62023CJ0537_RES
Asia C‑537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
vastaan
Agora SARL
(Ennakkoratkaisupyyntö – Cour de cassation (Ranska))
Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 27.2.2025
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus (EU) N:o 1215/2012 – 25 artiklan 1 kohta – Sopimus toimivaltaisesta tuomioistuimesta – Sopimuksen pätevyyden arvioiminen – Epätäsmällisyys ja epäsuhtaisuus – Sovellettava laki – Aineellisen pätemättömyyden käsite
Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta ja tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus N:o 1215/2012 – Oikeuspaikkasopimus – Sopimus toimivaltaisesta tuomioistuimesta – Sopimuksen pätevyyden arvioiminen – Epätäsmällisyyteen ja epäsuhtaisuuteen perustuvat väitteet – Arviointiperusteet – Asetuksen 25 artiklaan perustuvat itsenäiset kriteerit – Hyväksyttävyys – Aineellisiin pätemättömyysperusteisiin liittyvät kriteerit – Ei voida hyväksyä
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohta)
(ks. 32–54 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta ja tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus N:o 1215/2012 – Oikeuspaikkasopimus – Toimivaltaista tuomioistuinta koskeva sopimus, jolla yhdelle osapuolelle annetaan laajemmat oikeudet kuin toiselle – Pätevyys – Edellytykset
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 ja 4 kohta)
(ks. 56–68 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin, jolta Cour de cassation (ylin yleinen tuomioistuin, Ranska) on pyytänyt ennakkoratkaisua, tulkitsee asetuksen N:o 1215/2012 (
1
) 25 artiklan 1 ja 4 kohtaa ja täsmentää yhtäältä niitä kriteerejä, joiden valossa on arvioitava oikeuspaikkasopimuksen pätevyyttä tilanteessa, jossa on esitetty kyseisen oikeuspaikkasopimuksen epätäsmällisyyteen tai epäsuhtaisuuteen perustuvia väitteitä, sekä toisaalta tällaisen oikeuspaikkasopimuksen pätevyyden edellytyksiä, kun yksi sopimuksen osapuolista voi sopimuksen mukaan nostaa kanteen vain sopimuksessa nimetyssä tuomioistuimessa mutta toinen osapuoli voi nostaa kanteen missä hyvänsä muussa toimivaltaisessa tuomioistuimessa.
Ranskan oikeuden mukaan perustettu yhtiö Agora SARL teki verhouspaneelien toimitusta koskevan sopimuksen Italian oikeuden mukaan perustetun yhtiön Società Italiana Lastre SpA:n (SIL) kanssa yksityishenkilöiden tilaaman rakennuksen rakentamista varten. Kyseisessä sopimuksessa oli oikeuspaikkasopimus (jäljempänä riidanalainen oikeuspaikkasopimus), jonka mukaan Brescian alioikeus (Italia) on toimivaltainen käsittelemään kaikki riidat, jotka johtuvat toimitussopimuksesta tai jotka liittyvät siihen. SIL varasi kuitenkin oikeuden nostaa kanteen ostajaa vastaan muussa tuomioistuimessa, joka on toimivaltainen Italiassa tai ulkomailla
Todettuaan puutteita kyseessä olevan rakennustyön suorituksessa rakennuttajat nostivat Agoraa ja SIL:ää vastaan korvausvastuun vahvistamista ja korvauksen suorittamista koskevat kanteet tribunal de grande instance de Rennesissä (Rennesin alioikeus, Ranska). Agora esitti SIL:ää kohtaan takautumisvaatimuksen, ja SIL vastusti kyseistä takautumisvaatimusta esittäen riidanalaiseen oikeuspaikkasopimukseen perustuvan väitteen kyseisen ranskalaisen tuomioistuimen kansainvälisen toimivallan puuttumisesta. Koska kyseinen toimivaltaväite hylättiin ensimmäisessä oikeusasteessa annetulla ratkaisulla, joka pysytettiin muutoksenhakuasteessa, SIL on tehnyt kassaatiovalituksen Cour de cassationiin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
