62020CC0640
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PRIITA PIKAMÄEJA,
predstavljeni 29. septembra 2022 (
1
)
Zadeva C‑640/20 P
PV
proti
Evropski komisiji
„Pritožba – Javni uslužbenci – Psihično nasilje – Zdravniška mnenja – Neupravičene odsotnosti – Osebni prejemki – Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije – Člen 11a – Navzkrižje interesov – Člena 21a in 23 – Nacionalno kazensko pravo – Disciplinski postopek – Odstranitev z delovnega mesta – Preklic – Pravni interes – Nov disciplinski postopek – Ponovna odstranitev z delovnega mesta“
I. Uvod
1.
PV s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 30. januarja 2020, PV/Komisija (T‑786/16 in T‑224/18, neobjavljena, EU:T:2020:17, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njegove predloge za ugotovitev, da je bil žrtev psihičnega nasilja, za razglasitev ničnosti več aktov ter za naložitev Evropski komisiji, naj mu povrne premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpel, ko je bil uradnik Komisije.
2.
Ta pritožba, ki spada na področje prava evropskih javnih uslužbencev, vsebuje deset pritožbenih razlogov, s katerimi se v bistvu izpodbija večina bistvenih ugotovitev Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi v zvezi s predlogi PV za razglasitev ničnosti. V skladu z zahtevo Sodišča se bom v teh sklepnih predlogih osredotočil na prva dva pritožbena razloga in osmi pritožbeni razlog. Pri preučitvi teh pritožbenih razlogov bom analiziral vrsto še nepojasnjenih pravnih vprašanj, in sicer možnost uporabe kazenskega prava držav članic za uradnike Unije, obveznost nepristranskosti javnih uslužbencev in možnost, da se pri Splošnem sodišču vloži tožba za razglasitev ničnosti upravnega sklepa po njegovem preklicu.
II. Pravni okvir
3.
Člen 11a Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije v različici, ki se uporablja za spor (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), določa:
„1.   Pri opravljanju svojih nalog uradnik ne sme obravnavati zadeve, v kateri ima kakršen koli neposreden ali posreden osebni interes, ki bi lahko oviral njegovo neodvisnost, predvsem družinske ali finančne interese, razen kakor je določeno v nadaljevanju.
2.   Vsak uradnik, ki mora pri opravljanju svojih nalog obravnavati zadevo, navedeno zgoraj, o tem takoj obvesti organ za imenovanja. Organ za imenovanja sprejme ustrezen ukrep, predvsem pa lahko uradnika razreši zadolžitev v tej zadevi.
3.   V podjetjih, ki so v pristojnosti institucije, kateri pripada, ali ki poslujejo s to institucijo, uradnik ne sme imeti niti pridobiti, neposredno ali posredno, deleža take vrste ali obsega, ki bi lahko ogrozil njegovo neodvisnost pri opravljanju nalog.“
4.
Člen 12 Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Uradniki se vzdržijo vseh oblik psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja.
2.   Uradnik, ki je žrtev psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja, ne utrpi nobenih škodljivih posledic s strani institucije. Uradnik, ki je pričal o psihičnem nasilju ali spolnem nadlegovanju, s strani institucije ne utrpi nobenih škodljivih posledic, pod pogojem, da je ravnal pošteno.
3.   ‚Psihično nasilje‘ pomeni vsako neprimerno ravnanje, ki traja, se ponavlja ali je sistematično in vključuje fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja, ki so namerna in lahko razvrednotijo osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe.
[…]“
5.
Člen 19, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
„Brez dovoljenja organa za imenovanja ne sme uradnik iz nobenega razloga in v nobenem sodnem postopku razkriti podatkov, ki jih pozna zaradi opravljanja svojih nalog. Dovoljenje se zavrne le, če je to potrebno zaradi interesov Unije in če takšna zavrnitev za uradnika nima kaznivih posledic. Ta obveznost velja za uradnika tudi po prenehanju dela.“
6.
Člen 21a Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Uradnik, ki dobi navodila, za katera meni, da so nepravilna ali bi lahko povzročila resne težave, o tem obvesti neposredno nadrejenega, ki mu, če je obvestilo v pisni obliki, odgovori pisno. Ob upoštevanju odstavka 2 in če neposredno nadrejeni potrdi navodila, uradnik pa je prepričan, da ta potrditev ni razumen odgovor na njegov pomislek, pisno vprašanje predloži naslednjemu nadrejenemu. Če slednji pisno potrdi navodila, jih uradnik izvaja, razen če so očitno nezakoniti ali pomenijo kršitev ustreznih varnostnih standardov.
2.   Če neposredno nadrejeni meni, da je treba navodila izvršiti takoj, jih uradnik izvaja, razen če so očitno nezakonite ali pomenijo kršitev ustreznih varnostnih standardov. Na uradnikovo zahtevo mora neposredno nadrejeni dati taka navodila v pisni obliki.
3.   Uradnik, ki svoje nadrejene obvesti o ukazih, za katere meni, da so nepravilni ali bi lahko povzročili resne težave, zaradi tega ne utrpi nobenih negativnih posledic.“
7.
Člen 23, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
„Posebne pravice in imunitete uradnikov se odobrijo samo v interesu Unije. Ob upoštevanju Protokola o posebnih pravicah in imunitetah uradniki niso oproščeni izpolnjevanja svojih zasebnih dolžnosti ali spoštovanja veljavnih zakonov in policijskih predpisov.“
8.
Člen 24 Kadrovskih predpisov določa:
„Unija pomaga vsakemu uradniku, zlasti pri sodnih postopkih proti kateri koli osebi, ki njemu ali članu njegove družine grozi, ga žali ali kleveta ali klevete širi, ali ob kakršnem koli napadu nanj ali njegovo lastnino oziroma člana njegove družine ali njegovo lastnino, če je tak napad posledica njegovega položaja ali njegovih nalog.
Uradniku solidarno povrnejo tako nastalo škodo, kolikor je ni povzročil namerno ali iz hude malomarnosti in mu nadomestila ni uspelo dobiti od osebe, ki je povzročila škodo.“
9.
Člen 59(1) in (3) Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Uradniku, ki predloži dokazilo, da ne more opravljati dela zaradi bolezni ali nesreče, pripada pravica do bolniškega dopusta.
Uradnik obvesti institucijo o nezmožnosti za delo takoj, ko je to mogoče, in obenem navede svoj trenutni naslov. Če je odsoten več kakor tri dni, predloži zdravniško potrdilo. To potrdilo je treba poslati najkasneje peti dan odsotnosti z dela, velja datum poštnega žiga. V nasprotnem primeru in razen če potrdila ne pošlje zaradi razlogov, na katere ne more vplivati, se uradnikova odsotnost z dela šteje kot nedovoljena.
Uradnik je lahko kadar koli napoten na zdravniški pregled, ki ga organizira institucija. Če pregleda ni mogoče opraviti zaradi razlogov na strani uradnika, se njegova odsotnost z dela šteje kot nedovoljena od datuma, ko bi moral opraviti pregled.
Če se na pregledu ugotovi, da uradnik lahko opravlja delo, se ob upoštevanju spodnjega pododstavka njegova odsotnost z dela od datuma pregleda šteje kot neupravičena.
Če meni, da ugotovitve zdravniškega pregleda, ki ga organizira organ za imenovanja, niso medicinsko utemeljene, lahko uradnik sam, ali v njegovem imenu zdravnik, pri instituciji v dveh dneh vloži zahtevo, da se zadeva predloži neodvisnemu zdravniku, ki da mnenje.
Institucija nemudoma pošlje zahtevo drugemu zdravniku, o katerem se dogovorita uradnikov zdravnik in uradni zdravnik institucije. Če se v petih dneh po zahtevi o tem ne dogovorita, institucija izbere osebo s seznama neodvisnih zdravnikov, ki se v ta namen pripravi vsako leto v soglasju z organom za imenovanja in odborom uslužbencev. Uradnik lahko v dveh delovnih dneh vloži ugovor na izbiro institucije, nakar institucija s seznama izbere drugo osebo, ta izbira je dokončna.
Po posvetovanju z uradnikovim zdravnikom in uradnim zdravnikom institucije da neodvisni zdravnik mnenje, ki je zavezujoče. Kadar neodvisni zdravnik v mnenju potrdi ugotovitve pregleda, ki ga je organizirala institucija, se odsotnost z dela od datuma pregleda dalje šteje kot neopravičena. Kadar neodvisni zdravnik v mnenju ne potrdi ugotovitev navedenega pregleda, se odsotnost z dela za vse namene šteje kot opravičena.
[…]
3.   Brez poseganja v uporabo pravil o disciplinskem postopku se, kadar je to primerno, vsaka na podlagi odstavkov 1 in 2 neopravičena odsotnost odšteje od letnega dopusta zadevnega uradnika. Če uradnik ni več upravičen do dopusta, izgubi pravico do osebnih prejemkov za ustrezno obdobje.“
10.
Člen 60, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
„Uradnik ne sme biti odsoten z dela brez predhodnega dovoljenja svojega neposredno nadrejenega, razen ob bolezni ali nesreči. Brez vpliva na kateri koli možen disciplinski ukrep se vsaka pravilno ugotovljena odsotnost, ki ni bila odobrena, uradniku odšteje od letnega dopusta. Če uradnik ni več upravičen do dopusta, izgubi pravico do osebnih prejemkov za ustrezno obdobje.“
11.
Člen 6(5) Priloge IX h Kadrovskim predpisom določa:
„Zadevni uradnik ima pravico, da v petih dneh po ustanovitvi komisije zavrne enega člana. Tudi institucija ima pravico zavrniti enega člana komisije.
V enakih mejah lahko člani komisije iz legitimnih razlogov prosijo za oprostitev dolžnosti in se umaknejo, če gre za navskrižje interesov.
[…]“
III. Dejansko stanje, postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
A. Dejansko stanje
12.
Dejansko stanje spora je predstavljeno v točkah od 1 do 33 izpodbijane sodbe. Za potrebe tega postopka ga je mogoče povzeti, kot sledi.
13.
PV, ki je bil uradnik Komisije od 16. julija 2007, je bil do 30. septembra 2009 razporejen v Generalni direktorat (GD) Komisije za zaposlovanje, socialne zadeve in enake možnosti.
14.
PV je 5. avgusta 2009 vložil prošnjo za pomoč na podlagi členov 24 in 90(1) Kadrovskih predpisov, ker je menil, da je žrtev psihičnega nasilja. Ta postopek je bil končan 9. junija 2010, in sicer po končani preiskavi Preiskovalnega in disciplinskega urada Komisije, ki je ugotovil, da pogoji, ki so v skladu s členom 12a(3) Kadrovskih predpisov potrebni za to, da se določeno ravnanje opredeli kot psihično nasilje, niso izpolnjeni, in po premestitvi PV v GD Komisije za proračun 1. oktobra 2009.
15.
PV je bil 1. aprila 2013 razporejen v oddelek za proračunsko in finančno upravljanje GD Komisije za tolmačenje.
16.
Vodja tega oddelka je 12. novembra 2013 zoper PV vložil predlog za uvedbo disciplinskega postopka zaradi vedenjskih težav, neizvajanja veljavnih postopkov in neučinkovitosti pri delu.
17.
PV od 8. maja 2014 dalje ni več prišel na delovno mesto, ker je menil, da je žrtev psihičnega nasilja, in je poslal zdravniška potrdila, ki jih je izdal njegov lečeči zdravnik.
