62024TJ0113_EXT
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kahdeksas jaosto)
23 päivänä heinäkuuta 2025 (
*1
)
Julkiset hankinnat – Unionin taloudellisten etujen suojaaminen – Kumoamiskanne – Toimi ei koske kantajaa suoraan – Osittainen tutkimatta jättäminen – Poissulkemisperusteet julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyistä – Käsite ”lainvoimainen tuomio, jossa todetaan henkilön tai yhteisön syyllisyys” – Asetuksen (EU, Euratom) 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohta – Henkilöt, jotka käyttävät edustus-, päätös- tai valvontavaltaa poissulkemistilanteessa olevan henkilön tai yhteisön osalta – Asetuksen 2018/1046 136 artiklan 4 kohdan a alakohta – Perusteluvelvollisuus – Oikeasuhteisuus
Asiassa T‑113/24,
Lattanzio KIBS SpA, kotipaikka Milano (Italia),
CY,
CV ja
CW,
edustajinaan M. Hommé ja B. O’Connor, asianajajat,
kantajina,
vastaan
Euroopan komissio, asiamiehinään F. Moro ja P. Rossi,
vastaajana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. Kornezov (esittelevä tuomari) sekä tuomarit K. Kecsmár ja S. Kingston,
kirjaaja: hallintovirkamies P. Cullen,
ottaen huomioon 8.5.2024 annetun määräyksen Lattanzio KIBS ym. v. komissio (T‑113/24 R, ei julkaistu, EU:T:2024:306),
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn,
ottaen huomioon 15.1.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion (
1
)
1
Kantajina olevat Lattanzao KIBS (jäljempänä LKIBS), CY, CV ja CW vaativat SEUT 263 artiklaan perustuvalla kanteellaan unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan 13.12.2023 tehdyn komission päätöksen Ares(2023) 8545235, joka koskee menettelyä LKIBSin poissulkemiseksi asetuksessa (EU, Euratom) 2018/1046 ja asetuksessa (EU) 2018/1877 tarkoitetuista julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyistä ja avustusten myöntämismenettelyistä (jäljempänä riidanalainen päätös).
– –
Asianosaisten vaatimukset
10
Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
11
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
jättää kanteen tutkimatta siltä osin kuin sen on nostanut CW ja joka tapauksessa hylkää sen kokonaisuudessaan perusteettomana
–
velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
– –
Asiakysymys
21
Kantajat vetoavat kanteensa tueksi kahdeksaan kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koskee lähinnä ilmeistä arviointivirhettä siltä osin kuin komissio piti Tribunale di Milanon (Milanon alioikeus, Italia) antamaa tuomiota lainvoimaisena tuomiona, jossa CY ja CV todetaan syyllisiksi lahjusrikokseen, toinen asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdan rikkomista, kolmas sitä, että komission olisi pitänyt ottaa kyseistä säännöstä soveltaessaan huomioon kansallinen oikeus, neljäs asetuksen 2018/1046 136 artiklan 4 kohdan rikkomista, viides perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, kuudes asetuksen 2018/1046 136 artiklan 3 kohdassa ja SEU 5 artiklan 4 kohdassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen loukkaamista, seitsemäs asetuksen 2018/1046 136 artiklan 6 kohdan a alakohdan rikkomista ja kahdeksas perusoikeuskirjan 41 artiklassa vahvistetun kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamista.
Ensimmäinen, toinen ja kolmas kanneperuste, jotka koskevat lähinnä asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdan rikkomista
22
Kantajat väittävät kolmessa ensimmäisessä kanneperusteessaan, jotka on tutkittava yhdessä, lähinnä, että komissio rikkoi asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohtaa, kun se piti Tribunale di Milanon antamaa tuomiota lainvoimaisena tuomiona, jossa CY ja CV todetaan syyllisiksi lahjusrikokseen.
23
Kantajat väittävät ensimmäisessä kanneperusteessa, että komissio piti virheellisesti Tribunale di Milanon antamaan tuomioon johtanutta ja rikosprosessikoodeksin (codice di procedura penale) 444 §:ssä tarkoitettua rangaistuksen neuvottelumenettelyä (patteggiamento) syyteneuvotteluna (englanniksi plea bargain) ja katsoi, että CY ja CV olivat myöntäneet syyllisyytensä kyseisessä menettelyssä. Kantajien mukaan tällainen päätelmä on kuitenkin virheellinen, koska antaessaan mainitun säännöksen nojalla tuomiota kansallinen tuomioistuin ei arvioi tosiseikkoja tai syytettyjen syyllisyyttä.
