62022CJ0073
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
z dne 13. julija 2023 (
*1
)
„Pritožba – Državne pomoči – Smernice za nekatere ukrepe državne pomoči v okviru sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Upravičeni gospodarski sektorji – Izključitev sektorja proizvodnje gnojil in dušikovih spojin – Ničnostna tožba – Dopustnost – Pravica fizičnih ali pravnih oseb do vložitve tožbe – Člen 263, četrti odstavek, PDEU – Pogoj neposrednega nanašanja na tožečo stranko“
V združenih zadevah C‑73/22 P in C‑77/22 P,
zaradi dveh pritožb na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vloženih 3. oziroma 4. februarja 2022,
Grupa Azoty S.A. s sedežem v Tarnówu (Poljska),
Azomureș SA s sedežem v Târgu Mureşu (Romunija),
Lipasmata Kavalas LTD Ypokatastima Allodapis s sedežem v Palaio Fáliroju (Grčija),
ki jih zastopajo D. Haverbeke, L. Ruessmann in P. Sellar, avocats,
pritožnice v zadevi C‑73/22 P,
druga stranka v postopku je:
Evropska komisija, ki so jo sprva zastopali A. Bouchagiar, G. Braga da Cruz in J. Ringborg, nato A. Bouchagiar in J. Ringborg, agenti,
tožena stranka na prvi stopnji,
in
Advansa Manufacturing GmbH s sedežem v Hammu (Nemčija),
Beaulieu International Group NV s sedežem v Waregemu (Belgija),
Brilen SA s sedežem v Zaragozi (Španija),
Cordenka GmbH & Co. KG s sedežem v Erlenbachu am Main (Nemčija),
Dolan GmbH s sedežem v Kelheimu (Nemčija),
Enka International GmbH & Co. KG s sedežem v Wuppertalu (Nemčija),
Glanzstoff Longlaville SAS s sedežem v Longlavillu (Francija),
Infinited Fiber Company Oy s sedežem v Espooju (Finska),
Kelheim Fibres GmbH s sedežem v Kelheimu,
Nurel SA s sedežem v Zaragozi,
PHP Fibers GmbH s sedežem v Erlenbachu am Main,
Teijin Aramid BV s sedežem v Arnhemu (Nizozemska),
Thrace Nonwovens & Geosynthetics monoprosopi AVEE mi yfanton yfasmaton kai geosynthetikon proïonton S.A. s sedežem v Magikóju (Grčija),
Trevira GmbH s sedežem v Bobingenu (Nemčija),
ki jih zastopajo D. Haverbeke, L. Ruessmann in P. Sellar, avocats,
pritožnice v zadevi C‑77/22 P,
drugi stranki v postopku sta:
Dralon GmbH s sedežem v Dormagenu (Nemčija),
tožeča stranka na prvi stopnji,
Evropska komisija, ki so jo sprva zastopali A. Bouchagiar, G. Braga da Cruz in J. Ringborg, nato A. Bouchagiar in J. Ringborg, agenti,
tožena stranka na prvi stopnji,
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi C. Lycourgos (poročevalec), predsednik senata, L. S. Rossi, sodnica, J.-C. Bonichot, S. Rodin, sodnika, in O. Spineanu-Matei, sodnica,
generalni pravobranilec: P. Pikamäe,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. marca 2023
izreka naslednjo
Sodbo
1
Družbe Grupa Azoty S.A., Azomureș SA in Lipasmata Kavalas LTD Ypokatastima Allodapis (C‑73/22 P) ter družbe Advansa Manufacturing GmbH, Beaulieu International Group NV, Brilen SA, Cordenka GmbH & Co. KG, Dolan GmbH, Enka International GmbH & Co. KG, Glanzstoff Longlaville SAS, Infinited Fiber Company Oy, Kelheim Fibres GmbH, Nurel SA, PHP Fibers GmbH, Teijin Aramid BV, Thrace Nonwovens & Geosynthetics monoprosopi AVEE mi yfanton yfasmaton kai geosynthetikon proïonton S.A. in Trevira GmbH (C‑77/22 P) s pritožbama predlagajo razveljavitev – za prvonavedene pritožnice – sklepa Splošnega sodišča Evropske unije z dne 29. novembra 2021, Grupa Azoty in drugi/Komisija (T‑726/20), in, za drugonavedene pritožnice, sklepa Splošnega sodišča Evropske unije z dne 29. novembra 2021, Advansa Manufacturing in drugi/Komisija (T‑741/20, neobjavljen) (v nadaljevanju skupaj: izpodbijana sklepa), s katerima je Splošno sodišče kot nedopustni zavrglo njihovi tožbi za razglasitev delne ničnosti sporočila Komisije, naslovljenega „Smernice za nekatere ukrepe državne pomoči v okviru sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov po letu 2021“ in objavljenega v Uradnem listu Evropske unije z dne 25. septembra 2020 (UL 2020, C 317, str. 5, v nadaljevanju: sporne smernice).
Pravni okvir
Direktiva 2003/87
2
Z Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Uniji in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 631), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2018/410 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. marca 2018 (UL 2018, L 76, str. 3) (v nadaljevanju: Direktiva 2003/87), je bil vzpostavljen sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Uniji (v nadaljevanju: sistem trgovanja z emisijami).
