62024CJ0633
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kuudes jaosto)
22 päivänä tammikuuta 2026 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaaliturva – Siirtotyöläiset – Asetus (EY) N:o 883/2004 – Yhdenvertainen kohtelu – Kausien yhteenlaskeminen – 58 artikla – Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimus henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta – Työkyvyttömyysetuudet – Lisä työkyvyttömyysetuuden lakisääteisen vähimmäismäärän saamisen takaamiseksi – Vakuutusmaksukauden kestoa koskevat edellytykset, jotka ovat tiukemmat oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen käyttäneille työntekijöille
Asiassa C‑633/24 [Sovisso] (
i
),
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Corte suprema di cassazione (ylin tuomioistuin, Italia) on esittänyt 17.9.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 27.9.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
F.F.
vastaan
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Ziemele sekä tuomarit A. Kumin ja S. Gervasoni (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: D. Spielmann,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
F.F., edustajinaan A. Andreoni ja A. Serreti, avvocati,
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), edustajinaan A. Patteri ja S. Preden, avvocati,
–
Tšekin hallitus, asiamiehinään J. Benešová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään B.-R. Killmann ja D. Recchia,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 (EUVL 2004, L 166, s. 1) 58 artiklan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain F.F. ja Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (kansallinen sosiaalivakuutuslaitos, Italia) ja joka koskee sellaisen lisän maksamista, jolla on tarkoitus taata työkyvyttömyysetuuden kansalliseen oikeuteen perustuvan vähimmäismäärän saaminen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Kansainvälinen oikeus
3
Euroopan yhteisö ja Sveitsin valaliitto solmivat 21.6.1999 seitsemän sopimusta, joiden joukossa oli henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehty Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimus (EYVL 2002, L 114, s. 6), jota on muun muassa muutettu henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyllä Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimuksella perustetun sekakomitean 31.3.2012 antamalla päätöksellä N:o 1/2012 (EUVL 2012, L 103, s. 51) (jäljempänä henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehty sopimus).
4
Kyseisen sopimuksen 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittaminen”, määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet sääntelevät liitteen II mukaisesti sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista erityisesti seuraavien tavoitteiden varmistamiseksi:
– –
b) sovellettavan lainsäädännön määrittäminen;
– –”
5
Kyseisen sopimuksen liitteessä II, jonka otsikko on ”Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittaminen”, olevassa 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.   Sopimuspuolet sopivat, että ne soveltavat keskenään sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisen alalla niitä Euroopan unionin säädöksiä, joihin tämän liitteen A osassa viitataan, ja sellaisina kuin ne ovat mainitussa A osassa mukautettuina, tai niitä vastaavia sääntöjä.
2.   Käsitteellä ’jäsenvaltio(t)’, joka esiintyy tämän liitteen A osassa mainituissa säädöksissä, tarkoitetaan Euroopan unionin asianomaisten säädösten piiriin kuuluvien valtioiden lisäksi myös Sveitsiä.”
6
Kyseisen sopimuksen liitteessä II oleva A osa, jonka otsikko on ”Säädökset, joihin viitataan”, sisältää muun muassa asetuksen N:o 883/2004, jolla on korvattu sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1408/71 (EYVL 1971, L 149, s. 2).
Unionin oikeus
7
Asetuksen N:o 883/2004 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
– –
t)
’vakuutuskaudella’ maksukausia, työskentelykausia tai itsenäisen ammatinharjoittamisen kausia, jotka on määritelty tai tunnustettu vakuutuskausiksi siinä lainsäädännössä, jonka mukaan ne ovat täyttyneet tai ne katsotaan täyttyneiksi, ja kaikkia sellaisina käsiteltäviä kausia, jos niiden katsotaan kyseisessä lainsäädännössä vastaavan vakuutuskausia;
– –”
8
Kyseisen asetuksen 2 artiklan, jonka otsikko on ”Henkilöllinen soveltamisala”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan sellaisiin jossakin jäsenvaltiossa asuviin jäsenvaltion kansalaisiin, kansalaisuudettomiin henkilöihin ja pakolaisiin, jotka ovat tai ovat olleet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön alaisia, sekä heidän perheenjäseniinsä ja heidän jälkeensä eläviin.”
9
Asetuksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Asiallinen soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä asetusta sovelletaan kaikkeen seuraavia sosiaaliturvan aloja koskevaan lainsäädäntöön:
– –
c) työkyvyttömyysetuudet;
– –”
10
Asetuksen N:o 883/2004 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Yhdenvertainen kohtelu”, säädetään seuraavaa:
”Henkilöillä, joihin tätä asetusta sovelletaan, on samat jäsenvaltion lainsäädännön mukaiset etuudet ja velvollisuudet kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaisilla, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä.”
