62013FJ0117_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi F‑117/13,
zaradi tožbe na podlagi člena 270 PDEU,
Kari Wahlström, nekdanji začasni uslužbenec Evropske agencije za upravljanje in operativno sodelovanje na zunanjih mejah držav članic Evropske unije, stanujoč v kraju Espoo (Finska), ki ga zastopa S. Pappas, odvetnik,
tožeča stranka,
proti
Evropski agenciji za upravljanje operativnega sodelovanja na zunanjih mejah držav članic Evropske unije (Frontex), ki jo zastopata S. Vuorensola in H. Caniard, agenta, skupaj z D. Waelbroeckom in A. Duronom, odvetnikoma,
tožena stranka,
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (tretji senat),
v sestavi S. Van Raepenbusch (poročevalec), predsednik, R. Barents in K. Bradley, sodniki,
sodni tajnik: P. Cullen, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. junija 2014
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. K. Wahlström s tožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 30. novembra 2013, predlaga razglasitev ničnosti odločbe izvršnega direktorja Evropske agencije za upravljanje in operativno sodelovanje na zunanjih mejah držav članic Evropske unije (Frontex) z dne 19. februarja 2013, da se ne podaljša njegova pogodba začasnega uslužbenca.
Pravni okvir
2. V skladu s členom 17 Uredbe Sveta (ES) št. 2007/2004 z dne 26. oktobra 2004 o ustanovitvi Evropske agencije za upravljanje in operativno sodelovanje na zunanjih mejah držav članic Evropske unije (UL L 349, str. 1) se za osebje Frontexa uporabljajo Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) in Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (v nadaljevanju: PZDU).
PZDU
3. Člen 2 PZDU v različici, ki se uporablja za spor, določa:
„V teh pogojih za zaposlitev začasni uslužbenec pomeni:
(a) uslužbenca, ki se zaposli na delovno mesto s seznama delovnih mest, ki je priložen delu proračuna za posamezno institucijo in ga je proračunski organ opredelil kot začasnega;
[…]“
4. V zvezi s prenehanjem pogodbe člen 47 PZDU v različici, ki se uporablja za spor, določa:
„Delovno razmerje začasnega uslužbenca preneha zaradi smrti in:
[…]
(b) pri pogodbi o zaposlitvi za določen čas:
(i) na datum, naveden v pogodbi;
(ii) ob koncu odpovednega roka, navedenega v pogodbi, ki daje uslužbencu ali instituciji možnost zgodnejšega prenehanja. […]“
Postopek podaljšanja pogodb začasnih uslužbencev v Frontexu
5. V času dejanskega stanja so postopek podaljšanja pogodb začasnih uslužbencev Frontexa urejale smernice, ki so bile uslužbencem Frontexa sporočene 26. julija 2010 z upravnim sporočilom št. 40 in katerih cilj je bil med drugim zagotavljanje skladnosti, preglednosti in pravičnosti pri izvedbi postopka (v nadaljevanju: smernice). V skladu s točko 2 smernic je imel postopek podaljšanja štiri faze:
– potem ko uslužbenec izrazi interes za podaljšanje pogodbe, ocenjevalec vpiše svoje pripombe in stališče glede podaljšanja v ad hoc
obrazec;
– potrjevalec preuči predlog ocenjevalca in na istem obrazcu navede svoje strinjanje ali nestrinjanje ter ga obrazloži; če se ocenjevalec in potrjevalec ne strinjata, zadnjenavedeni pisno navede razloge za nestrinjanje;
– direktor zadevnega oddelka na obrazcu navede priporočilo;
– izvršni direktor sprejme končno odločitev.
6. Točka 3(a) smernic določa:
„Če izvršni direktor odloči, da se pogodba podaljša za [pet] let, [oddelek za človeške vire] pripravi dopis s predlogom uslužbencu, da se pogodba podaljša za navedeno obdobje […]
[Oddelek za človeške vire] po prejemu pozitivnega odgovora uslužbenca [dva] meseca pred potekom veljavne pogodbe pripravi aneks, da se predloži v soglasje in podpis uslužbencu […]“
7. Točka 3(c) smernic določa:
„Če izvršni direktor odloči, da se pogodba ne podaljša, [oddelek za človeške vire] pripravi dopis z utemeljitvijo ocenjevalca (razlogi v zvezi z interesom službe, razlogi v zvezi z delom ali kombinacija obeh). Navedeni dopis podpiše izvršni direktor in se pošlje uslužbencu [dvanajst] mesecev pred potekom veljavne pogodbe.“
Dejansko stanje
8. Tožeča stranka se je 1. avgusta 2006 pri Frontexu zaposlila kot začasni uslužbenec v smislu člena 2(a) PZDU za obdobje petih let z možnostjo podaljšanja. Sprva je bila imenovana za vodjo enote za upravne storitve Frontexa in razvrščena v razred A*12, druga stopnja.
