62006CJ0337_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C‑337/06,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Düsseldorf (Nemčija) z odločbo z dne 21. julija 2006, ki je prispela na Sodišče 7. avgusta 2006, v postopku
Bayerischer Rundfunk,
Deutschlandradio,
Hessischer Rundfunk,
Mitteldeutscher Rundfunk,
Norddeutscher Rundfunk,
Radio Bremen,
Rundfunk Berlin-Brandenburg,
Saarländischer Rundfunk,
Südwestrundfunk,
Westdeutscher Rundfunk,
Zweites Deutsches Fernsehen
proti
GEWA – Gesellschaft für Gebäudereinigung und Wartung mbH,
ob udeležbi
Heinza W. Warnecka, ki posluje kot Großbauten Spezial Reinigung,
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, G. Arestis, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász (poročevalec) in J. Malenovský, sodnika,
generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. junija 2007,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
– za Bayerischer Rundfunk, Deutschlandradio, Hessischer Rundfunk, Mitteldeutscher Rundfunk, Norddeutscher Rundfunk, Radio Bremen, Rundfunk Berlin-Brandenburg, Saarländischer Rundfunk, Südwestrundfunk, Westdeutscher Rundfunk, Zweites Deutsches Fernsehen B. Mitrenga in K.‑P. Mailänder, odvetnika, ter C.-E. Eberle in J. Betz, Justiziare, ter N. Hütt, Referentin im Justiziariat,
– za GEWA – Gesellschaft für Gebäudereinigung und Wartung mbH –C. Antweiler in K. P. Dreesen, odvetnika,
– za nemško vlado M. Lumma, zastopnik,
– za avstrijsko vlado M. Fruhmann, zastopnik,
– za poljsko vlado E. Ośniecka-Tamecka, zastopnica,
– za Komisijo Evropskih skupnosti X. Lewis in B. Schima, zastopnika,
– za nadzorni organ AELE B. Alterskjær, zastopnik, in L. Young, zastopnica,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. septembra 2007
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, prva alternativa, Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL L 209, str. 1) in 1(a), točka (iv), iste direktive.
2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora o vprašanju, ali so nemški javni izdajatelji radijskih in televizijskih programov (Landesrundfunkanstalten; v nadaljevanju: izdajatelji programov) naročniki glede na pravila Skupnosti na področju oddaje javnih naročil.
Pravni okvir
Skupnostna ureditev
3. V členu 7(1) Direktive 92/50 je določeno, da se uporablja za javna naročila storitev, katerih ocenjena neto vrednost, brez davka na dodano vrednost, ni nižja od 200.000 ECU.
4. V členu 1(b) Direktive 92/50 je določeno:
„‚ [N]aročniki ‘ pomeni državo, regionalne ali lokalne oblasti, [organizacije javnega prava], združenja, ki jih ustanovi ena ali več takšnih oblasti ali [organizacij javnega prava].
‚ [Organizacija javnega prava] ‘, pomeni vsako [organizacijo]:
– ustanovljeno za poseben namen zadovoljevanja potreb v splošno korist, ki ni industrijskega ali komercialnega značaja,
in
– je pravna oseba
ter
– [jo] večidel financira država ali regionalne ali lokalne oblasti, ali [druge organizacije javnega prava] ali pa je njihovo vodenje pod nadzorom teh [organizacij], ali pa imajo upravni, vodstveni ali nadzorni svet, v katerega imenuje več kot polovico članov država, regionalne ali lokalne oblasti, organi ali [druge organizacije javnega prava].“
Seznami [organizacij] ali kategorij takšnih [organizacij javnega prava], ki izpolnjujejo merila iz drugega pododstavka te točke, so navedeni v Prilogi I k Direktivi 71/305/EGS. Ti seznami morajo biti kar se da izčrpni in se smejo revidirati v skladu s postopkom iz člena 30b te direktive.
5. Ta določba je povzeta v skoraj enakem členu 1(9) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134, str. 114). V skladu z uvodno izjavo 1 so v Direktivi 2004/18 združene direktive, ki ločeno urejajo postopke za oddajo javnih naročil na treh zgoraj omenjenih področjih, v skladu s členom 80 pa naj bi bila ta direktiva prenesena v pravne rede držav članic najpozneje do 31. januarja 2006.
6. Nemški javni izdajatelji programov niso omenjeni niti v prilogi, navedeni v členu 1(b), zadnji pododstavek, zgoraj omenjene Direktive 92/50, niti v Prilogi III k Direktivi 2004/18, ki ima podobno vsebino.
7. V skladu s členom 1(a), točka (iv), Direktive 92/50 se določbe Direktive ne uporabljajo za
„naročil[a] za pridobitev, razvoj, produkcijo ali koprodukcijo radijskega in televizijskega programa in naročil za čas njihovega oddajanja“.
