VSM Sklep I Cp 377/2019
Sodišče: Višje sodišče v Mariboru
Oddelek: Civilni oddelek
ECLI: ECLI:SI:VSMB:2019:I.CP.377.2019
Evidenčna številka: VSM00025882
Datum odločbe: 21.05.2019
Senat, sodnik posameznik: Mirjana Pintarič (preds.), mag. Igor Strnad (poroč.), Jasminka Pen
Področje: DRUŽINSKO PRAVO
Institut: zahteva za vrnitev otroka - soglasje - zaslišanje mladoletne osebe - opustitev zaslišanja
Zveza: Konvencija o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok (Haaška konvencija) člen 1, 1-a, 3,
4, 13, 19. Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter
izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi
Uredbe (ES) št. 1347/2000 člen 11, 11/1, 11/2
Jedro
Sodišče prve stopnje je opustilo zaslišanje ml. otroka oziroma ni preverilo ali je glede na svojo starost tudi
zrel za zaslišanje, zato je zmotno uporabilo določbo prvega in drugega odstavka 11. člena Uredbe in drugi
odstavek 13. člena Haaške konvencije.
Izrek
Pritožbi se ugodi in sklep sodišča prve stopnje razveljavi ter se mu zadeva vrne v nov postopek.
Obrazložitev
1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugodilo zahtevi za vrnitev mladoletnega S.B.A., rojenega
19. 12. 2008, s stalnim prebivališčem S.I. u. 6, 1/4, državljana Madžarske, in naložilo materi takojšnjo vrnitev
otroka očetu.
2. Zoper citirani sklep se laično pritožuje nasprotna udeleženka smiselno iz vseh pritožbenih razlogov iz
prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s 15. členom Zakona
o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ). Poudarja, da je predlagatelja obvestila, da bo dobila delo v
tujini in da se bosta z otrokom tja preselila. Predlagatelj temu ni nasprotoval, na podlagi česar meni, da je dal
                               1 / 5
soglasje k selitvi. Predlagatelju tudi niso bili odvzeti stiki z otrokom. Večkrat je bil pozvan, da lahko preživi
čas z otrokom, a se na te pozive ni odzval. V zadnjem času pa stikov sploh ni izvajal. Otrok se je dobro
vključil v šolo v Sloveniji, s svojimi učitelji in učenci ima prijateljske odnose in dobro komunicira v
slovenskem jeziku. Meni, da bi vrnitev na Madžarsko za otroka predstavljala velik socialni problem. Smiselno
predlaga, da sodišče druge stopnje izpodbijani sklep spremeni tako, da zavrne zahtevo predlagatelja za vrnitev
otroka, podredno pa predlaga, da sodišče druge stopnje razveljavi izpodbijani sklep in vrne zadevo sodišču
prve stopnje v novo odločanje.
3. Nasprotna udeleženka je dne 29. 4. 2019 sodišču druge stopnje predložila odločbo madžarskega
skrbstvenega organa, v kateri je po njenih besedah določeno, da otrok ostane v Sloveniji do 19. 9. 2023. Po
pozivu sodišča druge stopnje, da naj listino prevede v slovenski jezik, je nasprotna udeleženka navedla, da
nima sredstev za plačilo prevoda.
4. Predlagatelj je odgovoril na pritožbo.
5. Pritožba je utemeljena.
6. V skladu s 350. členom ter 366. členom ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ 1, preizkusi sodišče druge stopnje
sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu oz. v delu, v katerem stranka ni zmagala v sporu ter v mejah
pritožbenih razlogov, pri tem pa po uradni dolžnosti pazi na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1.,
2., 3., 6., 7., 11., 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega
prava.
7. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev pravilno oprlo na določbe Konvencije o civilnopravnih vidikih
mednarodnega protipravnega odvzema otrok (v nadaljevanju: Haaška konvencija) in Uredbe Sveta (ES) št.
