62002CC0010_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Nyt käsiteltävät, Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglian esittämät ennakkoratkaisukysymykset koskevat pätevyysedellytyksiä tiettyihin yleislääkärin tehtäviin terveydenhuoltojärjestelmän piirissä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, onko lääkäreiden vapaan liikkuvuuden ja heidän tutkintotodistustensa, todistustensa ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojensa vastavuoroisen tunnustamisen helpottamisesta 5 päivänä huhtikuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/16/ETY(2) (jäljempänä lääkäridirektiivi) kanssa yhteensopivaa se, että valittaessa yleislääkäreitä valtiollisen terveydenhuoltojärjestelmän tehtäviin sellaiset hakijat, joilla on erityinen yleislääkärin tutkintotodistus ja joilla samalla on saavutettuihin oikeuksiin perustuva vastaava pätevyys toimia yleislääkärinä, asetetaan parempaan asemaan verrattuna muihin hakijoihin, joilla on ainoastaan jompikumpi edellä mainituista, pätevyyttä osoittavista asiakirjoista.
II Asiaan sovellettava lainsäädäntö
A Yhteisön oikeus
2. Lääkäridirektiivissä on koottu yhteen erilaiset lääkäreiden pätevyyttä koskevat direktiivit, mukaan lukien yleislääkärin erityiskoulutuksesta 15 päivänä syyskuuta 1986 annettu neuvoston direktiivi 86/457/ETY.(3)
3. Yleislääkärin erityiskoulutuksesta säädetään lääkäridirektiivin 31, 32 ja 34 artiklassa (direktiivin 86/457/ETY 2, 3 ja 5 artikla). Erityisesti 31 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään vähintään kaksi vuotta kestävästä kokopäiväisestä opiskelusta. Jos koulutus on osa‑aikaista, sen on lääkäridirektiivin 34 artiklan mukaisesti oltava vastaavasti kestoltaan pitempi.
4. Lääkäridirektiivin 36 artiklassa (direktiivin 86/457 7 artikla) säädetään seuraavaa:
”1) Jäsenvaltioiden on 1 päivästä tammikuuta 1995 alkaen asetettava edellytykseksi yleislääkärin ammatin harjoittamiselle sen kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä 30 artiklassa tarkoitettu tutkintotodistus, todistus tai muu muodollista kelpoisuutta osoittava asiakirja, jollei saavutettuja oikeuksia koskevista säännöksistä muuta johdu.
– –
2) Jäsenvaltioiden on määriteltävä tunnustamansa saavutetut oikeudet. Jäsenvaltioiden on kuitenkin tunnustettava oikeus harjoittaa yleislääkärin ammattia kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä ilman 30 artiklassa tarkoitettua tutkintotodistusta, todistusta tai muuta muodollista kelpoisuutta osoittavaa asiakirjaa kaikkien niiden lääkäreiden osalta, joilla on 31 päivänä joulukuuta 1994 tällainen oikeus 1–20 artiklan perusteella ja jotka ovat kyseiseen päivään mennessä sijoittautuneet ammattiaan varten niiden alueelle 2 artiklan tai 9 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
3)–5) – – ”
B Italian lainsäädäntö
5. Asetuksessa nro 256/1991 säädetään, mitkä pätevyysvaatimukset lääkärin on täytettävä voidakseen harjoittaa yleislääkärin ammattia Italiassa. Lähtökohtaisesti siihen vaaditaan yleislääketieteen tutkintotodistus. Asetuksen nro 256/1991 6 §:n mukaan pätevyys voidaan myöntää saavutettujen oikeuksien perusteella myös sellaisille lääkäreille, joilla oli 31.12.1994 oikeus toimia yleislääkärinä kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä.
