Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
LAILA MEDINA
föredraget den 21 maj 2026(1)
Mål C‑230/25
Mihail Mihaylov Stefanov
Brottmål
ytterligare deltagare i rättegången:
Sofiyska apelativna prokuratura
(begäran om förhandsavgörande från Apelativen sad – Sofia (Appellationsdomstolen i Sofia, Bulgarien))
” Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Straffrättsligt samarbete – Unionens värden och mål – Rättsstat – Principen om domares oberoende och oavsättlighet – Domstol som prövar ett brottmål och är svarande i ett tvistemål om skadestånd ”
I.      Inledning
1.        Förevarande förslag till avgörande rör en begäran om förhandsavgörande från Apelativen sad – Sofia (Appellationsdomstolen i Sofia, Bulgarien). Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i hur man ska tillämpa den rätt till rättshjälp som bland annat föreskrivs i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/1919 av den 26 oktober 2016 om rättshjälp för misstänkta och tilltalade i straffrättsliga förfaranden och för eftersökta personer i förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder (EUT L 297, 2016, s. 1). Närmare bestämt vill den hänskjutande domstolen få klarhet i på vilka villkor en medlemsstat kan begära att en person som beviljats rättshjälp och mot vilken en fällande brottmålsdom har meddelats ska ersätta medlemsstaten för de kostnader som denna har haft för den rättshjälp som beviljats.
2.        Som Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) länge har framhållit(2) är rätten till rättshjälp ibland nödvändig för att möjliggöra en effektiv tillgång till domstol. I praktiken bygger denna rätt på två pelare som kompletterar varandra, nämligen bistånd från en försvarare och finansieringen av detta bistånd. Även om rättshjälp vid första anblicken endast förefaller vara ett praktiskt sätt att organisera det rättsliga förfarandet är rättshjälpen i själva verket ett oumbärligt verktyg för att konkretisera rätten till domstolsskydd i ett rättssystem. Genom att garantera enskilda bistånd från en försvarare ges dessa nämligen möjlighet att få sin sak prövad i domstol och säkerställs därmed att förfarandena är rättvisa. Rättshjälpen garanterar således att den rätt till domstolsskydd som föreskrivs i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) faktiskt kan utövas, vilket i sig är en förutsättning för genomförandet av det grundläggande värde som rättsstaten utgör enligt artikel 2 FEU.
3.        I förevarande fall är det ett antal straffrättsliga förfaranden som pågår vid flera bulgariska domstolar som har gett upphov till frågor kring rättshjälp. Domstolen har bland annat ombetts att avgöra huruvida och i vilken utsträckning det är möjligt att kräva att en person som har beviljats rättshjälp ska ersätta kostnaderna för den hjälp som beviljats. För att besvara denna fråga är det framför allt nödvändigt att tolka direktiv 2016/1919, i vilket det, efter lång eftertanke från lagstiftarens sida, fastställdes gemensamma minimiregler som medlemsstaterna är skyldiga att iaktta i fråga om rätten till rättshjälp i straffrättsliga förfaranden.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
4.        Skälen 1, 2, 8, 17 och 30 i direktiv (EU) 2016/1919 har följande lydelse:
”(1)       Syftet med detta direktiv är att se till att rätten till tillgång till en försvarare som föreskrivs i [Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/48/EU av den 22 oktober 2013 om rätt till tillgång till försvarare i straffrättsliga förfaranden och förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder samt om rätt att få en tredje part underrättad vid frihetsberövande och rätt att kontakta tredje parter och konsulära myndigheter under frihetsberövandet (EUT L 294, 2013, s. 1)] faktiskt kan utövas, genom att misstänkta och tilltalade i straffrättsliga förfaranden … får tillgång till bistånd från en försvarare som finansieras av medlemsstaterna.
(2)      Genom att fastställa gemensamma minimiregler om rätten till rättshjälp för misstänkta, tilltalade … syftar detta direktiv till att stärka medlemsstaternas förtroende för varandras straffrättsliga system och därigenom till att förbättra ömsesidigt erkännande av straffrättsliga avgöranden.
…
(8)       Rättshjälp bör täcka försvarskostnaderna för misstänkta, tilltalade … Vid beviljandet av rättshjälp bör medlemsstaternas behöriga myndigheter kunna kräva att misstänkta, tilltalade eller eftersökta personer bär en del av kostnaderna själva, beroende på deras ekonomiska resurser.
…
(17)       I enlighet med artikel 6.3 c i Europakonventionen har misstänkta och tilltalade som saknar tillräckliga medel för att betala för bistånd från en försvarare rätt till rättshjälp om rättvisans intresse så fordrar. Denna minimiregel tillåter medlemsstaterna att utföra en ekonomisk prövning, en behovsprövning eller bådadera. Tillämpningen av dessa prövningar bör inte innebära en begränsning av eller ett avsteg från de rättigheter och rättssäkerhetsgarantier som säkerställs enligt stadgan och Europakonventionen, såsom dessa tolkas av domstolen och Europadomstolen.
…
(30)      I detta direktiv fastställs minimiregler. Medlemsstaterna bör kunna utvidga de rättigheter som fastställs i detta direktiv för att därigenom föreskriva en högre skyddsnivå. …
. Skyddsnivån som tillhandahålls av medlemsstaterna bör aldrig understiga de normer som anges i stadgan eller Europakonventionen, så som dessa tolkas av domstolen och Europadomstolen.”
5.        I artikel 2 i detta direktiv, med rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs följande:
”1.       Detta direktiv tillämpas på misstänkta och tilltalade i straffrättsliga förfaranden, som har rätt till tillgång till försvarare enligt direktiv 2013/48/EU, och som
a)      är frihetsberövade,
b)      enligt unionsrätten eller nationell rätt ska bistås av en försvarare, eller …
…”
6.        I artikel 4 i nämnda direktiv, med rubriken ”Rättshjälp i straffrättsliga förfaranden”, föreskrivs följande:
”1.       Medlemsstaterna ska se till att misstänkta och tilltalade som saknar tillräckliga medel för att betala för bistånd från en försvarare har rätt till rättshjälp, när rättvisans intresse så fordrar.
2.       Medlemsstaterna får utföra en ekonomisk prövning, en behovsprövning eller bådadera för att avgöra om rättshjälp ska beviljas i enlighet med punkt 1.
3.       När en medlemsstat gör en ekonomisk prövning ska den beakta alla relevanta och objektiva faktorer, såsom den berörda personens inkomst, kapital och familjesituation, kostnaderna för bistånd från en försvarare samt levnadsstandarden i den medlemsstaten, för att avgöra huruvida, i enlighet med de tillämpliga kriterierna i den medlemsstaten, en misstänkt eller tilltalad saknar tillräckliga medel för att betala för bistånd från en försvarare.
4.       När en medlemsstat gör en behovsprövning ska den beakta hur allvarligt brottet är, hur komplicerat ärendet är och hur sträng påföljd som kan förväntas i det enskilda fallet, för att avgöra huruvida det ligger i rättvisans intresse att rättshjälp beviljas. Under alla omständigheter ska behovskriteriet anses vara uppfyllt i följande situationer:
a)       När en misstänkt eller tilltalad ställs inför en behörig domstol eller domare för beslut om häktning under alla skeden av förfarandet inom tillämpningsområdet för detta direktiv.
b)      Under häktningstiden.
…”
7.        Artikel 9 i samma direktiv, med rubriken ”Utsatta personer”, har följande lydelse:
”Medlemsstaterna ska säkerställa att hänsyn tas till utsatta misstänkta, tilltalades och eftersökta personers särskilda behov vid genomförandet av detta direktiv.”
8.        I artikel 11 i direktiv 2016/1919 föreskrivs följande:
”Ingenting i detta direktiv ska ses som en begränsning av eller ett avsteg från rättigheter och rättssäkerhetsgarantier som säkerställs enligt stadgan, Europakonventionen eller andra relevanta bestämmelser i internationell rätt eller i medlemsstaternas lagstiftning som erbjuder en högre skyddsnivå.”
