Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ANDREE BIONDIJA,
predstavljeni 26. februarja 2026(1)
Zadeva C-802/24
NV Reibel
proti
JSC VO Stankoimport
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Svea hovrätt (višje sodišče v Stockholmu, Švedska))
„ Predhodno odločanje – Omejevalni ukrepi zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini – Prepoved izvoza blaga z dvojno rabo – Zavrnitev izvoznega dovoljenja, ki vpliva na izvrševanje pogodbe – Zavrnitev vračila plačanega predplačila – Predložitev arbitražnemu organu – Člen 11 spremenjene Uredbe št. 833/2014 – Pojem predloga, kateremu ni mogoče ugoditi – Arbitrabilnost sporov, ki se nanašajo na omejevalne ukrepe – Sodni nadzor nad arbitražnimi odločbami – Intenzivnost – Javni red Unije – Temeljni pomen za izpolnjevanje nalog, zaupanih Uniji “
Kazalo
I. Spor o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
II. Analiza
A. Spremenjena Uredba št. 833/2014, možnost uporabe mehanizmov za izvensodno reševanje sporov na splošno in zlasti arbitraže
1. Potreba po preusmeritvi osredotočenosti prvega vprašanja za predhodno odločanje na pojem „arbitrabilnosti“
2. Jezikovna, kontekstualna in teleološka razlaga člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014
a) Jezikovna razlaga klavzule o neugoditvi zahtevkom
b) Kontekstualna razlaga klavzule o neugoditvi zahtevkom
c) Teleološka razlaga klavzule o neugoditvi zahtevkom
3. Ohranitev posebnih značilnosti pravnega reda Unije
4. Sklepne ugotovitve analize
B. Spremenjena Uredba št. 833/2014 in javni red Unije
1. Javni red kot omejitev svobodne volje strank
2. Bistvena narava spremenjene Uredbe št. 833/2014 za pravni red Unije in dopolnitev javnega reda Unije s členom 11(1) te uredbe
3. Intenzivnost nadzora nad arbitražnimi odločbami, ki ga izvajajo nacionalna sodišča
C. Pojem „zahtevek“ v smislu člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014
1. Ponovna preučitev člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014
2. Uporaba v obravnavani zadevi
III. Predlog
1.        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe Sodišču ponuja priložnost, da napiše novo poglavje o razmerju med pravom Unije in mehanizmi za izvensodno reševanje sporov, ki se včasih dojema kot zapleteno. Navedena vprašanja so pomembna, ker se tu postavljajo v posebnem okviru omejevalnih ukrepov, sprejetih proti Rusiji zaradi dejanj za destabilizacijo Ukrajine in nato invazije nanjo, ki pomenijo očitno kršitev mednarodnega prava in Ustanovne listine Združenih narodov ter eno od najresnejših groženj evropski varnosti in mednarodnemu redu od konca druge svetovne vojne.
2.        Odnos med pravom Unije in zlasti arbitražo se pogosto opisuje z metaforo dveh ladij v noči(2), ki se v temi komajda opazita, vendar vedno pazita, da plujeta na varni razdalji, da bi se izognili morebitnemu trčenju, pri čemer svojo komunikacijo omejujeta na nujno potrebno in pri plovbi v nasprotnih smereh za seboj puščata sledi, ki se nikoli ne križajo.
3.        Toda zavračanje odtenkov pomeni osiromašenje resničnosti. Ta resničnost, glede katere bi želel odpraviti vsak nesporazum, je sestavljena tudi iz stičnih točk in skupnih vrednot. Pravni red Unije načeloma ne nasprotuje temu, da bi posamezniki, za katere velja ta pravni red zaradi opravljanja gospodarske dejavnosti na ozemlju Unije, predložili arbitražnemu mehanizmu spore, ki bi lahko nastali med njimi med opravljanjem te dejavnosti.(3) Vloga arbitraže kot izraza volje strank in instrumenta, ki omogoča hitro in učinkovito reševanje sporov,(4) je cenjena. Sodna praksa Sodišča trdno temelji na priznavanju pomena arbitražnega sporazuma, ki je rezultat svobodnega izraza volje strank.(5) Naj dodam, da je trgovinska arbitraža danes ena od redkih učinkovitih oblik mednarodnega sodelovanja, saj je njen cilj zagotoviti uporabo enotnih standardov ter olajšati pravne prenose in čezmejno izvrševanje.
4.        Za vzpostavitev razmerja med pravom Unije in arbitražo, ki temelji na medsebojni bogatitvi, je treba poiskati potrebno ravnotežje med prožnostjo in prilagodljivostjo, ki izhajata iz tega načina reševanja sporov, na eni strani ter ohranjanjem celovitosti pravnega reda Unije in njegovih bistvenih značilnosti na drugi strani.
5.        V tej zadevi se bo Sodišče lahko izreklo tudi o opredelitvi meja javnega reda Unije kot omejitvi avtonomije volje strank in o določitvi intenzivnosti sodnega nadzora nad arbitražnimi odločbami, ki se šteje za učinkovitega.
I.      Spor o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
6.        NV Reibel je belgijska družba, ki deluje na področju logistike in mednarodnega prevoza blaga. Družba Reibel je 8. decembra 2015 sklenila pogodbo z rusko družbo JSC VO Stankoimport, ki uvaža kovinske izdelke in stroje v Rusijo. Na podlagi te pogodbe je morala družba Reibel med drugim prodajati in dobavljati blago družbi Stankoimport. Pogodba je vsebovala arbitražno klavzulo, ki je določala, da se vsi spori, razen tistih, za katere so pristojna nacionalna sodišča, predložijo v reševanje arbitraži in da se v primeru arbitražnega postopka uporablja švedsko pravo. V njej je bilo določeno tudi, da se sankcije Unije proti Rusiji ne smejo šteti niti za višjo silo niti za dejavnik, ki bi stranki razbremenil njunih pogodbenih obveznosti.
7.        Po odločbi belgijskih organov z dne 23. marca 2017 blaga, ki bi ga morala družba Reibel dobaviti družbi Stankoimport, ni bilo mogoče izvoziti, saj je belgijska uprava menila, da je namenjeno proizvodnji delov za helikopterje, in ga je zato opredelila kot „blago z dvojno rabo“ v smislu Uredbe (ES) št. 428/2009(6), katerega prodaja je prepovedana z Uredbo (EU) št. 833/2014(7). Pritožba, ki jo je družba Reibel vložila zoper to odločbo pri belgijskem Conseil d’Etat (državni svet, Belgija), je bila zavrnjena.
8.        Vendar je družba Stankoimport vnaprej plačala del zneska za to dobavo, ki torej ni bila nikoli opravljena. Ker družba Reibel ni vrnila prejetega predplačila, je družba Stankoimport pogodbo odpovedala in vložila zahtevo za arbitražo.
9.        Arbitražno sodišče je z arbitražno odločbo z dne 5. decembra 2021 ugodilo zahtevku družbe Stankoimport v zvezi z vračilom predplačila, plačanega družbi Reibel, skupaj z obrestmi, in družbi Reibel naložilo plačilo dela stroškov. V preostalem je arbitražno sodišče zavrnilo zahtevek, da se družbi Reibel naloži plačilo odškodnine zaradi neizpolnitve pogodbenih obveznosti in druge škode, skupaj z obrestmi. Arbitražno sodišče je menilo, da zahtevek družbe Stankoimport za vračilo z obrestmi ne spada pod pojem „zahtevki“, ki se jim ne sme ugoditi v smislu člena 11 spremenjene Uredbe št. 833/2014,(8) ki naj se torej ne bi nanašal na zahtevek za vračilo zneska, plačanega za blago, ki ni bilo nikoli dobavljeno. Namen zahtevka družbe Stankoimport naj bi bil le ponovna vzpostavitev položaja, v katerem sta stranki bili pred sklenitvijo pogodbe. Nasprotno pa je arbitražno sodišče v zvezi z njenimi drugimi zahtevki menilo, da spadajo na področje uporabe tega člena 11, ker naj bi družba Stankoimport poskušala pridobiti finančno korist iz tega, da družba Reibel ni izvedla prepovedane transakcije.
10.      Družba Reibel je pri Svea hovrätt (višje sodišče v Stockholmu, Švedska), ki je predložitveno sodišče, vložila tožbo za razveljavitev arbitražne odločbe. V skladu s švedskim pravom se lahko spori, ki se nanašajo na vprašanja, v zvezi s katerimi lahko stranke dosežejo poravnavo, predložijo v presojo enemu ali več arbitrom.(9) Poleg tega je arbitražna odločba neveljavna, med drugim, če vključuje presojo vprašanja, o katerem po švedskem pravu ne morejo odločati arbitri, ali če sta arbitražna odločba ali način, na katerega je bila izdana, očitno nezdružljiva s švedskim javnim redom.(10)
11.      V švedskem pravu je poleg tega v skladu z zahtevami iz Uredbe št. 833/2014 določen sistem sankcij, ki vključuje pravila o kaznih, pregonu, zaplembi in prisilnih ukrepih v primeru neupoštevanja obveznosti, ki izhajajo iz navedene uredbe.(11)
12.      Prvič, predložitveno sodišče mora ob upoštevanju določb švedskega prava na področju arbitrabilnosti ugotoviti, ali imajo stranke transakcije, kot je ta, ki je predmet pogodbe med družbama Reibel in Stankoimport in na katero vplivajo ukrepi, sprejeti na podlagi spremenjene Uredbe št. 833/2014, pravico do poravnave v zvezi z zahtevki, kot so tisti iz člena 11(1) te uredbe. Šlo naj bi torej za določitev morebitnih civilnopravnih učinkov te klavzule o neugoditvi.(12) Široka razlaga te določbe, ki je potrebna zlasti zaradi zahteve, ki jo je priznalo Sodišče,(13) da se prepreči izogibanje omejevalnim ukrepom, bi lahko podprla razlago, v skladu s katero bi bilo treba naložiti tudi civilne sankcije, kot je neveljavnost.