2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s
starševsko odgovornostjo (v nadaljevanju: Uredba). Uredba namreč v 11. členu določa, da se lahko tudi po
Uredbi v primeru mednarodne ugrabitve otroka zahteva njegova vrnitev, da pa se v tem primeru pri odločanju
uporabljajo pravila Haaške konvencije, ki jih Uredba še nekoliko dopolnjuje z določbami 11. člena.2Uredbo
pa je mogoče uporabiti le v primerih, ko je otrok odpeljan iz države članice EU v drugo državo članico EU,
za kar gre tudi v obravnavanem primeru.
8. Pogoj za uporabo Haške konvencije je, da sta obe državi pogodbenici Haške konvencije. Konvencija se
torej uporablja le takrat, ko je otrok, ki ima običajno prebivališče v eni državi pogodbenici (4. člen),
protipravno odpeljan ali zadržan v drugi državi pogodbenici (točka a 1. člena Konvencije). O mednarodnem
protipravnem odvzemu otroka govorimo, kadar eden od staršev brez soglasja drugega od staršev otroka
odpelje iz države, v kateri so skupaj prebivali (država izvora) ali pa če to stori tretja oseba (3. člen Haške
konvencije). Konvencija se torej nanaša na otroke, ki so bili nezakonito odpeljani ali zadržani.
9. Kot je poudarilo že sodišče prve stopnje, namen Haške konvencije ni vsebinsko reševanje sporov glede
vprašanja starševskih pravic, temveč vzpostavitev prejšnjega stanja tako, da se zagotovi čimprejšnja vrnitev
otroka v kraj, kjer je imel otrok običajno prebivališče pred protipravnim odvzemom, in se tako pristojnim
organom te države omogoči, da v skladu s svojim pravom odločijo o pravicah staršev do skrbi za otroka.
Določba 19. člena Haške konvencije izrecno poudarja, da se odločba na podlagi Haške konvencije v zvezi z
vrnitvijo otroka, ne šteje za meritorno odločbo o kateremkoli vprašanju v zvezi s pravico do skrbi za otroka.3
10. Temu namenu Haške konvencije mora biti prilagojen tudi postopek, v katerem pristojni organ odloča o
                               2 / 5
zahtevi za vrnitev. Gre za poseben hiter, ciljem in namenu Haške konvencije prilagojen postopek, v katerem
je tudi stopnja procesnih jamstev udeležencev lahko ustrezno nižja, tako da je odločanje lahko še učinkovito.
Zelo pomembno je namreč, da je otrok vrnjen, še preden se odtuji od drugega od staršev in preden se tako
vživi v novo okolje, da bi bila njegova vrnitev v nasprotju z njegovo koristjo.4
11. Tako po Haaški konvenciji kot po Uredbi je leto dni tisto časovno obdobje, pred pretekom katerega se
domneva, da se otrok še ni toliko vživel v novo okolje, da bi bila njegova vrnitev v nasprotju z njegovo
koristjo. To pomeni, da lahko v primeru, ko je od protipravnega odvzema otroka do vložitve predloga na
sodišče (ne na centralni organ) preteklo manj kot leto dni, sodišče zavrne predlog za vrnitev otroka le iz
razlogov, ki so določeni v 13. členu Haaške konvencije.
12. Ker je v konkretnem primeru, od protipravnega odvzema oziroma zadržanja otroka, do vložitve predloga
na sodišču preteklo manj kot leto dni, lahko torej sodišče zavrne predlog za vrnitev otroka le iz razlogov, ki so
določeni v 13. členu Haške Konvencije, sicer se pred potekom tega roka domneva, da se otrok še ni toliko
vživel v novo okolje, da bi bila njegova vrnitev v nasprotju z njegovo koristjo.
13. V 13. členu Haaške konvencije so torej navedeni razlogi, zaradi katerih lahko sodišče zavrne predlog za
vrnitev otroka, čeprav je od njegove nezakonite premestitve preteklo manj kot leto dni. V vseh smernicah za
uporabo Uredbe in Haaške konvencije je poudarjeno, da je treba te razloge uporabljati restriktivno, saj bosta
sicer obe mednarodni pogodbi postali le mrtva črka na papirju. Potem, ko predlagatelj izkaže, da je res prišlo
do protipravnega odvzema otroka, je trditveno in dokazno breme v zvezi z okoliščinami, ki nasprotujejo
vrnitvi otroka, na tistem od staršev, ki je otroka odpeljal iz države izvora in nasprotuje njegovi vrnitvi. Po 13.
