62020TJ0069
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (sedmi razširjeni senat)
z dne 13. novembra 2024 (
*1
)
„Konkurenca – Koncentracije – Nemška trga televizijskih in telekomunikacijskih storitev – Sklep o razglasitvi koncentracije za združljivo z notranjim trgom in Sporazumom EGP – Zaveze – Presoja horizontalnih in vertikalnih učinkov koncentracije na konkurenco – Konkurenčno razmerje med udeležencema koncentracije – Sprememba, značilna za koncentracijo – Očitna napaka pri presoji“
V zadevi T‑69/20,
Tele Columbus AG s sedežem v Berlinu (Nemčija), ki jo zastopata C. Wagner in J. Hackl, odvetnika,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopajo G. Conte, A. Keidel, J. Szczodrowski in C. Vollrath, agenti,
tožena stranka,
ob sodelovanju:
Vodafone Group plc s sedežem v Newburyju (Združeno kraljestvo), ki jo zastopajo V. Vollmann, solicitor, ter C. Jeffs, A. Chadd in D. Seeliger, odvetniki,
intervenientka,
SPLOŠNO SODIŠČE (sedmi razširjeni senat),
v sestavi M. van der Woude, predsednik, R. da Silva Passos (poročevalec), sodnik, I. Reine, sodnica, L. Truchot in M. Sampol Pucurull, sodnika,
sodna tajnica: S. Jund, administratorka,
na podlagi pisnega dela postopka,
na podlagi obravnave z dne 22. septembra 2023
izreka naslednjo
Sodbo (
1
)
1
Tožeča stranka, družba Tele Columbus AG, s tožbo na podlagi člena 263 PDEU predlaga razglasitev ničnosti Sklepa Komisije C(2019) 5187 final z dne 18. julija 2019 o razglasitvi koncentracije, v skladu s katero namerava družba Vodafone Group plc pridobiti nekatera sredstva družbe Liberty Global plc (zadeva COMP/M.8864 – Vodafone/Certain Liberty Global Assets), za združljivo z notranjim trgom in Sporazumom EGP (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
[…]
II. Postopek in predlogi strank
[…]
48
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijani sklep razglasi za ničen;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
49
Komisija in družba Vodafone Splošnemu sodišču predlagata, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
III. Pravo
[…]
B.
Prvi tožbeni razlog: očitne napake pri presoji in kršitve postopka v okviru preučitve neusklajenih horizontalnih učinkov na trgu večstanovanjskih enot (v nadaljevanju: MDU)
[…]
2. Prvi del: očitna napaka pri presoji, ki je vplivala na presojo obstoja neposredne konkurence med udeležencema koncentracije
[…]
82
V zvezi s tem je treba pojasniti, da neposredna konkurenca med podjetji obstaja, kadar ta tekmujejo za iste stranke.
83
V obravnavani zadevi ni sporno, da se kabelski omrežji udeležencev koncentracije ne prekrivata in da ima stranka MDU, ki želi skleniti pogodbo z dobaviteljem televizijskih signalov, v praksi načeloma le možnost izbire med udeležencem koncentracije, v čigar kabelskem profilu se nahaja stavba, ki jo je treba priključiti, in enim od njegovih konkurentov, kot je tožeča stranka. To, ali je bil trg MDU pred koncentracijo nacionalnega obsega ali omejen na kabelske profile udeležencev koncentracije, ne spremeni ničesar, saj se ta ugotovitev uporabi v obeh primerih.
84
Iz tega izhaja, da družbe Unitymedia ne bi bilo mogoče veljavno opredeliti kot „alternativnega dobavitelja“ za stanovanjske družbe na trgu MDU, ki bi bil, kot trdi tožeča stranka, zaradi koncentracije izrinjen s trga. Iz navedenega izhaja tudi, da si proizvodi, ki sta jih tržila udeleženca koncentracije, v praksi niso bili konkurenčni, in to ne glede na geografsko razmejitev trga MDU, tako da prvega dela tega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.
85
Z drugimi trditvami tožeče stranke ni mogoče dokazati nasprotnega.
86
Najprej, glede trditve tožeče stranke, da se dejavnosti udeležencev koncentracije prekrivajo, je treba poudariti, da čeprav ni bilo nobenega prekrivanja med kabelskima omrežjema družbe Vodafone in družbe Unitymedia, česar tožeča stranka ne izpodbija, je Komisija v izpodbijanem sklepu resda ugotovila, da so se njune dejavnosti vseeno nekoliko prekrivale, saj sta ta operaterja v tem primeru od drugega udeleženca ali drugega operaterja omrežja tretje stopnje kupovala posredniške storitve prenosa televizijskih signalov, da bi lahko dosegla zadevne stranke MDU.
87
Vendar je treba poudariti, da tožeča stranka kljub temu, da izpodbija zanemarljivo naravo številčnih podatkov, ki jih je Komisija razkrila med postopkom pred Splošnim sodiščem v zvezi s pogodbami, ki sta jih udeleženca koncentracije sklenila zunaj svojih kabelskih profilov, in številom zadevnih strank, ne izpodbija teh številčnih podatkov kot takih. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da ti številčni podatki kažejo, da so te pogodbe pomenile zelo omejeno število strank MDU v smislu priključenih gospodinjstev in tržni delež, ki je bil, ker je bil manjši od 1 %, tako zanemarljiv, da ne bi mogel pomeniti preostale konkurence, ki bi jo bilo treba varovati.
88
Dalje, glede trditve tožeče stranke, da bi se poslovna strategija udeležencev koncentracije lahko razvijala, tako da bi se lahko odločila razširiti svoje dejavnosti zunaj svojih kabelskih profilov, je treba ugotoviti, da se taka trditev nanaša bolj na obstoj potencialne konkurence kot na domnevno obstoječo neposredno konkurenco, zaradi česar je v okviru prvega dela tega tožbenega razloga brezpredmetna.
89
Enako velja za trditev tožeče stranke, da sta kumulacija tržnih deležev in vrednost indeksa Herfindahl-Hirschman na trgu MDU, ki je opredeljen kot trg z nacionalno razsežnostjo, zelo visoki, ker se s tema podatkoma ne dokazuje obstoja neposredne konkurence med obema udeležencema koncentracije, preden je ta izvedena. V zvezi z indeksom Herfindahl-Hirschman, ki se izračuna s seštevanjem kvadratov posameznih tržnih deležev vseh podjetij na trgu, je treba ugotoviti, da se ta indeks uporablja za merjenje stopnje koncentracije na danem trgu in da lahko da začetni podatek o konkurenčnem pritisku na trgu po koncentraciji (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2013, Spar Österreichische Warenhandels/Komisija, T‑405/08, neobjavljena, EU:T:2013:306, točka 65).
90
Iz vsega navedenega izhaja, da tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija v izpodbijanem sklepu očitno napačno štela, da udeleženca koncentracije pred njeno izvedbo nista bila neposredna konkurenta. Prvi del tega tožbenega razloga je zato treba zavrniti.
3. Četrti del: očitna napaka pri presoji, ki je vplivala na presojo obstoja posredne konkurence med udeležencema koncentracije
[…]
103
Najprej je treba pojasniti, da so podjetja, ki si med seboj ne konkurirajo neposredno, kljub temu lahko v razmerju posredne konkurence, zlasti kadar so izpostavljena podobnim konkurenčnim pritiskom drugih podjetij, s katerimi si vsako od njih neposredno konkurira, ali kadar drugi dejavniki, kot so zahteve strank, primerljivo omejujejo njihove možnosti določanja cen in poslovnih pogojev.
104
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da trditve tožeče stranke, ki so v bistvu opisane v točkah od 98 do 101 zgoraj, zelo splošne, niso podprte z nobenim dokazom in temeljijo na nejasnih trditvah, kar ne more zadostovati za izpodbitje presoje Komisije. Edina konkretna trditev je tista, ki se nanaša na cene in značilnosti paketnih ponudb za internet in telefon. Vendar cene in značilnosti ponudb, ki jih navaja tožeča stranka, ker se nanašajo na druge trge, niso upoštevne za presojo obstoja posredne konkurence na trgu MDU, ki se nanaša na prenos televizijskega signala.
105
Poleg tega je iz izpodbijanega sklepa razvidno (glej zlasti točko 697 obrazložitve izpodbijanega sklepa), ne da bi tožeča stranka to izpodbijala, da so številne pogodbe s strankami MDU rezultat pogajanj, pozivov k oddaji ponudbe ali formalnih razpisnih postopkov, ki so načeloma tajni. Pogodbe, ki jih udeleženca koncentracije skleneta s svojimi strankami MDU, torej niso tipske pogodbe, na pogoje katerih bi lahko v nasprotju s trditvijo tožeče stranke vplivalo to, kar ponujajo drug udeleženec v svojem kabelskem profilu ali nekateri gospodarski subjekti, dejavni na nacionalni ravni.
106
Prav tako je treba navesti, da je Komisija v izpodbijanem sklepu pojasnila, prvič, da pri preučitvi internih dokumentov udeležencev koncentracije ni bil ugotovljen noben element, ki bi kazal na to, da sta navedena udeleženca upoštevala vsebino in pogoje iz teh internih dokumentov pri njunih pogajanj v zvezi s pogodbami MDU, in drugič, da sta udeleženca koncentracije predložila prepričljive dokaze za izpodbijanje usklajevanja pogodb MDU na celotnem nemškem ozemlju. Dejstvo, da tožeča stranka meni, da take ugotovitve niso „verjetne“, ne zadostuje za njihovo izpodbitje.
107
Zato tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija v izpodbijanem sklepu očitno napačno ugotovila, da udeleženca koncentracije nista bila posredna konkurenta.
108
Ker tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija storila očitno napako pri presoji, ko je menila, da koncentracija ne bi povzročila izgube kakršne koli posredne konkurence, je treba ta očitek zavrniti, ne da bi bilo treba presoditi, ali je Komisija storila napako s tem, da je menila, da mora biti posredna konkurenca posebej močna ali da je potrebno sistematično posredovanje pogojev.
109
Četrti del tega tožbenega razloga je treba zato zavrniti.
4. Tretji del: očitna napaka pri presoji ter kršitev pravice do izjave in načela dobrega upravljanja, ki sta vplivali na presojo obstoja potencialne konkurence med udeležencema koncentracije
[…]
b) Očitna napaka Komisije pri presoji, ker naj bi se oprla izključno na subjektivna naložbena merila in interne dokumente udeležencev koncentracije
[…]
139
V zvezi s tem je treba na prvem mestu opozoriti, da na področju nadzora koncentracij preizkus pogojev konkurence v skladu z ustaljeno sodno prakso ne temelji le na dejanski konkurenci med podjetji, ki so že prisotna na zadevnem trgu, ampak tudi na potencialni konkurenci, da bi se ugotovilo, ali ob upoštevanju strukture trga ter gospodarskega in pravnega okvira, ki ureja njegovo delovanje, obstajajo dejanske in konkretne možnosti, da si zadevna podjetja med seboj konkurirajo ali da lahko novi konkurent vstopi na zadevni trg in konkurira že prisotnim podjetjem (glej sodbo z dne 4. julija 2006, easyJet/Komisija, T‑177/04, EU:T:2006:187, točka 116 in navedena sodna praksa).