3
Člen 10a(6) Direktive 2003/87 določa:
„Države članice bi morale […] sprejeti finančne ukrepe v korist sektorjev ali delov sektorjev, ki so izpostavljeni resničnemu tveganju premestitve emisij CO2 zaradi znatnih posrednih stroškov, ki dejansko nastanejo zaradi stroškov emisij toplogrednih plinov, ki se prenesejo na cene električne energije, pod pogojem, da so takšni finančni ukrepi v skladu s pravili o državni pomoči in zlasti ne povzročajo neupravičenega izkrivljanja konkurence na notranjem trgu. […]“.
4
Člen 10b(1) te direktive določa:
„Za sektorje in dele sektorjev, katerih produkt, ki je rezultat množenja njihove intenzivnosti trgovanja s tretjimi državami, opredeljene kot količnik med skupno vrednostjo izvoza tretjim državam, ki se ji prišteje vrednost uvoza iz tretjih držav, in skupno velikostjo trga za Evropski gospodarski prostor (letni promet in skupni uvoz iz tretjih držav), z intenzivnostjo emisij, izmerjeno v kg CO2, deljeno z njihovo bruto dodano vrednostjo (v eurih), preseže vrednost 0,2, se šteje, da zanje obstaja tveganje premestitve emisij CO2. […]“.
5
Člen 10b(2) in (3) navedene direktive določa pogoje, pod katerimi se lahko sektorji in deli sektorjev, ki ne presegajo teh pragov, prav tako štejejo, da zanje obstaja tveganje premestitve emisij CO2 in da so vključeni v skupino iz odstavka 1 te določbe.
Sporne smernice
6
Evropska komisija je v točki 7 spornih smernic navedla, da v teh smernicah „opredeljuje pogoje, pod katerimi se lahko ukrepi pomoči v okviru [sistema trgovanja z emisijami Unije] štejejo za združljive z notranjim trgom na podlagi člena 107(3)(c) [PDEU]“.
7
V točki 9 teh smernic je navedeno:
„Načela iz teh smernic se uporabljajo samo za posebne ukrepe pomoči iz členov 10a(6) in 10b Direktive [2003/87].“
8
V točkah od 19 do 21 navedenih smernic je navedeno:
„19. Pomoč za posredne stroške emisij se bo štela za združljivo z notranjim trgom v smislu člena 107(3)(c) [PDEU], če so izpolnjeni spodaj navedeni pogoji.
20. Cilj te vrste pomoči je preprečiti znatno tveganje premestitve emisij CO2, zlasti zaradi stroškov [evropskih pravic do emisije], ki so bili preneseni na ceno električne energije in jih nosi upravičenec, če njegovi konkurenti iz tretjih držav nimajo podobnih stroškov CO2 v svojih cenah električne energije in če upravičenec teh stroškov ne more prenesti v cene proizvodov brez znatne izgube tržnega deleža. Ob odsotnosti zavezujočega mednarodnega sporazuma za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov je omejitev tveganja za premestitev emisij CO2 s pomočjo upravičencem za zmanjšanje njihove izpostavljenosti temu tveganju okoljski cilj, saj je pomoč namenjena preprečevanju povečanja globalnih emisij toplogrednih plinov zaradi preselitve proizvodnje zunaj Unije.
21. Za omejitev tveganja izkrivljanja konkurence na notranjem trgu mora biti pomoč omejena na sektorje, ki so izpostavljeni resničnemu tveganju premestitve emisij CO2 zaradi znatnih posrednih stroškov, ki dejansko nastanejo zaradi prenosa stroškov emisij toplogrednih plinov na cene električne energije. V teh smernicah se šteje, da je resnično tveganje premestitve emisij CO2 prisotno le, če je upravičenec dejaven v enem od sektorjev iz Priloge I.“
9
To prilogo I sestavlja seznam štirinajstih sektorjev, ki veljajo za izpostavljene resničnemu tveganju premestitve emisij CO2 zaradi posrednih stroškov emisij.
10
V točki 64 spornih smernic je določeno, da bodo te smernice s 1. januarjem 2021 nadomestile Smernice za nekatere ukrepe državne pomoči v okviru sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov po letu 2012, objavljene 5. junija 2012 (UL 2012, C 158, str. 4). Komisija je v točkah 65 in 66 spornih smernic določila, da bo načela iz teh smernic uporabljala od 1. januarja 2021 do 31. decembra 2030 za vse priglašene ukrepe pomoči, o katerih bo morala sprejeti sklep od 1. januarja 2021 dalje, tudi če so bili načrti priglašeni pred objavo smernic.
Dejansko stanje
11
Pritožnice so podjetja, ki so dejavna v sektorju proizvodnje gnojil in dušikovih spojin.
12
Ta sektor ni naveden na seznamu iz Priloge I k spornim smernicam, ki je naslovljena „Sektorji, ki veljajo za izpostavljene resničnemu tveganju premestitve emisij CO2 zaradi posrednih stroškov emisij“, vključen pa je bil na seznam iz Priloge II k smernicam, objavljenim 5. junija 2012, ki je bila naslovljena „Sektorji in deli sektorjev, ki predhodno veljajo za izpostavljene visokemu tveganju premestitve emisij CO2 zaradi posrednih stroškov emisij“ in se je uporabljala do 31. decembra 2020.
Postopka pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sklepa
13
Pritožnice so 15. in 16. decembra 2020 na podlagi člena 263 PDEU v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile tožbi, s katerima so predlagale razglasitev ničnosti Priloge I k spornim smernicam.
