62013CC0393_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Euroopan unionin neuvosto vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan tuomion Alumina v. neuvosto(2) (jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin on kumonnut lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta Bosnia ja Hertsegovinasta peräisin olevan zeoliitti A ‑jauheen tuonnissa ja kyseisessä tuonnissa käyttöön otetun väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta 11.5.2011 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 464/2011(3) (jäljempänä riidanalainen asetus) ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana ollutta Alumina d.o.o:ta (jäljempänä Alumina) koskevilta osin.
2. Neuvoston valitus koskee unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaa polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 30.11.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1225/2009(4) (jäljempänä perusasetus) 2 artiklassa säädetystä tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitteestä.
3. Valituksessa esille tuleva oikeudellinen kysymys koskee lähinnä sitä, voidaanko sellaista myyntiä, jonka hintaan on sisällytetty asiakkaan taloudellisen tilanteen vuoksi riskipreemio myöhästyvien tai maksamatta jäävien maksujen varalta, pitää ”tavanomaisena kaupankäyntinä” niin, että se on otettava huomioon määritettäessä normaaliarvoa, jota verrataan vientihintaan polkumyynnin olemassaolon arvioimiseksi. Neuvosto väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisessa tuomiossa oikeudellisen virheen tavanomaisen kaupankäynnin käsitteen tulkinnassa vastatessaan tähän kysymykseen kieltävästi. Näin ollen se vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan kyseisen tuomion.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
4. Perusasetuksen 2 artiklan 1–4 ja 6 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Normaaliarvo perustuu tavallisesti viejämaan riippumattomien asiakkaiden tavanomaisessa kaupankäynnissä maksamiin tai maksettaviksi tuleviin hintoihin.
Jos viejä ei tuota tai myy samankaltaista tuotetta viejämaassa, normaaliarvo määritetään muiden myyjien tai tuottajien hintojen perusteella.
Sellaisten osapuolten, joiden välillä näyttää olevan yhtiösuhde tai hyvitysjärjestely, välisiä hintoja ei voida pitää tavanomaisessa kaupankäynnissä sovellettuina ja niitä voidaan käyttää normaaliarvon määrittämisessä vain, jos vahvistetaan, että tällainen yhteys ei vaikuta hintoihin.
– –
2. Normaaliarvon määritykseen käytetään tavallisesti kotimarkkinoiden kulutukseen tarkoitetun samankaltaisen tuotteen myyntiä, jos myynnin määrä on vähintään viisi prosenttia tutkimuksen kohteena olevan tuotteen myynnin määrästä yhteisöön. Alhaisempaa myynnin määrää voidaan kuitenkin käyttää esimerkiksi silloin, kun käytettyjä hintoja pidetään kyseisillä markkinoilla edustavina.
3. Mikäli samankaltaista tuotetta ei myydä tavanomaisessa kaupankäynnissä tai myynti on riittämätöntä tai erityisestä markkinatilanteesta johtuen tällaisen myynnin perusteella ei voida tehdä asianmukaista vertailua, samankaltaisen tuotteen normaaliarvo lasketaan alkuperämaan tuotantokustannusten perusteella lisättynä kohtuullisella määrällä myynti-, hallinto- ja muita kustannuksia sekä voittoa, tai tavanomaisessa kaupankäynnissä soveltuvaan kolmanteen maahan käytettyjen vientihintojen perusteella edellyttäen, että hinnat ovat edustavia.
– –
4. Kun samankaltaista tuotetta myydään viejämaan kotimarkkinoilla tai kolmanteen maahan hinnoilla, jotka ovat alhaisempia kuin tuotannon (kiinteät ja muuttuvat) yksikkökustannukset lisättynä myynti-, hallinto- ja muilla kustannuksilla, myynnin voidaan hintansa vuoksi katsoa poikkeavan tavanomaisessa kaupankäynnissä käytetystä ja se voidaan jättää huomioon ottamatta normaaliarvoa määritettäessä vain, jos määritetään myynnin tapahtuneen pidennetyn ajanjakson kuluessa huomattavissa määrin ja hinnoilla, joilla ei voida kattaa kaikkia kustannuksia kohtuullisen ajan kuluessa.
– –
6. Myynti-, hallinto- ja muita kustannuksia sekä voittoa varten lisättyjen määrien on perustuttava tosiasialliseen tietoon, joka pohjautuu tutkittavana olevan valmistajan tai viejän samankaltaisen tuotteen valmistamiseen ja myyntiin tavanomaisessa kaupankäynnissä. Jos kyseisiä määriä ei näin voida määrittää, ne voidaan määrittää käyttäen seuraavia perusteita:
a) muiden tutkimuksen kohteena olevien viejien ja tuottajien osalta vahvistettujen tosiasiallisten määrien painotettu keskiarvo samankaltaisen tuotteen tuotannossa ja myynnissä alkuperämaan kotimarkkinoilla;
b) kyseisen viejän tai tuottajan maksamat tai saamat tosiasialliset määrät saman yleisen luokan tuotteiden tuotannossa ja myynnissä tavanomaisessa kaupankäynnissä alkuperämaan kotimarkkinoilla;
c) mikä tahansa muu hyväksyttävä menetelmä sillä edellytyksellä, että siten määritetty voiton määrä ei ylitä voittoa, jonka muut viejät tai tuottajat tavallisesti saavat samaan yleiseen luokkaan kuuluvien tuotteiden myynnissä alkuperämaan kotimarkkinoilla.”