8. Ta določba je bila povzeta z enakim besedilom v člen 16(b) Direktive 2004/18.
9. Razlog za sprejetje navedene določbe je predstavljen v enajsti uvodni izjavi Direktive 92/50, in sicer:
„ker veljajo za oddajo naročil nekaterih avdiovizualnih storitev takšni pogoji, da je uporaba predpisov o javnih naročilih zanje neustrezna“.
10. Ta razlog je natančneje pojasnjen v uvodni izjavi 25 Direktive 2004/18, in sicer:
„Oddaja javnih naročil za nekatere avdiovizualne storitve na področju radiodifuzije bi morala omogočati upoštevanje vidikov kulturnega in družbenega pomena, zaradi katerih je uporaba pravil o javnih naročilih neustrezna. Zaradi tega je treba uveljaviti izjemo za javna naročila storitev v zvezi z nakupom, pripravo, produkcijo ali koprodukcijo vsakodnevnih oddaj in drugih pripravljalnih storitev – kot so tiste v zvezi s scenariji ali umetniškimi dejavnostmi, ki so potrebne za proizvodnjo oddaje – ter za naročila v zvezi s časom oddajanja. Vendar ta izjema naj ne bi veljala za nabavo tehnične opreme, potrebne za produkcijo, koprodukcijo in oddajanje teh oddaj […]“
Nacionalna ureditev
11. Zgoraj navedeni člen 1(b) Direktive 92/50 je prenesen v nacionalno pravo s členom 98(2) Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (zakon o preprečevanju omejevanja konkurence). Vsebina te določbe je enaka pravilom Skupnosti, z edino razliko, da je glede opredelitve „organizacije javnega prava“ pri pogoju, da večinoma dejavnosti organizacije financirajo javni organi, dodano, da se lahko financirajo „z udeležbo ali drugače“.
12. V členu 5(1), drugi pododstavek, nemške ustave je določeno:
„Zagotovljeni sta svoboda tiska in svoboda obveščanja s pomočjo radia, televizije in kinematografije.“
13. Najvišja nemška sodišča, zlasti Bundesverfassungsgericht (zvezno ustavno sodišče) in Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče), to določbo vedno razlagajo kot absolutno prepoved vsakega vplivanja in posredovanja javnih organov v vodenje in delovanje javnih izdajateljev programov ter kot obveznost stroge nevtralnosti glede programov teh izdajateljev. Ta ustavna določba zavzema osrednje mesto v današnji nemški državni ureditvi in preprečuje, da bi radiodifuzija postala sredstvo politike. Pomeni ustavno jamstvo za svobodo izražanja in pluralizem informacij ter tudi za obstoj, financiranje in razvoj javnih izdajateljev programov.
14. Ti izdajatelji so organizacije javnega prava s pravno osebnostjo in nalogo, ki se opravlja v javnem interesu. Niso odvisne od državnih organov, imajo svojo upravo in so organizirane tako, da javni organi na njih nimajo vpliva. V skladu s sodno prakso najvišjih nemških sodišč ti izdajatelji niso del državnega aparata.
15. Financiranje omenjenih izdajateljev je urejeno v državnih pogodbah (Staatsverträge), ki so pogodbe, sklenjene med zvezno državo (Bund) in deželami (Länder).
16. V členu 12(1) državne pogodbe o radiodifuziji (Rundfunkstaatsvertrag) je določeno:
„Finančna sredstva za delovanje morajo javnim izdajateljem programov omogočiti izpolnjevanje njihovih ustavnih in zakonskih nalog, zlasti morajo zagotavljati obstoj in razvoj javnopravne radiodifuzije.“
17. V skladu s členom 13 navedene državne pogodbe se potrebe javnih izdajateljev programov financirajo prednostno z naročnino, ki jo plačujejo državljani in predstavlja več kot polovico prihodkov, ter v ostalem delu z oglaševalskimi prihodki in ostalimi prihodki. V skladu s sodno prakso Bundesverfassungsgericht je financiranje z naročnino prilagojeno nalogi javne službe radiodifuzije, ustreza ustavnemu jamstvu za financiranje in pomeni učinkovito obliko financiranja, ki omogoča ohranitev programske avtonomije ob morebitnih političnih vplivih države.
18. Način pobiranja naročnine je urejen v državni pogodbi o ureditvi naročnine za radiotelevizijo (Staatsvertrag über die Regelung des Rundfunkgebührenwesens) z dne 31. avgusta 1991, kot je bila spremenjena 11. septembra 1996 (GVBl. NRW 1996, str. 431; v nadaljevanju: državna pogodba o naročnini). V skladu s to državno pogodbo je dejavnik nastanka obveznosti plačila naročnine dejstvo, da ima nekdo radijski ali televizijski sprejemnik. To, da se ta sprejemnik dejansko ne uporablja, ne vpliva na obveznost plačila. Formalno so upniki v zvezi z naročninami regionalni izdajatelji programov s sedežem na območju zveznih držav.