9. Na začetku leta 2008 je bila med enotami in izvršnim direktorjem vzpostavljena dodatna hierarhična raven, in sicer „oddelki“ pod vodstvom „direktorjev oddelkov“. Spomladi leta 2008 je bil uveden izbirni postopek v zvezi z vmesnimi delovnimi mesti direktorjev oddelkov. Tožeča stranka, ki jo je k udeležbi v tem postopku spodbudil takratni izvršni direktor, se je prijavila za mesto direktorja upravnega oddelka, vendar njena kandidatura ni bila uspešna, saj je bil za to mesto izbran g. C.
10. Po notranjem izbirnem postopku in skladno z aneksom k njeni pogodbi, podpisanim 22. junija 2010, se je tožeča stranka s 1. avgustom 2010 zaposlila kot vodja operativnega urada Frontexa v Pireju (Grčija). Njene naloge vodje enote za upravne storitve so bile z junijem 2010 prenesene na g. C, direktorja upravnega oddelka, ki je bil zato tudi njen nadrejeni.
11. V zvezi z oceno delovne uspešnosti tožeče stranke je bilo novembra 2009 pripravljeno ocenjevalno poročilo za leto 2008. V tem poročilu sta g. C, direktor upravnega oddelka in neposredno hierarhično nadrejen in zato ocenjevalec tožeče stranke, ter namestnik izvršnega direktorja kot potrjevalec menila, da je tožeča stranka dosegla uspešnost stopnje III, ker je po njunem mnenju „delno dosegel pričakovanja na področju učinkovitosti, sposobnosti in obnašanja v službi“. Nasprotno pa sta isti ocenjevalec in potrjevalec v naslednjem ocenjevalnem poročilu, pripravljenem 23. junija 2010 za leto 2009, za uspešnost tožeče stranke ocenila, da je na stopnji II, ker je po njunem mnenju „v celoti izpolnil pričakovanja na področju učinkovitosti, sposobnosti in obnašanja v službi“. Nazadnje, 23. februarja 2011 je bil tožeči stranki vročen predlog ocenjevalnega poročila za leto 2010, v katerem sta ocenjevalec in potrjevalec, ki sta se spremenila in sta bila namestnik izvršnega direktorja oziroma izvršni direktor, menila, da je bila uspešnost tožeče stranke na stopnji III.
12. Tožeča stranka je 28. aprila 2011 pri skupnem ocenjevalnem odboru, ustanovljenem na podlagi člena 13 Sklepa izvršnega direktorja Frontexa z dne 27. avgusta 2009 o postopku ocenjevanja uslužbencev, vložila pritožbo zoper predlog ocenjevalnega poročila za leto 2010. Navedeni odbor je 13. junija 2012 sprejel mnenje, v katerem je ugotovil, da je „zaradi pomanjkanja ciljev, določenih v poročilu, in nezadostnih dokazov v podporo nekaterih ocen“ treba „izboljšati nepristranskost in objektivnost“ poročila in da „zaradi dolgotrajne bolniške odsotnosti tožeče stranke leta 2011 in težav, ki so zaradi tega nastale pri izvedbi vseh faz ocenjevalnega postopka […], na eni strani […] veljaven postopek ni bil izveden, vendar na drugi strani odgovornosti ni mogoče pripisati ocenjevalcu in/ali potrjevalcu“.
13. Tožeča stranka je bila z elektronsko pošto z dne 11. julija 2012 obveščena, da se je potrjevalec odločil potrditi ocenjevalno poročilo za leto 2010 brez sprememb. Tožeča stranka je navedeno poročilo izpodbijala pri Sodišču za uslužbence, ki je s sodbo z dne 9. oktobra 2013, Wahlström/Frontex (F‑116/12, EU:F:2013:143, ki je predmet pritožbe pred Splošnim sodiščem Evropske unije, zadeva T‑653/13 P), tožbo zavrnilo.