II Asian käsittelyn aiemmat vaiheet
5. Euroopan komissio julkaisi 4.1.2010 tehdyn valituksen johdosta 17.2.2010 ilmoituksen Bosnia ja Herzegovinasta peräisin olevan zeoliitti A ‑jauheen tuontia koskevan polkumyyntimenettelyn vireillepanosta.(5) Tuotetta käytetään pyykinpesujauheiden ja vedenpehmentäjien valmistuksen apuaineena.
6. Komissio otti Bosnia ja Hertsegovinasta peräisin olevan zeoliitti A ‑jauheen tuontia koskevan väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöönotosta 15.11.2010 annetulla asetuksella (EU) N:o 1036/2010(6) (jäljempänä väliaikaista tullia koskeva asetus) käyttöön 28,1 prosentin väliaikaisen polkumyyntitullin, jota sovelletaan tämän Bosnia ja Hertsegovinasta peräisin olevan tuotteen tuonnissa.
7. Väliaikaista tullia koskevasta asetuksesta ilmenee, että tutkimusjakso kattoi 1.1. ja 31.12.2009 välisen ajan ja että Birac-konserni, johon Alumina kuuluu, oli sinä aikana ainoa kyseisen tuotteen vientiä harjoittava valmistaja Bosnia ja Hertsegovinassa.(7)
8. Lisäksi väliaikaista tullia koskevasta asetuksesta ilmenee, että komissio sovelsi normaaliarvoa määrittäessään perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa kuvattua menetelmää, koska Aluminan kotimarkkinamyynti ei ollut kyseisen asetuksen 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla edustavaa. Kyseisen menetelmän mukaisesti komissio käytti laskennallisen normaaliarvon määrittämiseen Birac-konsernin, johon Alumina kuuluu, tavanomaisessa kaupankäynnissä tutkimusjakson aikana harjoittaman samankaltaisen tuotteen kotimarkkinamyynnin painotettua keskimääräistä voittoa.(8)
9. Alumina väitti 1.12.2010 ja 19.3.2011 päivätyissä kirjeissä, että normaaliarvo oli laskettu perusasetuksen 2 artiklan 3 ja 6 kohdan vastaisesti, koska komissio oli käyttänyt sen määrittämisessä Birac-konsernin ainoalle kotimarkkinoiden asiakkaalle suuntautuneesta myynnistä saatua voittomarginaalia. Tähän myyntiin liittyy tavallista suurempi riski maksamatta jäävistä tai myöhästyvistä maksuista, minkä vuoksi myyntihintoja on korotettu 25 prosentin riskipreemiolla. Aluminan mukaan nämä liiketoimet eivät ole perusasetuksessa tarkoitettua tavanomaista kaupankäyntiä eikä niitä siten voida ottaa huomioon laskennallista normaaliarvoa määritettäessä.
10. Neuvosto määräsi riidanalaisella asetuksella 28,1 prosentin lopullisen polkumyyntitullin, jota sovellettiin Bosnia ja Hertsegovinasta peräisin olevan zeoliitti A ‑jauheen vapaasti Euroopan unionin rajalla tullaamattomana ‑nettohintaan.
11. Riidanalaisesta asetuksesta myös ilmenee, että neuvosto hylkäsi Aluminan väitteen, jonka mukaan sen kotimarkkinamyyntiä ei voida pitää tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä tapahtuneena, koska ˮtutkimuksessa todettiin, että [Birac-konsernin] toimittamat tiedot ja näyttö olivat luotettava perusta normaaliarvon määrittämiselleˮ.(9)
III Valituksenalainen tuomio
12. Alumina nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.6.2011 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisen asetuksen kumoamista. Kanteensa tueksi se vetosi kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen perustui perusasetuksen 2 artiklan 3 ja 6 kohdan rikkomiseen ja toinen saman asetuksen 2 artiklan 6 kohdan rikkomiseen.
13. Valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin katsoi aiheelliseksi tutkia ensin toisen kanneperusteen, joka koski tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitteen virheellistä soveltamista. Se ensinnäkin hylkäsi pääosin toisen kanneperusteen ensimmäisen osan, jossa Alumina väitti, ettei perusasetuksen 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ei-edustavan myynnin voitu katsoa tapahtuneen tavanomaisessa kaupankäynnissä. Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin tutki toisen kanneperusteen toisen osan. Siinä Alumina väitti, että neuvosto teki virheen pitäessään Aluminan ainoalle kotimarkkinoiden asiakkaalle suuntautunutta myyntiä tavanomaisena kaupankäyntinä, koska kyseisestä myynnistä veloitettuja myyntihintoja oli korotettu 25 prosentin riskipreemiolla myöhästyvien tai maksamatta jäävien maksujen varalta.
14. Tästä kysymyksestä unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 26–30 kohdassa, että normaaliarvon laskennallisella määrittämisellä pyritään perusasetuksen 2 artiklan 3 ja 6 kohdan mukaisesti määrittämään normaaliarvo, joka on mahdollisimman lähellä sellaista tuotteen myyntihintaa, jolla kyseinen tuote myytäisiin alkuperä- tai viejämaassa tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä. Seuraavaksi unionin yleinen tuomioistuin viittasi oikeuskäytäntöön, jonka mukaan tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitteellä – jolla valituksenalaisen tuomion mukaan on objektiivinen ulottuvuus – pyritään siihen, että normaaliarvon laskennan ulkopuolelle jätetään tilanteet, joissa kotimarkkinamyynti ei ole tapahtunut tavanomaisilla edellytyksillä. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tähän käsitteeseen voivat vedota paitsi toimielimet myös kohteena olevat toimijat silloin, kun käsillä on kyseessä olevien liiketoimien tavanomaisuuteen vaikuttavia seikkoja.