140
Da bi se preizkusilo, ali je neko podjetje potencialen konkurent na trgu, mora Komisija preučiti, ali bi, če ne bi bilo zadevne koncentracije, obstajale dejanske in konkretne možnosti, da bi to podjetje vstopilo na navedeni trg in konkuriralo tam že prisotnim podjetjem. Tak dokaz ne sme temeljiti zgolj na hipotezi, ampak mora biti podprt z dejstvi ali analizo struktur upoštevnega trga. Tako podjetja ni mogoče opredeliti kot potencialnega konkurenta, če njegov vstop na trg ne ustreza ekonomsko vzdržni strategiji (glej po analogiji sodbo z dne 29. junija 2012, E.ON Ruhrgas in E.ON/Komisija, T‑360/09, EU:T:2012:332, točka 86 in navedena sodna praksa).
141
Poleg tega ekonomske vzdržnosti strategije vstopa na trg ni mogoče enačiti zgolj z donosnostjo te strategije. Če bi bilo tako, bi se lahko zgolj teoretična sposobnost vstopa na trg štela za zadostno za ugotovitev obstoja potencialne konkurence. Zato Komisija lahko upošteva poslovni ali gospodarski interes za vstop na trg podjetja, katerega status potencialnega konkurenta se analizira (glej v tem smislu sodbi z dne 21. septembra 2005, EDP/Komisija, T‑87/05, EU:T:2005:333, točke 177, 185, 187, 188, 191 in 195, ter z dne 4. julija 2006, easyJet/Komisija, T‑177/04, EU:T:2006:187, točka 123), in se posledično opre na njegova naložbena merila. Tako Komisija podjetja ne more opredeliti kot potencialnega konkurenta na podlagi splošnih in abstraktnih preudarkov, ne da bi upoštevala poslovne interese tega podjetja, njegovo kratkoročno in srednjeročno razvojno strategijo ter merila donosnosti, ki si jih je za to določilo.
142
Iz tega sledi, da kadar Komisija ugotovi, prvič, da zadevno podjetje ni izvedlo nobenega ukrepa za vstop na trg v dovolj kratkem času, računanem na podlagi značilnosti trga, drugič, da navedeno podjetje ne meni, da je vstop na trg ekonomsko smiseln in zanimiv, in torej, tretjič, da navedeno podjetje v prihodnosti ne namerava vstopiti na trg v večjem obsegu, lahko, ne da bi storila očitno napako pri presoji, sklene, da zadevno podjetje ni potencialni konkurent drugega udeleženca koncentracije. Taka ugotovitev zadostuje za zavrnitev prvega očitka tožeče stranke, da Komisija v obravnavani zadevi ni upoštevala relevantnih meril za presojo potencialne konkurence, ker se je oprla skoraj izključno na subjektivna naložbena merila in interne dokumente udeležencev koncentracije.
143
Na drugem mestu, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da naj se Komisija ne bi mogla opreti na naložbena merila udeležencev koncentracije, ker se lahko ta kadar koli spremenijo ali se celo z njimi manipulira in ker ne ustrezajo praksi sektorja, je treba opozoriti, da ekonomske vzdržnosti strategije vstopa na trg ni mogoče enačiti zgolj z donosnostjo te strategije ter da se Komisija lahko opre na poslovni ali ekonomski interes za vstop na trg podjetja, katerega status potencialnega konkurenta se analizira (glej točki 140 in 141 zgoraj), in zato na njegova naložbena merila.
144
Poleg tega ob upoštevanju zahteve po hitrosti in strogih rokih, ki Komisijo zavezujejo v okviru postopka nadzora koncentracij, Komisija, če ni indicev o nepravilnosti predloženih informacij, ne more biti zavezana preverjati vseh informacij, ki jih prejme. Čeprav namreč Komisiji obveznost skrbne in nepristranske preučitve, ki ji je naložena v okviru tega postopka, ne dovoljuje opreti se na elemente ali informacije, ki jih ni mogoče obravnavati kot resnične, omenjena zahteva po hitrosti vendarle pomeni, da ne more sama do podrobnosti preverjati pristnosti in zanesljivosti vseh poslanih podatkov, saj postopek nadzora koncentracij do neke mere nujno temelji na zaupanju (sodba z dne 7. maja 2009, NVV in drugi/Komisija, T‑151/05, EU:T:2009:144, točka 184).
145
Prav tako je treba poudariti, da so v ureditvi, ki se uporablja za nadzor koncentracij, določeni različni ukrepi za odvračanje in kaznovanje posredovanja napačnih ali zavajajočih informacij. Stranke, ki priglasijo koncentracijo, imajo namreč na podlagi člena 4(1) in člena 6(2) Uredbe št. 802/2004 izrecno obveznost, da Komisiji predložijo točne in popolne podatke o dejstvih in okoliščinah, ki so upoštevni za odločbo o združljivosti, pri čemer je ta obveznost sankcionirana v členu 14 Uredbe št. 139/2004. Prav tako lahko Komisija na podlagi člena 6(3)(a) in člena 8(6)(a) Uredbe št. 139/2004 tudi prekliče odločbo o združljivosti, če ta temelji na netočnih podatkih, za katere je odgovorno eno od udeleženih podjetij, ali je bila pridobljena s prevaro (sodba z dne 7. maja 2009, NVV in drugi/Komisija, T‑151/05, EU:T:2009:144, točka 185).
146
Nazadnje, ugotoviti je treba, da je na eni strani zlasti iz točke 742 obrazložitve in opombe št. 553 izpodbijanega sklepa razvidno, da je Komisija preverila napovedi udeležencev koncentracije, v okviru katerih sta ta preučila donosnost več infrastrukturnih projektov glede na njuna naložbena merila, in je menila, da so rezultati iz teh napovedi dovolj trdni, ter da se na drugi strani Komisija pri ugotovitvi neobstoja potencialne konkurence med udeležencema koncentracije ni oprla le na naložbena merila udeležencev koncentracije, ampak je zlasti upoštevala dejstvo, da v praksi niti družba Vodafone niti družba Unitymedia nista nikoli podvajali kabelskega omrežja druge strani in da sta le zanemarljivo razširili svoje omrežje znotraj svojega kabelskega profila, čeprav je bila taka notranja širitev donosnejša.
147
Tega drugega očitka tožeče stranke, ki se nanaša na zanesljivost naložbenih meril udeležencev koncentracije, zato ni mogoče sprejeti.
148
Na tretjem mestu, v zvezi s sklepom Komisije z dne 16. junija 2011 v zadevi M.5900 – LGI/KBW, ki ga navaja tožeča stranka, je treba pojasniti, da je Komisija v tem sklepu koncentracijo, ki ji je bila priglašena in ki se je nanašala na pridobitev družbe KBW s strani družbe LGI, v skladu s členom 9(3)(b) Uredbe št. 139/2004 predložila pristojnim organom Zvezne republike Nemčije, potem ko je ugotovila, da so izpolnjeni pogoji za predložitev na podlagi člena 9(2)(a) Uredbe št. 139/2004. Komisija pa v taki odločitvi o predložitvi ne odloči o združljivosti koncentracije z notranjim trgom (glej v tem smislu sodbi z dne 3. aprila 2003, Royal Philips Electronics/Komisija, T‑119/02, EU:T:2003:101, točka 275, in z dne 30. septembra 2003, Cableuropa in drugi/Komisija, T‑346/02 in T‑347/02, EU:T:2003:256, točka 52). Namen take odločitve namreč ni odločiti o učinkih koncentracije na zadevne trge, ki so predmet predložitve, ampak prenesti odgovornost za to preučitev na pristojne nacionalne organe, ki za to zaprosijo, da bi odločili na podlagi nacionalnega konkurenčnega prava (glej v tem smislu sodbi z dne 3. aprila 2003, Royal Philips Electronics/Komisija, T‑119/02, EU:T:2003:101, točka 276, in z dne 30. septembra 2003, Cableuropa in drugi/Komisija, T‑346/02 in T‑347/02, EU:T:2003:256, točka 53).
149
Poleg tega Komisija v odločitvi o predložitvi ne sme opraviti preizkusa združljivosti koncentracije, ki bi zadevne nacionalne organe zavezoval glede vsebine, saj bi s tem povzročila, da bi bil tak mehanizem brezpredmeten, ampak se mora omejiti na to, da po prima facie preučitvi ugotovi, ali zadevna koncentracija na podlagi elementov, ki so ji na voljo v času presoje utemeljenosti zahteve po predložitvi, grozi, da bo vzpostavljen ali okrepljen prevladujoč položaj na zadevnih trgih (glej sodbo z dne 30. septembra 2003, Cableuropa in drugi/Komisija, T‑346/02 in T‑347/02, EU:T:2003:256, točka 217 in navedena sodna praksa).
150
Zato je treba šteti, da Komisija v sklepu z dne 16. junija 2011 v zadevi M.5900 – LGI/KBW ni opravila nikakršne dokončne presoje glede morebitnega obstoja razmerja potencialne konkurence med udeležencema koncentracije. To presojo poleg tega potrjujejo hipotetične formulacije, uporabljene v navedenem sklepu.
151
Prav tako tudi ob predpostavki, da je taka trditev tožeče stranke v zvezi z zadevo M.5900 – LGI/KBW pravilna, zadostuje opozoriti, da Komisija nikakor ni vezana na svojo prejšnjo prakso. Navesti je namreč treba, da tožeča stranka, kadar Komisija na podlagi priglasitve koncentracije in spisa v zvezi z njo odloči o združljivosti koncentracije z notranjim trgom, teh ugotovitev ne more izpodbijati iz razloga, da se razlikujejo od predhodnih ugotovitev iz neke druge zadeve, ki so bile podane na podlagi drugačne priglasitve in drugačnega spisa, tudi če sta zadevna trga v obeh zadevah podobna ali celo enaka (sodbi z dne 14. decembra 2005, General Electric/Komisija, T‑210/01, EU:T:2005:456, točka 118, in z dne 13. maja 2015, Niki Luftfahrt/Komisija, T‑162/10, EU:T:2015:283, točka 142).
152
Glede odločb zveznega urada za varstvo konkurence, na katere se sklicuje tožeča stranka, je treba navesti, da glede na natančno razdelitev pristojnosti, na kateri temelji Uredba št. 139/2004, odločbe nacionalnih organov ne morejo zavezovati Komisije v okviru postopkov nadzora koncentracij (glej v tem smislu sodbi z dne 18. decembra 2007, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija, C‑202/06 P, EU:C:2007:814, točka 56, in z dne 7. maja 2009, NVV in drugi/Komisija, T‑151/05, EU:T:2009:144, točka 139), a fortiori kadar se nanašajo na udeležence druge koncentracije in na drugo obdobje.
