62003CC0181_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Yhteisöjen tuomioistuinta on pyydetty ratkaisemaan Albert Nardonen valitus Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 26.2.2003 asiassa Nardone vastaan komissio antamasta tuomiosta (jäljempänä valituksenalainen tuomio),(2) jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jolla valittaja vaati komission 20.3.2000 tekemän päätöksen kumoamista. Tällä päätöksellä komissio hylkäsi työkyvyttömyyseläkettä koskevan hakemuksen sillä perusteella, että valittaja ei täyttänyt Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) liitteessä VIII olevan 13 artiklan mukaisia edellytyksiä.
2. Tämä asia ainoastaan vaikuttaa yksinkertaiselta. Todellisuudessa siihen liittyy varsin monimutkaisia oikeudellisia ongelmia. Lisäksi se koskee asbestiin liittyviä ammattitauteja, joiden erityispiirteet ja arkaluonteisuus on tunnustettu kaikissa jäsenvaltioissa ja myös yhteisössä itsessään.(3) Yhteisöjen tuomioistuimen tämän valituksen osalta antamassa ratkaisussa on luonnollisesti otettava huomioon tilanteen omaleimaisuus.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt ja tosiseikat
3. Henkilöstösääntöjen 78 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään, että ”virkamiehellä on liitteessä VIII olevassa 13–16 artiklassa vahvistetuin edellytyksin oikeus työkyvyttömyyseläkkeeseen, kun häntä kohtaa pysyvä, täydelliseksi katsottu työkyvyttömyys, joka estää häntä hoitamasta mihinkään hänen palkkaryhmänsä toimeen kuuluvia tehtäviä”. Seuraavassa kohdassa säädetään, että ”jos työkyvyttömyyden syynä on tapaturma, joka on sattunut virkamiehelle hänen hoitaessaan tehtäviään tai niiden vuoksi, ammattitauti tai yleisen edun vuoksi suoritettu uroteko tai se, että hän on vaarantanut henkensä pelastaakseen toisen ihmisen hengen, työkyvyttömyyseläke on 70 prosenttia virkamiehen peruspalkasta”. Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 13 artiklassa säädetään, että ”ellei 1 artiklan 1 kohdan säännöksistä muuta johdu, alle 65‑vuotias virkamies, jonka työkyvyttömyyslautakunta toteaa kärsivän eläkeoikeuksien karttumisaikana pysyvästä ja täydellisestä työkyvyttömyydestä niin, ettei hän voi suorittaa mihinkään palkkaryhmänsä toimeen kuuluvia tehtäviä, vaan joutuu tämän vuoksi keskeyttämään työskentelyn yhteisöjen palveluksessa, on oikeutettu tämän työkyvyttömyyden ajan henkilöstösääntöjen 78 artiklassa tarkoitettuun työkyvyttömyyseläkkeeseen”.
4. Nardone tuli EHTY:n korkean viranomaisen palvelukseen vuonna 1963. Vuonna 1971 hän siirtyi komission palvelukseen toimiakseen lukkoseppien työpajan johtajana Brysselissä (Belgia) sijaitsevan Berlaymont‑rakennuksen kellarikerroksessa ja sen jälkeen välikerroksessa. Hän irtisanoutui tehtävistään vuonna 1981 ja väittää, että siitä lähtien hänen terveydentilansa ei ole mahdollistanut minkäänlaista työntekoa. Hän teki 18.11.1999 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan mukaisen vaatimuksen työkyvyttömyyseläkkeen myöntämisestä ammattitaudin vuoksi. Vaatimuksessaan valittaja vetosi siihen, että hän on työskennellessään komission palveluksessa sairastunut pitkäaikaisen asbestille altistumisen vuoksi. Komissio hylkäsi vaatimuksen 20.3.2000 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös).
5. Nardone teki tästä päätöksestä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen. Tämän valituksen implisiittisen hylkäämisen jälkeen hän nosti kanteen, jossa hän vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista.
6. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen valituksenalaisella tuomiolla. Todettuaan tämän tuomion 14 kohdassa, että kanne koskee riidanalaista päätöstä eikä 26.10.1981 tehtyä päätöstä, jolla komissio hyväksyi valittajan irtisanoutumisen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti kanteen tutkittavaksi. Se hylkäsi kuitenkin kaikki esitetyt kanneperusteet.
7. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa aluksi, ettei asiassa ole syytä lausua niiden yleisten oikeusperiaatteiden soveltamisesta, joihin kantaja on vedonnut, sillä kantaja ei ole esittänyt oikeudenkäyntiväitettä asian kannalta merkityksellisten henkilöstösääntöjen säännösten soveltamista vastaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tältä osin vielä, että komissio on hylännyt työkyvyttömyyseläkkeen myöntämistä koskevan hakemuksen suppeasti mutta selkeästi esittämillään perusteilla, joiden mukaan henkilöstösäännöissä ja sen liitteessä VIII tarkoitetut kantajan hallinnollista, ei lääketieteellistä, asemaa koskevat oikeudelliset edellytykset eivät selvästikään olleet täyttyneet. Näissä olosuhteissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää harkintavallan väärinkäytöstä esitetyn kanneperusteen.
8. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin harkitsee kuitenkin tarpeelliseksi tutkia, onko komissio soveltanut riidanalaisessa päätöksessä asianmukaisesti henkilöstösääntöjen asian kannalta merkityksellisiä säännöksiä. Tältä osin se katsoo, etteivät työkyvyttömyysmenettelyn aloittamista koskevat edellytykset täyty. Se toteaa, että koska kantaja on irtisanoutunut vuonna 1981 ja esittänyt työkyvyttömyyseläkettä koskevan hakemuksensa vuonna 1999, hän ei voi täyttää edellytystä, jonka mukaan työkyvyttömyysmenettely voi kohdistua vain virkamieheen, joka joutuu keskeyttämään palveluksensa sen vuoksi, ettei hän voi työkyvyttömyytensä johdosta suorittaa enää tehtäviään. Toisaalta on selvää, että vuonna 1981 irtisanoutunut kantaja ei ole voinut täyttää henkilöstösäännöissä asetettua jälkimmäistä edellytystä, jonka mukaan kyseisen virkamiehen eläkeoikeuksien on edelleen kartuttava, jotta häntä koskeva työkyvyttömyysmenettely voidaan aloittaa.
9. Valituksensa tueksi valittaja vetoaa kahteen perusteeseen, joiden mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut virheellisesti kumpaakin niistä edellytyksistä, joiden täyttyessä työkyvyttömyysmenettely voidaan aloittaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan.
10. Ennen valituksen arvioimista on huomattava, että asia koskee työkyvyttömyysmenettelyn aloittamista koskevaa päätöstä eikä lopullista päätöstä eläkkeen myöntämisestä. Vaikka henkilöstösäännöissä ei muodollisesti tehdä eroa näiden kahden toisiinsa liittyvän päätöksen välillä, niille on asetettu eri edellytykset. Henkilöstösäännöt on laadittu siten, että menettelyn aloittamista koskeva päätös on eri päätös kuin se, jolla virkamiehelle myönnetään työkyvyttömyyseläke. Komissio päättää ensin kutsua koolle työkyvyttömyyslautakunnan, joka antaa lausunnon, jonka perusteella komissio tekee päätöksen eläkkeen myöntämisestä. Tässä yhteydessä asian saattaminen lääketieteen asiantuntijoista koostuvan erityisen lautakunnan käsiteltäväksi on asian selvittämistoimi, jota vaaditaan yleensä tieteellisiä arviointeja edellyttävässä monitahoisessa asiassa, ja sen tarkoituksena on mahdollistaa hallintoelimen päätöksenteko asian täysin tuntien.(4)
II Valitusperusteiden arviointi
11. Olennainen kysymys, joka tässä valituksessa on tuotu esille, on se, voiko virkamies, joka ei saamansa ammattitaudin vuoksi voi tehdä mitään uutta työtä palvelussuhteensa päättymisen jälkeen, vedota henkilöstösääntöihin perustuviin työkyvyttömyyseläkkeen saamista koskeviin oikeuksiinsa silloin, kun sairauden syyt ovat selvinneet. Esillä olevassa asiassa oikeudelliset perusteet näyttävät estävän tämän. Valituksenalaisessa tuomiossa on sovellettu ainakin päällisin puolin tiukasti henkilöstösääntöjen säännöksiä. Lisäksi tuomio näyttää perustuvan yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa antamaan selvään oikeuskäytäntöön. Perustelujensa tueksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vetoaa muun muassa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Bähr vastaan komissio 17.5.1984 antamaan tuomioon(5) ja asiassa Coussios vastaan komissio 3.6.1999 antamaansa tuomioon,(6) jossa noudatetaan yhteisöjen tuomioistuimen vahvistamia periaatteita.