14. Poleg tega je oddelek za človeške vire v zvezi s podaljšanjem pogodbe začasnega uslužbenca tožeče stranke, ki je določala prenehanje 31. julija 2011, z elektronsko pošto z dne 22. julija 2010 tožečo stranko vprašal, ali bi želela podaljšati pogodbo, da bi izvedel, ali je treba „uvesti postopek podaljšanja dvanajst mesecev vnaprej“, kot določajo smernice. Tožeča stranka je z elektronsko pošto istega dne odgovorila pritrdilno z navedbo, da „je bolj kot kadar koli zainteresiran […] zaradi trenutnih nalog, okoliščin in prihodnjih možnosti [delovnega mesta], kar bi mu omogočilo, da pri služenju Frontexu izkoristi svojo izobrazbo obalnega stražnika in svoje 20‑letne izkušnje na področju upravljanja meja“. Oddelek za človeške vire je tožeči stranki takoj odgovoril s povratnim elektronskim sporočilom, da bo „uvedel“ postopek podaljšanja pogodbe in da je mogoče odločbo v zvezi s tem pričakovati konec septembra ali na začetku oktobra 2010.
15. Izvršni direktor je na sestanku 9. decembra 2010 kot organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi pri Frontexu (v nadaljevanju: OPSP), obvestil tožečo stranko o svoji nameri, da njene pogodbe ne podaljša. Naslednji dan je izvršni direktor v skladu s priporočilom namestnika izvršnega direktorja, ki je kot ocenjevalec tožeče stranke na obrazcu za podaljšanje pogodbe opozoril na to, da delo zadnjenavedene v zadnjih štirih letih ni doseglo pričakovanj, sprejel odločitev, da se pogodba tožeče stranke ne podaljša. Ta odločba je bila tožeči stranki vročena 16. decembra istega leta.
16. Odločba izvršnega direktorja Frontexa z dne 10. decembra 2010, da se pogodba tožeče stranke ne podaljša, je bila predmet predhodnega upravnega postopka, nato pa jo je tožeča stranka izpodbijala pred Sodiščem za uslužbence, ki je s sodbo z dne 30. januarja 2013, Wahlström/Frontex (F‑87/11, EU:F:2013:10), navedeno odločbo razglasilo za nično zaradi bistvenih kršitev postopka, ker je Sodišče za uslužbence ugotovilo, da je v postopku podaljšanja pogodbe tožeče stranke nastala kršitev nepristojnosti ocenjevalca. Po tej razglasitvi ničnosti je izvršni direktor Frontexa kot OPSP 19. februarja 2013 sprejel novo odločbo o nepodaljšanju pogodbe tožeče stranke (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila tožeči stranki vročena 22. februarja istega leta, z novim obrazcem za podaljšanje njegove pogodbe, ki sta ga izpolnila ocenjevalec in potrjevalec.
17. Tožeča stranka je z vlogo z dne 23. aprila 2013 v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper izpodbijano odločbo. OPSP je to pritožbo zavrnil z odločbo z dne 21. avgusta 2013.
Predlogi strank
18. Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
– izpodbijano odločbo razglasi za nično;
– uporabi „svojo neomejeno sodno pristojnost zaradi zagotovitve učinkovanja svoje odločbe“;
– Frontexu naloži plačilo stroškov.
19. Frontex Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
– tožbo zavrne;
– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Predlog za razglasitev ničnosti
20. Tožeča stranka v podporo predlogu za razglasitev ničnosti navaja pet tožbenih razlogov, ki se nanašajo, prvi na kršitev pravice do obrambe, drugi na kršitev točke 3(c) smernic, tretji na kršitev načela spoštovanja varstva zaupanja v pravo, četrti na nespoštovanje dolžnosti skrbnega ravnanja in peti na očitno napako pri presoji.
21. V okviru prvega tožbenega razloga tožeča stranka očita Frontexu, da je ni zaslišal pred sprejetjem izpodbijane odločbe, ki je akt, s katerim se posega v njen položaj in ki lahko ima resne posledice za njen poklicni položaj, saj naj bi ji zato, ker temelji na presoji njenih sposobnosti in kvalifikacij, onemogočila ohranitev delovnega razmerja. Taka odločba bi morala biti sprejeta po odprtem postopku zoper tožečo stranko.
22. Tožeča stranka ugotavlja tudi, da je pravica do zaslišanja temeljno načelo prava Unije, ki prevlada nad smernicami, tako da tudi če te ne določajo posvetovanja z zadevnimi uslužbenci, to ne preprečuje uporabe navedenega načela. Samo v zelo posebnih primerih, če bi se izkazalo, da bi bilo predhodno posvetovanje z zadevno osebo v praksi nemogoče ali nezdružljivo z interesom službe, bi bilo mogoče zahteve, ki izhajajo iz navedenega načela, izpolniti z zaslišanjem nemudoma po sprejetju odločbe, ki posega v položaj. V obravnavani zadevi pa se Frontex s tožečo stranko ni posvetoval niti pred sprejetjem izpodbijane odločbe niti ob prvi priložnosti po tem.