153
Iz zgoraj navedenega izhaja, da Komisija ni storila nikakršne očitne napake pri presoji s tem, da je upoštevala naložbena merila in interne dokumente udeležencev koncentracije, da bi ugotovila, ali ju je treba šteti za potencialna konkurenta ali ne.
c) Očitna napaka Komisije pri presoji, ker naj ne bi dovolj upoštevala drugih elementov
[…]
160
V zvezi s tem je treba na prvem mestu glede mnenja podjetij, ki so že dejavna na zadevnem trgu, izraženega med raziskavo trga, poudariti, da Komisija to mnenje lahko upošteva. Vendar to merilo ne more biti odločilno za presojo obstoja potencialne konkurence.
161
Mnenje konkurentov namreč sicer lahko pomeni pomemben vir informacij o predvidenem vplivu koncentracije na trg, vendar Komisije ne more zavezovati pri njeni samostojni presoji vpliva koncentracije na ta trg (glej v tem smislu sodbi z dne 25. marca 1999, Gencor/Komisija, T‑102/96, EU:T:1999:65, točki 290 in 291, ter z dne 5. oktobra 2020, HeidelbergCement in Schwenk Zement/Komisija, T‑380/17, EU:T:2020:471, točka 673 (neobjavljena)).
162
Vsekakor je treba ugotoviti, da je iz točk 727, 728, 752 in 753 obrazložitve izpodbijanega sklepa razvidno, da Komisija je upoštevala mnenje konkurenčnih operaterjev, saj iz teh točk obrazložitve izhaja, da je zlasti zaradi pripomb, ki so jih ti predložili, začela podrobno preučitev obstoja potencialne konkurence med udeležencema koncentracije.
163
Glede trditve tožeče stranke, da sta bila udeleženca koncentracije že dejavna v kabelskem profilu drugega od udeležencev, da je družba Vodafone že vlagala v kabelski profil družbe Unitymedia ali da sta ta udeleženca spremljala dejavnosti drug drugega, je treba navesti, da se ti elementi nanašajo na domnevni obstoj dejanske neposredne ali posredne konkurence, zaradi česar je taka trditev brezpredmetna v okviru tega dela, ki se nanaša na potencialno konkurenco. Vsekakor je iz preučitve prvega in drugega dela zgoraj razvidno, da je Komisija, ne da bi storila očitno napako pri presoji, v izpodbijanem sklepu lahko ugotovila, da udeleženca koncentracije na trgu MDU nista bila niti neposredna niti posredna konkurenta.
164
Iz navedenega izhaja, da je treba prvi očitek tožeče stranke zavrniti.
165
Na drugem mestu, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da bi morala Komisija, potem ko je ugotovila, da so manjši operaterji izvajali naložbe zunaj svojih območij pokritosti, šteti, da bi to lahko storili tudi družbi Vodafone in Unitymedia, je treba ugotoviti, da je Komisija v izpodbijanem sklepu pojasnila razloge, iz katerih se te strategije za udeleženca koncentracije ne uporabljajo.
166
Kar natančneje zadeva primer tožeče stranke, je iz dokazov, predstavljenih v točki 744(a) in v točkah od 797 do 799 obrazložitve izpodbijanega sklepa, ki jih tožeča stranka kot takih ne izpodbija, razvidno, da tožeča stranka v letih pred sprejetjem izpodbijanega sklepa ni zares podvajala kabelskega omrežja. Zlasti je iz slike 20, vključene v točko 798 obrazložitve izpodbijanega sklepa, razvidno, da se število gospodinjstev, priključenih na omrežje tožeče stranke, med letoma 2012 in 2018 ni bistveno povečalo, razen zaradi prevzema že obstoječih sredstev od drugih družb.
167
Kar zadeva družbo Deutsche Telekom, je iz točke 744(c) obrazložitve izpodbijanega sklepa in odgovora tega operaterja, ki je tam naveden, razvidno, da se njen položaj zelo razlikuje od položaja udeležencev koncentracije, zlasti ker ima družba Deutsche Telekom že zelo široko optično omrežje i ker to omrežje uporablja za zagotavljanje storitev širokopasovnega dostopa prek tehnologije digitalnih naročniških vodov (Digital Subscriber Line, DSL), česar tožeča stranka nikakor ne izpodbija. Zato se družba Deutsche Telekom, da bi svojo ponudbo strankam MDU razširila na nova območja, lahko opre na lastne linije z optičnimi vlakni ali obstoječe vode in mora na splošno zgraditi le kratke dele omrežja tretje stopnje.
168
Iz tega sledi, da s primeri podvajanja omrežja, ki so jih opravili ti operaterji, ni mogoče omajati presoje Komisije v zvezi s potencialno konkurenco med udeležencema koncentracije.
169
Zato je treba drugi očitek tožeče stranke zavrniti.
170
Na tretjem mestu, glede dejstva, da naj Komisija ne bi upoštevala obstoječe infrastrukture družbe Vodafone, zlasti v kabelskem profilu družbe Unitymedia, in dejstva, da naj bi bili za razširitev kabelskega omrežja potrebni podobni stroški, naj bo to znotraj ali zunaj kabelskega profila udeležencev koncentracije, je treba navesti, da je iz točke 740 obrazložitve izpodbijanega sklepa razvidno, da sta pri napovedih, ki jih je pripravila družba Vodafone in ki jih je preverila Komisija, bili upoštevani obstoječa infrastruktura tega operaterja in uvedba 5G, kar pa ni omogočalo, da bi podvajanje kabelskega omrežja postalo dovolj donosno.
171
Poleg tega je treba navesti, da je Komisija v točki 737 obrazložitve izpodbijanega sklepa ugotovila, da podvajanje kabelskega omrežja za družbo Vodafone na splošno ni bilo privlačno, „zlasti v primerjavi z dodajanjem novih gospodinjstev v svoj profil, ki je zahtevalo manjše naložbe v infrastrukturo in je ponujalo priložnosti za višje prihodke, ker ni bilo že obstoječega operaterja“. Iz tega sledi, da je Komisija ugotovila, da je podvajanje kabelskega omrežja zunaj njenega profila manj donosno od razširitve kabelskega omrežja na njenem ozemlju, česar tožeča stranka ne izpodbija. V obravnavani zadevi tožeča stranka trdi le, da bi bili stroški, povezani s tem, da kabelski operater razvija svoje omrežje znotraj svojega kabelskega profila, podobni stroškom razširitve kabelskega omrežja zunaj območja, ki ga pokriva, ne da bi kakor koli podprla tako trditev in zlasti ne da bi izpodbijala te elemente, ki jih je navedla Komisija.
172
Poleg tega je treba ugotoviti, da je Komisija v odlomkih točk 736 in 739 obrazložitve izpodbijanega sklepa, ki ju je razkrila na podlagi sklepa z dne 30. marca 2023, navedla, da je ugotovila, da sta udeleženca koncentracije v zadnjih petih letih v zanemarljivem obsegu razširila svoje omrežje znotraj svojega kabelskega profila ali v njegovi bližini. Ta ugotovitev, ki je tožeča stranka v stališčih z dne 2. junija 2023 ne izpodbija, podpira ugotovitev Komisije, da širitev udeležencev koncentracije v kabelski profil drugega od udeležencev, če ne bi bilo koncentracije, ne bi bila verjetna. Če sta namreč družbi Vodafone in Unitymedia pred koncentracijo le zanemarljivo razširili svoje kabelsko omrežje znotraj lastnega profila, dejansko ni bilo verjetno, da bi širili svoje kabelsko omrežje zunaj lastnega profila, zlasti v profil drugega od udeležencev, saj je bila taka širitev manj donosna od širitve znotraj njunih lastnih kabelskih profilov.
173
Zato tega tretjega očitka tožeče stranke ni mogoče sprejeti.
174
Na četrtem mestu, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da Komisija ni upoštevala dejstva, da bi si družbi Vodafone in Unitymedia lahko konkurirali na podlagi sredstev, ki niso povezana z infrastrukturo, je treba ugotoviti, da se Komisija v nasprotju s trditvami tožeče stranke ni omejila na preučitev verjetnosti potencialne konkurence s podvajanjem kabelskega omrežja, kot je to razvidno iz točke 745 obrazložitve izpodbijanega sklepa v zvezi z družbo Vodafone in točke 763 obrazložitve v zvezi z družbo Unitymedia. Komisija je v tem okviru menila, da je prav tako malo verjetno, da bi eden od udeležencev vstopil v kabelski profil drugega z uporabo sredstev, ki ne temeljijo na infrastrukturi, kot so zlasti zakupljeni vodi, satelitska infrastruktura ali omrežja četrte stopnje, tako da tega četrtega očitka ni mogoče sprejeti.
175
Komisija je pred Splošnim sodiščem vsekakor pojasnila, ne da bi ji tožeča stranka nasprotovala, da čeprav je teoretično mogoče zagotavljati storitve prenosa televizijskih signalov strankam MDU brez uporabe lastne infrastrukture tretje stopnje, v praksi ne gre za možnost, ki bi bila zanimiva s konkurenčnega vidika. V zvezi s tem je treba tudi navesti, da je Komisija v točki 820 obrazložitve izpodbijanega sklepa, na katero se je tožeča stranka v okviru tega postopka večkrat sklicevala, ugotovila, da so bili operaterji četrte stopnje, med katerimi je tudi tožeča stranka, popolnoma odvisni od volje udeležencev, da ponujata storitve vmesnega prenosa televizijskega signala pod konkurenčnimi pogoji, česar tožeča stranka ne izpodbija. Dalje, Komisija je v točki 1479 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da so operaterji četrte stopnje sami pojasnili, da so dejavni v nišnem segmentu trga, medtem ko so stanovanjska združenja trdila, da ti operaterji pogosto ne izpolnjujejo zahtev glede ravni storitve in da ne morejo skrbeti za izboljšanje omrežja tretje stopnje, česar tožeča stranka prav tako ne izpodbija. Ti elementi pa potrjujejo ugotovitev Komisije, da je malo verjetno, da bi udeleženca koncentracije svoje dejavnosti razširila v kabelski profil drugega od udeležencev, tako da bi se oprla na sredstva, ki ne temeljijo na infrastrukturi.
176
Zato je treba četrti očitek tožeče stranke zavrniti.
[…]
e) Domnevno nedovoljeno dogovarjanje med udeležencema koncentracije
188
Tožeča stranka prav tako trdi, da če si udeleženca koncentracije nista konkurirala in nista nikoli podvajala svojih kabelskih omrežij, je bilo to zato, ker je med njima obstajalo implicitno ali tajno dogovarjanje. Tožeča stranka meni, da bi Komisija, če bi ravnala pravilno, morala ugotoviti, da če niti družba Vodafone niti družba Unitymedia nista razširili svojih dejavnosti na trgu MDU v kabelski profil druge, je bilo to le zaradi takega nedovoljenega dogovarjanja.
[…]
191
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se očitek tožeče stranke ne nanaša na koncentracijo, ki je bila obravnavana v izpodbijanem sklepu, niti na njene učinke na trg MDU, ampak se z njim bolj kot to poskuša pojasniti, zakaj si udeleženca te koncentracije pred njo nista konkurirala.