13.      Drugič, predložitveno sodišče se sprašuje, ali je spremenjena Uredba št. 833/2014 del javnega reda Unije. Ta podatek naj bi bil odločilen, ker iz švedskega prava izhaja, da se lahko arbitražne odločbe razglasijo za neveljavne, če se izkažejo za očitno nezdružljive s švedskim javnim redom. Tako rešitev pa je treba razširiti tudi na primere, ki so v nasprotju z javnim redom Unije.(14)
14.      Nazadnje in tretjič, predložitveno sodišče želi, da se pojasnita obseg in razlaga spremenjene Uredbe št. 833/2014, da bi lahko ugotovilo, ali zahtevek za vračilo predplačila v zvezi s pogodbo, katere izvedba je bila s to uredbo preprečena, in obresti, ki se zahtevajo iz tega naslova, spadajo med zahtevke, ki jim je prepovedano ugoditi v smislu člena 11(1) navedene uredbe.
15.      V teh okoliščinah je Svea hovrätt (višje sodišče v Stockholmu) prekinilo odločanje in z odločbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispela 20. novembra 2024, Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„(1)      Ali je treba Uredbo št. 833/2014 razlagati tako, da stranki sporazuma ne moreta doseči izvensodne poravnave o zahtevkih, ki se jim v skladu s členom 11(1) te uredbe ne sme ugoditi, in da so poravnave, ki jih stranki sporazuma skleneta glede zahtevkov iz člena 11(1), v civilnem pravu nične?
(2)      Ali je treba člen 11 Uredbe št. 833/2014 razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki odloča o predlogu za razveljavitev ali razglasitev ničnosti arbitražne odločbe, v kateri je bil uporabljen ta člen, po uradni dolžnosti ugotoviti, ali je uporaba prava, ki jo je uporabilo arbitražno sodišče, skladna z Uredbo št. 833/2014, in ali mora v takšnem primeru nacionalno sodišče arbitražno odločbo razglasiti v celoti ali delno za nično ali jo v celoti ali delno razveljaviti, če je arbitražno sodišče uporabilo pravo v nasprotju s to uredbo?
(3)      Ali je treba člen 11(1) Uredbe št. 833/2014 razlagati tako, da ne nasprotuje ugoditvi zahtevku, če se zahtevek nanaša na:
(a)      vračilo predplačila za blago, ki ni bilo nikoli dobavljeno zaradi ukrepov na podlagi [Uredbe št. 833/2014]?
(b)      obresti od terjatve iz točke (a)?“
16.      Pisna stališča so predložile družba Stankoimport, švedska, belgijska, estonska, španska, francoska in poljska vlada ter Evropska komisija.
17.      Družbi Reibel in Stankoimport ter švedska, estonska, španska, francoska, nizozemska in poljska vlada so se skupaj s Komisijo udeležile obravnave pred Sodiščem, ki je potekala 28. oktobra 2025.
II.    Analiza
18.      Najprej je treba ugotoviti, da so vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, v nasprotju s trditvami družbe Stankoimport dopustna. Po eni strani so namreč le nacionalna sodišča, ki odločajo o sporu in ki morajo prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojna, da ob upoštevanju posebnosti vsake zadeve presodijo potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdala sodbo, in tudi ustreznost vprašanj, ki jih postavijo Sodišču.(15) Po drugi strani se vprašanja, predložena Sodišču, zelo jasno razlikujejo od vprašanj, ki so bila postavljena v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Rosneft.(16)
A.      Spremenjena Uredba št. 833/2014, možnost uporabe mehanizmov za izvensodno reševanje sporov na splošno in zlasti arbitraže
19.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče prosi, naj ugotovi, ali je v skladu s spremenjeno Uredbo št. 833/2014, če stranki uporabita mehanizem za izvensodno reševanje sporov, tudi za zahtevke, ki se jim ne sme ugoditi v smislu člena 11(1) navedene uredbe. Če to ne velja, to sodišče sprašuje, ali je treba šteti, da je treba sporazume, ki so bili sklenjeni zunaj državnega sodnega sistema in se nanašajo na te zahtevke, razglasiti za neveljavne.
20.      Sodišče je tako pozvano, da opredeli obseg prepovedi ugoditve zahtevku v smislu člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 in ugotovi, ali je ta prepoved tako široka, da preprečuje kakršno koli uporabo mehanizma za izvensodno reševanje sporov.
21.      Pri razlogovanju v nadaljevanju se predlagajo trije zaporedni koraki. Najprej bo treba pojasniti, zakaj je treba pri analizi prvega vprašanja osredotočenost preusmeriti na vprašanje arbitrabilnosti sporov. Nato bo treba razložiti člen 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 po klasičnem razlagalnem pristopu. Nazadnje se bo treba prepričati, da predlagana razlaga ne ogroža posebnih značilnosti in avtonomije pravnega reda Unije.(17)
1.      Potreba po preusmeritvi osredotočenosti prvega vprašanja za predhodno odločanje na pojem „arbitrabilnosti“
22.      Namen tega prvega vprašanja je ugotoviti, ali člen 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 dovoljuje uporabo „izvensodne poravnave o zahtevkih, ki se jim […] ne sme ugoditi“. Vendar se zdi, da je to vprašanje tesno povezano z vprašanjem arbitrabilnosti takih zahtevkov.
23.      Arbitrabilnost je „abstraktno, občutljivo, slabo opredeljeno in izmuzljivo vprašanje, ki povzroča številne nesporazume, celo napačne razlage“.(18) Obstaja skoraj toliko opredelitev tega pojma, kolikor je držav članic.(19) Države članice lahko prosto določijo, kdaj se lahko uporabi arbitraža, in po zrcalnem učinku opredelijo svoje pojmovanje omejitev svobodne volje strank. Arbitrabilnost je objektivna, kadar se nanaša na možnost predložitve določene zadeve v arbitražno odločanje. Lahko je tudi subjektivna, kadar se nanaša na možnost zadevne stranke, da sklene arbitražni sporazum.(20)
24.      V Konvenciji o priznavanju in izvrševanju tujih arbitražnih odločb, podpisani 10. junija 1958 v New Yorku (v nadaljevanju: Newyorška konvencija)(21), ki za Unijo ni zavezujoča, vendar so njene pogodbenice vse države članice,(22) je glede arbitrabilnosti navedeno, da „[v]saka država pogodbenica prizna pismeno pogodbo, s katero se stranke zavezujejo, da bodo dale v pristojnost arbitraži vse spore ali nekatere izmed njih, ki nastanejo ali bi utegnili nastati med njimi po določenem pogodbenem ali nepogodbenem pravnem razmerju, ki se nanaša na vprašanje, primerno za arbitražno reševanje“.(23) V njej je arbitrabilnost opredeljena samo negativno, saj se „[p]riznanje in izvršitev arbitražne odločbe […] lahko zavrne tudi, če pristojna oblast države, v kateri se zahteva priznanje in izvršitev odločbe, ugotovi […] da po zakonu te države predmet spora ni primeren za arbitražno urejanje“.(24)
25.      V švedskem pravu je arbitrabilnost spora odvisna od tega, ali je strankam dovoljeno, da v zvezi z zadevnim zahtevkom dosežejo poravnavo zunaj sodnega sistema. Če je tako, je spor arbitrabilen; v nasprotnem primeru spora ni mogoče reševati z arbitražo. Če bi bilo torej treba člen 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 razlagati tako, da nasprotuje izvensodni poravnavi,(25) bi to v skladu z veljavnim nacionalnim pravom vplivalo na arbitrabilnost spora med družbama Reibel in Stankoimport. Prav tako na podlagi tega prava bi moralo predložitveno sodišče razveljaviti arbitražno klavzulo iz pogodbe med družbama Reibel in Stankoimport, ne da bi bilo treba opraviti sodni nadzor nad arbitražno odločbo, ki bi bila torej brez vsakršne pravne podlage.
26.      Odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje, kot je oblikovano, bi Sodišče postavil v težaven položaj, saj je pojem „izvensodna poravnava o zahtevkih“ preširok. Oblike izvensodne poravnave so številne, za vsako od teh oblik pa so značilna različna pravila delovanja in jamstva. V sporu o glavni stvari pa se postavlja zelo konkretno vprašanje uporabe arbitraže, ki ni kateri koli način reševanja sporov in ki je urejena s posebnimi značilnostmi, ki jih je nujno treba upoštevati pri analizi. Nearbitrabilnost je že izhajala iz posledic, ki jih je bilo treba izpeljati iz razlage prava Unije, ki jo je podalo Sodišče.(26)
27.      Zato predlagam, da se osredotočenost prvega vprašanja preusmeri na vprašanje, ali člen 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 strankam pogodbe dovoljuje, da uporabijo arbitražo v zvezi z zahtevki, ki se jim ne sme ugoditi v smislu te določbe.