24
Kantajat katsovat lisäksi, että rikosprosessikoodeksin 445 §:n 1 bis momentista seuraa, ettei kyseisen koodeksin 444 §:n nojalla annettu tuomio ole langettava tuomio. Niiden mukaan on näet niin, että rikosprosessikoodeksin 445 §:n 1 bis momentissa säädetään, että tällainen tuomio voidaan ainoastaan ”rinnastaa” langettavaan tuomioon, mikä kantajien mukaan osoittaa implisiittisesti, ettei patteggiamento-tuomiota voida pitää langettavana tuomiona.
25
Kantajat väittävät toisessa kanneperusteessa, että komissio rikkoi asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohtaa, kun se katsoi, että Tribunale di Milanon antama tuomio oli pätevä peruste LKIBSin poissulkemiselle muun muassa asetuksessa 2018/1046 tarkoitetuista julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyistä. Kantajat eivät väitä, ettei Tribunale di Milanon antama tuomio olisi lainvoimainen tuomio, mutta ne väittävät, ettei kyseisessä tuomiossa todeta CY:n ja CV:n syyllistyneen lahjusrikokseen.
26
Kantajat väittävät kolmannessa kanneperusteessa, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon kansallinen oikeus, kun se tulkitsi Tribunale di Milanon antamaa tuomiota. Niiden mukaan komission olisi erityisesti pitänyt tarkastella kyseistä tuomiota rikosprosessikoodeksin 445 §:n 1 bis momentin kannalta; kyseisestä säännöksestä ilmenee, että rikosprosessikoodeksin 444 §:n nojalla annettua tuomiota ei voida käyttää riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneen kaltaisessa hallinnollisessa menettelyssä.
27
Komissio vaatii, että kolme ensimmäistä kanneperustetta hylätään.
28
Asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdan mukaan ”[t]oimivaltaisen tulojen ja menojen hyväksyjän on suljettava 135 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu henkilö tai yhteisö tässä asetuksessa tarkoitettujen ratkaisu- ja myöntämismenettelyjen tai unionin varojen hoitamista koskevan valintamenettelyn ulkopuolelle, jos kyseinen henkilö tai yhteisö on yhdessä tai useammassa seuraavista poissulkemistilanteista: – – lainvoimaisessa tuomiossa on todettu, että henkilö tai yhteisö on syyllistynyt – – lahjuksen ottami[seen] tai antami[seen], sellaisena kuin se on määritelty direktiivin (EU) 2017/1371 4 artiklan 2 kohdassa – – tai sellaisena kuin se on määritelty muussa sovellettavassa lainsäädännössä”.
29
Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä lähinnä, että Tribunale di Milanon antama tuomio oli lainvoimainen tuomio ja että CY ja CV olivat myöntäneet syyllisyytensä asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdassa tarkoitettuun lahjusrikokseen pyytäessään alennettua rangaistusta ja suostuessaan siihen.
30
Tältä osin on ensinnäkin todettava, että kyseisestä tuomiosta ilmenee, että asiasta vastannut syyttäjäviranomainen syytti Lattanzio-konsernin, johon kuuluu Lattanzio Advisory, josta on tullut LAIC, [luottamuksellinen] (
2
) asemassa toimivia CY:tä ja CV:tä ja muita konserniin kuuluvia yhtiöitä Italian rikoslaissa tarkoitetusta lahjusrikoksesta. Kyseisten henkilöiden väitettiin tarjonneen Pohjois-Makedonian tasavallan virkamiehille rahaa ja sopineen heidän kanssaan rahasummien maksamisesta ja muista palveluista tai etuuksista vastineeksi kyseisten virkamiesten pysyvästä myötämielisyydestä Lattanzio Advisoryn ja Lattanzio-konsernin intressejä kohtaan kyseisessä valtiossa unionin rahoittamia sopimuksia koskevien tarjouspyyntöjen yhteydessä.
31
Mainitusta tuomiosta ilmenee toiseksi, että syytetyt esittivät pyynnön rikosprosessikoodeksin 444 §:ssä säädetyn erityismenettelyn soveltamisesta ja että syyttäjäviranomainen suostui pyyntöön.
