62023CJ0797_RES
Zadeva C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
proti
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe_ki ga je vložilo Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italija))
Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 12. maja 2026
„Predhodno odločanje – Intelektualna lastnina – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva (EU) 2019/790 – Člen 15 – Varstvo medijskih publikacij v zvezi s spletnimi načini uporabe – Nacionalna zakonodaja, ki za založnike teh publikacij določa plačilo ‚pravičnega nadomestila‘ – Obveznosti ponudnikov storitev informacijske družbe – Pooblastila, podeljena neodvisnemu upravnemu organu – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 16 – Svoboda gospodarske pobude – Omejevanje izvajanja te svobode – Člen 52(1) – Utemeljitev – Tehtanje med navedeno svobodo in drugimi temeljnimi pravicami – Člen 11(2) – Svoboda in pluralnost medijev – Člen 17(2) – Varstvo intelektualne lastnine“
Akti institucij – Direktive – Izvajanje držav članic – Polje proste presoje držav članic pri urejanju materialne vsebine izključnih pravic reproduciranja in dajanja na voljo javnosti – Neobstoj – Podrobna pravila za izvajanje teh pravic – Polje proste presoje držav članic – Meje – Spoštovanje materialne vsebine navedenih pravic in ciljev, določenih z Direktivo
(člen 288, tretji odstavek, PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, člena 2 in 3(2), ter Direktiva 2019/790, člen 15(1))
(Glej točke od 49 do 53.)
Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2019/790 – Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Pravice reproduciranja in dajanja na voljo javnosti – Nacionalna ureditev, ki za založnike medijskih publikacij določa pravico do pravičnega nadomestila – Obveznosti ponudnikov storitev informacijske družbe – Pooblastila, podeljena javnemu organu – Dopustnost – Pogoji – Potrebno predhodno soglasje založnikov za uporabo njihovih publikacij – Možnost založnikov, da ne dajo takega dovoljenja za uporabo navedenih publikacij, in možnost, da takšno dovoljenje dajo brezplačno – Neobstoj obveznosti plačila nadomestila za ponudnike storitev, če ti publikacije ne uporabijo – Spoštovanje načela sorazmernosti
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 16 in 52; Direktiva 2019/790 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 15)
(Glej točke od 60 do 66, 78 in od 81 do 83 ter izrek.)
Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2019/790 – Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Nacionalna ureditev, ki ponudnikom storitev informacijske družbe nalaga obveznost sporočanja nekaterih podatkov, sicer se naloži upravna denarna kazen, in obveznost neomejevanja vidnosti publikacij – Omejitev svobode gospodarske pobude – Dopustnost – Pogoji – Omejitev, določena z zakonom – Spoštovanje bistvene vsebine uveljavljane pravice – Uresničevanje cilja v splošnem interesu, ki ga kot takega priznava Unija – Spoštovanje načela sorazmernosti – Izpolnjeni pogoji
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 16 in 52; Direktiva 2019/790 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 15)
(Glej točke od 90 do 101.)
Povzetek
Splošno sodišče, pri katerem je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija) vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, se je v sestavi velikega senata prvič izreklo o obsegu polja proste presoje držav članic v okviru prenosa člena 15 Direktive 2019/790. (
1
)
Italijanski zakonodajalec je to določbo prenesel s členom 43a zakona o avtorski pravici, (
2
) ki v korist založnikov medijskih publikacij določa pravico do pravičnega nadomestila za spletno uporabo njihovih publikacij, in sistem za zagotavljanje te pravice. Italijanski zakon tako ponudnikom storitev informacijske družbe nalaga, da se o takem nadomestilu pogajajo z založniki, ne da bi med temi pogajanji omejili vidnost vsebine v iskalnih rezultatih, in da zagotovijo podatke, potrebne za izračun tega nadomestila. Poleg tega je Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (urad za nadzor komunikacij, Italija; v nadaljevanju: AGCOM) s tem zakonom pooblaščen, da določi merila za to nadomestilo, določi znesek nadomestila v primeru nesoglasja in nadzira spoštovanje obveznosti obveščanja, ki jo imajo ponudniki, oziroma jim naloži sankcije v primeru neizpolnitve te obveznosti.
AGCOM je 19. januarja 2023 na podlagi tega zakona sprejel sklep št. 3/23/CONS. Ta sklep določa merila za določitev zneska pravičnega nadomestila, ki ga morajo ponudniki storitev informacijske družbe plačati založnikom za spletno uporabo medijskih publikacij. Družba Meta Platforms Ireland Ltd, ki je tak ponudnik storitev, je s tožbo pri predložitvenem sodišču predlagala odpravo navedenega sklepa AGCOM.