12. Esillä olevaan asiaan liittyy siten kaksi näkökohtaa. Asiassa on samalla otettava kantaa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön tulkintaan ja henkilöstösääntöjen säännösten soveltamiseen esillä olevan asian erityisissä olosuhteissa. Asian vaikeus on siinä, että oikeuskäytäntöä ja henkilöstösääntöjä ei ole vahvistettu tällaisia olosuhteita varten.(7)
A Ensimmäinen valitusperuste
13. Valittaja vetoaa ensimmäisessä valitusperusteessaan valituksenalaisen tuomion ja yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön väliseen ristiriitaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valittajan mielestä jättänyt virheellisesti arvioimatta mahdollisuutta antaa hänelle oikeus työkyvyttömyysmenettelyn aloittamiseen sitä koskevan hakemuksen tekoajankohtana. Se on tulkinnut väärin yhteisöjen tuomioistuimen asiassa vahvistamaa edellytystä.
14. Henkilöstösäännöissä määritellään työkyvyttömyyseläkkeen myöntämisedellytykset. Niissä ei mainita kuitenkaan nimenomaisesti edellytyksiä, joiden täyttyessä työkyvyttömyysmenettely voidaan aloittaa 78 artiklan nojalla. Yhteisöjen tuomioistuin on lausunut tästä asiassa Bähr vastaan komissio antamassaan tuomiossa seuraavaa:
”Liitteessä VIII olevan 13 artiklan, jossa vahvistetaan 78 artiklan mukaisesti edellytykset, joiden täyttyessä virkamiehellä on oikeus työkyvyttömyyseläkkeeseen, yksiselitteisen sanamuodon perusteella työkyvyttömyysmenettely voi koskea vain virkamiestä, joka joutuu keskeyttämään työskentelyn sen vuoksi, ettei hän voi jatkaa tehtäviensä suorittamista työkyvyttömyyden johdosta.
Tästä seuraa, että virkamiehellä, joka on lopettanut työskentelyn useita vuosia sitten ja joka on sairastunut siten, ettei hän kykenisi suorittamaan tehtäviään, jos hän vielä työskentelisi, ei ole oikeutta pelkästään tällä perusteella vaatia työkyvyttömyysmenettelyn aloittamista.”(8)
15. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 31 ja 32 kohdassa tukeutunut nimenomaisesti tämän oikeuskäytännön sanamuotoon. Näin ollen sen on ollut helppoa todeta, että koska valittaja on irtisanoutunut vuonna 1981 ja tehnyt työkyvyttömyyseläkettä koskevan hakemuksensa vuonna 1999, hän on yhteisöjen tuomioistuimen kuvaamassa tilanteessa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on luonnollisesti päätellyt tästä, ettei ensimmäinen edellytys ole täyttynyt.
16. On kiistatonta, että Nardone on esittänyt hakemuksensa työskentelynsä keskeyttämisen jälkeen. Seuraako tästä kuitenkin, että komissio saattoi perustellusti katsoa, että hän on sellaisen entisen virkamiehen asemassa, joka ei voisi sairautensa vuoksi suorittaa tehtäviään, jos hän olisi vielä yhteisöjen palveluksessa? Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näyttää päättelyllään katsovan, että pelkkä hakemuksen esittäminen työskentelyn lopettamisen jälkeen estää työkyvyttömyysmenettelyn aloittamisen.
17. Tämä ei ole kuitenkaan tarkkaan ottaen yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaista. Edellä mainitussa asiassa Bähr vastaan komissio annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on käsitykseni mukaan ainoastaan päätellyt henkilöstösäännöissä asetetun eläkkeen myöntämisedellytyksestä menettelyn aloittamista koskevan edellytyksen. Työkyvyttömyysmenettely voidaan aloittaa ainoastaan, jos on mahdollista osoittaa työkyvyttömyyden ja yhteisöjen palveluksessa olon, josta seuraa pysyvä kyvyttömyys jatkaa tehtävien suorittamista, samanaikaisuus. Ammattitautiin perustuvan eläkehakemuksen erityistapauksessa samanaikaisuus ei ole riittävää; lisäksi on osoitettava syy‑yhteys. On näytettävä, että ”tehtävien suorittaminen on ollut olennainen tai määräävä syy sairauden ilmenemiselle tai olemassa olleen sairauden pahenemiselle”.(9) Näin ollen on ilmeistä, että väite ”myöhemmästä tosiseikasta”, joka on ilmennyt työskentelyajan ja ‑paikan ulkopuolella ja on näin ollen vailla yhteyttä työskentelyyn, ei voi antaa oikeutta työkyvyttömyysmenettelyn aloittamiseen. Silloin kun yhteyttä tehtävien suorittamisen ja työkyvyttömyyden välillä ei voida osoittaa, menettelyä ei pidä aloittaa.
18. Näin ollen yleensä on hylättävä myöhässä tehdyt tämän menettelyn aloittamista koskevat vaatimukset, ei niinkään tämän viivytyksen vuoksi, vaan sen vuoksi, että viivytyksen vuoksi on epätodennäköistä, että työkyvyttömäksi tekevän sairauden ja työskentelyn välinen syy‑yhteys voidaan osoittaa. Todellisuudessa oletetaan, että myöhään tehty hakemus viittaa työskentelyn jälkeiseen tosiseikkaan, jolla ei ole yhteyttä tähän työskentelyyn. Tällainen hakemus ei voi selvästikään täyttää työkyvyttömyyseläkkeen myöntämisedellytystä, minkä vuoksi sitä on aivan oikein pidetty täysin perusteettomana.
19. Esillä olevan asian valittaja ei kuitenkaan vetoa ”myöhempään tosiseikkaan”. Hän vetoaa ”uusiin perusteisiin”, jotka ovat ilmenneet hänen palvelussuhteensa päättymisen jälkeen ja jotka koskevat hänen sairauksiensa laatua. Täsmennettäköön, että komissio on jo katsonut henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitetun, ammattitautiin perustuvan työkyvyttömyyden vuoksi myönnettävää korvausta koskevan menettelyn yhteydessä tietyt valittajan sairauksista ammattitaudeiksi.(10) On selvää, että nämä kaksi menettelyä ovat erilliset, sillä työkyvyttömyyden toteamisella kyseisen 73 artiklan perusteella ei oteta millään tavoin kantaa henkilöstösääntöjen 78 artiklan mukaisen työkyvyttömyysmenettelyn aloittamista koskevaan oikeuteen.(11) Tämä toteaminen riittää kuitenkin osoittamaan, että väitettyjä sairauksia ei voida pitää pelkästään palvelussuhdetta myöhäisempinä tosiseikkoina, joilla ei ole yhteyttä tähän palvelussuhteeseen.(12) Se, että valittaja on esittänyt hakemuksensa vuonna 1999, ei suinkaan johdu siitä, että häntä olisi tuona ajankohtana kohdannut uusi sairaus, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tuntuu valituksenalaisen tuomion 32 kohdassa katsovan: hänen pitkään kärsimiensä sairauksien johtuminen ammattitaudista on voitu diagnosoida ja todeta vasta muutamien vuosien ajan.
20. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo tosin, että menettelyn aloittamisajankohdan ja sairauden ilmenemisajankohdan välillä voi olla syytä tehdä ero. Kuitenkin valituksenalaisen tuomion 35 –42 kohdassa se tekee tämän eron yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Bähr vastaan komissio tarkoitetun tilanteen osalta. Kyseinen tuomio on kuitenkin annettu täysin erilaisissa olosuhteissa kuin esillä olevan asian taustalla olevat olosuhteet. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen päättely tuossa asiassa liittyy kiinteästi kyseiseen yksittäistapaukseen. On siis pohdittava, olisiko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen pitänyt poiketa tästä päättelystä erilaisten olosuhteiden vuoksi.
21. Edellä mainitussa asiassa Bähr vastaan komissio vedottiin kahteen erilliseen tosiseikkaan, joista toinen tapahtui palvelussuhteen aikana ja toinen sen päättymisen jälkeen ja joista jälkimmäinen johti siihen, ettei virkamies kyennyt työskentelemään. Näin ollen oli pohdittava, oliko näiden kahden tosiseikan välillä yhteyttä. Jos olisi voitu osoittaa, että jälkimmäinen infarkti, joka aiheutti työkyvyttömyyden, oli suoritettuihin työtehtäviin liittyvän ensimmäisen infarktin seurausta, työkyvyttömyyden ja työskentelyn välinen syy‑yhteys olisi voitu näyttää toteen. Näin ollen olisi ollut loogista hyväksyä mahdollisuus työkyvyttömyysmenettelyn aloittamiseen. Tällaisessa tapauksessa kahden sairauden jatkuva yhteys olisi tehnyt työkyvyttömyyden ja työskentelyn välisen syy‑yhteyden näyttämisen mahdolliseksi.
22. Väite tällaisesta ”jatkuvasta tosiseikasta” saattoi julkisasiamies Verloren van Themaatin mukaan oikeuttaa täysin poikkeuksen henkilöstösääntöjen säännökseen, jonka mukaan työkyvyttömyyseläke voidaan myöntää ainoastaan, jos kyseisen virkamiehen on täytynyt keskeyttää työskentelynsä yhteisöjen palveluksessa. Hän katsoi, että ”vaikka jälkimmäisen ja ensimmäisen infarktin välinen syy‑yhteys voitaisiin osoittaa ja vaikka näiden kahden infarktin välillä ei olisi kulunut niin pitkää aikaa, ei ehkä olisi ollut järkevää liittää niin ankaria seuraamuksia liitteeseen sisältyvän säännöksen liitännäiselle virkkeelle [’ – joutuu tämän vuoksi keskeyttämään työskentelyn yhteisöjen palveluksessa – ’]”.(13) Tämän ratkaisuehdotuksen perusteella yhteisöjen tuomioistuin päätti katsoa kyseessä olevan erityistapaus. Tuomiossaan se hyväksyy poikkeuksen sääntöön, jonka mukaan hallinnolla ei ole velvollisuutta määrittää työkyvyttömyyden syytä viran puolesta.(14) ”Kun virkamiestä lopulta kohdanneella työkyvyttömyydellä on näytetty olevan suora ja välitön yhteys terveydentilaan palvelussuhteen päättymisen ajankohtana”, yhteisöjen tuomioistuimen mukaan ”on komission asiana tarkistaa, oliko kantajan terveydentila ajankohtana, jona tämä on ilmoittanut haluavansa päättää palvelussuhteensa, sellainen, että hän olisi voinut jatkaa työskentelyä, jos hän olisi päättänyt olla lopettamatta työskentelyään yhteisöjen palveluksessa”.(15) Jos komissio ei ole täyttänyt tätä velvoitettaan, sen päätöksen kieltäytyä saattamasta asiaa työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi voidaan katsoa olevan lainvastainen.
23. Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsookin valituksenalaisen tuomion 36 kohdassa, että ”asiassa Bähr vastaan komissio annetun tuomion taustalla olevat olosuhteet ovat hyvin erilaiset kuin esillä olevassa asiassa”, se on päättänyt soveltaa samaa analyysiä käsiteltävänään olevaan asiaan: tässä analyysissä se on tutkinut, onko komissiolla voinut olla velvollisuus kutsua työkyvyttömyyslautakunta koolle valittajan irtisanoutumisajankohtana. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen katsonut, että se, että komissio ja valittaja eivät ole vuonna 1981 valittajan irtisanoutumisajankohtana tienneet virkamiehen todellista terveydentilaa, vapautti komission kaikesta velvollisuudesta saattaa asia työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi.
24. Tämä johtopäätös on yllättävä. On selvää, että Nardonen tilanne ei muistuta Bährin tilannetta. Bähr vetosi ”vakavaan ja pysyvään tosiseikkaan”, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa, täysin yksilöityyn sairauteen, jonka seuraukset voidaan joissakin tapauksissa ennakoida. Nardone vetoaa ammattitaudista johtuviin sairauksiin, joiden todellinen luonne on paljastunut vasta myöhemmin. Kun Bähr vetosi tosiseikkaan, jonka vaikutukset ovat jatkuvia
ja jo alun perin tunnettuja, Nardone vetoaa uuteen perusteeseen, joka on ilmennyt työskentelyyn liittyvien sairauksien jälkeen. Esillä olevassa asiassa vuonna 1981 ei voitu varmasti olettaa sellaisen työkyvyttömyyden ilmenemistä, jolla olisi suora ja välitön yhteys valittajan terveydentilaan tämän palvelussuhteen päättymisajankohtana. Tästä ei kuitenkaan seuraa, ettei tällaista yhteyttä olisi ollut. Kun kysymyksessä on sairaus, jonka luonne ja vaikutukset ilmenevät vasta varsin pitkän ajan päästä, tämä yhteys voidaan todeta vasta myöhemmin. Tällaisessa tapauksessa tieto virkamiehen sairauden todellisesta luonteesta voidaan saada vasta ensimmäisten työkyvyttömyyden aiheuttavien sairauksien ilmenemisen jälkeen.
25. On syytä pitää erillään sairauden ilmeneminen, toisin sanoen ajankohta, jolloin sairaus on saatu, ja sen täydellinen esilletulo, toisin sanoen ajankohta, jolloin sen kaikki vaikutukset tuntuvat ja asianomainen henkilö on tietoinen sen syystä. Huomattakoon, että esillä olevassa asiassa asbesti ja tälle tuotteelle altistumisen vaikutukset valittajaan eivät olleet hänen tiedossaan työskentelyajankohtana. Hän ei siis voinut palvelussuhteensa päättymisajankohtana osoittaa tämän altistumisen yhteyttä sairauksiin, jotka hän näytti jo saaneen.
26. Näissä olosuhteissa esillä olevan asian kysymyksenasettelu ei vastaa edellä mainitun asian Bähr vastaan komissio kysymyksenasettelua. Esillä olevassa asiassa ei ole selvitettävä, onko komissio jättänyt noudattamatta yhtä velvoitettaan, kun se ei ole saattanut asiaa viran puolesta työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi ajankohtana, jona
valittaja ilmoitti aikomuksestaan lopettaa työskentelyn. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 14 kohdassa todennut, että 26.10.1981 tehty päätös, jolla komissio hyväksyi valittajan irtisanoutumisen, ei ollut kyseessä tässä tapauksessa. On selvää, että mikä tahansa komission laiminlyönti tältä osin, mikäli sellainen voitaisiin osoittaa, kuuluu sopimussuhteen ulkopuoliseen yhteisön vastuuseen eikä työkyvyttömyyseläkkeen myöntämiseen. Näin ollen esillä olevassa asiassa on selvitettävä ainoastaan, voidaanko menettely vielä aloittaa asianomaisen henkilön pyynnöstä ajankohtana, jona
sairaus on todettu.
