SODBA SODIŠČAz dne 30. aprila 1996(*)„Razlaga
člena 30 Pogodbe ES in Direktive 83/189/EGS o določitvi postopka za
zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in predpisov –
Nacionalna zakonodaja o trženju alarmnih sistemov in central – Predhodno
upravno dovoljenje“V zadevi C-194/94_katere
predmet je predlog Tribunal de commerce de Liège (Belgija), naslovljen
na Sodišče, naj na podlagi člena 177 Pogodbe ES v postopku v glavni
stvari, ki poteka med CIA Security International SAprotiSignalson SA_Securitel SPRL_sprejme
predhodno odločbo o razlagi člena 30 Pogodbe ES in Direktive Sveta
83/189/EGS z dne 28. marca 1983 o določitvi postopka za zbiranje
informacij na področju tehničnih standardov in predpisov (UL L 109, str.
8), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 88/182/EGS z dne 22.
marca 1988 (UL L 81, str. 75)_SODIŠČE_v
sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, C. N. Kakouris, D. A. O.
Edward in J.-P. Puissochet, predsedniki senatov, G. F. Mancini, J. C.
Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann (poročevalec), J. L.
Murray, H. Ragnemalm in L. Sevón, sodniki_generalni pravobranilec: M. B. Elmer_sodna tajnica: D. Louterman-Hubeau, glavna administratorka_ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:–        za
CIA Security International SA C. van Rutten, odvetnik pri odvetniški
zbornici Liège_–        za Signalson SA V.-V. Dehin, odvetnik pri odvetniški zbornici Liège_–        za Securitel SPRL J.-L. Brandenberg, odvetnik pri odvetniški zbornici Liège_–        za
belgijsko vlado J. Devadder, direktor uprave pri ministrstvu za zunanje
zadeve, zastopnik_–        za
nemško vlado E. Röder, Ministerialrat pri zveznem ministrstvu za
gospodarstvo, zastopnik_–        za nizozemsko vlado A. Bos, pravni svetovalec, zastopnik_–        za
vlado Združenega kraljestva S. Braviner, iz Treasury Solicitor's
Department, in E. Sharpston, barrister, zastopnika_–        za
Komisijo Evropskih skupnosti R. Wainwright, glavni pravni svetovalec,
in J.-F. Pasquier, nacionalni uradnik, dodeljen pravni službi,
zastopnika, na podlagi poročila za obravnavo_na
podlagi ustnih navedb CIA Security International SA, ki jo zastopa C.
van Rutten; Signalson SA, ki jo zastopa V.-V. Dehin; belgijske vlade, ki
jo zastopa D. Jacob, namestnica svetovalca pri ministrstvu za
notranje zadeve, zastopnica; nizozemske vlade, ki jo zastopa J. S. van
Oosterkamp, namestnik pravnega svetovalca; vlade Združenega kraljestva,
ki jo zastopata S. Braviner in E. Sharpston; ter Komisije Evropskih
skupnosti, ki jo zastopata R. Wainwright in J.-F. Pasquier, na
obravnavi z dne 5. julija 1995_po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. oktobra 1995izreka naslednjoSodbo1        S
sodbo z dne 20. junija 1994, ki je prispela na Sodišče 4. julija 1994,
je Tribunal de commerce de Liège na podlagi člena 177 Pogodbe EGS
Sodišču v predhodno odločanje predložilo šest vprašanj o razlagi člena
30 te pogodbe in Direktive Sveta 83/189/EGS z dne 28. marca 1983 o
določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih
standardov in predpisov (UL L 109, str. 8, v nadaljevanju: Direktiva
83/189), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 88/182/EGS z dne 22.