Ker je navedeno sodišče dvomilo o združljivosti nacionalne ureditve s pravom Unije, se je odločilo, da Sodišče zaprosi za razlago člena 15 Direktive 2019/790 ter členov 16 in 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
Presoja Sodišča
Na prvem mestu, kar zadeva člen 15 Direktive 2019/790, je Sodišče opozorilo, da ta določba (
3
) državam članicam nalaga, da založnikom medijskih publikacij zagotovijo izključne pravice reproduciranja in dajanja teh publikacij na voljo javnosti. Čeprav te države nimajo nikakršnega polja proste presoje pri urejanju materialne vsebine teh pravic, pa imajo pri njihovem prenosu polje proste presoje glede določitve podrobnih pravil za izvajanje navedenih pravic.
Sodišče je pojasnilo, da država članica ne sme določiti podrobnih izvedbenih pravil, ki bi povzročila spremembo materialne vsebine navedenih pravic, zlasti njihove narave in obsega, in da morajo biti ta podrobna izvedbena pravila v celoti v skladu tako s splošnim ciljem te direktive kot s posebnim ciljem njenega člena 15.
V zvezi s tem je Sodišče navedlo, po eni strani, da je splošni cilj navedene direktive harmonizacija zakonodaje držav članic o avtorski in sorodnih pravicah, hkrati pa ohraniti visoko raven varstva teh pravic in prispevati k uresničevanju učinkovitega in pravičnega trga za avtorske pravice. Sodišče je glede cilja člena 15 Direktive 2019/790 navedlo, da je namen uvedbe – v pravo Unije – pravic, določenih v tem členu, zlasti odpraviti težave, s katerimi se srečujejo založniki teh publikacij pri podeljevanju licenc za spletno uporabo njihovih publikacij s strani ponudnikov storitev informacijske družbe, in zagotoviti možnost amortizacije naložb, ki jih zahteva produkcija navedenih publikacij.
Po drugi strani pa je Sodišče poudarilo, da so izključne pravice, določene v tem členu 15, preventivne narave v smislu, da je za vsako uporabo medijskih publikacij, ki spada na področje uporabe navedenega člena, potrebno predhodno dovoljenje založnikov takih publikacij. Čeprav imajo založniki zaradi te preventivne narave možnost, da dovoljenje za uporabo njihovih publikacij pogojujejo s plačilom nadomestila, ki se jim zdi primerno, je Sodišče poudarilo tudi, da bi jim moralo biti še naprej omogočeno, da dovolijo brezplačno spletno uporabo njihovih medijskih publikacij, kot tudi možnost, da to uporabo prepovejo. Hkrati pa morajo ponudniki storitev informacijske družbe ohraniti svobodo odločanja o taki uporabi. Zato jim v skladu s členom 15 Direktive 2019/790 ni mogoče naložiti nobene plačilne obveznosti, če ne uporabljajo oziroma niti ne nameravajo uporabljati navedenih medijskih publikacij.
V obravnavani zadevi je Sodišče najprej navedlo, da mora to, ali zadevna nacionalna ureditev – ki določa pravico založnikov do pravičnega nadomestila – izpolnjuje te zahteve, presoditi predložitveno sodišče.
Dalje, Sodišče je pojasnilo, da obveznosti, ki so s to ureditvijo naložene ponudnikom storitev, in sicer obveznost posredovanja podatkov, potrebnih za določitev zneska nadomestila, in obveznost, da se med pogajanji vzdržijo omejevanja vidnosti medijskih publikacij v iskalnih rezultatih, prispevajo k uresničitvi ciljev Direktive 2019/790 in njenega člena 15, tako da krepijo raven varstva iz te direktive in zlasti tega člena 15. V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da imajo le ti ponudniki na voljo ustrezne informacije, na podlagi katerih je mogoče oceniti ekonomsko vrednost spletne uporabe medijskih publikacij, tako da so pri določanju nadomestila založniki teh publikacij v slabšem pogajalskem položaju v primerjavi s temi ponudniki.
Te obveznosti torej zagotavljajo pravičnost pogajanj med ponudniki in založniki ter to, da se založniki lahko svobodno in na podlagi vseh ustreznih informacij odločijo, ali, in morebiti za kakšno nadomestilo, želijo ponudnikom dovoliti reproduciranje medijskih publikacij oziroma njihovo dajanje na voljo javnosti.