2.      Jezikovna, kontekstualna in teleološka razlaga člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014
28.      V skladu z ustaljeno sodno prakso tako iz zahtev po enotni uporabi prava Unije kot tudi iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze iz določbe prava Unije, ki za določitev svojega pomena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, običajno v vsej Uniji razlagati avtonomno in enotno v skladu z njihovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku, pri čemer je treba upoštevati kontekst, v katerem so uporabljeni, in cilje, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del so.(27)
a)      Jezikovna razlaga klavzule o neugoditvi zahtevkom
29.      Prvič, v zvezi z besedilom člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 ugotavljam, da določa klavzulo o neugoditvi zahtevkom (no claims clause), ki je pogosto vključena v instrumente Unije, ki uvajajo omejevalne ukrepe. Na področje uporabe te določbe spadajo zlasti zahtevki, ki jih vloži katera koli ruska oseba, subjekt ali organ,(28) ki bi želel pridobiti odškodnino, ali kakršni koli drugi tovrstni zahtevki(29) na podlagi tega, da so omejevalni ukrepi, določeni s spremenjeno Uredbo št. 833/2014, vplivali na pogodbo ali transakcijo.
30.      Člen 11(1) Uredbe št. 833/2014 je namenjen tistemu, ki prejme zadevni zahtevek, ki mu ne sme ugoditi. Neugoditev zahtevku pomeni, kot je poudarila francoska vlada, da se nanj ne sme odgovoriti pozitivno.
31.      Iz jezikovne analize tega člena izhaja, da njegovo besedilo očitno ne vsebuje nobenega sklicevanja na organ – v širokem pomenu besede –, ki bi mu bili predloženi „zahtevki“, na katere se nanaša. Tako ugotovitev potrjuje tudi navedba, da se zahtevku ne sme ugoditi ne glede na njegovo obliko.
32.      Iz tega izhaja tudi, da oblikovanje in predložitev zahtevkov sama po sebi nista prepovedana.(30) Poleg tega zgolj to, da je v pogodbi predvidena uporaba izvensodne poravnave, vključno z arbitražo, ne vpliva na izid, ki bi lahko izhajal iz take uporabe, to je na odločitev, ki bo uporabljena za „zahtevek“.
33.      Dejstvo, da se člen 11(2) spremenjene Uredbe št. 833/2014 sklicuje na „postopke za uveljavitev zahtevka“ in določa, da mora dokaz, da izpolnitev zahtevka ni prepovedana, predložiti oseba, ki uveljavlja zahtevek, po mojem mnenju ne kaže na to, da mora biti zadevni zahtevek nujno predmet sodnega postopka. Res je, da se pri tem uporablja besedišče, ki se običajno uporablja za opis tega, kar se dogaja pred sodiščem. Vendar to ne more biti odločilno, saj sta „postopek“ in „dokazovanje“ tudi lastnosti izvensodnih načinov reševanja sporov. Ta določba nujno pomeni, da se o vprašanju, ali zahtevek spada na področje uporabe prepovedi iz odstavka 1, lahko razpravlja, ne da bi bila ta razprava omejena le na sodne organe.(31)
34.      Iz jezikovne razlage člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 torej ne izhaja prepoved, da bi osebe, ki spadajo na njegovo področje uporabe, v zvezi s kakršno koli pogodbo ali transakcijo, za katero trdijo, da so nanjo vplivali ukrepi, uvedeni z Uredbo, pri nesodnih organih vložile zahtevek in poskušale doseči poravnavo.
b)      Kontekstualna razlaga klavzule o neugoditvi zahtevkom
35.      Iz analize sobesedila člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 sta razvidna dva pomembna elementa. Po eni strani se zdi, da je svobodna volja strank, da poskušajo svoje spore rešiti zunaj državnega pravosodja, omejena z več varovali. Po drugi strani to sobesedilo razkriva, da zakonodajalec Unije ni sprejel nobenih ukrepov v zvezi z vsebino pogodb pri uporabi arbitraže.
36.      Tako, in prvič, člen 12 spremenjene Uredbe št. 833/2014 določa zelo jasno prepoved zavestnega in namernega sodelovanja pri izogibanju prepovedim iz te uredbe, vključno s prepovedmi iz člena 2 navedene uredbe. To prepoved spremlja sistem učinkovitih, sorazmernih in odvračilnih kazni, ki jih morajo države članice izvajati v skladu s členom 8(1) iste uredbe.
37.      Po drugi strani člen 13 spremenjene Uredbe št. 833/2014 določa široko področje uporabe, ker se ta uredba uporablja na ozemlju Unije, pa tudi za vse osebe na ozemlju ali zunaj ozemlja Unije, ki imajo državljanstvo ene od držav članic, za vse pravne osebe, subjekte ali organe na ozemlju ali zunaj ozemlja Unije, ki so registrirani ali ustanovljeni v skladu s pravom ene od držav članic, ter za vse pravne osebe, subjekte ali organe v zvezi z vsakim poslom, opravljenim v celoti ali delno znotraj Unije.(32)
38.      Drugič, iz analize sobesedila izhaja tudi, da zakonodajalec Unije v spremenjeni Uredbi št. 833/2014 ni določil nobene obveznosti spremembe obstoječih pogodb tako, da se izključi kakršna koli arbitražna klavzula. Prav tako ni določil, da pogodbe, sklenjene po začetku veljavnosti te uredbe, ne smejo vsebovati nobene klavzule, ki bi določala uporabo arbitraže ali, širše, mehanizma za alternativno reševanje sporov.
39.      Vendar je zakonodajalec Unije s sprejetjem člena 12g(1), ki je bil v Uredbo št. 833/2014 vključen leta 2023,(33) neposredno posegel v vsebino pogodb s tem, da je za izvoznike določil obveznost, da od 20. marca 2024 pogodbeno prepovejo ponovni izvoz v Rusijo in ponovni izvoz za uporabo v Rusiji.(34)
40.      Čeprav iz jezikovne in kontekstualne analize člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 izhaja, da se zdi, da je stranki dovoljeno vložiti zahtevek, ki se mu pred arbitražnim organom ne sme ugoditi, je treba preveriti še, ali taka razlaga ne ogroža cilja, ki se uresničuje s to določbo.
c)      Teleološka razlaga klavzule o neugoditvi zahtevkom
41.      Cilj člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 je preprečiti, da bi lahko subjekti, na katere se nanašajo ali na katere vplivajo omejevalni ukrepi, „prejeli nadomestila za negativne učinke [navedenih ukrepov], in gospodarske subjekte zaščititi pred zahtevki, ki jih lahko zoper njih vložijo […] partnerji na podlagi pogodb, na izvajanje katerih so vplivali navedeni ukrepi, ali so v povezavi s temi pogodbami“.(35)
42.      Tak cilj bo mogoče zagotoviti le, če se nedvoumno opozori, da arbitražni organi lahko prejmejo „zahtevke“, vendar jim ne smejo ugoditi. To natančno pojasnilo je pomembno glede na širši cilj spremenjene Uredbe št. 833/2014, ki je „povečanje stroškov delovanja Rusije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter […] spodbujanje mirne rešitve krize“.(36)
43.      Zdi se torej, da je uresničitev cilja, zastavljenega s klavzulo „no claim clause“, mogoče zagotoviti, tudi v primeru uporabe arbitraže in pod pogojem, da se za vsako malomarnost ali sostorilstvo gospodarskega subjekta Unije, ki privede do kršitve prepovedi iz člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014, naložijo učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni.(37)
3.      Ohranitev posebnih značilnosti pravnega reda Unije
44.      Sodišče je že razsodilo, da „pravni red, vzpostavljen s Pogodbama, načeloma ne nasprotuje temu, da bi posamezniki, za katere velja ta pravni red zaradi opravljanja gospodarske dejavnosti na ozemlju Unije, predložili arbitražnemu mehanizmu spore, ki bi lahko nastali med njimi med opravljanjem te dejavnosti“.(38) Posamezniki imajo načeloma možnost uporabiti arbitražo.(39) Ti posamezniki imajo torej možnost skleniti pogodbo, v kateri se jasno in natančno dogovorijo, da o vseh sporih ali delu sporov v zvezi z navedeno pogodbo odloča arbitražni organ namesto sodišča, ki bi bilo običajno pristojno, če ne bi bilo arbitražne klavzule.(40)
45.      Odločitev Unije, da sprejme omejevalne ukrepe za izpolnitev ciljev, ki si jih prizadeva doseči na področju skupne zunanje in varnostne politike, v sedanjem stanju spremenjene Uredbe št. 833/2014(41) ni negativno vplivala na možnost uporabe arbitraže.