27. Sääntö, jonka mukaan menettelyä ei voida aloittaa, jollei sitä ole vaadittu ennen palvelussuhteen päättymistä, on järkeenkäypä palvelussuhteeseen liittyvien tapaturmien tapauksissa. Tämä oli tilanne, jota ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oli käsiteltävä edellä mainitussa asiassa Coussios vastaan komissio. Tuossa tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kieltäytyi hyväksymästä kannetta, joka oli nostettu päätöksestä evätä työkyvyttömyyseläke, koska kantajan oli mahdollista tehdä hakemus vielä palveluksessa ollessaan.(16) Vastaava sääntö on vielä hyväksyttävä ”jatkuvan tosiseikan” tapauksessa, jossa seuraukset ovat ennakoitavissa ja niillä on suora ja välitön yhteys virkamiehen terveydentilaan tämän päättäessä palvelussuhteensa, edellyttäen, että komissiolle asetetaan velvollisuus saattaa asia ajoissa työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi. Näin on tarkoitettu edellä mainitussa asiassa Bähr vastaan komissio annetussa tuomiossa. Tämä sääntö ei kuitenkaan enää sovellu esillä olevan asian kaltaisissa erityisissä olosuhteissa.
28. Tässä tapauksessa edellytettäessä, että komission tai virkamiehen on tehtävä hakemus ennen kuin virkamies päättää palvelussuhteensa, asetetaan edellytys, jota on mahdoton täyttää . Tämä johtaisi siihen, että kyseinen menettely ei olisi niiden virkamiesten käytettävissä, jotka ovat sairastuneet esillä olevassa asiassa esitetyn kaltaiseen terveydentilaa heikentävään sairauteen. Ennen palvelussuhteen päättymistä se, että nämä virkamiehet eivät ehkä tunne tilannettaan, estää heitä vetoamasta eläkeoikeuksiinsa kaikista asian olosuhteista tietoisina. Se, että komissio kieltäytyy palvelussuhteen päättymisen jälkeen systemaattisesti viemästä asiaa työkyvyttömyyslautakuntaan, johtaa siihen, ettei heillä ole minkäänlaista mahdollisuutta selostaa tilannettaan uudelleen.
29. Tällaista lopputulosta ei voida hyväksyä. Asiassa ei voida vedota siihen, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tekee valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa, että valittaja ei itse tiennyt vuonna 1981, miten vakavia vaikutuksia hänen hengittämällään pölyllä oli hänen terveyteensä, ja että tämä tietämättömyys jatkui vuoteen 1992 saakka. Tämän päättelyn mukaisesti työkyvyttömyysmenettelyn aloittaminen olisi edellyttänyt, että valittaja olisi suostunut jäämään komission palvelukseen niin pitkäksi aikaa kuin sairautta ei ollut vielä todettu, vaikkei hän olisi enää kyennyt suorittamaan tehtäviään. Tällainen väite johtaa todellisuudessa kahden seuraamuksen asettamiseen valittajalle: terveydellisistä syistä ennenaikaisesti tehtävistä luopumisen sanktioimisen ja eläkeoikeuksien saamisen tekemisen joka tapauksessa mahdottomaksi. On vaikeaa arvostella valittajaa sellaisen tiedon puuttumisesta, jota hänellä ei ole voinut olla. Tietämättömyys, jota on ollut molemmilla osapuolilla palvelussuhteen aikaan, ei voi muuttua toisen osalta sanktioksi. Ottamatta edes kantaa väitettyyn työkyvyttömyyteen on vaikeaa ymmärtää, että valittajalta voitaisiin tällaisissa olosuhteissa evätä oikeus menettelyyn, jossa hänen asiansa tutkittaisiin.
30. Päättelen tästä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä virheellisesti ottamatta huomioon erilaisia olosuhteita, joissa se on annettu ja joissa sitä on sovellettava. Tästä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hyväksyttävä.
B Toinen valitusperuste
31. Toisella valitusperusteellaan valittaja arvostelee tapaa, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevaa 13 artiklaa. Valittajan mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, etteivät hänen eläkeoikeutensa karttuneet hakemuksen tekoajankohtana.
32. Valituksenalaisen tuomion 33 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 13 artiklan mukaan työkyvyttömyyseläkettä hakevan virkamiehen eläkeoikeuksien on lisäksi kartuttava silloin, kun työkyvyttömyyslautakunta toteaa hänen kärsivän pysyvästä, täydelliseksi katsotusta työkyvyttömyydestä. Valittaja katsoo kuitenkin, että huomioon olisi pitänyt ottaa henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla todetun osittaisen työkyvyttömyyden perusteella maksettu etuus. Tämä riittäisi osoittamaan, että hänen hallinnollista asemaansa on tarkistettava erityisesti siten, että hänen eläkeoikeuksiaan arvioidaan uudelleen.
33. Tällä väitteellä ei ole merkitystä. Asiassa on kiistatonta, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa ”eläkeoikeuksia” koskevassa 13 artiklassa tarkoitettu eläke on vanhuuseläke.(17) Kuten komissio toteaa, henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitettua etuutta ei oteta huomioon laskettaessa vanhuuseläkettä kyseisen liitteen 2 ja 3 artiklan mukaisesti. Tästä seuraa, että kyseisen etuuden saamisen perusteella ei voida katsoa, että valittajan eläkeoikeudet olisivat karttuneet ajankohtana, jona hän esitti työkyvyttömyyseläkettä koskevan hakemuksensa.
34. Esillä olevaa valitusperustetta tutkittaessa on kuitenkin vielä pohdittava, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tehnyt oikean arvion pitäessään henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 13 artiklan perusteella asetettua ”edellytystä” työkyvyttömyysmenettelyn aloittamisen esillä olevassa asiassa estävänä edellytyksenä.
35. Henkilöstösääntöjen 78 artiklan mukaan eläkkeen myöntäminen edellyttää selvästi henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 13–16 artiklan edellytysten täyttymistä. Näin ollen on määritettävä täsmällinen sisältö 13 artiklassa olevalle maininnalle, jonka mukaan virkamiehen työkyvyttömyys voidaan todeta ainoastaan eläkeoikeuksien karttumisaikana. Peruste tällaiselle maininnalle on selvä: sillä on tarkoitus estää eläkejärjestelmistä saatavien etuuksien päällekkäisyys. Lainsäätäjän mielestä on ollut oikein katsoa, että entisen virkamiehen, joka on jo saanut eläkeoikeutensa vanhuuseläkkeen muodossa, ei pidä saada toista eläkettä, jonka ainoana tarkoituksena on juuri korvaavan tulon saaminen tarvittaessa. Näissä olosuhteissa 13 artiklan riidanalainen maininta on ymmärrettävä pelkkänä työkyvyttömyyseläkkeen saajien piirin rajoituksena. Komissio on sitä paitsi katsonut muussa yhteydessä, että kun henkilöstösäännöissä asetettu olennainen edellytys työkyvyttömyyseläkkeen myöntämiselle on täytetty ilman vaaraa eläkkeiden päällekkäisyydestä, asiassa ei tarvitse pitäytyä henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 13 artiklan sanamuodossa.(18) Vastaavasti Corte costituzionale (Italia) on katsonut, että laki ei voinut estää työntekijöiden oikeutta työkyvyttömyyseläkkeeseen edes silloin, kun sitä koskeva hakemus oli tehty lakisääteisen eläkeiän jälkeen, sillä joissakin tapauksissa viimeksi mainitut eivät saaneet vielä vanhuuseläkettä.(19)
36. Olisi harkitsematonta laajentaa tätä henkilöstösääntöjen 13 artiklassa tarkoitettua päällekkäisyyden estävää sääntöä koskevaa mainintaa. Huomattakoon, että kyseinen säännös sisältyy henkilöstösääntöjen liitteeseen VIII, joka koskee ”eläkejärjestelmää koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä”. Henkilöstösääntöjen 78 artiklassa olevaa viittausta tähän säännökseen ei siten pidä tulkita henkilöstösääntöjen mukaisten työkyvyttömyyseläkettä koskevien oikeuksien olennaisten edellytysten lisäksi asetettuna uutena edellytyksenä vaan pelkkänä siinä taatun oikeuden yksityiskohtaisena soveltamissääntönä. Kyseinen 13 artikla on tältä osin pelkkä poikkeussäännös. Vaikka oletettaisiinkin, että työkyvyttömyyseläkkeen myöntämisedellytykset täyttyvät, sitä ei makseta, jos kyseinen virkamies saa jo vanhuuseläkettä.
37. Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 13 artiklan tarkoituksena ei voi mitenkään olla henkilöstösääntöjen 78 artiklan rajoittaminen. Yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että liitteeseen sisältyvä säännös ei voi tehdä tyhjäksi pääasiallisen säännöksen, johon kyseinen säännös liittyy, tehokasta vaikutusta.(20) Toisessa yhteydessä se muistuttaa, että liitteessä asetetut määräajat eivät ole pakottavia vaan pelkästään hyvää hallintoa koskevia sääntöjä.(21) Tätä oikeuskäytännössä omaksuttua linjaa voidaan soveltaa esillä olevaan asiaan. Näin ollen katson, että kyseinen liite VIII ei voi laillisesti muodostaa estettä eläkeoikeuden saamiselle, jos näytetään, että henkilöstösäännöissä asetettu myöntämisedellytys voidaan täyttää. Henkilöstösääntöjen 78 artiklan mukainen ainoa olennainen eläkeoikeuden myöntämisedellytys on pysyvän, täydelliseksi katsotun työkyvyttömyyden ja tehtävien suorittamisen välisen syy‑yhteyden osoittaminen.
38. Esillä olevassa asiassa on todettu, ettei valittaja ole päällekkäisten eläkejärjestelmien tilanteessa. Hänellä on epäilemättä ollut oikeus henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan mukaiseen erorahaan palvelussuhteen päättymisajankohtana. Tämä eroraha ei myöskään vastaa työkyvyttömyyseläkettä, jota hän ei edellä jo todetuista syistä voinut mitenkään hakea vuonna 1981.
39. Henkilöstösääntöjen 13 artiklalla on vain rajoitettu asiallinen soveltamisala, ja se on poikkeussäännös. Sen pääasiallisena tarkoituksena on vahvistaa menettelylliset edellytykset työkyvyttömyyseläkkeen saamiselle. Tältä osin siinä täsmennetään, että työkyvyttömyyseläke voidaan myöntää vasta erityisen menettelyn jälkeen, jossa virkamies todetaan kyvyttömäksi jatkamaan tehtäviensä suorittamista. Tässä menettelyssä kyseisen 13 artiklan mukaan työkyvyttömyyslautakunta on ainoana toimivaltainen antamaan lääketieteellisiä lausuntoja.(22)
40. Tästä voidaan siis päätellä, että menettelyllä on voitava varmistaa henkilöstösäännöillä taatun oikeuden tehokas vaikutus ja suojelu. Oikeutta voidaan käyttää vain, jos on olemassa keino sen turvaamiseksi (Ubi jus, ibi remedium). Tämä on toinen peruste menettelysäännöille: ne eivät mahdollista ainoastaan päätöstä selventävien tosiseikkojen vahvistamista; ne ovat myös oikeusturvan tae, toisin sanoen ne antavat jokaiselle oikeudenhaltijalle mahdollisuuden saada tällaista suojaa ja vedota siihen.
41. Näissä olosuhteissa on luonnollista katsoa yleensä, että työkyvyttömyyden toteamisen on ajallisesti vastattava ajanjaksoa, jonka kuluessa tehtävät on suoritettu. Tämä menettelyjärjestelmä on hyvää hallintoa koskevan säännön mukainen. On selvää, että syy‑yhteys on helpompi näyttää toteen, kun menettely aloitetaan palvelussuhteen aikana. Toisaalta mahdollisuus saada tämä oikeus ei voi olla loputtomasti avoin. Tätä edellyttävät oikeusvarmuuden ja yleisen edun turvaamista koskevat vaatimukset.
42. On kuitenkin varmistettava, että oikeus työkyvyttömyyseläkkeeseen voidaan saada. Ei voida hyväksyä sitä, että tämä oikeus olisi kokonaan lakannut jo ennen kuin se on voitu panna täytäntöön. Tämä on kuitenkin seuraus, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättely väistämättä johtaa. Evätessään tällaisessa tapauksessa työkyvyttömyyslautakunnan käsittelyn palvelussuhteen päättymisen jälkeen henkilöstösäännöissä annetun oikeuden saaminen tehdään täysin mahdottomaksi.(23) Tämän vuoksi en usko, että tämä menettelyjärjestelmä voitaisiin vielä hyväksyä esillä olevan kaltaisessa tilanteessa, kun sairaus, joka on esiintynyt ja ilmennyt palvelussuhteen kuluessa siten, että se on aiheuttanut lähes täydellisen työkyvyttömyyden, on voitu todeta vasta palvelussuhteen päättymisen jälkeen.
43. Edellytystä, joka koskee virkamiehen ”eläkeoikeuksien karttumisaikaa”, ei ole pidetty ratkaisevana, kun esimerkiksi virkamiehestä riippumattomat viivytykset, jotka johtavat oikeuden menetykseen, velvoittavat työkyvyttömyyslautakunnan kokoontumaan yli kuusi vuotta sen jälkeen, kun työkyvyttömyyshakemus on toimitettu palvelussuhteen aikana.(24) Olisi epäloogista ja väärin olla hyväksymättä hakemuksen käsittelyn ja sairauden ilmenemisen välistä ajan kulumista tapauksissa, joissa syy‑yhteys voidaan varmasti osoittaa vasta palvelussuhteen päättymisen jälkeen kuluneen tietyn ajan päätyttyä. Tämä ei merkitse sitä, että työkyvyttömyyslautakunnan koolle kutsumisen pitäisi olla loputtomasti mahdollista. On kuitenkin olemassa sairauden toteamisesta ja sen ammattitaudiksi toteamisesta laskettava kohtuullinen aika, jonka kuluessa tällaista eläkettä pitäisi hakea. Mikäli näin ei katsota, yksittäisen oikeuden saaminen tehdään riippuvaiseksi pelkästä än hallinnon hyvästä tahdosta ja virkamiehiä, joilla on samat oikeudet, saatetaan epäyhdenvertaisiin tilanteisiin heidän sairauksiensa luonteen perusteella.
44. Katson näin ollen, että esillä olevan asian olosuhteissa henkilöstösääntöjen liitteessä VIII asetettuja edellytyksiä ei pidä tulkita siten, että ne estävät valittajaa saamasta oikeutta työkyvyttömyysmenettelyn aloittamiseen ammattitaudin vuoksi.
45. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkitessaan esillä olevan asian olosuhteissa virheellisesti henkilöstösääntöjen säännöksiä tehnyt oikeudellisen virheen. Tästä seuraa, että myös toinen valitusperuste on hyväksyttävä.
III Valituksen arviointi
46. Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti yhteisöjen tuomioistuin voi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätöksen kumotessaan itse ratkaista asian lopullisesti edellyttäen, että asia on ratkaisukelpoinen. Esillä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemät oikeudelliset virheet voidaan mielestäni korjata helposti. Yhteisöjen tuomioistuimen on näin ollen syytä ratkaista lopullisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomionsa kumotuissa osissa hylkäämät kanneperusteet.