19. V državni pogodbi o financiranju radiotelevizije (Rundfunkfinanzierungsstaatsvertrag) z dne 26. novembra 1996 (GVBl. NRW 1996, str. 484) je urejen znesek naročnine, ki se izračuna na podlagi določitve finančnih potreb javnih izdajateljev programov. Znesek naročnine formalno odobrijo parlamenti in vlade dežel.
20. Javni izdajatelji programov so z upravnim dogovorom ustanovili centralo, pristojno za pobiranje naročnine za javno radiotelevizijo (Gebühreneinzugszentrale der öffentlich-rechtlichen Rundfunkanstalten; v nadaljevanju: GEZ). Ta je združenje javnega prava, katerega naloga je pobiranje naročnine in izdajanje računov v ta namen. Nima pravne osebnosti in ni pravno sposobna, ampak ravna v imenu in za račun različnih regionalnih izdajateljev programov. Vendar v zvezi s pobiranjem naročnine od državljanov izdaja odločbe o odmeri naročnine, ki so akti javnega organa. Prav tako je za neplačilo naročnine v členu 7(6) zgoraj navedene državne pogodbe o naročnini določeno, da so „opomini za plačilo naročnine za radiotelevizijo predmet upravne izvršbe. Upnik – regionalni izdajatelj programov – lahko organ, pristojen za stalno ali običajno prebivališče dolžnika naročnine, neposredno zaprosi za pomoč pri prisilni izvršbi […]“
21. Nadzor in določitev finančnih potreb, ki so jih napovedali javni izdajatelji programov, opravlja neodvisna komisija, in sicer Kommission zur Überprüfung und Ermittlung des Finanzbedarfs der Rundfunkanstalten (komisija, pristojna za nadzor in določitev finančnih potreb izdajateljev radijskih in televizijskih programov; v nadaljevanju: KEF). Ta komisija, ki jo sestavlja šestnajst neodvisnih strokovnjakov, prejme in obravnava ocene potreb, ki ji jih sporočijo javni izdajatelji programov, ter o njih razpravlja z njihovimi predstavniki. Vsaj vsaki dve leti izda poročilo, na podlagi katerega parlamenti in vlade dežel sprejmejo formalne odločitve o višini naročnine. Ta postopek, v katerem trenutno sodeluje KEF, je bil uveden na podlagi sodbe Bundesverfassungsgericht z dne 22. februarja 1994, v kateri je presodilo, da postopek, po katerem so odločitev o višini naročnine sprejemali ministrski predsedniki dežel brez sodelovanja neodvisne komisije, ne zagotavlja v ustavi določene neodvisnosti.
22. Prihodki od naročnine so v vsaki posamezni deželi dodeljeni zlasti javnim izdajateljem programov in organu, pristojnemu za medije.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
23. GEZ je avgusta 2005 z dopisom povabila enajst čistilnih servisov, naj predložijo zavezujoče ponudbe za opravljanje storitev čiščenja njenih prostorov v Kölnu. Noben formalni postopek oddaje naročila v skladu s pravili Skupnosti ni bil izveden. Pogodba naj bi trajala od 1. marca 2006 do 31. decembra 2008 in bi se lahko molče obnavljala vsakič za eno leto. GEZ je ocenila znesek vseh letnih stroškov na več kot 400.000 eurov.
24. Podjetje GEWA Gesellschaft für Gebäudereinigung und Wartung mbH, ki je eden izmed čistilnih servisov, ki so prejeli dopis v okviru razpisa, je novembra 2005 GEZ obvestil, da mu naročilo ni bilo oddano. Omenjeno podjetje je vložilo zahtevek za revizijo pri odboru za javna naročila pri Bezirksregierung Köln, ker je menilo, da bi GEZ kot naročnik morala glede naročila storitev čiščenja opraviti razpis v skladu s pravili Skupnosti. Ta odbor je ugodil zahtevku, ker je presodil, da zadevno naročilo ni povezano z dejavnostjo radiodifuzije in da se torej nanj nanašajo predpisi Skupnosti o javnih naročilih.
25. Javni izdajatelji programov so vložili pritožbo zoper to odločitev pri senatu za javna naročila pri Oberlandesgericht Düsseldorf ter uveljavljali, da niso naročniki, ker se javna služba radiodifuzije večinoma financira z naročnino, ki jo plačujejo gledalci televizije, in da v zvezi s tem ne obstaja javno financiranje ali nadzor.