marca 1988 (UL L 81, str. 75).2        Ta
vprašanja so bila zastavljena v okviru sporov med družbo CIA Security
International (v nadaljevanju: družba CIA Security) in družbama
Signalson (v nadaljevanju: družba Signalson) ter Securitel (v
nadaljevanju: družba Securitel), ki so vse podjetja za varovanje v
smislu belgijskega zakona z dne 10. aprila 1990 o podjetjih za
nadzor, o podjetjih za varovanje in o notranjih službah za nadzor (v
nadaljevanju: zakon o podjetjih za varovanje).3        Člen
1(3) tega zakona določa, da „se kot podjetje za varovanje v smislu tega
zakona štejejo fizične ali pravne osebe, ki opravljajo dejavnost
ponujanja storitve projektiranja, vgradnje in vzdrževanja alarmnih
sistemov in central tretjim osebam, trajno ali priložnostno“.4        V
skladu s členom 1(4) zakona o podjetjih za varovanje „so alarmni
sistemi in centrale iz tega člena sistemi in centrale, ki se uporabljajo
za preprečevanje ali ugotavljanje kaznivih ravnanj zoper osebe ali
premoženje“.5        Člen
4 tega zakona določa, da „nihče ne more voditi podjetja za varovanje
brez predhodnega dovoljenja ministra za notranje zadeve. Dovoljenje se
izda, samo če podjetje izpolnjuje določbe, ki jih določa ta zakon, in
pogoje glede finančnih sredstev in tehnične opremljenosti, ki jih
predpiše kralj […]“.6        Člen
12 zakona o podjetjih za varovanje določa, da „se alarmni sistemi in
centrale, navedene v členu 1(4), ter njihovi sestavni dele lahko tržijo
ali se dajo kako drugače na voljo uporabnikom šele po tem, ko so
predhodno odobreni v skladu s postopkom, ki ga določi kralj […]“.7        Ta
postopek je določen s kraljevim odlokom z dne 14. maja 1991 o določitvi
postopka za odobritev alarmnih sistemov in central, navedenih v zakonu z
dne 10. aprila 1990 o podjetjih za nadzor, o podjetjih za
varovanje in o notranjih službah za nadzor (v nadaljevanju: odlok z dne
14. maja 1991).8        Člen
2(1) tega odloka določa, da „noben proizvajalec, uvoznik, trgovec na
debelo ali druga fizična ali pravna oseba v Belgiji ne sme tržiti ali
kako drugače dati na voljo uporabnikom novo opremo, če je predhodno ni
odobril v ta namen ustanovljen odbor, v nadaljevanju imenovan odbor za
opremo“.9        Iz
členov od 4 do 7 odloka z dne 14. maja 1991 izhaja, da mora biti oprema
pred morebitno odobritvijo pregledana in preizkušena.10      V
skladu s členom 5 je pregled sestavljen iz identifikacije opreme,
pregleda električnih krogov v primerjavi z dokumentacijo, ki jo predloži
proizvajalec, in pregleda minimalno zahtevanih funkcij. Preizkusi
opreme, ki jih predvideva člen 6 odloka z dne 14. maja 1991, zadevajo
funkcionalno primernost, mehanske vidike, mehansko in/ali elektronsko
zanesljivost, občutljivost za lažne alarme ter zaščito pred prevaro ali
poskusi onesposobitve opreme. Oprema je v ta namen predmet preizkusov,
predpisanih v prilogah 3 in 4 k navedenemu odloku.11      Člen
8 odloka z dne 14. maja 1991 določa, da „če vlagatelj s potrebnimi
listinami dokaže, da je bila njegova oprema že preizkušena s preizkusi,
ki so vsaj enakovredni tistim iz člena 7, v pooblaščenem laboratoriju v
drugi državi članici EGS v skladu s pravili EGS in da je bila odobrena
največ tri leta pred datumom sedanje vloge, organ iz člena 4(1) opravi
le preizkuse opreme, ki še niso bili opravljeni v drugi državi članici
EGS“.12      Iz
spisne dokumentacije izhaja, da odlok z dne 14. maja 1991 ni bil
sporočen Komisiji v skladu s postopkom za zbiranje informacij o
tehničnih predpisih, kot je določen z Direktivo 83/189, in da je
belgijska vlada februarja 1993 po izdaji obrazloženega mnenja Komisije v
skladu s členom 169 Pogodbe EGS poslala nov osnutek kraljevega odloka o
določitvi postopka odobritve alarmnih sistemov in central. Ta osnutek,
ki je bil sprejet 31. marca 1994, je v bistvu enak odloku z dne 14. maja
1991, ki ga je razveljavil, pri čemer je bil člen 8 odloka z dne 14.
maja 1991 spremenjen v skladu s predlogi Komisije.13      Tri
družbe, ki so stranke v postopku v glavni stvari, so konkurentke, ki
med drugim opravljajo tržno dejavnost proizvodnje in prodaje alarmnih
sistemov in central.14      Družba
CIA Security je 21. januarja 1994 pri Tribunal de commerce de Liège
predlagala, naj se družbama Signalson in Securitel odredi prenehanje
nepoštenih ravnanj, izvedenih januarja 1994. Svoja predloga je oprla na
člena 93 in 95 belgijskega zakona z dne 14. julija 1991 o trgovskih
praksah, ki prepoveduje dejanja, ki so v nasprotju s poštenimi tržnimi
navadami. Družba CIA Security namreč očita družbama Signalson in
Securitel, da sta jo obrekovala zlasti s trditvijo, da protivlomni
sistem Andromede, ki ga trži, ne izpolnjuje pogojev, ki jih belgijska
zakonodaja določa za varnostne sisteme.15      Družbi
Signalson in Securitel sta vložili nasprotni tožbi, s katerima v bistvu
predlagata, naj se družbi CIA Security prepove opravljanje njenih
dejavnosti, ker nima dovoljenja za delovanje kot podjetje za varovanje
in ker trži neodobren alarmni sistem.16      Tribunal
de commerce de Liège je v vmesni sodbi odločilo, da čeprav glavna tožba
in nasprotni tožbi želijo sankcionirati nepoštene prakse, ki jih
prepoveduje zakon o trgovskih praksah, jih je treba vseeno presoditi
glede na določbe zakona o podjetjih za varovanje in odloka z dne 14.