47. Näissä eri perusteissaan valittaja vetoaa siihen, että esillä olevan asian olosuhteissa entiselle virkamiehelle pitäisi voida myöntää työkyvyttömyyseläke riippumatta siitä, että hän on irtisanoutunut tehtävistään.
48. Henkilöstösäännöissä asetetaan ammattitautiin perustuvan työkyvyttömyyseläkkeen myöntämiselle kaksi eri edellytystä: velvollisuus keskeyttää työskentely täsmentämättä, missä muodossa tämän keskeyttämisen on tapahduttava, ja erityisen lautakunnan asianmukaisessa muodossa suorittama pysyvän, täydelliseksi katsottavan työkyvyttömyyden toteaminen. Näitä edellytyksiä sovellettaessa ja tulkittaessa on löydettävä tasapaino virkamiesten henkilöstösääntöjen mukaisten oikeuksien turvaamisen ja toisaalta oikeusvarmuuden ja yhteisön (etenkin taloudellisten) intressien suojaamisen välillä. Tällainen tasapaino edellyttää, että työkyvyttömyysmenettelyn aloittamismahdollisuudelle asetetaan rajoituksia.
49. Komission on joka tapauksessa arvioitava kussakin yksittäistapauksessa tällaisen tasapainon edellytykset. Kuitenkin yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan kuuluu tarkistaa, että komissio on harkinnassaan pysynyt ”kohtuuden rajoissa” ja ettei se ole syyllistynyt ”ilmeiseen harkintavallan väärinkäyttöön”.(25) Sen on tutkittava erityisesti, ettei komissio ole päätöksillään saattanut kyseenalaiseksi henkilöstösääntöjen mukaisia takeita, yhteisön oikeusjärjestyksessä suojattuja oikeuksia ja hyvän hallinnon periaatteita.
50. Yleisesti ottaen on epäilemättä henkilöstösääntöjen ja näiden periaatteiden mukaista rajoittaa oikeus menettelyn aloittamiseen virkamiehen ennen palvelussuhteen päättymistä tekemään hakemukseen. Olosuhteissa, jotka ovat seurausta asbestiin liittyvien sairauksien toteamisesta, on mielestäni kuitenkin katsottava, että hakemus on voitava hyväksyä palvelussuhteen päättymisen jälkeen. Tätä ratkaisua puoltavat mielestäni kahdenlaiset perusteet.
51. Ensinnäkin näiden virkamiesten asema kyseenalaistaa perustavanlaatuisen oikeuden saada sosiaalietuuksia, jotka takaavat suojan sairauden, työtapaturman, hoidon tarpeen ja vanhuuden varalta sekä työpaikan menetyksen yhteydessä. Tämä oikeus perustuu vuoden 1961 Euroopan sosiaalisen peruskirjan 12 artiklaan ja vuoden 1989 työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevan yhteisön peruskirjan 10 kohtaan, joihin EY 136 artiklassa nimenomaisesti viitataan. Tällä hetkellä se on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 34 artiklassa.(26) Vaikka sillä ei ole vielä sitovia oikeusvaikutuksia, voidaan katsoa, että perusoikeuskirja tuo esille yhteisön oikeusjärjestyksessä taattuja oikeuksia ja on niiden vertailuperusteena.(27) Henkilöstösääntöjen 78 artiklan tarkoituksena on juuri tällaisen suojan takaaminen yhteisöjen henkilöstöä koskevissa asioissa.
52. Jäsenvaltioiden kansallisesta oikeudesta on mainittava Corte costituzionalen merkittävä oikeuskäytäntö, jonka mukaan laki, jonka mukaan työkyvyttömyyseläkettä ei voida myöntää, jos hakemus on tehty lakisääteisen eläkeiän jälkeen, on vastoin Italian perustuslain 38 §:ää, jossa suojataan työntekijöiden oikeutta toimeentuloon sairaustapauksissa.(28) Vastaavasti kansallisessa lainsäädännössä säädetään yleensä vanhentumisajasta, jonka perusteella työkyvyttömyyseläkettä voidaan hakea työskentelyn lopettamisen jälkeen. Asbestiin liittyvän työkyvyttömyyden osalta on annettu jopa poikkeussäännöksiä, jotka antavat uudelleen oikeuden etuuksiin ja eläkkeisiin.(29)
53. Esillä olevassa asiassa ei ole varmastikaan tarkoitus kyseenalaistaa henkilöstösääntöjen pätevyyttä. Oikeus suojeluun työkyvyttömyystapauksessa ei kuitenkaan voi olla vaikuttamatta näiden säännösten tulkintaan. Epäilemättä tässä on sovellettava yhdenmukaisen tulkinnan periaatetta.(30) Tämä periaate edellyttää, että työkyvyttömyysjärjestelmän yksityiskohtaisia soveltamissäännöksiä tulkitaan tavalla, joka vastaa mahdollisimman paljon sitä henkilöstösääntöjen säännöstä, joka niillä on tarkoitus panna täytäntöön, ja yhteisön oikeusjärjestyksessä suojattuja perusoikeuksia.(31) Tästä seuraa, että komission on pyrittävä käsittelemään hakemukset työkyvyttömyyslautakunnan käsittelystä ottaen huomioon henkilöstösääntöjen 78 artiklan tarkoitus, joka on taata oikeus korvaavaan tuloon tarvittaessa työkyvyttömyyseläkkeen muodossa.(32) Riidanalaisessa päätöksessä komissio näyttää antaneen etusijan menettelysäännösten tulkinnalle, jonka perusteella henkilöstösäännöissä annettua oikeutta on mahdoton käyttää. Kieltäytyessään saattamasta asiaa työkyvyttömyyslautakuntaan hakemuksen tekoajankohtana komissio on tulkinnut virheellisesti henkilöstösääntöjen säännöksiä.
54. Toiseksi yhteisön toimielimiä sitoo huolenpitovelvollisuus, joka pakottaa ne tutkimaan huolellisesti niiden käsiteltäväksi saatetut yksittäistapaukset. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että ”hallinnon huolenpitovelvollisuuden käsite heijastaa oikeuksien ja velvollisuuksien tasapainoa, joka henkilöstösäännöillä on luotu viranomaisen ja julkishallinnon työntekijöiden välisissä suhteissa. Tämä tasapaino merkitsee muun muassa sitä, että kun viranomainen ratkaisee virkamiehen asemaa koskevan tapauksen, se ottaa huomioon kaikki sen päätökseen mahdollisesti vaikuttavat seikat ja että näin toimiessaan se ottaa huomioon paitsi hallinnon intressit myös kyseisen virkamiehen intressit”.(33) Tästä seuraa, että komissiolla on muun muassa velvollisuus myötävaikuttaa henkilöstönsä todellisen tilanteen selvittämisessä.(34) Esillä olevassa asiassa hallinto ei ole ottanut huomioon yksittäistapauksen olosuhteita asiaa käsitellessään. On todettava, että riidanalaisessa päätöksessä ei mainita valittajan hakemuksessaan esittämää merkittävää altistumista asbestipölylle eikä myöskään todetun työkyvyttömyyden ja hänen terveydentilansa palvelussuhteen päättymisen ajankohtana, sellaisena kuin se ilmenee hakemukseen liitetystä lääketieteellisestä lausunnosta, välistä yhteyttä. Tässä asiassa komissio on päättänyt hyväksyä vain maininnan ”tällä hetkellä” olevasta työkyvyttömyydestä katsoessaan, ettei henkilöstösäännöissä asetettuja edellytyksiä voida täyttää.