11
Asetuksen 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Kausien yhteenlaskeminen”, säädetään seuraavaa:
”Jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, sen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen, jonka lainsäädännön mukaan
–
etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi – –
– –
edellytetään vakuutuskausien, työskentelykausien, itsenäisen ammatinharjoittamisen kausien tai asumiskausien täyttymistä, on otettava tarpeellisessa määrin huomioon toisten jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet, työskentelykaudet, itsenäisen ammatinharjoittamisen kaudet tai asumiskaudet, ikään kuin nämä kaudet olisivat täyttyneet kyseisen laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan.”
12
Asetuksen 52 artiklassa, jonka otsikkona on ”Etuuksien myöntäminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Toimivaltainen laitos laskee maksettavan etuuden määrän:
a)
soveltamansa lainsäädännön mukaisesti ainoastaan, jos etuuksiin oikeuttavat edellytykset ovat täyttyneet yksinomaan kansallisen lainsäädännön mukaan (itsenäinen etuus);
b)
laskemalla teoreettisen määrän ja sen jälkeen tosiasiallisen määrän (pro rata ‑etuus) seuraavasti:
i)
etuuden teoreettinen määrä vastaa etuutta, jota asianomainen henkilö voisi vaatia, jos kaikki muiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaisesti täyttyneet vakuutus- ja/tai asumiskaudet olisivat täyttyneet kyseisen laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan etuuden myöntämispäivänä. Jos tämän lainsäädännön mukaan etuuden määrä ei riipu täyttyneiden kausien kestosta, kyseistä määrää pidetään teoreettisena määränä;
ii)
toimivaltainen laitos määrittää sen jälkeen pro rata ‑etuuden tosiasiallisen määrän soveltamalla teoreettiseen määrään tämän laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan ennen riskin toteutumista täyttyneiden kausien pituuden ja kaikkien kyseessä olevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaan ennen riskin toteutumista täyttyneiden kausien kokonaispituuden suhdetta.
– –
3.   Asianomaisella henkilöllä on oikeus saada kunkin jäsenvaltion toimivaltaiselta laitokselta suurempi 1 kohdan a ja b alakohdan mukaisesti lasketuista määristä.
– –”
13
Saman asetuksen 58 artiklassa, jonka otsikko on ”Lisän myöntäminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Sellaiselle etuuksien saajalle, johon tätä lukua sovelletaan, ei voida siinä jäsenvaltiossa, jossa hän asuu ja jonka lainsäädännön mukaan etuus on hänelle maksettava, myöntää etuutta, joka on pienempi kuin kyseisen lainsäädännön mukainen vähimmäisetuus sellaiselta vakuutus- tai asumiskaudelta, joka on yhtä pitkä kuin kaikki suoritusta varten tämän luvun mukaisesti huomioon otetut kaudet.
2.   Tämän jäsenvaltion toimivaltainen laitos maksaa asianomaiselle hänen asuessaan kyseisessä valtiossa lisän, joka on yhtä suuri kuin tämän luvun mukaisesti maksettavien etuuksien kokonaismäärän ja vähimmäisetuuden määrän erotus.”
Italian oikeus
Laki nro 153/69
14
Eläkejärjestelmien tarkistamisesta ja sosiaaliturvaa koskevista säännöksistä 30.4.1969 annetun lain nro 153 (legge n. 153 – Revisione degli ordinamenti pensionistici e norma in materia di sicurezza sociale; GURI nro 111, 30.4.1969; jäljempänä laki nro 153/69) 8 §:n, joka kuuluu osastoon ”Eläke-etuuksien parantaminen”, 2 momentissa säädetään, että sosiaalivakuutusta koskevissa kansainvälisissä sopimuksissa tai yleissopimuksissa määrätyn vakuutus- ja maksukausien yhteenlaskemisen tapauksessa Italian kansalaisilla on oikeus siihen, että heidän työkyvyttömyyseläkettään täydennetään kuukausittaiseen vähimmäismäärään asti, kunhan he osoittavat maksaneensa vakuutusmaksuja vähintään kymmenen vuoden ajan Italiassa tehdyn työsopimuksen yhteydessä.