15. Erityisesti riskipreemiosta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 36–41 kohdassa, ettei kyseinen preemio ole osa myydyn tuotteen arvosta eikä liity tuotteen ominaisuuksiin vaan se on vastasuoritus riskistä, jonka tavarantoimittaja ottaa myydessään tuotteita tietylle asiakkaalle, ja että tällainen preemio ja sen laajuus perustuvat asiakkaan henkilöllisyyteen. Siten tällaisen preemion huomioon ottaminen normaaliarvon laskennallisessa määrittämisessä tarkoittaa unionin yleisen tuomioistuimen mukaan sitä, että laskelmaan lisätään tekijä, jonka tarkoituksena ei ole määrittää hintaa, jolla tuote myytäisiin alkuperämaassa, vaan joka koskee yksinomaan tietyn kotimaisen ostajan maksukykyä. Näin ollen riskipreemion huomioon ottaminen nostaa keinotekoisesti normaaliarvon laskennan tulosta ja vaikuttaa siihen, onko arvo laskettu oikein, ja sitä kautta itse polkumyynnin olemassaolosta tehtyyn päätelmään.
16. Edellä esitetyn perusteella unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi kanteen ja kumosi riidanalaisen asetuksen Aluminaa koskevilta osin.
IV Asian käsittely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
17. Neuvosto haki muutosta valituksenalaiseen tuomioon unionin tuomioistuimen kirjaamoon 11.7.2013 jättämällään valituskirjelmällä.
18. Neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
– kumoaa valituksenalaisen tuomion
– hylkää kanteen
– velvoittaa Aluminan korvaamaan valituksesta ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
19. Alumina vaatii, että unionin tuomioistuin
– hylkää neuvoston valituksen
– toissijaisesti ratkaisee ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen ja kumoaa riidanalaisen asetuksen
– velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V Asian tarkastelu
20. Valituksessaan, joka koskee ainoastaan valituksenalaisen tuomion 36–41 kohtaa, neuvosto vetoaa yhteen ainoaan valitusperusteeseen, jonka mukaan tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitettä on tulkittu virheellisesti. Neuvosto ensinnäkin väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki tämän käsitteen tulkinnassa oikeudellisen virheen, kun se katsoi, ettei kyseinen myynti ollut tapahtunut tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä ja ettei tällaista myyntiä voida ottaa huomioon normaaliarvon laskennassa, jos myyntihintaan on lisätty nyt tarkasteltavan kaltainen riskipreemio ostajalta myöhästyvien tai maksamatta jäävien maksujen varalta. Toiseksi neuvosto väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnallaan loukannut oikeusvarmuuden periaatetta. Kolmanneksi neuvosto katsoo unionin yleisen tuomioistuimen laiminlyöneen perusteluvelvollisuutensa.
21. Ennen neuvoston ainoassa valitusperusteessa esitettyjen väitteiden perusteellista tarkastelua on aiheellista tutkia Aluminan käsiteltävästä valituksesta esittämä oikeudenkäyntiväite.
A Valituksen tutkittavaksi ottaminen
22. Alumina väittää, että neuvoston valituksensa tueksi esittämä ainoa valitusperuste koskee tosiseikkoja koskevaa kysymystä eikä oikeussäännön rikkomista. Kyseistä valitusperustetta ei tästä syystä pidä ottaa tutkittavaksi, ja valitus on näin ollen jätettävä kokonaisuudessaan tutkimatta. Unionin yleiseen tuomioistuimeen jättämissään kirjelmissä neuvosto itse määrittelee tosiseikkoja koskevaksi kysymykseksi sen, onko Aluminan kotimarkkinamyynti ainoalle kotimaan asiakkaalleen tapahtunut tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä. Neuvosto kiistää oikeudenkäyntiväitteen ja katsoo valituksensa täyttävän tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
23. Tästä on tärkeä muistuttaa, että SEUT 256 artiklasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, että ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen yhtäältä määrittämään tosiseikaston ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Ainoastaan silloin, kun unionin tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt tosiseikaston virheellisesti tai että sen tueksi esitetty selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikkojen määrittäminen ja selvitysaineiston arviointi ovat sellaisia oikeuskysymyksiä, jotka kuuluvat unionin tuomioistuimen muutoksenhakutuomioistuimena harjoittaman valvonnan piiriin. Unionin tuomioistuin on SEUT 256 artiklan nojalla sitä vastoin toimivaltainen harjoittamaan tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja unionin yleisen tuomioistuimen sen pohjalta tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa.(10)
24. Vaikka sen seikan konkreettinen selvittäminen, onko myynti tapahtunut tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä, on todellakin tosiseikkoja koskeva kysymys, jota unionin tuomioistuin ei voi tutkia, on kuitenkin todettava, että neuvosto moittii ainoassa valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä on tehnyt oikeudellisen virheen perusasetuksen 2 artiklassa säädetyn tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitteen tulkinnassa, ja väittää, että myynti voi tapahtua tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä, vaikka myyntihintaan on lisätty riskipreemio maksamatta jättämisen tai maksun myöhästymisen varalta.
25. Neuvoston esittämä valitusperuste ei siis liity unionin yleisen tuomioistuimen suorittamaan tosiseikkojen määrittämiseen tai selvitysaineiston arviointiin, vaan se liittyy tietyn oikeudellisen käsitteen tulkintaan ja niihin oikeudellisiin seurauksiin, joita aiheutuu sen soveltamisesta todettuihin tosiseikkoihin.