18.
Uradna zdravnika Komisije sta 27. junija in 10. oktobra 2014 izdala zdravniški mnenji, v katerih sta navedla, da se je PV sposoben vrniti na delo. PV je bil v nadaljevanju vabljen na kontrolne zdravniške preglede, vendar se na ta vabila ni odzval.
19.
PV je 23. decembra 2014 vložil drugo prošnjo za pomoč na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov. Organ za imenovanja (OI) je v sklepu z dne 12. marca 2015 odločil, da ni indicev kakršnega koli psihičnega nasilja zoper PV, in ugotovil, da zato uporaba nujnega ukrepa odstranitve z delovnega mesta ni upravičena.
20.
Komisija je sprejela več sklepov o odtegljaju od plače PV, ker je menila, da so njegove odsotnosti neupravičene.
21.
Komisija je 10. julija 2015 zoper PV začela disciplinski postopek CMS 13/087 zaradi ponavljajočega se nepodrejanja pri opravljanju nalog, neprimernega vedenja in neupravičenih odsotnosti.
22.
OI je v sklepih z dne 31. maja in 5. julija 2016 menil, da so bile odsotnosti PV v obdobjih od 5. februarja do 31. marca 2016 in od 4. aprila do 31. maja 2016 neupravičene.
23.
S sklepom z dne 11. julija 2016 je Urad za vodenje in plačevanje posameznih pravic (PMO) odločil, da od 1. julija 2016 začasno ustavi izplačevanje plače pritožnika.
24.
S sklepom OI z dne 26. julija 2016, sprejetim na podlagi ugotovitev disciplinskega postopka CMS 13/087, je bil PV odstranjen z delovnega mesta z učinkom od 1. avgusta 2016 (v nadaljevanju: sklep o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016). PV je zoper ta sklep vložil ugovor, ki ga je OI s sklepom z dne 2. februarja 2017 zavrnil.
25.
Generalni direktor GD za tolmačenje je z dopisom z dne 31. julija 2016 PV seznanil, da namerava njegove odsotnosti v obdobju od 2. junija do 31. julija 2016 šteti za neupravičene in izvesti ustrezne odbitke od njegove plače. Ugovor, ki ga je PV vložil zoper ta dopis, je bil zavrnjen s sklepom OI z dne 17. januarja 2017.
26.
PMO je s predhodnim informativnim obvestilom z dne 21. septembra 2016 PV obvestil, da Komisiji dolguje znesek v višini 42.704,74 EUR, ki ustreza njegovim neupravičenim odsotnostim. Ugovor, ki ga je PV vložil zoper ta sklep, je bil zavrnjen s sklepom OI z dne 17. januarja 2017.
27.
OI je 24. julija 2017 svoj sklep o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016 preklical in PV je bil z dopisom generalnega direktorja GD za človeške vire in varnost obveščen, da naj se 16. septembra 2017 vrne na delo v oddelek za informacijske in konferenčne sisteme GD za tolmačenje. Ugovor, ki ga je PV vložil zoper sklep o odstranitvi z delovnega mesta, je bil zavrnjen s sklepom OI z dne 15. januarja 2018.
28.
Direktor PMO je z dopisom z dne 12. septembra 2017 zneske, ki so bili PV dolgovani za obdobje, ko je bil ta odstranjen s svojega delovnega mesta, pobotal z dolgovi zadnjenavedenega do Komisije, kar je pomenilo, da je bilo PV izplačanih 9550 EUR. Ugovor, ki ga je PV vložil zoper ta dopis o pobotu, je bil zavrnjen s sklepom OI z dne 9. marca 2018.
29.
PV je bil 20. septembra 2017 obveščen, da se njegove odsotnosti od 16. septembra 2017 štejejo za neupravičene.
30.
Komisija je 6. oktobra 2017 začela disciplinski postopek CMS 17/025 zaradi istih očitkov, kot so bili tisti, na katere se je nanašal disciplinski postopek CMS 13/087. Ugovor, ki ga je PV vložil zoper uvedbo novega disciplinskega postopka, je bil zavrnjen s sklepom OI z dne 2. maja 2018.
31.
Komisija je 13. oktobra 2017 sprejela sklep, da se s 1. oktobrom 2017 plača PV določi na nič.
32.
PV je bil z elektronskim sporočilom z dne 15. novembra 2017 povabljen k sodelovanju pri ocenjevanju FP za leto 2016. Ugovor, ki ga je PV vložil zoper to povabilo, je bil zavrnjen s sklepom OI z dne 16. marca 2018.
33.
PV je bil z elektronskim sporočilom z dne 22. februarja 2018 povabljen k sodelovanju pri ocenjevanju FP za leto 2017. Ugovor, ki ga je PV vložil zoper to povabilo, je bil zavrnjen s sklepom OI z dne 1. junija 2018.
34.
Komisija je s sklepom z dne 21. oktobra 2019 na podlagi ugotovitev disciplinskega postopka CMS 17/025 PV odstranila z delovnega mesta. Ta odstranitev z delovnega mesta je začela veljati 1. novembra 2019.
B. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
35.
PV je 17. decembra 2017, potem ko mu je predsednik Splošnega sodišča odobril brezplačno pravno pomoč, pri Splošnem sodišču vložil tožbo za razglasitev ničnosti več aktov in naložitev Komisiji, naj mu plača 889.000 EUR in 132.828,67 EUR kot odškodnino za zatrjevano nepremoženjsko oziroma premoženjsko škodo.
36.
PV je v utemeljitev tožbe navedel pet tožbenih razlogov, ki so se nanašali, prvič, na kršitev člena 12a Kadrovskih predpisov, drugič, na kršitev členov 11a, 21a in 23 Kadrovskih predpisov ter načel zakonitosti in pravilnosti upravnih aktov, tretjič, na kršitev načela skrbnega ravnanja in dolžnosti pomoči iz člena 24 Kadrovskih predpisov ter, četrtič, na kršitev členov 59 in 60 Kadrovskih predpisov.
37.
PV je 11. aprila 2018 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se ugotovi, da je bil žrtev psihičnega nasilja, naj se razglasi ničnost drugih aktov in naj se Komisiji naloži, da mu plača 98.000 EUR in 23.190,44 EUR kot odškodnino za zatrjevano nepremoženjsko oziroma premoženjsko škodo.
38.
PV je v utemeljitev te tožbe navedel sedem tožbenih razlogov, ki so se nanašali, prvič, na kršitev člena 12a Kadrovskih predpisov, drugič, na kršitev členov 21a in 23 Kadrovskih predpisov ter načel zakonitosti in pravilnosti upravnih aktov, tretjič, na kršitev člena 11a Kadrovskih predpisov in člena 41(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), četrtič, na kršitev načela skrbnega ravnanja ter, petič, na kršitev načela ugovora neizpolnitve in načela zakonitosti.
39.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbi, ki ju je vložil PV, v celoti zavrnilo.
40.
Splošno sodišče je, na prvem mestu, ugotovilo, da so predlogi PV, naj Splošno sodišče ugotovi, da je bil žrtev psihičnega nasilja, in tisti, ki se nanašajo na razglasitev ničnosti, med drugim, sklepa o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016 in podredno izpodbijanih sklepov v zadevi T‑786/16, med katerimi so sklepi o odtegljajih od plače, sklepi o zavrnitvi prošenj za pomoč in zdravniška mnenja o neupravičenih odsotnostih, nedopustni.
41.
Splošno sodišče je, na drugem mestu, predloge za razglasitev ničnosti v obeh tožbah zavrnilo kot neutemeljene.
42.
Splošno sodišče je, najprej, menilo, da psihično nasilje, ki ga je navedel PV, ni bilo pravno zadostno dokazano.
43.
Splošno sodišče je, na tretjem mestu, zavrnilo trditve PV v zvezi s kršitvijo členov 11a, 21a in 23 Kadrovskih predpisov, načel zakonitosti in pravilnosti upravnih aktov, načela skrbnega ravnanja in dolžnosti pomoči iz člena 24 Kadrovskih predpisov, členov 59 in 60 Kadrovskih predpisov ter načel ugovora neizpolnitve in zakonitosti.
44.
Splošno sodišče je, na četrtem mestu, zavrnilo odškodninske zahtevke PV, ker je menilo, da v bistvu temeljijo na domnevni nezakonitosti sklepov, ki so bili predmet ničnostnih tožb in katerih nezakonitost ni bila dokazana.
IV. Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
A. Postopek pred Sodiščem
45.
Sodišče se je v skladu s členom 76(2) Poslovnika odločilo nadaljevati postopek brez obravnave.
B. Predlogi strank
46.
PV je pritožbo vložil 23. novembra 2020, v register sodnega tajništva Sodišča pa je bila vpisana 30. novembra 2020. PV Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
odloči o sporu ter
–
Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in na pritožbeni stopnji.
47.
Komisija je 22. aprila 2021 vložila odgovor na pritožbo, ki je bil v register sodnega tajništva Sodišča vpisan 23. aprila 2021 in v katerem Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
PV naloži plačilo stroškov.
V. Pravna analiza
A. Uvodna pojasnila
48.
Kot sem navedel v uvodu, se bom v teh sklepnih predlogih osredotočil na prva dva pritožbena razloga in osmi pritožbeni razlog. Pravna vprašanja, ki jih je treba preučiti, se v bistvu nanašajo na možnost uporabe kazenskega prava držav članic za uradnike Unije, obveznost nepristranskosti javnih uslužbencev in možnost, da se pri Splošnem sodišču vloži tožba za razglasitev ničnosti upravnega sklepa po njegovem preklicu. Zdi se, da je treba za rešitev spora ta pravna vprašanja nujno preučiti glede na poseben okvir obravnavane zadeve.
49.
Glede na zapletenost dejanskega stanja v tej zadevi se zdi primerno najprej opozoriti na pravila, ki urejajo pritožbeni postopek. V skladu s členom 256(1), drugi pododstavek, PDEU in členom 58(1) Statuta Sodišča Evropske unije je pritožba pri Sodišču omejena na pravna vprašanja. Kot je namreč potrjeno v ustaljeni sodni praksi, je samo Splošno sodišče pristojno za, prvič, ugotavljanje dejanskega stanja in, drugič, presojo tega dejanskega stanja. Sodišče pa, nasprotno, ni pristojno za ugotavljanje dejanskega stanja in načeloma niti za presojo dokazov, ki jih je Splošno sodišče sprejelo za utemeljitev tega dejanskega stanja. Zato presoja dokazov, predloženih Splošnemu sodišču, ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča. (
2
)
50.
Ko Splošno sodišče ugotovi ali presodi dejansko stanje, pa je Sodišče pristojno, da na podlagi člena 256 PDEU opravi nadzor nad pravno opredelitvijo tega dejanskega stanja in pravnimi posledicami, ki jih je iz tega izpeljalo Splošno sodišče. Izjemoma lahko Sodišče opravi nadzor nad presojo Splošnega sodišča glede dejanskega stanja, kadar pritožnik zatrjuje, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze. (
3
) V tem primeru mora pritožnik natančno navesti dokaze, ki naj bi bili izkrivljeni, in dokazati napake pri presoji, zaradi katerih je po njegovem mnenju prišlo do izkrivljanja. Kot izhaja iz sodne prakse, je izkrivljanje podano, če je presoja obstoječih dokazov, ne da bi se uporabili novi, očitno napačna. (
4
)
51.
