62003CO0552_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C-552/03 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 24. decembra 2003,
Unilever Bestfoods (Ireland) Ltd, nekdanja Van den Bergh Foods Ltd, s sedežem v Dublinu (Irska), ki jo zastopajo M. Nicholson in M. Rowe, solicitors, skupaj z M. Biesheuvel in M. De Grave, odvetnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
pritožnik,
druge stranke v postopku so
Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo W. Wils, B. Doherty in A. Whelan, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka na prvi stopnji,
Masterfoods Ltd, s sedežem v Dublinu, ki jo zastopata P. Collins in M. Levitt, solicitors,
Richmond Ice Cream Ltd, prej Richmond Frozen Confectionery Ltd, s sedežem v Northallertonu (Združeno kraljestvo), ki jo zastopa I. Forrester, QC, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
intervenienta na prvi stopnji,
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi J. Malenovský, predsednik senata, J.‑P. Puissochet (poročevalec) in U. Lõhmus, sodnika,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: R. Grass,
po opredelitvi generalne pravobranilke
sprejema naslednji
Sklep
Razlogi za odločitev
1. Družba Unilever Bestfoods (Irska) Ltd, prej Van den Bergh Foods Ltd in še prej imenovana HB Ice Cream Ltd (v nadaljevanju: HB) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Van den Bergh Foods proti Komisiji (T-65/98, Recueil, str. II‑4653, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je bila zavrnjena njena tožba za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 98/531/ES z dne 11. marca 1998 v zvezi s postopkom na podlagi členov 85 in 86 Pogodbe (Zadeve št. IV/34.073, št. IV/34.395 in št. IV/35.436 – Van den Bergh Foods Limited) (UL L 246, str. 1, v nadaljevanju: sporna odločba). HB še predlaga Sodišču, naj sporno odločbo razglasi za nično ali podredno, naj vrne zadevo Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.
Dejansko stanje
2. Dejansko stanje ter sporna odločba, postopek in predlogi pred Sodiščem prve stopnje so povzeti v točkah od 2 do 40 izpodbijane sodbe. Bistvo je razvidno iz naslednjih točk te sodbe:
„2 [HB], odvisna družba v 100-odstotni lasti skupine Unilever, je glavni proizvajalec sladoleda na Irskem, zlasti sladoledov, ki so namenjeni takojšnjemu zaužitju in se prodajajo v posamičnem pakiranju. Družba HB trgovcem na drobno, ki prodajajo sladolede, že več let ‚brezplačno‘ ali za neznatno najemnino dobavlja zamrzovalnike, ki ostanejo v njeni lasti, pod pogojem, da se uporabljajo izključno za shranjevanje sladoledov, ki jim jih dobavi (v nadaljevanju: klavzula o ekskluzivnosti). Iz določb standardne pogodbe o zamrzovalnikih izhaja, da lahko ena od podpisnic kadar koli odpove pogodbo, pri čemer velja dvomesečni odpovedni rok. HB na svoje stroške zagotavlja vzdrževanje zamrzovalnikov, razen v primeru malomarnosti trgovca na drobno.
3 Masterfoods Ltd (v nadaljevanju: Mars), odvisna družba ameriške družbe Mars Inc., je na irski trg sladoleda vstopila leta 1989.
4 Od leta 1989 so številni trgovci na drobno v zamrzovalnikih, ki jih je dobavila HB, začeli hraniti in prodajati Marsove izdelke, zato je HB zahtevala spoštovanje klavzule o ekskluzivnosti.“
3. V sporu, ki je nastal med Marsom in HB in ki je bil predložen irskim sodiščem, je bila v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supreme Court (Irska), izrečena sodba Sodišča z dne 14. decembra 2000 v zadevi Masterfoods in HB (C‑344/98, Recueil, str. I‑11369).
4. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo še:
„9 Vzporedno s postopki pred irskimi sodišči je Mars 18. septembra 1991 pri Komisiji [Evropskih skupnosti] vložil pritožbo zoper HB na podlagi člena 3 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, prve uredbe o izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204). Pritožba se je nanašala na to, da je HB številnim trgovcem na drobno dobavila zamrzovalnike, ki so jih morali uporabljati izključno za izdelke te znamke.
10 Tudi Valley Ice Cream (Irska) Ltd je 22. julija 1992 pri Komisiji vložila pritožbo zoper HB.
11 Komisija je 29. julija 1993 v sporočilu o nasprotovanju, naslovljenem na HB, menila, da njen sistem distribucije krši člena 85 in 86 Pogodbe [ES, postala člena 81 ES in 82 ES] [...]
12 HB je po pogovorih s Komisijo, čeprav je nasprotovala njenemu stališču, predlagala spremembe svojega sistema distribucije, tako da bi lahko uveljavila izjemo na podlagi člena 85(3) Pogodbe. Te spremembe so bile 8. marca 1995 priglašene Komisiji, ki je v sporočilu za javnost 10. marca 1995 na prvi pogled menila, da bi HB lahko uveljavljala izjemo. Obvestilo na podlagi člena 19(3) Uredbe št. 17 je bilo objavljeno 15. avgusta 1995 v Uradnem listu Evropskih skupnosti
(UL C 211, str. 4).
13 Komisija je presodila, da spremembe niso prinesle pričakovanega rezultata za prost dostop do prodajnih mest, zato je 22. januarja 1997 na HB naslovila novo obvestilo o nasprotovanju [...] HB je predstavila svoje stališče do obravnavanih očitkov.
14 Komisija je 11. marca 1998 sprejela sporno odločbo.
[…]
15 Komisija v sporni odločbi meni, da sporazumi o distribuciji z družbo HB, ki vsebujejo klavzulo o ekskluzivnosti, niso združljivi s členoma 85 in 86 Pogodbe. Referenčni proizvodni trg opredeli kot trg sladoledov, ki so namenjeni takojšnjemu zaužitju in se prodajajo v posamičnem pakiranju, kot referenčni geografski trg pa Irsko (uvodni izjavi 138 in 140). Ugotavlja, da ima HB na referenčnem trgu posebno močan položaj, kar potrjuje zlasti njen dolgoletni tržni delež (glej točko 21 spodaj). Njeno moč naj bi ponazarjali tudi numerična (79 %) in vrednostna (94 %) porazdelitev zadevnih izdelkov HB v avgustu in septembru 1995 ter sloves znamke in priljubljenost njene palete izdelkov. Položaj HB na tem trgu naj bi okrepil tudi Unilever, ki ima močan položaj ne le na drugih trgih sladoledov na Irskem (sladoledi na kepice in gostinski sektor), ampak tudi na mednarodnih trgih sladoleda ter trgih zamrznjenih izdelkov in izdelkov široke porabe na splošno (uvodna izjava 141).
16 Komisija navaja, da celota sporazumov o distribuciji z družbo HB, ki se nanaša na zamrzovalnike na prodajnih mestih, omejuje zmožnost trgovcev na drobno, ki so sklenili te sporazume, da v svojih prodajalnah hranijo in prodajajo izdelke za takojšnje zaužitje konkurenčnih dobaviteljev, če je HB dobavila edini zamrzovalnik ali vse zamrzovalnike za sladolede, ki so namenjeni takojšnjemu zaužitju, ker ni verjetno, da ga (jih) bo trgovec nadomestil s svojim(-i) ali z zamrzovalnikom(-ki), ki ga (jih) je dobavil konkurent, in kadar ne bi bilo gospodarno nameniti prostor za dodaten zamrzovalnik. Meni, da ta omejitev preprečuje konkurenčnim dobaviteljem, da bi svoje izdelke prodajali na teh prodajnih mestih, kar omejuje konkurenco med dobavitelji na referenčnem trgu (uvodna izjava 143). [...] Presoja omejevalnih učinkov naj bi upoštevala učinke vseh mrež podobnih sporazumov o dobavi zamrzovalnikov, ki so jih sklenili drugi dobavitelji sladoledov na referenčnem trgu, in vse druge pogoje, značilne za ta trg (uvodni izjavi 144 in 145).
17 Komisija je nato količinsko opredelila omejevalne učinke sporazumov o distribuciji z družbo HB, da bi dokazala, kako pomembni so. V zvezi s tem navaja, da so omejevalni učinki mrež sporazumov o dobavi zamrzovalnikov, namenjenih izključno izdelkom dobavitelja, posledica neizogibnih prostorskih omejitev prodajnih mest. […]
18 Komisija trdi, da ima na Irskem samo majhen delež trgovcev na drobno, tj. 17 % po navedbah študije Lansdowne, zamrzovalnike, za katere ne velja pogoj o ekskluzivnosti. [...] Komisija za druga prodajna mesta, teh je po navedbah študije Lansdowne 83 %, kjer so zamrzovalnike namestili dobavitelji, meni, da drugi dobavitelji do njih ne morejo neposredno dostopati in prodajati svojih izdelkov, ne da bi najprej premagali precejšnje ovire. Trdi, da ‚so tako vsi proizvajalci, ki še [niso] dejavni na prodajnem mestu, z njega izključeni‘ in da ‚čeprav izključitev ni absolutna v tem smislu, pogodba trgovcu na drobno ne prepoveduje prodaje izdelkov drugih dobaviteljev, lahko rečemo, da je prodajno mesto zaprto v tem smislu, da je dostop za konkurenčne dobavitelje zelo otežen‘ (uvodna izjava 149).
19 Komisija ugotavlja, da je na približno 40 % vseh prodajnih mest na Irskem edini zamrzovalnik za shranjevanje sladoledov za takojšnje zaužitje ali vse take zamrzovalnike na prodajnem mestu dobavila HB (uvodna izjava 156). Navaja, da ‚dobavitelj, ki želi začeti prodajati sladolede za takojšnje zaužitje na nekem prodajnem mestu (in je torej nov dobavitelj na tem prodajnem mestu), kjer je najmanj en zamrzovalnik, pridržan za drugega dobavitelja, to lahko stori samo, če za zamrzovalnik na tem prodajnem mestu ne velja pogoj o ekskluzivnosti [...] ali če lahko prepriča trgovca na drobno, da bo zamenjal nameščeni pridržani zamrzovalnik oziroma poleg drugih zamrzovalnikov postavil še dodatnega‘ (uvodna izjava 157). Na podlagi študije Lansdowne ocenjuje (uvodne izjave od 158 do 183), da ni verjetno, da bi se trgovci na drobno odločili za katerega od teh ukrepov, če imajo enega ali več zamrzovalnikov, ki jih je dobavila HB, in sklepa, da je 40 % zadevnih prodajnih mest dejansko povezanih s HB (uvodna izjava 184). Zato naj bi bil drugim dobaviteljem zaprt dostop do teh prodajnih mest, kar je v nasprotju s členom 85(1) Pogodbe.