Laki nro 222/84
15
Työkyvyttömyyseläkettä koskevan säännöstön tarkistamisesta 12.6.1984 annetun lain nro 222 (legge n. 222 – Revisione della disciplina della invalidità pensionabile; GURI nro 165, 16.6.1984; jäljempänä laki nro 222/84) 1 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tässä pykälässä säädetty työkyvyttömyysetuus lasketaan palkattujen työntekijöiden yleisessä pakollisessa työkyvyttömyys-, vanhuus- ja perhe-eläkevakuutusjärjestelmässä tai itsenäisten ammatinharjoittajien erityishallintoelimissä voimassa olevien sääntöjen mukaisesti. Jos etuus on pienempi kuin yksittäisistä vakuutuslaitoksista tai ‑kassoista maksettava vähimmäisetuus, sitä täydennetään vähimmäisetuuden enimmäismäärään saakka sosiaaliturvarahastosta maksettavalla määrällä, joka vastaa [lain nro 153/69] 26 §:ssä, sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna ja täydennettynä, tarkoitettua sosiaalieläkettä.”
16
Lain nro 222/84 4 §:n 1 momentissa säädetään, että saadakseen oikeuden kyseisen lain 1 ja 2 §:ssä tarkoitettuihin työkyvyttömyysetuuteen ja työkyvyttömyyseläkkeeseen asianomaisen henkilön on osoitettava maksaneensa vakuutusmaksuja yhteensä viisi vuotta, joista kolme vakuutusmaksuvuotta ovat täyttyneet hallinnollista hakemusta edeltävien viiden vuoden aikana.
Laki nro 335/1995
17
Pakollisen ja täydentävän eläkejärjestelmän uudistamisesta 8.8.1995 annetun lain nro 335 (legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare; GURI nro 190, 16.8.1995, Supplemento ordinario nro 101; jäljempänä laki nro 335/1995) 1 §:n 16 momentissa säädetään seuraavaa:
”Eläkkeisiin, jotka maksetaan yksinomaan maksuperusteisen järjestelmän mukaisesti[, eli eläkkeisiin, joihin liittyvät vakuutusmaksukaudet ovat täyttyneet 1.1.1996 jälkeen], ei sovelleta vähimmäismäärän saavuttamiseen tarkoitettua lisää koskevia säännöksiä.”
Asetus nro 577/1992
18
Ulkomailla työskentelevien ja ulkomailla asuvien eläke-etuuksia koskevista säännöksistä 30.12.1992 annetun ministeriön asetuksen nro 577 (decreto ministeriale n. 577 – Regolamento recante norme sui trattamenti pensionistici per attività svolte all’estero e per i residenti all’estero; GURI nro 116, 20.5.1993; jäljempänä asetus nro 577/1992) 3 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jos Italiassa asuva eläkkeensaaja on saanut oikeuden vakuutus- ja maksukausien sellaisen yhteenlaskemisen nojalla, josta säädetään Euroopan talousyhteisön asetuksissa tai määrätään kansainvälisissä sosiaalivakuutussopimuksissa, joissa asuinvaltion laitokselle asetetaan velvollisuus taata kansallisessa lainsäädännössä vahvistetun vähimmäisetuuden määrä Italiassa, kyseinen vähimmäisetuus myönnetään, jollei muista edellytyksistä muuta johdu, vaikka vaatimus [vähintään yhden vuoden vähimmäismaksukaudesta Italiassa] ei täyty.”
Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja menettely unionin tuomioistuimessa
19
Pääasian valittaja, joka asuu Italiassa, maksoi sosiaalivakuutusmaksuja Sveitsissä vuosina 1991–1994 ja sitten Italiassa 1.4.2002–31.3.2012. Sosiaalivakuutusmaksuja luettiin hänen hyväkseen myös Italiassa vuosien 2012 ja 2013 työttömyysjakson osalta.
20
Pääasian valittaja teki INPS:lle useita hakemuksia saadakseen työkyvyttömyysetuuden Italiassa suorittamiensa sosiaalivakuutusmaksujen mukaisessa suhteessa (pro rata) sekä tämän etuuden lisän, jonka tarkoituksena on taata kansallisessa oikeudessa säädetyn vähimmäismäärän saaminen. Hänen hakemuksensa hylättiin pääasiallisesti sillä perusteella, että hän ei täyttänyt lain nro 222/84 4 §:ssä säädettyjä edellytyksiä. INPS nimittäin piti pääasian valittajaa vakuutettuna, joka oli suorittanut sosiaaliturvamaksuja vuodesta 1996 lähtien, joka kuuluu lain nro 335/1995 1 §:n 16 momentin soveltamisalaan ja joka siis voi saada työkyvyttömyysetuuden ainoastaan niin kutsutun ”maksuperusteisen” järjestelmän nojalla, jossa lisän maksaminen kyseisen lakisääteisen vähimmäismäärän saamisen takaamiseksi oli mainitun säännöksen nojalla poissuljettu. Unionin tuomioistuimelle esitetyistä huomautuksista ilmenee, että INPS sai vasta myöhään tietoonsa pääasian valittajan Sveitsissä ennen vuotta 1996 täyttämät vakuutusmaksukaudet, joiden perusteella häneen ei olisi sovellettu kyseistä poissulkemista.