Ta uvodna pojasnila imajo v tem okviru prav poseben pomen, saj PV izpodbija presojo različnih elementov dejanskega stanja in nekaterih ugotovitev, do katerih je prišlo Splošno sodišče. Pri tem imam v mislih zlasti zatrjevano psihično nasilje, ki naj bi ga PV doživel s strani drugih uradnikov pri opravljanju svojih nalog, ne da bi mu to sicer uspelo dokazati na prvi stopnji. V zvezi s tem je treba navesti, da je Splošno sodišče v sodbi ugotovilo, ne da bi napačno uporabilo pravo, da na podlagi informacij, ki jih je predložil PV, ni mogoče ugotoviti obstoja takega psihičnega nasilja. (
5
) Poleg tega je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče pravilno navedlo, da so številni ukrepi, ki jih PV očita Komisiji in za katere meni, da bi lahko pomenili psihično nasilje, kot sta začasna ustavitev izplačila plače zaradi neupravičene odsotnosti ter ocena sposobnosti, učinkovitosti in vedenja v službi za vsakega uradnika, izrecno določeni v Kadrovskih predpisih. (
6
) Jasno je, da če ni nasprotnih dokazov, zakonitosti teh ukrepov ni mogoče resno izpodbijati.
52.
Čeprav PV izpodbija obrazložitev izpodbijane sodbe, pritožbenega postopka zato ni mogoče preusmeriti tako, da bi se Sodišču naložila obveznost, da samo ponovno oceni dejansko stanje. Nasprotno, glede na jasno razdelitev pristojnosti med sodišči Unije, kot je opisana v prejšnjih točkah, je treba preučitev pritožbe omejiti na strogo analizo pravnih vprašanj, postavljenih Sodišču.
B. Prvi pritožbeni razlog
1.
Trditve strank
53.
PV s prvim pritožbenim razlogom izpodbija presojo Splošnega sodišča v točkah 184 in 185 izpodbijane sodbe v zvezi s trditvami, podanimi na prvi stopnji, ki se nanašajo na kršitev členov 21a in 23 Kadrovskih predpisov.
54.
Na prvem mestu, Splošno sodišče naj bi kršilo člen 2 PEU ter člena 67(3) in 270 PDEU, ker je v točki 185 izpodbijane sodbe menilo, da je delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo urejeno izključno s Kadrovskimi predpisi, čeprav naj bi bili upoštevni tudi drugi pravni viri, med drugim kazensko pravo države članice, na ozemlju katere zadevni uslužbenec dela. Tako naj bi vsako kaznivo dejanje, ki ga stori uslužbenec, pomenilo kršitev člena 23 Kadrovskih predpisov. Psihično nasilje, ponarejanje javnih listin, ponarejena zdravniška mnenja in korupcija pa naj bi pomenili kršitve belgijskega kazenskega zakonika.
55.
Na drugem mestu, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dejansko stanje z opustitvijo, ker ni upoštevalo več odločilnih elementov. PV najprej navaja odredbe belgijskega preiskovalnega sodnika, v katerih ta zahteva zaslišanje, v okviru postopka „Salduz III“, nekaterih uradnikov Komisije, ki so sodelovali pri sprejetju nekaterih izpodbijanih aktov, in ki naj bi dokazovale, da se za te osebe šteje, da so osumljene očitanih dejanj. Nato se sklicuje na zaseg disciplinskega spisa CMS 17/025 s strani preiskovalnega sodnika kot dokaznega gradiva za kaznivo dejanje „ponarejanja javnih listin“, do katerega naj bi prišlo 19. septembra 2018.
56.
Na tretjem mestu, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo, ker je v točki 184 izpodbijane sodbe menilo, da je dejanja psihičnega nasilja ali ponarejanja listin mogoče dokazati samo z obsodilno sodbo, in ker ni upoštevalo odredb, sprejetih v okviru preiskave belgijskega sodišča v zvezi s temi dejanji.
57.
Komisija trdi, prvič, da je očitek PV, ki se nanaša na zatrjevano napačno uporabo prava Splošnega sodišča v točki 185 izpodbijane sodbe, posledica napačne razlage te sodbe. Splošno sodišče naj bi v tej točki samo spomnilo, da je delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo urejeno s Kadrovskimi predpisi ter da Splošno sodišče uporablja izključno pravo javnih uslužbencev, in ne katerega koli nacionalnega prava.
58.
Drugič, Splošno sodišče naj bi brez izkrivljanja dejanskega stanja navedlo, da belgijska sodišča niso odločala o dejstvih, ki jih zatrjuje PV. V zvezi s tem naj dejstvo, da so bili nekateri uradniki Komisije povabljeni na zaslišanje v okviru postopka „Salduz III“, nikakor ne bi pomenilo priznanja njihove krivde. Poleg tega naj Splošno sodišče, ker ni izpeljalo nobene posledice iz zatrjevanega zasega disciplinskega spisa CMS 17/025 s strani belgijskega preiskovalnega sodnika na pobudo PV, na podlagi katerega naj nikakor ne bi bilo mogoče sklepati, da je bilo „ponarejanje javnih listin“ dokazano, ne bi izkrivilo dejanskega stanja.
59.
Tretjič, Splošno sodišče naj bi pravilno ugotovilo, da s predlogi za kazenski pregon, v zvezi s katerimi je preiskava v teku, ni mogoče dokazati psihičnega nasilja ali ponarejanja listin.
2.
Presoja
60.
PV s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 185 izpodbijane sodbe presodilo, da je delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo urejeno „izključno“ s Kadrovskimi predpisi, napačno uporabilo pravo. Splošno sodišče je v svojem razlogovanju v tej točki na podlagi člena 270 PDEU izključilo vsakršno upoštevnost nacionalnega prava in zlasti kazenskega prava pri preučitvi vprašanja, ali je OI s sprejetjem sklepov, izpodbijanih na prvi stopnji, kršil člena 21 in 23 Kadrovskih predpisov. PV pa meni, da Splošno sodišče ni upoštevalo „drugih pravnih virov“, s katerimi naj bi bilo delovno razmerje kljub vsemu urejeno, med drugim kazenske zakonodaje države članice, v kateri je kraj uradnikove zaposlitve.
61.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je PV pred Splošnim sodiščem zatrjeval, da so zadevni sklepi nezakoniti, ker temeljijo na aktih, ki pomenijo kazniva dejanja, ki so jih storili uradniki in uslužbenci Komisije na belgijskem ozemlju. PV je trdil, da mora uradnik ali uslužbenec Unije v skladu s členom 21a(2) Kadrovskih predpisov izvršitev nezakonitih dejanj zavrniti in da je v skladu s členom 23 Kadrovskih predpisov dolžan spoštovati policijske predpise države, v kateri dela. PV zato meni, da bi moral OI upoštevati sklepe, ki jih je belgijski pravosodni organ sprejel v zvezi s predlogi za pregon z uveljavljanjem premoženjskopravnega zahtevka, ki jih je vložil zoper številne osebe.
a)
Pravna pravila za področje javnih uslužbencev v pravnem redu Unije
62.
Najprej je treba ugotoviti, da so, kot navaja PV v svojem stališču, pravna pravila, ki urejajo področje javnih uslužbencev, sestavni del vseh ravni hierarhije predpisov pravnega reda Unije, in sicer primarnega prava, splošnih načel in sekundarnega prava. V tem okviru se nikakor ne sme pozabiti na dragoceni prispevek sodne prakse Sodišča in Splošnega sodišča k pravilom, ki veljajo za uradnike in druge uslužbence. V skladu s členom 266 PDEU so njune sodbe za institucije zavezujoče. Skratka, za preučitev prvega pritožbenega razloga sta bistvenega pomena kodificirano pravo in njegovo součinkovanje z nacionalnimi pravnimi redi.
1) Primarno pravo in splošna pravna načela
63.
Primarno pravo sestavljajo predvsem ustanovne pogodbe in njihovi protokoli ter Listina. Uradniki morajo pri opravljanju svojih nalog spoštovati številna temeljna načela iz Pogodb. To so na primer vrednote in cilji Unije, ki so navedeni v členu 2 oziroma členu 3 PEU. Poleg tega v skladu s členom 298(1) PDEU institucije, organe, urade in agencije Unije pri izvajanju njihovih nalog podpira odprta, učinkovita in neodvisna evropska uprava. Institucije pa morajo, nasprotno, za uresničevanje drugih določb primarnega prava sprejeti akte sekundarnega prava. To velja za člen 336 PDEU, ki določa, da Parlament in Svet z uredbami, sprejetimi po rednem zakonodajnem postopku, po posvetovanju z drugimi zadevnimi institucijami določita Kadrovske predpise za uradnike Unije in Pogoje za zaposlitev drugih uslužbencev Unije.
64.
Člen 270 PDEU podeljuje Sodišču Evropske unije v mejah in pod pogoji, ki so določeni v Kadrovskih predpisih ali v Pogojih za zaposlitev drugih uslužbencev Unije, pristojnost za vse spore med Unijo in njenimi uslužbenci. Člen 340 PDEU določa, da Unija v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic, nadomesti kakršno koli škodo, ki so jo povzročile njene institucije ali njeni uslužbenci pri opravljanju svojih dolžnosti, in da osebno odgovornost uslužbencev do Unije urejajo določbe Kadrovskih predpisov ali Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev. Natančneje, člen 339 PDEU uradnikom Unije nalaga obveznost, da ne smejo razkrivati informacij, za katere zaradi njihove vrste velja obveznost varovanja poslovne skrivnosti, zlasti informacij o podjetjih, njihovih poslovnih odnosih ali sestavnih delih stroškov.
65.
V skladu s členom 51 PEU imajo protokoli enako pravno veljavo kot Pogodbi in so zato sestavni del primarnega prava. Med njimi je Protokol št. 7 o privilegijih in imunitetah Unije (v nadaljevanju: Protokol št. 7), ki se v več določbah nanaša neposredno na uradnike in druge uslužbence, ki jim je posvečeno poglavje V tega protokola. Ta protokol vsebuje bistvene določbe za javne uslužbence, med drugim na področju davčne in sodne imunitete, h katerim se bom vrnil v nadaljevanju analize. (
7
)
66.
Listina, ki ima v skladu s členom 6(1) PEU enako pravno veljavo kot Pogodbi, se uporablja za vse akte sekundarne zakonodaje Unije, vključno s Kadrovskimi predpisi. Uradniki uživajo pravice, varovane z Listino, pri opravljanju svojih nalog pa morajo tudi oni spoštovati temeljne pravice državljanov. V zvezi s tem je posebnega pomena člen 41 Listine, ki določa pravico do dobrega upravljanja. (
8
)
67.
Sodišče je v procesu evropskega povezovanja razvilo številna splošna načela prava Unije. Na področju javnih uslužbencev se ta načela v bistvu nanašajo na temeljne pravice, varovane z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP). V skladu s členom 6(3) PEU so temeljne pravice, kakor jih zagotavlja EKČP, kot splošna načela del prava Unije. Preden je Listina postala pravno zavezujoča, je bila EKČP bistveni vir na področju varstva državljanov, vključno z uradniki.
68.