192
Iz člena 21(1) Uredbe št. 139/2004 pa izhaja, da se ta uredba uporablja samo za koncentracije, kot so opredeljene v členu 3 te uredbe, za katere se Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) načeloma ne uporablja. Zadnjenavedena uredba pa se še vedno uporablja za ravnanja podjetij, pri katerih sicer ne gre za koncentracijo v smislu Uredbe št. 139/2004, vendar je lahko njihova posledica usklajevanje med temi podjetji, ki je v nasprotju s členom 101 PDEU, zaradi česar so ta ravnanja pod nadzorom Komisije ali nacionalnih organov za varstvo konkurence (sodba z dne 7. septembra 2017, Austria Asphalt, C‑248/16, EU:C:2017:643, točki 32 in 33).
193
Iz tega izhaja, da je očitek tožeče stranke, ki se nanaša na domnevno implicitno ali tajno nedovoljeno dogovarjanje med udeležencema koncentracije pred to koncentracijo, brezpredmeten, ker se ne nanaša na predmet izpodbijanega sklepa, in sicer na koncentracijo, za katero se uporablja Uredba št. 139/2004, ampak na ravnanja, ki potencialno spadajo na področje uporabe členov 101 ali 102 PDEU in Uredbe št. 1/2003. Tudi če bi bile trditve tožeče stranke utemeljene, torej tudi če bi pred koncentracijo obstajalo implicitno ali tajno nedovoljeno dogovarjanje med udeležencema koncentracije, ki bi pojasnjevalo neobstoj dejanske ali potencialne konkurence med njima na trgu MDU, kot to trdi tožeča stranka, to ne bi moglo omajati ugotovitve Komisije v zvezi s tem trgom, in sicer da ne obstaja konkurenca med udeležencema koncentracije, katere odprava bi lahko povzročila bistveno oviranje učinkovite konkurence.
194
Vsekakor je treba opozoriti, da je Komisija v izpodbijanem sklepu štela, da se navedbe tretjih strank o nedovoljenem tajnem dogovarjanju med udeležencema koncentracije niso potrdile s preučitvijo internih dokumentov navedenih udeležencev in da so bile v protislovju z dokazi iz spisa glede nezadostne donosnosti podvajanja kabelskih omrežij (glej opombi št. 534 in 566). Trditve tožeče stranke, ki so bile vse že zgoraj zavrnjene v okviru preučitve tega dela tožbenega razloga, ne morejo omajati te ugotovitve Komisije. Poleg tega tožeča stranka, ko je bila na obravnavi vprašana o nedovoljenem tajnem dogovarjanju med udeležencema koncentracije, ni mogla predložiti niti najmanjšega dokaza v zvezi s tem. Nazadnje, v zvezi z odločbama zveznega urada za varstvo konkurence, na kateri se je sklicevalo, je treba opozoriti, da ne moreta zavezovati Komisije, kot je bilo opozorjeno v točki 152 zgoraj.
[…]
5. Drugi del: očitna napaka pri presoji in pomanjkljiva obrazložitev, ker naj Komisija ne bi upoštevala velikega povečanja virov združenega subjekta
[…]
b) Očitna napaka pri presoji
[…]
219
V zvezi s tem je treba poudariti, da je v členu 2(1)(b) Uredbe št. 139/2004 gospodarska in finančna moč resda omenjena med dejavniki, ki jih je treba upoštevati pri presoji, ali je koncentracija združljiva z notranjim trgom ali ne.
220
Vendar Komisija pri presoji združljivosti koncentracije z notranjim trgom upošteva celoto elementov, kot so struktura zadevnih trgov, dejanska ali potencialna konkurenca podjetij, položaj ter gospodarska in finančna moč zadevnih podjetij, možnosti izbire dobaviteljev in uporabnikov, obstoj vstopnih ovir ter razvoj ponudbe in povpraševanja (sodba z dne 15. februarja 2005, Komisija/Tetra Laval, C‑12/03 P, EU:C:2005:87, točka 125). Ugotovitev povečanja virov združenega subjekta zato sama po sebi ne omogoča ugotovitve, da gre za bistveno oviranje učinkovite konkurence.
221
Zato okoliščina, da koncentracija dveh podjetij povzroči povečanje virov združenega subjekta, tudi če je dokazana, sama po sebi ne zadostuje za razglasitev navedene koncentracije za nezdružljivo z notranjim trgom. Dokazati je namreč treba še, da to povečanje virov povzroča bistveno oviranje učinkovite konkurence.
222
Tožeča stranka pa v obravnavani zadevi, ne da bi bilo treba odločiti o vprašanju, ali je bilo povečanje virov „posledica“ koncentracije ali ne, ni dokazala, kako bi lahko tako povečanje povzročilo bistveno oviranje učinkovite konkurence.
223
Samo zato, ker koncentracija povzroči sinergije ali znižanje stroškov v korist združenega subjekta, ta transakcija ne ovira nujno konkurence. Poleg tega tudi to, da koncentracija ustvari ali okrepi prevladujoči položaj ali da eno samo prevladujoče podjetje odloča o konkurenčni strategiji in cenovni politiki združenega subjekta na celotnem nacionalnem ozemlju, ne povzroči samodejno bistvenega oviranja učinkovite konkurence. Okoliščina, da bi koncentracija ustvarila ali okrepila prevladujoči položaj, namreč sama po sebi ne zadostuje za ugotovitev, da bi bila ta koncentracija nezdružljiva z notranjim trgom, če bistveno ne ovira učinkovite konkurence na notranjem trgu ali na njegovem znatnem delu (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 20. oktobra 2021, Polskie Linie Lotnicze LOT/Komisija, T‑296/18, EU:T:2021:724, točka 107).
224
Poleg tega je treba poudariti, da lahko Komisija razglasi koncentracijo za nezdružljivo z notranjim trgom le, če ugotovi bistveno oviranje učinkovite konkurence, ki je neposredna in takojšnja posledica koncentracije. Tako oviranje, ki bi izhajalo iz bodočih odločitev združenega subjekta, se lahko šteje za neposredno in takojšnjo posledico koncentracije le, če je postalo to prihodnje ravnanje mogoče in ekonomsko smotrno zaradi spremembe značilnosti in strukture trga, ki jo je povzročila koncentracija (sodba z dne 11. decembra 2013, Cisco Systems in Messagenet/Komisija, T‑79/12, EU:T:2013:635, točka 118).
225
V obravnavani zadevi pa ni sporno, da sta bili družbi Vodafone in Unitymedia pred koncentracijo že v prevladujočem položaju na trgu MDU v svojih kabelskih profilih, zaradi česar sta že imeli možnost, da v veliki meri ravnata neodvisno od svojih konkurentov in strank MDU. Zato tudi če bi, kot trdi tožeča stranka, združeni subjekt zaradi povečanja svojih virov lahko izrinil svoje preostale konkurente zaradi med drugim uporabe plenilskih cen, je treba ugotoviti, da je bilo tako že pred koncentracijo in da to prihodnje ravnanje zato ni postalo mogoče in ekonomsko smotrno zaradi spremembe značilnosti in strukture trga, ki jo je povzročila koncentracija.
226
Če bi združeni subjekt izvajal protikonkurenčna ravnanja, da bi izrinil preostalo konkurenco na trgu MDU, bi tretje osebe vsekakor lahko take morebitne zlorabe prijavile nacionalnim organom, pristojnim za konkurenco, ali Komisiji, ne da bi to vplivalo na možnost teh organov ali Komisije, da ukrepajo po uradni dolžnosti v skladu s členom 5 in členom 7(1) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu sodbo z dne 13. maja 2015, Niki Luftfahrt/Komisija, T‑162/10, EU:T:2015:283, točka 250).
227
Nazadnje, Komisije ne zavezuje niti odločba Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) z dne 14. avgusta 2013 niti njena praksa odločanja.
228
V zvezi z odločbo Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) je treba poleg tega ugotoviti, da je bila izdana leta 2013, medtem ko je bila koncentracija priglašena leta 2018. Trgi telekomunikacij pa se razvijajo zelo hitro. V tem okviru bi bilo mogoče neupoštevanje te odločbe utemeljiti tudi s pretekom petih let. Navesti je treba tudi, da glede na natančno razdelitev pristojnosti, na kateri temelji Uredba št. 139/2004, odločbe nacionalnih organov ne morejo zavezovati Komisije v okviru postopkov nadzora koncentracij (glej v tem smislu sodbi z dne 18. decembra 2007, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija, C‑202/06 P, EU:C:2007:814, točka 56, in z dne 7. maja 2009, NVV in drugi/Komisija, T‑151/05, EU:T:2009:144, točka 139).
229
V zvezi s prejšnjo prakso odločanja Komisije je treba navesti, da kadar Komisija odloči o združljivosti koncentracije z notranjim trgom na podlagi priglasitve koncentracije in spisa v zvezi z njo, tožeča stranka teh ugotovitev ne more izpodbijati iz razloga, da se razlikujejo od predhodnih ugotovitev iz neke druge zadeve, ki so bile podane na podlagi drugačne priglasitve in drugačnega spisa, tudi če sta zadevna trga v obeh zadevah podobna ali celo enaka (sodbi z dne 14. decembra 2005, General Electric/Komisija, T‑210/01, EU:T:2005:456, točka 118, in z dne 13. maja 2015, Niki Luftfahrt/Komisija, T‑162/10, EU:T:2015:283, točka 142).
230
Iz zgoraj navedenega izhaja, da tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija storila očitno napako pri presoji, ker ni ugotovila obstoja horizontalnih neusklajenih učinkov na trgu MDU zaradi povečanja virov kot posledice koncentracije.
[…]
D.
Tretji tožbeni razlog: očitna napaka pri presoji in kršitev postopka v okviru preučitve neusklajenih vertikalnih učinkov na vmesnem trgu in trgu MDU
[…]
3. Drugi del: očitne napake pri presoji
[…]
314
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je iz točke 31 Smernic o presoji nehorizontalnih združitev na podlagi uredbe Sveta o nadzoru koncentracij podjetij (UL 2008, C 265, str. 6, v nadaljevanju: Smernice o nehorizontalnih združitvah) razvidno, da izključitev pri proizvodnih dejavnikih nastane, kadar bi novi subjekt po združitvi verjetno omejil dostop do proizvodov ali storitev, ki bi jih v primeru brez združitve dobavil, kar zvišuje stroške njegovim konkurentom na spodnjem delu oskrbne verige ter jim otežuje dobavo proizvodnih dejavnikov po cenah in pod pogoji, ki bi veljali v primeru brez združitve.
315
V točki 32 Smernic o nehorizontalnih združitvah je navedeno, da Komisija pri presoji verjetnosti protikonkurenčne izključitve pri proizvodih dejavnikih preuči, prvič, ali bi združeni subjekt po združitvi lahko izvajal občutno izključevanje pri proizvodnih dejavnikih, drugič, ali bi imel spodbudo k takemu ravnanju, in tretjič, ali bi strategija izključevanja občutno škodljivo vplivala na konkurenco na spodnjem delu oskrbne verige.