20 V sporni odločbi je še ugotovljeno, da sporazumi, ki vsebujejo klavzulo o ekskluzivnosti, ne morejo biti izvzeti na podlagi člena 85(3) Pogodbe, ker ne prispevajo k izboljšanju distribucije blaga (uvodne izjave od 222 do 238), potrošnikom ne zagotavljajo pravičnega deleža doseženih koristi (uvodni izjavi 239 in 240), niso nujni za doseganje navedenih koristi (uvodna izjava 241) in HB omogočajo izključitev velikega dela konkurence na referenčnem trgu (uvodne izjave od 242 do 246).
21 V zvezi z uporabo člena 86 Pogodbe Komisija meni, da ima HB prevladujoč položaj na referenčnem trgu, zlasti ker je glede na vrednost in količino prodanih izdelkov dolgo imela več kot 75-odstotni tržni delež na tem trgu (uvodni izjavi 259 in 261).
22 Komisija meni, da ‚HB zlorablja prevladujoči položaj na zadevnem trgu v tem smislu, da trgovce na drobno [...], ki za shranjevanje sladoledov, namenjenih takojšnjemu zaužitju, nimajo svojega zamrzovalnika ali zamrzovalnika(-kov) drugih dobaviteljev sladoledov, spodbuja, da sprejmejo sporazume o zagotavljanju zamrzovalnikov, za katere velja pogoj o ekskluzivnosti‘ in da ‚ima ta kršitev člena 86 obliko ponudbe trgovcem na drobno o dobavi in vzdrževanju zamrzovalnikov brez neposrednih stroškov za trgovce na drobno‘ (uvodna izjava 263).“
Izpodbijana sodba
5. V skladu s točko 41 izpodbijane sodbe je HB navedla sedem razlogov za razglasitev ničnosti sporne odločbe: „prvič, očitne napake pri presoji dejstev, ki so povzročile napačno uporabo prava, drugič, kršitev člena 85(1) Pogodbe, tretjič, kršitev člena 85(3) Pogodbe, četrtič, kršitev člena 86 Pogodbe, petič, kršitev lastninskih pravic zaradi neupoštevanja splošnih pravnih načel in člena 222 Pogodbe [ES, postal člen 295 ES], šestič, kršitev člena 190 Pogodbe ES (postal člen 253 ES) in sedmič, neupoštevanje temeljnih načel prava Skupnosti in bistveno kršitev postopka“.
6. Sodišče prve stopnje je prva dva tožbena razloga, ki ju navaja HB in s katerima očita Komisiji, da je storila očitne napake pri analizi obstoja in stopnje zaprtosti referenčnega trga zaradi sporazumov o distribuciji, ki jih je ta družba sklenila s trgovci na drobno s sedežem na Irskem (v nadaljevanju: sporazumi o distribuciji), obravnavalo skupaj.
7. V točki 80 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje menilo, da mora najprej preveriti, ali je Komisija ustrezno dokazala, da klavzula o ekskluzivnosti v resnici deluje kot izključna nabava, naložena nekaterim prodajnim mestom, in ali je pravilno količinsko opredelila stopnjo zaprtosti referenčnega trga, ki je s tem nastala. Pojasnilo je, da je nato, če je primerno, treba preveriti, ali je stopnja zaprtosti dovolj visoka, da gre za kršitev člena 85(1) Pogodbe. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje v točki 82 te sodbe menilo, da se ni treba omejiti na posamezne učinke klavzule o ekskluzivnosti in se sklicevati samo na pogodbene omejitve, naložene s sporazumi o distribuciji. V točki 83 te sodbe je presodilo:
„[...] v skladu s sodno prakso je treba preučiti, ali je kumulativni učinek vseh podobnih sporazumov, sklenjenih na referenčnem trgu, ter drugih ekonomskih in pravnih okoliščin zadevnih sporazumov zaprt dostop za nove konkurente na ta trg. Če preučitev pokaže, da ni tako, posamični sporazumi, ki tvorijo sveženj sporazumov, ne morejo kršiti konkurence v smislu člena 85(1) Pogodbe. Če pa preučitev pokaže, da je dostop na trg otežen, je treba nato preučiti, koliko sporni sporazumi prispevajo k nastalemu kumulativnemu učinku, pri čemer se razume, da so prepovedane samo pogodbe, ki znatno prispevajo k morebitni zaprtosti trga (glej [sodbo Sodišča z dne 28. februarja 1991 v zadevi] Delimitis, [C-234/89, Recueil, str. I-935], točki 23 in 24, in [sodbo Sodišča prve stopnje z dne 8. junija 1995 v zadevi] Langnese-Iglo proti Komisiji, [T‑7/93, Recueil, str. II-1533], točka 99).“
8. Sodišče prve stopnje je na podlagi podatkov, ki niso bili izpodbijani, iz študij, na katere se je oprla Komisija, v točki 86 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je samo 17 % drobnoprodajnih mest sladoledov za takojšnje zaužitje opremljenih z zamrzovalniki v lasti trgovca na drobno, kjer je torej mogoče hraniti sladolede katere koli znamke. Na drugih prodajnih mestih, tj. na 83 % vseh prodajnih mest, naj bi bili zamrzovalniki v lasti dobaviteljev, v katerih naj bi se hranili samo sladoledi dobaviteljeve znamke. Poleg tega naj bi bila v skladu s spisom, na katerega se je oprlo Sodišče prve stopnje, HB lastnica več kot 60 % zamrzovalnikov, ki so v lasti dobavitelja.
9. Sodišče prve stopnje je v točki 87 izpodbijane sodbe še ugotovilo, da je prodaja sladoledov za takojšnje zaužitje najvišja na majhnih prodajnih mestih, kjer je zaradi majhne površine težko namestiti še en zamrzovalnik. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje zavrnilo trditve HB, s katerimi je želela dokazati, da je Komisija precenila prostorske omejitve. V točkah 89 in 90 te sodbe je potrdilo presojo Komisije, da „brezplačna“ dobava zamrzovalnikov družbe HB, priljubljenost njenih izdelkov ter njihova široka paleta in dobiček iz prodaje ne spodbujajo trgovcev na drobno, ki imajo samo zamrzovalnik(-e) v lasti HB, da bi spremenili svoj položaj, in v zvezi s tem poudarilo prevladujoči položaj te družbe na trgu.
10. Da bi Sodišče prve stopnje potrdilo, da klavzula o ekskluzivnosti omejuje konkurenco, se je v točkah od 93 do 98 izpodbijane sodbe oprlo na različna dejstva, zlasti na dejstvo, da je družbi Mars v letu, ko trgovci na drobno niso več spoštovali te klavzule, uspelo doseči 42-odstotni tržni delež po obsegu prodaje, ki je nato padel na manj kot 20 %, potem ko je High Court (Irska) leta 1990 izdalo začasni sklep zoper Mars, s katerim je tej družbi prepovedalo, da spodbuja trgovce na drobno, naj hranijo njene sladolede v zamrzovalnikih v lasti družbe HB. V točki 98 je ugotovilo:
„[...] Komisija je upravičeno menila, da glede na posebnosti zadevnega izdelka in gospodarske okoliščine primera mreža sporazumov o distribuciji z družbo HB in dobava ‚brezplačnih‘ zamrzovalnikov, za katere velja pogoj o ekskluzivnosti, močno odvračata trgovce na drobno, da bi namestili lasten zamrzovalnik ali zamrzovalnik drugega proizvajalca, in tako dejansko zavezujeta prodajna mesta, ki imajo samo zamrzovalnike družbe HB, tj. 40 % prodajnih mest na referenčnem trgu. Čeprav trgovci na drobno, ki imajo samo zamrzovalnike družbe HB, teoretično lahko prodajajo sladolede drugih proizvajalcev, klavzula o ekskluzivnosti dejansko omejuje njihovo poslovno svobodo pri izbiri izdelkov, ki so na prodaj na njihovem prodajnem mestu.“
11. Poleg tega je Sodišče prve stopnje v točkah od 99 do 104 izpodbijane sodbe zavrnilo razne trditve HB, da delež prodajnih mest, ki so zaprta za konkurenco drugih sladoledov, ni 40 %, kot je ocenila Komisija v sporni odločbi, ampak samo 6 % in da zato ni občutne omejitve konkurence na referenčnem trgu.
12. Sodišče prve stopnje je v točki 105 te sodbe dodalo:
„V zvezi s trditvijo HB, da ekskluzivnosti zamrzovalnika, ki jo nalaga klavzula o ekskluzivnosti, ni mogoče obravnavati kot izključnost, ki je naložena prodajnemu mestu, ker lahko trgovci na drobno kadar koli odpovejo sporazume o distribuciji z družbo HB, Sodišče prve stopnje meni, da ta možnost, dokler ni uporabljena, nikakor ne ovira dejanskega izvajanja zadevnih sporazumov. Zato mora Sodišče prve stopnje, da bi ocenilo učinke sporazumov o distribuciji na referenčnem trgu, upoštevati njihovo dejansko trajanje (po analogiji glej zgoraj navedeno sodbo Langnese-Iglo proti Komisiji, točka 111). [...] Kot je dokazala Komisija, [...] so sporazumi o distribuciji s HB v povprečju odpovedani vsakih osem let. Iz tega sledi, da trditev, da je sporazume o distribuciji HB mogoče odpovedati, ni prepričljiva, kajti ta možnost dejansko nima nobene vloge pri zmanjšanju stopnje zaprtosti referenčnega trga.“
13. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tudi trditev HB, da obstoja kršitve člena 85(1) Pogodbe ni mogoče dokazati, dokler se po „načelu razumne presoje“ ne preveri, ali je morebitna omejitev svobode ravnanja trgovcev na drobno res omejitev konkurence.
14. Poleg tega je Sodišče prve stopnje v točkah od 108 do 111 izpodbijane sodbe ugotovilo, da poleg ugotovljenega deleža mreže sporazumov o distribuciji, ki zadeva približno 40 % vseh prodajnih mest na tem trgu, tudi mreže sporazumov, ki so jih na referenčnem trgu sklenili drugi dobavitelji sladoledov, povzročajo delitev trga, s tem ko trgovcem na drobno postavljajo podobne pogoje, čeprav ti dobavitelji na referenčnem trgu nimajo enakega položaja in niso tako priljubljeni kot HB. Sodišče prve stopnje je iz tega sklepalo, da te mreže sporazumov v resnici zadevajo 83 % prodajnih mest na tem trgu.