Čeprav drži, da ima danes Listina odločilnejšo vlogo, se sodišča Unije za razlago določb Listine ali celo za dopolnitev varstva, ki ga te določbe zagotavljajo, po potrebi še vedno sklicujejo na EKČP in sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice. EKČP ni izgubila svojega pomena za razvoj prava Unije, saj člen 52(3) Listine določa, da kolikor ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP, sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa navedena konvencija, kar pa ne preprečuje širšega varstva po pravu Unije.
2) Sekundarno pravo
69.
V Kadrovskih predpisih so podrobno določeni pogoji za uradnike, ki delajo v institucijah Unije, kar med drugim zadeva zaposlitev in kariero, delovne pogoje, pravice in obveznosti ter prejemke in disciplinske ukrepe. (
9
) Kadrovski predpisi imajo pravno obliko uredbe, kar pomeni, da so v celoti zavezujoči in jih morajo obvezno spoštovati tako institucije in agencije Unije kot države članice. Kot je Sodišče poudarilo v sodni praksi, „[i]z tega sledi, da Kadrovski predpisi razen učinkov, ki jih imajo v notranjem upravnem redu Unije, zavezujejo tudi države članice, če je njihovo sodelovanje nujno za izvajanje teh predpisov“, (
10
) kar pomeni, da če določba Kadrovskih predpisov zahteva izvedbene ukrepe na nacionalni ravni, „morajo države članice sprejeti vse ustrezne splošne ali posebne ukrepe“. (
11
)
70.
Pravna pravila glede razmerja med uradnikom in njegovo institucijo so določena z določbami Kadrovskih predpisov, ki so sprejete v obliki uredbe, kar pomeni, da jih Parlament in Svet lahko po potrebi spremenita. Gre torej za delovno razmerje, urejeno z javnim pravom, katerega upravljanje s strani ustrezne institucije je primer neposrednega upravljanja, kar pomeni, da so vsi sklepi, ki bi lahko vplivali na uradnika, sprejeti enostransko s strani te institucije v skladu s pravili in postopki, določenimi v Kadrovskih predpisih ali splošnih določbah za izvajanje, in so upravni ukrepi. Ureditev iz Kadrovskih predpisov se v celoti uporablja za uradnika Unije, to je za vsako osebo, ki je bila v skladu s Kadrovskimi predpisi imenovana na stalno delovno mesto v eni od institucij Unije z aktom, ki ga izda OI.
71.
Čeprav so Kadrovski predpisi osrednje besedilo sekundarnega prava javnih uslužbencev Unije, (
12
) pa obstajajo tudi drugi akti, s katerimi se izvajajo različne določbe Kadrovskih predpisov in ki urejajo med drugim davčno ureditev, jezikovno ureditev, varstvo osebnih podatkov, pravila za izdajo prepustnic in zaposlitve ob širitvah. Za to področje je značilna raznolikost pravil, s katerimi se izvajajo ali razlagajo določbe Kadrovskih predpisov. Na splošno se razlikuje med akti, ki so določeni izrecno s Kadrovskimi predpisi, in akti sui generis. Skratka, z izčrpnim naštevanjem teh aktov bi se presegel okvir teh sklepnih predlogov in moj cilj. Kljub temu pa je treba v tej fazi analize ugotoviti, da načelo uporabe ene same ureditve iz Kadrovskih predpisov ne glede na raznolikost pravnih aktov zahteva, da se v vseh institucijah uporabljajo ista besedila in da se preprečijo preveč odstopajoče razlage. Ta zahteva ustreza interesu, da se zagotovi enotnost evropske javne uprave, ki je potrjena kot načelo s členom 9(3) Amsterdamske pogodbe (
13
) ter katere izraz sta člena 1 in 1a Kadrovskih predpisov.
b)
Vpliv nacionalnega prava na evropske javne uslužbence
1) Neodvisnost Unije pri upravljanju področja javnih uslužbencev
72.
Iz točk, ki sem jih izpostavil, izhaja, da ima pravni red Unije svoja lastna pravila, ki urejajo razmerje med uradnikom in njegovo institucijo ter ki so bila večinoma kodificirana v Kadrovskih predpisih. Zato se več določb, celo določb primarnega prava, (
14
) sklicuje nanje, kot prav člen 270 PDEU, ki ga Splošno sodišče navaja v izpodbijani sodbi, da bi opomnilo na izključno pristojnost sodišč Unije za reševanje sporov na področju javnih uslužbencev. (
15
)
73.
Uprava Unije je na podlagi organizacijske avtonomije v veliki meri neodvisna od nacionalnih pravnih redov, kar pa ne izključuje možnosti, da morajo nekatere predpise morebiti izvajati same institucije Unije ali države članice, da se zagotovi pravilno delovanje Unije kot nadnacionalne organizacije. Vendar ta vidik sam po sebi ne zadostuje, da bi bilo mogoče trditi, da z nacionalnim pravom kakor koli določa delovanje uprave Unije. Takšna trditev bi bila napačna glede na očiten namen ustanoviteljic Unije, da ustvarijo „neodvisno“ evropsko javno upravo v smislu člena 298(1) PDEU, kar se med drugim odraža v pravni naravi njenih pravil in institucionalni strukturi te nadnacionalne organizacije. (
16
)
74.
S tega vidika trditev Splošnega sodišča v točki 185 izpodbijane sodbe, da „je delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo urejeno izključno s Kadrovskimi predpisi“, ni pravno napačna. Po eni strani se je mogoče vprašati, ali je s pravnega vidika uporaba prislova „izključno“ dovolj natančna glede na številne vire prava javnih uslužbencev. Po drugi strani pa se taka trditev zdi povsem upravičena glede na že navedeno načelo uporabe enih samih Kadrovskih predpisov, na podlagi katerega za vse uradnike vseh institucij Unije veljajo enotni Kadrovski predpisi in s tem iste določbe. Na prvem mestu, ni sporno, da so Kadrovski predpisi osrednji element pravnega korpusa, ki ga sestavljajo različna pravna pravila. Na drugem mestu, jasno je, da pravila Kadrovskih predpisov veljajo za vse uradnike Komisije, med katerimi je bil tudi PV. Zato menim, da je treba točko 185 izpodbijane sodbe razumeti tako, da je Splošno sodišče želelo ponoviti, da se pravila iz Kadrovskih predpisov uporabljajo za uradnike Komisije, kar s pravnega vidika ni sporno.
75.
PV Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo, ker ni upoštevalo upoštevnosti nacionalnega kazenskega prava. Po mnenju PV naj sklepov, ki se izpodbijajo na prvi stopnji, ne bi bilo mogoče sprejeti, ker niso v skladu z belgijskim kazenskim pravom. Vendar je treba ugotoviti, da se je Splošno sodišče sklicevalo izključno na „delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo“, ki pa ga dejansko urejajo Kadrovski predpisi. Obravnavana zadeva se namreč nanaša na spor, ki zadeva izključno javne uslužbence Unije in katerega predmet je poklicna dejavnost PV na Komisiji.
76.
Zato ni treba preučiti vprašanja, ali se belgijsko kazensko pravo lahko uporablja v obravnavani zadevi. Sodišča Unije niso pristojna za razlago belgijskega kazenskega prava. Tožba, s katero se zahteva razlaga nacionalnega prava, bi bila očitno nedopustna. Zdi se mi, da je Splošno sodišče s sklicevanjem na člen 270 PDEU želelo izraziti prav to. Opozoriti je treba še, da tudi nacionalna sodišča niso pristojna za odločanje o razlagi pravil Kadrovskih predpisov, s čimer je poudarjena neodvisnost Unije pri upravljanju področja javnih uslužbencev.
2) Razmerje med kazenskim in disciplinskim postopkom
77.
Ne glede na navedeno drži, da so uradniki Unije v skladu s členom 23, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov zavezani k „spoštovanj[u] veljavnih zakonov in policijskih predpisov“, kar seveda vključuje kazensko pravo. Zaradi kršitve navedenih zakonov in predpisov države sedeža institucije lahko pride do tega, da je treba uradniku v skladu s členom 17 Protokola št. 7 odvzeti imuniteto, da se po potrebi omogoči, da se proti njemu uvedejo kazenske preiskave. Kot je Sodišče pojasnilo v sodbi Komisija/RQ (
17
), „sklep o odvzemu imunitete uradniku […] že z učinkom ukinitve zaščite, ki jo temu uradniku daje imuniteta pred sodnimi postopki, določena v členu 11(a) Protokola št. 7, spreminja pravni položaj navedenega uradnika, tako da ima ta spet status osebe, za katero velja splošno pravo držav članic, in je, ne da bi bilo potrebno kakršno koli vmesno pravilo, tako izpostavljen ukrepom, ki jih to splošno pravo vzpostavlja, zlasti priporu in sodnemu pregonu“. (
18
)
78.
Ob tem je vseeno treba ugotoviti, da ravnanje PV kot uradnika, ki se obravnava v tej zadevi, ni bilo predmet kazenske preiskave belgijskih pravosodnih organov. Nasprotno, PV je tisti, ki svojim sodelavcem očita, da so kršili belgijsko kazensko pravo. Poleg tega je Splošno sodišče v točki 187 izpodbijane sodbe samo opozorilo na to okoliščino. Zato ni jasno viden vpliv, ki bi ga lahko imela zatrjevana možnost uporabe belgijskega kazenskega prava za tretje osebe na njegov lasten status uradnika.
79.
Poleg teh dvomov v zvezi z upoštevnostjo nacionalnega kazenskega prava v tem sporu je treba navesti, da ima to zaradi svojega posebnega namena običajno samo posreden vpliv na delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo. Kazenski postopek se namreč nanaša na spoštovanje pravil za vzdrževanje reda, ki so določena za zagotavljanje dobrega delovanja celotne družbe. (
19
)Ni pa, nasprotno, namenjen urejanju delovnega razmerja uradnika v instituciji Unije.
80.
Vseeno je treba priznati, da kršitev kazenskega prava v nekaterih okoliščinah lahko vpliva na delovno razmerje in privede do disciplinske kazni, med drugim takrat, ko uradnik med opravljanjem svojih nalog zagreši kaznivo dejanje in škoduje interesom Unije. Glede na to, da je disciplinski postopek namenjen zagotavljanju spoštovanja pravil, s katerimi se zagotavlja pravilno delovanje institucije, (
20
) se namreč uvedba takega postopka zaradi okoliščin obravnavane zadeve lahko izkaže za upravičeno.
81.
Vendar je v zvezi s tem treba navesti, da čeprav je mogoče z ravnanjem kršiti tako kazensko kot disciplinsko pravilo, se posledice, ki jih je treba iz tega izpeljati, določijo na podlagi Kadrovskih predpisov. Disciplinska kazen se namreč presoja glede na disciplinske ukrepe, in ne glede na kazensko sankcijo. Zato disciplinski organ ne more biti zavezan, da pri izbiri ustrezne disciplinske kazni brez kakršnih koli pridržkov upošteva kazenske sankcije, ki so bile sprejete v okviru kazenskega postopka, v katerega je bila vpletena ista oseba. (
21
) Razlog za to so različni cilji kazenskega in disciplinskega postopka, pa tudi neodvisnost Unije pri upravljanju javnih uslužbencev.
82.
Iz zgoraj predstavljenih razlogov je treba na tej stopnji analize ugotoviti, da v nasprotju s tem, na kar – se zdi – namiguje PV v pisnem stališču, nacionalno kazensko pravo ne določa delovanja evropskih javnih uslužbencev.