14
Komisija je z ločenima aktoma, vloženima v sodno tajništvo Splošnega sodišča 1. in 12. marca 2021, vložila ugovora nedopustnosti na podlagi člena 130(1) Poslovnika Splošnega sodišča.
15
Splošno sodišče je z izpodbijanima sklepoma tožbi razglasilo za nedopustni, ker se sporne smernice na pritožnice, ki niso naslovnice smernic, ne nanašajo neposredno v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, saj te smernice ne vplivajo neposredno na pravni položaj pritožnic.
16
Splošno sodišče je v utemeljitvi te presoje v točkah od 39 do 43 izpodbijanih sklepov med drugim navedlo, da kljub ugotovitvi v spornih smernicah, da resnično tveganje premestitve emisij CO2 obstaja le, če je upravičenec do pomoči dejaven v enem od sektorjev iz Priloge I k tem smernicam, to ne izključuje možnosti, da lahko države članice Komisiji priglasijo ukrepe pomoči v korist podjetjem, ki svoje dejavnosti opravljajo v drugih sektorjih, ki niso našteti v tej prilogi, in lahko poskušajo dokazati, da je kljub neizpolnjevanju enega od meril, ki so določena v navedenih smernicah, pomoč za ta podjetja skladna s členom 107(3)(c) PDEU. Čeprav je Splošno sodišče priznalo, da je v takem primeru zelo verjetno, da Komisija na podlagi Uredbe Sveta (EU) 2015/1589 z dne 13. julija 2015 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 108 [PDEU] (UL 2015, L 248, str. 9) sprejme sklep, v katerem ugotovi, da je načrtovana pomoč nezdružljiva z notranjim trgom, je Splošno sodišče še navedlo, da bi le ta sklep lahko imel neposredne pravne učinke za podjetja, ki bi lahko bila upravičena do pomoči.
17
Splošno sodišče je poleg tega v točki 38 izpodbijanih sklepov navedlo, da če država članica ne sprejme nobenega ukrepa pomoči, ki bi spadal na področje spornih smernic, Komisija ne sprejme nobenega sklepa na podlagi Uredbe 2015/1589. Zato naj tudi v tem primeru te smernice ne bi neposredno vplivale na pravni položaj pritožnic.
Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
18
Pritožnice s pritožbama Sodišču predlagajo, naj:
–
izpodbijana sklepa razveljavi;
–
tožbi razglasi za dopustni;
–
podredno, izpodbijana sklepa razveljavi le zato, ker bi moralo Splošno sodišče odločitev o dopustnosti pridržati do vsebinske preučitve tožb;
–
zadevi vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da odloči po vsebini;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov tega postopka in
–
odločitev o stroških postopka pred Splošnim sodiščem pridrži, ker bo Splošno sodišče o teh stroških odločilo, ko bo presojalo po vsebini.
19
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbi zavrne in
–
pritožnicam naloži plačilo stroškov;
–
podredno, če bi Sodišče izpodbijana sklepa razveljavilo, sámo odloči o tožbah tako, da ju zavrže kot nedopustni, in pritožnicam naloži plačilo stroškov.
20
Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 16. septembra 2022 zadevi C‑73/22 P in C‑77/22 P združil za ustni del postopka in izdajo sodbe.
Predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka
21
Pritožnice v zadevi C‑73/22 P so z vlogo, ki je bila v sodnem tajništvu Sodišča vložena 21. aprila 2023, predlagale ponovno odprtje ustnega dela postopka.
22
V utemeljitev tega predloga te pritožnice navajajo, da vprašanja, ali se sporne smernice nanje nanašajo neposredno v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, generalni pravobranilec ni ustrezno preučil v sklepnih predlogih in ni bilo predmet celostne razprave pred Sodiščem.
23
Razprava o tem vprašanju se mora po mnenju navedenih pritožnic nadaljevati v okviru obravnave in se nanašati na vsebino, naravo, cilje in pravne učinke izpodbijanega akta ter na pravico do učinkovitega sodnega varstva. Ti elementi naj ne bi bili ustrezno upoštevani v analizi iz sklepnih predlogov.
24
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da lahko Sodišče v skladu s členom 83 svojega poslovnika po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali kadar stranka po koncu tega dela navede novo dejstvo, ki je lahko odločilno za odločitev Sodišča, ali kadar je v zadevi treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke še niso razpravljale.
25
V obravnavani zadevi je treba, na eni strani, v zvezi s stališči, ki so jih pritožnice podale glede sklepnih predlogov generalnega pravobranilca, spomniti, da Statut Sodišča Evropske unije in Poslovnik Sodišča ne predvidevata možnosti, da stranke v odgovor na sklepne predloge generalnega pravobranilca predložijo stališča. Generalni pravobranilec na podlagi člena 252, drugi odstavek, PDEU popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstavi obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih je zahtevano njegovo sodelovanje. Sodišča ne zavezujejo niti ti sklepni predlogi niti obrazložitev, ki generalnega pravobranilca pripelje do njih. Nestrinjanje stranke s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca, ne glede na vprašanja, ki jih preuči v njih, zato samo po sebi ne more biti razlog, ki bi upravičeval ponovno odprtje ustnega dela postopka (sodba z dne 31. januarja 2023, Puig Gordi in drugi, C‑158/21, EU:C:2023:57, točki 37 in 38 ter navedena sodna praksa).