B.      Bulgarisk rätt
9.        I artikel 94 du Nakazatelno-protsesualen kodeks (straffprocesslagen)
(nedan kallad NPK) föreskrivs följande:
”1)      I straffrättsliga förfaranden är det obligatoriskt för en tilltalad att bistås av försvarare när
…
6.      … den tilltalade är frihetsberövad,
…
8.      målet prövas i den tilltalades utevaro,
9.      den tilltalade inte kan inte betala för en försvarare, vill få tillgång till en försvarares tjänster och rättvisans intresse så fordrar.
…
3)      När det är obligatoriskt för en tilltalad att bistås av en försvarare ska den behöriga myndigheten förordna en offentlig försvarare. …”
10.      Artikel 189.3 NPK har följande lydelse:
”Om den tilltalade befinns skyldig, ska domstolen förplikta denne att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive advokatarvoden och andra kostnader som den offentliga försvararen har haft, samt de kostnader som uppkommit för målsäganden och den civilrättsliga parten, om dessa har yrkat detta. Om flera personer fälls ska domstolen fastställa den andel som var och en av dem ska betala.”
11.      Artikel 23 i Zakon za pravnata pomosht (lagen om rättshjälp) har följande lydelse:
”(1)      Rättshjälpssystemet … omfattar de fall där det enligt lag krävs tillgång till en försvarare, en biträdande försvarare eller ett ombud.
(2)      Rättshjälpssystemet omfattar även fall där den misstänkte, den tilltalade eller parten i ett brottmål, tvistemål eller förvaltningsmål inte har de medel som krävs för att betala för bistånd från en försvarare, eller önskar ett sådant bistånd och rättvisans intresse så fordrar. I sådana fall är personen inte skyldig att ersätta kostnaderna för den rättshjälp som beviljats.”
12.      Artikel 25.1 i denna lag har följande lydelse:
”… beslutet om att bevilja rättshjälp ska fattas … på begäran av den berörda personen, eller enligt lag, och denne ska med hjälp av den mall som utarbetats av rättshjälpskontoret skriftligen underrättas om att vederbörande vid en fällande dom är skyldig att ersätta kostnaderna för rättshjälp, utom i de fall som avses i artikel 23.2. Vägran att bevilja rättshjälp ska motiveras och kan överklagas på lämpligt sätt.”
III. Bakgrunden till tvisten, det nationella målet och förfarandet vid domstolen
13.      I en första rättsprocess dömde Spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade domstolen för brottmål, Bulgarien) klaganden i det nationella målet, Mihail Mihaylov Stefanov, som häktades den 3 juni 2018 och företräddes av en offentlig försvarare som automatiskt hade tilldelats honom, till ett års och tio månaders fängelse, villkorligt med fyra års prövotid, för att ha begått två brott enligt Nakazatelen kodeks (bulgariska strafflagen). Mihail Mihaylov Stefanov överklagade denna dom till Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade appellationsdomstolen för brottmål, Bulgarien), som upphävde domen på grund av ett rättegångsfel och återförvisade målet till Spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade domstolen för brottmål) för prövning i sak, samtidigt som Mihail Mihaylov Stefanov släpptes ur häktet den 14 mars 2019.
14.      Parallellt väckte Mihail Mihaylov Stefanov skadeståndstalan mot Spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade domstolen för brottmål) och Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade appellationsdomstolen för brottmål) vid Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia, Bulgarien) och åberopade olika skador som han hade åsamkats under häktningstiden.
15.      I en andra rättsprocess meddelade Spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade domstolen för brottmål) därefter en ny fällande dom mot Mihail Mihaylov Stefanov, som överklagade denna dom till Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade appellationsdomstolen för brottmål). Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade appellationsdomstolen för brottmål) ogillade överklagandet och upphävde delvis domen från Spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade domstolen för brottmål). Mihail Mihaylov Stefanov överklagade domen från Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade appellationsdomstolen för brottmål) till Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen, Bulgarien). Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen, Bulgarien) upphävde både appellationsdomstolens dom och domen i första instans och återförvisade målet till Spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade domstolen för brottmål).
16.      I en tredje rättsprocess väcktes slutligen ett nytt åtal för att verkställa domen från Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen), och målet tilldelades Spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade domstolen för brottmål). Mihail Mihaylov Stefanov yrkade att den ansvariga domaren i målet samt alla domarna vid Spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade domstolen för brottmål) skulle förklaras jäviga, av skäl som jämförbara med dem som han hade åberopat i samband med sin tidigare begäran, vilken hade framställts under den andra rättsprocessen. Eftersom den bulgariska lagstiftaren hade beslutat att avskaffa de specialiserade domstolarna för brottmål, däribland Spetsializiran nakazatelen sad (Specialiserade domstolen för brottmål), överfördes målet emellertid till Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia). Parallellt återförvisades målet avseende den civilrättsliga skadeståndstalan som hade väckts vid Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia) till Okrazhen sad – Sofia (Regionala domstolen i Sofia, Bulgarien). Mihail Mihaylov Stefanov yrkade i detta sammanhang att domarna vid Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia) skulle förklaras jäviga och gjorde gällande att de inte var opartiska. Yrkandet avslogs och Mihail Mihaylov Stefanov fälldes.
17.      Mihail Mihaylov Stefanov har överklagat denna dom till den hänskjutande domstolen och yrkat att även de brottmålsdomare som ingår i denna ska förklaras jäviga.
18.      Den hänskjutande domstolen har för det första angett att handläggningen av de olika mål som beskrivs i punkterna 13–16 i förevarande förslag till avgörande ger upphov till problem i samband med bedömningen av opartiskheten hos de domare som tjänstgör vid samtliga domstolar som har varit inblandade i dessa mål, även vid den hänskjutande domstolen. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende förklarat att Mihail Mihaylov Stefanov har ifrågasatt domarnas opartiskhet med motiveringen att dessa domstolar är svarande i den skadeståndstalan som han har väckt till följd av sin häktning. Vad gäller det nationella målet har den hänskjutande domstolen preciserat att det endast är nödvändigt att pröva huruvida Mihail Mihaylov Stefanovs överklagande av det avgörande i vilket Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia) slog fast att han var skyldig till de brott som han anklagades för var välgrundat. Frågor som rör lagenligheten av häktningen av honom, liksom bedömningen av huruvida han åsamkats ideell skada och huruvida han eventuellt ska ersättas för detta, omfattas däremot av den behörighet som tillkommer Okrazhen sad – Sofia (Regionala domstolen i Sofia) inom ramen för en skadeståndstalan.
19.      För det andra har den hänskjutande domstolen påpekat att Mihail Mihaylov Stefanov under den andra rättsprocessen underrättades om datumen för förhandlingarna vid Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia) och att målet skulle avgöras i hans utevaro om han inte hade något giltigt skäl att utebli från förhandlingarna. Mihail Mihaylov Stefanov meddelade att han inte hade för avsikt att inställa sig till dessa förhandlingar, eftersom han eftersöktes i häktningssyfte i ett annat brottmål. Förfarandet vid denna domstol ägde rum i närvaro av en offentlig försvarare. Mihail Mihaylov Stefanov inställde sig till den sista förhandlingen och begärde att samtliga förhör med vittnen och sakkunniga skulle upprepas. Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia) avslog denna begäran. Till följd av detta lämnade Mihail Mihaylov Stefanov rättssalen. Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia) meddelade sitt beslut i närvaro av den offentliga försvarare som hade utsetts och i Mihail Mihaylov Stefanovs utevaro. Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i hur ett sådant agerande ska kvalificeras i rättslig mening, bland annat mot bakgrund av skäl 35 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/343 av den 9 mars 2016 om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden (EUT L 65, 2010, s. 1).