3) Domneva nedolžnosti v kazenskem postopku
83.
Poleg tega bi rad poudaril, da se zdi vprašanje glede možnosti uporabe belgijskega kazenskega prava za druge uradnike, za katere PV trdi, da so storili kazniva dejanja, neupoštevno za namene rešitve tega spora, kot bom razložil v nadaljevanju. Prvič, ni sporno, da Splošno sodišče ni ugotovilo primerov, ki bi jih bilo mogoče šteti za psihično nasilje, in da na podlagi ničesar ni mogoče sklepati, da je pri presoji dokazov izkrivilo dejansko stanje. (
22
) Drugič, prav tako nič ne kaže na to, da so bila zatrjevana kazniva dejanja dejansko storjena, saj belgijska sodišča o teh obtožbah niso dokončno odločila.
84.
Vse, kar lahko PV predloži kot dokaz, so odredbe o zaslišanju, ki so jih belgijska sodišča sprejela v zvezi z nekaterimi uradniki. Vendar je treba ugotoviti, da takšen ukrep sodišča v pravnem smislu ni „dokaz“, saj če ni obsodbe, domneva nedolžnosti še naprej obstaja. Domneva nedolžnosti je določena v členu 48 Listine, ki ustreza členu 6(2) in (3) EKČP. (
23
) Na ravni sekundarne zakonodaje Unije je domneva nedolžnosti določena v Direktivi (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (
24
), ki jo morajo države članice, vključno s Kraljevino Belgijo, prenesti v svoje notranje pravne rede.
85.
Pri statusu „osumljenca“, ki je bil sodelavcem PV podeljen na podlagi belgijskega kazenskega prava, se ta domneva nedolžnosti upošteva. Natančneje, status „osumljenca“ na splošno osebi, zoper katero poteka preiskava, daje določene pravice do obrambe pred pravosodnimi organi, kot sta pravica do dostopa do odvetnika in pravica do obveščenosti o obdolžitvah, kot je določeno v Direktivi 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti (
25
). Zato je pravnim redom držav članic skupno jasno razlikovanje, kar zadeva status zadevne osebe v kazenskem postopku. Ta status se spreminja glede na konkretno stopnjo suma, povezano z osebo, za katero se domneva, da je storila kaznivo dejanje. (
26
)
86.
Zaradi izčrpnosti bom v tem okviru navedel, da je domneva nedolžnosti upoštevana v pravu javnih uslužbencev, saj je v členu 25 Priloge IX h Kadrovskim predpisom izrecno določeno, da če je uradnik za dejanja, zaradi katerih je bil uveden disciplinski postopek, kazensko preganjan, se končna odločitev sprejme šele po pravnomočni sodbi sodišča, ki je zadevo obravnavalo. To pravilo je mogoče pojasniti tudi z dejstvom, da imajo kazenska sodišča širša preiskovalna pooblastila kot OI v upravi. Iz navedenega izhaja, da je treba domnevo nedolžnosti kot jamstvo za pošteno sojenje upoštevati tako na kazenskem kot na disciplinskem področju.
87.
Kar zadeva okoliščine obravnavane zadeve, se zdi, da vse kaže na to, da so kazenske preiskave še vedno v uvodni fazi postopka, tako da ne vemo, ali bodo sumi potrjeni. Ukrepi belgijskih sodišč v tej fazi, na katere se sklicuje PV, služijo zgolj zbiranju potrebnih dokazov. Naj navedem še, da se z „zakonom Salduz“, na katerega se PV sklicuje v svojih stališčih, zagotavljajo pravice in jamstva vsakomur, ki ga iz kakršnega koli razloga zaslišijo pravosodni organi, v skladu z načeli poštenega postopka. (
27
) Iz tega sledi, da iz uporabe določb tega zakona, dokler kazenski postopek ni končan, ni mogoče izpeljati nobenega zaključka o zatrjevani krivdi uradnikov, ki so jih zaslišali belgijski pravosodni organi. Poleg tega je treba poudariti, da v nasprotju s tem, kar – se zdi – predlaga PV v svojih stališčih, iz teh elementov ni mogoče „ustvariti“ dokaza zgolj z vložitvijo pritožb zoper zadevne uradnike, temveč so pravosodni organi tisti, ki morajo presoditi dejstva in ugotoviti, ali so zbrani elementi veljavni dokazi.
88.
V zvezi s tem je treba navesti, da morajo pravosodni organi načeloma zagotoviti, da je cilj vseh preiskav, da privedejo do resnice ter da se izvedejo ob upoštevanju obremenilnih in razbremenilnih elementov, kar pomeni, da je treba v njihovem okviru iskati dokaze tako nedolžnosti kot krivde obravnavane osebe. (
28
) Zato pravosodni organi začnejo pregon samo, če je na koncu preiskave dovolj dokazov. (
29
) Zdi se mi torej, da trditev PV, s katero ta napeljuje na krivdo zadevnih uradnikov zgolj zato, ker so ti predmet preiskav, temelji na neupoštevanju načel kazenskega postopka.
c)
Končna pojasnila
89.
Iz zgoraj navedenih razlogov, med drugim povezanih z neodvisnostjo Unije pri upravljanju področja javnih uslužbencev in neupoštevnostjo nacionalnega kazenskega prava v okoliščinah obravnavane zadeve, menim, da je treba zavrniti trditve PV, da so sklepi, ki so se izpodbijali na prvi stopnji, nezakoniti, ker temeljijo na aktih, ki pomenijo kazniva dejanja, ki so jih storili uradniki Komisije na belgijskem ozemlju, in da jih OI v skladu z belgijskim kazenskim pravom ne bi smel sprejeti.
90.
Trditev Splošnega sodišča iz točke 185 izpodbijane sodbe, da „delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo urejajo izključno Kadrovski predpisi“, ne pomeni napačne uporabe prava, ker jo je treba razumeti tako, da se z njo zavrača trditev PV, da ima v bistvu nacionalno kazensko pravo prednost pred pravom Unije na področju javnih uslužbencev ali da je nacionalno kazensko pravo vsaj „vir“ prava Unije na področju javnih uslužbencev. Ker ta trditev temelji na neupoštevanju prava Unije, jo je treba zavrniti.
3.
Vmesni predlog
91.
Glede na navedeno predlagam, naj se prvi pritožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
C. Drugi pritožbeni razlog
1.
Trditve strank
92.
PV z drugim pritožbenim razlogom graja presojo Splošnega sodišča v točkah 184 in 192 izpodbijane sodbe.
93.
PV trdi, na prvem mestu, da naj bi bilo mogoče ugotovitev Splošnega sodišča iz točke 184 izpodbijane sodbe, v skladu s katero nobeno od dejanj, ki jih je PV opredelil kot psihično nasilje ali ponarejanje listin, ni bilo označeno kot takšno niti ni bilo predmet kazenske obsodbe s strani belgijskega sodišča, pojasniti s „sabotažo“ kazenskih preiskav s strani Komisije. Ta naj bi zlorabila funkcionalno imuniteto, ker ni sistematično odobrila zaslišanja osumljencev, s čimer je kršila načelo lojalnega sodelovanja iz člena 4 PEU, čeprav naj ne bi šlo za noben oblastveni akt.
94.
Na drugem mestu, Splošno sodišče naj bi izkrivilo spis v točki 192 izpodbijane sodbe, ker je svojo zavrnitev očitka PV, ki se je nanašal na kršitev člena 11a Kadrovskih predpisov, utemeljilo z ugotovitvijo, da zgolj pritožba, ki jo uradnik vloži zoper osebe, odgovorne za sprejetje sklepov v zvezi z njim, sama po sebi ne more povzročiti navzkrižja interesov pri teh osebah, čeprav naj bi pritožbe, ki jih je PV vložil zoper dva od treh članov OI, privedle do kazenskih preiskav. Po mnenju PV bi moralo Splošno sodišče na podlagi te okoliščine ugotoviti obstoj navzkrižja interesov pri teh članih OI v okviru disciplinskih postopkov CMS 13/087 in CMS 17/025 ter sklepa o odstranitvi z delovnega mesta z dne 21. oktobra 2019 ob koncu zadnjenavedenega disciplinskega postopka. Splošno sodišče naj bi zato moralo ugotoviti kršitev člena 41 Listine, člena 11a Kadrovskih predpisov in člena 6(5) Priloge IX h Kadrovskim predpisom.
95.
Komisija meni, da je očitek, ki se nanaša na neobstoj lojalnega sodelovanja z belgijskimi pravosodnimi organi, ker sistematično ni odobrila zaslišanja osumljencev s strani preiskovalnega sodnika, nov in zato Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da se o tem ni izreklo. Podredno, Komisija meni, da je utemeljeno zavrnila zahteve belgijskih pravosodnih organov, ki so temeljile na členu 19 Kadrovskih predpisov.
96.
Kar zadeva očitek v zvezi s kršitvijo člena 11a Kadrovskih predpisov, Komisija trdi, da PV ni izpodbijal sodne prakse, na katero naj bi se oprlo Splošno sodišče, temveč se je oprl na ugotovitve o dejanskem stanju, zaradi katerih naj bi bil ta očitek nedopusten in s katerimi naj nikakor ne bi bilo mogoče izpodbijati ugotovitve, do katere je Splošno sodišče prišlo v točki 192 izpodbijane sodbe. Poleg tega naj bi bil ta očitek usmerjen proti dvema postopkoma, ki naj bi ju Splošno sodišče izrecno izključilo iz svojega nadzora, saj se je prvi končal s sklepom o odstranitvi z delovnega mesta, ki je bil kasneje preklican, drugi pa je bil predmet drugega spora.
2.
Presoja
97.
Preučitev drugega pritožbenega razloga bo osredotočena na razlogovanje Splošnega sodišča iz točke 192 izpodbijane sodbe, s katerim je to zavrnilo trditev PV, da sta bila dva od treh članov OI, ki so sprejeli sklepe, izpodbijane na prvi stopnji, v navzkrižju interesov, ker sta bila oba vključena v kazenske postopke v Belgiji zaradi nadlegovanja ali ponarejanja javnih listin. PV se sklicuje na kršitev načela nepristranskosti, ki je zagotovljeno s členom 41(1) Listine, pa tudi s členom 11a Kadrovskih predpisov. Poleg tega meni, da je treba trditev Splošnega sodišča, da samo okoliščina, da so zadevne osebe vpletene v navedene postopke, še ne more povzročiti dvoma o njihovi nepristranskosti, šteti za izkrivljanje s popačenjem dejstev, ker je Splošno sodišče menilo, da zadevni postopki izhajajo iz pritožb, ki jih je vložil pritožnik, da bi se izognil disciplinskemu postopku.
a)
Pojem „nepristranskost“ v pravu javnih uslužbencev
98.
Najprej je treba opozoriti, da člen 41(1) Listine določa, da ima vsakdo pravico, da institucije, organi, uradi in agencije Unije njegove zadeve obravnavajo nepristransko. Zahteva po nepristranskosti je namenjena zagotavljanju enake obravnave, ki je temelj Unije. Prav tako moram opozoriti, da je Sodišče pred kratkim v sodbi Parlament/UZ potrdilo, da zahteva po nepristranskosti velja tudi za področje javnih uslužbencev. (
30
) V tem okviru napotujem na sklepne predloge, ki sem jih predstavil v isti zadevi in v katerih sem navedel, da ker „sta notranje delovanje in zunanja podoba institucij, organov, uradov in agencij Unije odvisna od spoštovanja te zahteve, […] mora ta nujno veljati za vsa področja dejavnosti uprave Unije, vključno z vidiki, povezanimi z upravljanjem javnih uslužbencev, kot so imenovanje, napredovanje in kaznovanje zaposlenih“. (
31
) Zato menim, da ni nobenega dvoma, da je treba zahtevo po nepristranskosti uporabiti v disciplinskem postopku, kakršen je ta v obravnavani zadevi.