maja 1991.17      Predložitveno
sodišče je nato po eni strani ugotovilo, da če je družba CIA Security
kršila zakon o podjetjih za varovanje in odlok z dne 14. maja 1991, je
njeno tožbo mogoče razglasiti za nedopustno zaradi pomanjkanja
procesnega upravičenja in nezadostnega pravnega interesa ter da po drugi
strani družbi Signalson in Securitel v primeru nezdružljivosti zakona o
podjetjih za varovanje in odloka z dne 14. maja 1991 s pravom
Skupnosti svojih nasprotnih tožb za prenehanje kršitev ne moreta opreti
na te določbe.18      Tribunal
de commerce de Liège je, ker je dvomilo o združljivosti zadevne
belgijske zakonodaje s členom 30 Pogodbe in ker je ugotovilo, da ta
zakonodaja pred sprejetjem ni bila v skladu z Direktivo 83/189 predhodno
sporočena Komisiji, prekinilo odločanje in da Sodišču v predhodno
odločanje predložilo ta vprašanja:„1.      Ali
zakon z dne 10. aprila 1990 o podjetjih za nadzor, o podjetjih za
varovanje in o notranjih službah za nadzor, zlasti člena 4 in 12,
ustvarja količinske omejitve pri uvozu ali vsebuje ukrepe z enakim
učinkom kot količinska omejitev, ki jih prepoveduje člen 30 Pogodbe EGS?2.      Ali
je kraljevi odlok z dne 14. maja 1991 o določitvi postopka za odobritev
alarmnih sistemov in central iz zakona z dne 10. aprila 1990, zlasti
člena 2 in 8, združljiv s členom 30 Pogodbe, ki prepoveduje količinske
omejitve pri uvozu in ukrepe z enakim učinkom kot količinska omejitev?3.      Ali
zgoraj navedeni zakon z dne 10. aprila 1990, zlasti člena 4 in 12,
vsebuje tehnične predpise, ki bi jih bilo treba predhodno sporočiti
Komisiji na podlagi člena 8 Direktive 83/189/EGS?4.      Ali
kraljevi odlok z dne 14. maja 1991, zlasti člena 2 in 8, vsebuje
tehnične predpise, ki bi jih bilo treba predhodno sporočiti Komisiji na
podlagi člena 8 Direktive 83/189/EGS?5.      Ali
so določbe Direktive Sveta 83/189/EGS o določitvi postopka za zbiranje
informacij na področju tehničnih standardov in predpisov, zlasti člena 8
in 9, brezpogojne in dovolj jasne, da se nanje lahko sklicujejo
posamezniki pred nacionalnimi sodišči?6.      Ali
pravo Skupnosti in zaščita, ki jo ponuja posameznikom, zahteva, da
nacionalno sodišče zavrne uporabo nacionalnega tehničnega predpisa, ki
ga država članica, ki ga je sprejela, ni sporočila Komisiji v skladu z
obveznostjo iz člena 8 Direktive Sveta 83/189/EGS?“ Predhodne ugotovitve19      Uvodoma
je treba navesti, da so po mnenju belgijske vlade ter družb Signalson
in Securitel vsa vprašanja o združljivosti odloka z dne 14. maja 1991 s
pravom Skupnosti brezpredmetna, ker mora nacionalno sodišče glede na
vrsto postopka, v katerem odloča, uporabiti zakon, ki velja ob
odločanju, in da je po vložitvi pritožbe odlok z dne 14. maja 1991
nadomestil kraljevi odlok z dne 31. marca 1994, ki naj bi bil, tudi po
mnenju Komisije, v skladu s pravom Skupnosti.20      Tega
stališča ni mogoče sprejeti. Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da
mora nacionalno sodišče presoditi pomen nacionalnih določb in način,
kako jih je treba uporabiti (glej zlasti sodbo z dne 7. decembra 1995 v
zadevi Ayuntamiento de Ceuta, C-45/94, Recueil, str. I-4385, točka 26).