26. Predložitveno sodišče ugotavlja, da so v tem primeru izpolnjeni naslednji pogoji iz člena 1(b), drugi pododstavek, prva in druga alinea, Direktive 92/50 ter iz člena 1(9), drugi pododstavek, točki (a) in (b), Direktive 2004/18 v zvezi z opredelitvijo „organizacije javnega prava“: javni izdajatelji programov so bili ustanovljeni za poseben namen zadovoljevanja potreb v splošno korist, ki ni industrijskega ali komercialnega značaja, in so pravne osebe. Sicer pa to sodišče glede treh alternativ iz člena 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, Direktive 92/50 oziroma iz člena 1(9), drugi pododstavek, točka (c), Direktive 2004/18 ugotavlja, da zadnji alternativi nista izpolnjeni, ker javni organi ne nadzorujejo vodenja teh izdajateljev in nimajo vpliva na imenovanje organov upravljanja teh. Treba je torej preveriti, ali dejavnost zadevnih izdajateljev večinoma financira država ali drugi naročniki, da bi jih lahko obravnavali kot „organizacije javnega prava“ in torej „naročnike“.
27. Predložitveno sodišče v zvezi s tem ugotavlja, da pogoj „večinskega državnega financiranja“ v skladu z eno izmed trenutnih smeri sodne prakse in doktrine v Nemčiji zahteva neposredno vzročno zvezo med financiranjem in državo. Ta pristop se nanaša samo na državni izvor finančnih sredstev, to je če izhajajo iz državnega proračuna, in ne upošteva dejstva, da potrošniki plačujejo naročnino na podlagi predpisa, niti dejstva, da se pobiranje te naročnine izvaja s prenosom javnih pooblastil. V skladu s tem prvim pristopom mora državno financiranje državi ali drugim javnim organom omogočiti tudi, da izvajajo dejanski vpliv na različne postopke oddaje naročil za organizacijo, ki jo financirajo.
28. V skladu z drugo smerjo sodne prakse in doktrine, s čimer se strinja tudi predložitveno sodišče, obstoj pravne podlage, ki obvezuje posameznike k plačilu naročnine, zadostuje za izpolnitev pogoja „državnega financiranja“ dejavnosti izdajateljev programov iz postopka v glavni stvari. Skupnostna pravila na področju oddaje javnih naročil bi tako veljala za te izdajatelje, ki se financirajo z obvezno naročnino in za katere torej ne veljajo tržna načela. Med drugim v skladu s to smerjo ustavna obveznost nevtralnosti države glede vodenja in programa teh izdajateljev ne pomeni, da za njihova javna naročila, ki niso v zvezi z njihovimi glavnimi nalogami, ne veljajo pravila Skupnosti.
29. Glede na te ugotovitve je Oberlandesgericht Düsseldorf prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1. Ali je treba pojem ‚državno financiranje‘ iz člena 1(9), drugi pododstavek, točka (c), prva alternativa, Direktive 2004/18 razlagati tako, da zajema tudi posredno financiranje organizacij z obveznim plačilom naročnine, ki jo država naloži imetnikom radijskih ali televizijskih sprejemnikov, ob upoštevanju ustavne obveznosti države, da zagotovi neodvisno financiranje in obstoj teh organizacij?
2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 1(9), drugi pododstavek, točka (c), prva alternativa, Direktive 2004/18 razlagati tako, da pojem ‚državno financiranje‘ zahteva neposreden vpliv države pri oddaji javnih naročil organizacije, ki jo financira?
3. Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen, ali je treba člen 1(9), drugi pododstavek, točka (c), Direktive 2004/18 glede na člen 16(b) [te direktive] razlagati tako, da so s področja uporabe Direktive izključene samo storitve iz člena 16(b), druge storitve, za katere ta ureditev ne velja, ampak imajo pomožen in podporen značaj, sodijo pa na področje uporabe [iste] direktive ( argumentum a contrario )?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Uvodne pripombe
30. Vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, se nanašajo na zadevne določbe Direktive 2004/18. Vendar pa velja ratione temporis za dejansko stanje v postopku v glavni stvari Direktiva 92/50, zato se bodo preučitev zadeve in odgovori Sodišča nanašali na ustrezne določbe Direktive 92/50, ob upoštevanju določenih pojasnil iz Direktive 2004/18. V vsakem primeru imajo določbe te zadnje direktive in načela, na katerih temeljijo, enako vsebino kot določbe ter načela prejšnjih direktiv in Direktiva 2004/18 pomeni preoblikovanje že obstoječih določb. Tako ni utemeljenega razloga za drugačen pristop v okviru te nove direktive.