99.
Člen 11a Kadrovskih predpisov, na katerega se PV sklicuje v stališču, vsebuje posebna pravila, katerih namen je zagotoviti, da uradnik opravlja svoje naloge brez navzkrižja interesov, ki bi vplivalo na opravljanje njegovih nalog. (
32
) V skladu z odstavkom 1 tega člena uradnik pri opravljanju svojih nalog ne sme obravnavati zadeve, v kateri ima kakršen koli neposreden ali posreden osebni interes, ki bi lahko oviral njegovo neodvisnost, predvsem družinske ali finančne interese. Glede na to, da so ta pravila izraz zahteve po nepristranskosti v širšem pomenu, menim, da jih je treba razlagati glede na pojem nepristranskosti, kot izhaja iz sodne prakse Sodišča. Zdi se mi, da je Splošno sodišče sledilo prav temu pristopu, ko je v točki 190 izpodbijane sodbe navedlo, da je treba členu 11a Kadrovskih predpisov priznati „široko področje uporabe glede na temeljno naravo ciljev neodvisnosti in integritete, ki se uresničujeta s to določbo, in splošno naravo obveznosti uradnikov in uslužbencev“ (moj poudarek).
100.
Sodišče se v sodni praksi opira na pojem nepristranskosti, ki ima dva vidika. Na eni strani subjektivno nepristranskost, v skladu s katero noben uslužbenec zadevne institucije ne sme biti pristranski in ne sme imeti osebnih predsodkov, ter na drugi strani objektivno nepristranskost, v skladu s katero mora ta institucija zagotoviti zadostna jamstva, da se izključi vsak upravičen dvom o morebitnem predsodku. V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da se za dokazovanje, da organizacija upravnega postopka ne zagotavlja zadostnih jamstev, da bi se izključil vsak upravičen dvom glede morebitnih predsodkov, ne zahteva, da se ugotovi obstoj pomanjkanja nepristranskosti. V zvezi s tem zadostuje, da obstaja upravičen dvom in da ga ni mogoče ovreči. (
33
) Razlogovanje Splošnega sodišča je treba presoditi glede na zgornje preudarke.
101.
Kar zadeva objektivno nepristranskost, je treba navesti, da je Splošno sodišče, potem ko je v točkah 180 in 191 izpodbijane sodbe predstavilo trditve pritožnika v zvezi z obstojem navzkrižja interesov, ker so bile osebe, ki so sprejele sklepe v disciplinskih postopkih zoper njega, vključene v kazenske postopke zaradi nadlegovanja ali ponarejanja javnih listin, v točkah 193 in 194 iste sodbe ugotovilo, da te trditve niso podprte z nobenim dokazom. Poleg tega je treba ugotoviti, da PV v okviru te pritožbe ni predložil nobenega dokaza, s katerim bi bilo mogoče ta vidik dodatno podpreti.
102.
Zato menim, kot sem že navedel, (
34
) da je treba izhajati iz predpostavke, da v obravnavanem primeru ni šlo za psihično nasilje. Enako velja za trditev, da so člani tristranskega OI storili kazniva dejanja, glede na to, da kazenski postopki v Belgiji niso privedli do kazenske obsodbe, kar je Splošno sodišče pravilno poudarilo v točki 184 izpodbijane sodbe. Ker bi se zadevne osebe lahko upravičeno sklicevale na domnevo nedolžnosti, se mi zdi očitno, da zgolj vložitev pritožbe sama po sebi ni dovolj, da bi bilo mogoče podvomiti o nepristranskosti članov, če ni drugih elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti obstoj navzkrižja interesov. Z drugačno ugotovitvijo bi se povzročili dvomi o pravici do domneve nedolžnosti kot jamstvu za pravično sojenje in obrnilo dokazno breme v kazenskem postopku, kar se mi ne zdi združljivo s pravno državo.
b)
Zloraba pravice in tveganja za dobro delovanje uprave
103.
Na podlagi teh ugotovitev je že mogoče zavrniti velik del trditev PV o zatrjevanem izkrivljanju, ki naj bi bilo razvidno iz razlogovanja Splošnega sodišča v točki 192 izpodbijane sodbe. Vseeno menim, da je treba ta očitek temeljito preučiti, da se odstrani vsakršen morebitni dvom glede zakonitosti obrazložitve, predstavljene v navedeni sodbi.
104.
Splošno sodišče je v zgoraj navedeni točki navedlo, da bi „teza tožeče stranke – če bi bila sprejeta – da bi že zaradi vložitve pritožbe lahko prišlo do navzkrižja interesov“, povzročila, da bi vsak uradnik lahko preprečil, da se zoper njega sprejmejo disciplinski ukrepi“, pri čemer je dodalo, da bi „uradnik, proti kateremu je uveden disciplinski postopek, lahko preprosto vložil pritožbo zoper osebe, odgovorne za sprejetje sklepov v zvezi z njim, nato pa zahteval njihovo izločitev na podlagi člena 11a Kadrovskih predpisov“. V zvezi s tem PV trdi, da postopkov, ki tečejo pred belgijskim sodiščem, ni mogoče razlagati kot „zgolj pritožbo“, ki naj bi jo vložil, da bi se izognil disciplinskemu postopku. Po mnenju PV je to nadaljevanje kazenske preiskave, ki določa obstoj navzkrižja interesov.
105.
Iz razlogovanja Splošnega sodišča, ki je povzeto v prejšnji točki, je mogoče razbrati prizadevanje za to, da se zagotovi nepristranskost disciplinskega postopka, hkrati pa tudi pravilno delovanje uprave. Po eni strani iz točk 189 in 190 izpodbijane sodbe izhaja, da se je Splošno sodišče povsem zavedalo pomena člena 11a Kadrovskih predpisov, ker je opozorilo, da je cilj te določbe „zagotoviti neodvisnost, integriteto in nepristranskost uradnikov in uslužbencev“. Po drugi strani ugotavljam, da je Splošno sodišče upravičeno priznalo, da razlaga pojma nepristranskosti v smislu, da bi se morali člani OI, ki so vključeni v kazenske preiskave, vzdržati sodelovanja v disciplinskem postopku, kot jo zagovarja PV, pravno ni vzdržna, ker poleg tega, da ni bilo nobenega objektivnega razloga za dvom o nepristranskosti zadevnih oseb, je obstajalo tudi nezanemarljivo tveganje, da bi prišlo do oviranja dela uprave, če bi se sprejela taka razlaga.
106.
Natančneje, Splošno sodišče je opozorilo na tveganje, da uradnik vloži pritožbo – na način, ki bi ga lahko označili za „zlorabo“ – zato, da se ustvari navzkrižje interesov in da zahteva izločitev oseb, ki so odgovorne za sprejetje sklepov v zvezi z njim, s čimer lahko onemogoči cilj disciplinskega postopka. V zvezi s tem je treba opozoriti na dejstvo, da je PV vložil številne pritožbe, ki so se nanašale na približno štirideset uradnikov in uslužbencev Komisije. Tako je bilo precejšnje število oseb v tej instituciji predmet obtožb o nadlegovanju in kaznivih dejanjih, katerih pobudnik je bil PV. To je omembe vredna okoliščina, ki zahteva nekaj pravnih komentarjev.
107.
Menim, da ni mogoče izključiti, da obstajajo okoliščine, v katerih je mogoče uveljavljanje pravice, kakršna je pravica zahtevati, da je uradnik razrešen svojih zadolžitev zaradi zatrjevanega navzkrižja interesov, opredeliti kot zlorabo. Sodišče je večkrat navedlo, da se na podlagi splošnega načela prava Unije posamezniki ne morejo sklicevati na določbe tega prava z namenom goljufije ali zlorabe. (
35
) Iz sodne prakse izhaja, da je za dokaz zlorabe po eni strani potreben skupek objektivnih okoliščin, iz katerih izhaja, da kljub formalnemu spoštovanju pogojev, ki jih določa ureditev Unije, cilj te ureditve ni bil dosežen, in po drugi strani subjektivni element, to je namen pridobiti korist, ki izhaja iz ureditve Unije, z umetno ustvaritvijo pogojev, potrebnih za njeno pridobitev. (
36
)
108.
Čeprav Splošno sodišče ravnanja PV ni izrecno opredelilo kot „zlorabo“ na podlagi meril iz sodne prakse, pa iz točke 192 izpodbijane sodbe kljub temu izhaja, da je resno dvomilo o tem, da so bile pritožbe, ki jih je PV vložil zoper zadevne uradnike, utemeljene. V zvezi s tem se mi zdi, da je Splošno sodišče lahko upravičeno izrazilo določeno zaskrbljenost glede tveganja, ki ga je razlaga, ki jo je zagovarjal PV, predstavljala za skladno izvedbo disciplinskega postopka, zlasti ob upoštevanju posebej velikega števila pritožb, vloženih zoper različne uradnike Komisije, na eni strani, ter neobstoja dokazov o psihičnem nasilju in kaznivih dejanjih v zadevnih okoliščinah, na drugi strani.
109.
Če te pritožbe niso bile vložene samo z namenom ovirati delo OI, bi bilo namreč mogoče razumno pričakovati, da bo PV lahko dokazal nekaj primerov nadlegovanja, kar pa očitno ni tako. Ker ni indicev o nasprotnem, se sprašujem, ali je PV resnično deloval pošteno, kot zahteva pravo Unije, ali pa je bil namesto tega njegov namen izkoristiti zaščito, ki jo podeljuje člen 11a Kadrovskih predpisov, kakor je razložen ob upoštevanju zahteve po nepristranskosti, da bi dosegel cilje, ki jih zakonodajalec nedvomno ni predvidel, in sicer omogočiti uradniku, da onemogoči delo uprave in škoduje svojim sodelavcem.
110.
V tem primeru bi to ravnanje nedvomno izpolnjevalo merila, na podlagi katerih ga je mogoče opredeliti za zlorabo pravice, kar bi pomenilo, da je treba PV zavrniti uveljavljanje pravice, ki je podeljena s predhodno navedeno določbo. (
37
) Povedano drugače, PV se ne bi mogel upravičeno sklicevati na člen 11a Kadrovskih predpisov. Ob tem naj navedem, da gre navsezadnje za vprašanje dejanskega stanja, na katero je Splošno sodišče dalo dovolj jasen odgovor na podlagi presoje okoliščin. Previden pristop Splošnega sodišča do odnosa PV do uprave, posebej v okviru zadevnega disciplinskega postopka, se mi zdi v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve upravičen. Iz teh razlogov ugotavljam, da Splošno sodišče pri svojem razlogovanju ni napačno uporabilo prava.
111.