20.      För det tredje har den hänskjutande domstolen förklarat att det i det bulgariska straffrättsliga systemet, nämligen i artikel 94.1.6 NPK, föreskrivs att en tilltalad som är frihetsberövad ska bistås av en försvarare. Parallellt föreskrivs i artikel 94.1.8 NPK att när ett mål prövas i den tilltalades utevaro, ska den tilltalade också bistås av en försvarare. I ingen av dessa två bestämmelser föreskrivs någon föregående prövning av denna persons ekonomiska förmåga att betala för en försvarare. Av artikel 94.1.9 NPK följer dessutom att om en tilltalad önskar bistås av en försvarare, saknar tillräckliga medel för att betala för försvaren och om rättvisans intresse så fordrar ska han eller hon tilldelas en offentlig försvarare. I det sistnämnda fallet beviljas således rättshjälp på den tilltalades initiativ och efter det att hans eller hennes ekonomiska oförmåga att betala för en försvarare har prövats. Den hänskjutande domstolen har dessutom förklarat att enligt artikel 25.1 i lagen om rättshjälp är den berörda personen, vid en fällande dom, skyldig att ersätta samtliga kostnader för rättshjälpen, utom i det fall som avses i artikel 23.2 i samma lag, det vill säga när rättshjälpen beviljades på grund av att en misstänkt, en tilltalad eller en part i ett brottmål som saknade tillräckliga medel hade uttryckt en önskan om att bistås av en försvarare och rättvisans intresse så fordrade.
21.      I förevarande fall har den hänskjutande domstolen påpekat att Mihail Mihaylov Stefanov, under vissa delar av de rättsprocesser som beskrivits i punkterna 13–16 i förevarande förslag till avgörande, har erhållit rättshjälp med stöd av artikel 94.1.6 och 94.1.8 NPK, som omfattas av tillämpningen av artikel 2.1 a och b i direktiv 2016/1919. Den hänskjutande domstolen har emellertid angett att det senare konstaterades att Mihail Mihaylov Stefanov saknade tillräckliga tillgångar för att betala för en försvarare, men att detta inte hade kontrollerats vid den tidpunkt då han beviljades rättshjälp med stöd av artikel 94.1.6 och 94.1.8 NPK.
22.      I detta sammanhang vill den hänskjutande domstolen få klarhet i om de nationella domstolarna ska avstå från att tillämpa artikel 25.1 i lagen om rättshjälp vid en fällande dom mot en tilltalad som beviljats rättshjälp på grund av att han eller hon var frihetsberövad, utan att det gjordes någon föregående prövning av hans eller hennes ekonomiska förmåga att betala för en försvarare, och det senare konstaterades att hans eller hennes tillgångar var otillräckliga. Den hänskjutande domstolen har preciserat att de tvivel som den hyser i detta avseende bland annat beror på att en tilltalad som beviljas rättshjälp på grund av otillräckliga medel enligt det bulgariska rättssystemet inte kan bli föremål för den skyldighet att vid en fällande dom ersätta kostnaderna för rättshjälp som föreskrivs i denna bestämmelse. Den hänskjutande domstolen vill följaktligen få klarhet i huruvida den tilltalade, i ett sådant fall som det som är aktuellt i det nationella målet, ska likställas med en tilltalad som beviljats rättshjälp på grund av att han eller hon saknade tillräckliga ekonomiska medel för att betala för en försvarare.
23.      Den hänskjutande domstolen har även tagit upp frågan huruvida artikel 25.1 i lagen om rättshjälp är förenlig med skäl 8 i direktiv 2016/1919, eftersom det i denna bestämmelse föreskrivs att medlemsstaterna bör kunna kräva att de tilltalade själva bär en del av kostnaderna för rättshjälp, beroende på deras ekonomiska resurser, medan artikel 25.1 i lagen om rättshjälp inte avser en del av kostnaderna för rättshjälp, utan samtliga kostnader för rättshjälp.
24.      För det fjärde har den hänskjutande domstolen angett att under de tre rättsprocesser som beskrivits i punkterna 13–16 i förevarande förslag till avgörande beviljades Mihail Mihaylov Stefanov rättshjälp i form av olika offentliga försvarare som succesivt utsågs att försvara honom. Mihail Mihaylov Stefanov ville nämligen att flera av dem skulle ersättas, även om de hade iakttagit sin skyldighet att bidra till att klargöra de faktiska och rättsliga förhållanden som var gynnsamma för honom, och samtidigt försökt att följa hans försvarsstrategi. Den hänskjutande domstolen vill i detta sammanhang få klarhet i vilka åtgärder som ska vidtas för att säkerställa kontinuiteten i försvaret av en misstänkt eller tilltalad under hela det straffrättsliga förfarandet. Den hänskjutande domstolen vill närmare bestämt få klarhet i huruvida och under vilka omständigheter medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa misstänktas eller tilltalades rätt att byta ut den försvarare som företräder dem och som de har tilldelats genom rättshjälp, när omständigheterna motiverar detta.
25.      Mot denna bakgrund beslutade Apelativen sad – Sofia (Appellationsdomstolen i Sofia) att vilandeförklara målet och hänskjuta sex frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande. I enlighet med domstolens begäran kommer jag emellertid endast att behandla den fjärde och den femte tolkningsfrågan, vilka har följande lydelse:
”…
4)      Ska artikel 2.1 a och b och artikel 4.1 och 4.4 i [direktiv (EU) 2016/1919], jämförda med skälen 8 och 17 i samma direktiv, tolkas så, att tilltalade och misstänkta som har gripits, oberoende av huruvida de har tillräckliga medel för att betala för bistånd från en försvarare, ska jämställas med misstänkta och tilltalade som saknar sådana medel och som ska beviljas rättshjälp, eftersom detta fordras i rättvisans intresse?
5)      Om den fjärde frågan besvaras jakande, är en nationell bestämmelse enligt vilken – i fall där rättshjälp beviljats i kraft av en lag som föreskriver att en tilltalad eller misstänkt måste vara företrädd av en advokat, vilket är fallet om vederbörande är häktad – en tilltalad eller misstänkt ska ersätta kostnaderna för den rättshjälp som beviljats, utan någon prövning huruvida han eller hon har tillräckliga medel för att betala för bistånd från en försvarare, förenlig med skäl 8 i [direktiv 2016/1919]?
…”
26.      Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 25 mars 2025. Skriftliga yttranden har inkommit från Mihail Mihaylov Stefanov, den tjeckiska regeringen och Europeiska kommissionen inom den frist som föreskrivs i artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol. Samtliga deltog i den muntliga förhandling som höll den 25 februari 2026.
IV.    Bedömning
27.      Jag föreslår att de två frågor som ska prövas i förevarande förslag till avgörande ska prövas tillsammans,(3) även om den andra frågan endast ställs för det fall den första frågan ska besvaras jakande. Den hänskjutande domstolen har ställt dessa frågor för att få klarhet i huruvida artikel 2.1 a och b och artikel 4.1 och 4.4 i direktiv 2016/1919, jämförda med skäl 8 i samma direktiv, utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en tilltalad som beviljats rättshjälp på grund av att denne var häktad kan bli skyldig att ersätta kostnaderna för denna rättshjälp utan föregående prövning av hans eller hennes ekonomiska resurser, medan en tilltalad som beviljats rättshjälp just på grund av otillräckliga medel inte kan bli föremål en sådan skyldighet.