31. Poleg tega je treba poudariti, da čeprav nemška ureditev financiranja javnih izdajateljev programov načeloma izključuje možnost kakršnega koli političnega vpliva javnih organov na te izdajatelje, to ne pomeni, da se bo to zadevo preučilo samo z vidika nezmožnosti per definitionem države, da izvaja tak vpliv. Da bi zagotovilo enotno razlago in uporabo prava Skupnosti ter uresničevanje ciljev iz Pogodbe o Evropski skupnosti, mora Sodišče upoštevati tudi druga merila, kot sta prosto gibanje in odprtost trga.
Prvo vprašanje
32. V prvem vprašanju je Sodišče pozvano, naj razloži pojem „večinsko državno financiranje“ ali financiranje s strani drugega javnega telesa iz člena 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, prva alternativa, Direktive 92/50, da bi tako odgovorilo na vprašanje, ali je ta pogoj izpolnjen, kadar se dejavnosti javnih izdajateljev programov, kot so ti iz postopka v glavni stvari, financirajo večinoma z naročnino, ki je določena, izračunana in pobrana v skladu s pravili, kot so ta iz postopka v glavni stvari.
33. Najprej je treba ugotoviti, da je glede „večinske“ narave financiranja v skladu s sodno prakso Sodišča ta pogoj v tem primeru izpolnjen, ker naročnina iz postopka v glavni stvari pomeni več kot polovico prihodkov zadevnih javnih izdajateljev programov (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2000 v zadevi University of Cambridge, C‑380/98, Recueil, str. I-8035, točka 30).
34. Nato je treba poudariti, da besedilo člena 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, prva alternativa, Direktive 92/50 ne vsebuje nobenega pojasnila o načinu financiranja, ki je predmet te določbe. Tako ta določba za izpolnitev zadevnega pogoja ne zahteva, naj država ali drugo javno telo neposredno financira dejavnost izdajateljev. Preučitev načina financiranja se torej ne sme omejiti na načine, ki so jih poudarile različne stranke v tej zadevi.
35. Da bi razložili pojem „državno financiranje“ ali financiranje s strani drugega javnega telesa, je treba upoštevati cilj direktiv Skupnosti na področju javnih naročil, kot se kaže v sodni praksi Sodišča.
36. V skladu s to sodno prakso je cilj direktiv na področju oddaje javnih naročil izključiti hkrati tveganje, da bi naročniki med oddajo naročila dajali prednost nacionalnim ponudnikom ali kandidatom, in možnost, da bi organizacijo, ki jo financira ali nadzoruje država, regionalni ali lokalni organi oziroma druge organizacije javnega prava, vodili drugi motivi kot ekonomski (zgoraj navedena sodba University of Cambridge, točka 17 in navedena sodna praksa).
37. Sodišče je povzelo te cilje in dodalo, da je treba pojem „naročnik“, vključno s pojmom „organizacija javnega prava“, razlagati namensko (sodba z dne 1. februarja 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C-237/99, Recueil, str. I-939, točki 42 in 43 ter navedena sodna praksa).
38. Sodišče je presodilo, da je namen usklajevanja postopkov za oddajo javnih naročil na ravni Skupnosti odstraniti ovire za prosti pretok storitev in proizvodov ter tako zavarovati interese gospodarskih subjektov s sedežem v državi članici, ki želijo naročnikom s sedežem v drugi državi članici ponuditi blago ali storitve (zgoraj navedeni sodbi University of Cambridge, točka 16, in Komisija proti Franciji, točka 41).
39. Sodišče je glede javnih naročil storitev poudarilo isti glavni cilj, in sicer prosti pretok storitev ter neizkrivljeno in največjo mogočo konkurenco v vseh državah članicah (glej v tem smislu sodbo z dne 11. januarja 2005 v zadevi Stadt Halle in RPL Lochau, C-26/03, ZOdl. str. I‑1, točki 44 in 47).
40. Ob upoštevanju teh ciljev in na podlagi teh meril je treba presoditi način financiranja javnih izdajateljev programov, kot je ta v zadevi v glavni stvari, kar pomeni, da je treba tudi pojem „državno financiranje“ razlagati namensko.
41. Najprej je treba v zvezi s tem poudariti, da naročnina, ki zagotavlja večinsko financiranje dejavnosti izdajateljev v tej zadevi, temelji na državni pogodbi o radiodifuziji, to je državnem aktu. Predvidena in določena je z zakonom in ne izhaja iz pogodbenega dogovora, ki bi bil sklenjen med izdajatelji in potrošniki. Obveznost plačila nastane, če ima nekdo radijski ali televizijski sprejemnik, in ni protidajatev za dejansko koriščenje storitev, ki jih nudijo zadevni izdajatelji.