6. Pääsyvaatimuksista tiettyihin yleislääkärin tehtäviin Italian sosiaaliturvajärjestelmän piirissä säädettiin kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan riita‑asian tapahtumien aikaan kansallisessa työehtosopimuksessa vuodelta 1996, joka oli saatettu voimaan asetuksella nro 484/96. Työehtosopimuksen 1 §:n 3 momentin mukaan edellytyksenä on joko yleislääketieteen tutkintotodistus tai saavutettuihin oikeuksiin perustuva vastaava pätevyys.
7. Työehtosopimuksen 2 §:n 1 momentin mukaan terveysviranomaiset valitsevat lääkärit yleissopimuksessa säädettyihin tehtäviin vuosittain paikallistasolla laaditun virantäyttöluettelon mukaisesti. Työehtosopimuksen 3 §:n mukaan hakijoille annetaan pisteitä toisaalta ammatillisen pätevyyden ja toisaalta työkokemuksen perusteella. Yleislääkärin koulutuksesta saatu tutkintotodistus vastaa 12 pistettä. Jokaisesta kuukaudesta perusterveydenhuollon sopimuslääkärinä luetaan hyväksi 0,20 pistettä. Tämä pistemäärä korotetaan 0,30 pisteeseen, jos lääkäri on ollut tällaisessa toimessa kyseisen Regionen alueella.
8. Lisäpisteitä voidaan myöntää tietyistä erityistehtävistä yleislääkärinä. Työehtosopimuksen 3 §:n 3 momentissa tosin nimenomaisesti suljetaan pois sellaisten pisteiden yhteen laskeminen, jotka koskevat samaa ammatinharjoittamisen ajanjaksoa. Sitä vastoin työehtosopimuksessa ei ole säännöksiä, jotka nimenomaisesti sulkisivat pois ammatinharjoittamiseen perustuvien pisteiden yhteen laskemisen yleislääkärin tutkintotodistukseen perustuvien pisteiden kanssa.
9. Työehtosopimuksen 20 §:ssä säädetään yksittäisten perusterveydenhuollon vapaiden virkojen täyttämisestä työvoimapulasta kärsivillä alueilla. Näiden alueiden osalta laaditaan lisäksi edellä mainittujen paikallistason luettelojen perusteella toinen luettelo hakijoista kuhunkin virkaan. Tässä yhteydessä kullekin hakijalle annetaan viisi lisäpistettä, jos hänellä on vähintään viimeisten kahden vuoden ajan ollut kotipaikka kyseisellä työvoimapulasta kärsivällä alueella, ja 20 lisäpistettä, jos hän on asunut vähintään viimeiset kaksi vuotta kyseisessä maakunnassa.
10. Työehtosopimuksen 3 §:n 6 momentin mukaan Regionet varaavat 20–40 prosenttia perusterveydenhuollon vapaista viroista yleislääkäreille, joilla on tutkintotodistus. Jäljelle jäävät 60–80 prosenttia viroista varataan lääkäreille, joilla ei ole tätä pätevyyttä, vaan joille on saavutettujen oikeuksien perusteella myönnetty oikeus harjoittaa lääkärin ammattia Italian sosiaaliturvajärjestelmän piirissä. Siinä tapauksessa, että työehtosopimusta ei uudisteta oikea‑aikaisesti, loppumääräysten 5 kohdan mukaan kumpaakin ryhmää koskee seuraavana vuonna 50 prosentin kiintiö.
III Tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymys
11. Kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevat oikeudenkäynnit koskevat sitä tosiseikkaa, että lääkärit, joilla on yleislääkärin tutkinto ja samalla saavutettuihin oikeuksiin perustuva vastaava ammatillinen pätevyys yleislääkärin toimeen, voivat hakea virkoja kummassakin kiintiössä.