A.      Inledande anmärkningar
28.      Till att börja med är det lämpligt att erinra om det historiska sammanhanget i förevarande mål. Diskussionen om problematiken i samband med rättssäkerhetsgarantier i brottmål i Europeiska unionen pågick redan innan antagandet av Lissabonfördraget.(4) Den har legat till grund för en fortgående utveckling av dessa garantier, som på sikt har syftat till att främja tillnärmningen av medlemsstaternas lagstiftning för att på så sätt möjliggöra genomförandet av de instrumentella principerna om ömsesidigt erkännande av domar i brottmål och om ömsesidigt förtroende. Dessa mål formaliserades bland annat i rådets resolution om en färdplan för att stärka misstänkta eller åtalade personers processuella rättigheter vid straffrättsliga förfaranden.(5) Denna integrerades i riktlinjerna i Stockholmsprogrammet om ”området med frihet, säkerhet och rättvisa”, där det anges att ”[s]trävan efter ett europeiskt rättsligt område måste stärkas, så att man kan gå vidare från den splittrade situation som i dag råder”.(6)
29.      Den ambition som beskrivs i föregående punkt i förevarande förslag till avgörande har gradvis konkretiserats genom antagandet av en första serie av tre direktiv.(7) År 2016 kompletterades dessa därefter med tre nya direktiv.(8) Dessa sex direktiv, som antagits med stöd av artikel 82.2 FEUF,(9) syftar i huvudsak till att skapa en straffrättslig ”gemenskapsmodell” som grundar sig på ett gemensamt system för processuella rättigheter, och till att bevara en form av balans genom att de utgör en motvikt till de framsteg som tidigare gjorts på området straffrättsligt samarbete och polissamarbete när det gäller åtgärder som gör det lättare att väcka åtal.(10)
30.      Det är viktigt att i detta skede klargöra att de ramar som anges i ovannämnda sex direktiv endast är gemensamma miniminormer som medlemsstaterna är skyldiga att följa i fråga om rättssäkerhetsgarantier. Dessa är dessutom till stor del inspirerade av de rättigheter som stadfästs i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), särskilt artikel 6 däri. Det framgår av förklaringarna avseende Europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna(11) att denna artikel i Europakonventionen motsvarar artikel 47 andra och tredje styckena och artikel 48 i stadgan. EU-domstolen måste därför säkerställa att dess tolkning av artikel 47 andra och tredje styckena och artikel 48 i stadgan garanterar en skyddsnivå som tar hänsyn till den skyddsnivå som avses i artikel 6 i Europakonventionen, såsom denna tolkats av Europadomstolen.(12)
31.      Den hänskjutande domstolens frågor i det nationella målet rör frågan om rättshjälp. Denna rätt är till sin natur knuten till den rätt till tillgång till försvarare som föreskrivs i direktiv 2013/48, som är en förutsättning för att kunna utöva denna rätt på ett effektivt sätt.(13) Rättshjälp är således specifikt föremål för direktiv 2016/1919. Behovet av och svårigheterna med att fastställa minimiregler för rätten till rättshjälp diskuterades ingående redan innan detta direktiv antogs. Kommissionens avdelningar kunde exempelvis i en sammanfattning av den konsekvensbedömning som gjordes i samband med utarbetandet av förslaget till direktiv av den 27 november 2013 lyfta fram nackdelarna med de olika nationella rättshjälpssystemen för att effektivt skydda rätten till en rättvis rättegång.(14) Parallellt har kommissionen i sitt förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv av den 27 november 2013 om provisorisk rättshjälp för frihetsberövade misstänkta eller tilltalade och om rättshjälp inom ramen för förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder även framhållit de ekonomiska utmaningarna i samband med tillämpningen av ett direktiv på detta område.(15)
32.      Av det ovan anförda följer att rätten till rättshjälp utgör en av de väsentliga beståndsdelarna i det straffrättsliga system som medlemsstaterna är skyldiga att genomföra, eftersom den säkerställer ett effektivt rättsskydd. Det är mot bakgrund av dessa överväganden som den hänskjutande domstolens frågor ska besvaras.
B.      Räckvidden för rätten till rättshjälp
33.      Den hänskjutande domstolens frågor uppkommer med anledning av situationen för Mihail Mihaylov Stefanov, som i det nationella målet beviljades rättshjälp på grund av att han var häktad och utan att det gjordes någon föregående ekonomisk prövning av hans ekonomiska resurser. För att besvara dessa frågor är det nödvändigt att undersöka de bestämmelser i direktiv 2016/1919 som fastställer de gemensamma minimiregler som medlemsstaterna är skyldiga att iaktta när de genomför rätten till rättshjälp.
1.      Ordalydelsen i direktiv 2016/1919
34.      I artikel 2 i detta direktiv föreskrivs att direktivet ska tillämpas på misstänkta och tilltalade i straffrättsliga förfaranden, som har rätt till tillgång till försvarare enligt direktiv 2013/48/EU, och som är frihetsberövade eller enligt unionsrätten eller nationell rätt ska bistås av en försvarare. Det framgår av den hänskjutande domstolens förklaringar att så är fallet med Mihail Mihaylov Stefanov i det nationella målet.
35.      Vad gäller beviljandet av rättshjälp föreskrivs i artikel 4.1 i direktiv 2016/1919 en tydlig skyldighet för medlemsstaterna att se till att misstänkta och tilltalade beviljas rättshjälp när två kumulativa villkor är uppfyllda, nämligen att de saknar tillräckliga medel för att betala för bistånd från en försvarare och rättvisans intresse så fordrar.
36.      Närmare bestämmelser om tillämpningen av rätten till rättshjälp preciseras därefter i artikel 4.2, i vilken det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna har när det gäller att genomföra denna rätt fastställs. Medlemsstaterna får nämligen uppställa som villkor att det ska göras en ekonomisk prövning eller en behovsprövning, eller bådadera, för att avgöra om rättshjälp ska beviljas. I artikel 4.3 (det ekonomiska kriteriet) och 4.4 (behovskriteriet) preciseras därefter hur vart och ett av dessa kriterier ska tolkas. I huvudsak är det ekonomiska kriteriet uppfyllt när den misstänkte eller tilltalade saknar tillräckliga medel för att betala för bistånd från en försvarare. Vad gäller behovskriteriet, syftar detta till att avgöra huruvida det ligger i rättvisans intresse att rättshjälp beviljas. Under alla omständigheter ska detta kriterium anses vara uppfyllt vid ett beslut om häktning och under häktningstiden.
37.      Mot bakgrund av det ovan anförda konstaterar jag att ordalydelsen i artikel 4 i direktiv 2016/1919 inte är otvetydig, eftersom det inte klart framgår huruvida de två kumulativa villkor som anges i artikel 4.1 skiljer sig från de två kriterier som därefter anges i artikel 4.2, 4.3 och 4.4. Jag anser emellertid att kommissionen under den muntliga förhandlingen på ett relevant sätt redogjorde för att begreppen ”tillräckliga medel” och ”rättvisans intresse” i artikel 4.1 i huvudsak motsvarar kriterierna om ”medel” och ”behov” i artikel 4.2, 4.3 och 4.4.
38.      Enligt min mening framgår det följaktligen av ordalydelsen i artikel 4 i direktiv 2016/1919 att medlemsstaterna bland annat är skyldiga att bevilja rättshjälp till en misstänkt eller tilltalad, dels när han eller hon saknar tillräckliga medel för att betala för bistånd från en försvarare, dels när ett beslut om häktning fattas eller under häktningstiden. Det preciseras emellertid att medlemsstaterna får besluta att endast pröva ett av dessa två kriterier, förutsatt att den gemensamma minimiregel (det vill säga beviljande av bistånd om båda kriterierna är uppfyllda) som jag erinrade om i föregående mening iakttas. Rent konkret innebär detta att en medlemsstat kan besluta att bevilja rättshjälp till var och en som uppfyller ett av de två relevanta kriterierna, utan någon prövning av det andra kriteriet, men att den inte kan vägra att bevilja rättshjälp till en misstänkt eller tilltalad som uppfyller båda kriterierna.