26. Näin ollen neuvoston ainoa valitusperuste on mielestäni otettava tutkittavaksi.
B Asiakysymys
1.
Asianosaisten lausumat
27. Neuvosto väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen lähtiessään siitä oletuksesta, ettei myynnin katsota tapahtuneen normaalin kaupankäynnin yhteydessä, jos myyntihintaan sisältyy nyt tarkasteltavan riskipreemion kaltainen lisä, joka ei liity tuotteen arvoon. Neuvoston mukaan perusasetus sen paremmin kuin vuoden 1994 tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen VI artiklan täytäntöönpanoa koskeva sopimuskaan(11) (jäljempänä polkumyyntisopimus) eivät tue tällaista tulkintaa tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitteestä. Sille ei löydy perusteita myöskään unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä.
28. Unionin yleisen tuomioistuimen soveltama ”tuotteen arvoa kuvastava hinta” ei neuvoston mukaan ole asianmukainen kriteeri sen määrittämiseksi, onko myynti tapahtunut tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä. Tällaista kriteeriä käytettäessä toimielimet joutuisivat aina vain ”arvaamaan” ilmoitettujen hintojen maksamisen (ja soveltamisen) syyt ja määrittämään tuotteen todellisen arvon. Neuvoston mukaan tällainen menettelytapa on epäkäytännöllinen ja oikeusvarmuuden periaatteen vastainen, eikä sillä myöskään ole mitään yhteyttä tavanomaisen kaupankäynnin käsitteeseen, jolla tarkoitetaan sen tarkistamista, onko kyseinen myynti tapahtunut sellaisissa olosuhteissa ja sellaisten käytäntöjen mukaisesti, joita voitaisiin pitää kohtuullisen ajanjakson kuluessa tavanomaisina kyseisessä kotimarkkinamyynnissä.
29. Neuvoston mukaan unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaan liittyy lisäksi merkittävä väärinkäytöksen riski. Saadakseen korotettuun hintaan tapahtuneen kotimarkkinamyynnin suljettua polkumyynnin laskennan ulkopuolelle viejien olisi ainoastaan lisättävä kotimarkkinoiden myyntisopimuksiin ehto myyntihinnan korottamisesta preemiolla, joka perustuu johonkin tuotteen arvoon liittymättömään keinotekoiseen tekijään, minkä jälkeen ne voisivat väittää, ettei kyseinen myynti ole tapahtunut tavanomaisessa kaupankäynnissä ja että se on siten jätettävä pois normaaliarvon laskennasta.
30. Valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa esitetty viittaus perusasetuksen 2 artiklan 10 kohdan k alakohtaan on neuvoston mukaan merkityksetön, koska kyseisessä säännöksessä tarkoitetut oikaisut on tarkoitettu ainoastaan poistamaan tietyt normaaliarvon ja vientihinnan väliset erot, ja tällaisia oikaisuja voidaan tehdä vasta, kun normaaliarvo on määritetty, ei siis sen määrittämistä varten.
31. Lopuksi neuvosto väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole perustellut ratkaisuaan riittävästi ja että se on näin laiminlyönyt perusteluvelvoitteensa.
32. Aluminan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei ole tulkinnut tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitettä virheellisesti, vaan se on soveltanut aivan oikein unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä määriteltyjä kriteerejä. Unionin yleinen tuomioistuin on siis oikeutetusti katsonut, ettei riskipreemiolla korotettuun hintaan tapahtunutta kotimarkkinoiden myyntiä voida pitää tavanomaisena kaupankäyntinä, koska siinä ei ole kyse ostajien normaalista käyttäytymisestä eikä se perustu normaaliin hinnanmuodostukseen.
33. Väärinkäytöksen riskiä koskevaa väitettä Alumina pitää aiheettomana. Aluminan mukaan komissio itse totesi, että sen ainoalta kotimarkkinoiden asiakkaalta veloitettuja myyntihintoja oli korotettu 25 prosentin riskipreemiolla, jonka nimenomaisena tarkoituksena oli kattaa riski maksamatta jäävistä maksuista, joten neuvosto ei voi väittää mainittua preemiota keinotekoiseksi. Mitään väärinkäytöksen riskiä ei Aluminan mukaan ole, koska unionin yleinen tuomioistuin on nimenomaisesti rajannut nyt tarkasteltavan kaltaisen riskipreemion olemassaolon tavanomaisessa liiketoiminnassa tapahtuneen myynnin käsitteestä esittämänsä tulkinnan ulkopuolelle.
34. Lopuksi Alumina väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitteestä esittämä tulkinta on asiaa koskevan oikeuskäytännön mukainen ja ettei se siten loukkaa oikeusvarmuuden periaatetta ja että unionin yleinen tuomioistuin on perustellut päätelmänsä oikeudellisesti riittävällä tavalla.
2.
Arviointi
35. Neuvoston valitus koskee lähinnä unionin yleisen tuomioistuimen ”tavanomaisessa kaupankäynnissä” (ordinary course of trade) tapahtuneen myynnin käsitteestä esittämää tulkintaa, jossa neuvoston mukaan on tehty oikeudellinen virhe.
36. Tästä kysymyksestä on aluksi syytä huomauttaa, että perusasetuksen 1 artiklan 2 kohdan mukaan sen määrittämiseksi, pidetäänkö tuotetta polkumyynnillä tuotuna, sen vientihintaa on verrattava tavanomaisessa kaupankäynnissä käytettävän samankaltaisen tuotteen vertailukelpoiseen hintaan viejämaassa.