316
Ugotoviti je treba, da so ti trije pogoji kumulativni, tako da neobstoj enega od njih zadostuje za izključitev verjetnosti protikonkurenčne izključitve pri proizvodnih dejavnikih (sodbi z dne 23. maja 2019, KPN/Komisija, T‑370/17, EU:T:2019:354, točki 118 in 119, ter z dne 27. januarja 2021, KPN/Komisija, T‑691/18, neobjavljena, EU:T:2021:43, točki 111 in 112). Poleg tega je treba zlasti v zvezi s tretjim od teh pogojev navesti, da je treba za izpolnitev takega pogoja dokazati negativen vpliv, ki občutno škodljivo vpliva na konkurenco nižje v oskrbni verigi, kar izhaja iz točke 32 Smernic o nehorizontalnih združitvah.
317
Ugotoviti je treba, da je Komisija v izpodbijanem sklepu kljub neobstoju nove vertikalne povezave med vmesnim trgom, ki je višje v oskrbni verigi, in trgom MDU, ki je nižje v oskrbni verigi, ki bi bila posledica koncentracije, v točkah od 1476 do 1506 obrazložitve izpodbijanega sklepa preučila te tri pogoje, ne da bi tožeča stranka ta pristop kot tak grajala.
318
V obravnavani zadevi Splošno sodišče meni, da je primerno začeti s preučitvijo trditev, ki jih je tožeča stranka navedla, da bi dokazala, da je Komisija v izpodbijanem sklepu očitno napačno ugotovila, da tretji od teh pogojev ni bil izpolnjen, to je z njenim tretjim očitkom, povzetim v točki 312 zgoraj.
319
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da tožeča stranka v tem okviru ne izpodbija več elementov, na podlagi katerih je Komisija ugotovila, da morebitna strategija izključevanja trga nikakor ne bi imela občutnega škodljivega vpliva na konkurenco na spodnjem delu oskrbne verige.
320
Tako tožeča stranka ne izpodbija, da taka strategija ne bi vplivala na njeno glavno dejavnost, saj se je ta opravljala zunaj kabelskega profila družbe Unitymedia. Poleg tega, čeprav tožeča stranka izpodbija ugotovitev Komisije, da je bila le malo dejavna v kabelskem profilu družbe Unitymedia, nikakor ne utemeljuje take trditve in zlasti ne izpodbija dejstva, da ni mogla sodelovati pri razpisih, v katerih so se zahtevale posodobitve omrežja tretje stopnje, omejenosti svojega zadevnega tržnega deleža, ker je ta znašal [med 0–5] %, in svojega omejenega sodelovanja pri razpisih v kabelskem profilu družbe Unitymedia.
321
Poleg tega nobena od trditev tožeče stranke ni utemeljena.
322
Prvič, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da je izvajala zadosten konkurenčni pritisk v kabelskem profilu družbe Unitymedia, čeprav je tam le preprodajala izdelek zadnjenavedene družbe, je treba ugotoviti, da taka trditev ni podprta z dokazi, s katerimi bi bilo mogoče ovreči pojasnila iz točk 1501 in 1503 obrazložitve izpodbijanega sklepa, kot je nanje opozorjeno v točkah 283 in 284 zgoraj.
323
Tako tožeča stranka nikakor ne utemeljuje svoje trditve, da bi izginotje preprodajalcev, ki naj bi bili v preteklosti uspešni na razpisih, občutno škodljivo vplivalo na konkurenco.
324
Poleg tega je treba ugotoviti, da v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, v okvir postopka nadzora koncentracij ne spada, da se zagotovi okrepitev tožeče stranke kot glavnega konkurenta udeležencev koncentracije in glavnega vira preostale konkurence, in to še toliko bolj, ker tožeča stranka ne pojasni, kaj naj bi bila taka okrepitev, niti iz katere pravne podlage bi morala izhajati.
325
Nazadnje, tožeča stranka se ne more utemeljeno sklicevati na dejstvo, da je Komisija v zvezi z neusklajenimi horizontalnimi učinki na trgu fiksnega internetnega dostopa sprejela korektivni ukrep, ki je bil osredotočen izključno na preprodajalce. Kot namreč pojasnjuje Komisija, obstajajo velike razlike med trgom MDU in trgom fiksnega internetnega dostopa, zaradi česar je bilo treba v primeru zadnjenavedenega trga sprejeti korektivni ukrep. Pogoji konkurence na obeh trgih so bili namreč različni (glej točko 391 in naslednje ter točko 700 in naslednje obrazložitve izpodbijanega sklepa). V zvezi s tem je bil na trgu MDU poudarek predvsem na infrastrukturi, ki jo je treba zagotavljati (glej točki 107 in 699 obrazložitve izpodbijanega sklepa), in ponudniki četrte stopnje tam niso izvajali znatnega konkurenčnega pritiska (glej točke od 818 do 820 in od 1478 do 1480 obrazložitve izpodbijanega sklepa). Nasprotno je družba Vodafone pred koncentracijo izvajala znaten konkurenčni pritisk na trgu fiksnega internetnega dostopa (glej točke od 445 do 499, zlasti točko 454 obrazložitve izpodbijanega sklepa), tako da je bil potreben korektivni ukrep (glej zlasti točko 1898 obrazložitve izpodbijanega sklepa).
326
Drugič, glede trditve tožeče stranke, da se je le začasno oprla na posredniške storitve prenosa televizijskega signala, ki jih zagotavlja družba Unitymedia, v pričakovanju postavitve lastnega omrežja tretje stopnje, je iz točke 798 obrazložitve in slike 20 izpodbijanega sklepa, na kateri se sklicuje Komisija v točki 1504 obrazložitve navedenega sklepa, razvidno, da presoje Komisije temeljijo hkrati na odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in na lastnih številčnih podatkih, ki jih je sporočila tožeča stranka. Iz dokazov, predstavljenih v točki 744(a) in točkah od 797 do 799 obrazložitve izpodbijanega sklepa, je razvidno, da tožeča stranka v letih pred sprejetjem izpodbijanega sklepa dejansko ni zares podvajala kabelskega omrežja drugega operaterja. Zlasti je iz slike 20, vključene v točko 798 obrazložitve izpodbijanega sklepa, razvidno, da se število gospodinjstev, priključenih na omrežje tožeče stranke, med letoma 2012 in 2018 ni bistveno povečalo, razen zaradi prevzema že obstoječih sredstev od drugih družb. Tožeča stranka pa se zgolj sklicuje na svoje izjave, ni pa predložila nobenega dokaza, ki bi nasprotoval ugotovitvi, da „je v zadnjih letih svojo infrastrukturo tretje stopnje le malo razvila“.
327
Iz tega sledi, da trditve tožeče stranke ne dokazujejo, da je Komisija storila očitno napako pri presoji s tem, da je menila, da elementi, s katerimi je razpolagala, dokazujejo, da oslabitev tožeče stranke znotraj kabelskega profila družbe Unitymedia ne bi imela občutnega škodljivega vpliva na konkurenco na trgu maloprodajne oskrbe strank MDU.
328
Zato je treba tretji očitek, ki ga je tožeča stranka navedla v utemeljitev drugega dela tretjega tožbenega razloga, zavrniti.
329
Ob upoštevanju tega, da so trije pogoji v zvezi z obstojem tveganja izključitve pri proizvodnih dejavnikih kumulativni, česar tožeča stranka sicer ne izpodbija, to, da tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija storila očitno napako pri presoji s tem, da je menila, da tretji od teh pogojev ni bil izpolnjen, zadostuje za izključitev takega tveganja izključitve, ne da bi bilo treba preučiti še, ali je Komisija očitno napačno menila, da tudi druga dva pogoja nista izpolnjena. Zato ni treba preučiti utemeljenosti prvega in drugega očitka, ki ju je tožeča stranka navedla v utemeljitev drugega dela tretjega tožbenega razloga, ki se v bistvu nanašata na prva dva pogoja.
330
Glede na navedeno je treba tretji tožbeni razlog zavrniti, ne da bi bilo treba preučiti, ali je tožeča stranka imela interes, da se nanj sklicuje.
E.
Četrti tožbeni razlog: očitna napaka pri presoji v okviru preučitve neusklajenih horizontalnih učinkov na trgu prenosa televizijskih signalov
[…]
2. Očitna napaka pri presoji, ki jo zatrjuje tožeča stranka
[…]
348
Na prvem mestu, kar zadeva očitek Komisiji, da se je domnevno omejila na analizo nekaterih protikonkurenčnih učinkov v zvezi z nadomestili za prenos signala ali storitvami OTT in HbbTV, tožeča stranka navaja le nekatere tehnične funkcije in določene poslovne vidike, ki naj bi jih Komisija po njenem mnenju morala preučiti, vendar nikakor ne pojasni, kako bi lahko koncentracija nanje vplivala ter natančneje zakaj in kako bi imel združeni subjekt zmožnost in predvsem interes za poslabšanje funkcij in poslovnih vidikov med njegovimi pogajanji z izdajatelji televizijskih programov, kako bi to zlasti glede na njihovo pomembnost lahko povzročilo bistveno oviranje učinkovite konkurence na trgu prenosa televizijskih signalov in kako bi bilo takšno verjetno poslabšanje teh funkcij in poslovnih vidikov značilno za koncentracijo, zaradi česar je mogoče ta prvi očitek zavrniti.
349
Vsekakor, kot pravilno trdi Komisija, zgolj dejstvo, da Komisija ni opravila vseh preučitev, ki jih je tožeča stranka želela ali za katere je menila, da so koristne, samo po sebi ne upravičuje razglasitve ničnosti izpodbijanega sklepa.
350
Na drugem mestu, v zvezi s trditvijo, da naj Komisija ne bi upoštevala dejstva, da bi imel združeni subjekt zmožnost in spodbudo za uvedbo delnih izključnosti, zato da bi prepovedal razširjanje vsebin prek nekaterih svojih konkurentov, kot je sama, je treba ugotoviti, da je taka trditev zelo splošna in ni z ničemer podprta.
351
Poleg tega, čeprav tožeča stranka trdi, da bi imel združeni subjekt zmožnost in spodbudo za uvedbo take strategije delne izključnosti v zvezi z nekaterimi svojimi konkurenti, je treba ugotoviti, da niti ne poskuša dokazati, da bi taka strategija imela občuten škodljiv vpliv na konkurenco na spodnjem delu oskrbne verige, tako da bi se na primer oprla na dokaze, da bi bil potencialno velik delež stanovanjskih družb na trgu MDU ali nemških televizijskih gledalcev na trgu SDU (single dwelling units) pripravljen preiti na ponudbo združenega subjekta samo zato, ker njihov sedanji ponudnik nekaterih kanalov trenutno ne bi ponujal. Kot pa je razvidno iz točk 315 in 316 zgoraj ter iz tam navedene sodne prakse, so trije pogoji, navedeni v točki 32 Smernic o nehorizontalnih združitvah, kumulativni, tako da neizpolnjenost enega od njih zadostuje za izključitev tveganja protikonkurenčne izključitve pri proizvodnih dejavnikih, zaradi česar je mogoče ta drugi očitek zavrniti.