2.      Det sammanhang i vilket direktiv 2016/1919 ingår
39.      Av det ovan anförda framgår att det i direktiv 2016/1919 föreskrivs ett system där det är obligatoriskt för medlemsstaterna att bevilja rättshjälp när både villkoret om ”tillräckliga medel” och villkoret om ”rättvisans intresse” är uppfyllda. Detta system konkretiserar genomförandet av de gemensamma minimiregler som medlemsstaterna har avsett att införa för tillnärmning av sina lagar och andra författningar, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 82.2 FEUF.
40.      Det sammanhang i vilket detta direktiv ingår ger stöd åt denna tolkning.
41.      I skäl 17 i nämnda direktiv har lagstiftaren nämligen preciserat dels att rätten till rättshjälp är en förlängning av artikel 6.3 c i Europakonventionen, dels att det rör sig om en minimiregel och att en kumulativ eller alternativ tillämpning av de två relevanta kriterierna inte bör innebära en begränsning av eller ett avsteg från de rättigheter och rättssäkerhetsgarantier som säkerställs enligt stadgan och Europakonventionen, såsom dessa tolkas av EU-domstolen och Europadomstolen.
42.      I skälen 30 och 31 i direktiv 2016/1919 erinras dessutom om att bestämmelserna i direktivet är av minimikaraktär, medan behovet av att respektera den grundläggande rätten till rättshjälp, såsom den föreskrivs i stadgan och Europakonventionen, även understryks i skäl 30 i nämnda direktiv.
43.      Tillsammans gör dessa överväganden enligt min mening det möjligt att säkerställa en viss samstämmighet vad gäller förhållandet mellan direktiv 2016/1919 och direktiv 2013/48, som var dess föregångare och vars faktiska utövande direktivet syftar till att säkerställa,(16) eftersom det i artikel 11 i sistnämnda direktiv, med rubriken ”Rättshjälp”, anges att detta direktiv inte ska påverka tillämpningen av nationell lagstiftning om rättshjälp, som ska vara tillämplig i enlighet med stadgan och Europakonventionen.
44.      Jag erinrar i detta avseende även om att rätten till rättshjälp, som jag påpekade i punkt 29 i förevarande förslag till avgörande, omfattas av den grundläggande rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan, som i sin tur motsvarar artikel 6 i Europakonventionen. Mot bakgrund av ovanstående överväganden är det således konsekvent att, vilket bland annat framgår av rättspraxis från Europadomstolen, den tilltalades rätt enligt Europakonventionen till kostnadsfritt bistånd från en offentlig försvarare utgör en del av begreppet rättvis rättegång, som är förenat med följande två villkor: avsaknad av ”medel för att betala för bistånd från en försvarare” och ”rättvisans intresse”.(17)
3.      Syftena med direktiv 2016/1919
45.      Enligt skäl 1 i direktiv 2016/1919 är syftet med detta direktiv att se till att den rätt till tillgång till en försvarare som föreskrivs i direktiv 2013/48 faktiskt kan utövas. Genom sin kombinerade verkan bidrar dessa båda direktiv således till att förverkliga rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 första stycket i stadgan, eftersom beviljandet av rättshjälp underlättar rätten till tillgång till en försvarare.(18)
46.      I skäl 2 i direktiv 2016/1919 anges den metod som ska användas för att uppnå detta, nämligen fastställandet av gemensamma minimiregler om rätten till rättshjälp för att stärka medlemsstaternas förtroende för varandras straffrättsliga system och därigenom förbättra ömsesidigt erkännande av straffrättsliga avgöranden, vilket det även erinras om i skäl 31 i nämnda direktiv.
47.      Sådana uttalade mål ligger i linje med de prioriteringar som det gavs uttryck för i rådets resolution av den 30 november 2009, där det i ”Åtgärd C” anges att ”rätten till rättshjälp bör säkerställa lika tillgång till rätten till juridisk rådgivning”.
48.      Samtidigt följer det av artikel 1 i direktiv 2016/1919 att syftet med direktivet är att fastställa gemensamma minimiregler för rätten till rättshjälp, bland annat för tilltalade i straffrättsliga förfaranden. Direktivet syftar således inte till att genomföra en uttömmande harmonisering av det straffrättsliga förfarandet på detta område,(19) och det syftar inte till att fastställa samtliga villkor för beviljande av rättshjälp till en misstänkt eller tilltalad.(20)
C.      Möjlighet att begära återbetalning av rättshjälp
49.      Av det ovan anförda följer att rätten till rättshjälp är väletablerad inom unionen. De frågor som den hänskjutande domstolen har ställt till EU-domstolen avser emellertid en specifik aspekt av dess genomförande, nämligen huruvida den person som har beviljats rättshjälp eventuellt i efterhand ska ersätta kostnaderna för den rättshjälp som beviljats.
1.      Skäl 8 i direktiv 2016/1919
50.      Direktiv 2016/1919 innehåller inte någon artikel om ersättning för de kostnader som en medlemsstat har haft i samband med beviljandet av rättshjälp. Denna frågeställning tas dock upp i skäl 8 i direktivet, i vilket det anges att ”[v]id beviljandet av rättshjälp bör medlemsstaternas behöriga myndigheter kunna kräva att misstänkta, tilltalade eller eftersökta personer bär en del av kostnaderna själva, beroende på deras ekonomiska resurser”. I detta avseende kan följande påpekanden göras.
51.      Inledningsvis erinrar jag om att även om ett skäl i ett direktiv kan användas för att precisera innehållet i bestämmelserna och utgör viktiga tolkningsdata som belysa lagstiftarens avsikt,(21) är det inte rättsligt bindande och kan inte åberopas isolerat för att göra gällande rättigheter eller skyldigheter i avsaknad av motsvarande eller stödjande bestämmelser i själva direktivtexten.(22)
52.      Även om det visserligen framgår av ordalydelsen i skäl 8 i direktiv 2016/1919 att medlemsstaterna dels får kräva att de personer som åtnjuter rättshjälp ska bära en del av kostnaderna för denna, dels att denna möjlighet ska ta hänsyn till dessa personers ekonomiska resurser, kan dessa överväganden inte i sig medföra en direkt skyldighet för medlemsstaterna.
53.      Jag konstaterar vidare att avsaknaden av en uttrycklig bestämmelse om ersättning för kostnader i samband med beviljandet av rättshjälp i själva texten i direktiv 2016/1919 är en följd av ett val som lagstiftaren har gjort. Det framgår nämligen av kommissionens förslag till direktiv att detta ursprungligen innehöll en artikel 4.5, som just avsåg frågan om eventuell återbetalning av rättshjälp(23). Den föreslagna bestämmelsen blev föremål för diskussioner och ändringsförslag under lagstiftningsförfarandet men ströks från den slutliga versionen av direktivet. Avsaknaden av en sådan bestämmelse beror därför på en konkret kompromisslösning som nåddes under utarbetandet av direktiv 2016/1919 och inte på ett förbiseende. Härav följer med nödvändighet att lagstiftaren inte ville att frågan om eventuella metoder för återbetalning av rättshjälp skulle bli föremål för en harmonisering på medlemsstatsnivå.
54.      Slutligen följer det av det ovan anförda att det inom ramen för den minimiharmonisering som beskrivs i punkt 47 i förevarande förslag till avgörande, och i avsaknad av bestämmelser som reglerar frågan om återbetalning av rättshjälp, står medlemsstaterna fritt att besluta huruvida de avser att införa ett system där rättshjälpsmottagare åläggs att ersätta kostnaderna för den rättshjälp som beviljats.