12. Regione Puglian paikallistason terveydenhuoltoviranomaiset, erityisesti kansallisessa oikeudenkäynnissä asianosaisena oleva viranomainen Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/3, joka sijaitsee Altamurassa (jäljempänä AUSL BA/3 Altamura), kieltäytyivät ensin paikallistason hallintoviranomaisten ohjeiden mukaisesti ottamasta huomioon yleislääkärin tutkintotodistuksen perusteella myönnettäviä 12:ta pistettä niiden ”kaksinkertaisen pätevyyden” omaavien hakijoiden kohdalla, jotka hakivat lääkärin virkaa kiintiössä, joka oli varattu saavutettuihin oikeuksiin perustuvan pätevyyden omaaville hakijoille. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on vakiintuneessa oikeuskäytännössään hyväksynyt kyseisen käytännön edellä esitettyjen italialaisten säännösten perusteella. Asia C‑11/02 koskee ”kaksinkertaisen pätevyyden” omaavien lääkäreiden, oikeudenkäynnissä asianosaisena olevien Berardin ym. sekä Vairan ym., jotka kritisoivat tätä käytäntöä, nostamia kanteita.
13. Tällä välin Consiglio di Stato on tosin todennut, että tutkintotodistuksesta myönnettävät 12 pistettä on otettava huomioon ”kaksinkertaisen pätevyyden” omaavien hakijoiden kohdalla myös siinä tapauksessa, että kyseinen henkilö hakee virkaa kiintiössä, joka on varattu saavutettuihin oikeuksiin perustuvan pätevyyden hankkineille lääkäreille. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan Consiglio di Stato on ollut sillä kannalla, että lääkäridirektiivissä kielletään tutkintotodistuksen omaavien lääkäreiden kaikenlainen syrjintä.
14. Terveydenhuoltoviranomaiset, mukaan lukien kansallisessa oikeudenkäynnissä asianosaisena oleva viranomainen Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/1, joka sijaitsee Andriassa (jäljempänä AUSL BA/1 Andria) sekä AUSL BA/3 Altamura, muuttivat tämän johdosta Apulian paikallishallinnon ohjeen mukaisesti käytäntöään, ja myönsivät ”kaksinkertaisen pätevyyden” omaaville hakijoille tutkintotodistuksen perusteella 12 pistettä myös silloin, kun he hakivat virkoja kiintiössä, joka oli varattu saavutettuihin oikeuksiin perustuvan pätevyyden hankkineille lääkäreille. Tätä käytäntöä vastustavat puolestaan kansallisen oikeudenkäynnin asianosaiset Fascicolo ym. sekä de Benedictis ym. Kyseiset henkilöt ovat lääkäreitä, jotka voivat hakea virkoja yksinomaan vastaavan pätevyyden hankkineiden lääkäreiden kiintiössä, koska heillä ei ole yleislääkärin tutkintotodistusta. Asiassa C‑10/02 on kysymys näistä kanteista.
15. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että Consiglio di Staton näkemys johtaa lääkäridirektiivin vastaisesti tutkintotodistuksen yksipuoliseen suosimiseen verrattuna saavutettuihin oikeuksiin perustuvaan vastaavaan pätevyyteen. Kyseinen tuomioistuin esittää siten yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Onko direktiivin 86/457/ETY 7 artiklan 2 kohdassa ja direktiivin 93/16/ETY 36 artiklan 2 kohdassa yleislääkärin toimen harjoittamiselta edellytetyn, 31.12.1994 mennessä hankitun pätevyyden katsottava vastaavan yleislääkärin erityiskoulutuksen suorittamiseen perustuvaa tutkintotodistusta?
2) Onko nämä yhteisön säännökset ymmärrettävä siten, että 1.1.1995 alkaen yleislääkärin tutkintotodistuksen myöntämisen perusteella jäsenvaltiot voivat soveltaa lääkäreihin, jotka ovat tämän todistuksen lisäksi saavuttaneet pätevyyden lääkärintoimen harjoittamiseen 31.12.1994 mennessä, järjestelmää, joka on heille edullinen sen vuoksi, että he voivat hakea virkoja laajemmassa kiintiössä kuin ne lääkärit, joilla on jompikumpi näistä pätevyyttä osoittavista asiakirjoista?
3) Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voivatko jäsenvaltiot saavutettujen oikeuksien suoja huomioon ottaen tunnustaa edellä tarkoitetulla tavalla kyseisille lääkäreille erityisaseman myöntämällä heille joka tapauksessa lisäpisteitä yleislääkärin koulutuksesta saadun tutkintotodistuksen perusteella?”
IV Oikeudellinen arviointi
A Asianosaisten lausumat
16. Kansallisen oikeudenkäynnin asianosaisten kesken voidaan erottaa kaksi ryhmittymää.
17. Fascicolo ym., de Benedictis ym. sekä AUSL BA/3 Altamura ovat sitä mieltä, että tutkintotodistuksen perusteella myönnettävien pisteiden huomioon ottaminen haettaessa virkoja kiintiössä, joka on varattu saavutettuihin oikeuksiin perustuvan pätevyyden hankkineille lääkäreille, on lääkäridirektiivin vastaista.
18. Tämä näkemys perustuu siihen olettamaan, että saavutettuihin oikeuksiin perustuva yleislääkärin pätevyys on tutkintotodistukseen verrattuna samanarvoinen. Yleislääkärin tutkinto ei näin ollen vaikuta lääkärin pätevyyttä lisäävästi, mikäli hänellä on jo vastaava pätevyys toimia yleislääkärinä. Tutkintotodistukseen perustuvien lisäpisteiden myöntäminen kiintiössä, joka on varattu saavutettuihin oikeuksiin perustuvan pätevyyden omaaville lääkäreille, ei ole oikeutettua. Jos kyseiset pisteet otettaisiin huomioon, vastaavan pätevyyden hankkineet lääkärit, joilla ei ole yleislääkärin tutkintotodistusta, asetettaisiin olennaisesti huonompaan kilpailuasemaan. Tämän johdosta tulisi kyseenalaiseksi erityisesti kiintiöiden tarkoitus, nimittäin vastaavan pätevyyden hankkineiden lääkäreiden suojaaminen. Loppujen lopuksi syntyisi myös riski siitä, että lääkärit kouluttautuisivat yleislääkäriksi vain sen vuoksi, että he tällä tavoin voivat saada enemmän pisteitä kuin käytännön työn perusteella vastaavan ajanjakson aikana. Tämän estämiseksi uusimmassa työehtosopimuksessa tutkintotodistuksen arvo on laskettu 7,2 pisteeseen, mikä vastaa kahden vuoden mittaista käytännön työkokemusta kyseisen Regionen alueella.
19. Sitä vastoin Berardi ym., Vaira ym., AUSL BA/1 Andria sekä Regione Puglia pitävät pisteiden myöntämistä tutkintotodistuksen perusteella sallittuna, jos tutkintotodistuksen haltija hakee virkaa saavutettuihin oikeuksiin perustuvan vastaavan pätevyyden omaavien lääkäreiden kiintiössä.
20. Tämä näkemys erottelee toisaalta pätevyyden myöntämisen lääkärintoimen harjoittamiseen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä ja toisaalta hakijoiden valinnan yhteydessä tapahtuvan pätevyysarvioinnin. Koska yhdenvertaisuusperiaate vaatii, että vain samanlaisia tilanteita kohdellaan samalla tavoin, mutta erilaisia tilanteita eri tavoin, on sallittua, että kaksinkertaisen pätevyyden omaaville hakijoille myönnetään oikeus hakea virkoja laajemmassa kiintiössä. Tutkintotodistuksen saamiseen liittyvien kustannusten johdosta on oikeutettua antaa tutkintotodistukselle suurempi arvo kuin vastaavalle lääkärintoimessa hankitulle pätevyydelle. Jos näitä 12:ta pistettä ei myönnettäisi tutkintotodistuksen perusteella, seurauksena olisi, että tutkintotodistuksen haltijoita kohdeltaisiin niihin lääkäreihin verrattuna epäedullisemmin, jotka ovat kaksivuotisen koulutuksen sijasta harjoittaneet lääkärintointa ja saaneet sen perusteella 4,8–7,2 lisäpistettä.