32
Tribunale di Milano totesi kolmanneksi lähinnä, että sen käytettävissä oleva selvitysaineisto osoitti riittävällä tavalla yhtäältä sen, että asiassa oli tehty rangaistavia tekoja, toisaalta sen, että kyseiset teot olivat rikoksia ja tarkemmin ottaen Italian rikoslaissa tarkoitettuja lahjusrikoksia, ja lopuksi sen, että syytettyjen voitiin katsoa tehneen kyseiset teot. Tribunale di Milano totesi myös yhtäältä, ettei tutkintatoimista tai etenkään toimitetusta todistusaineistosta ollut johdettavissa rikoksen raukeamisperusteita tai menettelyvaatimuksia koskevia virheitä, ja toisaalta, että osapuolet olivat antaneet suostumuksensa pätevästi, että tekoja, joista syytettyjä syytettiin, oli luonnehdittu oikeudellisesti asianmukaisella tavalla, ja että neuvoteltu rangaistus oli asianmukainen kyseessä olevaan rikokseen nähden.
33
Näiden toteamusten perusteella Tribunale di Milano tuomitsi CY:n ja CV:n kahden vuoden ehdolliseen vankeusrangaistukseen ja määräsi Lattanzio Advisorylle, josta on tullut LAIC, 80000 euron suuruisen rahamääräisen seuraamuksen.
34
Kuten kantajat totesivat istunnossa, Tribunale di Milanon antamasta tuomiosta ilmenee myös lähinnä, että oli olemassa riittävää näyttöä siitä, että asiassa oli tehty rangaistavia tekoja, jotka luokiteltiin oikeudellisesti Italian rikoslaissa tarkoitetuiksi lahjusrikoksiksi, että muun muassa CY:n ja CV:n voitiin katsoa tehneen kyseiset teot ja että heidät tuomittiin ehdollisiin vankeusrangaistuksiin kyseisistä teoista. Lattanzio Advisorylle, josta on tullut LAIC, määrättiin lisäksi samoista teoista rahamääräinen seuraamus.
35
Siitä, onko Tribunale di Milanon antama tuomio asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdassa tarkoitettu lainvoimainen tuomio, jossa todetaan kyseessä olevien henkilöiden ja yhteisöjen syyllistyneen lahjusrikokseen, on todettava, että asianosaisten kesken on riidatonta, että kyseinen tuomio on lainvoimainen tuomio.
36
Edellytyksestä, jonka mukaan kyseessä olevan henkilön tai yhteisön syyllisyys lahjusrikokseen on vahvistettava lainvoimaisella tuomiolla, on todettava, että asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdan sanamuodosta ei käy ilmi, onko kyseisen edellytyksen katsottava täyttävän rikosprosessikoodeksissa säädetyn rangaistuksen neuvottelumenettelyn kaltaisessa erityisessä rikosoikeudellisessa menettelyssä annettu lainvoimainen tuomio, jossa – toteamatta muodollisesti syytettyjen syyllisyyttä lahjusrikokseen – todetaan, että kyseisen henkilön tai yhteisön voidaan katsoa tehneen kyseiset teot, ja jossa niille tuomitaan näistä teoista rangaistus ja määrätään rahamääräinen seuraamus.
37
Tässä tilanteessa asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohtaa on tulkittava asiayhteyden perusteella ja teleologisesti (ks. analogisesti tuomio 4.3.2020, Bank BGŻ BNP Paribas, C‑183/18, EU:C:2020:153, 42 ja 43 kohta).
38
Kyseisen säännöksen asiayhteydestä on todettava, että asetuksen 2018/1046 säännökset, mukaan lukien kyseisen asetuksen V osaston 2 luvun 2 jaksoon kuuluvat varhaishavainta- ja poissulkemisjärjestelmää koskevat säännökset, joihin asetuksen 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohta kuuluu, ovat luonteeltaan hallinnollisia eivätkä rikosoikeudellisia. On erityisesti niin, että asetuksen 2018/1046 91 artiklan nojalla kyseisen asetuksen IV osaston 5 luku, jonka otsikko on ”Taloushallinnon toimijoiden vastuu”, ei rajoita rikosoikeudellista vastuuta, joka taloushallinnon toimijoille saattaa aiheutua asiaan sovellettavan kansallisen lainsäädännön perusteella sekä unionin taloudellisten etujen suojaamista ja unionin virkamiesten tai jäsenvaltioiden virkamiesten lahjonnan torjumista koskevien voimassa olevien säännösten perusteella.