46.      Kljub temu se mi zdi nujno opozoriti na pričakovanja prava Unije v zvezi z arbitražo.
47.      Tako so arbitražni organi, pri katerih bi bil vložen zahtevek v smislu člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014,(42) ne le vezani na pravo Unije, ampak so na svoji ravni tudi poroki za njegovo pravilno uporabo in spoštovanje.(43) Čeprav so izključeni iz državnega sodnega sistema in torej iz dialoga s Sodiščem, kljub temu niso zunaj prava Unije.
48.      Arbitražni organi morajo torej svojo dolžnost opravljati odgovorno. Njihova naloga je, da poiščejo pravično ravnotežje med „pravico do avtonomije“ strank in interesom države članice, da ohrani in varuje temeljne vrednote, ki so del njenega javnega reda. Ti organi morajo zato preučiti, kako izdati odločbo, ki je ne bi smelo biti mogoče izpodbijati pred sodišči v kraju sedeža arbitraže iz razlogov javnega reda. V konkretnem okviru omejevalnih ukrepov, ki jih sprejme Unija, morajo biti posebno pozorni na mehanizme, ki bi se lahko uporabili za izogibanje tem ukrepom, kot so izbira prava, ki se uporablja, ali dogovori o privolitvi, katerih cilj bi bil izogniti se prepovedim, uvedenim z omejevalnimi ukrepi. Prožnost arbitra pri uporabi prava je torej omejena z obveznostjo uporabe razlogov javnega reda države sedeža arbitraže (lex arbitri).
49.      Če ima izbrani arbitražni organ sedež v Uniji, bo moral spoštovati javni red države članice, v kateri ima sedež, ki ga dopolnjuje javni red Unije – kot bom predstavil pri analizi drugega vprašanja za predhodno odločanje –, poleg tega je mogoč sodni nadzor nad arbitražno odločbo.(44) To velja v okviru spora o glavni stvari.
50.      Čeprav to ni potrebno za rešitev tega spora, naj dodam, da če je ta izbrani arbitražni organ zunaj Unije, bi bil lahko, prvič, zaradi te izbire ob predpostavki, da je bila prostovoljna, zadevni gospodarski subjekt Unije potencialno izpostavljen kaznim, naloženim zaradi izogibanja ukrepom, določenim s spremenjeno Uredbo št. 833/2014, če bi privedla do kršitve prepovedi iz člena 11(1) te uredbe.
51.      Drugič, ne izključujem, da ima lahko javni red Unije ekstrateritorialne učinke na podlagi člena 13, točka (e), spremenjene Uredbe št. 833/2014, ki določa, da se Uredba uporablja za vse pravne osebe, subjekte ali organe v zvezi z vsakim poslom, opravljenim v celoti ali delno znotraj Unije.
52.      Tretjič, ker arbitražne odločbe niso izvršljive, bi bilo treba pred sodiščem Unije začeti postopek za priznanje in izvršitev tuje arbitražne odločbe. V tem okviru se priznanje in izvršitev izrečeta le, če je ta odločba v skladu z javnim redom zadevne države članice in torej Unije.
53.      V vseh primerih bi morala prostovoljna izvršitev arbitražne odločbe, s katero bi bila kršena prepoved iz člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014, privesti do sprejetja kazni proti zadevnemu gospodarskemu subjektu Unije zaradi njegovega sodelovanja pri izogibanju omejevalnim ukrepom, uvedenim s to uredbo.(45)
4.      Sklepne ugotovitve analize
54.      Iz navedenega izhaja, da je treba člen 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da pogodbeni stranki uporabita arbitražo v zvezi z zahtevkom, ki se mu ne sme ugoditi v smislu te določbe, pri čemer vsekakor velja, prvič, da med to arbitražo ali po njej ne bo mogoče doseči nikakršne izpolnitve zahtevka, ki bi bil v nasprotju z navedeno določbo, in drugič, da bo moralo biti nad arbitražno odločbo vedno mogoče opraviti sodni nadzor, s katerim se zagotovi spoštovanje javnega reda Unije.
B.      Spremenjena Uredba št. 833/2014 in javni red Unije
1.      Javni red kot omejitev svobodne volje strank
55.      Za spor o glavni stvari je značilna arbitražna odločba, v kateri se je arbitražni organ med drugim izrekel o vprašanju, ali zahtevek družbe Stankoimport spada na področje uporabe člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014. Predložitveno sodišče pa odloča o tožbi družbe Reibel za razveljavitev arbitražne odločbe. V skladu z nacionalnim pravom je treba tako odločbo razveljaviti v primeru kršitve javnega reda.
56.      Iz nedavne sodne prakse Sodišča izhaja, da slednje priznava, da je zaradi učinkovitosti arbitražnega postopka, ki jo je treba ohraniti, nadzor nad arbitražnimi odločbami poseben.(46) Vendar mora od trenutka, ko se arbitražni mehanizem začne izvajati v Uniji, zlasti v okviru sporov v zvezi z opravljanjem gospodarske dejavnosti na njenem ozemlju, tako izvajanje nujno zagotavljati njegovo skladnost z načeli, na katerih temelji pravosodna struktura Unije, in učinkovito spoštovanje njenega javnega reda.(47)
57.      Če se je prej zdelo, da je zahteva po nadzoru nad skladnostjo arbitražnih odločb z javnim redom Unije močno odvisna od nacionalnega prava,(48) ki ga dopolnjujejo mednarodne obveznosti držav članic,(49) se zdaj zdi, da je z novejšo sodno prakso postala avtonomna na podlagi člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in člena 19(1), drugi pododstavek, PEU.(50)
58.      Čeprav je sodni nadzor nad arbitražnimi odločbami prilagojen, ni zato nič manj učinkovit.(51) Tako omejene arbitraže torej ne more izbrati tisti, ki bi se želel „izogni[ti] načelom in določbam primarnega ali sekundarnega prava Unije, ki so bistveni za pravni red, uveden s Pogodbama, ali so temeljnega pomena za izpolnjevanje nalog, zaupanih Uniji“, saj so ta načela in te določbe del javnega reda Unije.(52) Ta sodni nadzor na podlagi pridržka javnega reda je torej bistven za ohranitev značilnosti pravnega reda Unije, hkrati pa ustreza posebnosti arbitraže.
59.      Javni red Unije torej kot tak deluje kot omejitev svobodne volje strank: njegovo spoštovanje je za posameznike absolutno obvezno.(53) Kot je razsodilo Sodišče, njegovo spoštovanje pomeni „bistveno dopolnilo strukturirane mreže načel, pravil in vzajemno odvisnih pravnih razmerij, ki zavezujejo Unijo in države članice ter države članice med seboj“.(54)
2.      Bistvena narava spremenjene Uredbe št. 833/2014 za pravni red Unije in dopolnitev javnega reda Unije s členom 11(1) te uredbe
60.      Javni red Unije je tako kot javni red držav članic spremenljiv pojem. Sodišče ni jasno opredelilo meril, po katerih sta načelo ali določba del javnega reda. Vendar iz sodne prakse Sodišča izhaja, da mora biti njun pomen tak, da bi bil vsak morebitni poseg vanju, tako nesprejemljiv za zadevni pravni red, da ga ne bi bilo mogoče dopustiti.(55)
61.      Tako so določbe, kot so člen 11 Listine(56), člena 101 in 102 PDEU(57) ter svoboda gibanja delavcev, svoboda opravljanja storitev in prosti pretok javnega kapitala Unije(58) ali člen 6(1) Direktive 93/13/EGS(59), del javnega reda Unije.
62.      Javni red Unije se opredeljuje tudi negativno. Sodišče je tako razsodilo, da napačna uporaba prava pri uporabi določb prve direktive 89/104/EGS(60) v sodni odločbi, katere priznanje se zahteva, ne pomeni kršitve temeljnega pravnega pravila v pravnem redu Unije.(61)
63.      Glede na pogoje, na katere je nedavno opozorilo Sodišče,(62) po mojem mnenju ni dvoma, da je spremenjena Uredba št. 833/2014 bistvena in/ali temeljnega pomena za izpolnjevanje nalog, zaupanih Uniji.
64.      Naj spomnim, da je v členu 3 PEU med temi nalogami navedena krepitev miru, ki je prvi od ciljev, navedenih v tej določbi.(63) V odstavku 5 tega člena je navedeno, da Unija v odnosih s preostalim svetom podpira in spodbuja svoje vrednote ter prispeva k miru in varnosti, medsebojnemu spoštovanju med narodi, varstvu človekovih pravic in razvoju mednarodnega prava, zlasti k spoštovanju načel Ustanovne listine Združenih narodov.