26
Kar zadeva, na drugi strani, razpravo, ki je potekala med strankami, Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca meni, da ima po koncu pisnega dela postopka, ki je potekal pred njim, vse elemente, potrebne za odločitev, saj je o trditvah, ki so bile navedene v predlogu za ponovno odprtje ustnega dela postopka, že potekala obsežna razprava med tem pisnim delom.
27
V zvezi s tem je treba opozoriti, da pravica do izjave ne nalaga absolutne obveznosti izvedbe obravnave v vseh postopkih. Tako je zlasti, kadar se v zadevi ne pojavljajo dejanska ali pravna vprašanja, ki jih ni mogoče ustrezno rešiti na podlagi spisa in pisnih stališč strank (sodba z dne 21. decembra 2021, Euro Box Promotion in drugi, C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 in C‑840/19, EU:C:2021:1034, točka 123 in navedena sodna praksa). Člen 76(2) Poslovnika Sodišča natančno določa, da lahko Sodišče odloči, da se obravnava ne opravi, če na podlagi vlog ali stališč, predloženih med pisnim delom postopka, presodi, da ima na voljo dovolj informacij, da lahko o zadevi odloči.
28
Glede na navedeno se predlogu za ponovno odprtje ustnega dela postopka ne ugodi.
Pritožbi
29
Pritožnice v utemeljitvi svojih pritožb primarno uveljavljajo dva identična pritožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na nezadostno obrazložitev, drugi pa na napačno uporabo prava pri uporabi pogoja, v skladu s katerim se mora na fizično ali pravno osebo, ki vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki ni naslovljen nanjo, ta akt nanašati neposredno. S podrednim pritožbenim razlogom, ki je prav tako identičen v obeh zadevah, navajajo, da bi Splošno sodišče moralo preučitev ugovorov nedopustnosti, ki ju je vložila Komisija, pridržati do vsebinske preučitve tožb.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
30
Pritožnice s prvim delom prvega pritožbenega razloga navajajo, da Splošno sodišče ni ugotovilo dejanskega stanja in da ni odgovorilo na argumente, ki so bili uveljavljani pred njim.
31
Glede tega pritožnice poudarjajo, da so pred Splošnim sodiščem navedle, da sporne smernice – drugače kot druge smernice – niso le indikativne, ampak ustvarjajo pravne obveznosti za države članice. Komisija naj bi s tem, da je v Prilogi I k spornim smernicam določila izčrpen seznam sektorjev, v korist katerih je treba odobriti pomoči iz člena 10a(6) Direktive 2003/87, državam članicam odvzela možnost, da na podlagi te določbe odobrijo državno pomoč, skladno z notranjim trgom, sektorju, ki v tej prilogi ni naveden. Iz tega naj bi izhajalo, da je navedena priloga za države članice zavezujoča.
32
Splošno sodišče pa naj kljub predstavitvi te argumentacije ne bi prišlo do dejanskih ugotovitev glede vsebine, narave ali konteksta spornih smernic. Ta opustitev naj bi vodila do nezadostne obrazložitve, ki naj bi bila predvsem v nasprotju z obrazložitvijo sodbe Sodišča z dne 19. julija 2016, Kotnik in drugi (C‑526/14, EU:C:2016:570), in sklepa Splošnega sodišča z dne 23. novembra 2015, EREF/Komisija (T‑694/14, EU:T:2015:915). V teh dveh sodnih odločbah, ki sta se nanašali na sporočilo v zvezi z bančnim sektorjem oziroma na smernice na področju varstva okolja, naj bi sodišče Unije svojo presojo oprlo na podrobno analizo zadevnih aktov.
33
Pritožnice z drugim delom prvega pritožbenega razloga zatrjujejo, da Splošno sodišče ni zadostno obrazložilo svoje presoje iz točke 38 izpodbijanih sklepov, v skladu s katero tudi v primeru, v katerem država članica ne sprejme nobenega ukrepa pomoči, za katere veljajo sporne smernice, ni izpolnjen pogoj, da se mora na fizično ali pravno osebo, ki vloži tožbo zoper akt, ki ni naslovljen nanjo, ta akt nanašati neposredno.
34
Ugotavljajo, da do tega primera lahko pride, ker člen 10a(6) Direktive 2003/87 držav članic ne zavezuje k sprejetju ukrepov pomoči. Razumeti bi bilo torej treba, zakaj Splošno sodišče meni, da se sporne smernice, če države članice niso sprejele ukrepov pomoči, na pritožnice ne morejo neposredno nanašati. Presoja Splošnega sodišča, ki bi pomenila ugotovitev, da se lahko le sklep Komisije na podlagi Uredbe 2015/1589 neposredno nanaša na pritožnice, pa naj bi bila nezadostno obrazložena.
35
Po mnenju Komisije je treba ta prvi pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
36
Glede obveznosti obrazložitve, ki zavezuje Splošno sodišče na podlagi člena 36 in člena 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora odločba Splošnega sodišča jasno in nedvoumno izražati njegovo razlogovanje, tako da se zainteresirane stranke lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejete odločbe in da lahko Sodišče opravi sodni nadzor (glej med drugim sodbi z dne 13. januarja 2022, Nemčija in drugi/Komisija, od C‑177/19 P do C‑179/19 P, EU:C:2022:10, točka 37, in z dne 9. marca 2023, Les Mousquetaires in ITM Entreprises/Komisija, C‑682/20 P, EU:C:2023:170, točka 40).