55.      Som jag påpekade i punkterna 20, 40 och 43 i förevarande förslag till avgörande bygger emellertid den rätt till rättshjälp i straffrättsliga förfaranden som föreskrivs i direktiv 2016/1919 på artikel 47 tredje stycket i stadgan, vilken i sin tur motsvarar artikel 6 i Europakonventionen.(24) Unionslagstiftaren har för övrigt i skälen 17 och 30 i direktivet tydligt angett sin vilja att tolka direktivet och de rättigheter som föreskrivs i direktivet i enlighet EU-domstolens och Europadomstolens praxis angående dessa båda bestämmelser. Under dessa omständigheter är det nödvändigt att säkerställa att tolkningen av direktiv 2016/2019 och artikel 47 tredje stycket i stadgan garanterar en skyddsnivå som tar hänsyn till skyddsnivån enligt artikel 6 i Europakonventionen, såsom den tolkats av Europadomstolen.(25) Medlemsstaternas möjlighet att införa, eller inte införa, ett system för ersättning av kostnaderna för rättshjälp ska således utövas med iakttagande av de rättigheter som uttryckligen föreskrivs i direktiv 2016/1919.
2.      Europadomstolens praxis
56.      Även om EU-domstolen ännu inte har prövat något mål som rör frågan huruvida en praxis som innebär att rättshjälpsmottagare åläggs att ersätta kostnaderna för den rättshjälp som beviljats är förenlig med direktiv 2016/1919 eller stadgan, har jämförbara frågeställningar däremot flera gånger tagits upp i Europadomstolen.
57.      I beslutet av den 6 maj 1982, X mot Förbundsrepubliken Tyskland,(26) ansåg den tidigare Europeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna i huvudsak att det inte var oförenligt med artikel 6.3 c i Europakonventionen att kräva att en dömd person skulle ersätta kostnaderna för den rättshjälp som han eller hon hade beviljats, såvitt vederbörande förfogade över tillräckliga medel för detta.
58.      I domen av den 25 september 1992, Croissant mot Tyskland,(27) erinrade Europadomstolen om att artikel 6.3 c i Europakonventionen inte föreskriver någon absolut rättighet, eftersom kostnadsfritt bistånd från en offentlig försvarare endast krävs när den tilltalade saknar tillräckliga medel för att betala försvararen. Europadomstolen fann i detta sammanhang att ett nationellt system för beviljande av rättshjälp inte är förenligt med denna bestämmelse om det har en negativ inverkan på förutsättningarna för ett rättvis förfarande. Europadomstolen preciserade vidare att det inte ankom på den att avgöra frågan huruvida den berörda staten i det aktuella fallet hade kunnat kräva ersättning för de omtvistade kostnaderna för det fall sökanden under förfarandet hade visat att dennes ekonomiska resurser inte gjorde det möjligt för honom eller henne att betala dessa kostnader. Europadomstolen angav emellertid att de begärda beloppen i förevarande fall inte var överdrivet höga och att de i praktiken i regel efterskänks eller inte tas ut när domen verkställs. I en sådan situation var det inte oskäligt att kräva att den berörda personen skulle visa att han eller hon saknade tillräckliga ekonomiska medel för att kunna betala den begärda ersättningen.
59.      I domen av den 26 februari 2002, Morris mot Förenade kungariket(28) fann Europadomstolen att det inte innebar en överträdelse av artikel 6.3 c i Europakonventionen att kräva att en person ska bära en del av kostnaderna för rättsligt bistånd om han eller hon förfogar över medel för detta. Europadomstolen preciserade i detta sammanhang även att det begärda beloppet varken föreföll godtyckligt eller oskäligt med hänsyn till de medel sökanden förfogade över. Av detta går det underförstått att dra slutsatsen att så inte skulle ha varit fallet om personen i fråga inte hade haft möjlighet att bära en del av dessa kostnader. Liknande slutsatser kan dras av granskningen av Europadomstolens dom av den 17 februari 2011, Ognyan Asenov mot Bulgarien.(29)
60.      Mot bakgrund av det ovan anförda konstaterar jag att möjligheten för de stater som är parter i Europakonventionen att kräva ersättning för de kostnader de har haft i samband med beviljandet av rättshjälp tydligt regleras i Europadomstolens praxis. Utövandet av denna möjlighet får inte äventyra ett rättvist domstolsförfarande. Vidare, även om det inte i sig är oförenligt med artikel 6.3 c i Europakonventionen att begära återbetalning av kostnaderna, måste detta steg emellertid i det konkreta fallet bedömas utifrån det begärda beloppet och den berörda personens ekonomiska resurser. Slutligen är det i ett sådant fall legitimt att bevisbördan för att det saknas medel för att genomföra återbetalningen vilar på den person som åberopar detta.
D.      Tillämpning på förevarande mål
61.      Den hänskjutande domstolens resonemang hänför sig till det specifika faktiska och rättsliga sammanhang som det bulgariska straffrättssystemet ingår i. Den hänskjutande domstolen har förklarat att rättshjälp kan beviljas på olika sätt. Dels kan rättshjälp beviljas ex officio och utan föregående kontroll av den berörda personens ekonomiska resurser, med motiveringen att personen är häktad och det då är obligatoriskt att bistås av en försvarare. Dels kan rättshjälp beviljas när en person uppfyller två kriterier, vilka i huvudsak motsvarar den ekonomiska prövning och den behovsprövning som föreskrivs i artikel 4 i direktiv 2016/19. Detta förutsätter bland annat en förhandsprövning av personens ekonomiska resurser.
62.      Den hänskjutande domstolen har i detta avseende preciserat att en tilltalad eller misstänkt som beviljats rättshjälp på grund av otillräckliga medel inte i efterhand kan åläggas en återbetalningsskyldighet. En person som befinner sig i Mihail Mihaylov Stefanovs situation, det vill säga som har beviljats rättshjälp med stöd av bland annat artikel 94.1.6 eller 94.1.8 NPK, enligt vilka en försvarare ska tilldelas utan förhandsprövning av de ekonomiska resurserna, är däremot skyldig att ersätta samtliga kostnader för den rättshjälp som vederbörande har beviljats enligt artikel 25.1 jämförd med artikel 23.1 lagen om rättshjälp.
63.      För det första framgår det mycket tydligt av de förklaringar som den hänskjutande domstolen har lämnat, och som sammanfattats i punkterna 60 och 61 i förevarande förslag till avgörande, att en tilltalad eller misstänkt i det bulgariska straffrättssystemet kan beviljas rättshjälp med motiveringen att rättvisans intresse så fordrar, eftersom personen är häktad eller inte närvarar vid prövningen av målet och det är obligatoriskt att bistås av en försvarare.
64.      I ett sådant fall förefaller Republiken Bulgarien således ha valt ett av de alternativ som föreskrivs i artikel 4.2 i direktiv 2016/1919, nämligen att endast utföra en behovsprövning för att avgöra om rättshjälp ska beviljas. Ett sådant val är, som jag påpekade i punkt 37 i förevarande förslag till avgörande, helt förenligt med denna bestämmelse, förutsatt att rättshjälp även beviljas misstänkta och tilltalade som befinner sig i en situation där båda kriterierna i nämnda bestämmelse är uppfyllda. Sett till den hänskjutande domstolens förklaringar förefaller för övrigt så vara fallet.
65.      Under alla omständigheter följer det av det ovan anförda att när en medlemsstat kan välja att antingen utföra en ekonomisk prövning eller en behovsprövning, eller bådadera, för att avgöra om rättshjälp ska beviljas, måste dessa prövningar hållas isär och får inte blandas ihop. När en medlemsstat beslutar att endast tillämpa det ena av dessa två kriterier, kan rättshjälp därmed tillhandahållas en individ, utan någon prövning av huruvida det andra kriteriet är uppfyllt. Detta innebär dock inte att individen inte skulle ha uppfyllt
båda kriterier ifall denna medlemsstat hade valt att tillämpa dem tillsammans.
66.      För det andra ska det, om de två kategorier av rättshjälp som jag just har nämnt inte sammanfaller, fastställas huruvida skillnaden vad gäller den eventuella skyldigheten att återbetala rättshjälpen är förenlig med unionsrätten.