42. Nadalje je treba poudariti, da določitev zneska naročnine prav tako ne temelji na pogodbenem razmerju med izdajatelji programov iz postopka v glavni stvari in potrošniki. V skladu z državno pogodbo o financiranju radiotelevizije ta znesek določijo parlamenti in vlade dežel s sprejetjem formalne odločitve ob upoštevanju poročila, ki ga pripravi KEF na podlagi finančnih potreb, ki jih napovejo ti izdajatelji sami. Ob spoštovanju načela svobode radiodifuzije lahko parlamenti in vlade dežel ne upoštevajo priporočil KEF, vendar samo iz omejenih razlogov, in sicer kadar bi znesek naročnine za potrošnike pomenil nesorazmerno finančno breme glede na gospodarske in socialne razmere ter bi jim lahko onemogočal dostop do informacij (glej sodbo Bundesverfassungsgericht z dne 11. septembra 2007, BvR 2270/05, BvR 809/06 in BvR 830/06).
43. Tudi če bi parlamenti in vlade dežel morali upoštevati priporočila KEF brez možnosti sprememb, bi to še vedno bil način določanja zneska naročnine, ki ga je vzpostavila država, ki je tako na komisijo strokovnjakov prenesla javna pooblastila.
44. Iz državne pogodbe o naročnini izhaja glede načina pobiranja naročnine, da to opravlja GEZ, ki ravna v imenu javnih izdajateljev programov in pri tem izdaja odločbe o odmeri naročnine, ki so akti javnega organa. Prav tako so ob zamudi pri plačilu opomini predmet upravne izvršbe in zadevni javni izdajatelj programov lahko kot upnik neposredno zaprosi pristojni organ za pomoč pri prisilni izvršbi. Zadevni izdajatelji izvršujejo torej v tem pogledu javna pooblastila.
45. Denarna sredstva, ki jih tako dobijo navedeni izdajatelji, so plačana brez posebne protidajatve v smislu sodne prakse Sodišča (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo University of Cambridge, točke od 23 do 25). Nobena pogodbena protidajatev ni povezana s temi plačili, saj niti obveznost plačila naročnine niti njen znesek ne izhajata iz dogovora med javnimi izdajatelji programov in potrošniki, ki morajo plačati naročnino, ker imajo radijski ali televizijski sprejemnik neodvisno od koriščenja storitve, ki jo ponujajo ti izdajatelji. Tako morajo potrošniki plačati naročnino, tudi če nikoli ne koristijo storitev navedenih izdajateljev.
46. Poudariti je treba, da ni bistvena trditev tožečih strank v glavni stvari, da ni odločilno dejstvo, da je naročnina predvidena v predpisu, ker bi v nasprotnem primeru vse zdravnike, odvetnike in arhitekte s sedežem v Nemčiji „financirala država“, saj ta določa tarife njihovih honorarjev. Tudi če te tarife določi država, vstopi potrošnik vedno po svoji prosti volji v pogodbeno razmerje z osebami, ki opravljajo te samostojne poklice, in vedno prejme učinkovito storitev. Poleg tega država ne zagotavlja financiranja dejavnosti oseb, ki opravljajo zadevne samostojne poklice, niti zanj ne jamči.
47. Ob upoštevanju zgoraj omenjenega namenskega pristopa, in kot je pravilno ugotovila Komisija Evropskih skupnosti, je nazadnje treba poudariti, da se ne more različno presojati primera, v katerem gredo finančna sredstva čez javni proračun in država pri tem najprej pobere naročnino ter jo nato da na razpolago javnim izdajateljem programov, in primera, v katerem država podeli tem izdajateljem pravico, da sami pobirajo naročnino.
48. Zaključiti je torej treba, da ima tako financiranje, kot je to iz postopka v glavni stvari, ki izhaja iz državnega akta, državno jamstvo in se zagotavlja z načinom določitve in pobiranja, ki sodi med javna pooblastila, izpolnjuje pogoj „državnega financiranja“ za uporabo pravil Skupnosti na področju oddaje javnih naročil.
49. Ta neposredni način financiranja zadošča za izpolnitev pogoja „državnega financiranja“, ki je predviden v Skupnostni ureditvi, ne da bi bilo treba, da država sama ustanovi ali imenuje javno ali zasebno organizacijo, pristojno za pobiranje naročnine.
50. Na prvo postavljeno vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, prva alternativa, Direktive 92/50 razlagati tako, da gre za večinsko financiranje s strani države, ko se dejavnosti javnih izdajateljev programov, kot so ti iz postopka v glavni stvari, financirajo večinoma z naročnino v breme imetnikom radijskega ali televizijskega sprejemnika, ki je določena, izračunana in pobrana v skladu s pravili, kot so ta iz postopka v glavni stvari.