37. Tavanomaisen kaupankäynnin käsite liittyy erottamattomasti polkumyynnin käsitteeseen. Se on välttämätön määritettäessä samankaltaisen tuotteen normaaliarvoa, jota on verrattava vientihintaan polkumyynnin olemassaolon arvioimiseksi. Tavanomaisen kaupankäynnin käsite toistuu läpi koko perusasetuksen 2 artiklan A osan, jossa vahvistetaan normaaliarvon määrittämistä koskevat säännökset.(12) Tavanomaisen kaupankäynnin ulkopuolella tapahtunut myynti on jätettävä pois normaaliarvon laskennasta.(13)
38. Vaikka tavanomainen kaupankäynti on perustavanlaatuinen käsite polkumyynnin olemassaolon määrittämisessä, polkumyyntisopimuksessa sen paremmin kuin perusasetuksessakaan ei anneta määritelmää tälle käsitteelle. Perusasetukseen sisältyy kuitenkin joitakin sitä sivuavia viitteitä. Siinä nimittäin säädetään nimenomaisesti kahdesta tapauksesta, joissa myyntiä voidaan tietyissä olosuhteissa pitää tavanomaisesta kaupankäynnistä poikkeavana ja joiden osalta myyntihinnat on siten jätettävä pois normaaliarvoa laskettaessa.
39. Ensimmäinen tapaus koskee sellaisten osapuolten välistä myyntiä, joiden välillä on yhtiösuhde tai hyvitysjärjestely. Perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdan kolmannen virkkeen mukaan tällaisen myynnin hintoja voidaan pitää tavanomaisessa kaupankäynnissä sovellettuina vain, jos vahvistetaan, että osapuolten välinen yhteys ei vaikuta hintoihin.(14) Ne voidaan siis ottaa huomioon normaaliarvon määrittämisessä ainoastaan siinä tapauksessa, että osoitetaan, ettei myyjän ja ostajan välinen yhtiö- tai sopimussuhde ole vaikuttanut hinnan muodostumiseen.
40. Toisena tapauksena mainitaan liiketoimet, joissa tuotetta myydään tuotantokustannuksia alhaisempaan hintaan. Perusasetuksen 2 artiklan 4 kohdan(15) mukaan tällaista myyntiä ei voida pitää tavanomaisena kaupankäyntinä, jos se on tapahtunut pidennetyn ajanjakson kuluessa huomattavissa määrin ja hinnoilla, joilla ei voida kattaa kaikkia kustannuksia kohtuullisen ajan kuluessa.
41. Nämä kaksi tapausta eivät luonnollisestikaan ole ainoat, joissa myynnin voidaan katsoa poikkeavan tavanomaisesta kaupankäynnistä. Käytännössään toimielimet ovat nimittäin todenneet tietyissä muissakin tilanteissa, ettei myynti ole tapahtunut tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä.(16)
42. Unionin tuomioistuimella on jo aiemmin ollut tilaisuus paneutua tavanomaisen kaupankäynnin käsitteeseen. Tuomiossa Goldstar v. neuvosto(17) ja tuomiossa Ajinomoto ja NutraSweet v. neuvosto ja komissio(18) todetaan, että tavanomaisen liiketoiminnan käsite liittyy itse myyntiin erillään tarkasteltuna ja että sillä pyritään siihen, että normaaliarvoa määritettäessä tavanomaisena liiketoimintana ei pidetä sellaisia tilanteita, joissa myynti kotimarkkinoille ei tapahdu tavanomaisin liiketaloudellisin edellytyksin, esimerkiksi tilannetta, jossa tuotteen myyntihinta alittaa tuotantokustannukset tai jossa liiketoimet ovat tapahtuneet yrityskumppanien tai sellaisten osapuolten välillä, jotka ovat sopineet hyvitysjärjestelystä.
43. Tämä oikeuskäytäntö – kuten myös edellä mainitsemani kaksi perusasetuksessa jo määriteltyä tapausta osoittavat – perustuu itse tavanomaisen kaupankäynnin käsitteen tarkoitukseen varmistaa, että normaaliarvo vastaa mahdollisimman tarkasti samankaltaisen tuotteen tavanomaista hintaa viejän kotimarkkinoilla. Jos siis myynti on tapahtunut edellytyksin, jotka poikkeavat samankaltaisen tuotteen myynnissä kyseisillä markkinoilla polkumyynnin määrittämisen kannalta merkityksellisenä ajankohtana noudatetusta liiketaloudellisesta käytännöstä, se ei ole asianmukainen perusta samankaltaisen tuotteen normaaliarvon määrittämiselle kyseisillä markkinoilla ja se on siten hylättävä.(19)
44. Edellä esitetyistä näkemyksistä seuraa, että toimielinten on arvioitava tapauskohtaisesti, onko myynti tapahtunut tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä, ja otettava arvioinnissaan huomioon edellisessä kohdassa mainittu tavanomaisen kaupankäynnin käsitteen tarkoitus. Arviointia suorittaessaan toimielinten on tarkasteltava kaikkia kyseisen myynnin kannalta merkityksellisiä tekijöitä ja kaikkia siihen liittyviä erityisolosuhteita.(20)
45. Tässä yhteydessä on syytä huomata, että hinta on vain yksi – vaikkakin olennainen – tekijä muiden myyntiehtojen joukossa. Sen määrittämiseksi, voidaanko myyntiä pitää tavanomaisena kaupankäyntinä, on siis arvioitava myyntihintaa suhteessa liiketoimen muihin ehtoihin.(21) Tämä tarkoittaa, että myyntihinta voidaan ottaa huomioon samankaltaisen tuotteen normaaliarvon määrittämisessä vasta, kun on ensin arvioitu kaikki myyntiin liittyvät merkitykselliset tekijät ja varsinkin myyntiehdot.