67.      Jag erinrar om att principen om allas likhet inför lagen garanteras i artikel 20 i stadgan och att denna princip innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. Enligt artikel 51.1 i stadgan är medlemsstaterna skyldiga att iaktta denna bestämmelse när de tillämpar unionsrätten. Kravet på att situationerna ska vara lika för att man ska kunna konstatera att likabehandlingsprincipen har åsidosatts ska bedömas med beaktande av samtliga omständigheter som kännetecknar situationerna och i synnerhet utifrån föremålet för, och syftet med, den lag eller annan författning som medför den aktuella skillnaden i behandling, varvid principerna och målsättningarna på det område som denna lag eller annan författning tillhör ska beaktas.(30)
68.      I förevarande fall omfattas den nationella lagstiftning som är i fråga i det nationella målet av tillämpningsområdet för direktiv 2016/1919, vilket den hänskjutande domstolen för övrigt har angett. Det är således nödvändigt att pröva huruvida, mot bakgrund av föremålet för och syftet med återbetalningen av rättshjälp, situationen för en person som beviljats rättshjälp på grund av att han eller hon är häktad och måste bistås av en försvarare, men vars ekonomiska resurser inte har kontrollerats, är jämförbar med situationen för en person som beviljats rättshjälp på grund av att han eller hon har ansökt om rättshjälp, saknar tillräckliga medel för att betala för en försvarare och det ligger i rättvisans intresse att rättshjälp beviljas.
69.      Jag konstaterar i detta avseende att den rättshjälp som har beviljats i båda fallen syftar till att göra det möjligt för de berörda personerna att bistås av en försvarare som betalas av medlemsstaterna, för att garantera rätten till ett effektivt domstolsskydd. Den enda skillnaden mellan dessa två situationer är att det i det ena fallet görs en ekonomisk prövning. I det bulgariska straffrättssystemet är kravet på återbetalning av rättshjälpen, enligt den hänskjutande domstolen, endast en följd av en fällande brottmålsdom. I detta sammanhang anser jag således att de två situationerna är jämförbara, eftersom de endast skiljer sig åt till följd av ett förfarande som i sin helhet föreskrivs i den aktuella nationella lagstiftningen och inte till följd av de berörda personernas faktiska situation.
70.      Under dessa omständigheter, och med förbehåll för de kontroller som den hänskjutande domstolen ska göra vad gäller ersättningen för kostnaderna för den rättshjälp som beviljats, kan jag inte se hur det kan vara motiverat att behandla personer som beviljats rättshjälp på grund av att de saknade tillräckliga medel för att betala för en försvarare annorlunda än personer som beviljats rättshjälp på grund av att de var häktade men inte heller förfogade över sådana medel.
71.      För det tredje anser erinrar jag om resonemanget i punkterna 33 och 54 i förevarande förslag till avgörande, som kan sammanfattas på följande sätt:
–        Medlemsstaterna är skyldiga att följa en gemensam minimiregel om rättshjälp till misstänkta eller tilltalade som uppfyller båda villkoren i artikel 4.1 i direktiv 2016/1919, nämligen saknar tillräckliga medel för att betala för bistånd från en försvarare och det ligger i rättvisans intresse att rättshjälp beviljas.
–        Denna rätt till rättshjälp omfattas av den grundläggande rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan, vilken i sin tur är direkt inspirerad av den rätt till en rättvis rättegång som anges i artikel 6 i Europakonventionen. Rent generellt bör den skyddsnivå som tillhandahålls av medlemsstaterna aldrig understiga de normer som anges i stadgan eller Europakonventionen, så som dessa tolkas av EU-domstolen och Europadomstolen.
–        I direktiv 2016/1919 föreskrivs varken en skyldighet eller ett förbud mot att ersätta kostnaderna för den rättshjälp som beviljats. Det står således medlemsstaterna fritt att införa en sådan återbetalningsmekanism, under förutsättning att den inte inkräktar på de rättigheter som föreskrivs i direktiv 2016/1919 eller i artikel 47 i stadgan och artikel 6 i Europakonventionen, såsom dessa tolkas av EU-domstolen respektive Europadomstolen.
72.      Vad för det första gäller förenligheten mellan en sådan mekanism för återbetalning av rättshjälp som den som är i fråga i det nationella målet och artikel 47 i stadgan, påpekar jag att det i denna artikel uttryckligen hänvisas till ”personer som inte har tillräckliga medel”. Domstolen har dessutom understrukit att den omständigheten att bestämmelsen om rättshjälp ingår i den artikel i stadgan som avser rätten till ett effektivt rättsmedel tyder på att bedömningen av huruvida rättshjälp ska beviljas ska göras med utgångspunkt från den person vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts, och inte med utgångspunkt från allmänintresset. Allmänintresset kan dock vara en faktor i bedömningen av huruvida rättshjälp är nödvändig.(31)
73.      Av det ovan anförda följer dels att frågan om den berörda personens ekonomiska resurser uppenbarligen är central för rätten till rättshjälp, dels att denna persons konkreta situation är av grundläggande betydelse för genomförandet av denna rätt. Av detta går det att dra slutsatsen att det strider mot själva kärnan i artikel 47 i stadgan att kräva att en person vars ekonomiska situation inte gör det möjligt för honom eller henne att betala för bistånd från en försvarare ska ersätta kostnaderna för den rättshjälp som beviljats, trots att personens ekonomiska situation inte har förbättrats.
74.      Vad för det andra gäller artikel 6.3 c i Europakonventionen, och såsom påpekades i punkterna 56–58 i förevarande förslag till avgörande, ger Europadomstolens praxis tydlig vägledning på denna punkt. Europadomstolen har för övrigt anslutit sig till analysen i föregående punkt i förevarande förslag till avgörande avseende artikel 47 i stadgan. En mekanism för återbetalning av rättshjälp som beviljats en dömd person kan nämligen varken äventyra ett rättvist domstolsförfarande eller denna persons möjlighet att få sin sak prövad i domstol. Europadomstolen har i detta avseende angett att det finns ett tydligt samband mellan frågan om återbetalning av rättshjälp och själva frågan om huruvida rätten till rättshjälp faktiskt kan utövas. Vidare ska frågan om återbetalningsskyldighetens förenlighet med artikel 6.3 c i Europakonventionen bland annat bedömas mot bakgrund av huruvida det begärda beloppet är skäligt, och den berörda personens ekonomiska resurser vid den tidpunkt då han eller hon är skyldig att betala beloppet, vilket även innebär en konkret prövning av denna persons ekonomiska situation.
75.      I förevarande fall anser jag att det inte går att bortse från att det finns en risk att en sådan återbetalningsmekanism som den i det nationella målet kan ha en negativ effekt på en misstänkts eller tilltalads beslut att utöva sin rätt att överklaga, av rädsla för att behöva ersätta ytterligare kostnader utan att ha ekonomiska medel för detta.
76.      Av de förklaringar som den hänskjutande domstolen har lämnat framgår dessutom att vad gäller den återbetalningsmekanism som är i fråga i det nationella målet sker prövningen de misstänktas eller tilltalades ekonomiska resurser aldrig innan dessa vid en fällande dom åläggs att återbetala rättshjälpen. Som jag påpekade i punkterna 59–73 i förevarande förslag till avgörande framgår det otvetydigt av Europadomstolens praxis att myndigheterna, innan de begär återbetalning, är skyldiga att bedöma både huruvida det begärda beloppet är skäligt och huruvida den berörda personen har möjlighet att betala beloppet.