Ne glede na navedeno menim, da ni nujno, da se Sodišče izčrpno izreče o vprašanju, ali bi Splošno sodišče lahko zavrnilo trditev PV, tako da bi razkrilo zlorabo z njegove strani, saj sta spoštovanje domneve nedolžnosti in neobstoj nasprotnih dokazov vsekakor že sama trdna argumenta, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da ni šlo za kršitev zahteve po nepristranskosti zaradi sodelovanja nekaterih članov OI, ki so bili predmet pritožb, ki jih je vložil PV, pri sprejetju sklepov. Menim, da je potreba po preprečevanju zlorab na splošno, na katero je namigovalo Splošno sodišče, le dodaten argument v podporo že dovolj prepričljivemu razlogovanju.
3.
Končna pojasnila
112.
Pri preučitvi drugega pritožbenega razloga, posebej kar zadeva obrazložitev, predstavljeno v točkah od 189 do 194 izpodbijane sodbe, ni bila odkrita napačna uporaba prava. Nasprotno, ugotoviti je treba, da je Splošno sodišče pravilno določilo področje uporabe člena 11a Kadrovskih predpisov, kot se razlaga ob upoštevanju načela nepristranskosti iz člena 41(1) Listine, in pravilno odločilo, da sodelovanje nekaterih članov OI, ki so bili predmet pritožb, ki jih je vložil PV, ni povzročilo nastanka navzkrižja interesov, zaradi katerega bi bili lahko sklepi, sprejeti v zvezi s PV v okviru disciplinskega postopka, nezakoniti.
113.
Tveganje – ki ga je Splošno sodišče navedlo v točki 192 izpodbijane sodbe – da bi zloraba načela nepristranskosti povzročila nepravilno delovanje uprave, med drugim v škodo skladni izvedbi zadevnega disciplinskega postopka, je utemeljeno s posebnimi okoliščinami zadeve, in sicer dejstvom, da je PV vložil posebej veliko število pritožb zoper različne uradnike Komisije, kljub temu, da ni dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da so ti izvajali psihično nasilje in kazniva dejanja. Zato menim, da je treba trditev PV, ki se nanaša na domnevno kršitev zahteve po nepristranskosti, zavrniti.
4.
Vmesni predlog
114.
Ob koncu te analize menim, da drugega pritožbenega razloga ni mogoče sprejeti. Predlagam, naj se zavrne kot neutemeljen.
D. Osmi pritožbeni razlog
1.
Trditve strank
115.
PV z osmim pritožbenim razlogom zatrjuje, da je Splošno sodišče v presoji dopustnosti njegovega predloga za razglasitev ničnosti sklepa o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016 dvakrat napačno uporabilo pravo.
116.
Na prvem mestu, Splošno sodišče naj v točki 81 izpodbijane sodbe ne bi moglo veljavno ugotoviti, da je OI opravil pobot med dolgovi PV do Komisije in zneski, ki jih je Komisija dolgovala pritožniku. S preklicem sklepa o odstranitvi z delovnega mesta naj bi bile namreč retroaktivno odpravljene vse posledice tega sklepa, med drugim ugotovitve o neupravičenih odsotnostih. Iz tega naj bi sledilo, da bi morali biti po tem preklicu dolgovi preklicani, odbitki od njegove plače pa povrnjeni, tako da pobota ne bi bilo mogoče opraviti.
117.
Na drugem mestu, Splošno sodišče naj bi s tem, da je v točki 82 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so bili finančni učinki sklepa o odstranitvi z delovnega mesta nevtralizirani pred vložitvijo tožbe v zadevi T‑786/16, napačno uporabilo pravo. OI naj ne bi poravnal finančnih posledic svojega sklepa o odstranitvi z delovnega mesta, saj naj bi moral za to PV plačati odškodnino za premoženjsko in nepremoženjsko škodo.
118.
Komisija meni, prvič, da s preklicem disciplinskega postopka zaradi neizvedene preiskave niso bili odpravljeni pred tem sprejeti sklepi, ki upravičujejo sprožitev tega postopka ter ki so povsem ločeni in neodvisni od navedenega postopka. Drugič, finančni učinki preklica sklepa o odstranitvi z delovnega mesta naj bi bili dejansko nevtralizirani.
2.
Presoja
119.
Na zahtevo Sodišča bo preučitev osmega pritožbenega razloga osredotočena na razlogovanje Splošnega sodišča v točkah 81 in 82 izpodbijane sodbe, v katerih je to ugotovilo nedopustnost tožbe PV za razglasitev ničnosti sklepa o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016. Natančneje, PV izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča iz točke 82 izpodbijane sodbe, da je predlog za razglasitev ničnosti sklepa o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016 brezpredmeten, ker je bil ta sklep preklican, njegovi finančni učinki pa so bili nevtralizirani še pred vložitvijo tožbe v zadevi T‑786/16. Po mnenju PV OI ni poravnal finančnih posledic sklepa o odstranitvi z delovnega mesta, saj bi moral PV za to prejeti odškodnino za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki jo je utrpel zaradi te odstranitve z delovnega mesta.
a)
„Pravni interes“, ki se zahteva s procesnim pravom
120.
Kot je generalna pravobranilka J. Kokott pojasnila v sklepnih predlogih, predstavljenih v zadevi Wunenburger/Komisija (
38
), se z zahtevo po pravnem interesu na procesni ravni zagotavlja, da se sodišča ne ukvarjajo z izvedensko razjasnitvijo le hipotetičnih pravnih vprašanj. Pravni interes je zato nujna predpostavka dopustnosti, ki lahko postane upoštevna na različnih stopnjah postopka. Nedvomno mora obstajati od vložitve tožbe. Vendar mora biti podan tudi po vložitvi tožbe, in sicer do izdaje sodbe, s katero je o zadevi vsebinsko odločeno. (
39
)
121.
Če pravni interes izgine šele med sodnim postopkom, ki poteka, odločitev sodišča v zadevi sicer ni več upravičena. Vendar za tožečo stranko prav tako ne bi bilo sprejemljivo, če bi se njena sprva dopustna tožba zdaj enostavno zavrnila in bi morala nositi stroške spora. Edina primerna rešitev v takem primeru je, nasprotno, to, da se ugotovi, da je spor postal „brezpredmeten“, s čimer se po eni strani izrazi, da je podlaga za tožbo izginila šele po vložitvi tožbe, po drugi strani pa se s tem za tožečo stranko prepreči negativen stroškovni izid.
122.
V skladu s sodno prakso lahko ohranitev pravnega interesa tožeče stranke izhaja, prvič, iz nevarnosti ponovitve (domnevno) nezakonitega dejanja institucije Unije. Člen 266(1) PDEU namreč določa, da mora institucija, katere akt je bil razglašen za ničen, „sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča“, kar v praksi pomeni, da je ta institucija, če bi se pozneje morala odločiti, da zamenja akt, ki je bil razglašen za ničnega, dolžna upoštevati razloge za ničnost, ki so predstavljeni v navedeni sodbi. (
40
) Pravni interes se lahko, drugič, ohrani, če je sklep, povezan s tožbo za razglasitev ničnosti, pomemben za predlog za morebitni odškodninski zahtevek tožeče stranke. Tretjič, tožeča stranka ima lahko v nekaterih primerih in zlasti v uradniških sporih interes doseči izbris vseh negativnih izjav o sebi, da si popravi položaj v prihodnosti.
b)
Preučitev razlogovanja Splošnega sodišča
123.
Izpodbijana sodba se nanaša na drugega od teh treh primerov, to je na odškodninski zahtevek tožeče stranke. Sodišče je odločilo, da je treba pravni interes tožeče stranke presojati in concreto, pri tem pa upoštevati zlasti posledice domnevne nezakonitosti in naravo domnevno povzročene škode. (
41
) Položaj PV v tej zadevi je treba preučiti ob upoštevanju teh načel. V okviru preučitve bo treba preveriti tudi, ali se pri razlogovanju Splošnega sodišča ta načela upoštevajo.
124.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti na dejstvo, da PV ni v položaju, ki je naveden v točki 121 teh sklepnih predlogov. Ničnostna tožba PV ni „brezpredmetna“, ker bi pravni interes prenehal obstajati med tekočim sodnim postopkom, temveč ker je izpodbijani sklep prenehal obstajati še pred vložitvijo tožbe. Naj spomnim, da je OI svoj sklep o odstranitvi z delovnega mesta preklical 24. julija 2017, to je preden je bila vložena tožba pri Splošnem sodišču. Splošno sodišče je v tem okviru v točki 80 izpodbijane sodbe najprej opozorilo na temeljno razliko med „razveljavitvijo“, ki povzroči odpravo sklepa le za naprej, (
42
) in „preklicem“ takšnega sklepa, ki ima učinek za nazaj. Splošno sodišče je nato v točki 82 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je zadevni sklep o odstranitvi z delovnega mesta s preklicem prenehal veljati z učinkom za nazaj in da zato, ker izpodbijani sklep ne obstaja več, ne more več posegati v položaj PV. Ta ugotovitev se mi zdi pravno neoporečna.
125.
V zvezi z obstojem pravnega interesa za vložitev odškodninske tožbe je treba spomniti, da je Sodišče razsodilo, da je odškodninska tožba samostojno pravno sredstvo, ki ima v sistemu pravnih sredstev posebno nalogo in za katero veljajo pogoji za uveljavljanje, ki so določeni glede na posebni namen te tožbe. (
43
) Zato vložitev ničnostne tožbe zoper akt ni nujen pogoj za vložitev odškodninske tožbe za povrnitev škode, ki jo je akt povzročil. (
44
) V okviru obravnavane zadeve je treba opozoriti, da je PV svoji ničnostni tožbi dejansko priložil odškodninski zahtevek. Zato se mi zdi, da neobstoj pravnega interesa v ničnostni tožbi ni odločilen za ugotovitev dopustnosti njegovega odškodninskega zahtevka. Menim pa, nasprotno, da je treba nujno ugotoviti, ali so bili v obravnavani zadevi izpolnjeni pogoji za dopustnost navedene tožbe in pogoji iz člena 340, drugi odstavek, PDEU, zlasti ob upoštevanju njene „samostojnosti“.
126.
Kar zadeva pogoje za uveljavljanje odškodninskega zahtevka, (
45
) imam nekaj pomislekov glede tega, ali so v obravnavani zadevi ti pogoji izpolnjeni. Zlasti se mi zdi dvomljivo, da lahko obstaja vzročna zveza med sklepom o odstranitvi z delovnega mesta, ki jo je OI sam preklical, in premoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpel PV. Kot je navedlo Splošno sodišče v točki 81 izpodbijane sodbe, je preklic sklepa o odstranitvi z delovnega mesta 24. julija 2017 povzročil, prvič, vrnitev PV na delovno mesto na Komisijo s 16. septembrom 2017 in, drugič, to, da so mu bili retroaktivno dodeljeni osebni prejemki in dnevi letnega dopusta, ki ustrezajo obdobju od 1. avgusta 2016 do 15. septembra 2017.
127.
Poleg tega je treba navesti, da je OI pobotal dolgove PV do Komisije in zneske, ki jih je Komisija dolgovala PV za zgoraj navedeno obdobje, tako da je bila PV izplačana razlika v višini 9550 EUR. Tako je bil, kot je pravilno ugotovilo Splošno sodišče v točki 82 izpodbijane sodbe, sklep o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016 preklican, njegovi finančni učinki pa so bili nevtralizirani. Če PV v pritožbi trdi, da ta pobot ni bil upravičen, mu je treba odgovoriti, da s preklicem sklepa o odstranitvi z delovnega mesta niso prenehali veljati pred tem sprejeti sklepi, v katerih so bile ugotovljene neupravičene odsotnosti, na katerih disciplinski postopek temelji. Splošno sodišče je torej pravilno potrdilo pobot med dolgovi pritožnika, ki so posledica njegovih neupravičenih odsotnosti, in zneski, ki jih je pritožniku dolgovala Komisija, za zadevno obdobje. V teh okoliščinah je težko razumeti, kako bi PV lahko utrpel premoženjsko škodo.
c)
Končna pojasnila
128.