Ker je glede na posebnosti sporov nacionalno sodišče najprimernejše, da
presodi, ali je predhodna odločba nujna za izdajo njegove sodbe, ni
mogoče šteti, da so vprašanja za predhodno odločanje postala
brezpredmetna zato, ker je kraljevi odlok z dne 31. marca 1994
nadomestil odlok z dne 14. maja 1991.21      Zaradi
tega je treba najprej odgovoriti na tretje, četrto, peto in šesto
vprašanje za predhodno odločanje. Tretje in četrto vprašanje22      Nacionalno
sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali določbe,
kot so člena 4 in 12 zakona o podjetjih za varovanje in odlok z dne 14.
maja 1991, pomenijo tehnične predpise, ki bi jih bilo treba v skladu s
členom 8 Direktive 83/189 pred njihovim sprejetjem sporočiti Komisiji.23      Izraz
„tehnični predpis“ je opredeljen v členu 1, točka 5, Direktive 83/189
kot „tehnične specifikacije, vključno z ustreznimi upravnimi predpisi,
katerih upoštevanje je de jure ali de facto obvezno pri
trženju ali uporabi v državi članici ali na njenem večjem delu, razen
tistih, ki jih določijo lokalni organi“. V skladu s točko 1 istega člena
„‚tehnična specifikacija‘ pomeni v dokumentu vsebovano specifikacijo,
ki določa zahtevane lastnosti proizvoda, kakor so stopnja kakovosti,
zmogljivost, varnost ali mere, vključno z zahtevami v zvezi s proizvodom
glede izrazoslovja, simboli, preskušanjem in preskusnimi postopki,
embalažo, označevanjem ali etiketiranjem […]“24      Najprej
je treba preveriti, ali določba, kot je člen 4 zakona o podjetjih za
varovanje, pomeni tehnični predpis v smislu Direktive 83/189.25      Na
to vprašanje je treba odgovoriti nikalno, ker so tehnični predpisi v
smislu Direktive 83/189 specifikacije, ki določajo lastnosti proizvoda,
in ker člen 4 predvideva le pogoje za ustanovitev podjetij za varovanje.26      Glede
določb odloka z dne 14. maja 1991 je treba opozoriti, da odlok vsebuje
podrobna pravila, ki med drugim določajo pogoje za preizkuse kakovosti
in pravilnega delovanja, ki morajo biti izpolnjeni za to, da se alarmni
sistem ali centrala sme odobriti in tržiti v Belgiji. Ta pravila zato
pomenijo tehnične predpise v smislu Direktive 83/189.27      Opozoriti
je treba, da člen 12 zakona o podjetjih za varovanje predvideva, da
zadevnih proizvodov ni mogoče tržiti, dokler niso predhodno odobreni v
skladu s postopkom, ki ga določi kralj in ki je bil določen z odlokom z
dne 14. maja 1991.28      Po
mnenju Komisije in družbe CIA Security člen 12 zakona pomeni tehnični
predpis v smislu Direktive, medtem ko družba Signalson, vlada Združenega
kraljestva in belgijska vlada v pisnih stališčih navajajo, da je ta
člen le okvirni zakon, ki ne vsebuje nobenih tehničnih predpisov v
smislu Direktive 83/189.29      V
tej zvezi je treba ugotoviti, da je treba pravilo opredeliti kot
tehnični predpis v smislu Direktive 83/189, če ima lastne pravne učinke.
Če je pravilo po nacionalnem pravu namenjeno le za pravno podlago za
sprejetje upravnih uredb, ki vsebujejo zavezujoča pravila za udeležene
stranke, tako da samo po sebi nima nobenih pravnih učinkov za
posameznike, pravilo ne pomeni tehničnega predpisa v smislu Direktive
(glej sodbo z dne 1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Nemčiji,
C-317/92, Recueil, str. I-2039, točka 26). V tej zvezi je treba
opozoriti, da morajo države članice v skladu s členom 8(1), prvi
pododstavek, Direktive 83/189 hkrati z osnutkom tehničnega predpisa
sporočiti njegovo pravno podlago, kadar je poznavanje njenega besedila
nujno za ugotovitev posledic osnutka.30      Kot
je belgijska vlada navedla na obravnavi, je treba pravilo opredeliti
kot tehnični predpis v smislu Direktive 83/189, če zadevnim podjetjem
nalaga, da zahtevajo predhodno odobritev svoje opreme, celo če
načrtovana upravna pravila niso bila sprejeta.31      Na
tretje in četrto vprašanje je torej treba odgovoriti, da pravilo, kot
je člen 4 zakona o podjetjih za varovanje, ne pomeni tehničnega predpisa
v smislu Direktive 83/189, medtem ko določbe, kot so določbe kraljevega
odloka z dne 14. maja 1991, pomenijo tehnične predpise, in da je
kvalifikacija pravila, kot je člen 12 zakona o podjetjih za varovanje,
odvisna od tega, kakšne pravne učinke ima po nacionalnem pravu. Peto in šesto vprašanje32      Nacionalno
sodišče s petim in šestim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali so določbe
Direktive 83/189, zlasti člena 8 in 9, brezpogojne in dovolj jasne, tako
da se lahko posamezniki sklicujejo nanje pred nacionalnimi sodišči, ki
morajo odkloniti uporabo domačega tehničnega predpisa, ki ni bil
sporočen v skladu z Direktivo.33      Člen 8(1) in (2) Direktive 83/189 določa:„1.
