehuoltosuunnitelmaa, joka käsittää sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi. Ne ehdottavat näin ollen, että toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan myöntävästi.
67. Kaikki muut huomautuksia esittäneet osapuolet ehdottavat sitä vastoin, että tähän kysymykseen vastataan kieltävästi, mille kannalle myös minä asetun.
68. On nimittäin todettava, ettei direktiivin 9 artiklan sanamuodosta eikä sen tarkoituksenkaan perusteella voida päätellä, että yksittäistä lupaa ei saa myöntää, mikäli jätehuoltosuunnitelmaa ei ole laadittu, kuten Itävallan ja Alankomaiden hallitukset toteavat.
69. On tosin totta, että direktiivin 9 artiklassa viitataan direktiivin 7 artiklaan käyttämällä ilmaisua ”7 artiklan soveltamiseksi”. Vaikka tämä ilmaisu merkitseekin sitä, että jätehuoltosuunnitelmien toteuttamiseksi on myönnettävä lupia, sillä ei kuitenkaan tarkoiteta sitä, ettei lupaa saa myöntää, jos jätehuoltosuunnitelmaa ei ole laadittu, kuten Vallonian hallintoalue ja komissio perustellusti toteavat.
70. Tätä tulkintaa tukevat mielestäni useat väliintulijoiden esittämät perustelut.
71. Ensinnäkään jäsenvaltiot eivät olleet – kuten komissio ja Vallonian hallintoalue toteavat – velvollisia saattamaan sekä direktiivin 7 artiklaa että sen 9 artiklaa osaksi kansallista oikeuttaan saman määräajan kuluessa. Direktiivin 9 artikla, kuten myös sen 4 ja 5 artikla, oli pantava täytäntöön viimeistään 1.4.1993, kun taas direktiivin 7 artiklassa säädetyt jätehuoltosuunnitelmat oli laadittava ”niin pian kuin mahdollista”. Edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Ranska annetun tuomion 41 kohdasta(18) ilmenee, että viimeksi mainittu määräaika on ensiksi mainittua pitempi. Vaatimus, jonka mukaan jätehuoltosuunnitelma on laadittava, ennen kuin voidaan myöntää direktiivin säännösten mukaisia yksittäisiä lupia, johtaisi siihen, että direktiivin 9 artiklan säännösten, luettuina yhdessä sen 4 ja 5 artiklan säännösten kanssa, tosiasiallinen voimaantulo viivästyisi sellaiseen epämääräiseen ajankohtaan, jollaisesta säädetään vain direktiivin 7 artiklan täytäntöönpanemiseksi. Tällainen lopputulos olisi sen ympäristön ja ihmisten terveyden suojelua koskevan tavoitteen vastainen, johon direktiivillä pyritään.
72. Toiseksi voidaan perustellusti kysyä Pagen tapaan, miten jäsenvaltiot voisivat omaan laiminlyöntiinsä vetoamalla saada aikaan sen, että direktiivillä olisi oikeusvaikutuksia, jotka tässä tapauksessa ilmenisivät lupien epäämisinä. Yhteisön oikeudessa nimittäin kielletään jäsenvaltioita vetoamasta täytäntöönpanematta jätetyn direktiivin välittömään oikeusvaikutukseen sekä yksityiseen että yritykseen nähden, olipa sitten kyse siitä, että sillä katsottaisiin olevan positiivisia (luvan myöntäminen) tai negatiivisia oikeusvaikutuksia (luvan epääminen).
73. Kolmanneksi on todettava Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen tapaan, että jos lupia, joiden voimassaoloaika on päättynyt, ei voitaisi uudistaa eikä voitaisi myöntää uusia lupia vain sen vuoksi, että toimivaltainen viranomainen ei ole hyväksynyt jätehuoltosuunnitelmaa, jätteistä huolehtimiseen tarkoitettujen paikkojen käyttö voisi tulla oikeudellisesti mahdottomaksi, eikä jätteenkäsittelyyn olisi ehkä käytettävissä mitään muita paikkoja. Vaihtoehtoisesti siitä, etteivät kansalliset viranomaiset voisi myöntää lupia, voisi olla seurauksena se, että kansallisista säännöistä, joiden mukaan yritykset ovat velvollisia hankkimaan tällaiset luvat, tulisi pätemättömiä, mistä aiheutuisi jätteistä huolehtimiseen tarkoitettujen paikkojen käyttöä koskevan sääntelyn purkautuminen asianomaisessa jäsenvaltiossa.