Na podlagi preučitve razlogovanja Splošnega sodišča v točkah 81 in 82 izpodbijane sodbe ni mogoče ugotoviti napačne uporabe prava. Glede na zgornje preudarke se tako kot Splošno sodišče nagibam k izključitvi pravnega interesa, zlasti ob neobstoju akta, ki posega v položaj PV. Zdi se namreč, da vse kaže na to, da je bil sklep o odstranitvi z delovnega mesta, ki ga je izpodbijal PV, preklican z retroaktivnim učinkom pred vložitvijo ničnostne tožbe, tako da nima več nobenih učinkov, ki bi lahko posegali v položaj PV. Splošno sodišče je zato pravilno razsodilo, da je predlog za razglasitev ničnosti nedopusten.
129.
Kar zadeva odškodninski zahtevek PV, se mi zdi, da na podlagi njegovih trditev ni mogoče presoditi, v kolikšnem obsegu bi lahko utrpel premoženjsko škodo, glede na to, da je bil pobot, ki ga je opravila Komisija, upravičen, kot je Splošno sodišče ugotovilo v sodbi. Zato menim, da je treba trditve PV v utemeljitev domnevne pravice do odškodnine zavrniti.
3.
Vmesni predlog
130.
Iz zgoraj navedenih razlogov predlagam, da se osmi pritožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
VI. Predlog
131.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj prvi, drugi in osmi pritožbeni razlog razglasi za neutemeljene.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Glej sodbi z dne 16. decembra 2020, Svet in drugi/K. Chrysostomides & Co. in drugi (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P in C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, točka 128), in z dne 17. decembra 2020, BP/FRA (C‑601/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:1048, točka 71).
(
3
)	Glej sodbi z dne 25. januarja 2007, Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel/Komisija (C‑403/04 P in C‑405/04 P, EU:C:2007:52, točka 39), in z dne 17. decembra 2020, Inpost Paczkomaty/Komisija (C‑431/19 P in C‑432/19 P, EU:C:2020:1051, točka 51).
(
4
)	Glej sodbi z dne 26. januarja 2017, Duravit in drugi/Komisija (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, točka 86), in z dne 28. novembra 2019, Brugg Kabel in Kabelwerke Brugg/Komisija (C‑591/18 P, neobjavljena, EU:C:2019:1026, točka 63).
(
5
)	Glej točko 175 izpodbijane sodbe.
(
6
)	Glej točke 60, 171, 221, 222 in 231 izpodbijane sodbe.
(
7
)	Glej točko 77 teh sklepnih predlogov.
(
8
)	Za podrobnejšo razlago pravice do dobrega upravljanja, določene v členu 41 Listine, napotujem na moje sklepne predloge v zadevi Parlament/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:497, točka 66 in naslednje).
(
9
)	Pilorge-Vrancken, J., Le droit de la fonction publique de l’Union européenne, Larcier, Bruselj, 2017, str. 15.
(
10
)	Sodba z dne 4. februarja 2021, Ministre de la Transition écologique et solidaire in Ministre de l’Action et des Comptes publics (C‑903/19, EU:C:2021:95, točka 37).
(
11
)	Sodba z dne 20. oktobra 1981, Komisija/Belgija (137/80, EU:C:1981:237, točka 9).
(
12
)	Andreone, F., „Hiérarchie des normes et sources du droit de la fonction publique de l’Union européenne“, Groupe de réflexion sur l’avenir du service public européen, dokument št. 25, junij 2015, str. 16.
(
13
)	Sodba z dne 14. decembra 2017, RL/Sodišče Evropske unije (T‑21/17, EU:T:2017:907, točka 51).
(
14
)	Glej točko 64 teh sklepnih predlogov.
(
15
)	Glej sodbo z dne 15. julija 2021, OH (Imuniteta pred sodnimi postopki) (C‑758/19, EU:C:2021:603, točki 24 in 25), in sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Satcen/KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:220, točka 91).
(
16
)	Giacobbo Peyronnel, V., in Perillo, E., v: Statut de la fonction publique de l’Union européenne (Larcier, Bruselj, 2017, str. 17), opozarjata na namero ustanoviteljev Evropske skupnosti za premog in jeklo (ESPJ), da ustvarijo neodvisno javno upravo, ki bi jo sestavljali nadnacionalni uradniki.
(
17
)	Sodba z dne 18. junija 2020, Komisija/RQ (C‑831/18 P, EU:C:2020:481).
(
18
)	Sodba z dne 18. junija 2020, Komisija/RQ (C‑831/18 P, EU:C:2020:481, točka 45).
(
19
)	Sodba z dne 6. oktobra 2021, AV in AW/Parlament (T‑43/20, neobjavljena, EU:T:2021:666, točka 106).
(
20
)	Sodba z dne 6. oktobra 2021, AV in AW/Parlament (T‑43/20, neobjavljena, EU:T:2021:666, točka 106).
(
21
)	Sodba z dne 6. oktobra 2021, AV in AW/Parlament (T‑43/20, neobjavljena, EU:T:2021:666, točka 106).
(
22
)	Glej točko 51 teh sklepnih predlogov.
(
23
)	Glej sodbi z dne 5. septembra 2019, AH in drugi (Domneva nedolžnosti) (C‑377/18, EU:C:2019:670, točka 41), in z dne 25. februarja 2021, Dalli/Komisija (C‑615/19 P, EU:C:2021:133, točka 223).
(
24
)	UL 2016, L 65, str. 1.
(
25
)	UL 2013, L 294, str. 1.
(
26
)	Glej v zvezi s tem ESČP, 28. oktober 1994, Murray proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, točka 55).
(
27
)	De Béco, R., „L’audition par la police, le parquet ou le juge d’instruction“, Justice-en-ligne (članek z dne 25. avgusta 2021), v katerem je pojasnjeno, da belgijsko kazensko procesno pravo zagotavlja pravice in jamstva vsem osebam, ki so zaslišane iz kakršnega koli razloga (žrtvam, pritožnikom, prijaviteljem, pričam, osumljencem, osebam, ki jih policija povabi na pogovor, ali osebam, ki jim je bila odvzeta prostost).
(
28
)	To velja za kazensko pravo več držav članic, vključno s Kraljevino Belgijo, kot navaja Du Jardin, J., v: „Belgique, les principes de procédure pénale et leur application dans les procédures disciplinaires“, Revue internationale de droit pénal, zvezek 74, št. 3 in 4, 2003, str. 801. Konkretneje, člen 56, prvi in drugi odstavek, zakonika o kazenskem postopku določa, kar zadeva naloge preiskovalnega sodnika, da ta „nosi odgovornost za preiskavo, ki se izvaja ob upoštevanju obremenilnih in razbremenilnih dokazov ter zagotavlja zakonitost dokaznih sredstev in lojalnost pri njihovem zbiranju“ (moj poudarek). V tem okviru velja opozoriti tudi na člen 5(4) Uredbe Sveta (EU) 2017/1939 z dne 12. oktobra 2017 o izvajanju okrepljenega sodelovanja v zvezi z ustanovitvijo Evropskega javnega tožilstva (UL 2017, L 283, str. 1), iz katerega izhaja, da „EJT izvaja preiskave nepristransko in poskuša pridobiti vse ustrezne dokaze, tako obremenilne kot razbremenilne“, kar je mogoče razumeti kot izraz temeljnega načela prava Unije na področju kazenskega postopka (moj poudarek).
(
29
)	Ligeti, K., „The Place of the Prosecutor in Common Law and Civil Law Jurisdictions“, The Oxford Handbook of Criminal Process, Oxford University Press, Oxford, 2019, pojasnjuje, da je v skladu z načelom zakonitosti tožilec, če je na koncu preiskave dovolj dokazov, načeloma dolžan začeti pregon in zadeve ne more opustiti.
(
30
)	Sodba z dne 21. oktobra 2021, Parlament/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863, točka 51 in naslednje).
(
31
)	Glej točko 104 mojih sklepnih predlogov v zadevi Parlament/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:497) (moj poudarek).
(
32
)	Giacobbo Peyronnel, V., in Perillo, E., Statut de la fonction publique de l’Union européenne, Larcier, Bruselj, 2017, str. 170.
(
33
)	Sodba z dne 21. oktobra 2021, Parlament/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863, točka 54).
(
34
)	Glej točko 51 teh sklepnih predlogov.
(
35
)	Glej sodbo z dne 9. septembra 2021, Volkswagen Bank in drugi (C‑33/20, C‑155/20 in C‑187/20, EU:C:2021:736, točka 121).
(
36
)	Glej sodbo z dne 9. septembra 2021, Volkswagen Bank in drugi (C‑33/20, C‑155/20 in C‑187/20, EU:C:2021:736, točka 122 in navedena sodna praksa).
(
37
)	Glej po analogiji sodbo z dne 26. februarja 2019, T Danmark in Y Denmark (C‑116/16 in C‑117/16, EU:C:2019:135, točka 72), v kateri je Sodišče odločilo, da je treba ugodnost določb prava Unije zavrniti, če se te ne uveljavljajo zaradi uresničitve ciljev teh določb, temveč s ciljem, da se pridobi ugodnost iz prava Unije, medtem ko so pogoji za upravičenost do te ugodnosti izpolnjeni le formalno.
(
38
)	C‑362/05 P, EU:C:2007:104, točki 35 in 36.
(
39
)	Glej sodbi z dne 28. maja 2013, Abdulrahim/Svet in Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, točka 61), in z dne 27. junija 2013, Xeda International in Pace International/Komisija (C‑149/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:433, točka 31).
(
40
)	Lenaerts K., Maselis, I., in Gutman, K., EU Procedural Law, točka 7.223, str. 416.
(
41
)	Sodba z dne 28. maja 2013, Abdulrahim/Svet in Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, točka 65).
(
42
)	Sodba z dne 27. junija 2013, Xeda International in Pace International/Komisija (C‑149/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:433, točka 32).
(
43
)	Sodbi z dne 23. marca 2004, Varuh človekovih pravic/Lamberts (C‑234/02 P, EU:C:2004:174, točka 59), in z dne 6. oktobra 2020, Bank Refah Kargaran/Svet (C‑134/19 P, EU:C:2020:793).
(
44
)	Sodba z dne 12. septembra 2006, Reynolds Tobacco in drugi/Komisija (C‑131/03 P, EU:C:2006:541, točki 82 in 83).
(
45
)	V skladu z ustaljeno sodno prakso sta uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije in izvajanje pravice do povračila nastale škode v skladu s členom 340 PDEU odvisni od izpolnitve vseh pogojev glede nezakonitosti ravnanja, ki se očita institucijam, resničnosti škode ter obstoja vzročne zveze med tem ravnanjem in navedeno škodo (glej sodbo z dne 19. junija 2014, Commune de Millau in SEMEA/Komisija, C‑531/12 P, EU:C:2014:2008, točka 96).