Države članice takoj sporočijo Komisiji vsak osnutek tehničnega
predpisa, razen kadar gre le za prenos celotnega besedila mednarodnega
ali evropskega standarda, ko zadostujejo podatki v zvezi z ustreznim
standardom. Komisiji na kratko navedejo tudi razloge, na podlagi katerih
je uzakonitev tehničnega predpisa potrebna, če ti niso že jasno
razvidni v osnutku. Kadar je primerno, države članice hkrati sporočijo
besedilo temeljnih zakonskih in drugih predpisov, ki jih predvsem in
neposredno zadeva, če je poznavanje takega besedila potrebno, da bi se
ugotovile posledice osnutka tehničnega predpisa.Komisija
nemudoma uradno obvesti druge države članice o osnutku; ta osnutek
lahko predloži tudi odboru iz člena 5 in, kadar je primerno, odboru,
pristojnemu za to področje.2. Komisija in
države članice lahko pošljejo pripombe državi članici, ki je poslala
osnutek tehničnega predpisa, slednja te pripombe čim bolj upošteva pri
poznejši pripravi tehničnega predpisa.“34      Člen 9 Direktive 83/189 določa:„1.
Brez poseganja v odstavka 2 in 2a države članice odložijo sprejetje
osnutka tehničnega predpisa za šest mesecev od dneva, ko Komisija prejme
sporočilo, navedeno v členu 8(1), če Komisija ali druga država članica v
treh mesecih po zgoraj navedenem dnevu pošlje podrobno mnenje, da je
treba predvidevan ukrep spremeniti, da bi odpravili ali zmanjšali ovire,
ki bi jih utegnil povzročiti pri prostem pretoku blaga. Zadevna država
članica sporoči Komisiji, kakšen ukrep predlaga v zvezi z zgoraj
navedenimi podrobnimi mnenji. Komisija da pripombe k tem predlogom.2.
Obdobje iz odstavka 1 je dvanajst mesecev, če Komisija v treh mesecih
po sporočilu iz člena 8(1) izjavi, da namerava predlagati ali sprejeti
direktivo v zvezi s to zadevo.2a. Kadar
Komisija ugotovi, da se sporočilo, kot je sporočilo iz člena 8(1),
nanaša na področje, ki je obravnavano v predlogu za direktivo ali
uredbo, predstavljeno Svetu, v treh mesecih po tem sporočilu o tej
ugotovitvi obvesti zadevno državo članico.Države
članice ne sprejmejo nikakršnih tehničnih predpisov, ki se nanašajo na
področje, ki je obravnavano v predlogu za direktivo ali uredbo, ki ga
Komisija predstavi Svetu pred sporočilom iz člena 8(1), v obdobju
dvanajstih mesecev po dnevu predstavitve tega predloga.Sočasno sklicevanje na odstavke 1, 2 in 2a tega člena ni dovoljeno.3.
Odstavki 1, 2 in 2a ne veljajo, kadar mora država članica zaradi nujnih
razlogov v zvezi z varovanjem ali zaščito zdravja ljudi in živali ter
zaščito rastlin pripraviti tehnične predpise v zelo kratkem času, da bi
jih lahko takoj uveljavila in uvedla, pri čemer niso mogoči nikakršni
posveti. Država članica v sporočilu, navedenem v členu 8, navede razloge
za nujnost sprejetih ukrepov. Kadar se ta postopek uporabi
neupravičeno, Komisija sprejme ustrezne ukrepe.“35      Člen
10 Direktive 83/189 določa, da „člena 8 in 9 ne veljata, kadar države
članice izpolnjujejo svoje obveznosti, ki izhajajo iz direktiv in uredb
Skupnosti; enako velja za obveznosti, ki izhajajo iz mednarodnega
sporazuma, katerih posledica je sprejetje skupnih tehničnih specifikacij
v Skupnosti“.36      Opozoriti
je treba, da je Komisija že leta 1986 v sporočilu (86/C 245/05, UL
1986, C 245, str. 4) izrazila svoje stališče o zadevi, ki jo Tribunal de
commerce de Liège izpostavilo v zadnjih dveh vprašanjih. V tem
sporočilu je Komisija ugotovila, da po eni strani Direktiva 83/189 tudi
državam članicam omogoča pomembno vlogo pri preprečevanju nastanka novih
tehničnih ovir pri trgovini in da so po drugi strani obveznosti držav
članic, ki izhajajo iz Direktive, jasne in nedvoumne, ker morajo:–        države
članice sporočiti vse osnutke tehničnih predpisov, ki spadajo pod
Direktivo;–        avtomatično
odložiti sprejetje osnutkov tehničnih predpisov za tri mesece, razen v
posebnih primerih iz člena 9(3) Direktive;–        odložiti