Kyseinen tuomioistuin on epävarma kahdesta oikeuspaikkasopimuksen pätevyyttä koskevasta kysymyksestä ja on päättänyt esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön. Kyseisen tuomioistuimen tiedustelee ensinnäkin, onko oikeuspaikkasopimuksen pätevyyttä arvioitaessa kyseisen oikeuspaikkasopimuksen väitettyyn epätäsmällisyyteen tai epäsuhtaisuuteen perustuvat väitteet tutkittava niiden kriteerien valossa, jotka liittyvät kyseistä oikeuspaikkasopimusta koskeviin aineellisiin pätemättömyysperusteisiin ja jotka Bryssel I a ‑asetuksen 25 artiklan 1 kohdan mukaan määritellään jäsenvaltioiden oikeudessa, vai onko nämä väitteet tutkittava kyseiseen artiklaan perustuvien itsenäisten kriteerien valossa. Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan jälkimmäisen vaihtoehdon mukaan, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko nyt kyseessä oleva oikeuspaikkasopimus pätevä kyseisen artiklan valossa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen kysymyksen osalta, joka koskee niitä kriteerejä, joiden valossa oikeuspaikkasopimuksen väitettyyn epätäsmällisyyteen tai epäsuhtaisuuteen perustuvia väitteitä on tutkittava, unionin tuomioistuin muistuttaa aluksi, ettei Bryssel I a ‑asetuksessa määritellä aineellisen pätemättömyyden käsitettä eikä siinä liioin viitata jäsenvaltioiden oikeuteen tämän käsitteen määrittelemiseksi. Näin ollen kyseistä käsitettä on tulkittava itsenäisesti ja yhtenäisesti sen tavanomaisen yleiskielisen merkityksen mukaisesti ottamalla huomioon säännöksen asiayhteys ja kyseessä olevalla säännöstöllä tavoitellut päämäärät.
Tältä osin unionin tuomioistuin korostaa ensinnäkin, että sanaa ”aineellinen” käytetään tavanomaisessa yleiskielen mukaisessa merkityksessään tuomioistuinratkaisuissa ja oikeudenkäyntiasiakirjoissa kuvaamaan sitä, että tutkittuaan ensin toimivaltaa, muotoseikkoja ja tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevia kysymyksiä tuomioistuin käsittelee kysymyksiä, jotka koskevat riidan kohdetta itseään, eli niitä tosiseikkoja koskevia kysymyksiä tai oikeudellisia kysymyksiä, jotka tuomioistuimen on osapuolten vaatimuksesta ratkaistava. Siltä osin kuin Bryssel I a ‑asetuksen 25 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään, että toimivaltaisia ovat ne tuomioistuimet, joista asianosaiset ovat sopineet, ”paitsi jos” oikeuspaikkasopimus on aineellisesti pätemätön sen jäsenvaltion oikeuden mukaan, jonka tuomioistuimet nimetään kyseisessä sopimuksessa, kyseisessä säännöksessä kuitenkin ainoastaan täsmennetään, mikä on se kansallinen oikeus, jota sovelletaan – vaikka kaikki kyseisessä artiklassa säädetyt pätevyyden edellytykset täyttyvät – kysymykseen siitä, onko oikeuspaikkasopimus pätemätön muista syistä, jotka perustuvat kyseiseen kansalliseen oikeuteen.
Säännöstön asiayhteyden osalta on toiseksi todettava, että sen lisäksi, että Bryssel I a ‑asetuksen 25 artiklan 1 kohdassa viitataan aineellisen pätemättömyyden käsitteeseen, sen ensimmäisessä ja kolmannessa virkkeessä säädetään oikeuspaikkasopimuksille ominaisista aineellisista ja muodollisista pätevyyden edellytyksistä. Kyseisellä käsitteellä tarkoitetaan näin ollen yleisiä sopimusten pätemättömyysperusteita eli erityisesti erehdyksen, petollisen viettelyn ja pakottamisen kaltaisia tahdonmuodostusta koskevia virheitä sekä oikeustoimikelvottomuutta, joita – toisin kuin oikeuspaikkasopimuksille ominaisia pätevyyden edellytyksiä – ei säännellä kyseisessä asetuksessa vaan sen jäsenvaltion oikeudessa, jonka tuomioistuimet on nimetty oikeuspaikkasopimuksessa.
Kolmanneksi tämä tulkinta on yhteensopiva Bryssel I a ‑asetuksella tavoiteltujen päämäärien ja erityisesti oikeusvarmuuden tavoitteen kanssa, joka edellyttää, että kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, voi helposti ratkaista oman toimivaltansa ilman, että sen täytyisi tutkia pääasiaa.