21. Komissio korostaa ensinnäkin, ettei lääkäridirektiivin 36 artiklan 2 kohdassa tai kyseisen direktiivin muissa säännöksissä säädetä palvelukseen ottamista koskevista yksityiskohdista kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä. Samoin se johtaa tuomiosta asiassa Garofalo,(4) että saavutettuihin oikeuksiin perustuva pätevyys on katsottava tutkintotodistuksen kanssa samanarvoiseksi. Kyseisessä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että jäsenvaltioilla on saavutettujen oikeuksien määrittelemisessä laaja harkintavalta, jota rajoittaa vain se, että jäsenvaltioiden on joka tapauksessa tunnustettava muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden lääkäreiden, joilla on ennen 1.1.1995 ollut oikeus toimia yleislääkärinä, pätevyyttä osoittavat asiakirjat.
B Kannanotto
22. Yhteisöjen tuomioistuimelta pyydetään nyt käsiteltävässä asiassa kannanottoa siihen, onko se, että yleislääkärin tutkintotodistukselle annetaan korkeampi arvo kuin saavutettujen oikeuksien perusteella myönnetylle vastaavalle pätevyydelle, lääkäridirektiivin mukaista, vai onko näitä ryhmiä sen sijaan kohdeltava samalla tavoin. Tämä kysymys kuitenkin sisältää implisiittisen olettaman siitä, että lääkäridirektiivissä ylipäätään on säännöksiä hakijoiden valinnasta yleislääkärin tehtäviin sosiaaliturvajärjestelmän piirissä.
23. Jo lääkäridirektiivin soveltuvuus saattaa olla nyt käsiteltävissä asioissa kyseenalainen, koska tapauksissa näyttäisi olevan kyse puhtaasti kotimaisista tilanteista, jotka eivät liity perusoikeuksien soveltamiseen.(5) Lääkäridirektiivin perustana on EY:n perustamissopimuksen 49 artikla (josta on muutettuna tullut EY 40 artikla), EY:n perustamissopimuksen 57 artiklan 1 kohta sekä 2 kohdan 1 ja 3 virke (joista on muutettuina tullut EY 47 artiklan 1 kohta sekä 2 kohdan 1 ja 3 virke) sekä EY:n perustamissopimuksen 66 artikla (josta on tullut EY 55 artikla), jotka ovat perustana työntekijöiden vapaan liikkuvuuden, sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden helpottamista koskevalle sääntelylle.
24. Lääkäridirektiivi ei kuitenkaan rajoitu vain helpottamaan lääkäreiden vapaata liikkuvuutta yhteisön tasolla, vaan siinä yhdenmukaistetaan myös yleislääkäreiden koulutusta koskevat vähimmäisvaatimukset.(6) Tämän harmonisoinnin perusteella lääkäridirektiivillä on sääntelyvaikutus myös puhtaasti kansallisissa tilanteissa.(7) Tämä sääntelyvaikutus ei ole lääkäridirektiivin oikeusperusteiden vastainen. EY:n perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdassa sallittiin nimenomaisesti yksityisen ammatinharjoittamisen aloittamista ja harjoittamista koskevan oikeudellisen ja hallinnollisen sääntelyn yhteensovittaminen jäsenvaltioissa. Tämä yhteensovittaminen koskee myös puhtaasti kansallisia tilanteita.
25. Lääkäridirektiivin säännösten tarkemmasta tarkastelusta käy samoin ilmi, ettei siinä ole säännöksiä, jotka koskevat hakijoiden valintaa yleislääkärin toimeen sosiaaliturvajärjestelmien piirissä.