21
Kyseiselle elimelle tekemiensä oikaisuvaatimusten tultua hylätyiksi pääasian valittaja saattoi asian käsiteltäväksi Tribunale di Torinoon (Torinon alioikeus, Italia), joka katsoi, että hänen tilanteensa kuului lain nro 153/69 8 §:n 2 momentin soveltamisalaan ja ettei hän täyttänyt kyseisessä säännöksessä säädettyjä edellytyksiä hakemansa lisän saamiseksi. Mainitun säännöksen mukaan on nimittäin niin, että jos Italiassa ja ulkomailla täyttyneet vakuutusmaksukaudet lasketaan yhteen, asianomaisen on osoitettava suorittaneensa vakuutusmaksuja vähintään kymmenen vuoden ajan Italiassa tehdyn työsopimuksen perusteella. Koska pääasian valittaja oli suorittanut vakuutusmaksuja Italiassa vain 260 viikon ajan, mikä vastaa viiden vuoden vakuutusmaksukautta, Tribunale di Torino katsoi, ettei kyseinen edellytys täyttynyt ja ettei pääasian valittaja voinut vaatia kansallisessa oikeudessa säädetyn vähimmäismäärän saamisen takaamiseen tarkoitetun lisän maksamista, vaikka huomioon olisikin otettu hänen Sveitsissä ennen vuotta 1996 suorittamansa vakuutusmaksut.
22
Pääasian valittaja teki Tribunale di Torinon tuomiosta valituksen Corte d’appello di Torinoon (Torinon ylioikeus, Italia), joka pysytti kyseisen tuomion. Viimeksi mainittu tuomioistuin katsoi, että pääasian valittaja ei voinut saada työkyvyttömyysetuuden lakisääteisen vähimmäismäärän saavuttamiseen tarkoitettua lisää, koska kaikki hänen vakuutusmaksukautensa Italiassa olivat täyttyneet 31.12.1995 jälkeen eli maksuperusteisessa järjestelmässä, jossa kyseisen lakisääteisen vähimmäismäärän saavuttamiseen tarkoitetun lisän saaminen suljetaan pois lain nro 335/1995 1 §:n 16 momentilla. Corte d’appello di Torinon mukaan pääasian valittaja ei myöskään voinut vaatia kyseistä lisää lain nro 153/69 8 §:n 2 momentin, jossa säädetään kymmenen vuoden vakuutusmaksukauden edellytyksestä Italiassa, nojalla, koska hän oli suorittanut tässä jäsenvaltiossa vakuutusmaksuja vain viiden vuoden ajan. Lopuksi se katsoi, että asianomainen ei ollut oikeutettu etuuteen Sveitsissä ja Italiassa suorittamiensa vakuutusmaksujen mukaisessa suhteessa (pro rata) asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 3 kohdan nojalla.
23
Pääasian valittaja teki Corte d’appello di Torinon tuomiosta kassaatiovalituksen Corte suprema di cassazioneen (ylin tuomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. Tämä tuomioistuin pohtii, onko Italian säännöstö asetuksen N:o 883/2004 58 artiklan ja työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaatteen mukainen siltä osin kuin niiden henkilöiden osalta, joiden kaikki vakuutusmaksukaudet eivät ole täyttyneet Italiassa, Italian oikeudessa asetetaan siinä säädetyn vähimmäismäärän saamisen takaamiseen tarkoitetun lisän maksamisen edellytykseksi kymmenen vuoden vakuutusmaksukausi Italiassa, kun taas henkilöt, jotka ovat täyttäneet siellä kaikki maksukautensa, voivat lain nro 222/84 1 ja 4 §:n nojalla saada tämän lisän suoritettuaan vakuutusmaksuja vain viisi vuotta, joista kolme viiden viimeksi kuluneen vuoden aikana.
24
Tässä tilanteessa Corte suprema di cassazione on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [unionin] lainsäädännön ja erityisesti asetuksen [(EY)] N:o 883/2004 58 artiklassa säädetyn vastaista, että kansallisessa säännöstössä asetetaan, mikäli – – unionin eri [jäsen]valtioissa täyttyneitä vakuutusmaksukausia vaaditaan laskettaviksi yhteen, – – työkyvyttömyysetuuden vähimmäismäärän saavuttamiseen tarkoitetun lisän maksamisen edellytykseksi kymmenen vuoden vakuutusmaksukauden täyttyminen Italiassa lain nro 153/69 8 §:n 2 momentin mukaisesti, kun taas henkilöillä, jotka ovat täyttäneet kaikki vakuutusmaksukautensa Italiassa, on oikeus kyseiseen lisään suoritettuaan vakuutusmaksuja vain viisi vuotta (joista kolme viiden viimeksi kuluneen vuoden aikana) lain nro 222/84 1 ja 4 §:n mukaisesti?”