členu Haaške konvencije lahko sodišče zavrne predlog za vrnitev otroka:
- ko drugi od staršev v času, ko je bil otrok odpeljan, ni dejansko uveljavljal pravice do varstva in vzgoje
otroka ali je pozneje soglašal s preselitvijo;
- ko obstaja resna nevarnost, da bo otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi ali
kako drugače pripeljan v neugoden položaj;
- ko otrok, ki je dovolj razumen, da lahko sam izrazi svoje mnenje, nasprotuje vrnitvi.5
14. Sodišče prve stopnje je v obravnavanem primeru pravilno ugotovilo, da je šlo za protipravni odvzem
otroka, ker oče k selitvi ml. otroka v Slovenijo ni dal soglasja. Zgolj dejstvo, da selitvi ni nasprotoval, kot
navaja nasprotna udeleženka v pritožbi, ne zadostuje za sklepanje, da je bilo podano njegovo soglasje.
Soglasje ali privolitev morata namreč biti nedvoumna in dejanska. To se vedno presoja restriktivno.
Strinjanje ali privolitev je lahko dana ali pisno (s sporazumom, ki ga ali oba starša ali starš, ki daje soglasje,
podpišeta) ali s konkludentnimi dejanji. Višje sodišče v Ljubljani je v zadevi IV Cp 1297/2012 z dne 9. 5.
2012, odločilo, da se ne more šteti za pravilno opiranje le na izpoved matere, ki je mislila, da je oče otroka
privolil v njen in otrokov odhod, ko ji je v navalu jeze dejal »naj kar gre«. Sodišče je odločilo, da na tej
okoliščini ni mogoče graditi zaključka o očetovi privolitvi, ko pa je po drugi strani on sprožil postopek za
vrnitev otroka. Tako tudi v obravnavanem primeru, ko nasprotna udeleženka zatrjuje, da je predlagatelj, ki
selitvi otroka v Slovenijo ni nasprotoval, s selitvijo soglašal, ni mogoče zaključiti, da je soglasje predlagatelja
bilo podano. Sodišče prve stopnje je v tem delu postopalo pravilno.
15. V nadaljevanju pa ni postopalo v skladu z Uredbo in Haaško konvencijo, ko ml. otroka, starega 10 let, ni
zaslišalo. Uredba v drugem odstavku 11. člena izrecno določa, da mora sodišče pri odločanju o vrnitvi otroka
                               3 / 5
otroku zagotoviti možnost, da pove svoje mnenje, razen če to ni primerno zaradi njegove starosti ali zrelosti.
Sodišče otroku to možnost zagotovi vedno, z edino izjemo, v kolikor to ni primerno otrokovi starosti in
zrelosti. Ker je otrok star več kot 10 let, sodišče druge stopnje ocenjuje, da je dovolj star, da lahko izrazi
svoje mnenje, zaradi česar ga lahko sodišče prve stopnje zasliši. Če pa je ml. otrok tudi dovolj zrel, bo
moralo ugotoviti sodišče prve stopnje. Šele, ko bo ugotovilo, ali je otrok tudi dovolj zrel, da izrazi svoje
mnenje, bo lahko bodisi otroka zaslišalo, bodisi sprejelo odločitev, da se ga ne zasliši. Zaslišanje otroka, ki je
primerne starosti in zrelosti je namreč pravilo, ne izjema.
16. Ker je sodišče prve stopnje opustilo zaslišanje ml. otroka oziroma ni preverilo ali je glede na svojo starost
tudi zrel za zaslišanje, je zmotno uporabilo določbo prvega in drugega odstavka 11. člena Uredbe in drugi
odstavek 13. člena Haaške konvencije, v posledici česar je bilo potrebno izpodbijani sklep razveljaviti in
vrniti zadevo sodišču prve stopnje v novo odločanje (3. točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).