Drugo vprašanje
51. Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, prva alternativa, Direktive 92/50 razlagati tako, da pri financiranju javnega izdajatelja programov na način, predstavljen v okviru prvega vprašanja za predhodno odločanje, pogoj „državnega financiranja“ zahteva neposreden vpliv države ali drugih javnih organov na oddajo naročila takega izdajatelja, kot je v postopku v glavni stvari.
52. Da bi se odgovorilo na to vprašanje, je naprej treba opozoriti, da se v besedilu zadevne določbe ne zahteva neposrednega vpliva države ali drugega javnega telesa med postopkom oddaje javnega naročila za izpolnitev pogoja „državnega financiranja“.
53. Drugič, glede merila odvisnosti organizacije od javnih organov, ki ga je razvilo Sodišče glede treh alternativ iz člena 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, Direktive 92/50 (glej v tem smislu sodbo z dne 15. januarja 1998 v zadevi Mannesmann Anlagenbau Austria in drugi, C 44/96, Recueil, str. I‑73, točka 20), se predložitveno sodišče sklicuje na zgoraj omenjeni pristop, ki ga je oblikovala smer sodne prakse in doktrine v Nemčiji, da ta odvisnost pomeni, da lahko javni organi izvajajo dejanski vpliv na različne postopke oddaje naročil.
54. V zvezi s tem je najprej treba opozoriti, da se vprašanje, ali so izdajatelji programov iz postopka v glavni stvari odvisni od javnih organov, postavlja samo glede oddaje naročil, ki niso povezana z izvrševanjem naloge javne službe teh izdajateljev, kot je zagotovljena z nemško ustavo, to je ustvarjanje in izvedba programov. Naročilo iz postopka v glavni stvari se ne nanaša na to značilno nalogo navedenih izdajateljev.
55. Nato je treba poudariti, da je v tem primeru, kot izhaja iz preudarkov v okviru prvega vprašanja, obstoj zadevnih javnih izdajateljev programov odvisen od države. Merilo odvisnosti teh izdajateljev od države je tako izpolnjeno, ne da bi morala obstajati možnost dejanskega vpliva javnih organov na različne odločitve izdajateljev na področju oddaje naročil.
56. Če Skupnostna pravila na področju oddaje javnih naročil niso spoštovana, ta odvisnost v širšem smislu ne izključuje tveganja, da bi izdajatelje programov iz postopka v glavni stvari vodili drugi motivi kot ekonomski, da bi namreč dajali prednost nacionalnim ponudnikom ali kandidatom. Navedeni izdajatelji imajo lahko tak pristop, ne da bi kršili zahteve nemške ustave, ki tega ne prepoveduje. Kot je pravilno ugotovilo predložitveno sodišče, obveznost nevtralnosti države glede oblikovanja programov zadevnih izdajateljev, kot jo zagotavlja nemška ustava in razlaga Bundesverfassungsgericht, ne zahteva nevtralnosti navedenih izdajateljev na področju oddaje naročil. Tako tveganje bi nasprotovalo ciljem pravil Skupnosti na področju oddaje javnih naročil, kot so bili predstavljeni v točkah 38 in 39 te sodbe.
57. Predložitveno sodišče poleg tega sprašuje, v kolikšni meri je pri odgovoru na drugo postavljeno vprašanje treba upoštevati stališče, ki ga je sprejelo Sodišče v točki 21 zgoraj navedene sodbe University of Cambridge, na podlagi katerega merilo načina financiranja zadevne organizacije vendarle ni absolutno, čeprav lahko pokaže tesno odvisnost te organizacije z naročnikom. Vsa plačila, ki jih opravi naročnik, ne ustvarijo ali poglobijo določenega razmerja podrejenosti ali odvisnosti. Samo plačila, ki financirajo ali podpirajo dejavnosti zadevnega telesa brez posebne protidajatve, se lahko opredelijo kot „javno financiranje“.
58. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da glede razmerja med zadevnimi organizacijami in potrošniki iz točk od 23 do 25 zgoraj navedene sodbe University of Cambridge izhaja, da se lahko kot „javno financiranje“ opredelijo javna plačila, ki niso povezana z nobeno pogodbeno protidajatvijo. Kot je bilo ugotovljeno v točki 45 te sodbe, niso v tem primeru prihodki izdajateljev programov iz postopka v glavni stvari povezani z nobeno pogodbeno protidajatvijo, ker niti obveznost plačila naročnine niti njen znesek ne izhajata iz dogovora med temi izdajatelji in potrošniki, ki morajo plačati naročnino, ker imajo radijski ali televizijski sprejemnik, tudi če nikoli ne koristijo storitev navedenih izdajateljev.