46. Tältä osin on aiheellista muistuttaa unionin tuomioistuimen jo todenneen, että toimielinten on myynnin tavanomaisuutta arvioidessaan esitettävä asianmukaiset perustelut, jotka eivät voi rajoittua sellaiseen ehdottomaan väitteeseen, joka vastaa pelkkää viittausta säädöksiin.(22)
47. Tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitteestä on lisäksi huomautettava, että – kuten valituksenalaisen tuomion 29 kohdassa mielestäni aivan oikein todetaan – tällä käsitteellä on objektiivinen ulottuvuus.
48. Tämä tarkoittaa ensinnäkin sitä, että tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitteeseen voivat vedota paitsi toimielimet estääkseen käytännöt, joilla polkumyyntiä tai sen laajuutta voidaan peitellä, myös kohteena olevat toimijat silloin, kun käsillä on kyseessä olevien liiketoimien tavanomaisuuteen vaikuttavia seikkoja.(23)
49. Kyseisen käsitteen objektiivinen ulottuvuus tarkoittaa toiseksi sitä, että liiketoimen tavanomaisuuden on perustuttava kyseiseen toimeen liittyviin objektiivisiin seikkoihin. Liiketoimen tavanomaisuus voidaan kuitenkin kyseenalaistaa, jos on olemassa sellaisia liiketoimen ehtojen määräytymiseen mahdollisesti vaikuttaneita subjektiivisia tekijöitä, jotka liittyvät pelkästään liiketoimen osapuolille tai jollekin sen osapuolelle ominaisiin erityispiirteisiin. Tällaisissa tapauksissa subjektiivisten tekijöiden huomioon ottaminen liiketoimen ehtojen määrittämisessä ei välttämättä kuvasta kyseisen maan liiketaloudellisen käytännön tavanomaisuutta. Näin ollen se, että myyntiehtoja määritettäessä on otettu huomioon tällaisia erityisiä subjektiivisia tekijöitä on – jollei tapauskohtainen arviointi muuta osoita – mielestäni omiaan sulkemaan pois sen, että myyntiä voitaisiin pitää tavanomaisena kaupankäyntinä.
50. Lopuksi on tärkeää huomauttaa, että toimielimillä on oltava tietty harkintavalta arvioidessaan tapauskohtaisesti, onko myynti tapahtunut tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä, ja tämä koskee sekä sen selvittämistä, mitkä tekijät ovat kussakin yksittäistapauksessa merkityksellisiä, että kyseisten tekijöiden konkreettista arviointia kunkin tapauksen erityispiirteiden mukaan.
51. Tällaisen toimielimille kuuluvan harkintavallan olemassaoloa tukee mielestäni itse perusasetuksessa käytetty sanamuoto puhuttaessa edellä 39 ja 40 kohdassa tarkastelluista kahdesta tapauksesta, joissa liiketoimen voidaan tietyissä olosuhteissa katsoa poikkeavan tavanomaisesta kaupankäynnistä, eli yhtiösuhteessa olevien tai hyvitysjärjestelyistä sopineiden osapuolten välisestä myynnistä ja myynnistä tuotantokustannuksia alhaisemmilla hinnoilla. Voida-verbin käyttö kyseisissä perusasetuksen säännöksissä puoltaa sitä, että toimivaltaisilla toimielimillä on tietty harkintavalta arvioitaessa, voidaanko myyntiä käytännössä pitää tavanom aisena kaupankäyntinä näissä kahdessa tapauksessa.(24) Jos kerran toimielimillä on tällainen harkintavalta arvioitaessa perusasetuksessa nimenomaisesti määriteltyihin ryhmiin kuuluvien liiketoimien tavanomaisuutta, sitä suuremmalla syyllä niiden on mielestäni voitava käyttää harkintavaltaa arvioidessaan samaa ominaisuutta sellaisten liiketoimien tapauksessa, joita kyseisessä asetuksessa ei nimenomaisesti mainita.
52. Neuvoston valituksenalaista tuomiota vastaan esittämiä väitteitä olisi mielestäni tarkasteltava näiden näkökohtien pohjalta.
53. Neuvoston väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen lähtiessään siitä oletuksesta, että myynnin voidaan katsoa tapahtuneen tavanomaisessa kaupankäynnissä vain, jos myyntihinta kuvastaa tuotteen arvoa, perustuu mielestäni valituksenalaisen tuomion väärintulkintaan.
54. Valituksenalaisen tuomion 36–39 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin ainoastaan toteaa saman tuomion 27–30 kohdassa esittämiensä näkemysten pohjalta, että kyseessä olevan kaltaisen preemion huomioon ottaminen laskennallisen normaaliarvon määrittämisessä tarkoittaa sitä, että laskelmaan lisätään tekijä, jonka tarkoituksena ei ole määrittää hintaa, jolla tuote tavanomaisissa olosuhteissa myytäisiin alkuperämaassa, vaan joka koskee yksinomaan tietyn kotimaan ostajan maksukykyä. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tämän tekijän sisällyttäminen normaaliarvon laskentaan nostaa keinotekoisesti laskennan tulosta siten, ettei tämä tulos enää vastaa tarkimmalla mahdollisella tavalla sellaista tuotteen myyntihintaa, jolla kyseinen tuote myytäisiin alkuperämaassa tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä.