23. Frontex ne izpodbija tega, da izpodbijana odločba posega v položaj tožeče stranke, niti tega, da je spoštovanje pravice do obrambe v vseh postopkih, uvedenih zoper osebo, ki bi lahko privedli do akta, s katerim se posega v položaj, eno od temeljnih načel prava Unije, ki ga je treba zagotoviti, tudi kadar zakonodaje glede zadevnega postop ka ni. Vendar Frontex navaja, da zgolj to, da je odločba postopkovno akt, ki posega v položaj, ne zadostuje za vzpostavitev obveznosti uprave, da zadevnemu uslužbencu pred sprejetjem navedene odločbe da učinkovito možnost, da se izjasni. Za to bi bilo potrebno še, da bi bil zoper zadevno osebo uveden upravni postopek, po katerem bi bila sprejeta odločba, ki posega v položaj. To pa ni tako pri postopku podaljšanja pogodbe začasnega uslužbenca, ki se po enakih pravilih in ocenjevalnih merilih uporablja za vse začasne uslužbence, katerih pogodbe potečejo v bližnji prihodnosti in ki jih dejansko želijo podaljšati. V teh okoliščinah bi bilo protislovno trditi, da je bil zoper zadevnega uslužbenca uveden tak postopek.
24. Frontex je na obravnavi tudi menil, da ga poleg tega člen 41(2)(a) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ne zavezuje, da tožečo stranko v zvezi s podaljšanjem njene pogodbe zasliši, ker tako podaljšanje ne more posegati v njen položaj.
25. V zvezi s tem je treba opozoriti na to, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso spoštovanje pravice do obrambe v vseh postopkih, uvedenih zoper osebo, ki bi lahko privedli do akta, s katerim se posega v položaj, eno od temeljnih načel prava Unije, ki ga je treba zagotoviti, tudi če zakonodaje glede zadevnega postopka ni (sodbe Belgija/Komisija, 234/84, EU:C:1986:302, točka 27; Nemčija/Komisija, C‑288/96, EU:C:2000:537, točka 99, in Komisija/De Bry, C‑344/05 P, EU:C:2006:710, točka 37).
26. V obravnavani zadevi tožeča stranka trdi, da je bila izpodbijana odločba sprejeta po postopku, ki je bil uveden zoper njo, ker jo sankcionira s prenehanjem delovnega razmerja na podlagi presoje njenih sposobnosti in kvalifikacij. Kot pa pravilno ugotavlja Frontex, je postopek podaljšanja pogodb začasnih uslužbencev, kot je urejen v smernicah, namenjen prav temu, da omogoči OPSP, da potem ko zadevni uslužbenci izrazijo svojo željo, presodi, ali je treba njihove pogodbe, ki bodo kmalu potekle, podaljšati v skladu s pravili, ki jim zagotavljajo enako obravnavanje na področju, na katerem ima OPSP široko polje proste presoje. V teh okoliščinah ni mogoč sklep, da je bil postopek, po katerem je bila izdana izpodbijana odločba, voden zoper tožečo stranko, ki se zato ne more sklicevati na pravico do obrambe.
27. Čeprav torej v obravnavani zadevi ni izkazano, da je bila izpodbijana odločba sprejeta po postopku, uvedenem zoper tožečo stranko, pa to ne pomeni, da ta odločba ne posega negativno v njen položaj, ker je rezultat ta, da ji je onemogočeno nadaljevanje delovnega razmerja s Frontexom. Pravica do obrambe, ki je zdaj določena v členu 41 Listine, ki se po mnenju sodišča Unije splošno uporablja (sodba L/Parlament, T‑317/10 P, EU:T:2013:413, točka 81), pa – ob tem da je širša – zajema postopkovno pravico iz odstavka 2(a) navedenega člena vsakogar do zaslišanja, preden se zoper njega sprejme posamičen ukrep, ki nanj negativno vpliva (glej v tem smislu sodbe Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, točka 65; M., C‑277/11, EU:C:2012:744, točke od 81 do 83, ter Komisija/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, EU:C:2013:518, točki 98 in 99). Zato bi moral Frontex na podlagi člena 41(2)(a) Listine tožeči stranki omogočiti, da pred sprejetjem izpodbijane odločbe učinkovito izrazi svoje stališče. Frontex pa ne izpodbija tega, da tožeči stranki ni omogočil, da se izjasni pred njenim sprejetjem.