352
Vsekakor lahko to, da podjetje s prevladujočim položajem sklene sporazume o izključnosti s ponudnikom, katerih namen je s trga, ki je nižje v oskrbni verigi, izriniti enega ali več posamično določenih konkurentov, pomeni ravnanje, ki je v nasprotju s konkurenčnim pravom (glej v tem smislu sodbo z dne 22. marca 2011, Altstoff Recycling Austria/Komisija, T‑419/03, EU:T:2011:102, točka 51). Ko je bilo Komisiji na obravnavi postavljeno vprašanje v zvezi s tem, je poleg tega potrdila, da če bi združeni subjekt s katerim izdajateljem televizijskih programov sklenil sporazum o delni ali popolni izključnosti, bi to lahko pomenilo kršitev člena 101 ali 102 PDEU.
353
Zato je treba šteti, da je bilo malo verjetno, da bi bil združeni subjekt spodbujen k sklepanju takih sporazumov po tej koncentraciji, kar je veljalo tudi za izdajatelje televizijskih programov. Iz sodne prakse je namreč razvidno, da je sicer primerno upoštevati spodbude za protikonkurenčno ravnanje, vendar je treba upoštevati tudi dejstvo, da bi se navedene spodbude lahko zmanjšale ali celo odpravile zaradi nezakonitosti zadevnih ravnanj, verjetnosti njihovega odkritja, njihovega pregona s strani pristojnih organov na ravni Unije in na nacionalni ravni ter denarnih sankcij, ki bi lahko iz tega izhajale (glej v tem smislu sodbi z dne 25. oktobra 2002, Tetra Laval/Komisija, T‑5/02, EU:T:2002:264, točka 159, in z dne 14. decembra 2005, General Electric/Komisija, T‑210/01, EU:T:2005:456, točke od 303 do 311). Zato Komisiji ni mogoče očitati, da ni upoštevala možnosti, ki je glede na njeno morebitno nezakonitost neverjetna, da bi združeni subjekt z izdajateljem televizijskih programov sklenil sporazum o izključnosti, s katerim bi bil enemu ali več konkurentom na trgih nižje v oskrbni verigi, kot je tožeča stranka, onemogočen dostop do nekaterih vsebin.
354
Na tretjem mestu, v zvezi s trditvijo, da bi lahko združeni subjekt na trgu MDU izkoristil prednosti, ki bi jih imel na trgu prenosa televizijskih signalov, je treba ugotoviti, da se je tožeča stranka na te elemente sklicevala že v utemeljitev drugega dela prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na očitno napako pri presoji in neobstoj obrazložitve, ker naj Komisija pri preučitvi trga MDU ne bi upoštevala velikega povečanja virov združenega subjekta. Ta drugi del pa je bil zavrnjen iz razlogov, navedenih v točkah od 199 do 230 zgoraj, tako da tega tretjega očitka ni mogoče sprejeti.
355
Vsekakor je treba tudi v primeru, da bi zatrjevane koristi, ki bi jih bil deležen združeni subjekt, temu subjektu omogočile, da strankam MDU ponudi ugodnejše cene, kar trdi tožeča stranka, šteti, da bi to kazalo na pozitivne učinke za potrošnike, saj je verjetno, da bi se tako znižanje cene odražalo v znesku mesečne najemnine najemnikov zadevnih nepremičnin, ne pa na bistveno oviranje učinkovite konkurence. Poleg tega je treba ugotoviti, da tožeča stranka nikakor ni dokazala, da bi bile koristi, ki jih navaja, in sicer pobiranje nadomestil za prenos signala in pridobitev vsebin pod ugodnejšimi pogoji kot manjši kabelski operaterji, značilne za koncentracijo.
356
Zato tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija storila očitno napako pri presoji v okviru preučitve neusklajenih horizontalnih učinkov na trgu prenosa televizijskih signalov, zaradi česar je treba četrti tožbeni razlog zavrniti.
F.
Peti tožbeni razlog: očitna napaka pri presoji in kršitev postopka v okviru preučitve zavez
[…]
2. Prvi del: očitna napaka pri presoji zaveze WCBA
[…]
370
Dalje, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da zaveza WCBA ni učinkovita, ker naj z njo ne bi bilo mogoče nadomestiti odprave konkurenčnega pritiska z infrastrukturo in inovacijami, ki ga je izvajala družba Unitymedia pred koncentracijo, je treba ugotoviti, da je bil glavni cilj zaveze WCBA odpraviti pomislek glede konkurence, ki izhaja iz odprave konkurenčnega pritiska, ki se izvaja z dejavnostjo DSL družbe Vodafone v kabelskem profilu družbe Unitymedia, kot je to razvidno zlasti iz točke 1898 obrazložitve izpodbijanega sklepa.
371
Po koncentraciji bi namreč dejavnost, ki jo opravlja družba Unitymedia prek svojega kabelskega omrežja, ostala in bi jo prevzela družba Vodafone. Nasprotno je družba Vodafone nameravala v kabelskem profilu družbe Unitymedia prenehati opravljati svojo dejavnost DSL, ki jo je opravljala na podlagi veleprodajnega dostopa, ki ga je zagotavljala družba Deutsche Telekom (glej zlasti točke 566, 604 in 605 obrazložitve izpodbijanega sklepa). Iz tega sledi, da bi po koncentraciji prenehala dejavnost DSL družbe Vodafone, to je dejavnost preprodaje proizvoda DSL družbe Deutsche Telekom.
372
Zaveze WCBA zato ne bi bilo mogoče šteti za neučinkovite v smislu, da je določala vstop operaterja, to je družbe Telefónica, ki ne bi bil dejaven na področju infrastrukture, ampak bi se ukvarjal zgolj s preprodajo, saj je bil namen te zaveze prav nadomestiti izginotje operaterja, družbe Vodafone, v kabelskem profilu družbe Unitymedia, ki ni bil dejaven na področju infrastrukture, ampak se je ukvarjal le s preprodajo, tako da prvega očitka ni mogoče sprejeti.
373
Vsekakor je zlasti iz točke 452 obrazložitve izpodbijanega sklepa razvidno, da je družba Vodafone pred koncentracijo v svojem kabelskem profilu vlagala in uvajala inovacije. Poleg tega bi se kabelska dejavnost združenega subjekta po koncentraciji v kabelskem profilu družbe Unitymedia še naprej soočala s konkurenco drugih operaterjev, kot so družbe Deutsche Telekom, United Internet in Telefónica, kar je prav tako razvidno iz te točke obrazložitve. Iz tega izhaja, da bi moral združeni subjekt v nekdanjem kabelskem profilu družbe Unitymedia verjetno izvesti naložbe v infrastrukturo in inovacije, podobne tistim, ki jih je zadnjenavedena družba izvajala pred koncentracijo. Vsekakor tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza, s katerim bi bilo zadostno izkazano, da bi združeni subjekt kljub tem okoliščinam in, natančneje, kljub konkurenci, ki so jo izvajale družbe Deutsche Telekom, United Internet in Telefónica, prenehal vlagati in inovirati v nekdanji kabelski profil družbe Unitymedia, kar bi imelo za posledico, da bi koncentracija povzročila odpravo konkurenčnega pritiska, ki bi izhajal iz takih naložb in inovacij.
374
Na drugem mestu, kar zadeva trditev tožeče stranke, da naj Komisija zaveze WCBA ne bi mogla sprejeti zaradi njene vedenjske in ne strukturne narave, je res, kot ugotavlja tožeča stranka, da je Komisija v točki 15 Sporočila o korektivnih ukrepih pojasnila, da so strukturne zaveze, kot je zaveza o prenosu dejavnosti, praviloma bolj zaželene z vidika cilja, določenega v Uredbi št. 139/2004, ker se s takimi zavezami trajno odpravijo pomisleki glede konkurence, ki bi jih vzbudila priglašena združitev, poleg tega pa take zaveze ne zahtevajo srednjeročnih ali dolgoročnih nadzornih ukrepov. Poleg tega je Komisija v točki 17 navedenega sporočila poudarila, da so zaveze v zvezi s prihodnjim ravnanjem združenega subjekta lahko dopustne le izjemoma v zelo posebnih okoliščinah.
375
Dalje, Komisija lahko sprejme le zaveze, zaradi katerih bi bila koncentracija združljiva z notranjim trgom. Povedano drugače, zaveze, ki jih predlagajo zadevna podjetja, morajo Komisiji omogočiti, da ugotovi, da zadevna koncentracija ne bi bistveno ovirala učinkovite konkurence na notranjem trgu ali na njegovem znatnem delu, zlasti kot posledica ustvarjanja ali krepitve prevladujočega položaja v smislu člena 2(2) te uredbe (glej sodbo z dne 23. februarja 2006, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija, T‑282/02, EU:T:2006:64, točka 294 in navedena sodna praksa).
376
Namen zavez, ki so bile sprejete v fazi II, je zlasti odpraviti pomisleke glede konkurence, ki jih je Komisija ugotovila v fazi I in zaradi katerih je začela fazo II. Zato mora Splošno sodišče, kadar presoja, ali zaveze, ki so bile sprejete v fazi II, glede na njihov obseg in vsebino omogočajo Komisiji, da sprejme sklep o odobritvi koncentracije, preveriti, ali je Komisija, ne da bi pri tem storila očitno napako pri presoji, lahko štela, da so navedene zaveze pomenile neposreden in zadosten odgovor na pomisleke glede konkurence, ki so bili ugotovljeni v fazi I (glej v tem smislu sodbo z dne 13. maja 2015, Niki Luftfahrt/Komisija, T‑162/10, EU:T:2015:283, točka 298).
377
V uvodni izjavi 30 Uredbe št. 139/2004 je navedeno, da kadar udeležena podjetja prilagodijo priglašeno koncentracijo, zlasti tako, da ponudijo zaveze glede usklajevanja koncentracije s skupnim trgom, bi morala Komisija imeti možnost, da koncentracijo v prilagojeni obliki razglasi za združljivo z notranjim trgom. Takšne zaveze bi morale biti sorazmerne s pomislekom glede konkurence in ga popolnoma odpraviti (glej v tem smislu sodbo z dne 23. februarja 2006, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija, T‑282/02, EU:T:2006:64, točka 307).
378
Nazadnje, zaveze v zvezi z ravnanjem niso po svoji naravi nezadostne, da bi preprečile bistveno oviranje učinkovite konkurence na notranjem trgu ali njegovem znatnem delu, zlasti kot posledico ustvarjanja ali krepitve prevladujočega položaja, in jih je treba presojati od primera do primera enako kot strukturne zaveze (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2005, EDP/Komisija, T‑87/05, EU:T:2005:333, točka 100 in navedena sodna praksa).
379
Tako je Komisija v točki 15 Sporočila o korektivnih ukrepih poudarila, da ni mogoče samodejno izključiti možnosti, da bi bilo mogoče tudi z drugimi vrstami zavez preprečiti bistveno oviranje učinkovite konkurence.