37
Splošno sodišče je v izpodbijanih sklepih v oddelku o dejanskem stanju spora najprej opisalo vsebino in kontekst spornih smernic, nato pa v prvem delu presoje opozorilo na sodno prakso v zvezi s pogoji, ki urejajo dopustnost tožb, ki jih fizične ali pravne osebe vložijo zoper akte, ki niso naslovljeni nanje.
38
Nato je v točki 34 teh sklepov navedlo, da seznam gospodarskih sektorjev iz Priloge I k spornim smernicam Komisijo načeloma zavezuje, da na področju uporabe teh smernic kot združljive z notranjim trgom šteje le državne pomoči, odobrene v korist sektorjev s tega seznama.
39
Ob upoštevanju teh elementov je Splošno sodišče v točkah od 36 do 43 izpodbijanih sklepov analiziralo različne primere, ki lahko nastanejo v zvezi s pomočmi, na katere se nanašajo sporne smernice in katerih odobritev se spodbuja v členu 10a(6) Direktive 2003/87. Točki 36 in 37 teh sklepov se nanašata na primere, v katerih se država članica odloči dodeliti te pomoči, medtem ko njuna točka 38 opisuje položaj, v katerem se država članica odloči, da jih ne dodeli. Točke od 39 do 43 navedenih sklepov se nanašajo na primer, v katerem država članica načrtuje dodelitev takih pomoči v korist sektorja, ki ni naveden v Prilogi I k spornim smernicam, in te pomoči priglasi Komisiji, pri čemer se opira na primarno pravo Unije, in sicer člen 107(3)(c) PDEU.
40
Splošno sodišče je s to analizo podalo podrobno razlogovanje, ki nedvomno pojasnjuje zavrnitev argumentacije pritožnic. Te so namreč navajale, da sporne smernice države članice zavezujejo, jim preprečujejo dodelitev pomoči v korist sektorjev, ki niso navedeni v Prilogi I k tem smernicam, in tako neposredno vplivajo na pravni položaj podjetij, ki so dejavna v teh sektorjih.
41
V zvezi z, natančneje, primerom, ki so ga izpostavile pritožnice in v katerem država članica odloči, da ne bo prejela nobenega ukrepa pomoči, ki spada v okvir spornih smernic, je Splošno sodišče v točki 38 teh sklepov jasno navedlo svojo presojo, v skladu s katero v takem položaju te smernice ne smejo vplivati na pravni položaj pritožnic, ker Komisiji v primeru neobstoja pomoči ne bo treba uporabiti navedenih smernic.
42
Splošno sodišče je poleg tega v točkah od 39 do 43 izpodbijanih sklepov, katerih vsebina je povzeta v točki 16 te sodbe, izčrpno obrazložilo, da lahko države članice še vedno Komisiji priglasijo ukrepe pomoči v korist gospodarskega sektorja, ki bi lahko bil, čeprav ni naveden v tej prilogi, zaradi izjemnih okoliščin izpostavljen resničnemu tveganju premestitve emisij CO2 in upravičen do dodelitve pomoči na podlagi člena 107(3)(c) PDEU.
43
Zato je Splošno sodišče – v nasprotju s trditvami iz prvega dela prvega pritožbenega razloga – analiziralo ugovora nedopustnosti glede na vsebino in kontekst spornih smernic ter v točkah od 36 do 43 izpodbijanih sklepov odgovorilo na argumentacijo pritožnic ter tako jasno podalo razloge za svojo odločitev. Točka 38 teh sklepov, ki je posebej grajana z drugim delom prvega pritožbenega razloga, je vključena v obrazložitev Splošnega sodišča in brez težav omogoča razumevanje razlogov, iz katerih je to menilo, da Priloga I k spornim smernicam neposredno ne vpliva na pravni položaj pritožnic, kadar se ne dodeli nobena pomoč iz teh smernic.
44
Iz tega sledi, da noben od obeh delov prvega pritožbenega razloga ni utemeljen. Zato je treba ta pritožbeni razlog zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
45
Pritožnice z drugim pritožbenim razlogom navajajo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo z ugotovitvijo, da se sporne smernice ne nanašajo nanje neposredno.
46
Ugotavljajo, da se je treba pri določitvi pravnih učinkov, ki jih ustvarja akt Unije, navezati predvsem na predmet in vsebino tega akta ter na kontekst, v katerem je nastal. Izpodbijana sklepa pa naj ne bi temeljila na takem konkretnem preizkusu, ampak na splošnejšem razlogovanju, ki naj bi vsebovalo več napak.
47
Prvič, Splošno sodišče naj bi izhajalo iz napačne premise, da je treba z vidika člena 263 PDEU vse smernice Komisije kvalificirati enako. V zvezi s tem pritožnice navajajo, da sta izpodbijana sklepa skladna s sodbo Sodišča z dne 19. julija 2016, Kotnik in drugi (C‑526/14, EU:C:2016:570), in sklepom Splošnega sodišča z dne 23. novembra 2015, EREF/Komisija (T‑694/14, EU:T:2015:915), čeprav se ti sodni odločbi nanašata na akte, ki – drugače kot sporne smernice – državam članicam puščajo polje proste presoje.