65.      Člen 21 PEU potrjuje, da je Unija na mednarodni ravni zavezana demokraciji, pravni državi, človekovim pravicam, človekovemu dostojanstvu ter spoštovanju načel Ustanovne listine Združenih narodov in mednarodnega prava.(64) Politike in ukrepi Unije na področju skupne zunanje in varnostne politike temeljijo na cilju zaščite njenih vrednot in temeljnih interesov; utrjevanja in podpiranja demokracije, pravne države, človekovih pravic in načel mednarodnega prava; ohranjanja miru, preprečevanja sporov in krepitve mednarodne varnosti.(65)
66.      Spremenjena Uredba št. 833/2014, ki temelji na členu 215 PDEU, je del uresničevanja teh ciljev, ker omejevalni ukrepi, ki jih uvaja, izhajajo iz sklepa SZVP o prekinitvi ali zmanjšanju gospodarskih in finančnih odnosov z Rusijo. Iz uvodne izjave 2 te uredbe izhaja, da je namen teh ukrepov „povečanje stroškov delovanja Rusije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter […] spodbujanje mirne rešitve krize“. Sodišče je že priznalo, da so taki cilji bistvenega pomena in skladni s ciljem – ki še zdaleč ni zanemarljiv – ohranjanja miru in mednarodne varnosti v skladu s cilji zunanjega delovanja Unije iz člena 21 PEU, ki sem jih pravkar navedel.(66)
67.      Poleg tega, ker iz ustaljene sodne prakse izhaja, da pomen ciljev, ki se uresničujejo z akti, s katerimi se uvajajo omejevalni ukrepi, na splošno in zlasti s spremenjeno Uredbo št. 833/2014, lahko upraviči celo zelo negativne posledice za nekatere gospodarske subjekte,(67) menim, da so lahko te posledice tudi v obliki omejitve pogodbene avtonomije posameznikov, pri čemer bo ta omejitev(68) nujno izhajala iz dejstva, da javni red Unije sestavljajo tudi omejevalni ukrepi, sprejeti proti Rusiji.
68.      Ob tem ugotavljam tudi, da je Sodišče vedno ravnalo selektivno in da je predvsem za posamično obravnavana načela ali določbe potrdilo, da so del javnega reda. Na primer, potem ko je ugotovilo, da je Direktiva 93/13 nujen ukrep za izpolnjevanje nalog, zaupanih Uniji, so nazadnje nacionalna sodišča morala preizkusiti skladnost arbitražne odločbe zgolj s členom 6(1) te direktive.(69)
69.      Zato menim, da je treba in da glede na natančnost določb, priznanih kot del javnega reda, zadostuje priznati, da je člen 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 del javnega reda Unije. Tako je zagotovljeno, da je javni red osredotočen na bistvene določbe prava Unije, ne da bi čezmerno posegal v delovanje mehanizmov, kot je arbitraža, hkrati pa ohranja zadovoljivo raven varstva pravic, ki izhajajo iz prava Unije.
70.      S takim pristopom je mogoče tudi zagotoviti, da je javni red Unije dejansko sestavljen iz določb, ki imajo neposredni učinek in ustvarjajo pravice za posameznike, ki jih morajo nacionalna sodišča varovati.(70)
71.      Namen člena 11(1) Uredbe št. 833/2014 je namreč gospodarskim subjektom Unije zagotoviti, da ne bodo izpostavljeni škodljivim posledicam, ki bi izhajale iz spremembe njihovega pravnega položaja po začetku veljavnosti omejevalnih ukrepov proti Rusiji. Povedano drugače, sopogodbenik ruskega subjekta, ki zaradi ukrepov, določenih s spremenjeno Uredbo št. 833/2014, ne more več izpolnjevati svojih pogodbenih obveznosti, lahko uveljavlja pravico, ki izhaja iz te določbe, da ne izpolni zahtevkov navedenega subjekta, nacionalna sodišča pa morajo to pravico varovati. Vendar ne ustvarjajo vse določbe spremenjene Uredbe št. 833/2014 nujno pravic za posameznike.(71) Zato po mojem mnenju zadostuje, da ostanemo pri ugotovitvi zakonodajalca Unije iz leta 2025, v skladu s katero je „[u]činkovito izvajanje določbe o odsotnosti terjatev […] del javnega reda Unije in držav članic“.(72)
3.      Intenzivnost nadzora nad arbitražnimi odločbami, ki ga izvajajo nacionalna sodišča
72.      Nadzor nad arbitražnimi odločbami se lahko prilagodi, da se lahko arbitražni mehanizmi razvijajo v prožnem okviru, ki je zanje značilen. Vendar mora biti sodni nadzor učinkovit.(73) To za države članice pomeni svobodno izbiro sredstev, vendar obveznost glede rezultata.
73.      Sodišče je v sodbi Royal Football Club Seraingže jasno navedlo, kaj pričakuje od takega nadzora.(74) Čeprav je moralo v tej sodbi odločati o drugačni vrsti arbitražnega mehanizma, kot je ta iz postopka v glavni stvari,(75), si ne morem predstavljati, da bi bilo učinkovito sodno varstvo posameznikov, ki imajo pravice, podeljene s pravom Unije, ki so del javnega reda, različno glede na okoliščine.
74.      Zato morajo po eni strani „sodišča držav članic, ki morajo opraviti tak nadzor, […] v primeru, v katerem taka odločba, kot v obravnavani zadevi, vsebuje razlago ali uporabo načel ali določb, ki so del javnega reda Unije in s katerimi so posameznikom podeljene pravice ali svoboščine, imeti možnost opraviti nadzor nad razlago teh načel ali določb, nad pravnimi posledicami te razlage, kar zadeva njihovo uporabo v obravnavanem primeru, in nad pravno opredelitvijo, ki je bila glede na navedeno razlago podana za dejstva, kot jih je ugotovil in presodil arbitražni organ“.(76) Sodni nadzor je torej osredotočen samo na določbe, ki so del javnega reda Unije. Pri preostalih določbah se domneva, da arbitražni organi ravnajo z vso odgovornostjo.(77)
75.      Po drugi strani se „ta sodišča […] ne morejo omejiti na to, da po potrebi ugotovijo, da taka odločba v celoti ali delno ni skladna z načeli ali določbami, ki so del javnega reda Unije. […] Nasprotno, navedena sodišča morajo imeti tudi možnost, da v okviru svojih pristojnosti in v skladu z veljavnimi nacionalnimi določbami izpeljejo vse pravne posledice, ki nastanejo, če se ugotovi taka neskladnost. V nasprotnem primeru izvedeni sodni nadzor namreč ne bi bil učinkovit, saj bi se na ta način dopustilo, da se ta neskladnost nadaljuje.“(78) Naj dodam, da spoštovanje javnega reda Unije in primarnost, ki mu jo je treba priznati, ne bi bila zagotovljena, če bi se neskladnost nadaljevala.(79)
76.      Zaradi učinkovitosti sodnega nadzora, ki je osredotočen na bistvo pravnega reda Unije, je nazadnje treba od nacionalnih sodišč zahtevati, da po potrebi po uradni dolžnosti(80) obravnavajo vprašanje skladnosti arbitražnih odločb z javnim redom Unije.(81)
77.      Ugotavljam, da se, kar zadeva spor o glavni stvari, zdi, da švedsko pravo zagotavlja učinkovit nadzor nad arbitražnimi odločbami, saj morajo švedska sodišča, pristojna za ta nadzor, te odločbe razglasiti za neveljavne, če so očitno neskladne s švedskim javnim redom, katerega del je javni red Unije, ali če so bile izdane na način, ki je očitno neskladen s tema javnima redoma.(82)
78.      Iz zgornjega razlogovanja izhaja, da je člen 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 del javnega reda Unije. Nacionalno sodišče, ki odloča o tožbi za razveljavitev arbitražne odločbe, se mora po potrebi po uradni dolžnosti prepričati, ali je arbitražno sodišče to določbo uporabilo skladno z njo. V primeru ugotovitve neskladnosti s to določbo mora zadevno sodišče izpeljati vse potrebne posledice na podlagi svojega nacionalnega prava in ugoditi predlogu za razveljavitev te odločbe, ki temelji na kršitvi javnega reda Unije, da bi se odpravila neskladnost s pravnim redom Unije.
C.      Pojem „zahtevek“ v smislu člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014
79.      V skladu z arbitražno odločbo iz postopka v glavni stvari je družba Stankoimport pridobila, prvič, vračilo predplačila, plačanega družbi Reibel za dobavo blaga, katerega izvoz nazadnje ni bil odobren, in drugič, plačilo obresti. Predložitveno sodišče, ki je pristojno za nadzor nad to odločbo, Sodišče prosi, naj ugotovi, ali zahtevek družbe Stankoimport za vračilo predplačila skupaj z obrestmi spada med „zahtevke“, ki se jim ne sme ugoditi v smislu člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014.
80.      Za odgovor na to vprašanje je treba najprej ponovno preučiti to določbo, nato pa iz tega izpeljati spoznanja za opredelitev zahtevka, ki ga je družba Stankoimport vložila pri arbitražnem organu.
1.      Ponovna preučitev člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014
81.      Za razlago tega pojma se uporablja enak analitični pristop, kot je naveden v točki 28 teh sklepnih predlogov.
82.      Tako glede na besedilo tega člena, njegov kontekst in cilj, ki se uresničuje z njim, ter glede na sistem, vzpostavljen s spremenjeno Uredbo št. 833/2014, kot celoto menim, da zahtevek za vračilo, ki ga je vložila družba Stankoimport, spada pod pojem „zahtevek“, ki se mu ne sme ugoditi.