380
Iz navedenega izhaja, da Komisija v Sporočilu o korektivnih ukrepih res daje prednost strukturnim zavezam, zlasti zaradi lažjega izvajanja. Vendar je treba ugotoviti, da so za sprejetje zavez odločilne predvsem njihovi ustreznost in zadostnost za odpravo ugotovljenega pomisleka glede konkurence ter gotovost, da jih je mogoče izvesti.
381
Tožeča stranka torej neutemeljeno trdi, da bi morala Komisija zavrniti zavezo WCBA samo zato, ker se je nanašala le na ravnanje združenega subjekta, kar omogoča zavrnitev drugega očitka.
382
Na tretjem mestu, kar zadeva trditev tožeče stranke v zvezi z domnevno nezmožnostjo družbe Telefónica za izvajanje močnega konkurenčnega pritiska na trgu fiksnega internetnega dostopa, je treba ugotoviti, da se vsebina točke 529 obrazložitve izpodbijanega sklepa, na katero se tožeča stranka sklicuje v utemeljitev tega očitka, nanaša na izjavo družbe Deutsche Telekom o konkurenčni moči družbe Telefónica pred upoštevanjem zaveze WCBA, zaradi česar je mogoče zavrniti trditev tožeče stranke, da je Komisija v tej točki sama priznala to nezmožnost družbe Telefónica.
383
Poleg tega, kar zadeva trditev tožeče stranke, ki se nanaša na domnevno omejene hitrosti, ki naj bi se ponujale družbi Telefónica na podlagi zaveze WCBA, je res, da je Komisija v točki 531 obrazložitve izpodbijanega sklepa ugotovila, da:
„družba Telefónica v svojem portfelju proizvodov še ni dolgo ponujala hitrosti 250 Mbit/s. Doslej je ponujala le hitrosti 10, 50 in 100 Mbit/s, kar so konkurenti šteli za resno omejitev njene konkurenčnosti. Ta pozna uvedba višjih hitrosti v njen portfelj proizvodov je pomemben dokaz omejene konkurenčnosti družbe Telefónica na trgu.“
384
Vendar je treba poudariti, da so se te ugotovitve Komisije nanašale na položaj družbe Telefónica ob neobstoju zaveze WCBA.
385
Zato je treba šteti, da na podlagi teh ugotovitev, v katerih se ne upoštevajo vse obveznosti, ki jih je družba Vodafone prevzela v okviru zaveze WCBA, ni mogoče izpeljati nobenega sklepa o zmožnosti in spodbudi družbe Telefónica, da deluje kot vzdržna in aktivna konkurenčna sila po izvedbi te zaveze.
386
Poleg tega je treba navesti, da je Komisija v točkah od 1896 do 1917 obrazložitve izpodbijanega sklepa v oddelku z naslovom „Obseg“ podrobno preučila zavezo WCBA. Natančneje, Komisija je v točkah od 1901 do 1906 obrazložitve navedenega sklepa preučila hitrosti, ki naj bi jih družba Vodafone ponujala družbi Telefónica. Kot poudarja intervenientka v okviru tega postopka, je imela družba Telefónica za svoje dejavnosti DSL na voljo najvišjo hipotetično hitrost 250 Mbit/s. Za primerjavo, zaveza WCBA bi ji omogočila dostop do hitrosti do 300 Mbit/s ob njeni uvedbi in nato do 500 Mbit/s. Tako je Komisija v točki 1906 obrazložitve izpodbijanega sklepa menila, da bi hitrosti, ki so na voljo v okviru zaveze WCBA, pomenile znatne prednosti v primerjavi s tistimi, ki so na voljo na infrastrukturi DSL družbe Deutsche Telekom. Zlasti je navedla, da bi ta zaveza ponujala hitrosti, ki so višje od najhitrejšega tehnično razpoložljivega proizvoda z infrastrukturo DSL, in bi ustvarila konkurenta, ki je bližje družbi Unitymedia kot dejavnosti DSL družbe Vodafone v smislu hitrosti. Komisija je na splošno menila, da bi hitrosti, ki so na voljo na podlagi zaveze WCBA, pomenile izboljšanje glede na veleprodajno ponudbo družbe Deutsche Telekom in da bi zadostovale za to, da bi družba Telefónica v predvidljivi prihodnosti lahko učinkovito konkurirala na trgu fiksnega internetnega dostopa.
387
Tako zgolj na podlagi okoliščine, da je Komisija pred upoštevanjem zaveze WCBA menila, da je pozna uvedba višjih hitrosti v portfelj proizvodov družbe Telefónica pomemben dokaz omejene konkurenčnosti te družbe na trgu, ni mogoče sklepati o zmožnosti in spodbudi družbe Telefónica, da deluje kot vzdržna in aktivna konkurenčna sila, ter torej o ustreznosti in zadostnosti zaveze WCBA po njenem začetku izvajanja, kar omogoča zavrnitev tega tretjega očitka.
388
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba prvi del petega tožbenega razloga, ki se nanaša na očitno napako, ki naj bi jo Komisija storila pri presoji zaveze WCBA, zavrniti.
3. Drugi del: kršitev postopka in očitna napaka pri presoji zavez v zvezi s trgom prenosa televizijskih signalov
389
Na prvem mestu, tožeča stranka trdi, da je Komisija s tem, da je sprejela zavezo v zvezi z nadomestili za prenos signala, kršila postopek, ker je bila ta predložena prepozno, po izteku roka iz člena 19(2) Uredbe št. 802/2004 in brez tržnega preverjanja.
[…]
400
Drugič, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da zaveza OTT ni bila zadostna, ker naj bi imele storitve OTT v Nemčiji še vedno omejen pomen in ker naj ne bi ščitila drugih kabelskih operaterjev in ponudnikov IPTV, je treba ugotoviti, na eni strani, da iz točke 1266 obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je ugotovljeni pomislek glede konkurence, ki naj bi ga ta rešitev odpravila, pomenil večjo možnost združenega subjekta, da ovira pojav in razvoj nekaterih inovativnih televizijskih storitev, katerih naraščajoč pomen je bil ugotovljen in ki bi omogočile več interakcije med izdajateljem televizijskih programov in gledalci, med katerimi je OTT.
401
Zato je treba ne glede na vprašanje časovnega okvira, v katerem bi storitve OTT lahko omejile manevrski prostor in večjo pogajalsko moč združenega subjekta, ugotoviti, da je zaveza OTT – v delu, v katerem družbi Vodafone od datuma sprejetja izpodbijanega sklepa ne bi zgolj preprečevala sklenitve ali obnovitve pogodbe z izdajateljem televizijskih programov, ki bi vključevala pogoje, ki bi neposredno ali posredno omejevali zmožnost tega izdajatelja televizijskih programov, da ponudi storitev OTT v Nemčiji, ampak bi ji tudi nalagala obveznost neizvajanja takih obstoječih pogojev in odstranitve podobnih omejitev v obstoječih pogodbah (glej točki 13 in 14 oddelka B.II besedila zavez) – družbi Vodafone takoj onemogočila, da bi ovirala pojav in razvoj storitev OTT, ter je tako odpravila ugotovljeni pomislek glede konkurence, zaradi katerega je bila sprejeta.
402
Na drugi strani je treba navesti, da Komisija, čeprav je v izpodbijanem sklepu štela, da bi imel združeni subjekt zmožnost in spodbudo za oviranje pojava in razvoja inovativnih televizijskih storitev, kot sta HbbTV in OTT, ter da je družba Vodafone za odpravo tega pomisleka glede konkurence ponudila zavezi OTT in HbbTV, ni menila, da bi to veljalo za druga sredstva razširjanja, kot so drugi kabelski operaterji ali ponudniki IPTV. V zvezi z zadnjenavedenim proizvodom je treba ugotoviti, da je bil v nasprotju z OTT v fazi upočasnjevanja z omejenim 8‑odstotnim tržnim deležem (glej točko 291 obrazložitve izpodbijanega sklepa), česar tožeča stranka ne izpodbija.
403
Tožeča stranka pa Komisiji ni očitala, da ni menila, da bi bil združeni subjekt zmožen in zainteresiran ovirati pojav in razvoj drugih sredstev razširjanja, kot so drugi kabelski operaterji ali ponudniki IPTV, zaradi česar ni bilo treba naložiti zaveze v zvezi s tem, kar omogoča, da se ta trditev tožeče stranke zavrne.
404
Tretjič, glede trditve tožeče stranke, da zmogljivost med internetnim omrežjem združenega subjekta in tretjimi ponudniki storitev internetne povezave, določena v okviru zaveze OTT, ne bi zadostovala za zagotovitev hitrosti, ki bi omogočala razširjanje storitev OTT, ampak da bi bilo treba število stanovanj, priključenih na razdelilnik, določiti na 32, je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza v utemeljitev te trditve, tako da tega tretjega očitka ni mogoče sprejeti.
405
Vsekakor je treba navesti, da je iz točke 15 oddelka B.II besedila zavez razvidno, da je bil cilj drugega vidika zaveze OTT, ki se nanaša na medomrežno povezovanje za storitve OTT, ohraniti vsaj tri neovirane poti v omrežje IP združenega subjekta v Nemčiji. Z drugimi besedami, cilj je bil zagotoviti zadostno zmogljivost medomrežnega povezovanja, da se širokopasovnim odjemalcem združenega subjekta omogoči dostop do katere koli storitve OTT v Nemčiji, bodisi prek povezovalnih točk, opisanih v točki 16 oddelka B.II besedila zavez, bodisi drugače.
406
Za to so bile v točki 16 oddelka B.II besedila zavez med drugim določene naslednje obveznosti. Prvič, družba Vodafone naj bi zagotavljala, da vsakodnevna konična uporaba na vseh povezovalnih točkah združenega subjekta z vsako od skupin vsaj treh uveljavljenih ponudnikov medomrežnih povezav, za katere se šteje, da so pripravljeni prodajati posredovalne storitve prek ene ali več fizičnih povezovalnih točk v Nemčiji, na katerih bi promet lahko potekal proti strankam širokopasovnega dostopa, ni presegala 80 %, zaradi česar bi bilo vsaj 20 % razpoložljive zmogljivosti nad dnevnimi konicami. Drugič, družba Vodafone naj bi zagotavljala, da razpoložljiva zmogljivost nad dnevno najvišjo vrednostjo znaša vsaj 20 Gbit/s. Ta številka naj bi bila predmet revizije vsako leto v skladu s postopkom, opisanim v besedilu zavez. Tožeča stranka pa ni konkretno pojasnila, zakaj to ne bi bilo dovolj.
407
V zvezi s tem je treba prav tako navesti, da sta Komisija in intervenientka v bistvu pojasnili, ne da bi jima kdo nasprotoval, da bi bil združeni subjekt močno spodbujen k zmanjšanju prezasedenosti na ravni krajevne zanke, ker bi taka prezasedenost, ki bi povzročila ozka grla „na zadnjem kilometru“ (on the last mile), prav tako ogrozila privlačnost njegove fiksne ponudbe širokopasovnih storitev in bi ga izpostavila tveganju izgube strank v korist drugih operaterjev.