25
Unionin tuomioistuin osoitti 24.6.2025 ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle työjärjestyksensä 101 artiklan 1 kohdan nojalla selvennyspyynnön sen selvittämiseksi, säilyttikö pääasia kohteensa, kun INPS:n huomautuksissaan esittämä kansallisen oikeuden tulkinta otettiin huomioon, ja jos säilytti, sen selvittämiseksi, mikä on kansallisen oikeuden, Corte suprema di cassazionen oikeuskäytäntö mukaan lukien, tarkka ulottuvuus. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmensi vastauksena tähän pyyntöön unionin tuomioistuimen kirjaamoon 18.7.2025 toimittamallaan kirjeellä, että pääasia säilytti kohteensa, ja katsoi INPS:n erehtyneen Italian oikeuden ja Corte suprema di cassazionen oikeuskäytännön ulottuvuudesta.
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
26
Muodollista oikeudenkäyntiväitettä esittämättä INPS väittää huomautuksissaan, että esitetyllä kysymyksellä ei ole kohdetta, koska kyseisen elimen mukaan asetuksen nro 577/1992 3 §:n ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen omaan oikeuskäytäntöön perustuvan kansallisen oikeuden tulkinnan nojalla on niin, että silloin, kun Italiassa asuva vakuutettu on täyttänyt vakuutusmaksukausia sekä Italiassa että toisessa jäsenvaltiossa, hänen ei työkyvyttömyysetuuden lakisääteisen vähimmäismäärän saavuttamiseen tarkoitetun lisän saadakseen tarvitse täyttää lisäedellytystä verrattuna vakuutettuihin, jotka ovat maksaneet vakuutusmaksunsa yksinomaan Italiassa.
27
Tältä osin on palautettava mieleen, että SEUT 267 artiklassa määrätyssä menettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on unionin tuomioistuinten ja kansallisten tuomioistuinten välisen toimivallanjaon mukaisesti ottaa huomioon ennakkoratkaisukysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat sellaisina kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ne määritellyt omalla vastuullaan (tuomio 27.11.2025, Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones, C‑525/24, EU:C:2025:922, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28
Samoin on muistutettava, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta, jolloin olettamana on, että niillä on merkitystä. Jos siis esitetty kysymys koskee unionin oikeussäännön tulkintaa tai pätevyyttä, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata siihen, paitsi jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyyn kysymykseen (tuomio 24.6.2025, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, 45 kohta).
29
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on nyt käsiteltävässä asiassa vastannut unionin tuomioistuimen sille osoittamaan selvennyspyyntöön niin, että INPS:n unionin tuomioistuimessa esittämissään huomautuksissa tekemä kansallisen oikeuden tulkinta ei vastaa kyseisen elimen siihen asti puolustamaa tulkintaa. Se toteaa, että pääasia säilyttää kohteensa, koska F.F:n vaatimusta ei ole hyväksytty. Se katsoo, että INPS:n unionin tuomioistuimessa esittämissään huomautuksissa tekemä tulkinta kansallisista säännöksistä, erityisesti asetuksen nro 577/1992 3 §:stä, ja Corte suprema di cassazionen oikeuskäytännöstä on virheellinen.
30
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näin esittämien selvennysten valossa ei ole ilmeistä, että esitetyllä kysymyksellä ei olisi kohdetta ja että se olisi näin ollen hypoteettinen tämän tuomion 28 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
31
Tästä seuraa, että esitetty kysymys on otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
32
Aluksi on muistutettava, että henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyssä sopimuksessa ja erityisesti sen 8 artiklassa ja liitteessä II määrätään, että asetusta N:o 883/2004 sovelletaan tilanteisiin, joissa ovat osallisina unionin jäsenvaltiot ja Sveitsin valaliitto, ja tämä viimeksi mainittu on kyseistä asetusta sovellettaessa rinnastettava jäsenvaltioon (ks. vastaavasti tuomio 15.3.2018, Blanco Marqués, C‑431/16, EU:C:2018:189, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
33
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, ovatko Italian säännöstössä työkyvyttömyysetuuden vähimmäismäärän saamisen takaamiseen tarkoitetun lisän saamiseksi asetetut edellytykset unionin oikeuden vastaisia siltä osin kuin niissä suljetaan pois, että toisessa jäsenvaltiossa suoritetut vakuutusmaksukaudet otettaisiin huomioon ikään kuin ne olisivat täyttyneet Italiassa. Tästä seuraa, että esitetyn kysymyksen on ymmärrettävä koskevan paitsi ennakkoratkaisukysymyksessä mainittua asetuksen N:o 883/2004 58 artiklaa myös kyseisen asetuksen 4 artiklaa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, ja 6 artiklaa, joka koskee kausien yhteenlaskemisen periaatetta.