28. Vendar je treba za to, da bi lahko kršitev pravice do zaslišanja povzročila razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, v skladu z ustaljeno sodno prakso preizkusiti še, ali bi bil rezultat tega postopka v primeru, da te kršitve ne bi bilo, drugačen (sodbi G. in R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, točka 38 in navedena sodna praksa, ter CH/Parlament, F‑129/12, EU:F:2013:203, točka 38).
29. V obravnavani zadevi iz novega obrazca za podaljšanje pogodbe izhaja, da priporočilo ocenjevalca, da se pogodba tožeče stranke ne podaljša, temelji na oceni njene delovne uspešnosti za leto 2009, kot je bila ocenjena v ocenjevalnem poročilu z dne 23. junija 2010. Ta ocena je bila v izpodbijani odločbi v bistvu ponovljena, v glavnem dobesedno, saj je ocenjevalec opozoril na „nezadostno uspešnost (usposobljenost in ravnanje) na bistvenih, ključnih in prednostnih področjih za delovno mesto imetnika“, pri tem pa je opozoril prav na oba nedosežena cilja, navedena v razdelku B (z naslovom „doseganje ciljev v referenčnem obdobju“) zgoraj navedenega ocenjevalnega poročila. Podobno so bile težave v odnosih z nekaterimi enotami in vztrajno sprejemanje neustreznih odločitev, na kar je bilo opozorjeno v razdelku D „uspešnost (usposobljenost in kvalifikacije) v referenčnem obdobju“ navedenega poročila, dobesedno ponovljene v izpodbijani odločbi med komentarji ocenjevalca. Ni pa sporno, da se je tožeča stranka izjasnila v okviru ocenjevanja za leto 2009.
30. Vendar dialog med tožečo stranko in ocenjevalcem v okviru navedenega ocenjevanja sam po sebi ne more dokazovati, da tudi če ne bi bilo postopkovne nepravilnosti, ugotovljene v točki 27 zgoraj – torej tudi če bi bila tožeča stranka zaslišana pred sprejetjem izpodbijane odločbe in bi torej lahko navedla svoj zagovor pred tveganjem izgube službe – se postopek podaljšanja ne bi mogel končati drugače, ker imata oba zadevna postopka – eden v zvezi s pripravo ocenjevalnega poročila in drugi v zvezi z (ne)podaljšanjem pogodbe – sicer podobne cilje, vendar sta kljub temu različna in lahko temeljita na različnih ocenjevalnih merilih. Zlasti višina plačila in usposobljenost zadevnega uslužbenca sta zgolj dva od elementov, ki jih lahko upošteva OPSP, ki odloča o podaljšanju pogodbe.
31. Še bolj to velja v zvezi s komentarji potrjevalca, torej namestnika izvršnega direktorja, ki je bil tudi vključen v okviru novega postopka za podaljšanje pogodbe, izvedenega po ničnostni sodbi Sodišča za uslužbence. Ti komentarji so se nanašali na delovno uspešnost tožeče stranke leta 2010, o čemer je zadnjenavedeni že presodil, takrat kot ocenjevalec tožeče stranke v okviru ocenjevanja leta 2011. Sodišče za uslužbence pa je v sodbi Wahlström/Frontex (EU:F:2013:143, točka 38), v kateri je odločalo o tožbi zoper ocenjevalno poročilo, pripravljeno v okviru ocenjevanja leta 2011, ugotovilo prav to, da med ocenjevalcem in tožečo stranko ni bilo nobenega dialoga v okviru tega ocenjevanja.
32. Ob upoštevanju navedenega ni izključeno, da bi bil sklep OPSP, da ne podaljša pogodbe tožeče stranke, lahko drugačen, če bi bilo tožeči stranki omogočeno, da se učinkovito izjasni o oceni svoje delovne uspešnosti tako leta 2009 kot leta 2010 v povezavi z možnostjo nadaljevanja njegovega delovnega razmerja s Frontexom in da bi torej lahko spoštovanje pravice do zaslišanja vplivalo na besedilo izpodbijane odločbe.