15. Sodišče prve stopnje je v točkah od 113 do 118 izpodbijane sodbe še menilo, da poleg stopnje odvisnosti, ki je posledica mrež sporazumov o distribuciji, tudi druge gospodarske in pravne okoliščine teh sporazumov, kot sta zlasti naložba, ki vključuje nakup zamrzovalnikov za namestitev na prodajnem mestu, zato da se zagotovi stalna raven distribucije izdelkov nekega dobavitelja, in dejstvo, da imajo drugi dobavitelji sladoledov za takojšnje zaužitje zelo omejene deleže na referenčnem trgu, dokazujejo, da lahko sporazumi o distribuciji občutno vplivajo na konkurenco v smislu člena 85(1) Pogodbe in pomembno prispevajo k zaprtosti referenčnega trga.
16. Zato je Sodišče prve stopnje zavrnilo prva dva tožbena razloga, ki ju HB navaja v podporo svoji tožbi.
17. V zvezi s tretjim tožbenim razlogom HB, ki se nanaša na obstoj napačne uporabe prava pri uporabi člena 85(3) Pogodbe, je Sodišče prve stopnje v točki 138 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je Komisija preučila sporazume o distribuciji z vidika vseh štirih pogojev, navedenih v tej določbi.
18. V zvezi s prvim od teh pogojev, da morajo sporazumi, ki se lahko izvzamejo iz prepovedi iz člena 85(1) Pogodbe, „prispeva[ti] k izboljšanju proizvodnje ali distribucije blaga oziroma k pospeševanju tehničnega ali gospodarskega napredka“, je Sodišče prve stopnje v točki 139 izpodbijane sodbe opozorilo:
„[...] izboljšave ni mogoče enačiti z vsemi prednostmi, ki jih podpisnici dogovora na njegovi podlagi pridobita pri svojih proizvodnih ali distribucijskih dejavnostih. Iz te izboljšave morajo biti jasno razvidne upoštevanja vredne objektivne prednosti, ki nadomeščajo njene slabe strani, do katerih pride na področju konkurence (glej sodbo Sodišča z dne 13. julija 1966 v zadevi Consten et Grundig proti Komisiji, 56/64 in 58/64, Recueil, str. 429, 502, in zgoraj navedeno sodbo Langnese‑Iglo proti Komisiji, točka 180).“
19. Zato je Sodišče prve stopnje je v točkah 140 in 141 izpodbijane sodbe presodilo, da je Komisija pri oceni sporazumov o distribuciji z vidika prvega pogoja iz člena 85(3) Pogodbe upravičeno upoštevala ovire na referenčnem trgu, ki so posledica klavzule o ekskluzivnosti, in nastalo oslabitev konkurence. Sodišče prve stopnje je v točki 142 te sodbe poudarilo, da so koristi iz teh sporazumov posledica „brezplačnega“ dajanja zamrzovalnikov trgovcem na drobno in da jih je mogoče izvajati brez klavzule o ekskluzivnosti.
20. Sodišče prve stopnje je v točki 143 izpodbijane sodbe še menilo, da v analizi Komisije, v skladu s katero se ob predpostavki, da bi morala biti možnost, da se uvede klavzula o ekskluzivnosti, omejena, ne zdi verjetno, da bi HB dokončno nehala dobavljati zamrzovalnike trgovcem na drobno, ni očitne napake pri presoji.
21. Zato je Sodišče prve stopnje v točki 144 izpodbijane sodbe presodilo, da prvi pogoj iz člena 85(3) Pogodbe ni izpolnjen, in je zavrnilo tretji tožbeni razlog, ki ga HB navaja v podporo svoji tožbi.
22. V zvezi s četrtim tožbenim razlogom HB, ki se nanaša na napačno uporabo prava pri uporabi člena 86 Pogodbe, je Sodišče prve stopnje v točki 156 izpodbijane sodbe potrdilo analizo Komisije, da je ta družba neizogiben partner številnih trgovcev na drobno na referenčnem trgu in da ima na njem prevladujoč položaj. Zato je v točki 158 te sodbe opozorilo na posebno odgovornost HB, da s svojim ravnanjem ne ogroža učinkovite in neizkrivljene konkurence na skupnem trgu.
23. Sodišče prve stopnje je v točki 159 izpodbijane sodbe presodilo, da čeprav je dajanje zamrzovalnikov pod pogojem ekskluzivnosti vsakdanja praksa na referenčnem trgu, ki je v običajnih razmerah konkurenčnega trga ni mogoče prepovedati, je analiza drugačna, kadar je zaradi prevladujočega položaja enega od udeležencev na tem trgu konkurenca omejena. Zato je presodilo, da je Komisija upravičeno menila, da HB zlorablja svoj prevladujoči položaj na referenčnem trgu, s tem ko spodbuja svoje trgovce na drobno, da sprejmejo sporazume o dobavi zamrzovalnikov, za katere velja klavzula o ekskluzivnosti.
24. Sodišče prve stopnje je v točki 161 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev, ki se nanaša na sklepne predloge generalnega pravobranilca Jacobsa v zadevi Bronner, v kateri je bila izdana sodba z dne 26. novembra 1998 (C-7/97, Recueil, str. I‑7791), ker Komisija v sporni odločbi ni menila, da so zamrzovalniki v lasti HB „bistvena infrastruktura“ in ker ta odločba ne nalaga HB, naj odsvoji del sredstev ali sklene pogodbe s subjekti, ki jih ni sama izbrala.
25. Sodišče prve stopnje je v točki 162 izpodbijane sodbe zavrnilo tudi trditev HB, da naj bi Komisija pri analizi člena 86 Pogodbe preprosto „reciklirala“ dejstva o kršitvi iz analize člena 85(1) Pogodbe.
26. V zvezi s petim tožbenim razlogom, da naj bi Komisija napačno uporabila pravo zaradi nespoštovanja lastninskih pravic in kršitve člena 222 Pogodbe, je Sodišče prve stopnje v točki 171 izpodbijane sodbe presodilo, da sporna odločba družbi HB ne jemlje lastninske pravice na zamrzovalnikih in ji ne preprečuje, da ta sredstva uporablja tako, da jih oddaja v najem pod tržnimi pogoji, ter da neupravičeno ne omejuje uveljavljanja njene lastninske pravice.
27. Poleg tega je Sodišče prve stopnje v točki 172 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev HB, ki se nanaša na nevšečnosti zaradi ločene najemnine za uporabo zamrzovalnikov v njeni lasti. Sodišče prve stopnje je tudi zavrnilo trditev HB, da naj bi bila v slabšem položaju kot njeni konkurenti, ki bi lahko trgovcem na drobno še naprej brezplačno dajali zamrzovalnike, pri čemer je poudarilo, da sporazumi o distribuciji s HB, v nasprotju s sporazumi s konkurenti, znatno prispevajo k zaprtosti referenčnega trga in da se poleg tega pojavljajo v okviru prevladujočega položaja enega od subjektov.
28. Sodišče prve stopnje je zavrnilo šesti tožbeni razlog, ki ga je HB navedla v podporo svoji tožbi in ki se nanaša na kršitev člena 190 Pogodbe. Sodišče prve stopnje je v točki 178 izpodbijane sodbe zlasti poudarilo, da je Komisija zadostno pravno obrazložila revizijo prvotne pozitivne sodbe iz sporočila z dne 15. avgusta 1995, ker spremembe, ki jih je za svoj sistem distribucije predlagala HB, niso prinesle pričakovanih rezultatov za prost dostop do prodajnih mest.
29. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tudi sedmi tožbeni razlog, ki ga je HB navedla v podporo svoji tožbi in ki se nanaša na neupoštevanje temeljnih načel prava Skupnosti.
30. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje v točkah 193 in 194 izpodbijane sodbe najprej zavrnilo trditev HB o kršitvi zaupanja v pravo, pri čemer je zlasti poudarilo, da Komisija družbi HB ni dala natančnih zagotovil o tem, kakšna bo usoda zavez iz dopisa z dne 8. marca 1995, in da je bilo v sporočilu z dne 15. avgusta 1995 predstavljeno le predhodno stališče Komisije, ki se lahko spremeni, da bi se zlasti upoštevala stališča tretjih oseb.
31. Sodišče prve stopnje je v točkah od 197 do 200 izpodbijane sodbe še zavrnilo očitke HB, ki se nanašajo na kršitev načel subsidiarnosti, odprtega sodelovanja in pravne varnosti.
32. Sodišče prve stopnje je v točki 202 izpodbijane sodbe menilo, da sporna odločba ne vsebuje neutemeljene ali nesorazmerne omejitve lastniške pravice družbe HB na njenih zamrzovalnikih ter tudi ni samovoljen in diskriminatoren poseg v njeno sposobnost konkurirati drugim dobaviteljem. Sodišče prve stopnje je v točki 205 te sodbe zavrnilo tudi trditev HB, da naj bi bil člen 4 sporne odločbe, ki to družbo poziva, naj takoj ustavi ugotovljene kršitve in ne sprejme ukrepov z istim predmetom ali enakim učinkom, nesorazmeren.
33. Nazadnje je Sodišče prve stopnje v točki 207 izpodbijane sodbe zavrnilo še trditev HB, ki se nanaša na ključno kršitev postopka in nezadostno obrazložitev sporne odločbe, ter trditev, da je treba podaljšati pogajanja, da bi našli rešitev za neuspešen „dogovor iz leta 1995“.
34. Zato je Sodišče prve stopnje v celoti zavrnilo tožbo družbe HB in ji naložilo plačilo stroškov, ki jih je priglasila Komisija. Sodišče prve stopnje je družbama Mars in Richmond Ice Cream Ltd (v nadaljevanju: Richmond) naložilo plačilo njunih stroškov.
Predlogi strank
35. HB v pritožbi Sodišču predlaga, naj:
– delno ali v celoti razveljavi izpodbijano sodbo, razen točke 3 izreka te sodbe, ki družbama Mars in Richmond nalaga plačilo njunih stroškov;
– odločbo Komisije v celoti ali delno razglasi za nično ali, podredno, vrne zadevo Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje in
– Komisiji naloži plačilo stroškov postopka pred obema sodiščema.