sprejetje osnutkov tehničnih predpisov za dodatno obdobje od treh do
devet mesecev glede na to, ali je prišlo do ugovorov ali je načrtovan
predpis Skupnosti.Komisija je končno
ugotovila, da če države članice ne bi spoštovale obveznosti iz
Direktive, bi to resno ogrozilo cilj vzpostavitve notranjega trga s
tveganjem negativnih učinkov na trgovino.37      Iz
sporočila je razvidno, da je Komisija iz teh ugotovitev sklepala, da
„če država članica sprejme tehnični predpis, ki spada na področje
Direktive 83/189/EGS, ne da bi osnutek poslala Komisiji in spoštovala
obveznost mirovanja, tako sprejet predpis ni mogoče uveljavljati proti
tretjim osebam na podlagi pravnega reda zadevne države. Komisija zato
meni, da lahko pravdne stranke upravičeno pričakujejo, da bodo
nacionalna sodišča zavrnila izvajanje nacionalnih tehničnih predpisov,
ki niso bili sporočeni v skladu z zahtevami zakonodaje Skupnosti“.38      V
tej zadevi je Komisija vztrajala pri tej razlagi Direktive 83/189, ki
se ji je pridružila družba CIA Security.39      Nemška
in nizozemska vlada ter vlada Združenega kraljestva nasprotujejo tej
razlagi in menijo, da je tehnične predpise v smislu Direktive 83/189
mogoče uveljaviti proti posameznikom, čeprav so bili sprejeti s
kršitvijo obveznosti iz Direktive. V nadaljevanju bodo obravnavane
utemeljitve, na katere se opira ta razlaga.40      Uvodoma
je treba poudariti, da želi Direktiva 83/189 s preprečevalnim nadzorom
zaščititi prosti pretok blaga, ki je eden od temeljev Skupnosti. Ta
nadzor je koristen, ker so lahko tehnični predpisi, ki sodijo pod
Direktivo, ovire za blagovno trgovino med državami članicami, te ovire
pa so dopustne le, če so nujne za zadostitev nujnih potreb v javnem
interesu. Nadzor, ki ga vzpostavlja Direktiva, je tudi učinkovit, ker je
treba vse osnutke teh tehničnih predpisov sporočiti in je razen pri
predpisih, katerih nujnost upravičuje izjemo, njihovo sprejetje ali
uveljavitev treba odložiti za obdobja, ki jih določa člen 9.41      Sporočanje
in obdobje odložitve torej dajeta Komisiji in drugim državam članicam
priložnost, da preverijo, ali predmetni osnutek ustvarja ovire za
trgovino, ki so v nasprotju s Pogodbo ES, ali ovire, ki se jim je treba
izogniti s sprejetjem skupnih ali usklajenih ukrepov, in da predlagajo
spremembe predvidenih nacionalnih ukrepov.42      Dalje
je treba ugotoviti, da se je v skladu z ustaljeno sodno prakso v vseh
primerih, v katerih so določbe Direktive vsebinsko brezpogojne in dovolj
jasne, mogoče nanje sklicevati, če nacionalne določbe niso v skladu z
Direktivo (glej sodbi z dne 19. januarja 1982 v zadevi Becker, 8/81,
Recueil, str. 53, in z dne 19. novembra 1991 v zadevi Francovich in
drugi, C-6/90 in C-9/90, Recueil, str. I‑5357).43      Po
mnenju vlade Združenega kraljestva določbe Direktive 83/189 ne
izpolnjujejo teh meril, ker zlasti postopek sporočanja vsebuje številne
nenatančnosti.44      Tega
stališča ni mogoče sprejeti. Člena 8 in 9 Direktive 83/189 namreč
predpisujeta jasno obveznost držav članic, da Komisiji sporočijo osnutke
tehničnih predpisov, še preden jih sprejmejo. Ker sta ta člena tako
vsebinsko brezpogojna in dovolj jasna, se posamezniki lahko nanju
sklicujejo pred nacionalnimi sodišči.45      Preučiti
je treba še pravne posledice, ki jih je treba izpeljati iz kršitve
obveznosti držav članic sporočanja, in natančneje, ali je Direktivo
83/189 treba razlagati tako, da kršitev obveznosti sporočanja, ki je
kršitev postopka sprejemanja zadevnih tehničnih predpisov, povzroči
neuporabljivost teh tehničnih predpisov, tako da jih ni mogoče
uveljaviti proti posameznikom.46      Nemška
in nizozemska vlada ter vlada Združenega kraljestva v zvezi s tem
menijo, da Direktiva 83/189 zadeva izključno odnose med državami
članicami in Komisijo, da ustvarja zgolj postopkovne obveznosti, ki jih
morajo države članice spoštovati, ko sprejemajo tehnične predpise,