34
On siis katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 883/2004 58 artiklaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 4 ja 6 artiklan kanssa, tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan työkyvyttömyysetuuden vähimmäismäärän saamisen takaamiseen tarkoitetun lisän maksaminen edellyttää vakuutusmaksuja muissa jäsenvaltioissa suorittaneiden vakuutettujen osalta kymmenen vuoden vakuutusmaksukautta kyseisessä jäsenvaltiossa, kun taas vakuutusmaksuja yksinomaan tässä jäsenvaltiossa suorittaneiden vakuutettujen osalta kyseisen lisän maksaminen edellyttää, että vakuutusmaksukausi tässä jäsenvaltiossa on ollut viisi vuotta, joista kolme viiden viimeksi kuluneen vuoden aikana.
35
Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus, aluksi on muistutettava, että asetuksella N:o 883/2004, jonka tarkoituksena on varmistaa erillisten kansallisten järjestelmien yhteensovittaminen, annetaan viimeksi mainittujen jäädä edelleen voimaan eikä siinä luoda yhteistä sosiaaliturvajärjestelmää. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltiot siis säilyttävät toimivaltansa järjestää sosiaaliturvajärjestelmänsä (tuomio 14.3.2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36
Koska alaa ei ole unionin tasolla yhdenmukaistettu, kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä voidaan vapaasti vahvistaa muun muassa edellytykset, joiden täyttyessä oikeus etuuksiin syntyy (tuomio 14.3.2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37
Jäsenvaltioiden on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti niitä EUT-sopimuksen määräyksiä, jotka koskevat jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettua vapautta liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella (tuomio 14.3.2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38
Tältä osin on korostettava, että EUT-sopimuksessa ei taata työntekijälle, mikäli hän toimii useassa jäsenvaltiossa tai siirtää toimintojaan toiseen jäsenvaltioon, että tätä kohdeltaisiin neutraalisti sosiaaliturvan alalla. Kun otetaan huomioon jäsenvaltioiden sosiaaliturvalainsäädäntöjen väliset eroavuudet, tällainen useassa jäsenvaltiossa toimiminen tai toiminnan siirtäminen toiseen jäsenvaltioon voi olla työntekijälle sosiaaliturvan osalta enemmän tai vähemmän edullista tai epäedullista. Tästä seuraa, että myös tilanteessa, jossa tällaisen lainsäädännön soveltaminen on epäedullisempaa, kyseinen lainsäädäntö on edelleen yhteensopiva SEUT 45 ja SEUT 48 artiklan kanssa, jos sillä ei aseteta tällaista työntekijää epäedullisempaan asemaan verrattuna työntekijöihin, jotka harjoittavat kaikkea toimintaansa siinä jäsenvaltiossa, jossa sitä sovelletaan (ks. vastaavasti tuomio 14.3.2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
39
Niinpä unionin tuomioistuin on katsonut toistuvasti, että SEUT 45 artiklan tavoite jäisi saavuttamatta, jos siirtotyöläiset menettäisivät heille tietyn jäsenvaltion lainsäädännössä tarjottuja sosiaaliturvaetuja sen seurauksena, että he käyttävät oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. Tällainen seuraus voisi näet saada unionin työntekijän luopumaan käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, ja se muodostaisi näin ollen kyseistä vapautta koskevan rajoituksen (tuomio 14.3.2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40
Työntekijöiden liikkumisvapauden periaatteen kunnioittamisesta johtuvat vaatimukset konkretisoidaan sosiaaliturvan alalla asetuksella N:o 883/2004, jonka yhdenvertaisen kohtelun periaatetta koskevassa 4 artiklassa säädetään, että kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvia henkilöitä on kohdeltava jäsenvaltion lainsäädännön kannalta samalla tavalla kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaisia.
41
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteella kielletään paitsi kansalaisuuteen perustuva sosiaaliturvajärjestelmien edunsaajien ilmeinen syrjintä myös kaikki peitellyn syrjinnän muodot, joissa muita erotteluperusteita soveltamalla päädytään tosiasiassa samaan lopputulokseen (tuomio 5.12.2019, Bocero Torrico ja Bode, C‑398/18 ja C‑428/18, EU:C:2019:1050, 40 kohta).