Nazadnje, kar zadeva pooblastila, ki so z zadevno nacionalno ureditvijo podeljena AGCOM, je Sodišče ugotovilo, da poleg vloge tega organa pri določanju višine nadomestila, se ponudniki in založniki lahko še vedno svobodno odločijo, da ne sklenejo pogodbe. V zvezi s tem še navaja, da pooblastilo tega organa, da nadzira spoštovanje obveznosti obveščanja, ki je naložena dobaviteljem, in da sankcionira morebitne neizpolnitve obveznosti, ni v nasprotju s tem členom 15, pod pogojem, da se pri tem spoštuje načelo sorazmernosti.
Na drugem mestu, kar zadeva člena 16 in 52 Listine, je Sodišče ugotovilo, da za nacionalno ureditev, ki določa „pravično nadomestilo“, razumljeno kot ekonomska protidajatev, o kateri se stranke prosto odločijo, ni mogoče šteti, da omejuje uresničevanje svobode gospodarske pobude teh ponudnikov. Vendar pa zaradi obveznosti posredovanja nekaterih podatkov in zaradi obveznosti, da ne omejujejo vidnosti publikacij, ki sta naloženi slednjim, ter zaradi pooblastil, ki so v zvezi s tem podeljena AGCOM, lahko pride do omejevanja uresničevanja te svobode.
Potem ko je Sodišče ugotovilo, da zadevna nacionalna ureditev s tem, da omejuje možnost ponudnikov storitev, da uveljavljajo svoje interese v pogodbenem razmerju, ne more posegati v bistveno vsebino svobode gospodarske pobude, je preučilo spoštovanje načela sorazmernosti.
V zvezi s tem je najprej poudarilo, da je ta ureditev primerna za uresničitev njenega cilja. Dalje, ni očitno razvidno, da obstajajo manj omejevalni ukrepi, s katerimi bi bilo mogoče ta cilj doseči enako učinkovito. Nazadnje, kar zadeva zlasti obveznost, da morajo ponudniki storitev posredovati nekatere podatke, je Sodišče ugotovilo, po eni strani, da se podatki, ki jih morajo posredovati, zdijo omejeni na tiste podatke, ki so potrebni za določitev morebitnega nadomestila, ki ga morajo ti ponudniki plačati založnikom, pri čemer morajo založniki spoštovati zaupnost poslovnih, industrijskih in finančnih informacij. Po drugi strani pa se pri sankciji, ki se lahko naloži za neizpolnitev te obveznosti, upošteva finančna sposobnost ponudnika, tako da mu s tem ni naloženo očitno nerazumno breme. Naložitev take obveznosti je torej sorazmerna glede na zastavljeni cilj, saj je takšna, da se z njo vzpostavlja pravično ravnovesje med zadevnimi temeljnimi pravicami in svoboščinami: svoboda gospodarske pobude, zagotovljena s členom 16 Listine, na eni strani, in pravica intelektualne lastnine iz člena 17(2) Listine ter pravica do svobode in pluralnosti medijev, zagotovljena s členom 11(2) Listine, na drugi strani.
Zato je Sodišče razsodilo, da člen 15 Direktive 2019/790 ter člena 16 in 52 Listine ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki določa, da imajo založniki pravico do pravičnega nadomestila za to, da ponudnikom storitev informacijske družbe dovolijo uporabo svojih publikacij; ki tem ponudnikom nalaga nekatere obveznosti in ki pooblašča javni organ, da določi referenčna merila, ki jih je treba uporabiti za določitev tega nadomestila, ter da nadzira spoštovanje ene od obveznosti in da sankcionira neizpolnjevanje te obveznosti, pod pogojem, po eni strani, da ta ureditev založnikom ne odvzame možnosti, da ne dajo takega dovoljenja oziroma da dovoljenje dajo brezplačno, ter da ponudnikom ne nalaga nobene obveznosti plačila nadomestila, ki ni povezana z uporabo takšnih publikacij, in po drugi strani, da obveznosti in morebitne sankcije, naložene tem ponudnikom, upoštevajo načelo sorazmernosti.
(
1
)	Direktiva (EU) 2019/790 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o avtorski in sorodnih pravicah na enotnem digitalnem trgu in spremembi direktiv 96/9/ES in 2001/29/ES (UL 2019, L 130, str. 92).
(
2
)	Articolo 43‑bis della legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (zakon št. 633 o varstvu avtorske in drugih pravic, povezanih z njenim izvajanjem) z dne 22. aprila 1941 (GURI št. 166 z dne 16. julija 1941) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: člen 43a).
(
3
)	V povezavi s členoma 2 in 3 Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).