408
Poleg tega je treba ugotoviti, da je Komisija v točki 1929 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da bi nevtralnost interneta, zagotovljena z Uredbo (EU) 2015/2120 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o določitvi ukrepov v zvezi z dostopom do odprtega interneta in spremembi Direktive 2002/22/ES o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami ter Uredbe (EU) št. 531/2012 o gostovanju v javnih mobilnih komunikacijskih omrežjih v Uniji (UL 2015, L 310, str. 1), združenemu subjektu morala preprečiti, da bi sprejel omejevalne enostranske prakse za izognitev zavezi, kot sta ponovna opredelitev prednostnih nalog na področju prometa ali diskriminacija, česar tožeča stranka ne izpodbija.
409
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni dokazala, da zaveza OTT ne bi zadostovala za zagotovitev zadostne kakovosti sprejema strankam televizije OTT, zaradi česar je mogoče tretji očitek zavrniti.
410
Četrtič, glede trditve tožeče stranke, da zaveza OTT in zaveza HbbTV združenemu subjektu ne bi preprečevali zlorabe njegovega položaja s tem, da bi se škodovalo drugim tehničnim funkcijam, je treba opozoriti, da iz točk 348 in 349 zgoraj izhaja, da tožeči stranki v okviru četrtega tožbenega razloga ni uspelo dokazati, da Komisija neupravičeno ni ugotovila, da bi lahko združeni subjekt škodoval tudi drugim tehničnim funkcijam, kot so „CI Plus“, „TVHD“, elektronski programski vodnik ali storitve VOD, časovnega zamika in takojšnjega ponovnega oddajanja, torej enakim funkcijam, kot jih navaja v utemeljitev te trditve.
411
Natančneje, tožeča stranka ni dokazala, prvič, kako bi lahko koncentracija vplivala na navedene funkcije niti zakaj in kako bi bil združeni subjekt zmožen in predvsem zainteresiran poslabšati te vidike pri pogajanjih z izdajatelji televizijskih programov, drugič, zakaj bi to, zlasti glede na njihov pomen, lahko povzročilo resno oviranje učinkovite konkurence na trgu prenosa televizijskih signalov, in tretjič, kako bi bilo tako verjetno poslabšanje teh funkcij značilno za koncentracijo, zaradi česar ni bilo treba naložiti zaveze v zvezi s tem, kar omogoča zavrnitev te trditve tožeče stranke.
412
Petič, glede trditve tožeče stranke, da zaveza v zvezi z nadomestili za prenos signala združenemu subjektu ne bi preprečila, da bi za izdajatelje televizijskih programov določil druge manj ugodne pogoje razen teh nadomestil, je treba ugotoviti, da se tožeča stranka in intervenientka strinjata, da pogajanja med izdajatelji televizijskih programov in televizijskimi platformami niso bila omejena na pretok prihodkov izdajateljev televizijskih programov k združenemu subjektu, torej na nadomestila za prenos signala, ampak so pokrivala tudi plačila, povezana z vsebinami, in plačila za tehnično kakovost ali dodatne funkcije in storitve, ki jih je združeni subjekt izvedel v korist izdajateljev televizijskih programov.
413
Vendar je treba najprej ugotoviti, da je Komisija v točki 1221 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da so nadomestila za prenos signala neposredno povezana s kabelskim prenosom televizijskih signalov in da so torej glavni element plačilnega toka, na katerega bi vplivala povečana tržna moč združenega subjekta na trgu prenosa televizijskih signalov. Poleg tega je Komisija v točki 1959 obrazložitve navedenega sklepa pojasnila, da čeprav je nedavni razvoj televizijskih storitev z dodano vrednostjo prispeval k povečanju toka prihodkov televizijskih platform k izdajateljem televizijskih programov, so nadomestila za prenos signala še vedno izjemno pomemben finančni element v pogodbenem razmerju med izdajatelji nekodiranih televizijskih programov in kabelskimi televizijskimi platformami. Komisija je dodala, da so nekateri elementi iz spisa nakazovali, da je učinek koncentracije na tok prihodkov združenega subjekta k izdajateljem televizijskih programov lahko omejen [glej oddelek VIII.C.2.11.3.9(ii) izpodbijanega sklepa], medtem ko v spisu ni bilo ničesar, kar bi kazalo na to, da enako velja za nadomestila za prenos signala (glej tudi točko 1261 obrazložitve).
414
Iz tega izhaja, da je Komisija lahko, ne da bi storila očitno napako, upoštevala okoliščino, da bi zaveza, da se ne bo zvišalo nadomestilo za prenos signala, izravnala tveganje zmanjšanja obsega in kakovosti televizijske ponudbe maloprodajnim strankam zaradi znatnega poslabšanja pogodbenih pogojev, ki bi jih združeni subjekt določil izdajateljem nekodiranih televizijskih programov.
415
Dalje, ugotoviti je treba, da je Komisija utemeljeno upoštevala dopolnilno naravo zaveze v zvezi z nadomestili za prenos signala in zaveze OTT, ker je prva neposredno posegala v finančno razmerje med združenim subjektom in zadevnimi izdajatelji televizijskih programov, kar zadeva tradicionalne in linearne televizijske ponudbe, ter ker bi imela druga učinek na zagotavljanje dodatnih storitev.
416
Poleg tega je Komisija med postopkom pred Splošnim sodiščem trdila, ne da bi ji tožeča stranka nasprotovala, da če bi združeni subjekt poleg nadomestila za prenos signala dodal druga znatna plačila, bi to pomenilo obid zavez, ki bi ga bilo mogoče zlahka odkriti.
417
Nazadnje, tudi ob predpostavki, da se trditev tožeče stranke o izogibanju zavezam nanaša tudi na plačljivo televizijo, tožeča stranka prav tako ni predložila dokazov, s katerimi bi izpodbijala trditev Komisije, da bi bilo v zvezi s plačljivimi televizijskimi kanali vsako ravnanje, kakršno je opisala, v nasprotju z zavezo OTT.
418
Iz zgoraj navedenega izhaja, da tožeči stranki ni uspelo dokazati, da je Komisija storila očitno napako pri presoji s tem, da je sprejela zavezo OTT, zavezo v zvezi nadomestili za prenos signala in zavezo HbbTV, zaradi česar je treba ta prvi očitek zavrniti.
419
Na drugem mestu, glede prepozne predložitve zaveze v zvezi z nadomestili za prenos signala in kršitve postopka, ki naj bi izhajala iz tega, da je Komisija to zavezo sprejela, je treba navesti, da iz člena 19(2) Uredbe št. 802/2004, na katerega se sklicuje tožeča stranka, izhaja, da je treba zaveze, ki jih predlagajo udeležena podjetja v skladu s členom 8(2) Uredbe št. 139/2004, Komisiji sporočiti v 65 delovnih dneh od datuma začetka postopka. Kadar se rok za sprejetje odločbe v skladu s členom 8(2) Uredbe št. 139/2004 podaljša, se rok 65 delovnih dni za predložitev zavez samodejno podaljša za enako število delovnih dni.
420
Poleg tega je iz točke 94 Sporočila o korektivnih ukrepih razvidno, da bo Komisija, kadar stranke predlagane zaveze spremenijo po 65 delovnih dneh, te spremenjene zaveze sprejela samo, če lahko jasno sklepa – na podlagi svoje ocene informacij, ki jih je že prejela med raziskavo, vključno z rezultati predhodnih tržnih preizkusov in ko ni več potrebe po drugih tržnih preizkusih – da bodo te zaveze po izvajanju v celoti in nedvoumno odpravile ugotovljene pomisleke glede konkurence in če je na voljo dovolj časa, da Komisija izvede primerno oceno in se posvetuje z državami članicami. Poleg tega je iz opombe št. 107 tega sporočila, ki se nanaša na njegovo točko 94, razvidno, da posvetovanje z državami članicami navadno zahteva, da lahko Komisija državam članicam pošlje osnutek končne odločbe, vključno z oceno spremenjenih zavez, vsaj 10 delovnih dni pred sestankom Svetovalnega odbora z državami članicami.
421
Nazadnje, navesti je treba, da je bilo v sodni praksi ugotovljeno, da sta ta pogoja kumulativna, in sta bila pojasnjena v smislu, da lahko Komisija upošteva zaveze, ki jih udeleženci priglašene koncentracije predložijo po roku, prvič, če se z njimi jasno in brez potrebe po dodatni preiskavi razrešijo predhodno ugotovljeni pomisleki glede konkurence, in drugič, če obstaja dovolj časa za posvetovanje z državami članicami o teh zavezah (glej sodbo z dne 6. julija 2010, Ryanair/Komisija, T‑342/07, EU:T:2010:280, točka 455 in navedena sodna praksa).
422
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da sta ta pogoja izpolnjena.
423
Prvič, v zvezi s prvim pogojem je iz točk od 398 do 418 zgoraj razvidno, da so bile trditve tožeče stranke, podane glede nezadostnosti zaveze v zvezi z nadomestili za prenos signala, zavrnjene. Zato je treba šteti, da tožeča stranka ni dokazala, da Komisija – na podlagi svoje ocene informacij, ki jih je že prejela med raziskavo, vključno z rezultati predhodnih tržnih preizkusov – ni mogla jasno ugotoviti, da bo zaveza v zvezi z nadomestili za prenos signala, ko se bo izvajala, jasno in brez potrebe po dodatni preiskavi razrešila predhodno ugotovljene pomisleke glede konkurence.
424
Drugič, v zvezi z drugim pogojem je treba navesti, da je iz točk 25 in 26 obrazložitve izpodbijanega sklepa razvidno, da je podjetje, ki je priglasilo koncentracijo, 11. junija 2019 predložilo spremenjeni osnutek zavez ter da je Svetovalni odbor razpravljal o osnutku sklepa in 28. junija podal pozitivno mnenje. Iz tega izhaja, da je Komisija v obravnavani zadevi državam članicam lahko poslala osnutek končnega sklepa, ki je vseboval presojo spremenjenih zavez, vsaj deset delovnih dni pred sestankom Svetovalnega odbora, česar tožeča stranka ne izpodbija, in da je zato imela dovolj časa za posvetovanje z državami članicami o zavezi v zvezi z nadomestili za prenos signala.
425
Iz navedenega izhaja, da je Komisija lahko upoštevala zavezo v zvezi z nadomestili za prenos signala kljub njeni predložitvi po roku, zaradi česar je treba zavrniti očitek tožeče stranke, ki se nanaša na domnevno kršitev postopka, in drugi del tega tožbenega razloga.
426
Ob upoštevanju navedenega je treba peti tožbeni razlog zavrniti.
[…]
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (sedmi razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Družbi Tele Columbus AG se naloži plačilo stroškov.
van der Woude
da Silva Passos
Reine
Truchot
Sampol Pucurull
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. novembra 2024.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.
(
1
)	Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.