48
Splošno sodišče naj s takim pristopom ne bi upoštevalo dejstva, da so sporne smernice naslovljene na države članice in jim ne puščajo nobenega polja proste presoje glede gospodarskih sektorjev, ki so upravičenih do pomoči, ki se lahko odobrijo na podlagi člena 10a(6) Direktive 2003/87.
49
Glede na to, da države članice nimajo polja proste presoje, bi moralo Splošno sodišče po mnenju pritožnic slediti razlogovanju iz sodbe z dne 5. maja 1998, Dreyfus/Komisija (C‑386/96 P, EU:C:1998:193), ki v točki 44 navaja, da se lahko šteje, da se ta akt neposredno nanaša na posameznika, ki ni naslovnik akta Unije, če je možnost naslovnikov navedenega akta, da ga ne izvedejo, zgolj teoretična.
50
Splošno sodišče naj bi napačno upoštevalo možnost, da država članica Komisiji priglasi ukrepe pomoči v korist podjetij, ki dejavnosti opravljajo v drugih sektorjih, kot so našteti v Prilogi I k spornim smernicam, in da ta država poskuša dokazati, da so ti ukrepi združljivi z notranjim trgom na podlagi člena 107(3)(c) PDEU.
51
Pritožnice v zvezi s tem navajajo, da čeprav je res, da s pravnega vidika taka možnost obstaja, ta okoliščina v ničemer ne spremeni dejstva, da sporne smernice izključujejo, da se gospodarskim subjektom, ki so dejavni v sektorjih, ki niso omenjeni v Prilogi I k tem smernicam, dodelijo pomoči iz člena 10a(6) Direktive 2003/87. Ta izključitev naj ne bi bila kompenzirana z možnostjo odobritve državnih pomoči na podlagi člena 107(3)(c) PDEU. Vsaka napoved glede dodelitve takih pomoči naj bi bila namreč povsem špekulativna, medtem ko naj bi bile pomoči iz tega člena 10a(6) Direktive 2003/87 formalno določene in s to določbo spodbujane.
52
Splošno sodišče naj bi se poleg tega oprlo na napačno premiso, da se akt lahko neposredno nanaša na gospodarski subjekt le, če Komisija sprejme sklep na podlagi Uredbe 2015/1589. Sodišče naj bi na področju državnih pomoči že ugotovilo, da se lahko stališče Komisije, ne da bi ta uradno sprejela odločbo v zvezi z gospodarskim subjektom, nanj nanaša neposredno (sodba z dne 17. septembra 2009, Komisija/Koninklijke, FrieslandCampina, C‑519/07 P, EU:C:2009:556, točke od 48 do 50).
53
Zaradi napačne presoje Splošnega sodišča naj bi bile pritožnice prikrajšane za vsa pravna sredstva, čeprav naj bi njihov primer spadal v položaj, ki je med drugim opisan v točki 33 sodbe z dne 25. julija 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Svet (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), in v katerem bi morala za zagotovitev sodnega varstva obstajati možnost vložitve ničnostne tožbe.
54
V zvezi z zadnjenavedenim vidikom pritožnice poudarjajo, da države članice niso zavezane sprejeti ukrepov pomoči na podlagi člena 10a(6) Direktive 2003/87. Po njihovem mnenju obstaja verjetnost, da ne bo odobrena nobena pomoč iz te določbe in da v zvezi s tako pomočjo Komisija ne bo sprejela nobenega sklepa. S finančnega vidika naj bi bil tak položaj primerljiv s položajem, v katerem Komisija priglašeno pomoč razglasi za nezdružljivo z notranjim trgom. Vendar v prvem položaju pritožnice glede na razlogovanje Splošnega sodišča nimajo na voljo nobenega pravnega sredstva, medtem ko ga v drugem položaju imajo. To razlikovanje naj ne bi bilo sprejemljivo, saj so pritožnice v obeh primerih prizadete na enak način.
55
Sodišče naj bi med drugim priznalo, da od gospodarskih subjektov, na katere se nanaša akt Unije, ni legitimno pričakovati, da bi sprožili negativni sklep države članice, da bi lahko izpodbijali ta akt Unije (sodba z dne 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori in Komisija/Ferracci, od C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, točka 66). Prav tako naj ne bi bilo verjetno pričakovati, da bodo države članice s priglasitvijo pomoči v sektorju proizvodnje dušikovih proizvodov in gnojil kršile svojo dolžnost lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU, čeprav v Prilogi I k spornim smernicam ta sektor ni omenjen.
56
Po mnenju Komisije je treba tudi ta drugi pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
57
Kot je razvidno iz točk 7 in 9 spornih smernic, so v teh smernicah določene zahteve, ki morajo biti izpolnjene, da bi bilo mogoče ukrepe pomoči v okviru sistema trgovanja z emisijami, zlasti tiste iz člena 10a(6) Direktive 2003/87, šteti za združljive z notranjim trgom na podlagi člena 107(3)(c) PDEU.
58
Sprejetje takšnih smernic je del Komisijinega izvajanja izključne pristojnosti za presojo združljivosti ukrepov pomoči z notranjim trgom na podlagi člena 107(3) PDEU. Komisija ima pri tem široko diskrecijsko pravico (glej v tem smislu med drugim sodbi z dne 19. julija 2016, Kotnik in drugi, C‑526/14, EU:C:2016:570, točke od 37 do 39, in z dne 15. decembra 2022, Veejaam in Espo, C‑470/20, EU:C:2022:981, točka 29).