55. Tällaisissa olosuhteissa mikään ei olisi estänyt työkyvyttömyysmenettelyn aloittamista, ja päinvastoin kaikki viittasi tarpeeseen sallia se sairauden luonteen ja vaikutusten lopullisesta toteamisesta lähtien. Tässä tapauksessa oikeusvarmuutta koskevat perustellut vaatimukset ja yleistä etua koskevat edellytykset täytetään, jos hakemus esitetään ”kohtuullisessa ajassa” sen päivän jälkeen, kun sairaus on ensi kerran todettu.(35)
56. Toissijaisesti on käsiteltävä vielä yhtä kysymystä. Onko katsottava, että komissio on perustellusti evännyt valittajalta oikeuden hakea työkyvyttömyyseläkettä komission istunnossa esittämällä perusteella, jonka mukaan valittajalla oli muun muassa henkilöstösääntöjen 73 artiklassa taatun sairausvakuutusetuuden vuoksi(36) muita toimeentulokeinoja ja toinen oikeussuojakeino perustamissopimuksen 236 artiklan mukaisen vahingonkorvauskanteen nostamisen vuoksi?(37) Tämä väite on hylättävä molemmilta osiltaan. Ensinnäkin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla saatua pääomaa pidetään korvauksena, joka ei vastaa henkilöstösääntöjen 78 artiklan mukaista eläkettä eikä ole myöskään ristiriidassa sen kanssa.(38) Toiseksi on oltava selvää, että työkyvyttömyyskorvauksen myöntämistä ei sekoiteta tarkoituksensa tai vaikutustensa osalta vahingonkorvaukseen. Vahingonkorvaus edellyttää, että komission näytetään rikkoneen ilmeisen vakavalla tavalla yhteisön oikeutta. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että henkilöstösääntöjen vakuutusjärjestelmän perusteella saatu korvaus ei lähtökohtaisesti estä yleiseen vahingonkorvausoikeuteen perustuvien korvausten myöntämistä. Asiassa Leussink ym. vastaan komissio 8.10.1986 antamassaan tuomiossa se tunnustaa periaatteessa ”virkamiehen ja tämän oikeudenhaltijoiden oikeuden vaatia lisäkorvausta, kun toimielin on vastuussa tapaturmasta yleisen oikeuden perusteella ja kun henkilöstösääntöjen mukaiset etuudet eivät riitä turvaamaan täyttä korvausta aiheutuneesta vahingosta”.(39) Käytännössä yhteisöjen tuomioistuin pitää mahdottomana ainoastaan sitä, että virkamies voisi tämän periaatteen vuoksi saada kaksi korvausta samasta vahingosta.(40)
57. Kaiken edellä esitetyn perusteella riidanalaisessa päätöksessä on selvästi tulkittu virheellisesti asian kannalta merkityksellisiä henkilöstösääntöjen säännöksiä. Näin ollen komission päätös on syytä kumota siltä osin kuin siinä kieltäydytään aloittamasta valittajan vaatimuksen mukaista työkyvyttömyysmenettelyä henkilöstösääntöjen 78 artiklan nojalla.
IV Ratkaisuehdotus
58. Näillä perusteilla katson, että valitusperusteet on hyväksyttävä ja että näin ollen Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑59/01, Nardone vastaan komissio, 26.2.2003 antama tuomio on kumottava.
59. Lisäksi ehdotan, että pääasiaa ratkaistessaan yhteisöjen tuomioistuin
– kumoaa Euroopan yhteisöjen komission 20.3.2000 tekemän päätöksen, joka koskee työkyvyttömyyseläkkeen myöntämistä valittajalle
– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut molemmissa oikeusasteissa.
(1) .
(2)
–	Asia T‑59/01, Nardone v. komissio (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(3)
–	Ks. mm. työntekijöiden suojelemisesta vaaroilta, jotka liittyvät asbestialtistukseen työssä, 19 päivänä syyskuuta 1983 annettu neuvoston direktiivi 83/477/ETY (toinen direktiivin 80/1107/ETY 8 artiklassa tarkoitettu erityisdirektiivi) (EYVL L 263, s. 25), sellaisena kuin se on muutettuna 25.6.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/328/ETY (EYVL L 206, s. 16), työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden suojelemisesta työpaikalla esiintyviin kemiallisiin tekijöihin liittyviltä riskeiltä 7.4.1998 annetulla neuvoston direktiivillä 98/24/EY (neljästoista direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi) (EYVL L 131, s. 11) ja 27.3.2003 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2003/18/EY (EUVL L 97, s. 48). Ks. yleisesti tältä osin Bothwell, E. ”The Asbestos Problem and the European Economic Community”, Columbia Journal of Transnational Law, 1993, s. 205.
(4)
–	Työkyvyttömyyslautakunnasta ks. henkilöstösääntöjen liitteessä II olevat 7–9 artikla. Tälle lautakunnalle annetusta harkintavallasta kantajaa koskevassa asiassa ks. mm. asia 156/80, Morbelli v. komissio, tuomio 21.5.1981 (Kok. 1981, s. 1357). Kyseisen lautakunnan ja hallinnon toimivallan jaosta ks. mm. asia 76/84, Rienzi v. komissio, tuomio 21.1.1987 (Kok. 1987, s. 315, 8–12 kohta).
(5)
–	Asia 12/83, Bähr v. komissio, tuomio 17.5.1984 (Kok. 1984, s. 2155).
(6)
–	Asia T‑295/97, Coussios v. komissio, tuomio 3.6.1999 (Kok. H. 1999, s. I‑A‑103 ja II‑577).
(7)
–	”Neque leges senatus consulta ita scribi possunt, ut omnes casus qui quandoque inciderint comprehendantur.” Ei ole sellaista lakia, joka voitaisiin kirjoittaa siten, että se kattaisi kaikki mahdolliset esille tulevat tapaukset (Julien, Digeste, I‑3, 3–10).
(8)
– Mainittu edellä alaviitteessä 5, tuomion 12 ja 13 kohta.
(9)
–	Julkisasiamies Roemerin ratkaisuehdotus asiassa 29/71, Velozzi v. komissio, tuomio 13.7.1972 (Kok. 1972, s. 513, 524). Ks. vastaavasti myös asia C‑185/90 P, komissio v. Gill, tuomio 4.10.1991 (Kok. 1991, s. I‑4779, 17 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi vastakohtaispäätelmänä, että virkamiehellä on velvollisuus osoittaa sairauden tai sen pahenemisen ja yhteisöjen palveluksessa olon välinen syy‑yhteys henkilöstösääntöjen 78 artiklan toisen kohdan mukaisen ammattitaudin toteamiseksi.
(10)
–	Tämä ilmenee selvästi asiassa T‑27/98, Nardone v. komissio, 15.12.1999 annetusta tuomiosta (Kok. H. 1999, s. I‑A‑267 ja II‑1293, 11 kohta), jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti kantaa henkilöstösääntöjen 73 artiklaan perustuvaan komission päätökseen, jossa oli kyse samoista tosiseikoista kuin esillä olevassa asiassa. On syytä muistaa, että asbestille altistumiseen liittyvät sairaudet, kuten asbestoosi ja mesoteliooma, sisältyvät eurooppalaisesta ammattitautiluettelosta 19.9.2003 annetun komission suosituksen (EYVL L 238, s. 28) perusteella laadittuun luetteloon.
(11)
–	Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturma‑ ja ammattitautivakuutusta koskevien määräysten 25 artiklan mukaan ”täydellisen tai osittaisen pysyvän työkyvyttömyyden tunnustaminen henkilöstösääntöjen 73 artiklaa ja näitä määräyksiä soveltaen ei millään tavoin estä henkilöstösääntöjen 78 artiklan soveltamista ja päinvastoin”. Ks. vastaavasti asia C‑76/95, komissio v. Royale belge, tuomio 24.10.1996 (Kok. 1996, s. I‑5501, 86 kohta).
(12)
–	Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut tämänsuuntaisesti, että ”ei ole mitään pätevää syytä katsoa, että ammattitaudin käsitteellä olisi erilainen sisältö sen mukaan, onko kyseessä henkilöstösääntöjen 78 artiklassa tarkoitettu oikeus työkyvyttömyyseläkkeeseen ammattitaudin vuoksi vai henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitettu vakuutus ammattitautien varalta” (edellä alaviitteessä 9 mainittu asia komissio v. Gill, tuomion 14 kohta).