36. Komisija predlaga, naj se pritožba zavrže kot nedopustna in neutemeljena in naj se HB naložijo stroški postopka pred Sodiščem.
37. Mars in Richmond še predlagata, naj se pritožba zavrže in naj se HB naloži plačilo stroškov.
Pritožba
38. V skladu s členom 119 Poslovnika, če je pritožba v celoti ali deloma očitno nedopustna ali očitno neutemeljena, lahko Sodišče na podlagi poročila sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca kadarkoli z obrazloženim sklepom pritožbo zavrne ali zavrže.
Prvi pritožbeni razlog: kršitev člena 85(1) Pogodbe
39. HB s prvim pritožbenim razlogom izpodbija analizo Sodišča prve stopnje, v skladu s katero lahko klavzula o ekskluzivnosti občutno prizadene konkurenco in prispeva k zaprtosti referenčnega trga. Ta pritožbeni razlog se deli na dva dela. S prvim delom HB trdi, da je analiza Sodišča prve stopnje o učinku klavzule o ekskluzivnosti na konkurenco napačna in da v zvezi s tem izpodbijana sodba ni dovolj obrazložena. Z drugim delom pritožbenega razloga HB trdi, da je Sodišče prve stopnje pri analizi presoje prispevka konkurentov družbe HB k zaprtosti trga storilo napako.
Prvi del prvega pritožbenega razloga
– Trditve strank
40. HB izpodbija analizo Sodišča prve stopnje, v skladu s katero klavzula o ekskluzivnosti izkrivlja izbiro trgovcev na drobno.
41. HB trdi, da dejstvo, da trgovci na drobno v praksi redko uporabijo možnost odpovedi pogodbe o distribuciji, ni upoštevno za preučitev omejevalnega učinka klavzule o ekskluzivnosti na konkurenco. V zvezi s tem se med drugim sklicuje na zgoraj navedeno sodbo Delimitis.
42. HB izpodbija „natančne in objektivne znake“, na katere se je oprlo Sodišče prve stopnje v točkah od 93 do 95 izpodbijane sodbe, da bi dokazalo, da na Irskem obstaja povpraševanje po sladoledih drugih proizvajalcev, če so na voljo, in dejstvo, navedeno v točki 97 te sodbe, da je precej trgovcev na drobno pripravljenih hraniti sladolede, namenjene takojšnjemu zaužitju, različnih proizvajalcev, če jih lahko hranijo v enem zamrzovalniku. HB se sklicuje tudi na to, da v zvezi s tem ni obrazložitve. Poleg tega poudarja, da so bili dokazi, ki jih je predložil Richmond na obravnavi pred Sodiščem prve stopnje v zvezi z njegovimi izkušnjami na trgu v Združenem kraljestvu, predloženi prepozno in so torej ne le nedopustni, ampak tudi nepravilni in neupoštevni za analizo referenčnega trga.
43. HB navaja še protislovje med točko 92 izpodbijane sodbe, v kateri je pojasnjeno, da trgovci na drobno hranijo sladolede drugih znamk v istem zamrzovalniku poleg sladoledov HB, če to smejo, in med točko 94 te sodbe, ki se sklicuje na študijo, v skladu s katero naj bi bilo približno 40 % trgovcev na drobno pripravljenih hraniti druge sladolede, če sporazumi o distribuciji ne bi več vključevali klavzule o ekskluzivnosti, tako da naj bi po njenem mnenju 60 % trgovcev na drobno navedlo, da ne bi bili pripravljeni hraniti sladoledov drugih proizvajalcev, če klavzule o ekskluzivnosti ne bi bilo.
44. HB trdi, da odpoved klavzule o ekskluzivnosti nikakor ne pomeni odpovedi sporazumov o distribuciji ali dobavi, sklenjenih z zadevnimi trgovci na drobno, kot naj bi bilo mogoče razumeti iz navedb Sodišča prve stopnje v točkah 89 in 111 izpodbijane sodbe.
45. HB poleg tega trdi, da izpodbijana sodba ni dovolj obrazložena, ker ni preučen sistem nagrad, ki ga uporablja za trgovce na drobno, ki imajo svoj zamrzovalnik (v nadaljevanju: sistem nagrad). V repliki trdi, da sistem nagrad ni predstavljen kot ločen tožbeni razlog, ampak kot del širšega tožbenega razloga zoper sporno odločbo, v skladu s katerim Komisija in Sodišče prve stopnje nista pravilno upoštevala možnosti konkurentov za pridobitev dostopa na trg. HB v tej vlogi in na obravnavi pred Sodiščem prve stopnje vztraja pri pomenu, ki ga pripisuje tej trditvi.
46. Komisija, Mars in Richmond menijo, da trditve HB zadevajo samo dejstva, zato so nedopustne in neutemeljene.
47. Mars in Richmond ugotavljata, da je treba v skladu z zgoraj navedeno sodbo Delimitis presoditi dejansko trajanje sporazumov o distribuciji na podlagi člena 85(1) Pogodbe. Richmond še poudarja, da Sodišče prve stopnje ni samo ugotovilo, da imajo trgovci na drobno teoretično možnost, da hranijo konkurenčne izdelke na svojih prodajnih mestih, ampak je tudi upravičeno preučilo obstoj resničnih in konkretnih možnosti, ki so jih imeli konkurenti za dostop na referenčni trg.
48. Richmond trdi, da je izračun njegovega tržnega deleža v Združenem kraljestvu točen.
49. Komisija opozarja, da se sistem nagrad uporablja na njeno pobudo od leta 1995, ker je nasprotovala dejstvu, da HB zaračuna strošek zamrzovalnika vsem trgovcem na drobno, ne glede na to, ali uporabljajo njen zamrzovalnik ali ne.
50. Komisija in Richmond trdita, da se HB do te faze postopka nikdar ni sklicevala na sistem nagrad kot na element, ki utemeljuje razglasitev ničnosti sporne odločbe, in da je v tem smislu taka trditev nedopustna. Komisija dodaja, da je HB v resnici obstoj sistema nagrad uporabila samo v podporo svoji trditvi, da dobave sladoledov ni povezovala z dobavo zamrzovalnikov, ki jo je Sodišče prve stopnje preučilo v točkah 113 in 114 izpodbijane sodbe. Mars opozarja, da sklicevanje HB na to odločbo in tožbo zadeva samo dejansko delovanje sistema nagrad, in ne vsebuje nobene pravne trditve.
51. Komisija in Richmond poudarjata, da Sodišču prve stopnje ni treba v celoti odgovoriti na vse trditve vsake stranke. Komisija se v zvezi s tem sklicuje na sodbi z dne 10. decembra 1998 v zadevi Schröder in drugi proti Komisiji, C‑221/97 P, Recueil, str. I‑8255, točka 24, in z dne 6. marca 2001 v zadevi Connolly proti Komisiji, C-274/99 P, Recueil, str. I-1611, točka 121.
52. Mars poleg tega trdi, da sistem nagrad ne vpliva na odprtost referenčnega trga, kot navaja HB, in da zgoraj navedena sodba Delimitis ne zahteva, da morata Komisija ali Sodišče preučiti položaj glede na prodajna mesta, ki niso zaprta. Richmond še meni, da nagrada, dodeljena v tem sistemu, ni bila zadostna spodbuda za trgovce na drobno, da bi si kupili zamrzovalnik.
– Presoja Sodišča
53. Presoja posledic sporazuma na konkurenco vključuje nujnost upoštevanja gospodarskih in pravnih okoliščin, v katerih je ta sporazum in v katerih bi lahko skupaj z drugimi sporazumi prispeval k kumulativnemu učinku na konkurenco (glej zlasti sodbo z dne 12. decembra 1967 v zadevi Brasserie de Haecht, 23/67, Recueil, str. 525, 537, in zgoraj navedeno sodbo Delimitis, točka 14).
54. Kot pojasni Sodišče prve stopnje v točki 84 izpodbijane sodbe, iz tega sledi, da je treba pogodbene omejitve, naložene trgovcem na drobno, preučiti ne le povsem formalno s pravnega stališča, ampak je treba upoštevati tudi posebne gospodarske okoliščine teh sporazumov.
55. Zato Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava, ko je v točki 105 izpodbijane sodbe presodilo, da možnost odpovedi sporazumov o distribuciji, dokler ni uporabljena, nikakor ne ovira njihovega dejanskega izvajanja, zato je treba pri oceni učinka sporazumov na referenčni trg upoštevati njihovo dejansko trajanje.
56. Zato je trditev HB v zvezi s tem očitno neutemeljena.
57. Poleg tega Sodišče v postopku s pritožbo ni pristojno odločati o presoji dejstev in dokazov Sodišča prve stopnje, razen če je to sodišče očitno izkrivilo navedene elemente (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Parlament proti Ripa di Meana in drugim, C‑470/00 P, Recueil, str. I‑4167, točka 40 in navedena sodna praksa).
58. Družba HB pa z izpodbijanjem različnih dejstev, na katera se je Sodišče prve stopnje oprlo v točkah od 93 do 95 izpodbijane sodbe, da bi opredelilo učinek klavzule o ekskluzivnosti na referenčni trg, izpodbija presojo dejstev Sodišča prve stopnje, ne da bi dokazala, da naj bi to sodišče nepravilno presodilo dejstva ali izkrivilo dokaze o njih.
59. Poleg tega je tudi vprašanje, ali odpoved klavzule o ekskluzivnosti v praksi pomeni odpoved sporazumov o distribuciji dejansko vprašanje.
60. Iz tega sledi, da so trditve HB v teh točkah očitno nedopu stne.
61. HB tudi ne navaja resnih elementov, ki bi dokazali obstoj protislovja med točko 92 izpodbijane sodbe, v kateri je potrjeno, da trgovci na drobno hranijo sladolede drugih znamk, kadar imajo to možnost, in točko 94 te sodbe, ki se pri tej trditvi opira na ugotovitev, da je znaten delež trgovcev na drobno, tj. skoraj 40 %, v študiji B & A trdil, da bi imel na zalogi širšo paleto izdelkov, če bi bile odpravljene klavzule o ekskluzivnosti.
62. Iz tega sledi, da je ta trditev HB očitno neutemeljena.
63. Nazadnje je treba v zvezi s trditvijo HB, da Sodišče prve stopnje ni preučilo sistema nagrad, opozoriti, kot je upravičeno opozorila Komisija, da Sodišču prve stopnje ni treba podrobno odgovoriti na vsako trditev tožeče stranke, predvsem če ta ni dovolj jasna in natančna ter ni podprta z dokazi (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Connolly proti Komisiji, točka 121).
