62018CJ0394_RES
Zadeva C‑394/18
I.G.I. Srl
proti
Marii Grazii Cicenii in drugim
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte d’appello di Napoli)
Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. januarja 2020
„Predhodno odločanje – Direktiva 82/891/EGS – Člena 12 in 19 – Delitev družb z omejeno odgovornostjo – Varstvo interesov upnikov razdeljene družbe – Ničnost delitve – Actio pauliana“
Svoboda ustanavljanja – Podjetja – Ureditev delitev delniških družb – Direktiva 82/891 – Delitev z ustanovitvijo novih družb – Instrumenti varstva interesov upnikov razdeljene družbe – Actio pauliana, ki jo vložijo upniki, ki niso uveljavljali predpisanih instrumentov varstva – Dopustnost
(Direktiva Sveta 82/891, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/63, členi 12, 21 in 22)
(Glej točke od 66 do 70, od 73 do 75 in točko 1 izreka.)
Svoboda ustanavljanja – Podjetja – Ureditev delitev delniških družb – Direktiva 82/891 – Delitev z ustanovitvijo novih družb – Pravila glede ničnosti delitve – Ničnost – Pojem – Actio pauliana – Izključitev
(Direktiva Sveta 82/891, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/63, uvodna izjava 11 ter členi 19, 21 in 22)
(Glej točke 78, 80, od 82 do 88 in točko 2 izreka.)
Povzetek
Sodišče je v sodbi z dne 30. januarja 2020, I.G.I. (C‑394/18), prvič podalo razlago členov 12 in 19 Šeste direktive 82/891 (
1
). Presodilo je, da ta člena ne nasprotujeta temu, da upniki razdeljene družbe, katerih zahtevki so starejšega datuma kot ta delitev in ki niso uveljavljali instrumentov varstva upnikov, ki so na podlagi člena 12 te direktive določeni v nacionalni ureditvi, vložijo actio pauliana po izvedeni delitvi za ugotovitev, da ta delitev za njih ne učinkuje.
Spor o glavni stvari poteka med upniki razdeljene družbe in novoustanovljeno družbo, na katero je bil prenesem del sredstev in obveznosti te prve družbe. Ti upniki so menili, da je razdeljena družba zaradi delitve izgubila velik del svojega premoženja, in so vložili actio
pauliana za razglasitev, da akt o delitvi proti njim nima učinka, in sprožiti postopke izvršbe ali zavarovanja prenesenega premoženja. Pri tem se niso sklicevali na možnost, da zoper delitev vložijo ugovor, kot je to določeno z nacionalnim pravom v okviru prenosa Šeste direktive.
Ker actio pauliana obstaja vzporedno z instrumenti varstva upnikov, ki jih določa pravo Unije, se predložitveno sodišče na prvem mestu sprašuje o medsebojnem razmerju med tako tožbo in členom 12 Šeste direktive. Na podlagi tega člena so države članice zavezane predvideti ustrezen sistem za varstvo upnikov razdeljene družbe. V ta namen morajo določiti najmanj to, da imajo ti upniki pravico pridobiti ustrezno varstvo, kadar je zaradi finančnega stanja družb, ki so vključene v delitev, takšno varstvo nujno. Ker v obravnavanem primeru actio pauliana ni med instrumenti varstva, ki so na podlagi tega člena 12 določeni z nacionalno ureditvijo, se postavlja vprašanje, ali so upniki iz postopka v glavni stvari upravičeni do vložitve take tožbe. Na drugem mestu predložitveno sodišče dvomi o razlagi člena 19 Šeste direktive, ki določa pravila glede ničnosti delitve. Zlasti se sprašuje, ali se strogi pogoji, ki veljajo za uveljavljanje ničnosti delitve, uporabljajo tudi za actio pauliana, ki ne vpliva na veljavnost te delitve, ampak omogoča le, da te delitve ni mogoče uveljavljati zoper upnike, ki so vložili to tožbo.
V zvezi z instrumenti varstva, ki so določeni za upnike razdeljene družbe, je Sodišče poudarilo, da člen 12 Šeste direktive določa minimalni sistem varstva interesov teh upnikov za terjatve, ki so starejšega datuma kot objava načrta delitve in ki še niso zapadle do dneva te objave. Države članice lahko torej določijo dodatne instrumente varstva. Poleg tega iz navedenega člena 12 ne izhaja, da bi bilo upnikom, ker niso uveljavljali enega od instrumentov varstva, ki so določeni na podlagi tega člena, preprečeno, da uporabijo druge instrumente varstva, kot so tisti, ki so navedeni v navedenem členu. Sodišče je tako glede na cilj Šeste direktive, da morajo biti upniki varovani pred škodo, ki lahko nastane zaradi delitve, sklenilo, da člen 12 te direktive ne izključuje možnosti upnikov razdeljene družbe, da vložijo actio pauliana.
Sodišče je vseeno pojasnilo, da učinki take tožbe ne smejo biti v nasprotju s ciljem te določbe. V zvezi s tem je navedlo, da člen 12 ne zahteva, da je varstvo upnikov novoustanovljenih družb enakovredno varstvu upnikov razdeljene družbe. Zato minimalna harmonizacija varstva interesov upnikov družb, vključenih v delitev, ki jo določa Šesta direktiva, ne nasprotuje temu, da se pri delitvi z ustanovitvijo nove družbe prednost prizna varstvu interesov upnikov razdeljene družbe.
V zvezi s pravili glede ničnosti delitve, ki so določena s členom 19 Šeste direktive, je Sodišče podalo razlago pojma „ničnost“, ki v tej direktivi ni opredeljen, pri čemer je upoštevalo okoliščine, v katerih se ta pojem uporablja, in cilje, ki jim ta direktiva sledi. Po mnenju Sodišča se ta pojem nanaša na tožbe za razglasitev ničnosti ali odpravo akta ter učinkujejo erga omnes. Vendar actio pauliana, ki so jo vložili upniki v postopku v glavni stvari, omogoča le, da delitve ni mogoče uveljavljati zoper njih, zlasti pa ne prenosa nekaterih sredstev, navedenih v aktu o delitvi. Ta tožba ne vpliva na veljavnost te delitve, ne povzroča njene odprave in nima učinkov erga omnes. Zato zanjo ne velja pojem „ničnost“ iz člena 19 Šeste direktive. Iz tega sledi, da pravila glede ničnosti delitve, določena s členom 19 Šeste direktive, ne nasprotujejo vložitvi take actio pauliana po izvedeni delitvi.
(
1
)	Šesta direktiva Sveta z dne 17. decembra 1982 o delitvi delniških družb, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (82/891/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 50), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/63/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 (UL 2007, L 300, str. 47).