Neljänneksi kyseinen tulkinta on yhteensopiva Bryssel I a ‑asetuksen 25 artiklan 1 kohdan syntyhistorian kanssa.
Siltä osin kuin nyt käsiteltävässä asiassa on seuraavaksi kyse sen arvioimisesta, onko oikeuspaikkasopimus riittävän täsmällinen, unionin tuomioistuin toteaa, että tällaisessa oikeuspaikkasopimuksessa tulee, jotta se on pätevä, Bryssel I a ‑asetuksen 25 artiklan 1 kohdan mukaan yksilöidä riittävän täsmällisesti ne objektiiviset tekijät, joista osapuolet ovat sopineet nimetäkseen tuomioistuimen tai tuomioistuimet, joiden ratkaistavaksi ne tarkoittavat saattaa niiden välillä jo syntyneet tai syntyvät riidat. Lisäksi täsmällisyyttä koskevan vaatimuksen asettaminen myötävaikuttaa väistämättä kyseisellä asetuksella tavoiteltujen ennakoitavuuden, avoimuuden ja oikeusvarmuuden tavoitteiden toteutumiseen. Tämän täsmällisyyttä koskevan vaatimuksen täyttymistä on siten arvioitava niiden itsenäisten kriteerien perusteella, jotka perustuvat kyseiseen säännökseen, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut.
Oikeuspaikkasopimuksen väitetyn epäsuhtaisuuden arvioimisesta on lopuksi todettava, että tällainen sopimus on Bryssel I a ‑asetuksen 25 artiklan 4 kohdan mukaan vailla oikeusvaikutuksia muun muassa, jos se ei täytä saman asetuksen 15, 19 ja 23 artiklassa säädettyjä pätevyyttä koskevia edellytyksiä. Viimeksi mainittujen artiklojen mukaan pätevänä pidetään myös oikeuspaikkasopimusta, joka sallii vakuutus-, kuluttaja- tai työsopimuksen heikomman osapuolen nostaa kanne muissa tuomioistuimissa kuin niissä, jotka ovat lähtökohtaisesti toimivaltaisia kyseisen asetuksen II luvun 3–5 jakson säännösten nojalla. Sitä vastoin oikeuspaikkasopimus on 25 artiklan 4 kohdan mukaan pätemätön, jos sillä poiketaan toimivaltasäännöistä vakuuttajan, kuluttajan sopimuspuolen tai työnantajan hyväksi. Näin ollen oikeuspaikkasopimuksen väitettyä epäsuhtaisuutta tulee arvioida niiden itsenäisten kriteerien perusteella, jotka perustuvat 25 artiklaan, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut.
Unionin tuomioistuin päättelee tästä, että oikeuspaikkasopimuksen pätevyyttä arvioitaessa kyseisen oikeuspaikkasopimuksen väitettyyn epätäsmällisyyteen tai epäsuhtaisuuteen perustuvia väitteitä ei tule tutkia niiden kriteerien valossa, jotka liittyvät kyseistä oikeuspaikkasopimusta koskeviin aineellisiin pätemättömyysperusteisiin ja jotka määritellään jäsenvaltioiden oikeudessa, vaan ne on tutkittava Bryssel I a ‑asetuksen 25 artiklan 1 kohtaan perustuvien itsenäisten kriteerien valossa.
Siltä osin kuin on kyse toisesta kysymyksestä, joka koskee sellaisen oikeuspaikkasopimuksen pätevyyttä, jonka mukaan yksi sopimuksen osapuolista voi nostaa kanteen vain sopimuksessa nimetyssä tuomioistuimessa mutta toinen osapuoli voi kyseisen tuomioistuimen lisäksi nostaa kanteen missä hyvänsä muussa toimivaltaisessa tuomioistuimessa, unionin tuomioistuin täsmentää ensinnäkin, ettei Bryssel I a ‑asetuksen 25 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä voida tulkita siten, että osapuolten olisi välttämättä nimettävä vain yhden jäsenvaltion tuomioistuimet. Tällaisen rajoituksen asettaminen nimittäin loukkaisi osapuolten sopimusvapautta.
Lisäksi Bryssel I a ‑asetuksen II luvun tuomioistuinten toimivaltaa koskevat säännökset osoittavat, että osapuolet voivat eräissä tilanteissa nostaa kanteen useamman jäsenvaltion tuomioistuimissa, kuten sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa vastaajalla on kotipaikka, mutta myös sellaisen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa sopimusvelvoite on täytettävä, jossa vahinko sattui tai jossa toisella vastaajalla on kotipaikka.