74. Edellä kuvatut tilanteet ovat kuitenkin kiistatta direktiivin päätavoitteen eli ympäristön ja ihmisten terveyden suojelun vastaisia.
75. Lopuksi se seikka, että lupia voidaan myöntää, vaikkei jätehuoltosuunnitelmaa ole laadittu, ei millään tavalla vähennä tällaisen suunnitelman merkitystä. Alankomaiden hallitus, joka viittaa edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Ranska annettuun tuomioon, huomauttaakin perustellusti, että jäsenvaltion laiminlyöntiä laatia yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia on pidettävä vakavana jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisenä, josta voidaan määrätä seuraamuksia EY 226 artiklan nojalla nostetun kanteen käsittelyn yhteydessä.
76. Komissio, joka ehdottaa, että toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan kieltävästi, huomauttaa kuitenkin lisäksi, että tilanne olisi toinen, jos olisi sovellettava direktiiviä 1999/31. Asia ei kuitenkaan ole näin, kuten komissio itsekin toteaa, koska direktiivin 1999/31 täytäntöönpanolle varattu määräaika päättyy sen ajankohdan jälkeen, jolloin kansallisessa tuomioistuimessa riidan kohteena oleva toimi tehtiin. Mielestäni ei näin ollen ole tarpeen ottaa kantaa siihen, mikä olisi toiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettava vastaus, mikäli olisi sovellettava direktiiviä 1999/31.
77. Ehdotan näin ollen, että toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että direktiivin 4, 5 ja 7 artikla, mahdollisesti luettuina yhdessä direktiivin 9 artiklan kanssa, eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio, joka ei ole säädetyssä määräajassa laatinut yhtä tai useampaa jätehuoltosuunnitelmaa, joka käsittää tai jotka käsittävät sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi, myöntää yksittäisiä lupia jätteenkäsittelylaitosten, kuten kaatopaikkojen, käyttämiseksi.
C Asiassa C-217/02 esitetty kolmas ennakkoratkaisukysymys
78. Kolmannella ennakkoratkaisukysymyksellään Conseil d’État tiedustelee, tarkoittaako direktiivin 7 artiklan 1 momentti sitä, että suunnitelma tai suunnitelmat, joka käsittää tai jotka käsittävät sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi, on laadittava viimeistään 1.4.1993, vai tarkoittaako se sitä, että se tai ne on laadittava kohtuullisessa ajassa, joka voi olla pitempi kuin se määräaika, jonka kuluessa direktiivi on saatettava osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
79. Tältä osin riittää, kun todetaan, että yhteisöjen tuomioistuin on tällä välin ratkaissut tämän kysymyksen edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Ranska antamassaan tuomiossa, kuten myös kaikki väliintulijat huomauttavat. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 41 kohdassa, että direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa olevaa ilmaisua ”niin pian kuin mahdollista” on tulkittava siten, että siinä ilmaistaan lähtökohtaisesti kohtuullinen määräaika, ja että tämä ”määräaika ei riipu edellä mainitun direktiivin voimaansaattamiselle säädetystä määräajasta”.
80. Tillieut, Feron ym. väittävät lisäksi, että Vallonian hallintoalue ei ole hyväksynyt jätehuoltosuunnitelmaa direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetyssä kohtuullisessa määräajassa. Tämä kysymys menee kuitenkin käsiteltävänä olevan ennakkoratkaisupyynnön ulkopuolelle.