39
Hallinnollisena säännöksenä asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan tarkoituksena ei siten ole luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön rikosoikeudellisen vastuun määrittäminen kansallisen oikeuden nojalla vaan ainoastaan niiden tilanteiden määrittäminen, joissa henkilö on suljettava kyseisessä asetuksessa tarkoitettujen julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen ulkopuolelle, kuten esimerkiksi asetuksen 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdassa tarkoitettu lahjuksen antamista tai ottamista koskeva tilanne.
40
Asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdan teleologisesta tulkinnasta on todettava, että sekä kyseisen asetuksen johdanto-osan 64 perustelukappaleesta että sen 135 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että poissulkemisjärjestelmän tavoitteena on unionin taloudellisten etujen suojaaminen. Asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdalla pyritään siten yhtäältä sulkemaan kyseisessä asetuksessa tarkoitettujen julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen ulkopuolelle sellaiset henkilöt ja yhteisöt, jotka toiminnallaan saattavat aiheuttaa riskin unionin taloudellisille eduille. Kyseinen säännös mahdollistaa toisaalta sen, että komissio voi noudattaa sille SEUT 317 artiklassa asetettua unionin varojen moitteetonta ja asianmukaista hoitoa koskevaa velvollisuutta (ks. vastaavasti tuomio 27.9.2023, Imdea Materiales v. komissio, T‑765/21, ei julkaistu, EU:T:2023:588, 81 kohta).
41
Lisäksi on niin, että asetuksessa 2018/1046 säädetään sen 136 artiklan 2 ja 5 kohdassa säädettyjen tilanteiden, joissa tarjoajat voidaan sulkea väliaikaisesti kyseisessä asetuksessa tarkoitettujen julkisten hankintojen tekomenettelyjen ulkopuolelle, vaikkei sellaista lainvoimaista tuomiota olisi annettu, jossa todetaan kyseessä olevien henkilöiden tai yhteisöjen syyllisyys, kaltaisista tilanteista nimenomaan unionin taloudellisiin etuihin kohdistuvien riskien välttämiseksi.
42
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, ettei kansallisten sääntöjen soveltaminen saa haitata unionin toimen tehokasta vaikutusta (tuomio 16.5.2024, Toplofikatsia Sofia (Vastaajan kotipaikan käsite), C‑222/23, EU:C:2024:405, 55 kohta). On siten niin, että kun unionin oikeuden säännöstä voidaan tulkita usealla tavalla, etusija on annettava tulkinnalle, jolla voidaan varmistaa säännöksen tehokas vaikutus (ks. tuomio 23.11.2023, EVN Business Service ym., C‑480/22, EU:C:2023:918, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43
Kantajien ehdottama suppea tulkinta asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdasta vaarantaisi kuitenkin kyseisen säännöksen tehokkaan vaikutuksen, sillä tällaisen tulkinnan seurauksena sellaiset henkilöt ja yhteisöt, jotka on tuomittu lahjusrikoksesta rangaistukseen lainvoimaisella tuomiolla ja joille on määrätty tällaisella tuomiolla rahamääräisiä seuraamuksia, pystyisivät kuitenkin osallistumaan unionin talousarviosta rahoitettuihin julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyihin, mikä aiheuttaisi riskin unionin taloudellisille eduille ja unionin varojen moitteettomalle ja asianmukaiselle hoidolle.
44
On siis katsottava, että Tribunale di Milanon antaman tuomion kaltainen lainvoimainen tuomio, jossa – toteamatta muodollisesti syytettyjen henkilöiden ja yhteisöjen syyllisyyttä – todetaan kuitenkin pääasiallisesti, että tällaisten henkilöiden voidaan katsoa tehneen lahjusrikoksia, ja tuomitaan kyseiset henkilöt näistä rikoksista rangaistukseen ja määrätään niille rahamääräinen seuraamus, kuuluu asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdan soveltamisalaan.
45
Kantajien argumenteilla ei aseteta tätä päätelmää kyseenalaiseksi.
46
Kantajat väittävät ensinnäkin, että riidanalaista päätöstä rasittavat useat käännösvirheet. On kuitenkin niin, että vaikka tällaisten käännösvirheiden olemassaolo osoitettaisiinkin, niillä ei kuitenkaan ole vaikutusta kyseisen päätöksen lainmukaisuuteen, koska ne eivät vaikuta tässä tuomiossa tehtyyn tulkintaan asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdasta eivätkä Tribunale di Milanon antaman tuomion keskeisiin seikkoihin, sellaisina kuin ne ovat tiivistetysti esitettyinä tämän tuomion 30–34 kohdassa ja sellaisina kuin asianosaiset ovat ne istunnossa vahvistaneet.