59. Prav tako v tem primeru ne obstaja nobena posebna protidajatev državi, kot je pravilno poudarilo predložitveno sodišče, ker financiranje iz postopka v glavni stvari služi nadomestilu stroškov, ki izhajajo iz izvrševanja naloge javne službe države, to je zagotoviti pluralistične in objektivne avdiovizualne informacije državljanom. V tem pogledu se izdajatelji programov iz postopka v glavni stvari ne ločijo od drugih javnih služb, ki prejemajo subvencije države za izvrševanje njihove naloge v javnem interesu.
60. Na drugo postavljeno vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, prva alternativa, Direktive 92/50 razlagati tako, da pri financiranju dejavnosti javnih izdajateljev programov, kot so ti iz postopka v glavni stvari, na način, predstavljen v okviru preučitve prvega vprašanja za predhodno odločanje, pogoj „državnega financiranja“ ne zahteva neposrednega vpliva države ali drugih javnih organov na oddajo naročila, kot je to iz postopka v glavni stvari, s strani takšnih izdajateljev.
Tretje vprašanje
61. S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 1(a), točka (iv), Direktive 92/50 glede na člen 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, te direktive razlagati tako, da so samo javna naročila v zvezi s storitvami iz te prve določbe izključena s področja uporabe navedene direktive.
62. V členu 1(a), točka (iv) Direktive 92/50 je določeno, da se ta direktiva ne uporablja za javna naročila storitev v zvezi z značilno nalogo izdajateljev programov, to je ustvarjanje in izvedba programov, zaradi kulturnih in družbenih razlogov, ki so navedeni v enajsti uvodni izjavi Direktive 92/50 in izrecneje v uvodni izjavi 25 Direktive 2004/18 ter zaradi katerih taka uporaba ni ustrezna.
63. Ta določba, kot ugotavlja generalni pravobranilec v točki 80 sklepnih predlogov, izraža isto skrb, kot je izražena v nemški ustavi, to je jamstvo za popolnoma neodvisno in nepris transko izvrševanje naloge javne službe javnih izdajateljev programov.
64. Zadevna določba, ki pomeni izjemo od glavnega cilja pravil Skupnosti na področju oddaje javnih naročil, navedenem v točki 39 te sodbe, to je prosti pretok storitev in največja mogoča konkurenca, se mora razlagati restriktivno. Tako so s področje uporabe Direktive 92/50 izključena samo javna naročila storitev, navedena v členu 1(a), točka (iv), te direktive. Nasprotno pa za javna naročila storitev, ki niso povezane z dejavnostjo izvrševanja značilne naloge javne službe javnih izdajateljev programov, veljajo vsa pravila Skupnosti.
65. Ta pristop je potrjen v zgoraj navedeni uvodni izjavi 25 Direktive 2004/18, v predzadnjem stavku katere je kot vodilo določeno, da naj izjema od uporabe te direktive ne bi veljala za nabavo tehnične opreme, potrebne za produkcijo, koprodukcijo in oddajanje teh oddaj.
66. Vendar je treba pojasniti, da te trditve veljajo samo, če gre v dejanskem primeru za naročilo organizacije, ki se jo lahko obravnava kot „naročnika“ v smislu člena 1(b) Direktive 92/50.
67. Na tretje postavljeno vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 1(a), točka (iv), Direktive 92/50 razlagati tako, da so na podlagi te določbe s področja uporabe navedene direktive izključena samo javna naročila v zvezi s storitvami, navedenimi v tej določbi.
Stroški
68. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
1) Člen 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, prva alternativa, Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev je treba razlagati tako, da je večinsko financiranje državno, kadar se dejavnosti javnih izdajateljev programov, kot so ti iz postopka v glavni stvari, financirajo večinoma z naročnino v breme imetnikom radijskega ali televizijskega sprejemnika, ki je določena, izračunana in pobrana v skladu s pravili, kot so ta iz postopka v glavni stvari.
2) Člen 1(b), drugi pododstavek, tretja alinea, prva alternativa, Direktive 92/50 je treba razlagati tako, da pri financiranju dejavnosti javnih izdajateljev programov, kot so ti iz postopka v glavni stvari, na način, predstavljen v okviru preučitve prvega vprašanja za predhodno odločanje, pogoj „državnega financiranja“ ne zahteva neposrednega vpliva države ali drugih javnih organov na oddajo naročila, kot je to iz postopka v glavni stvari, s strani takšnih izdajateljev.
3) Člen 1(a), točka (iv), Direktive 92/50 je treba razlagati tako, da so na podlagi te določbe s področja uporabe navedene direktive izključena samo javna naročila v zvezi s storitvami, navedenimi v tej določbi.