59
S tem, ko Komisija s smernicami določi pogoje, pod katerimi se lahko ukrepi pomoči štejejo za združljive z notranjim trgom, in s tem, da z njihovo objavo razglasi, da bo uporabljala v njih vsebovana pravila, se sama omeji pri izvrševanju te diskrecijske pravice v smislu, da mora, če država članica priglasi načrt državne pomoči, ki je v skladu s temi pravili, ta načrt načeloma odobriti. Od navedenih pravil načeloma ne sme odstopiti, saj bi sicer lahko bila sankcionirana, glede na okoliščine primera, zaradi kršitve splošnih pravnih načel, kot sta enako obravnavanje ali varstvo legitimnih pričakovanj (sodbi z dne 19. julija 2016, Kotnik in drugi, C‑526/14, EU:C:2016:570, točka 40, in z dne 31. januarja 2023, Komisija/Braesch in drugi, C‑284/21 P, EU:C:2023:58, točka 90).
60
Člen 263, četrti odstavek, PDEU določa, da fizične ali pravne osebe lahko vložijo tožbe zoper nanje naslovljene akte ali zoper akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo, in zoper predpise, ki se nanje neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih ukrepov.
61
Pritožnic ni mogoče opredeliti kot naslovnic spornih smernic. Zato se glede na samo besedilo člena 263, četrti odstavek, PDEU za obstoj procesnega upravičenja pritožnic domneva vsaj to – kot je Splošno sodišče navedlo v točki 27 izpodbijanih sklepov – da se te smernice nanje nanašajo neposredno.
62
Pogoj, da se mora izpodbijani akt na tožečo stranko nanašati neposredno, ki je z enakim besedilom naveden tako v drugem delu stavka člena 263, četrti odstavek, PDEU kot v tretjem delu stavka te določbe, mora imeti enak pomen v vsakem delu stavka (sodba z dne 12. julija 2022, Nord Stream 2/Parlament in Svet, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, točka 73). V skladu z ustaljeno sodno prakso se s tem pogojem zahteva, da sta kumulativno izpolnjeni dve merili, in sicer, na eni strani, da navedeni akt neposredno vpliva na pravni položaj te osebe in, na drugi strani, da naslovnikom tega akta, ki jim je naložena njegova izvedba, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba samodejna in izhaja izključno iz ureditve Unije brez uporabe drugih izvedbenih pravil (sodba z dne 16. marca 2023, Komisija/Jiangsu Seraphim Solar System in Svet/Jiangsu Seraphim Solar System in Komisija, C‑439/20 P in C‑441/20 P, EU:C:2023:211, točka 55 in navedena sodna praksa).
63
Sporne smernice, ki se med drugim nanašajo na ukrepe pomoči, ki bi jih morale države članice sprejeti na podlagi člena 10a(6) Direktive 2003/87, imajo v skladu s sodno prakso, na katero je opozorjeno v točki 59 te sodbe, za posledico to, da mora Komisija v primeru priglasitve načrta državne pomoči, ki izpolnjuje merila, določena v teh smernicah, ki vsebujejo Prilogo I s seznamom upravičenih sektorjev, ta načrt načeloma odobriti.
64
Ker so pritožnice dejavne v sektorju, ki ne spada v to prilogo, ne morejo imeti koristi od take obveznosti Komisije.
65
Vendar, kot je Splošno sodišče v bistvu navedlo v točkah od 39 do 41 izpodbijanih sklepov, te smernice pravno ne odvzemajo možnosti pritožnicam, da se jim lahko odobrijo državne pomoči iz člena 10a(6) Direktive 2003/87.
66
V zvezi s tem je treba opozoriti, da Komisija s sprejetjem smernic ni odvezana obveznosti, da preuči posebne izjemne okoliščine, na katere se lahko država članica v posameznem primeru sklicuje, da bi zahtevala neposredno uporabo člena 107(3) PDEU. Države članice ohranijo možnost, da Komisiji priglasijo načrte pomoči, ki ne izpolnjujejo pogojev iz teh smernic, in v izjemnih okoliščinah lahko Komisija take načrte odobri (glej med drugim sodbi z dne 19. julija 2016, Kotnik in drugi, C‑526/14, EU:C:2016:570, točki 41 in 43, ter z dne 31. januarja 2023, Komisija/Braesch in drugi, C‑284/21 P, EU:C:2023:58, točki 92 in 93).
67
Tako v okviru sistema trgovanja z emisijami državi članici nič ne preprečuje, da Komisiji v korist podjetij gospodarskega sektorja, ki ni naveden v Prilogi I k spornim smernicam, priglasi načrt pomoči, katere namen je na podlagi člena 10a(6) Direktive 2003/87 zmanjšati resnično tveganje premestitve emisij CO2, ki mu je po njenem mnenju izpostavljen ta sektor, in predstaviti okoliščine, ki lahko upravičijo odobritev tega načrta na podlagi člena 107(3)(c) PDEU, ne glede na to, da Komisija v teh smernicah tega sektorja ni opredelila, kot da je izpostavljen takemu tveganju.
68
Iz tega sledi, kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da sporne smernice, čeprav zmanjšujejo možnosti pritožnic za pridobitev pomoči na podlagi člena 10a(6) Direktive 2003/87, vendarle same po sebi ne določajo njihove upravičenosti do take pomoči in torej ne vplivajo neposredno na njihov pravni položaj.