81. Ehdotan näin ollen, että kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että direktiivin 7 artiklan 1 mome ntti tarkoittaa sitä, että suunnitelma tai suunnitelmat, joka käsittää tai jotka käsittävät sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi, on laadittava kohtuullisessa ajassa, joka voi olla pitempi kuin se määräaika, jonka kuluessa direktiivi on saatettava osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
V Ratkaisuehdotus
82. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Conseil d’État’n esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
– Jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY, 7 artiklassa jäsenvaltioille asetettu velvollisuus laatia yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia, jonka tai joiden on käsitettävä erityisesti sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi tarkoittaa sitä, että jäsenvaltiot ovat velvollisia joko merkitsemään maantieteelliseen karttaan täsmällisesti ne alueet, joissa jätteistä huolehtimispaikat sijaitsevat, tai määrittämään riittävän täsmällisesti näiden paikkojen sijaintikriteerit, jotta direktiivin 9 artiklan mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen voi päättää, kuuluuko paikka tai laitos suunnitelman mukaisen jätehuollon piiriin.
– Direktiivin 75/442, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156/ETY, 4, 5 ja 7 artikla, mahdollisesti luettuina yhdessä direktiivin 9 artiklan kanssa, eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio, joka ei ole säädetyssä määräajassa laatinut yhtä tai useampaa jätehuoltosuunnitelmaa, joka käsittää tai jotka käsittävät sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi, myöntää yksittäisiä lupia jätteenkäsittelylaitosten, kuten kaatopaikkojen, käyttämiseksi.
– Direktiivin 75/442 7 artiklan 1 kohta tarkoittaa sitä, että suunnitelma tai suunnitelmat, joka käsittää tai jotka käsittävät sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi, on laadittava kohtuullisessa ajassa, joka voi olla pitempi kuin se määräaika, jonka kuluessa direktiivi on saatettava osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
(1) .
(2)
–	EYVL L 194, s. 39.
(3)
–	EYVL L 78, s. 32.
(4)
–	Käytännön seikkana todettakoon, että direktiivillä 91/156 on korvattu lähes kaikki direktiivin 75/442 säännökset ja että näin ollen on syytä käyttää tätä viimeksi mainittua direktiiviä, mikäli halutaan saada kokonaiskuva tästä sääntelystä.
(5)
–	Ks. direktiivin 1 artiklan e alakohta ja direktiivin liite II A.
(6)
–	EYVL L 182, s. 1.
(7)
–	Kursivointi tässä.
(8)
–	EYVL L 175, s. 40.
(9)
–	EYVL L 73, s. 5.
(10)
–	EYVL L 257, s. 26.
(11)
–	Asia C-387/97, komissio v. Kreikka, tuomio 4.7.2000 (Kok. 2000, s. I-5047).
(12)
–	Ks. direktiivin 7 artiklan 1 kohta: ” Edellä 3, 4 ja 5 artiklassa mainittujen tavoitteiden toteuttamiseksi
on 6 artiklassa tarkoitettua toimivaltaista viranomaista tai viranomaisia vaadittava laatimaan niin pian kuin mahdollista yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia – – ” (kursivointi tässä).
(13)
–	Asia C-292/99, komissio v. Ranska, tuomio 2.5.2002 (Kok. 2002, s. I-4097).
(14)
–	Direktiivin 5 artiklan 1 kohta.
(15)
–	Asia C-6/00, ASA, tuomio 27.2.2002 (Kok. 2002, s. I-1961).
(16)
–	Toistettu edellä 9 kohdassa.
(17)
–	Toistettu edellä 10 kohdassa.
(18)
–	Tältä osin on syytä todeta, että ilmaisun ”niin pian kuin mahdollista” käyttäminen kyseisessä säännöksessä on yksi osoitus siitä, että sen täytäntöönpanolle direktiivin 91/156 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetty määräaika ei koske velvollisuutta laatia jätehuoltosuunnitelmat. Jos näin nimittäin olisi, kyseisellä ilmaisulla ei olisi merkityssisältöä. Tästä seuraa, että ilmaisua ”niin pian kuin mahdollista” on tulkittava siten, että sillä asetetaan lähtökohtaisesti jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille kohtuullinen määräaika tämän nimenomaisen velvollisuuden täytäntöönpanolle ja että tämä määräaika ei riipu edellä mainitun direktiivin voimaansaattamiselle säädetystä määräajasta.