77.      Detta förefaller för övrigt vara förenligt med de syften som eftersträvas med direktiv 2016/1919. Direktivet syftar inte endast till att en berörd person ska bistås av en försvarare, utan även till att kostnaderna för detta bistånd ska finansieras av medlemsstaterna. Om det under dessa omständigheter inte framstår som oskäligt att kräva att en person som har de ekonomiska resurserna för detta bär en del av kostnaderna, ska medlemsstaterna se till att detta sker på ett proportionerligt sätt och inom ramen för de begränsningar som jag precis beskrev i punkterna 70–73 i förevarande förslag till avgörande.
78.      Vad gäller det argument som kommissionen framförde vid den muntliga förhandlingen, nämligen att en person som saknar medel för att betala för bistånd från en försvarare kan likställas med en utsatt person i den mening som avses i artikel 9 i direktiv 2016/1919, förefaller detta argument inte vara relevant. Det finns nämligen ingenting i direktivets ordalydelse som talar för detta, och det framgår för övrigt tydligt av rättspraxis dels att det inte föreligger någon presumtion om att tilltalade är utsatta personer,
dels att en persons förmåga att betala arvode till en försvarare och denna persons utsatthet utgör separata frågor.(32)
V.      Förslag till avgörande
79.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att den fjärde och den femte fråga som ställts av Apelativen sad – Sofia  (Appellationsdomstolen i Sofia, Bulgarien) ska besvaras på följande sätt:
Artikel 2.1 a och b samt artikel 4.1 och 4.4 i Europaparlamentets och Rådets direktiv (EU) 2016/1919 av den 26 oktober 2016 om rättshjälp för misstänkta och tilltalade i straffrättsliga förfaranden och för eftersökta personer i förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder, jämförda med skäl 8 i samma direktiv,
ska tolkas så,
att de utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en tilltalad som beviljats rättshjälp på grund av att denne var häktad kan bli skyldig att ersätta kostnaderna för denna rättshjälp utan föregående prövning av hans eller hennes ekonomiska resurser. En sådan praxis kan dessutom vara diskriminerande om en tilltalad som beviljats rättshjälp just på grund av otillräckliga medel inte kan bli föremål för en sådan skyldighet.
1      Originalspråk: franska.
2      Europadomstolens dom av den 9 oktober 1979, Airey mot Irland, (CE:ECHR:1979:1009JUD00062897, § 26).
3      Se dom av den 17 juli 1997, Krüger (C‑334/95, EU:C:1997:378, punkterna 22 och 23), dom av den 28 november 2000, Roquette Frères (C‑88/99, EU:C:2000:652, punkt 18) och dom av den 3 juni 2025, Kinsa (C‑460/23, EU:C:2025:392, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
4      Se, bland annat, kommissionens grönbok om rättssäkerhetsgarantier för misstänkta och tilltalade i brottmål i Europeiska unionen, [KOM(2003) 75 slutlig] av den 19 februari 2003, samt förslag till rådets rambeslut om vissa rättssäkerhetsgarantier i brottmål i Europeiska unionen, [KOM(2004) 328 slutlig] av den 28 april 2004.
5      Rådets resolution av den 30 november 2009
(EUT C 295, 2009, s. 1) (nedan kallad rådets resolution av den 30 november 2009).
6      Stockholmsprogrammet – ett öppet och säkert Europa i medborgarnas tjänst och för deras skydd (EUT C 115, 2010 s. 1).
7      Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/64/EU av den 20 oktober 2010 om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 280, 2010, s. 1), Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/13/EU av den 22 maj 2012 om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 142, 2012, s. 1) och direktiv 2013/48.
8      Direktiv
2016/343, Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/800 av den 11 maj 2016 om rättssäkerhetsgarantier för barn som är misstänkta eller tilltalade i straffrättsliga förfaranden (EUT L 132, 2016, s. 1) samt direktiv (EU) 2016/1919.
9      Se, för en mer detaljerad redogörelse, förslag till avgörande av generaladvokaten Ćapeta i målet M.S. m.fl. (Minderårigas processuella rättigheter) (C‑603/22, EU:C:2024:157, punkterna 26–31).
10      Se, vad gäller detta ämne, rådets resolution av den 30 november 2009.
11      EUT C 303, 2007, s. 17.
12      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2022, HN (Rättegång mot en tilltalad som avlägsnats ur landet) (C‑420/20, EU:C:2022:679, punkterna 54 och 55 samt där angiven rättspraxis). Jag erinrar för övrigt om att det följer av fast rättspraxis att de rättigheter som stadgan innehåller enligt artikel 52.3 i stadgan ska ha samma innebörd och räckvidd som motsvarande rättigheter som garanteras i Europakonventionen, vilket inte hindrar unionsrätten från att tillförsäkra ett mer långtgående skydd. När EU-domstolen tolkar de rättigheter som garanteras i artiklarna 47 första och andra styckena och 48.2 i stadgan måste den således beakta de motsvarande rättigheter som garanteras i artiklarna 6 och 13 i Europakonventionen, såsom dessa tolkats av Europadomstolen, såsom lägsta tillåtna skyddsnivå. Se dom av den 22 juni 2023, K.B. och F.S. (Prövning ex officio på det straffrättsliga området) (C‑660/21, EU:C:2023:498, punkt 41).
13      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 maj 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, punkterna 58 och 59 samt där angiven rättspraxis).
14      Arbetsdokument från kommissionens avdelningar av den 27 november 2011, Resumé av konsekvensbedömningen – Följedokument till Europaparlamentets och rådets direktiv om provisorisk rättshjälp för frihetsberövade misstänkta eller tilltalade och om rättshjälp inom ramen för förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder [SWD(2013) 477 final].
15      COM(2013) 824 final.
16      Se skäl 1 i direktiv 2016/1919.
17      Europadomstolens dom av den
25 september 1992, Pham Hoang mot Frankrike (CE:ECHR:1992:0925JUD 001319187, § 39).
18      Dom av den 8 maj 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, punkt 97 och där angiven rättspraxis).
19      Se, analogt, dom av den 15 september 2022, HN (Rättegång mot en tilltalad som avlägsnats ur landet) (C‑420/20, EU:C:2022:679, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
20      Se, analogt, beslut av den 12 februari 2019, RH (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, punkt 59 och där angiven rättspraxis).
21      Se dom av den 19 december 2019, Puppinck m.fl./kommissionen (C‑418/18 P, EU:C:2019:1113, punkt 75 och där angiven rättspraxis).
22      Se dom av den 21 mars 2024, LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
23      Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om provisorisk rättshjälp för frihetsberövade misstänkta eller tilltalade och om rättshjälp inom ramen för förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder, COM(2013) 824 final av den 27 november 2013.
24      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2022, HN (Rättegång mot en tilltalad som avlägsnats ur landet) (C‑420/20, EU:C:2022:679, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
25      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2022, HN (Rättegång mot en tilltalad som avlägsnats ur landet) (C‑420/20, EU:C:2022:679, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
26      Europadomstolens beslut av den 6 maj 1982, X mot Förbundsrepubliken Tyskland, (CE:ECHR:1982:0506DEC000936581).
27      Europadomstolens dom av den 25 september 1992, Croissant mot Tyskland, (CE:ECHR:1992:0925JUD001361188).
28      Europadomstolens dom av den 26 februari 2002, Morris mot Förenade kungariket, (CE:ECHR:2002:0226JUD003878497).
29      Europadomstolens dom av den 17 februari 2011, Ognyan Asenov mot Bulgarien, (CE:ECHR:2011:0217JUD003815704). Ett relativt liknande resonemang förekommer även i Europadomstolens dom av den 21 juni 2011, Orlov mot Ryssland, (CE:ECHR:2011:0621JUD002965204).
30      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 juni 2023, O.G. (Europeisk arresteringsorder utfärdad mot en tredjelandsmedborgare) (C‑700/21, EU:C:2023:444, punkterna 40–43 och där angiven rättspraxis).
31      Dom av den 22 december 2010, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, punkt 42).
32      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 maj 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, punkterna 61–71 och där angiven rättspraxis).