64. V zvezi s tem iz spisa ne izhaja, da je družba HB pred Sodiščem prve stopnje navedla sistem nagrad kot ključni argument v dokaz, da klavzula o ekskluzivnosti nima protikonkurenčnega učinka.
65. Poleg tega se HB sklicuje na pomen sistema nagrad, ki se uporablja za trgovce na drobno z lastnim zamrzovalnikom, ne navede pa natančnih podatkov, ki bi dokazali, da bi obstoj tega sistema lahko spremenil presojo Sodišča prve stopnje o učinku klavzule o ekskluzivnosti na referenčni trg.
66. Zato Sodišču prve stopnje ni mogoče očitati, da ni natančneje odgovorilo na trditev, ki jo je treba razumeti kot neupoštevno glede na to, da je Sodišče prve stopnje preučilo učinek klavzule o ekskluzivnosti na poslovno svobodo trgovcev na drobno pri izbiri izdelkov, ki se tržijo na njihovem prodajnem mestu.
67. Zato je ta trditev očitno nedopustna.
68. Iz tega sledi, da je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti kot delno očitno nedopusten in delno očitno neutemeljen.
Drugi del prvega pritožbenega razloga
– Trditve strank
69. Družba HB trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno presodilo učinek sporazumov o distribuciji, ki so jih sklenili konkurenti družbe HB, na zaprtost referenčnega trga. Po njenem mnenju Sodišče prve stopnje ne bi smelo sklepati, da mreža sporazumov na tem trgu zadeva 83 % prodajnih mest, kajti od teh jih 27 % ni objektivno zaprtih, ker so se trgovci na drobno odločili, da sprejmejo zamrzovalnike od več kot enega proizvajalca. Družba HB še poudarja, da Sodišče prve stopnje ne bi smelo izenačiti sporazumov o distribuciji s sporazumi njenih konkurentov, zlasti ker na tem trgu nimajo enakega položaja in niso enako priljubljeni. Meni, da bi moralo Sodišče prve stopnje preučiti praktično in pogodbeno trajanje sporazumov. Družba HB izpodbija tudi trditev, da naj bi priznala, da je zaprtih 83 % trgovin na drobno na Irskem.
70. HB v repliki trdi, da je znatno pretiravanje Sodišča prve stopnje glede kumulativnega učinka zaprtosti tega trga, ki ga je povzročila mreža sporazumov o distribuciji, izkrivljanje dokazov.
71. HB izpodbija trditev Sodišča prve stopnje, da ni objektivne povezave med izključno uporabo zamrzovalnikov in dobavo sladoledov, namenjenih takojšnjemu zaužitju. Meni, da je ta trditev v nasprotju s trditvijo iz točke 143 izpodbijane sodbe, v skladu s katero dobava zamrzovalnikov velikemu številu prodajnih mest na celotnem geografskem trgu prinaša objektivno korist. HB poleg tega trdi, da praksa zaračunavanja najemnine trgovcem na drobno na Severnem Irskem, ki uporabljajo njene zamrzovalnike, pomeni plačilo nominalnega zneska, ki se večinoma niti ne pobira, zato taka praksa ne more potrditi analize Sodišča prve stopnje, v skladu s katero bi lahko družba HB tudi od trgovcev na drobno na Irskem zahtevala najemnino, s katero bi se lahko povrnili stroški za dobavo in vzdrževanje zamrzovalnika.
72. HB izpodbija tudi trditev Sodišča prve stopnje iz točke 113 izpodbijane sodbe, da mora biti dobavitelj v okviru referenčnega trga pripravljen ponuditi zamrzovalnik in ga vzdrževati, ne da bi zahteval plačilo, in poudarja, da Sodišče prve stopnje ne upošteva dovolj, po eni strani, da imajo trgovci na drobno na 17 % prodajnih mest svoj zamrzovalnik in, po drugi strani, da obstaja sistem nagrad za irske trgovce na drobno, ki imajo na zalogi sladolede družbe HB, nimajo pa njenega zamrzovalnika.
73. Nazadnje HB trdi, da Sodišče prve stopnje ni zadostno dokazalo, da so majhni tržni deleži njenih konkurentov delno posledica klavzule o ekskluzivnosti, in da je napačno uporabilo pravo, ko je presodilo, da politika izključne uporabe zamrzovalnikov v lasti HB ovira vstop teh konkurentov na trg.
74. Komisija meni, da trditve HB temeljijo na presoji dejstev, zato jih je treba šteti za nedopustne. Dodaja, da so v vsakem primeru neutemeljeni.
75. Trdi, da ugotovitev Sodišča prve stopnje v točki 111 izpodbijane sodbe, da mreža sporazumov na referenčnem trgu zadeva 83 % prodajnih mrež, odseva dejstvo, da ima samo 17 % trgovcev na drobno svoj zamrzovalnik, kar je upošteven podatek v zvezi z obstojem ovire za vstop na ta trg.
76. Komisija izpodbija obstoj objektivne povezave med izključno uporabo zamrzovalnika v lasti družbe HB in dobavo sladoledov ter meni, da utemeljitev HB ni dosledna, ker trdi, da je izključna uporaba ključna, in hkrati prizna, da je mogoča dobava sladoledov tudi brez klavzule o ekskluzivnosti. Komisija poudarja, da so prednosti v obliki velike dostopnosti sladoledov, namenjenih takojšnjemu zaužitju, posledica danega zamrzovalnika, ne pa klavzule o ekskluzivnosti. Opozarja še, da trditev, da podjetje, kot je HB, svojim trgovcem na drobno ne more naložiti plačila ekonomsko upravičene najemnine za uporabo zamrzovalnikov, ni verjetna.
77. Komisija meni, da je sporna odločba dokazala obstoj vzročne zveze med klavzulo o ekskluzivnosti in majhnim tržnim deležem konkurentov družbe HB na referenčnem trgu. V zvezi s to temo se sklicuje zlasti na točke od 143 do 184 in od 185 do 200 obrazložitve te odločbe.
78. Mars in Richmond v bistvu navajata enako utemeljitev kot Komisija.
79. Mars še poudarja, da HB ne dokaže, da imajo dobavitelji kljub obstoju mrež sporazumov o distribuciji, ki se nanašajo na izključno uporabo zamrzovalnikov družbe HB in ki zadevajo 83 % prodajnih mest na referenčnem trgu, resnične in konkretne možnosti, da vstopijo na ta trg ali se na njem razvijajo.
80. Mars izpodbija analizo družbe HB, v skladu s katero obstoj objektivne povezave med klavzulo o ekskluzivnosti in dobavo sladoledov lahko omogoči, da se ta klavzula ne obravnava kot ovira za vstop konkurentov na ta trg. Trdi, da je treba vsako morebitno korist, ki se kaže v večji razpoložljivosti sladoledov, namenjenih takojšnjemu zaužitju, oceniti v okviru splošnega učinka mreže sporazumov o distribuciji.
81. Mars meni, da ugotovitev Sodišča prve stopnje v zvezi z majhnimi tržnimi deleži konkurentov družbe HB izhaja iz analize škodljivih učinkov klavzule o ekskluzivnosti iz izpodbijane sodbe.
82. Trdi, da HB ne navaja nobenega pravnega argumenta v podporo trditvi, da naj bi Sodišče prve stopnje izkrivilo dokaze, s tem ko je znatno pretiravalo glede stopnje zaprtosti referenčnega trga.
83. Richmond poudarja, da Sodišče prve stopnje v nasprotju z navedbo HB ni menilo, da je 83 % prodajnih mest na tem trgu „zaprtih“ za konkurenco, ampak da mreže sporazumov o distribuciji na tem trgu „zadevajo“ ta prodajna mesta. Zato meni, da je treba to trditev zavrniti kot brezpredmetno. Trdi še, da ni nujno, da dejstvo, da drugi dobavitelji na referenčnem trgu niso tako priljubljeni kot HB, pomeni, da je zanje stopnja zaprtosti trga manjša.
– Presoja Sodišča
84. Presoja posledic sporazuma na konkurenco vključuje upoštevanje gospodarskih in pravnih okoliščin, v katerih je ta sporazum in v katerih bi lahko skupaj z drugimi sporazumi prispeval k kumulativnem učinku na konkurenco (zgoraj navedeni sodbi Brasserie de Haecht, 537, in Delimitis, točka 14).
85. Za presojo, ali več pogodb ovira dostop na zadevni trg, je treba opredeliti naravo in pomen vseh podobnih pogodb, ki več nacionalnih proizvajalcev povezujejo z velikim številom prodajnih mest. V zvezi s tem je vpliv mrež pogodb na dostop na trg odvisen zlasti od števila prodajnih mest, ki so tako povezana s proizvajalci, v primerjavi s tistimi, ki niso, trajanja sklenjenih obveznosti in količine izdelkov, na katere se obveznosti nanašajo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Delimitis, točka 19).
86. Sodišče prve stopnje je v točki 111 izpodbijane sodbe menilo, da je Komisija pri analizi morebitnega kumulativnega učinka upravičeno upoštevala ne le sporazume o distribuciji, ki jih je sklenila HB, ampak tudi sporazume o zamrzovalnikih, za katere velja klavzula o ekskluzivnosti, ki so jih sklenili drugi dobavitelji na Irskem. Po mnenju Sodišča prve stopnje je zaradi dejstva, da ti dobavitelji trgovcem na drobno dajejo zamrzovalnike pod podobnimi pogoji kot HB in z enakimi prostorskimi omejitvami, mogoče meniti, da so težave, ki nastopijo, če želimo prepričati trgovce na drobno, da bi na prodajnih mestih, kjer so samo zamrzovalniki v lasti HB, te zamenjali ali namestili dodatne zamrzovalnike, enake pri vsakem zamrzovalniku, za katerega velja klavzula o ekskluzivnosti, čeprav drugi dobavitelji nimajo enakega položaja in niso tako priljubljeni na referenčnem trgu kot ta družba.
87. S tem ko HB izpodbija to analizo, želi v resnici ovreči presojo dejstev, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje. Poleg tega ne predloži elementov, ki bi dokazali, da je to sodišče izkrivilo dejstva ali dokaze, ki se nanašajo na značilnosti pogodb drugih dobaviteljev.
