Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 22. januarja 2026(1)
Zadeva C‑583/24 [Tagu](i)
Kazenski postopek
zoper
DZ,
ob udeležbi
Openbaar Ministerie
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo rechtbank Amsterdam (sodišče v Amsterdamu, Nizozemska))
„ Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Evropski nalog za prijetje – Okvirni sklep 2002/584/PNZ – Člen 1(3) – Okvirni sklep 2004/757/PNZ – Člen 2(1)(a) in (2) – Člen 4(1) in (2)(b) – Minimalne določbe glede elementov kaznivih dejanj in kazni na področju nedovoljenega prometa s prepovedanimi drogami – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 49(3) – Sorazmernost kazni – Nadzor, ki ga izvaja pravosodni organ izvršitvene države članice “
I.      Uvod
1.        O tem, ali odreditveni in izvršitveni pravosodni organi pri izvajanju Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami,(2) kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26.februarja 2009,(3) upoštevajo načelo sorazmernosti, je bilo prelitega že veliko črnila, nekaj dodatnega gotovo tudi zaradi tega, ker v zvezi s tem v Okvirnem sklepu 2002/584 ni nič navedeno.(4)
2.        Ta okvirni sklep namreč ne vsebuje nikakršne izrecne zahteve, da morajo pravosodni organi držav članic na področju njegove uporabe spoštovati načelo sorazmernosti.(5) Kot protiutež tej praznini je bila navedena zahteva podana v različnih priročnikih o izdaji in izvršitvi evropskega naloga za prijetje,(6) postavil pa jo je tudi Evropski parlament.(7)
3.        Komisija v priročniku iz leta 2023 tako navaja, da „bi moral biti [evropski nalog za prijetje] vedno sorazmeren s ciljem izdaje naloga“.(8) Ob upoštevanju tega „bi morali [odreditveni pravosodni organi] premisliti tudi, ali bi bilo mogoče namesto izdaje evropskega naloga za prijetje uporabiti druge ukrepe pravosodnega sodelovanja“, če bi bili lahko taki ukrepi „učinkoviti, vendar manj prisilni“. Splošneje, Komisija poudarja, da „lahko preverjanje sorazmernosti pred izdajo evropskega naloga za prijetje okrepi medsebojno zaupanje med pristojnimi organi držav članic“, s čimer se prispeva k „učinkovitemu delovanju evropskega naloga za prijetje v vsej [Evropski u]niji“.(9)
4.        Čeprav torej zahteva po sorazmernosti v Okvirnem sklepu 2002/584 ni nikjer izrecno navedena, je v postopku predaje, vzpostavljenem z njim, vseprisotna. Drugače tudi ne more biti, saj člen 5(4) PEU določa, da „[v] skladu z načelom sorazmernosti ukrepi Unije vsebinsko in formalno ne presegajo tistega, kar je potrebno za doseganje ciljev Pogodb“. Glede na posledice za pravice zahtevanih oseb, ki jih ima evropski nalog za prijetje, ter da se zagotovita učinkovitost in hitrost postopkov predaje, je torej posebej pomembno, da odreditveni pravosodni organi v vsakem primeru pozorno in z nekaj zadržanosti preučijo, ali je tak nalog potreben.
5.        Tudi samo Sodišče je na pobudo več svojih generalnih pravobranilcev(10) izpostavilo potrebo po nadzoru nad sorazmernostjo, ki ga opravi odreditveni pravosodni organ. Ker je namreč lahko posledica izdaje evropskega naloga za prijetje prijetje osebe, zoper katero je bil ta nalog izdan, in lahko torej izdaja tega naloga pomeni poseg v svobodo te osebe, mora po mnenju Sodišča pravosodni organ, ki namerava izdati evropski nalog za prijetje, preizkusiti, ali je taka izdaja ob upoštevanju posebnih okoliščin obravnavanega primera sorazmerna.(11) V zvezi s tem se zdi, da Sodišče razlikuje glede na to, ali je evropski nalog za prijetje izdan zaradi kazenskega pregona ali izvršitve kazni, saj je pojasnilo, da je v zadnjenavedenem primeru sorazmernost tega naloga posledica izrečene obsodbe, na podlagi katere, kot izhaja iz člena 2(1) Okvirnega sklepa 2002/584, morata naložena kazen zapora ali ukrep, vezan na odvzem prostosti, znašati vsaj štiri mesece.(12)
6.        Kar zadeva izvršitveni pravosodni organ, iz sodne prakse Sodišča ne izhaja, da bi ta moral preučiti sorazmernost evropskega naloga za prijetje, ki ga mora izvršiti.(13)
7.        Poleg tega Komisija v priročniku iz leta 2023 poudarja, da je preverjanje sorazmernosti evropskega naloga za prijetje v izključni pristojnosti odreditvenega pravosodnega organa. V zvezi s tem navaja, da Okvirni sklep 2002/584 „izvršitveni državi članici ne omogoča presoje sorazmernosti evropskega naloga za prijetje“. Po mnenju te institucije je to „v skladu z načelom vzajemnega priznavanja“. Če pa bi imel izvršitveni pravosodni organ kljub vsemu resne pomisleke glede sorazmernosti evropskega naloga za prijetje, bi bilo treba dati prednost „neposrednemu stiku“ med tem organom in odreditvenim pravosodnim organom, da se tako poišče „primernejša rešitev“.(14) Komisija meni, da bi morali taki položaji nastati le „izjemoma“.(15)
8.        Po teh pojasnilih je treba uvodoma poudariti, da se s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe Sodišču predlaga, naj problematiko glede sorazmernosti v okviru mehanizma predaje preuči s posebnega vidika, čeprav – kot bom pojasnil v nadaljevanju – je porazdelitev preverjanj, ki jih morajo opraviti odreditveni oziroma izvršitveni pravosodni organi, prav tako v središču pravne razprave.