47
Kantajat väittävät toiseksi, ettei kansallinen tuomioistuin voi rikosprosessikoodeksin 444 §:n nojalla antaa kyseisen koodeksin 530 §:ssä tarkoitettua vapauttavaa tuomiota siinäkään tapauksessa, että asiakirja-aineisto sisältää todisteita syytetyn syyttömyydestä.
48
Vaikka tämä kantajien tekemä tulkinta kyseisistä kansallisen oikeuden säännöksistä olisikin oikea, sillä ei ole kuitenkaan mitään vaikutusta sen seikan osalta, että Tribunale di Milanon antamasta tuomiosta – sellaisena kuin se on tiivistetysti esitettynä edellä tämän tuomion 30–34 kohdassa – ilmenee muun muassa, että oli olemassa riittävää näyttöä siitä, että CY:n ja CV:n, jotka olivat pyytäneet rikosprosessilain 444 §:ssä säädetyn menettelyn soveltamista, voitiin katsoa tehneen lahjusrikoksia, ja ettei päin vastoin näiden henkilöiden syyttömyydestä ollut olemassa ilmeisiä todisteita.
49
Kantajat väittävät kolmanneksi, että rikosprosessikoodeksin 445 §:n 1 bis momentissa ei säädetä – toisin kuin komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä –, että kyseisen koodeksin 444 §:n nojalla annettu patteggiamento-tuomio on rikostuomio vaan ainoastaan, että tällainen tuomio voidaan tietyissä tilanteissa rinnastaa rikostuomioon. Ne korostavat lisäksi rikosprosessikoodeksin 444 §:n nojalla annetun tuomion ja kyseisen koodeksin 533 §:n nojalla annetun rikostuomion eroja.
50
Tältä osin on yhtäältä riittävää todeta, että kyseiset argumentit koskevat Tribunale di Milanon antamassa tuomiossa tehtyjä luonnehdintoja Italian oikeudesta sekä tällaisen tuomion vaikutusten ja rikosprosessikoodeksin 533 §:ssä tarkoitetun rikostuomion vaikutusten välisiä mahdollisia eroja. Tällaiset erot eivät kuitenkaan voi vaikuttaa edellä tämän tuomion 44 kohdassa olevaan asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohtaa koskevaan tulkintaan.
51
Komission tavoin on toisaalta joka tapauksessa todettava, että rikosprosessikoodeksin 445 §:n 1 bis momentin viimeisen virkkeen mukaan kyseisen koodeksin 444 §:n nojalla annettu tuomio rinnastetaan langettavaan tuomioon, jollei 445 §:n 1 bis momentin kahdessa ensimmäisessä virkkeessä tältä osin säädetyistä poikkeuksista muuta johdu.
52
Unionin tuomioistuimella on jo lisäksi ollut tilaisuus katsoa, että lainvoimainen tuomio, joka on annettu rikosprosessikoodeksin 444 §:ssä säädetyssä rangaistuksen neuvottelumenettelyssä, vastaa lainvoimaista rikostuomiota tutkittaessa, täyttyvätkö perusoikeuskirjan 50 artiklassa vahvistetun ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisedellytykset (tuomio 20.3.2018, Garlsson Real Estate ym., C‑537/16, EU:C:2018:193, 14, 30, 59 ja 63 kohta).
53
Neljänneksi on totta, että – kuten kantajat toteavat – komissio toteaa virheellisesti riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 40 perustelukappaleessa kantajien myöntäneen syyllisyytensä, kun ne pyysivät Tribunale di Milanon niille määräämän alennetun rangaistuksen kaltaista alennettua rangaistusta ja suostuivat tällaiseen rangaistukseen. On näet niin, ettei kyseisestä tuomiosta ilmene tällaista syyllisyyden nimenomaista myöntämistä. On kuitenkin niin, ettei komissio tukeutunut yksinomaan kyseiseen toteamukseen, kun se totesi, että Tribunale di Milanon antama tuomio kuuluu asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdan soveltamisalaan, vaan otti muun muassa riidanalaisen päätöksen 36–38 kohdassa huomioon edellä tämän tuomion 32 ja 34 kohdassa mainitun seikan, että kyseisen tuomion mukaan oli olemassa riittävää näyttöä muun muassa siitä, että syytettyjen voitiin katsoa tehneen rangaistavat teot, että rikosprosessikoodeksin 445 §:n 1 bis momentissa rinnastetaan rikostuomio kyseisen koodeksin 444 §:n nojalla annettuihin tuomioihin ja ettei asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan d alakohdan ii alakohdassa erotella lainvoimaisia tuomioita sen mukaan, onko ne annettu kyseessä olevien henkilöiden ja syyttäjäviranomaisen välillä tehdyn sopimuksen seurauksena vai ei.