Sodišče druge stopnje je zadevo vrnilo v obravnavo sodišču prve stopnje, ker gre za občutljivo družinsko
zadevo, ki jo bo lažje obravnavalo sodišče prve stopnje, upoštevaje tudi, da udeleženci ne uporabljajo
slovenskega, temveč madžarski jezik, hkrati pa po odločitvi prvostopenjskega organa, udeležencem ne bo
odvzeta možnost pritožbe na drugostopenjski organ.
17. V kolikor bo sodišče prve stopnje ocenilo, da je otrok dovolj zrel, da ga lahko zasliši, bo pri njegovem
zaslišanju moralo upoštevati naslednje: Otroku je treba pred zaslišanjem razložiti pomen postopka in skrbno
oceniti, ali otrok razloženo tudi razume, potrebno mu je povedati, da ima pravico, da izrazi svoje mnenje in
kake so posledice tega, da to pravico izkoristi. Otroku je treba predstaviti tudi možnost, da lahko zaslišanje
odkloni. Samo zaslišanje otroka je treba opraviti skladno z njegovo starostjo in zrelostjo ter mnenje otroka
upoštevati glede na ti dve njegovi lastnosti. V kolikor otrok svoje mnenje izrazi, je temu mnenju treba dati
težo glede na otrokovo zrelost in starost. Sodnik ima tudi pravico, da ne upošteva otrokovega mnenja. To
lahko stori, v kolikor upravičeno meni, da izraženo otrokovo mnenje ni skladno z zasledovanjem načela
otrokove največje koristi. Za tako neupoštevanje mnenja more imet sodnik seveda podlago v konkretnih
dejstvih, ki so mu na voljo.6
18. Ker je nasprotna udeleženka dne 29. 4. 2019 sodišču druge stopnje predložila odločbo madžarskega
skrbstvenega organa, v kateri je po njenih besedah določeno, da otrok ostane v Sloveniji do 19. 9. 2023, bo
moralo sodišče prve stopnje ugotoviti tudi, kakšna je vsebina te odločbe (glede na to, da je bila predložena le
v madžarskem jeziku) in nato ta dokaz tudi oceniti.
 
-------------------------------
1II Ips 457/2001 z dne 10.09.2001 se je VSRS izreklo o tem, katera postopkovna pravila so za odločanje
najprimernejša. Ker ne gre pri odločanju o vrnitvi otroka za meritorno odločitev, temveč le za začasno
ureditev, ki naj zavaruje nemoteno izvedbo postopka, v katerem bo odločeno tudi o pravicah in obveznostih
staršev do otroka, je sklep o vrnitvi otroka najbližji začasni odredbi, tako da za te postopke veljajo pravila
ZIZ, ZPP pa le, če ni specialnih določb v ZIZ. Podobno tudi dr. Končina Peternel M.: Mednarodna ugrabitev
otrok, Pravosodni bilten, 3/2013, Ljubljana 2013, str. 53.
2Stališče generalnega pravobranilca Macieja, Szpunarja predstavljeno 24. septembra 2014 v zadevi Zadeva
C‑376/14 PPU: Postopek vrnitve kljub veljavnosti uredbe še naprej temelji na Haaški konvenciji iz leta
1980, vendar je dopolnjen s členom 11 Uredbe št. 2201/2003.
3 Sklep Ustavnega sodišča Slovenije Up 377/01 z dne 4. 10. 2001.
4 dr. Končina Peternel M.: Mednarodna ugrabitev otrok, Pravosodni bilten, 3/2013, Ljubljana 2013.
                               4 / 5
5 dr. Končina Peternel M.: Mednarodna ugrabitev otrok, Pravosodni bilten, 3/2013, Ljubljana 2013, str. 54.
6 Povzeto po Praktičnem vodniku za izvajanje nove uredbe Bruselj II.
Datum zadnje spremembe: 09.10.2019
Powered by TCPDF (www.tcpdf.org)
                               5 / 5