26. Lääkäridirektiivin 36 artiklan 1 kohdassa perustellaan erityinen pätevyysvaatimus lääkärintoimen harjoittamiseen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän piirissä vain koulutuksen osalta. Kyseisessä säännöksessä ei mainita, että jokaisella lääkärillä, jolla on tällainen pätevyys, olisi suojattu oikeus tämän toimen harjoittamiseen. Saavutettujen oikeuksien tunnustaminen lääkäridirektiivin 36 artiklan 2 kohdan mukaan ei siten voi olla perusteena tätä pidemmälle meneville vaatimuksille valittaessa lääkäreitä kyseisiin tehtäviin.
27. Muissa IV osaston säännöksissä yleislääkärin erityiskoulutuksesta säädetään koulutukselle asetetuista vaatimuksista, tutkintotodistusten tunnustamisesta sekä oikeudesta ammattinimikkeiden käyttämiseen. Niihin ei sisälly säännöksiä siitä, minkä perusteiden mukaan tietyt hakijat olisi valittava soveliaiden hakijoiden joukosta.
28. Myöskin muut lääkäridirektiivin säännökset koskevat erityisesti lääkäreiden ja erityislääkäreiden toimeen välttämättömiä pätevyysvaatimuksia sekä heidän tutkintotodistustensa tunnustamista. Kuten yleislääkärin pätevyyttä koskevissa säännöksissä, kysymys on tältä osin kuitenkin vain koulutukseen liittyviä pätevyysvaatimuksia koskevista säännöksistä, eikä lopullisista valintaperusteista. Kun lääkäridirektiiviä tarkastellaan kokonaisuutena, vain 21 artiklassa säädetään muusta kuin koulutukseen liittyvästä edellytyksestä lääkärintoimen harjoittamiselle sosiaaliturvajärjestelmän piirissä, nimittäin valmistavan harjoittelun suorittamisesta. Tämä säännös on kuitenkin ajan kulumisen johdosta jo menettänyt merkityksensä.
29. Lääkäridirektiivi rajoittuu siten nykyisin vain sääntelemään pakolliseen koulutukseen liittyviä pätevyysedellytyksiä sekä määrittelemään saavutettujen oikeuksien tunnustamista koskevat mahdollisuudet ja vähimmäissisällön. Muuten lääkäridirektiivissä nimenomaisesti jätetään 22. perustelukappaleen mukaisesti jäsenvaltioiden toimivaltaan niiden omien sosiaaliturvajärjestelmien muodostaminen ja niiden ammattien määrittely, joita kyseisen järjestelmän puitteissa voidaan harjoittaa.
30. Jäsenvaltiot voivat näin ollen päättää yleislääkäreiden valintaperusteista sosiaaliturvajärjestelmässä, mikäli valintaperusteissa vaaditaan vähintään yleislääkärin pätevyys tai saavutettu oikeus harjoittaa kyseistä ammattia.
31. Kuten komissio toi esiin suullisessa käsittelyssä, rajat ylittävissä tilanteissa yhteisön oikeuden mukaisista perusvapauksista saattaa seurata pidemmälle meneviä vaatimuksia. Vaikka de Benedictis ym. yrittivät suullisessa käsittelyssä samalla tavoin tuoda esiin mahdollisia rajat ylittäviä liityntöjä, on todettava, että tällaiset liitynnät ovat nyt käsiteltävässä asiassa luonteeltaan vain fiktiivisiä, eikä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ole esittänyt tätä koskevia kysymyksiä. Näin ollen ei ole tarpeen tarkastella perusvapauksien soveltumista nyt käsiteltävään tapaukseen.