88. Iz tega sledi, da je ta del drugega dela prvega pritožbenega razloga, ki ga navaja HB, očitno nedopusten.
89. Poleg tega HB ne predloži natančnih elementov, ki bi dokazali, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ko je presodilo, da je dejstvo, da se trgovcem na drobno na Severnem Irskem zaračunava ločena najemnina za dobavo zamrzovalnikov, upošteven element za presojo, ali je mogoči pobirati najemnino po podobnih pogodbah, ki jih je družba HB sklenila s trgovci na drobno na Irskem. Poleg tega je treba opozoriti, da se Sodišče prve stopnje ni oprlo samo na prakso družbe HB na Severnem Irskem, ampak je v točki 114 izpodbijane sodbe še ugotovilo, da družba HB ni pravno zadostno dokazala, da ločena najemnina za dobavo zamrzovalnikov na Irskem ne bi bila smotrna, čemur HB ne ugovarja.
90. HB tudi ne predloži elementov, ki bi ovrgli presojo Sodišča prve stopnje iz točke 113 izpodbijane sodbe, v skladu s katero mora biti dobavitelj v okviru referenčnega trga pripravljen ponuditi zamrzovalnik in ga vzdrževati, ne da bi zahteval plačilo. V vsakem primeru dejstvo, ki ga je navedla družba HB, da imajo trgovci na drobno na 17 % prodajnih mest svoj zamrzovalnik, ne more dokazati obstoja izkrivljanja dejstev in dokazov, ki so bili v zvezi s tem predloženi Sodišču prve stopnje. Poleg tega se HB samo sklicuje na obstoj sistema nagrad, ne da bi predložila elemente, ki bi dokazali, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker tega sistema ni upoštevalo v svoji analizi.
91. Nazadnje, Sodišče prve stopnje je analizo, v skladu s katero so majhni tržni deleži konkurentov družbe HB vsaj delno posledica njene prakse, da trgovcem na drobno daje svoje zamrzovalnike, za katere velja klavzula o ekskluzivnosti, obrazložilo z ugotovitvijo, da so se tržni deleži Marsa ter družb Valley in Leadmore v letih pred sprejetjem sporne odločbe zmanjšali. Poleg tega HB ne predloži elementov, ki bi dokazali, da je Sodišče prve stopnje, s tem ko ni natančno razložilo vzročne zveze med klavzulo o ekskluzivnosti in majhnim tržnim deležem konkurentov družbe HB ter drugih morebitnih dejavnikov, ki jih družba HB ni jasno navedla in ki bi lahko razložili, zakaj so ti tržni deleži tako majhni, napačno uporabilo pravo.
92. HB s temi različnimi trditvami v resnici poskuša ovreči presojo dejstev, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje.
93. Iz tega sledi, da je drugi del prvega pritožbenega razloga, ki ga HB navaja v podporo svoji pritožbi, očitno nedopusten in da je zato treba ta pritožbeni razlog v celoti zavreči.
Drugi pritožbeni razlog: kršitev člena 85(3) Pogodbe
Trditve strank
94. HB trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo pri uporabi prvega pogoja iz člena 85(3) Pogodbe, s tem ko je napačno uporabilo dokazno breme.
95. Meni, da je dokazala, da klavzula o ekskluzivnosti trgovcem na drobno prinaša korist v obliki širše geografske razpoložljivosti sladoledov, namenjenih takojšnjemu zaužitju, in da v primeru prepovedi te klavzule koristi ne bi bilo več v istem obsegu.
96. HB meni, da mora v tem položaju Komisija dokazati, da objektivno korist iz teh sporazumov o distribuciji izravnajo negativni učinki za konkurenco, in da se Komisija lahko opre samo na dovolj natančne in skladne dokaze.
97. HB izpodbija zlasti presojo Komisije, da razen v redkih primerih ni verjetno, da bi družba HB svojim strankam nehala dobavljati zamrzovalnike, tudi če bi bila klavzula o ekskluzivnosti prepovedana. V zvezi s tem trdi, da izpodbijana sodba tudi v tej točki ni dovolj obrazložena.
98. Komisija trdi, da ta pritožbeni razlog izpodbija presojo dejstev Sodišča prve stopnje, to je, kako bi družba HB ravnala, če bi bila klavzula o ekskluzivnosti prepovedana, in da ga je zato treba šteti za nedopustnega.
99. Komisija trdi, da je poleg tega ta pritožbeni razlog neutemeljen. Poudarja, da mora podjetje, ki želi uveljavljati izjemo na podlagi člena 85(3) Pogodbe, dokazati, da so izpolnjeni vsi pogoji iz te določbe, in da ugotovitev, da obstajajo nekatere koristi, ni dovolj za dodelitev izjeme, kajti v skladu s sodno prakso je treba dokazati, da prednosti sporazuma prevladajo nad njegovimi neugodnimi učinki. V zvezi s tem navaja zgoraj navedeno sodbo Consten in Grundig proti Komisiji. Po mnenju Komisije bi morala družba HB dokazati, da so omejitve, ki jih nalagajo sporazumi o distribuciji, pogoj za pridobljene koristi in da te z vidika konkurence prevladajo nad neugodnimi učinki. Komisija meni, da HB ni izpolnila obveznosti dokaznega bremena.
100. Komisija se sklicuje tudi na točke od 222 do 247 obrazložitve sporne odločbe, v katerih so preučeni različni kumulativni pogoji iz člena 85(3) Pogodbe, in poudarja, da družba HB ni izpodbijala te analize, v skladu s katero ti sporazumi potrošnikom ne zagotavljajo pravičnega deleža doseženih koristi.
101. Mars in Richmond v bistvu navajata podobne trditve kot Komisija.
Presoja Sodišča
102. Kot je Sodišče prve stopnje upravičeno opozorilo v točki 136 izpodbijane sodbe, morajo zainteresirana podjetja, ki želijo uveljavljati izjemo na podlagi člena 85(3) Pogodbe, Komisiji najprej predložiti dokaze, da zadevni sporazum izpolnjuje pogoje iz te določbe (glej zlasti sodbo z dne 17. januarja 1984 v združenih zadevah VBVB in VBBB proti Komisiji, 43/82 in 63/82, Recueil, str. 19, točka 52).
103. Torej je morala družba HB dokazati, da klavzula o ekskluzivnosti izpolnjuje kumulativne pogoje iz člena 85(3) Pogodbe. V zvezi s prvim od teh pogojev bi morala družba HB predvsem dokazati, da klavzula o ekskluzivnosti prispeva k izboljšanju proizvodnje ali distribucije zadevnega blaga, tako da tega izboljšanja, če bi se skrčila možnost uporabe te klavzule, ne bi bilo več.
104. Sodišče prve stopnje je v točki 143 izpodbijane sodbe priznalo, da je obstoj zamrzovalnikov, v katerih se tržijo sladoledi, namenjeni takojšnjemu zaužitju, na številnih prodajnih mestih na celotnem geografskem trgu in ki so v številnih primerih del mreže zamrzovalnikov družbe HB, mogoče šteti za objektivno korist na področju distribucije teh izdelkov. Ob tem je Sodišče prve stopnje še menilo, da razen v redkih primerih ni verjetno, da bi družba HB, če bi se skrčila možnost uporabe klavzule o ekskluzivnosti, trgovcem na drobno dokončno nehala dobavljati zamrzovalnike. Sodišče prve stopnje je zlasti poudarilo, da družba HB ni dokazala, da naj bi Komisija storila očitno napako, ko je menila, da je tržna realnost družbe, kot je HB in ki želi ohraniti svoj položaj na referenčnem trgu, ostati aktivna na čim več prodajnih mestih. Poudarilo je še, da v nasprotju s trditvami družbe HB Komisija ni samo domnevala, da bi družba HB še naprej dobavljala zamrzovalnike na tem trgu, ampak je izvedla perspektivno analizo delovanja tega trga po sprejetju sporne odločbe.
105. Zato iz izpodbijane sodbe izhaja, da je Komisija navedla natančne elemente, da bi dokazala, da klavzula o ekskluzivnosti ne prispeva k izboljšanju proizvodnje ali distribucije sladoledov za takojšnje zaužitje, in da družbi HB ni uspelo dokazati, da je izpolnjen prvi pogoj iz člena 85(3) Pogodbe.
106. Iz tega sledi, da Sodišče prve stopnje ni nepravilno uporabilo pravil o dokaznem bremenu in da je pritožbeni razlog, ki se nanaša na napačno uporabo člena 85(3) Pogodbe, očitno neutemeljen.
Tretji pritožbeni razlog: kršitev člena 86 Pogodbe
Trditve strank
107. Družba HB trdi, da je analiza Sodišča prve stopnje protislovna, ker priznava, da namen klavzule o ekskluzivnosti ni omejiti konkurenco (točka 80 izpodbijane sodbe), da je to ustaljena praksa na referenčnem trgu (točka 159 te sodbe) in da je bila sprejeta na zahtevo trgovcev na drobno (točka 160 te sodbe), nato pa ugotovi obstoj zlorabe prevladujočega položaja v smislu člena 86 Pogodbe. HB še meni, da Sodišče prve stopnje ni dovolj obrazložilo, zakaj je sprejelo drugačno ugotovitev kot High Court, ki je priznalo, da ima klavzula o ekskluzivnosti tržno utemeljitev.
108. HB še trdi, da je Sodišče prve stopnje pri uporabi člena 86 Pogodbe dvakrat napačno uporabilo pravo in da zato njegova analiza ni dovolj obrazložena.
109. Po eni strani HB meni, da Sodišče prve stopnje ne pojasni razlogov za ugotovitev, da klavzula o ekskluzivnosti izkrivlja izbiro trgovcev na drobno, in da ta trditev Sodišča prve stopnje izhaja iz njegovih ugotovitev v zvezi s členom 85(1) Pogodbe. HB trdi, da je klavzula o ekskluzivnosti običajna tržna praksa, ki ni ne omejitev konkurence ne zloraba in ki jo Sodišče prve stopnje dejansko izpodbija samo na podlagi domnevnih učinkov zaprtosti referenčnega trga, tako da bi moralo biti upoštevno merilo za nadzor samo člen 85 Pogodbe, ne pa njen člen 86.
110. HB dodaja, da je, če dobava zamrzovalnika ustvari priložnost za prodajo sladoledov, namenjenih takojšnjemu zaužitju, ki je brez te dobave ne bi bilo, ugotovitev, da je ta praksa zloraba, zmotna.
111. HB meni, da dokazi, predloženi Sodišču prve stopnje, niso upravičevali predpostavke, da sporazumi o distribuciji trgovcem na drobno preprečujejo svobodno izbiro vse do odvrnitve povpraševanja po konkurenčnih izdelkih.