83.      Tako je, prvič, formulacija člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 zelo široka:(83) zahtevki iz tega člena se nanašajo na „kakršne koli pogodbe ali transakcije“ v kakršni koli obliki, pod pogojem, da so njihovo izvedbo neposredno ali posredno, v celoti ali delno ovirali ukrepi, uvedeni s to uredbo(84). V njem je zgolj za ponazoritev naveden seznam zahtevkov. Ta seznam, ki je uveden z izrazom „vključno z“, torej ni izčrpen. Med drugim vključuje zahtevke za nadomestilo škode ali katere koli druge zahtevke te vrste, kot je odškodninski zahtevek ali zahtevek za uveljavljanje garancije.(85) Nazadnje, člen 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 ne zajema le zahtevkov fizičnih in pravnih oseb, na katere se omejevalni ukrepi nanašajo posamično, temveč zajema tudi zahtevke katere koli druge ruske osebe, subjekta ali organa.
84.      Drugič, s kontekstualnega in sistemskega vidika je namen klavzule o neugoditvi preprečiti posledice, ki izhajajo iz dejstva, da ima Uredba št. 833/2014, potem ko je začela veljati, prednost pred vsemi nezdružljivimi pogodbenimi dogovori.(86) Iz člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 izhaja, da je, če se zahtevek nanaša na pogodbo ali transakcijo, katere izvedba je bila ovirana zaradi ukrepov, določenih s to uredbo, njegova neizpolnitev samodejna, ne glede na to, ali bi ugoditev zahtevku povzročila kršitev drugih ukrepov, določenih s to uredbo, to je prepovedano transakcijo. Člen 11 spremenjene Uredbe št. 833/2014 je torej samostojna določba, ki vsebuje vse pogoje, potrebne za njegovo uporabo.
85.      Tretjič, kar zadeva cilj, ki se uresničuje s klavzulo no claims clause, naj opozorim, da je bila tovrstna klavzula prvič vključena v akt Unije z Uredbo (EGS) št. 3541/92.(87) Iz preambule te uredbe je izhajalo, da so zaradi embarga proti Iraku „gospodarski subjekti v Skupnosti in tretjih državah izpostavljeni tveganju zahtevkov s strani Iraka […] [G]ospodarske subjekte [je treba] trajno zaščititi pred takimi zahtevki in preprečiti Iraku, da bi dobil odškodnino za negativne posledice embarga“.(88) V okviru omejevalnih ukrepov in kot sem že ugotovil,(89) je cilj klavzule o neugoditvi zaščititi gospodarske subjekte Unije, ki so v „nevzdržnem položaju“(90), pred zahtevki, ki bi jih lahko proti njim imele nasprotne stranke na podlagi pogodb ali transakcij, na izvedbo katerih bi ti ukrepi vplivali.(91)
86.      Sodišče je v zvezi z vprašanjem veljavnosti člena 11 Uredbe št. 833/2014(92) glede na načelo sorazmernosti, svobodo gospodarske pobude in lastninsko pravico presodilo, da „pomen ciljev, ki jim [sledi Uredba št. 833/2014], to so varovanje ozemeljske nedotakljivosti, suverenosti in neodvisnosti Ukrajine ter spodbujanje mirne rešitve krize v tej državi, ki so […] del širšega cilja ohranjanja miru in mednarodne varnosti, v skladu s cilji zunanjega delovanja Unije iz člena 21 PEU utemeljuje negativne, celo zelo negativne posledice za nekatere gospodarske subjekte. V teh okoliščinah in zlasti glede na postopno stopnjevanje omejevalnih ukrepov, ki jih je Svet sprejel kot odgovor na krizo v Ukrajini, posega v svobodno gospodarsko pobudo in lastninsko pravico […] ni mogoče šteti za nesorazmernega.“(93)
87.      Dejstvo, da je zahtevek, ki se obravnava v okviru spora o glavni stvari, vložila oseba, ki spada na področje uporabe člena 11(1), točka (b), spremenjene Uredbe št. 833/2014, po mojem mnenju ne more spremeniti te ugotovitve.(94)
88.      Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da morajo celo zelo negativne posledice, ki so bile navedene, nositi tudi tisti, ki niso nikakor odgovorni za položaj, ki je privedel do sprejetja zadevnih ukrepov, vendar so prizadeti zlasti v svojih lastninskih pravicah.(95)
89.      Vsekakor, kar zadeva morebitni poseg v lastninsko pravico družbe Stankoimport, poudarim, da bi bilo dejstvo, da ima ta družba terjatev do družbe Reibel, vsekakor mogoče ugotoviti z odločbo, katere izvršitev bi bila odložena,(96) ali z ugotovitveno sodbo, s katero bi se ta terjatev zavarovala. Ker so omejevalni ukrepi začasni in povračljivi,(97) bo treba tako ugotovljeno terjatev plačati, ko bodo ukrepi odpravljeni.
2.      Uporaba v obravnavani zadevi
90.      Zahtevek za vračilo predplačila, ki ga je vložila družba Stankoimport, po mojem mnenju spada med zahtevke, ki se jim ne sme ugoditi v smislu člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014. Ker je stranski zahtevek odvisen od glavnega, enako velja tudi za zahtevek za plačilo obresti.
91.      Najprej, zahtevek je vložila družba Stankoimport, ki je ruski gospodarski subjekt.
92.      Dalje, zahtevek je nedvomno vložen zaradi pogodbe med družbama Stankoimport in Reibel, ki se nanaša na dobavo blaga, in torej v zvezi z njo.
93.      Nazadnje, izvedba te pogodbe je bila preprečena zaradi prepovedi izvoza „blaga z dvojno rabo“, ki izhaja iz člena 2 spremenjene Uredbe št. 833/2014.(98) Zdi se torej, da so omejevalni ukrepi, uvedeni s to uredbo, vsaj delno neposredno ovirali to izvedbo.(99) Družba Stankoimport se je z vložitvijo zahtevka pri arbitražnem sodišču za vračilo plačanega predplačila nujno nameravala opreti na nedobavo in torej na nespoštovanje pogodbenih obveznosti družbe Reibel.
94.      Iz navedenega izhaja, da je treba člen 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 razlagati tako, da nasprotuje ugoditvi zahtevku za vračilo predplačila, skupaj z obrestmi, izplačanega za blago, katerega dobava je bila preprečena na podlagi te uredbe.
III. Predlog
95.      Glede na vse zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Svea hovrätt (višje sodišče v Stockholmu, Švedska), odgovori:
Člen 11(1) Uredbe Sveta (EU) št. 833/2014 z dne 31. julija 2014 o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini, v različici, ki se je uporabljala na dan izdaje arbitražne odločbe iz postopka v glavni stvari,
je treba razlagati tako, da:
– ne nasprotuje temu, da pogodbeni stranki uporabita arbitražo v zvezi z zahtevkom, ki se mu ne sme ugoditi v smislu te določbe, pri čemer vsekakor velja, prvič, da med to arbitražo ali po njej ne bo mogoče doseči nikakršne izpolnitve zahtevka, ki bi bil v nasprotju z navedeno določbo, in drugič, da bo moralo biti nad arbitražno odločbo vedno mogoče opraviti sodni nadzor, s katerim se zagotovi spoštovanje javnega reda Unije;
– je del javnega reda Unije. Zato se mora nacionalno sodišče, ki odloča o tožbi za razveljavitev arbitražne odločbe, po potrebi po uradni dolžnosti prepričati, ali je arbitražno sodišče to določbo uporabilo skladno z njo. V primeru ugotovitve neskladnosti z navedeno določbo mora zadevno sodišče izpeljati vse potrebne posledice na podlagi svojega nacionalnega prava in ugoditi predlogu za razveljavitev navedene odločbe, ki temelji na kršitvi javnega reda Unije, da bi se odpravila neskladnost s pravnim redom Unije;
– nasprotuje ugoditvi zahtevku za vračilo predplačila, skupaj z obrestmi, izplačanega za blago, katerega dobava je bila preprečena na podlagi Uredbe št. 833/2014.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Navdih je črpan iz znane pesmi Henryja Wadswortha Longfellowa, The Theologian’s tale: Elizabeth.
3      Glej sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 78).
4      Direktiva 2013/11/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. marca 2013 o alternativnem reševanju potrošniških sporov ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2009/22/ES (UL 2013, L 165, str. 63).
5      Sodba z dne 22. februarja 2024, Mytilinaios/DEI in Komisija ter Komisija/DEI (C-701/21 P in C-739/21 P, EU:C:2024:146, točka 105 in navedena sodna praksa).
6      Uredba Sveta z dne 5. maja 2009 o vzpostavitvi režima Skupnosti za nadzor izvoza, prenosa, posredovanja in tranzita blaga z dvojno rabo (UL 2009, L 134, str. 1).
7      Uredba Sveta z dne 31. julija 2014 o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini (UL 2014, L 229, str. 1), tukaj navajana v različici, ki izhaja iz njene spremembe z Uredbo Sveta (EU) št. 1290/2014 z dne 4. decembra 2014 o spremembi Uredbe (EU) št. 833/2014 o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini in spremembi Uredbe (EU) št. 960/2014, ki spreminja Uredbo (EU) št. 833/2014. Glej zlasti člen 1, točka (a), in člen 2 tako spremenjene Uredbe št. 833/2014.