32. Toisen ja kolmannen kysymyksen osalta on näin ollen vastaavasti todettava, ettei lääkäridirektiiviin sisälly säännöksiä siitä, voivatko jäsenvaltiot
– sallia lääkäreiden, joilla on sekä yleislääkärin tutkintotodistus että 31.12.1994 mennessä saavutettuihin oikeuksiin perustuva pätevyys yleislääkärin ammatin harjoittamiseen, edullisemman kohtelun siten, että he voivat hakea avoimia virkoja laajemmassa kiintiössä kuin lääkärit, joilla on vain tutkintotodistus tai vain vastaava pätevyys, ja/tai
– myöntää mainituille lääkäreille vielä pidemmälle menevän erityiskohtelun sen johdosta, että heille joka tapauksessa myönnetään lisäpisteitä yleislääkärin tutkintotodistuksesta.
33. Ensimmäiseen kysymykseen, annetaanko lääkäridirektiivissä yleislääkärin koulutukselle suurempi arvo kuin saavutettuihin oikeuksiin perustuvalle pätevyydelle, annettavan vastauksen käytännön merkitys näyttää tämän alustavan kannanoton valossa kyseenalaiselta. Koska kuitenkin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja osa asianosaisista tukee näkemyksensä molempien pätevyyksien oletetulle samanarvoisuudelle ja koska työehtosopimuksen 1 artiklan 3 kohdassa saavutettuihin oikeuksiin perustuva pätevyys katsotaan samantasoiseksi arvonimeksi (titolo equipollente), näyttää kuitenkin aiheelliselta ottaa kantaa myös tähän kysymykseen.
34. Lääkäridirektiivissä tai asiassa Garofalo annetussa tuomiossa ei kummassakaan todeta nimenomaisesti, että yleislääkärin koulutus ja saavutettuihin oikeuksiin perustuva pätevyys olisivat keskenään samanarvoisia. Lääkäridirektiivissä tosin annetaan koulutukselle korkea arvo. Tätä koskeva sääntely lisättiin 17. perustelukappaleen mukaisesti lääkäreiden tavanomaisessa koulutuksessa esiintyvien puutteiden korjaamiseksi. Yhteisön lainsäätäjä katsoo lääkäridirektiivin 18. perustelukappaleen mukaisesti, että potilaille koituu hyötyä ja että lääketieteellisen hoidon taso paranee lisäkoulutuksen johdosta.(8) Tällaiset edut voivat lähtökohtaisesti muodostaa julkisen edun mukaisen painavan syyn, joka on välttämätön peruste koulutusvaatimuksesta johtuvien rasitteiden oikeuttamiseksi verrattuna vapaaseen ammatin harjoittamiseen.(9)
35. Sitä vastoin lääkäridirektiivistä ei voida löytää viitteitä saavutettujen oikeuksien erityisestä asemasta. Lääkäridirektiivin 36 artiklan 2 kohdassa säädetään saavutettujen oikeuksien tunnustamisesta niiden lääkäreiden suojaksi, jotka ovat käyttäneet vapaata sijoittautumisoikeuttaan ja joilla oli ennen 1.1.1995 vaadittu pätevyys yleislääkärin toimeen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä.(10) Jäsenvaltiot voivat laajentaa suojan piiriin kuuluvien lääkäreiden joukkoa.(11) Erityisesti jäsenvaltioita ei kielletä vaatimasta erityisiä ammatinharjoittamisen vähimmäisaikoja tai muun tyyppisiä pätevyysedellytyksiä. Näin ollen saavutetut oikeudet voivat italialaisen sääntelyn mukaisesti teoriassa olla syntyneet jo siinä tapauksessa, että lääkärillä on ainoastaan 31.12.1994 ollut oikeus toimia yleislääkärinä. Tämän mukaisesti mahdollisuus tunnustaa saavutetut oikeudet ei edellytä mitään erityisiä pätevyysvaatimuksia. Pelkkä saavutettujen oikeuksien tunnustaminen ei näin ollen takaa potilaiden hoidon tai terveydenhuollon laadun parantumista. Pikemminkin kysymyksessä on puhdas poikkeustapausta koskeva sääntely.