112. Trdi, da je izpodbijana sodba protislovna, ker je Sodišče prve stopnje v točki 108 ugotovilo, da dejstvo, da za 40 % prodajnih mest veljajo sporazumi o distribuciji, ni zadostna podlaga, da se ugotovi izkrivljanje konkurence, medtem ko je v točki 160 te sodbe ugotovilo, da je HB dejansko izkrivila konkurenco, s tem ko je kršila svojo posebno odgovornost in zavezala 40 % prodajnih mest.
113. Po drugi strani HB meni, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da naj bi bil pomen zgoraj navedene sodbe Bronner omejen na bistveno infrastrukturo. Meni namreč, da če iz te sodbe izhaja, da se od lastnika lahko zahteva, da tretjim osebam omogoči dostop samo, če je sistem distribucije mogoče šteti za bistveno infrastrukturo, iz nje izhaja še, da če tak sistem ni bistvena infrastruktura, mora biti obveznost za lastnika, da omogoči konkurenco in tretjim osebam dovoli dostop do tega sistema, manj zavezujoča. HB meni, da Komisija zato tej družbi, ki ima zamrzovalnike, za katere je priznano, da niso bistvena infrastruktura, ne more naložiti obveznosti, naj spodbuja konkurenco in olajša dostop tretjim osebam, ki bi bila najmanj enaka obveznosti, naloženi lastnikom bistvene infrastrukture, s tem ko njenim konkurentom dovoli dostop do znatnega deleža njenih zamrzovalnikov.
114. HB trdi še, da je Sodišče prve stopnje v točki 161 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da naj uporaba sporne odločbe od te družbe ne bi zahtevala, naj odsvoji del sredstev ali sklene pogodbe s subjekti, ki jih ni sama izbrala, ker se od nje zahteva, da svoja sredstva, to je nameščene zamrzovalnike, da na voljo konkurentom, ki jih ni sama izbrala.
115. Poleg tega HB trdi, da je v zvezi s tem izpodbijana sodba nezadostno obrazložena.
116. Komisija odgovarja, da so te trditve delno neutemeljene in delno nedopustne.
117. Najprej poudarja, da je vloga Sodišča prve stopnje nadzorovati zakonitost sporne odločbe z vidika njene obrazložitve in trditev strank ter da ga sodba nacionalnega sodišča ne zavezuje.
118. Nato Komisija meni, da HB ne pojasni, zakaj naj bi Sodišče prve stopnje storilo napako, ko je presodilo, da v sporni odločbi analiza člena 86 Pogodbe ni bila samo „reciklirana“ analiza člena 85 Pogodbe.
119. Nazadnje Komisija dodaja, da če je namen te trditve dokazati, da je običajne tržne prakse, ki zaklepajo ključni del referenčnega trga in jih izvaja prevladujoče podjetje, mogoče preučiti samo z vidika člena 85 Pogodbe in brez člena 86 Pogodbe, je to nov pritožbeni razlog, ki je zato nedopusten in očitno tudi neutemeljen.
120. Komisija trdi, da so trditve HB, ki se, po eni strani, nanašajo na dobavo zamrzovalnikov, ki ustvarja prodajne možnosti, in, po drugi strani, na protislovnost analize Sodišča prve stopnje, nedopustne, ker se sklicujejo na nadzor presoje ekonomskih dejstev.
121. Poudarja še, da Sodišče prve stopnje ni odločilo, da bi bile zloraba že same prakse prevladujočega podjetja, ki povzročijo uporabo klavzule o ekskluzivnosti na 40 % prodajnih mest, ampak je odločilo, da je očitna zloraba, da želi tako podjetje uveljaviti izključnost svojih izdelkov na tako velikem deležu dostopnih prodajnih mest, ki ustreza podobnemu deležu skupne prodaje teh izdelkov. V teh okoliščinah je trditev, ki jo navaja HB, neutemeljena.
122. Komisija meni, da je trditev HB, ki se nanaša na „bistveno infrastrukturo“, očitno neutemeljena, ker se sladoledi, ki jih proizvaja, distribuirajo prek neodvisnih trgovcev na drobno, ki jim HB proti plačilu zagotavlja zamrzovalnike. V teh okoliščinah Komisija poudarja, da ne gre za sredstva, ki jih je družba HB namenila za lastno uporabo, in da zloraba izhaja iz njenega poskusa, da bi nadzirala, kako neodvisni trgovci na drobno uporabljajo zamrzovalnike. Dodaja, da je Sodišče prve stopnje upravičeno ugotovilo, da sporna odločba HB ne zavezuje, naj odsvoji del sredstev ali sklene pogodbe s subjekti, ki jih ni sama izbrala.
123. Po mnenju Komisije člen 86 Pogodbe prepoveduje prakso, ki izhaja iz načina, kako podjetje v prevladujočem položaju trži svoje izdelke ali storitve, če ta praksa kupcu lahko vzame ali omeji možnost izbire virov nabave in lahko ovira ohranitev ravni konkurence na trgu ali njen razvoj ali če obstaja tveganje za izključitev konkurentov. V zvezi s tem navaja zlasti sodbi z dne 13. februarja 1979 v zadevi Hoffmann-La Roche proti Komisiji (85/76, Recueil, str. 461) in z dne 14. novembra 1996 v zadevi Tetra Pak proti Komisiji (C‑333/94 P, Recueil, str. I‑5951, točka 44).
124. Mars poudarja, da je Sodišče prve stopnje v točki 96 izpodbijane sodbe priznalo, kot je ugotovila tudi Komisija, da skupina Unilever, ki je matična družba družbe HB, meni, da je bila ohranitev klavzule o ekskluzivnosti za uporabo zamrzovalnikov ključna za tržni uspeh družbe HB in da je bil njen namen omejiti konkurenco. V zvezi s tem se sklicuje na dokumente, navedene v točkah od 65 do 68 obrazložitve sporne odločbe, na katere se Sodišče prve stopnje sklicuje v točki 96 izpodbijane sodbe.
125. Poleg tega Mars trdi, da dejstvo, da je praksa na trgu ustaljena ali da se klavzula o ekskluzivnosti sklene na zahtevo trgovcev na drobno, ne izključuje obstoja zlorabe v smislu člena 86 Pogodbe. V zvezi s tem se sklicuje na zgoraj navedeno sodbo Hoffmann-La Roche proti Komisiji, točka 89, ter na sodbi z dne 3. julija 1991 v zadevi AKZO proti Komisiji (C-62/86, Recueil, str. I‑3359, točka 149) in z dne 6. aprila 1995 v zadevi BPB Industries in British Gypsum proti Komisiji (C‑310/93 P, Recueil, str. I‑865).
126. Mars meni, da je Sodišče prve stopnje dovolj obrazložilo svojo analizo, v skladu s katero klavzula o ekskluzivnosti izkrivlja izbiro trgovcev na drobno, in se v zvezi s tem sklicuje zlasti na točke 92, 102 in 160 izpodbijane sodbe. Poleg tega trdi, da med presojo Sodišča prve stopnje na podlagi člena 86 Pogodbe in točko 108 te sodbe ni protislovja, ker ta točka spada v okvir samostojne in neodvisne presoje člena 85 Pogodbe.
127. Mars in Richmond trdita, da zgoraj navedena sodba Bronner ni upoštevna za zadevni primer, ker ne gre za zadevo, ki se nanaša na dostop tretjih oseb do „bistvene infrastrukture“. Richmond še poudarja, da je zloraba, ugotovljena v sporni odločbi, drugačna, ker se nanaša na prakso družbe HB, s katero je spodbujala trgovce na drobno, da uporabljajo njene zamrzovalnike, ne pa na dejstvo, da trgovci na drobno, ki niso sklenili klavzule o ekskluzivnosti, ne morejo uporabljati teh zamrzovalnikov. Poleg tega Mars in Richmond menita, da ta odločba družbi HB ne nalaga, naj prenese sredstva ali sklene pogodbe s subjekti, s katerimi jih ni nameravala skleniti. Richmond dodaja, da je Komisija pristojna, da odredi kakršen koli pozitiven ukrep, ki je potreben za prenehanje kršitve.
Presoja Sodišča
128. Treba je opozoriti, da presoja nacionalnega sodišča glede skladnosti klavzule o ekskluzivnosti s pravom Skupnosti ne more zavezovati sodišč Skupnosti.
129. Pojem zloraba prevladujočega položaja je objektivni pojem, ki se nanaša na ravnanja podjetja s prevladujočim položajem, ki lahko vplivajo na sestavo trga, kjer je ravno zaradi prisotnosti zadevnega podjetja raven konkurence že oslabljena, in ki lahko – zaradi uporabe metod, različnih od tistih, ki obvladujejo normalno konkurenco med proizvodi ali storitvami na podlagi storitev gospodarskih subjektov – ovirajo ohranitev ravni konkurence, ki še obstaja na trgu, ali razvoja te konkurence (zgoraj navedena sodba Hoffmann-La Roche proti Komisiji, točka 91). V zvezi s tem je Sodišče presodilo, da dejstvo, da so bile pogodbe sklenjene na zahtevo sopogodbenic podjetja, ki ima prevladujoči položaj, ne more izključiti opredelitve te prakse kot zlorabe v smislu člena 86 Pogodbe (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Hoffmann-La Roche proti Komisiji, točka 89).
130. Treba je še pojasniti, da Sodišče prve stopnje v točki 80 izpodbijane sodbe ni presodilo, da namen klavzule o ekskluzivnosti ni omejiti konkurenco na referenčnem trgu, ampak da „formalno“ ta klavzula ni obveznost izključne nabave, ki bi imela ta namen.
131. Zato je treba trditev HB, ki se nanaša na domnevno protislovje v izpodbijani sodbi, zavrniti kot očitno neutemeljeno.
132. Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane elemente sodbe, za katere se predlaga razveljavitev, ter pravne trditve, ki ta predlog posebej utemeljujejo (glej zlasti sklep z dne 17. septembra 1996 v zadevi San Marco proti Komisiji, C-19/95 P, Recueil, str. I-4435, točka 37).