42
Siten on pidettävä välillisesti syrjivinä sellaisia kansallisessa oikeudessa asetettuja edellytyksiä, jotka siitä huolimatta, että niitä sovelletaan erotuksetta kansalaisuuden perusteella, kohdistuvat vaikutuksiltaan kuitenkin olennaisesti taikka suurimmaksi osaksi siirtotyöläisiin, sekä sellaisia erotuksetta sovellettavia edellytyksiä, jotka kotimaiset työntekijät pystyvät siirtotyöläisiä helpommin täyttämään tai jotka saattavat olla erityisesti viimeksi mainituille epäedullisia (tuomio 5.12.2019, Bocero Torrico ja Bode, C‑398/18 ja C‑428/18, EU:C:2019:1050, 41 kohta).
43
Asetuksen N:o 883/2004 6 artiklassa, joka koskee kausien yhteenlaskemisen periaatetta, puolestaan säädetään, että jollei kyseisessä asetuksessa toisin säädetä, sen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen, jonka lainsäädännön mukaan ”etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi – – edellytetään vakuutuskausien, työskentelykausien, itsenäisen ammatinharjoittamisen kausien tai asumiskausien täyttymistä, on otettava tarpeellisessa määrin huomioon toisten jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet, työskentelykaudet, itsenäisen ammatinharjoittamisen kaudet tai asumiskaudet, ikään kuin nämä kaudet olisivat täyttyneet kyseisen laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan”.
44
Lopuksi asetuksen N:o 883/2004 58 artiklan mukaan työkyvyttömyysetuuden saajalle ei voida myöntää etuutta, joka on pienempi kuin asuinjäsenvaltion vahvistama vähimmäisetuus. Tämän viimeksi mainitun jäsenvaltion on tarvittaessa maksettava hänelle lisä, joka on yhtä suuri kuin maksettavien etuuksien kokonaismäärän ja kyseisen vähimmäisetuuden määrän erotus.
45
Tämän tuomion 40–44 kohdasta ilmenee, että asetuksen N:o 883/2004 58 artikla, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 4 ja 6 artiklan kanssa, on esteenä sille, että kyseisen kaltainen lisä maksetaan sellaisten yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, jotka johtavat siihen, että liikkumisvapauttaan unionin alueella käyttäneitä työntekijöitä kohdellaan epäedullisemmin kuin työntekijöitä, jotka eivät ole käyttäneet kyseistä vapautta, koska muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaisia vakuutusmaksukausia ei oteta huomioon samalla tavalla, jolla ne otettaisiin huomioon, jos ne olisivat täyttyneet toimivaltaisen laitoksen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan.
46
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen käytettävissä olevista tiedoista ilmenee, että pääasian valittaja, joka on hakenut työkyvyttömyysetuuden lakisääteisen vähimmäismäärän saavuttamiseen tarkoitettua lisää Italiassa, suoritti vakuutusmaksuja Sveitsin valaliiton alueella vuodesta 1991 vuoteen 1994 ja sitten 260 viikon ajan Italiassa vuosina 2002–2012; tämä viimeksi mainittu ajanjakso vastaa viiden vuoden vakuutusmaksukautta. Hänen hyväkseen otettiin huomioon vakuutusmaksuja myös työttömyyskausilta Italiassa vuosina 2012 ja 2013.
47
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee lisäksi, että pääasiassa kyseessä olevan säännöstön mukaan henkilöillä, jotka eivät kuulu yksinomaan maksuperusteiseen järjestelmään, jota sovelletaan 1.1.1996 alkaen täyttyneisiin vakuutusmaksukausiin, on oikeus silloin, kun he saavat työkyvyttömyysetuutta, jonka määrä ei yllä kyseisen säännöstön mukaiseen vähimmäismäärään, tämän etuuden lisän maksamiseen kyseisen vähimmäismäärän saavuttamiseksi. Työkyvyttömyysetuuden lisän saaminen edellyttää vakuutusmaksujen suorittamista viiden vuoden ajan ja näistä kolme viiden viimeksi kuluneen vuoden aikana. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa kuitenkin, että lain nro 153/69 8 §:n 2 momentissa säädetään, että sosiaalivakuutusta koskevissa kansainvälisissä sopimuksissa tai yleissopimuksissa määrätyn vakuutus- ja vakuutusmaksukausien yhteenlaskemisen tapauksessa vakuutetun on osoitettava, että hän on maksanut vakuutusmaksuja kymmenen vuoden ajan Italiassa tehdyn työsopimuksen yhteydessä.