55. Mielestäni tässä päättelyssä ei ole tehty oikeudellista virhettä. On nimittäin kiistatonta, ettei kyseinen preemio liity mihinkään hinnanmuodostukseen vaikuttavaan objektiiviseen tekijään vaan se liittyy subjektiiviseen tekijään, joka unionin yleisen tuomioistuimen omin sanoin koskee ”yksinomaan tietyn kotimaan ostajan maksukykyä”.(25)
56. Vaikka tuotteiden ostajan maksukyky on varmasti sellainen tekijä, joka voi vaikuttaa myyntihinnan muodostumiseen (tai liiketoimen muihin ehtoihin), se koskee kuitenkin yksinomaan kyseiselle liiketoimen osapuolelle ominaista erityispiirrettä. Kuten edellä 49 kohdassa totesin, tällaisten subjektiivisten tekijöiden vaikutus myyntiin estää – jollei kaikkien merkityksellisten tekijöiden tapauskohtainen arviointi edellä 43 kohdassa mainitun tavanomaisen kaupankäynnin käsitteen tarkoituksen pohjalta muuta osoita – pitämästä kyseisen kaltaista myyntiä ”tavanomaisena”.
57. Toisin kuin neuvosto väittää, valituksenalaisesta tuomiosta ei mielestäni ilmene unionin yleinen tuomioistuimen todenneen, että myyntiä voitaisiin pitää tavanomaisena kaupankäyntinä vain, jos myyntihinta kuvastaa tuotteen arvoa.
58. Valituksenalaisen tuomion 36 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin toki vahvistaa, ettei kyseinen preemio ole ”osa myydyn tuotteen arvosta eikä liity tuotteen ominaisuuksiin”, ja jopa luonnehtii sitä kyseisen tuomion 38 kohdassa tekijäksi, joka ”ei vastaa osaa myydyn tuotteen arvosta”. Nähdäkseni olisi kuitenkin erheellistä tulkita näitä valituksenalaisen tuomion kohtia siten, että unionin yleinen tuomioistuin olisi niissä esittänyt periaatteellisen toteamuksen, jonka mukaan myynnin tavanomaisuus edellyttää välttämättä sitä, että myyntihinta kuvastaa tuotteen arvoa.
59. Edellä 36–51 kohdassa esittämieni näkemysten perusteella katson, että tällainen periaatteellinen toteamus olisi virheellinen, koska tavanomaisen kaupankäynnin käsite liittyy itse myyntiin erillään tarkasteltuna ja edellyttää siten tapauskohtaista arviointia, jossa on otettava huomioon useita tekijöitä, joista hinta on vain yksi muiden joukossa.
60. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 36 ja 38 kohdassa esittämissä näkemyksissä ei ole kyse mistään periaatteen ilmaisemisesta, vaan niiden on nähdäkseni ymmärrettävä viittaavan siihen, että kyseinen preemio ei käsiteltävän asian erityisolosuhteissa liittynyt mihinkään hinnanmuodostukseen vaikuttavaan objektiiviseen tekijään, kuten tuotteen arvoon tai sen ominaisuuksiin, vaan se liittyi tiettyyn subjektiiviseen tekijään, nimittäin kotimaan ostajan maksukykyyn.
61. Neuvoston esittämästä väärinkäytöksen riskiä koskevasta väitteestä on todettava, että – kuten edellä 50 ja 51 kohdassa esitin – toimielimillä on tietty harkintavalta sekä sen määrittämisessä, mitkä merkitykselliset objektiiviset tekijät arvioinnissa on otettava huomioon, että näiden tekijöiden arvioinnissa. Lisäksi tutkimuksen kohteena olevien toimijoiden pitäisi esittää yhden tai useamman liiketoimen tavanomaisuuden kyseenalaistamiseksi mahdollisesti esittämiensä väitteiden tueksi sellaisia tietoja tai asiakirjoja, joista saadaan näyttöä väitetyistä olosuhteista. Toimielinten kuuluu itse arvioida tällaisten väitteiden tueksi esitetyt tiedot pitäen mielessä, että perusasetuksen 18 artiklan 1 kohdan mukaan niillä on oikeus olla ottamatta huomioon vääriä tai harhaanjohtavia tietoja. Tältä osin on huomautettava, että nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisessa asetuksessa itsessään vahvistetaan tietojen luotettavuus.(26)
62. Neuvoston väitettä unionin yleisen tuomioistuimen väitetysti virheellisestä viittauksesta perusasetuksen 2 artiklan 10 kohdan k alakohtaan pidän merkityksettömänä. Vaikka kyseinen viittaus osoittautuisikin virheelliseksi, se ei vaikuttaisi mitenkään unionin yleisen tuomioistuimen tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitteestä esittämän tulkinnan oikeellisuuteen eikä siten yksinään riittäisi perusteeksi valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.
63. Edellä esitettyjen näkemysten perusteella neuvoston väite tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin käsitteen tulkinnassa tehdyssä oikeudellisesta virheestä on hylättävä, koska se perustuu valituksenalaisen tuomion väärintulkintaan. Näin ymmärrettynä unionin yleisen tuomioistuimen analyysi ei aiheuta minkäänlaista oikeudellista epävarmuutta, joten myös neuvoston esittämä oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista koskeva väite on hylättävä.
64. Lisäksi edellä esitetty analyysi osoittaa, että valituksenalaisen tuomion perusteluista ilmenee selkeästi ja yksiselitteisesti unionin yleisen tuomioistuimen päättely siten, että asianosaisille selviävät päätöksen syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia päätöksen laillisuuden.(27) Tällä perusteella on mielestäni hylättävä myös perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskeva väite, jonka tueksi ei sitä paitsi ole esitetty mitään erityisiä perusteluja.
65. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että neuvoston ainoa valitusperuste hylätään ja että valitus näin ollen hylätään kokonaisuudessaan.
VI Oikeudenkäyntikulut
66. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska neuvosto on hävinnyt asian ja koska Alumina on vaatinut neuvoston velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, tämä vaatimus tulee hyväksyä.
VII Ratkaisuehdotus
67. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1) Valitus hylätään.
2) Euroopan unionin neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Alumina d.o.o:n oikeudenkäyntikulut.
(1) .
(2)
–	T-304/11, EU:T:2013:224.
(3)
–	EUVL L 125, s. 1.
(4)
–	EUVL L 343, s. 51.
(5)
–	EUVL C 40, s. 5.
(6)
–	EUVL L 298, s. 27.
(7)
–	Väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 3, 10 ja 11 perustelukappale.
(8)
–	Väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 21–26 perustelukappale.
(9)
–	Riidanalaisen asetuksen johdanto-osan 20 perustelukappale.
(10)
–	Ks. tuomio neuvosto v. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(11)
–	EYVL L 336, s. 103. Sopimus sisältyy Marrakechissä 15.4.1994 allekirjoitetun Maailman kauppajärjestön perustamissopimuksen liitteeseen 1A ja joka hyväksyttiin Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa (1986–1994) laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan kuuluvissa asioissa 22.12.1994 tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/800/EY (EYVL L 336, s. 1).
(12)
–	Tämä käsite mainitaan sekä perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, jonka mukaan normaaliarvo perustuu tavallisesti viejämaan riippumattomien asiakkaiden tavanomaisessa kaupankäynnissä maksamiin tai maksettavaksi tuleviin hintoihin, että saman asetuksen 2 artiklan laskennallisen normaaliarvon määrittämistä käsittelevissä 3 ja 6 kohdassa, joiden mukaan normaaliarvon on perustuttava tosiasialliseen tietoon, joka pohjautuu tutkittavana olevan valmistajan tai viejän samankaltaisen tuotteen valmistamiseen ja myyntiin tavanomaisessa kaupankäynnissä.
(13)
–	Ks. tästä Maailman kauppajärjestö WTO:n muutoksenhakuelimen 24.7.2001 päivätty raportti ”United States – Anti-dumping measures on certain hot-rolled steel products from Japan” (asia DS184), 139 kohta.
(14)
–	Hyvitysjärjestelystä sopineiden osapuolten välisistä hinnoista ks. tuomio Petrotub ja Republica (C-76/00 P, EU:C:2003:4, erityisesti 85 kohta).
(15)
–	Tämä säännös vastaa polkumyyntisopimuksen 2.2.1 artiklaa.
(16)
–	Ks. esim. väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta Brasiliasta, Egyptistä ja Turkista peräisin olevan puuvillalangan tuonnissa ja Intiasta ja Thaimaasta peräisin olevaa puuvillalankaa koskevan menettelyn päättämisestä 23.9.1991 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2818/91 (EYVL L 271, s. 17) johdanto-osan 13 perustelukappale tai väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöönotosta tiettyjen Intiasta, Kiinan kansantasavallasta, Korean tasavallasta ja Malesiasta peräisin olevien väritelevisiovastaanottimien katodisädekuvaputkien tuonnissa 19.4.2000 annetun komission asetuksen (EY) N:o 837/2000 (EYVL L 102, s. 15) johdanto-osan 11 perustelukappale.
(17)
–	C-105/90, EU:C:1992:69, 13 kohta.
(18)
–	C‑76/98 P ja C‑77/98 P, EU:C:2001:234, 39 kohta.
(19)
–	Ks. vastaavasti myös edellä alaviitteessä 13 mainittu Maailman kauppajärjestö WTO:n muutoksenhakuelimen 24.7.2001 päivätty raportti, 140 kohta.
(20)
–	Tällaisen tapauskohtaiseen tarkasteluun perustuvan lähestymistavan on omaksunut myös United States Court of International Trade. Ks. tältä osin asia CEMEX SA v. United States, 19 cit 587 (1995); asia NTN Bearing Corp. of America v. United States, 23 cit 486 (1999) ja asia Bergerac NC v. United States, 102 F. supp. 2 e
497 (2000).
(21)
–	Ks. vastaavasti myös edellä alaviitteessä 13 mainittu Maailman kauppajärjestö WTO:n muutoksenhakuelimen 24.7.2001 päivätty raportti, 142 kohta.
(22)
–	Ks. tuomio Petrotub ja Republica (EU:C:2003:4, 87 kohta).
(23)
–	Ks. valituksenalaisen tuomion 29 ja 30 kohta.
(24)
–	Tässä yhteydessä on syytä huomata, että samaa voida-verbiä (englanninkielisessä versiossa ”may”) käytetään myös polkumyyntisopimuksen 2.2.1 artiklassa, joka – kuten edellä alaviitteessä 15 totesin – vastaa perusasetuksen 2 artiklan 4 kohtaa.
(25)
–	Valituksenalaisen tuomion 36 kohdan loppuosa. Tästä on huomautettava, että vaikka tämä arvio riitauttaisiin, se olisi joka tapauksessa tosiseikkoja koskeva arvio, jota unionin tuomioistuin ei voi tutkia.
(26)
–	Ks. riidanalaisen asetuksen 20 kohta ja edellä 11 kohta.
(27)
–	Ks. tältä osin tuomio Areva ym. v. komissio (C‑247/11 P, EU:C:2014:257, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).