33. Če bi v okoliščinah obravnavane zadeve potrdili, da bi Frontex sprejel enako odločbo tudi po izjasnitvi tožeče stranke, to ne bi pomenilo nič drugega kot izvotlitev vsebine temeljne pravice do zaslišanja, določene v členu 41(2)(a) Listine, ker vsebina te pravice predpostavlja, da ima zainteresirana oseba možnost vplivanja na zadevni postopek odločanja (sodba Marcuccio/Komisija, T‑236/02, EU:T:2005:417, točka 115).
34. Iz navedenega sledi, da je prvi tožbeni razlog utemeljen in da je treba zato izpodbijano odločbo razglasiti za nično, ne da bi bilo treba preizkusiti druge tožbene razloge.
Predlog, da Sodišče za uslužbence uporabi svojo neomejeno pristojnost
35. Tožeča stranka, ki meni, da ima njena tožba finančne posledice, ker se z njo predlaga razglasitev ničnosti odločbe o nepodaljšanju pogodbe začasnega uslužbenca, predlaga Sodišču za uslužbence, naj uporabi neomejeno pristojnost, ki mu jo daje člen 91(1) Statuta, in Frontexu naloži plačilo zneska, ki se mu ex æquo et bono
zdi potreben za zagotovitev učinkovanja njegove odločbe.
36. Frontex meni, da Sodišče za uslužbence ne more uporabiti neomejene pristojnosti in mu naložiti plačila odškodnine.
37. V zvezi s tem je treba opozoriti na to, da če sodišče Unije razglasi akt za ničen, s tem retroaktivno odstrani ta akt iz pravnega reda, in da če je bil akt že izvršen, odprava njegovih učinkov nalaga vzpostavitev tistega pravnega stanja, v katerem je bila tožeča stranka pred sprejetjem tega akta (sodbi Landgren/ETF, F‑1/05, EU:F:2006:112, točka 92, in Kalmár/Europol, F‑83/09, EU:F:2011:66, točka 88). Poleg tega mora v skladu s členom 266 PDEU institucija, katere akt je bil razglašen za ničen, „sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča Evropske unije“.
38. Opozoriti je treba tudi na to, da je bila izpodbijana odločba razglašena za nično zato, ker OPSP tožeči stranki ni dal možnosti, da izrazi svoje mnenje pred njenim sprejetjem.
39. V teh okoliščinah nikakor ni mogoče izključiti mnenja OPSP, da bi po ponovni preučitvi spisa, ob upoštevanju obrazložitve te sodbe, lahko znova sprejel odločbo o nepodaljšanju pogodbe začasnega uslužbenca tožeče stranke.
40. Sicer pa, čeprav je treba ta predlog razumeti kot predlog za nadomestilo nepremoženjske škode, ki jo je tožeča stranka utrpela zaradi nezakonitosti, ki jih očita OPSP v okviru svojih predlogov za razglasitev ničnosti, pa je treba kljub temu ugotoviti, da tožba ne vsebuje niti najmanjšega dokaza v zvezi s tem, da zatrjevane nepremoženjske škode ne bi bilo mogoče v celoti nadomestiti z razglasitvijo izpodbijane odločbe za nično, ki je njen vzrok.
41. Zato Sodišču za uslužbence ni treba z uporabo neomejene pristojnosti, ki jo ima na podlagi člena 91(1) Statuta, poskrbeti za zagotovitev praktičnega učinkovanja te ničnostne sodbe.
Stroški
42. V skladu s členom 87(1) Poslovnika se ob upoštevanju drugih določb poglavja 8 naslova II navedenega poslovnika neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Sodišče za uslužbence lahko na podlagi odstavka 2 istega člena, če to zahteva pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačila stroškov.
43. Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da Frontex v tej tožbi ni uspel. Poleg tega je tožeča stranka v svojih predlogih izrecno predlagala, naj se Frontexu naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine primera ne upravičujejo uporabe določb člena 87(2) Poslovnika, Frontex nosi svoje stroške, naloži pa se mu tudi plačilo stroškov tožeče stranke.
Izrek
Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (tretji senat)
razsodilo:
1. Odločba izvršnega direktorja Evropske agencije za upravljanje in operativno sodelovanje na zunanjih mejah držav članic Evropske unije z dne 19. februarja 2013, da se pogodba o začasni zaposlitvi K. Wahlströma ne podaljša, se razglasi za nično.
2. Tožba se v preostalem zavrne.
3. Evropska agencija za upravljanje in operativno sodelovanje na zunanjih mejah držav članic Evropske unije nosi svoje stroške in se ji naloži plačilo stroškov K. Wahlströma.