36. Yhteenvetona on näin ollen pidettävä kiinni siitä, että yleislääkärin koulutukselle annetaan korkeampi arvo kuin saavutettuihin oikeuksiin perustuvalle vastaavalle pätevyydelle. Koulutuksen korkeampi arvo ei luonnollisestikaan sulje pois sitä, etteivätkö saavutettujen oikeuksien perusteella pätevät henkilöt voisi olla käytännön kokemuksensa ansiosta yhtä päteviä tai jopa pätevämpiä yleislääkärin tehtäviin kuin tutkintotodistuksen omaavat lääkärit. Syynä tällaiseen parempaan pätevyyteen ei kuitenkaan olisi saavutetut oikeudet sinänsä, vaan käytännön tuoma kokemus.
37. Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että lääkäridirektiivissä annetaan lähtökohtaisesti korkeampi arvo yleislääkärin tutkintotodistukselle kuin saavutettuihin oikeuksiin perustuvalle pätevyydelle.
V Ratkaisuehdotus
38. Näin ollen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglian esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1) Lääkäreiden vapaan liikkuvuuden sekä heidän tutkintotodistustensa, todistustensa ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojensa vastavuoroisen tunnustamisen helpottamisesta 5 päivänä huhtikuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/16/ETY mukaan yleislääkärin tutkintotodistuksella on korkeampi arvo kuin saavutettuihin oikeuksiin perustuvalla vastaavalla pätevyydellä.
2) Asetukseen 93/16/ETY ei sisälly säännöksiä siitä, voivatko jäsenvaltiot
– sallia lääkäreiden, joilla on sekä yleislääkärin tutkintotodistus että 31.12.1994 mennessä saavutettuihin oikeuksiin perustuva pätevyys yleislääkärin ammatin harjoittamiseen, edullisemman kohtelun siten, että he voivat hakea avoimia virkoja laajemmassa kiintiössä kuin lääkärit, joilla on vain jompikumpi edellä mainituista pätevyyksistä ja/tai
– myöntää mainituille lääkäreille vielä pidemmälle menevän erityiskohtelun sen johdosta, että heille joka tapauksessa myönnetään lisäpisteitä yleislääkärin tutkintotodistuksesta.
(1) .
(2)
–	EYVL L 165, s. 1.
(3)
–	EYVL L 267, s. 26.
(4)
–	Yhdistetyt asiat C‑69/96–C‑79/96, Garofalo ym., tuomio 16.10.1997 (Kok. 1997, s. I‑5603, 31 kohta).
(5)
–	Vrt. julkisasiamies Ruiz‑Jarabon edellä alaviitteessä 4 mainitussa asiassa Garofalo ym. antama ratkaisuehdotus, ratkaisuehdotuksen 46 ja 47 kohta (Kok. 1997, s. I-5605).
(6)
–	Vrt. asia C‑25/02, Rinke, tuomio 9.9.2003 (38 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(7)
–	Vrt. tältä osin asia C‑35/02, Vogel, määräys 17.10.2003 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Määräyksen mukaan lääkäridirektiiviin verrattava, hammaslääkärintointa koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 25 päivänä heinäkuuta 1978 annettu neuvoston direktiivi 78/687/ETY (EYVL L 233, s. 10) on esteenä kansalliselle sääntelylle, jossa tunnustetaan yleisesti (kotimaisille) lääkäreille oikeus toimia hammaslääkärinä, vaikka he eivät olisi suorittaneet direktiivin 78/687 mukaista välttämätöntä koulutusta.
(8)
–		Näin myös edellä alaviitteessä 6 mainittu asia Rinke, tuomion 38 kohta.
(9)
–	Vrt. välillisestä sukupuoleen perustuvasta syrjinnästä edellä alaviitteessä 6 mainittu asia Rinke. Myös ammatinharjoittamisen vapauden rajoittamiseen on oltava oikeuttamisperuste.
(10)
–		Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Garofalo, tuomion 31 kohta.
(11)
–		Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Garofalo, tuomion 34 kohta.