69
V nasprotju s trditvami pritožnic jim dejstvo, da ne morejo vložiti direktne tožbe zoper sporne smernice, ne odvzema učinkovitega sodnega varstva. Procesno pravo Unije namreč fizični ali pravni osebi omogoča, da se sklicuje na nezakonitost smernic v utemeljitev tožbe zoper akt, sprejet glede na te smernice, ki na to osebo vpliva na način, ki izpolnjuje pogoje iz člena 263, četrti odstavek, PDEU (glej po analogiji sodbo z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točke od 209 do 212).
70
V delu, v katerem se pritožnice sklicujejo na primer, v katerem se države članice ne odločijo odobriti nobene pomoči iz člena 10a(6) Direktive 2003/87, tako da Komisija ne sprejme nobene odločbe o odobritvi ali zavrnitvi odobritve načrta pomoči glede na sporne smernice, je dalje treba šteti, da v takem primeru pritožnice zato ne smejo biti v slabšem konkurenčnem položaju v primerjavi z drugimi podjetji, ki opravljajo gospodarsko dejavnost v istem sektorju kot one. V takih okoliščinah pravica do učinkovitega pravnega sredstva, določena v členu 47, prvi odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ne zahteva, da imajo možnost izpodbijati zakonitost teh smernic.
71
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da morajo imeti posamezniki možnost uveljavljanja učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo na podlagi pravnega reda Unije (sodba z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi, C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točka 54 in navedena sodna praksa). Pravica, ki jo imajo posamezniki na podlagi pravil prava Unije na področju državnih pomoči, pa je pravica, da niso izpostavljeni izkrivljeni konkurenci (glej v tem smislu sodbo z dne 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori in Komisija/Ferracci, od C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, točka 43 in navedena sodna praksa).
72
Iz navedenega izhaja, da pri razlogovanju, ki mu je sledilo Splošno sodišče, pravo ni bilo napačno uporabljeno in da drugi pritožbeni razlog ni utemeljen.
Podredni pritožbeni razlog
Trditve strank
73
Po mnenju pritožnic bi Splošno sodišče moralo tožbi preučiti po vsebini, preden se je izreklo o njuni dopustnosti. V zvezi s tem opozarjata, da Splošno sodišče v skladu s členom 130(7) Poslovnika odločanje o ugovorih ali drugih procesnih vprašanjih pridrži za končno odločbo, „če to upravičujejo posebne okoliščine“. Splošno sodišče bi zaradi učinkovitega izvajanja sodne oblasti moralo šteti, da take okoliščine v obravnavanem primeru obstajajo. Za presojo pravnih učinkov spornih smernic bi se bilo namreč treba seznaniti z vsebinskimi trditvami.
74
Po mnenju Komisije je ta podredni pritožbeni razlog brezpredmeten in vsekakor neutemeljen.
Presoja Sodišča
75
Kot je Sodišče že presodilo, mora Splošno sodišče presoditi, ali učinkovito izvajanje sodne oblasti upravičuje, da se o ugovoru nedopustnosti odloča takoj ali pa se odločanje o njem pridrži do odločanja o vsebini zadeve. Pridržanje odločanja do odločanja o vsebini zadeve ni nujno, kadar presoja ugovora ni odvisna od presoje vsebinskih razlogov tožeče stranke (sodba z dne 25. oktobra 2017, Romunija/Komisija, C‑599/15 P, EU:C:2017:801, točka 46 in navedena sodna praksa).
76
V obravnavanem primeru iz preučitve drugega od dveh pritožbenih razlogov, ki sta bila v pritožbah uveljavljana primarno, izhaja, da je Splošno sodišče lahko upravičeno brez vsebinske preučitve tožb sklenilo, da pritožnice niso imele procesnega upravičenja.
77
Zato temu podrednemu pritožbenemu razlogu ni mogoče ugoditi.
78
Ker noben pritožbeni razlog ni utemeljen, je pritožbi treba v celoti zavrniti.
Stroški
79
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da kadar pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče. V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se na podlagi njegovega člena 184(1) uporablja za pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
80
Ker je Komisija predlagala, naj se pritožnicam naloži plačilo stroškov in ker te s pritožbenimi razlogi niso uspele, se jim naloži, naj poleg svojih stroškov nosijo tudi stroške Komisije v okviru pritožb.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
1.
Pritožbi v zadevah C‑73/22 P in C‑77/22 P se zavrneta.
2.
Družbe Grupa Azoty S.A., Azomureș SA in Lipasmata Kavalas LTD Ypokatastima Allodapis nosijo svoje stroške in stroške Evropske komisije, povezane s pritožbo v zadevi C‑73/22 P.
3.
Družbe Advansa Manufacturing GmbH, Beaulieu International Group NV, Brilen SA, Cordenka GmbH & Co. KG, Dolan GmbH, Enka International GmbH & Co. KG, Glanzstoff Longlaville SAS, Infinited Fiber Company Oy, Kelheim Fibres GmbH, Nurel SA, PHP Fibers GmbH, Teijin Aramid BV, Thrace Nonwovens & Geosynthetics monoprosopi AVEE mi yfanton yfasmaton kai geosynthetikon proïonton S.A. in Trevira GmbH nosijo svoje stroške in stroške Komisije, povezane s pritožbo v zadevi C‑77/22 P.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.