48
Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkastuksesta muuta johdu, vaikuttaa siis siltä, että Italian oikeudessa asetetaan liikkumisvapauttaan käyttäneille työntekijöille Italiassa täyttyneiden vakuutusmaksukausien keston osalta edellytyksiä, jotka ovat tiukempia kuin ne, joita sovelletaan niihin työntekijöihin, jotka eivät ole käyttäneet kyseistä vapautta. Vaikuttaa siltä, ettei kyseisessä säännöstössä sallita työkyvyttömyysetuuden lakisääteisen vähimmäismäärän saavuttamiseen tarkoitetun lisän saamiseksi sitä, että muussa jäsenvaltiossa kuin Italiassa täyttyneet vakuutusmaksukaudet otettaisiin huomioon samalla tavalla, jolla ne otettaisiin huomioon, jos ne olisivat täyttyneet Italiassa, toisin kuin edellytetään asetuksen N:o 883/2004 58 artiklassa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 4 ja 6 artiklan kanssa.
49
Edellä esitetystä analyysistä tehtävien päätelmien osalta on vielä muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan, että kun kansallisen oikeuden mukaan eri henkilöryhmiä kohdellaan unionin oikeuden vastaisesti eri tavalla, epäedullisessa asemassa olevaan ryhmään kuuluvia henkilöitä on kohdeltava samalla tavoin ja heihin on sovellettava samaa järjestelmää kuin muihin asianomaisiin. Edullisessa asemassa olevan ryhmän jäseniin sovellettava järjestelmä on siinä tapauksessa, ettei unionin oikeutta ole sovellettu asianmukaisesti, ainoa pätevä viitejärjestelmä (tuomio 14.3.2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
50
Kuten ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, työntekijät, jotka eivät ole käyttäneet oikeuttaan liikkumisvapauteen ja jotka täyttävät kaikki vakuutusmaksukautensa Italiassa, saavat työkyvyttömyysetuuden lakisääteisen vähimmäismäärän saavuttamiseen tarkoitetun lisän, jos he osoittavat maksaneensa vakuutusmaksuja Italiassa viisi vuotta, joista kolme viiden viimeksi kuluneen vuoden aikana. Juuri tämä oikeudellinen kehys siis muodostaa edellisessä kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetun pätevän viitejärjestelmän (ks. analogisesti tuomio 14.3.2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 47 kohta).
51
On tosin asianomaisten jäsenvaltioiden toimivaltaisten kansallisten viranomaisten tehtävänä määrittää, mitkä ovat kansallisessa oikeudessa asianmukaisimmat keinot siirtotyöläisten ja maassa pysyneiden työntekijöiden yhdenvertaisen kohtelun saavuttamiseksi. On kuitenkin korostettava, että tämä tavoite voitaisiin lähtökohtaisesti saavuttaa myöntämällä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa oleville siirtotyöläisille oikeus työkyvyttömyysetuuden lakisääteisen vähimmäismäärän saavuttamiseen tarkoitettuun lisään samoin edellytyksin kuin ne, joita sovelletaan maassa pysyneille työntekijöille (ks. analogisesti tuomio 14.3.2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 48 kohta).
52
Esitettyyn kysymykseen on vastattava kaiken edellä esitetyn perusteella, että asetuksen N:o 883/2004 58 artiklaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 4 ja 6 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan työkyvyttömyysetuuden vähimmäismäärän saamisen takaamiseen tarkoitetun lisän maksaminen edellyttää vakuutusmaksuja muissa jäsenvaltioissa suorittaneiden vakuutettujen osalta kymmenen vuoden vakuutusmaksukautta kyseisessä jäsenvaltiossa, kun taas vakuutusmaksuja yksinomaan tässä jäsenvaltiossa suorittaneiden vakuutettujen osalta kyseisen lisän maksaminen edellyttää, että vakuutusmaksukausi tässä jäsenvaltiossa on ollut viisi vuotta, joista kolme viiden viimeksi kuluneen vuoden aikana.
Oikeudenkäyntikulut
53
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 58 artiklaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 4 ja 6 artiklan kanssa,
on tulkittava siten, että
se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan työkyvyttömyysetuuden vähimmäismäärän saamisen takaamiseen tarkoitetun lisän maksaminen edellyttää vakuutusmaksuja muissa jäsenvaltioissa suorittaneiden vakuutettujen osalta kymmenen vuoden vakuutusmaksukautta kyseisessä jäsenvaltiossa, kun taas vakuutusmaksuja yksinomaan tässä jäsenvaltiossa suorittaneiden vakuutettujen osalta kyseisen lisän maksaminen edellyttää, että vakuutusmaksukausi tässä jäsenvaltiossa on ollut viisi vuotta, joista kolme viiden viimeksi kuluneen vuoden aikana.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.