133. V zvezi s tem trditev družbe HB, da naj bi analiza Sodišča prve stopnje, v skladu s katero sporazumi o distribuciji izkrivljajo izbiro trgovcev na drobno, v resnici „izhajala“ iz ugotovitev tega sodišča, ki se nanašajo na člen 85(1) Pogodbe, tako da naj ne bi imela nobenega neodvisnega pomena ali namena, ne izpolnjuje pogojev, navedenih v prejšnji točki. Iz take trditve zlasti ni mogoče jasno vedeti, ali želi HB prerekati nezadostnost obrazložitve izpodbijane sodbe, obstoj „recikliranja“ analize člena 85 Pogodbe ali samo načelo uporabe člena 86 Pogodbe v zadevnem primeru. Za zadnji dve možnosti HB tudi ne navede pravnih trditev, ki ta predlog posebej utemeljujejo.
134. Zato je treba to trditev družbe HB šteti za očitno nedopustno.
135. Poleg tega je trditev družbe HB, da klavzula o ekskluzivnosti ni zloraba v smislu člena 86 Pogodbe, ker ustvarja priložnost za prodajo sladoledov, ki je brez tega ne bi bilo, enakovredna predlogu, naj Sodišče ponovno presodi dejstva, zato jo je treba šteti za očitno nedopustno.
136. Poleg tega ni protislovja med točkama 108 in 160 izpodbijane sodbe, ker se nanašata na ločeni analizi v zvezi s členoma 85 in 86 Pogodbe. Poleg tega je treba analizo Sodišča prve stopnje iz točke 160 te sodbe brati v kontekstu, zlasti v povezavi s točkama 158 in 159 te sodbe, ki poudarjata obstoj posebne odgovornosti podjetja v prevladujočem položaju in dejstvo, da je na referenčnem trgu konkurenca zaradi tega prevladujočega položaja že tako omejena. Iz tega sledi, da je ta trditev HB prav tako očitno neutemeljena.
137. Nazadnje, trditev družbe HB v zvezi z zmotno uporabo pravnih načel, navedenih v zgoraj navedeni sodbi Bronner, je očitno neutemeljena, ker sporna odločba družbi HB, kot je ugotovilo Sodišče prve stopnje v točki 161 izpodbijane sodbe, v nobenem primeru ne nalaga, naj odsvoji sredstva ali sklene pogodbe s subjekti, s katerimi jih ni nameravala skleniti. Kot poudarja Komisija, v nasprotju z dejstvi v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Bronner, zamrzovalniki niso sredstva, ki jih družba HB hrani za lastno uporabo, ampak je njihov užitek prostovoljno prenesen na neodvisna podjetja, ki plačujejo pravico do uporabe. Tako je trditev družbe HB, da naj bi ji ta odločba naložila obveznost, ki je vsaj tako zavezujoča kot obveznost, ki bi veljala za lastnika bistvene infrastrukture, očitno neutemeljena. V zvezi s tem tudi ni očitno, da je Sodišče prve stopnje svojo analizo oprlo samo na ugotovitev o neobstoju bistvene infrastrukture in da naj bi izpodbijano sodbo v tem delu nezadostno obrazložilo.
138. Iz tega sledi, da je tretji pritožbeni razlog delno očitno nedopusten in delno očitno neutemeljen in ga je treba zavrniti.
Četrti pritožbeni razlog: kršitev bistvenih postopkovnih zahtev
Trditve strank
139. Najprej HB trdi, da je Sodišče prve stopnje kršilo člen 48(1) svojega Poslovnika in pravico do pravičnega sojenja, s tem ko je dovolilo, da je družba Richmond na obravnavi predložila dokaze v zvezi s svojimi izkušnjami v Združenem kraljestvu, ne da bi se družba HB nanje lahko odzvala in ne da bi družba Richmond pojasnila, zakaj jih je predložila tako pozno.
140. Nato družba HB poudarja, da dejstvo, da se je Sodišče prve stopnje oprlo na prakso te družbe, da pobira najemnine za zamrzovalnike, dobavljene trgovcem na drobno na Severnem Irskem, krši njeno pravico do pravičnega sojenja, ker do sedaj ta trditev ni imela posebnega pomena ne v sporni odločbi ne v vlogi, ki jo je Komisija predložila Sodišču prve stopnje.
141. Nazadnje HB trdi, da je Sodišče prve stopnje v analizi pogojev izvajanja člena 85(3) Pogodbe zmotno uporabilo dokazno breme.
142. V zvezi z dokazi, ki jih je predložila družba Richmond, Komisija trdi, da se člen 48(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje ne uporablja za dokazne predloge intervenientov. Meni, da bi bil člen 116(6) tega poslovnika, ki intervenientom dovoljuje, da predstavijo le ustna stališča, nesmiseln, če ti v okviru stališč ne bi mogli predložiti dokazov.
143. Komisija trdi, da v vsakem primeru člen 48(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje določa obveznost obrazložitve za morebitno zamudo pri predložitvi dokaznih predlogov, ne pa splošne prepovedi njihove predložitve, tako da tudi če bi bilo treba za interveniente uporabiti to določbo, v zadevnem primeru ne bi povzročila nobene nepravilnosti, saj je dokazne predloge predložil intervenient, ki je prvič nastopil pred Sodiščem prve stopnje.
144. Komisija in Mars poudarjata, da bi družba HB med obravnavo lahko odgovorila na dokaze, ki jih je navedla družba Richmond, in da trditev Sodišča prve stopnje, da bi bili številni trgovci na drobno pripravljeni hraniti sladolede drugih znamk v istem zamrzovalniku, če bi to smeli, zadostno podpirajo drugi dokazi, ki so bili predloženi Sodišču prve stopnje.
145. V zvezi z dejstvom, da HB trgovcem na drobno na Severnem Irskem zaračunava najemnino za dobavo zamrzovalnikov, Komisija trdi, po eni strani, da ta družba v nobeni fazi postopka ni izpodbijala podatkov, ki se nanašajo na to prakso in so navedeni v točki 127 sporne odločbe. Komisija poudarja, da je v točki 219 te odločbe navedena še možnost, da bi HB zaračunavala najemnino tudi trgovcem na drobno na Irskem, in da so stranke izčrpno razpravljale o splošnem vprašanju, ali je mogoče pobirati plačilo za uporabo zamrzovalnika. Poleg tega meni, da Sodišču prve stopnje ni treba napovedati, kakšna bi lahko bila njegova odločitev ali na katere posebne elemente v spisu se bo oprlo.
146. Mars meni, da vprašanje prakse družbe HB, ki zaračunava najemnino trgovcem na drobno na Severnem Irskem, nikakor ne vpliva na vsebino izpodbijane sodbe, kajti sporna odločba je bila v tem delu popolnoma in pravilno obrazložena. Meni še, da je trditev družbe HB, da naj bi Sodišče prve stopnje kršilo predpise glede dokaznega bremena v okviru člena 85(3) Pogodbe, neutemeljena.
147. Družba Richmond trdi, da elementov o njenem položaju na britanskem trgu ni mogoče šteti za novo dokazno sredstvo in da so bili navedeni samo kot ponazoritev in podpora trditvi, da precej trgovcev na drobno želi, če je to dovoljeno, hraniti v istem zamrzovalniku še drugo znamko sladoledov. Poudarja, da mora Sodišče prve stopnje presoditi vse dokaze, ki so mu predloženi, razen če so morebiti izkrivljeni. V zvezi s tem Richmond navaja sodbo z dne 28. maja 1998 v zadevi Deere proti Komisiji (C-7/95 P, Recueil, str. I‑3111, točka 118). Meni, da člen 116 Poslovnika Sodišča prve stopnje intervenientom dovoljuje, da svoje trditve v pisnem in ustnem postopku podprejo z dokazi, in da družba HB ni izpodbijala dokazov, ki jih je družba Richmond predložila na obravnavi.
Presoja Sodišča
148. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, kadar eden od razlogov, ki jih sprejme Sodišče prve stopnje, zadošča za utemeljitev izreka sodbe, napake, ki bi jih lahko vseboval drug razlog, prav tako naveden v zadevni sodbi, v nobenem primeru ne vplivajo na ta izrek, tako da je pritožbeni razlog, ki jih navaja, brezpredmeten in ga je treba zavrniti (glej zlasti sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Recueil, str. I‑3801, točka 68 in navedena sodna praksa).
149. V izpodbijani sodbi je trditev, ki se nanaša na izkušnje družbe Richmond v Združenem kraljestvu, samo ena od številnih trditev, ki podpira analizo Sodišča prve stopnje, da ima veliko trgovcev na drobno, če to sme, v istem zamrzovalniku poleg sladoledov družbe HB tudi sladolede drugih znamk.
150. Ta trditev se namreč izkaže kot dovolj podprta z drugimi dejstvi, na katera se je Sodišče prve stopnje oprlo v točkah od 93 do 97 izpodbijane sodbe.
151. Zato je treba to trditev družbe HB zavrniti kot brezpredmetno.
152. Kot poudarja Komisija, je bilo poleg tega dejstvo, da HB trgovcem na drobno na Severnem Irskem zaračunava najemnino za uporabo zamrzovalnikov, že navedeno v točki 127 obrazložitve sporne odločbe, splošno vprašanje, ali lahko ta družba naloži plačilo najemnine trgovcem na drobno, ki uporabljajo njene zamrzovalnike, pa je bilo predmet široke razprave med strankami. Kot je poleg tega pojasnjeno v točki 89 tega sklepa, se Sodišče prve stopnje ni oprlo samo na prakso družbe HB na Severnem Irskem, da bi ugotovilo, ali ta družba lahko zaračunava najemnino trgovcem na drobno, ki uporabljajo njene zamrzovalnike na referenčnem trgu, ampak je v točki 114 izpodbijane sodbe še ugotovilo, da ta družba ni pravno zadostno dokazala, da ne bi bilo praktično naložiti ločene najemnine za dobavo zamrzovalnikov na Irskem, čemur HB ne ugovarja.
153. Zato je treba to trditev družbe HB zavrniti kot očitno neutemeljeno.
154. Nazadnje, ker je Sodišče v točki 106 tega sklepa zavrnilo trditev družbe HB, da je Sodišče prve stopnje obrnilo dokazno breme v okviru člena 85(3) Pogodbe, je ni treba ponovno preučiti.
155. Zato je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti kot očitno neutemeljen.
156. Noben pritožbeni razlog, ki ga je navedla družba HB v podporo svoji pritožbi, ne more uspeti, zato jo je treba zavrniti.
Stroški
157. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 istega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker so Komisija ter družbi Mars in Richmond predlagale, naj se družbi HB naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) sklenilo:
1) Pritožba se zavrne.
2) Unilever Bestfoods (Ireland) Ltd se naloži plačilo stroškov.