8      V nadaljevanju analize in če ne bo navedeno drugače, se bom skliceval na „spremenjeno Uredbo št. 833/2014“, kolikor se nanaša na različico te uredbe, ki se je uporabljala na datum izdaje arbitražne odločbe iz postopka v glavni stvari, to je v različici, ki izhaja iz Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2019/1163 z dne 5. julija 2019 o spremembi in določitvi enotnega seznama za priloge k nekaterim uredbam o omejevalnih ukrepih, ki vsebujejo kontaktne podatke pristojnih organov držav članic in naslov za pošiljanje uradnih obvestil Evropski komisiji (UL 2019, L 182, str. 33).
Člen 11 spremenjene Uredbe št. 833/2014 določa:
„1. V zvezi s kakršnimi koli pogodbami ali transakcijami, katerih izvedba je bila neposredno ali posredno, v celoti ali deloma ovirana zaradi ukrepov, uvedenih v skladu s to uredbo, se ne ugodi nobenemu zahtevku, vključno z zahtevki za nadomestilo škode ali katerimi koli drugimi zahtevki te vrste, kot je odškodninski zahtevek ali zahtevek za uveljavljanje garancije, zlasti zahtevek za podaljšanje dospelosti ali plačilo obveznice, garancije ali jamstva, zlasti finančne garancije ali finančnega jamstva v kakršni koli obliki, ki ga zahtevajo:
(a)      subjekti iz točk (b) in (c) člena 5(1) ter točk (c) in (d) člena 5(2) ali s seznama iz prilog III, IV, V in VI;
(b)      katera koli druga ruska oseba, subjekt ali organ;
(c)      katera koli oseba, subjekt ali organ, ki deluje prek oseb, subjektov ali organov iz točke (a) ali (b) tega odstavka ali v njihovem imenu.
2. V vseh postopkih za uveljavitev zahtevka dokazno breme glede dokazovanja, da izpolnitev zahtevka ni prepovedana z odstavkom 1, nosi oseba, ki uveljavlja zahtevek.
3.      Ta člen ne posega v pravico oseb, subjektov in organov iz odstavka 1 do sodne presoje zakonitosti neizpolnjevanja pogodbenih obveznosti v skladu s to uredbo.“
9      V skladu s členom 1, prvi odstavek, Lag (1999:116) om skiljeförarande (zakon št. 116 iz leta 1999 o arbitražnem postopku, v nadaljevanju: zakon o arbitraži).
10      V skladu s členom 33, prvi odstavek, zakona o arbitraži.
11      Lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner (zakon št. 95 iz leta 1996 o nekaterih mednarodnih sankcijah).
12      Predložitveno sodišče poudarja, da Sodišče trenutno odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na Uredbo Sveta št. 269/2014 z dne 17. marca 2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2014, L 78, str. 6), in ki odpira podobna vprašanja, in sicer v zadevi Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672).
13      Predložitveno sodišče se pri tem opira na sodbo z dne 11. novembra 2021, Bank Sepah (C-340/20, EU:C:2021:903, točka 56), in sodbo z dne 13. septembra 2018, Rosneft in drugi/Svet (T-715/14, EU:T:2018:544, točka 206).
14      Predložitveno sodišče se pri tem sklicuje na sodbo z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, točka 35).
15      Glej med obsežno sodno prakso sodbo z dne 30. oktobra 2025, Attal in Associés (C-321/24, EU:C:2025:836, točka 19).
16      Sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236). Naj spomnim, da so se ta vprašanja nanašala na pristojnost Sodišča, da se izreče o veljavnosti sklepa SZVP, nato na veljavnost nekaterih določb takega sklepa in Uredbe št. 833/2014, med katerimi je člen 11, ter na razlago nekaterih določb te uredbe. Sodišče je torej v njej preučilo veljavnost člena 11 Uredbe št. 833/2014 glede na načelo sorazmernosti in poseg v svobodo gospodarske pobude in lastninsko pravico (glej točke od 143 do 151 te sodbe).
17      Glej sodbo z dne 6. marca 2018, Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158, točka 35).
18      Jarrosson, C., „L’arbitrabilité: présentation méthodologique“, Revue de jurisprudence commerciale 1996, št. 1, str. 1.
19      Arbitrabilnost v državah članicah ni enoten pojem. V Franciji, Španiji in Italiji so arbitrabilni spori, katerih predmet so razpoložljive pravice (glej člen 2059 francoskega civilnega zakonika, člen 2(1) španskega zakona 60/2003 z dne 23. decembra 2003 o arbitraži oziroma člen 806 italijanskega zakonika o civilnem postopku). V Nemčiji je arbitrabilnost odvisna od premoženjske narave pravic, ki se uveljavljajo (člen 1030, prvi odstavek, nemškega zakonika o civilnem postopku). Podobno načelo je določeno v poljskem pravu (glej člen 1157 poljskega zakonika o civilnem postopku).
20      Ravillon, L., „Que reste-t-il du concept d’inarbitrabilité?“ v Manciaux, S._in Loquin, E., (ur.), L’ordre public et l’arbitrage, Actes du colloque des 15 et 16 mars 2013, pod vodstvom CREDIMI, LexisNexis 2014, str. 57.
21      Recueil des traités des Nations unies, zvezek 330, str. 3.
22      Glej sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 116).
23      Člen II(1) Newyorške konvencije.
24      Člen V(2)(a) Newyorške konvencije.
25      Ki je širši pojem kot samo arbitraža.
26      Glej sodbo z dne 6. marca 2018, Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158, točka 60).
27      Za novejšo ponazoritev glej sodbo z dne 15. januarja 2026, Wunner (C-77/24, EU:C:2026:1, točka 35).
28      Glej člen 11(1)(b) spremenjene Uredbe št. 833/2014.
29      V zvezi z razlago pojma „zahtevki“ v smislu člena 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 napotujem na analizo tretjega vprašanja za predhodno odločanje.
30      Zdi se, da je taka ugotovitev skladna z opredelitvijo pojma „zahtevek“ iz Uredbe št. 269/2014, iz katere izhaja, da zajema „vsak zahtevek, ne glede na to, ali se uveljavlja v pravnih postopkih ali ne“ (glej člen 1, točka (a), Uredbe št. 269/2014), žal pa spremenjena Uredba št. 833/2014 ne vsebuje podobne določbe.
31      V nasprotju s tem, kar izhaja iz člena 11(3) spremenjene Uredbe št. 833/2014, ki se izrecno nanaša na sodno presojo zakonitosti neizpolnjevanja pogodbenih obveznosti.
32      Glej člen 13, točka (a) oziroma od (c) do (e), spremenjene Uredbe št. 833/2014.
33      Glej uvodno izjavo 23 in člen 1(28) Uredbe Sveta (EU) 2023/2878 z dne 18. decembra 2023 o spremembi Uredbe (EU) št. 833/2014 o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini (UL L, 2023/2878).
34      Zanimivo je, da je ob obveznosti, uvedeni s členom 12g Uredbe št. 833/2014 izvoznikom naloženo, da „zagotovijo, da dogovor z nasprotno stranko iz tretje države vsebuje ustrezne zaščitne ukrepe v primeru kršitve pogodbene obveznosti, določene v skladu z odstavkom 1“ (glej člen 12g(3) spremenjene Uredbe št. 833/2014). Poleg tega za te izvoznike velja tudi obveznost, da v primeru, ko njihov sopogodbenik krši pogodbene obveznosti, o tem obvestijo pristojni nacionalni organ (glej člen 12g(4) te uredbe).
35      V zvezi z omejevalnimi ukrepi, ki se nanašajo na libijsko ureditev, glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi SH (C-168/17, EU:C:2018:798, točka 50).
36      Glej uvodno izjavo 2 Uredbe št. 833/2014 v prvotni različici.
37      Kot je določeno v členu 8(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014.
38      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 78).
39      Glej sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 80).
40      Glej po analogiji sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 81 in navedena sodna praksa).
41      Zakonodajalec Unije je s sprejetjem Uredbe Sveta (EU) 2025/1494 z dne 18. julija 2025 o spremembi Uredbe (EU) št. 833/2014 o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini (UL L, 2025/1494), v člen 11 Uredbe št. 833/2014 vstavil nov odstavek, ki obravnava vprašanje priznavanja in izvrševanja arbitražnih odločb v državah članicah, vendar le z vidika arbitraže med vlagatelji v povezavi z omejevalnimi ukrepi (glej uvodno izjavo 22 Uredbe 2025/1494 in člen 11(2a) tako spremenjene Uredbe št. 833/2014). Poleg tega in čeprav to ni upoštevno za obravnavano zadevo, ugotavljam tudi, da Uredba št. 833/2014 določa odstopanje od prepovedi neposrednega ali posrednega sodelovanja v kateri koli transakciji z rusko pravno osebo, subjektom ali organom, ki je uvrščen na seznam ali je v lasti ali deluje v imenu pravnih oseb, subjektov ali organov, uvrščenih na seznam, za transakcije, ki so nujno potrebne za zagotovitev dostopa do sodnih, upravnih ali arbitražnih postopkov v državi članici ter za priznanje ali izvršitev sodbe ali arbitražne odločbe, izdane v državi članici, če so take transakcije skladne s cilji Uredbe št. 833/2014 in Uredbe št. 269/2014 (glej člen 5aa(3)(g) Uredbe št. 833/2014, ki je bil uveden z Uredbo Sveta (EU) 2022/1269 z dne 21. julija 2022 o spremembi Uredbe (EU) št. 833/2014 o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini (UL 2022, L 193, str. 1)).