medtem ko njihova pristojnost za sprejetje zadevnih predpisov po izteku
odložitvenega obdobja ni vprašljiva, ter da ne vsebuje nobene izrecne
določbe v zvezi z morebitnimi učinki nespoštovanja postopkovnih
obveznosti.47      V
tem okviru je najprej treba navesti, da nobeden od teh dejavnikov ne
pomeni ovire za to, da bi nespoštovanje Direktive 83/189 povzročilo
neuporabljivost zadevnih tehničnih predpisov.48      Taka
posledica kršitve obveznosti iz Direktive 83/189 ni odvisna od izrecne
določbe v tem smislu. Kot je že bilo navedeno, ni sporno, da je cilj
Direktive zaščita prostega pretoka blaga s preprečevalnim nadzorom in da
obveznost sporočanja pomeni temeljno sredstvo za uresničitev tega
skupnostnega nadzora. Ta skupnostni nadzor bo toliko učinkovitejši, če
se Direktiva razlaga tako, da nespoštovanje obveznosti sporočanja pomeni
bistveno kršitev postopka, ki lahko privede do neuporabljivosti
obravnavanih tehničnih predpisov proti posameznikom.49      Dalje
je treba navesti, da je ta razlaga v skladu s sodbo z dne 13. julija
1989 v zadevi Enichem Base in drugi (380/87, Recueil, str. 2491, točke
od 19 do 24). V tej sodbi, v kateri je Sodišče odločalo o obveznosti
držav članic, da Komisiji sporočijo osnutke nacionalne zakonodaje na
področju uporabe člena Direktive Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o
odpadkih (UL L 194, str. 39), je Sodišče ugotovilo, da niti besedilo
niti cilj obravnavane določbe ne dopuščata ugotovitve, da je samo
nespoštovanje obveznosti sporočanja, ki je zavezovala države članice,
privedlo do nezakonitosti tako sprejetih predpisov. Sodišče je v tej
zvezi izrecno navedlo, da je zadevna določba le določila obveznost
predhodnega sporočanja, ki uveljavitve predvidenih predpisov ni
pogojevala s soglasjem ali neugovarjanjem Komisije in ki ni določila
postopka skupnostnega nadzora nad zadevnimi osnutki. Sodišče je tako
sklenilo, da obravnavana določba zadeva odnose držav članic in Komisije,
vendar ne podeljuje nobene pravice posameznikom, ki bi lahko bili
prizadeti s kršitvijo države članice obveznosti predhodnega sporočanja
osnutkov predpisov Komisiji.50      Nasprotno
v obravnavanem primeru cilj Direktive ni zgolj obveščanje Komisije,
ampak ima, kot je bilo ugotovljeno v točki 41 te sodbe, splošnejši
namen, da odpravi ali omeji trgovinske ovire, da obvešča druge države o
predvidenih tehničnih predpisih posamezne države, da Komisiji in drugim
državam članicam da potreben čas, da se odzovejo in predlagajo spremembe
za zmanjšanje omejitev prostega pretoka blaga, ki izhajajo iz
predvidenega ukrepa, ter da Komisiji odobri potreben čas, da predlaga
direktivo o harmonizaciji. Besedilo členov 8 in 9 Direktive 83/189 je
sicer jasno, ker predvidevata postopek skupnostnega nadzora nad osnutki
nacionalnih predpisov in odvisnost datuma njihove uveljavitve od
soglasja ali neugovarjanja Komisije.51      Končno
je treba preveriti, ali pri Direktivi 83/189 obstajajo posebni razlogi,
ki nasprotujejo temu, da bi se jo lahko razlagalo tako, kot da
tehničnih predpisov, sprejetih s kršitvijo Direktive, ni mogoče
uveljavljati proti tretjim osebam.52      V
tej zvezi je med drugim treba ugotoviti, da če takih predpisov ne bi
bilo mogoče uporabiti proti tretjim osebam, bi to ustvarilo pravno
praznino v zadevnem nacionalnem pravnem redu in bi tako lahko prišlo do
hudih neprijetnosti, predvsem kadar neuporabljivost predpisov zadeva
področje varnosti.53      Te
utemeljitve ni mogoče sprejeti. Država članica lahko namreč uporabi
nujni postopek, določen v členu 9(3) Direktive 83/189, kadar iz
razlogov, opredeljenih s to določbo, meni, da je nujno v zelo kratkem
času pripraviti tehnične predpise, da bi jih lahko takoj uveljavila in
uvedla, brez kakršnih koli posvetovanj.54      Glede
na navedeno je treba skleniti, da je Direktivo 83/189 treba razlagati