Toiseksi nyt käsiteltävässä asiassa jäsenvaltioiden ja tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa siviili- ja kauppaoikeuden alalla koskevan yleissopimuksen (
2
) sopimusvaltioiden tuomioistuimista on yhtäältä nimetty yksi tietty tuomioistuin ja toisaalta muut tuomioistuimet, jotka ovat toimivaltaisia Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 1 ja 2 jakson ja mainitun yleissopimuksen II luvun 1 ja 2 jakson nojalla. Oikeuspaikkasopimus, jossa riittävän täsmällisesti nimetään kyseiset tuomioistuimet täyttää kyseisen asetuksen 25 artiklan 1 kohtaan perustuvan täsmällisyysvaatimuksen ja asetuksen johdanto-osan 15 ja 16 perustelukappaleessa esitetyt ennakoitavuuden, avoimuuden ja oikeusvarmuuden tavoitteet. Kyse on näet tosiasiassa viittauksesta mainitussa asetuksessa säädettyihin ja yleissopimuksessa määrättyihin yleisiin toimivaltasääntöihin.
Jos oikeuspaikkasopimuksen viittausta muuhun tuomioistuimeen, joka on toimivaltainen ulkomailla, olisi tulkittava siten, että siinä nimetään myös tuomioistuin tai tuomioistuimia yhdessä tai useammassa valtiossa, joka ei ole unionin jäsen eikä liioin Lugano II ‑yleissopimuksen sopimuspuoli, oikeuspaikkasopimus olisi kuitenkin ristiriidassa Bryssel I a ‑asetuksen kanssa, koska se olisi asetuksen tavoitteiden vastainen.
Sellaisen oikeuspaikkasopimuksen pätevyydestä, jolla yhdelle osapuolelle annetaan laajemmat oikeudet kuin toiselle, on kolmanneksi todettava, ettei tällaisen sopimuksen epäsuhtaisuus anna aihetta kyseenalaistaa sen pätevyyttä Bryssel I a ‑asetuksen 25 artiklan mukaisten vaatimusten perusteella lukuun ottamatta kyseisessä asetuksessa nimenomaisesti kiellettyjä tilanteita. Kyseinen artikla nimittäin perustuu unionin lainsäätäjän suosimaan osapuolten sopimusvapauden periaatteeseen. Lisäksi kyseisen asetuksen 15, 19 ja 23 artiklassa, joihin 25 artiklan 4 kohdassa viitataan, sallitaan nimenomaisesti epäsuhtaisten oikeuspaikkasopimusten tekeminen vakuutus-, kuluttaja- ja työsopimuksen heikomman osapuolen hyväksi. Tällaisen oikeuspaikkasopimuksen epäsuhtaisuus ei siis tee siitä lainvastaista, jos osapuolet ovat vapaasti suostuneet siihen.
Unionin tuomioistuin päättelee tästä, että tässä tilanteessa sellainen oikeuspaikkasopimus, josta pääasiassa on kyse, on pätevä edellyttäen ensinnäkin, että oikeuspaikkasopimuksessa nimetään joko yhden tai useamman unionin jäsenvaltion tai Lugano II ‑yleissopimuksen sopimusvaltion tuomioistuimet, toiseksi, että oikeuspaikkasopimuksessa yksilöidään objektiivisia tekijöitä, jotka ovat niin täsmällisiä, että asiaa käsittelevä tuomioistuin voi päätellä, onko se toimivaltainen asiassa, ja kolmanneksi, ettei oikeuspaikkasopimus ole ristiriidassa Bryssel I a ‑asetuksen 15, 19 tai 23 artiklan säännösten kanssa eikä sillä poiketa asetuksen 24 artiklan mukaisesta yksinomaista toimivaltaa koskevasta säännöstä.
(
1
)	Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1; jäljempänä Bryssel I a ‑asetus).
(
2
)	Tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa siviili- ja kauppaoikeuden alalla koskeva yleissopimus, joka on allekirjoitettu 30.10.2007 (jäljempänä Lugano II ‑yleissopimus) ja joka hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta 27.11.2008 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2009/430/EY (EUVL 2009, L 147, s. 1).