42      Naj dodam, da prizadevanje za sporazumno rešitev med pogodbenicami ni izvzeto iz uporabe prava Unije, in sicer na podlagi člena 12 spremenjene Uredbe št. 833/2014: za družbo Reibel bi v vseh primerih in ne glede na dogovorjeno obliko poravnave veljala obveznost, da ne ugodi zahtevku, ki je prepovedan s členom 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014, tudi če bi to storila prostovoljno.
43      Razumno skrben gospodarski subjekt Unije bi moral poskrbeti, da se ti organi nahajajo na ozemlju Unije. Vendar bi lahko člen 13, točka (e), spremenjene Uredbe št. 833/2014 utemeljeval tudi obveznost takega organa, ki ne bi bil na ozemlju Unije, da zagotovi spoštovanje prava Unije. Vendar se to vprašanje v okviru spora o glavni stvari ne postavlja, ker je arbiter švedski.
44      Intenzivnost takega nadzora bo prav tako določena v okviru preučitve drugega vprašanja za predhodno odločanje.
45      V zvezi s tem je treba opozoriti gospodarske subjekte Unije, ki bi se zavezali podpisu klavzule, podobne tisti, ki je vključena v pogodbo med družbama Reibel in Stankoimport, katere vsebina je navedena v točki 5 teh sklepnih predlogov.
46      Glej sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 84).
47      Glej sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 82).
48      Glej sodbi z dne 1. junija 1999, Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999:269, točka 37), in z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, točka 35).
49      Med njimi je na prvem mestu Newyorška konvencija, ki določa sodni nadzor arbitražnih odločb v zvezi s spoštovanjem javnega reda: glej člen V te konvencije in sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 116).
50      Glej sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 83). Ta avtonomizacija je bila napovedana že v sodbi z dne 21. decembra 2023, International Skating Union/Komisija (C-124/21 P, EU:C:2023:1012, točka 193).
51      Sodišče je njegov širok obseg predstavilo v točki 86 sodbe z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617).
52      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 87).
53      Glej sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 87).
54      Glej sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 87).
55      Povedano drugače, po mnenju generalne pravobranilke T. Ćapeta „[p]otreba po nadzoru nad skladnostjo odločbe z javnim redom obstaja, ker so lahko ta pravila v takšnem javnem interesu, da njihove uporabe ni mogoče izključiti na podlagi volje strank“ (sklepni predlogi generalne pravobranilke v zadevi Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:24, točka 72)).
56      Glej sodbo z dne 4. oktobra 2024, Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:843, točke 35 ter 66 in 67).
57      Glej sodbo z dne 21. decembra 2023, International Skating Union/Komisija (C-124/21 P, EU:C:2023:1012, točki 192 in 193 ter navedena sodna praksa).
58      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 89 in navedena sodna praksa).
59      Direktiva Sveta z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288). Glej sodbo z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, točke od 36 do 38). Glej tudi sodbo z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009:615, točki 51 in 52).
60      Prva direktiva Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 92).
61      Glej sodbo z dne 16. julija 2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, točka 52).
62      Glej točko 58 teh sklepnih predlogov.
63      Glej člen 3(1) PEU.
64      Glej člen 21(1) PEU.
65      Glej člen 21(2)(a), (b) in (c) PEU.
66      Glej sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, točki 115 in 150), in z dne 17. septembra 2020, Rosneft in drugi/Svet (C-732/18 P, neobjavljena, EU:C:2020:727, točka 115).
67      Glej sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, točka 150).
68      V pravnem redu Unije spoštovanje javnega reda ni edina omejitev svobodne volje strank: glej sodbe z dne 6. junija 2000, Angonese (C-281/98, EU:C:2000:296, točka 34); z dne 20. septembra 2001, Courage in Crehan (C-453/99, EU:C:2001:465, točka 24), ali z dne 11. decembra 2007, International Transport Workers' Federation in Finnish Seamen's Union (C-438/05, EU:C:2007:772, točki 33 in 34).
69      Glej sodbo z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009:615, točki 51 in 53).
70      Glej po analogiji sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točki 88 in 89).
71      Za primerjavo s členom 11 spremenjene Uredbe št. 833/2014 glej člene 1, 6, 7, 9 ali tudi 14 te uredbe.
72      Glej uvodno izjavo 22 Uredbe 2025/1494.
73      Glej sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 95 in navedena sodna praksa).
74      Sodba z dne 1. avgusta 2025 (C-600/23, EU:C:2025:617).
75      Ki je enostransko naložen zadevnim posameznikom: glej sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 92 in navedena sodna praksa ter točke 93, 96 in 106).
76      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 101).
77      Pri tem napotujem na točki 47 in 48 teh sklepnih predlogov.
78      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točki 102 in 103).
79      Za ugotovitev take neskladnosti lahko nacionalnim sodiščem pomaga Sodišče v okviru postopka predhodnega odločanja, ki je „bistveni sestavni del sistema, ki je bil vzpostavljen s Pogodbama in ki [tem] sodiščem omogoča, da zagotovijo učinkovito sodno varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije“ (sodba z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 77)).
80      Glej po analogiji sodbo z dne 14. septembra 2023, Tuk Tuk Travel (C-83/22, EU:C:2023:664, točka 45).
81      Glej v istem smislu sodbo z dne 1. avgusta 2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, točka 115).
82      Vendar se „očitne“ narave neskladnosti ne sme razlagati preveč ozko, glede na zahtevo iz točke 75 teh sklepnih predlogov in cilja, da se odpravi vsakršna neskladnost z javnim redom Unije. Učinkovitost pravic, ki so posameznikom podeljene s pravom Unije, se tako ne zdi združljiva s tem, da bi se grajali zgolj položaji očitne neskladnosti.
83      Kot je poudarjeno tudi v delovnem dokumentu služb Komisije z naslovom „Commission consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation n° 833/2014 and Council Regulation n° 269/2014“, ki je bil nazadnje posodobljen 23. januarja 2026 (glej opombo 87, str. 420 tega dokumenta).
84      Moj poudarek.
85      Za podaljšanje dospelosti ali plačilo obveznice, garancije ali jamstva, zlasti finančne garancije ali finančnega jamstva v kakršni koli obliki.
86      Glej točko 33 dokumenta „Posodobitev najboljših praks EU za učinkovito izvajanje omejevalnih ukrepov“ (dokument Sveta z dne 27. junija 2022, 10572/22). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca R. Norkusa v zadevi Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, točka 68).
87      Uredba Sveta z dne 7. decembra 1992 o prepovedi ugoditve iraškim zahtevkom v zvezi s pogodbami in transakcijami[,] v izvajanje katerih posega Resolucija Varnostnega Sveta Združenih narodov 661 (1990) in z njo povezane resolucije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 18, str. 222).
88      Četrta in peta uvodna izjava Uredbe št. 3541/92.
89      Glej točko 41 teh sklepnih predlogov.
90      V skladu z izrazom, ki ga je generalni pravobranilec R. Norkus uporabil v sklepnih predlogih v zadevi Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, točka 70).
91      Kadar se klavzula o neugoditvi uporablja za zahtevke, ki jih vložijo osebe in subjekti iz člena 11(1)(a) in (c), Uredbe št. 833/2014 je cilj tudi, da se tem osebam ne omogoči, da pridobijo odškodnino za negativne učinke ukrepov, sprejetih proti njim (glej po analogiji sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi SH (C-168/17, EU:C:2018:798, točka 50)).
92      Sodišče se je tedaj izreklo o različici Uredbe št. 833/2014, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1290/2014 (glej opombo 7 teh sklepnih predlogov).
93      Sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, točka 150).
94      V sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236), je bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari subjekt, na katerega se je posebej nanašal del omejitev, uvedenih z Uredbo št. 833/2014, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1290/2014, in je spadala na področje uporabe člena 11(1)(a) te uredbe.
95      Glej sodbo z dne 11. novembra 2021, Bank Sepah (C-340/20, EU:C:2021:903, točka 66 in navedena sodna praksa).
96      Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca R. Norkusa v zadevi Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, točka 61 in naslednje).
97      Glej sodbo z dne 13. marca 2025, Shuvalov/Svet (C-271/24 P, EU:C:2025:180, točka 78) in z dne 5. februarja 2026, VEB.RF/Svet (C-572/24 P, EU:C:2026:74, točka 138).
98      Naj spomnim, da so belgijski organi zadevno blago opredelili kot blago z dvojno rabo v smislu Uredbe št. 428/2009 (glej točko 7 teh sklepnih predlogov).
99      Res je, da je bila pogodba sklenjena leta 2015, ko je prepoved prodaje in izvoza blaga z dvojno rabo že veljala. Vendar člen 11(1) spremenjene Uredbe št. 833/2014 neugoditve ne omejuje le na zahtevke, povezane s pogodbami, ki so na dan začetka veljavnosti Uredbe že obstajale, s čimer so očitno interesi gospodarskih subjektov Unije bolj zaščiteni.