tako, da kršitev obveznosti sporočanja privede do neuporabljivosti
zadevnih tehničnih predpisov, tako da jih ni mogoče uveljavljati proti
posameznikom.55      Na
peto in šesto vprašanje je torej treba odgovoriti, da je člena 8 in 9
Direktive 83/189 treba razlagati tako, da se posamezniki smejo
sklicevati nanju pred nacionalnim sodiščem, ki mora zavrniti uporabo
nacionalnega tehničnega predpisa, ki ni bil sporočen v skladu z
Direktivo. Prvi vprašanji56      Predložitveno
sodišče s prvim in drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 30
Pogodbe v nasprotju z nacionalnimi določbami, kot so člena 4 in 12
zakona o podjetjih za varovanje in odlok z dne 14. maja 1991.57      Glede
na odgovore na tretje, četrto, peto in šesto vprašanje za predhodno
odločanje na prvi vprašanji za predhodno odločanje ni treba odgovoriti,
ker se nanašata na člen 12 zakona o podjetjih za varovanje in odlok z
dne 14. maja 1991, saj slednja ni mogoče uveljavljati proti
posameznikom. Odgovoriti je torej treba le na del prvega vprašanja za
predhodno odločanje, ali je določba, kot je člen 4 zakona o podjetjih za
varovanje, v skladu s katerim ne sme nihče voditi podjetja za varovanje
brez dovoljenja ministra za notranje zadeve, združljiva s členom 30
Pogodbe.58      V
tej zvezi je treba opozoriti, da taka določba, ker nalaga pogoj, da se
podjetje lahko ustanovi in opravlja svoje dejavnosti kot podjetje za
varovanje, neposredno ne spada na področje uporabe člena 30 Pogodbe, ki
zadeva prosti pretok blaga med državami članicami. Poleg tega je treba
ugotoviti, da v spisnem gradivu ni najmanjšega indica o tem, da naj bi
taka določba imela omejevalne učinke na prosti pretok blaga ali bi bila
sicer v nasprotju s pravom Skupnosti.59      Na
prvo vprašanje za predhodno odločanje je tako treba odgovoriti, da člen
30 Pogodbe ne nasprotuje nacionalni določbi, kot je člen 4 zakona o
podjetjih za varovanje. Stroški60      Stroški,
ki so jih priglasile belgijska, nemška in nizozemska vlada, vlada
Združenega kraljestva in Komisija Evropskih skupnosti za predložitev
stališč Sodišču, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranke v
postopku v glavni stvari ena od stopenj pred predložitvenim sodiščem, to
odloči o stroških. Iz teh razlogov jeSODIŠČEv odgovor na vprašanja, ki jih je Tribunal de commerce de Liège predložilo s sodbo z dne 20. junija 1994, razsodilo:1)      Pravilo,
kot je člen 4 belgijskega zakona z dne 10. aprila 1990 o podjetjih za
nadzor, o podjetjih za varovanje in o notranjih službah za nadzor, ne
pomeni tehničnega predpisa v smislu Direktive Sveta 83/189/EGS z dne 28.
marca 1983 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju
tehničnih standardov in predpisov, kot je bila spremenjena z Direktivo
Sveta 88/182/EGS z dne 22. marca 1988, medtem ko določbe, kot so določbe
belgijskega kraljevega odloka z dne 14. maja 1991 o določitvi postopka
za odobritev alarmnih sistemov in central, navedenih v zakonu z dne 10.
aprila 1990, pomenijo tehnične predpise, kvalifikacija pravila, kot je
člen 12 zgoraj navedenega zakona z dne 10. aprila 1990, pa je odvisna od
tega, kakšne pravne učinke ima po nacionalnem pravu.2)      Člena
8 in 9 Direktive 83/189, kot sta bila spremenjena z Direktivo 88/182,
je treba razlagati tako, da se posamezniki smejo sklicevati nanju pred
nacionalnim sodiščem, ki mora zavrniti uporabo nacionalnega tehničnega
predpisa, ki ni bil sporočen v skladu z Direktivo.3)      Člen 30 Pogodbe ES ni v nasprotju z nacionalno določbo, kot je člen 4 zgoraj navedenega zakona z dne 10. aprila 1990.
Rodríguez IglesiasKakourisEdward PuissochetMenciniMoitinho de AlmeidaKapteyn Gulmann      Murray       Ragnemalm      SevónRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. aprila 1996.Sodni tajnik       PredsednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postopka: francoščina.