54
Kantajat vetoavat viidenneksi rikosprosessikoodeksin 445 §:n 1 bis momentin ensimmäiseen virkkeeseen, jonka mukaan kyseisen koodeksin 444 §:n nojalla annetulla tuomiolla ei ole vaikutuksia eikä tällaista tuomiota voida käyttää todisteena muun muassa hallinnollisissa menettelyissä. Kantajien mukaan on niin, että koska riidanalainen päätös tehtiin hallinnollisessa menettelyssä, komissio ei voinut vedota Tribunale di Milanon antamaan tuomioon kyseistä päätöstä tehdessään.
55
Kantajien argumentti on väistämättä hylättävä, koska siinä väitetään, että kansallisen oikeuden säännös voi olla esteenä unionin oikeuden säännöksen soveltamiselle. Kyseinen argumentti on näin ollen vastoin unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatetta, jolla vahvistetaan unionin oikeuden etusija jäsenvaltioiden oikeuteen nähden. Kyseinen periaate velvoittaa siis kaikki jäsenvaltioiden elimet huolehtimaan unionin eri oikeussääntöjen täyden vaikutuksen toteutumisesta, eikä jäsenvaltioiden oikeudella voida puuttua siihen vaikutukseen, joka näillä eri oikeussäännöillä katsotaan olevan näiden valtioiden alueella (ks. tuomio 11.1.2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen mukaan ei voida hyväksyä sitä, että kansallisen oikeuden säännöt, vaikka ne olisivatkin perustuslain tasoisia, loukkaisivat unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja tehokkuutta (tuomio 21.12.2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 52 kohta).
56
Kuudenneksi on hylättävä kantajien istunnossa esittämä 18.12.2024 annettua tuomiota TP v. komissio (T‑776/22, valitus vireillä, EU:T:2024:908) koskeva argumentti. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näet kyseisen tuomion 44 ja 45 kohdassa, että tulojen ja menojen hyväksyjää, joka on asetuksen 2018/1046 136 artiklan 1 kohdan b–d ja f–h alakohdan nojalla toimivaltainen toteuttamaan poissulkemistoimenpiteen, sitoo lainvoimaisessa tuomiossa tai lopullisessa hallintopäätöksessä tehty oikeudellinen luonnehdinta kyseessä olevasta käyttäytymisestä eikä sillä ole minkäänlaista harkintavaltaa tämän luonnehdinnan osalta. Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole kyse Tribunale di Milanon antamassa tuomiossa tehdystä kyseessä olevaa käyttäytymistä koskevasta oikeudellisesta luonnehdinnasta poikkeavan luonnehdinnan tekemisestä vaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemisesta sen määrittämiseksi, kuuluuko tällainen tuomio kyseisen säännöksen soveltamisalaan, kun otetaan huomioon tuomiossa olevat oikeudelliset luonnehdinnat.
57
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolme ensimmäistä kanneperustetta on hylättävä perusteettomina.
– –
Kahdeksas kanneperuste, joka koskee perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa vahvistetun kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamista
– –
124
Koska yhtäkään kantajien esittämistä kanneperusteista ei ole hyväksytty, kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
125
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
126
Koska kantajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti, mukaan lukien välitoimimenettelystä aiheutuneet kulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Lattanzio KIBS SpA, CY, CV ja CW velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, välitoimimenettelystä aiheutuneet kulut mukaan luettuina.
Kornezov
Kecsmár
Kingston
Julistettiin Luxemburgissa 23 päivänä heinäkuuta 2025.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.
(
1
)	Tästä tuomiosta on otettu tähän vain kohdat, joiden julkaisemista unionin yleinen tuomioistuin pitää aiheellisena.
(
2
)	Luottamukselliset tiedot poistettu.