(13)
–	Edellä alaviitteessä 5 mainitussa asiassa Bähr v. komissio annettu ratkaisuehdotus.
(14)
–	Tämä sääntö ilmenee selvästi asiassa 257/81, K v. neuvosto, 12.1.1983 annetusta tuomiosta (Kok. 1983, s. 1, 12 kohta).
(15)
–	Edellä alaviitteessä 5 mainittu asia Bähr v. komissio, tuomion 15 ja 16 kohta. Kursivointi tässä.
(16)
–	Täsmennettäköön, että kyseisessä asiassa kantaja oli jättänyt komissiolle 26.10.1993 sattunutta tapaturmaa koskevan ilmoituksen, kun hän oli vielä komission palveluksessa, ja sai sen nojalla henkilöstösääntöjen 73 artiklan mukaisen korvauksen. Vasta tämän myöntämispäätöksen jälkeen hän teki henkilöstösääntöjen 78 artiklan mukaisen työkyvyttömyyseläkettä koskevan hakemuksen, joka perustui samoihin tosiseikkoihin, vaikka se tehtiin lähes neljä vuotta palvelussuhteen päättymisen jälkeen.
(17)
–	Huomattakoon, että Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta 22 päivänä maaliskuuta 2004 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 723/2004 (EYVL L 124, s. 1) vahvistetuissa uusissa henkilöstösäännöissä 78 artiklan mukainen etuus määritellään ”työkyvyttömyyskorvaukseksi” eikä enää ”työkyvyttömyyseläkkeeksi”. Sen sijaan ”eläkejärjestelmää koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä” koskevan liitteen VIII otsikko pysyy ennallaan.
(18)
–	Vastauksessaan asiassa T‑9/01, Becker v. tilintarkastustuomioistuin (tuomio 12.6.2002, Kok. H. 2002, s. I‑A‑79 ja II‑379) komissio täsmentää, että henkilöstösääntöjen 40 artiklan 3 kohdan mukaisesti henkilökohtaisista syistä virkavapaalla olevan virkamiehen tapauksessa se oli valmis aloittamaan työkyvyttömyysmenettelyn, vaikka virkamiehelle ei karttunut uusia vanhuuseläkeoikeuksia. Syynä tähän on se, että tässä tapauksessa kyseinen virkamies ei ole vanhuuseläkettä saavan ”entisen virkamiehen” asemassa. Komission mukaan henkilöstösääntöjen säännöksille täytyy tässä yksittäistapauksessa antaa etusija henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 13 artiklan mainintaan nähden.
(19)
–	25.3.1998 tehty päätös nro 436, Giurisprudenza Costituzionale, 1988, s. 1978.
(20)
–	Ks. vastaavasti asia C‑215/99, Jauch, tuomio 8.3.2001 (Kok. 2001, s. I‑1901, 20–22 kohta) sekä julkisasiamies Alberin tässä asiassa antaman ratkaisuehdotuksen 62 ja 63 kohta.
(21)
–	Asia C‑270/99 P, Z v. parlamentti, tuomio 27.11.2001 (Kok. 2001, s. I‑9197, 21 kohta).
(22)
–	Edellä alaviitteessä 14 mainittu asia K v. neuvosto, tuomion 11 kohta.
(23)
–	Ks. vastaavasti tämän ratkaisuehdotuksen 26 kohta.
(24)
–	Näin katsottiin mm. ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑43/89, Gill v. komissio, 6.4.1990 antamassa tuomiossa (Kok. 1990, s. II‑173, 7 kohta).
(25)
–	Asia C‑277/01 P, parlamentti v. Samper, tuomio 3.4.2003 (Kok. 2003, s. I‑3019, 35 kohta).
(26)
–	EYVL 2000, C 364, s. 1.
(27)
–	Ks. vastaavasti julkisasiamies Tizzanon ratkaisuehdotuksen 28 kohta asiassa C‑173/99, BECTU, tuomio 26.6.2001 (Kok. 2001, s. I‑4881) sekä julkisasiamies Léger’n ratkaisuehdotuksen 82 ja 83 kohta asiassa C‑353/99 P, neuvosto v. Hautala, tuomio 6.12.2001 (Kok. 2001, s. I‑9565).
(28)
–	Edellä alaviitteessä 19 mainittu päätös.
(29)
–	Siten Ranskassa sosiaaliturvan rahoittamisesta vuonna 1999 23.12.1998 annetun lain 98‑1194, sellaisena kuin se on muutettuna lailla 2001‑1246 (JORF 26.12.2001, s. 20552), 40 §:ssä säädetään, että asbestiin liittyviin sairauksiin sairastuneet saavat uudelleen oikeuden sosiaaliturvaetuuksiin ja ‑korvauksiin ilman, että heitä vastaan voitaisiin vedota vanhentumisaikoihin.
(30)
–	Kyseessä on yksi yhteisön oikeuskäytännölle ominaisimmista tulkintaperiaatteista (ks. esim. asia C‑61/94, komissio v. Saksa, tuomio 10.9.1996, Kok. 1996, s. I‑3989, 52 kohta).
(31)
–	Ks. vastaavasti asia C‑135/93, Espanja v. komissio, tuomio 29.6.1995 (Kok. 1995, s. I‑1651, 37 kohta).
(32)
–	Henkilöstösääntöjen 78 artiklan tarkoituksesta ks. asia T‑47/97, Plug v. komissio, tuomio 27.6.2000 (Kok. H. 2000, s. I‑A‑119 ja II‑527, 73 kohta).
(33)
–	Asia C‑298/93 P, Klinke v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 29.6.1994 (Kok. 1994, s. I‑3009, 38 kohta).
(34)
–	Ks. myös henkilöstösääntöjen 24 artikla, jossa asetetaan yhteisöille huolenpitovelvollisuus työntekijöihinsä nähden.
(35)
–	Kohtuullisen ajan käsite ilmenee jo henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla annetuista Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturma‑ ja ammattitautivakuutusta koskevista määräyksistä. Näiden määräysten 17 artiklan 1 kohdan mukaan ”virkamiehen, joka pyytää näiden määräysten soveltamista ammattitaudin vuoksi, on tehtävä ilmoitus sen toimielimen hallintoelimille, jonka palveluksessa hän on, kohtuullisessa ajassa sairauden alkamisesta tai siitä, kun se on ensi kerran todettu. Virkamies tai entinen virkamies voi tehdä tällaisen ilmoituksen myös, jos ammattitaudiksi oletettu sairaus ilmenee palvelussuhteen päättymisen jälkeen”. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on käytetty vastaavaa käsitettä, kun tutkittavana on ollut määräaikoja koskevat kysymykset, joita ei ole ratkaistu perustamissopimuksessa (ks. esim. asia 120/73, Lorenz, tuomio 11.12.1973, s. 1471, Kok. Ep. II, s. 177, 4 kohta).
(36)
–	Ks. tältä osin edellä alaviitteessä 10 mainittu asia Nardone v. komissio.
(37)
–	Valittaja on nostanut tällä perusteella kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (asia T‑57/99, Nardone v. komissio). Asian käsittelyä on kuitenkin lykätty siihen asti, kunnes komissio tekee päätökset edellä alaviitteessä 10 mainitussa asiassa Nardone v. komissio annetun tuomion seurauksena.
(38)
–	Ks. mm. edellä alaviitteessä 14 mainittu asia K. v. neuvosto, tuomion 10 kohta.
(39)
–	Yhdistetyt asiat 169/83 ja 136/84, Leussink ym. v. komissio, tuomio 8.10.1986 (Kok. 1986, s. 2801, 13 kohta).
(40)
–	Asia C‑257/98 P, Lucaccioni v. komissio, tuomio 9.9.1999 (Kok. 1999, s. I‑5251, 21 kohta).