9.        Sodišče se bo moralo tako na podlagi tega predloga izreči o vprašanju, ali izvršitveni pravosodni organ lahko – in, če je tako, pod katerimi pogoji – zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje, izdanega zaradi izvršitve kazni odvzema prostosti, kadar meni, da bi zaradi predaje zahtevane osebe nastala nevarnost kršitve načela sorazmernosti kazni, določenega v členu 49(3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.(16) Torej ne gre toliko za preverjanje spoštovanja načela sorazmernosti v fazi izdaje zadevnega evropskega naloga za prijetje, ampak prej za preverjanje spoštovanja tega načela v fazi izvršitve tega naloga, kar zadeva kazen, ki jo je izrekla odreditvena država članica in z vidika katere je evropski nalog za prijetje zgolj postopkovni instrument, s katerim se doseže njena izvršitev.(17)
10.      Natančneje, ta predlog za predhodno odločanje se nanaša na razlago člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584 v povezavi s členom 49(3) Listine ter členom 2(1) in (2), členom 4(1) in (2) ter členom 5 Okvirnega sklepa Sveta 2004/757/PNZ z dne 25. oktobra 2004 o opredelitvi minimalnih določb glede elementov kaznivih dejanj in kazni na področju nedovoljenega prometa s prepovedanimi drogami.(18)
11.      Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka zoper DZ v zvezi z evropskim nalogom za prijetje, izdanim zoper njega zaradi izvršitve pravnomočne kazni odvzema prostosti v trajanju sedem let za kaznivo dejanje vnosa „nevarnih in posebej nevarnih prepovedanih drog“ v Romunijo.
12.      V tem okviru bo treba opredeliti, ali in, če bo to primerno, v kolikšnem obsegu in pod katerimi pogoji lahko izvršitveni pravosodni organ zavrne predajo DZ, če meni, da je taka kazen nesorazmerna in da bi se z izvršitvijo evropskega naloga za prijetje poseglo v načelo sorazmernosti kazni iz člena 49(3) Listine. Natančneje, ali mora ta organ, da lahko navedeno predajo zavrne na podlagi člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584, opraviti preučitev v dveh fazah? Če je odgovor pritrdilen, kakšna naj bo vsebina vsake od obeh faz te preučitve?
II.    Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
13.      Judecătoria Constanța (sodišče prve stopnje v Constanți, Romunija) je 9. januarja 2024 zoper DZ izdalo evropski nalog za prijetje. Rechtbank Amsterdam (sodišče v Amsterdamu, Nizozemska), ki je predložitveno sodišče, mora kot izvršitveni pravosodni organ odločiti o izvršitvi tega naloga. To sodišče meni, da se ni mogoče sklicevati na nobenega od razlogov za neizvršitev iz členov 3, 4 in 4a Okvirnega sklepa 2002/584.
14.      Evropski nalog za prijetje se nanaša na izvršitev kazni odvzema prostosti v trajanju sedem let, ki je postala pravnomočna po odločbi Curtea de Apel Constanța (pritožbeno sodišče v Constanți, Romunija) z dne 20. decembra 2023, izdani na podlagi sojenja, na katerem je bil DZ osebno navzoč.(19) Predložitveno sodišče navaja, da je iz tega naloga razvidno, da se ta obsodba nanaša na dejanja nezakonitega uvoza treh gramov konoplje in štirih tablet, ki so vsebovale metilendioksimetamfetamin (MDMA), v Romunijo, ki jih je DZ storil s svojo ženo. To sodišče pojasnjuje, da se ta dejanja v Romuniji preganjajo na podlagi člena 3 Legea nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri (zakon št. 143/2000 o preprečevanju prometa in nedovoljene porabe prepovedanih drog ter boju proti njima)(20) z dne 26. julija 2000 v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon št. 143/2000),(21) ter na podlagi člena 46(2) Codul penal (kazenski zakonik).(22) V romunskem pravu gre za eno samo kaznivo dejanje, to je „vnos nevarnih in posebej nevarnih prepovedanih drog v državo“.
15.      Predložitveno sodišče pojasnjuje tudi, da je namen člena 3 zakona št. 143/2000 v delu, v katerem se nanaša na „posebej nevarne“ prepovedane droge, izvajanje člena 4(2)(b) Okvirnega sklepa 2004/757.(23) Medtem ko je z zadnjenavedeno določbo državam članicam naloženo, da za kaznivo dejanje predpišejo najvišjo kazen zapora najmanj od pet do deset let, naj bi bilo iz dodatnih informacij, ki sta jih predložila odreditveni pravosodni organ in romunski urad Agencije Evropske unije za pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah (Eurojust), razvidno, da je bila za kaznivo dejanje „vnosa nevarnih in posebej nevarnih prepovedanih drog v državo“ v času njegove storitve predpisana kazen zapora najmanj sedem let.
16.      Glede na količine prepovedanih drog, navedeno v evropskem nalogu za prijetje, in glede na izjavo, ki jo je na obravnavi pred predložitvenim sodiščem podal DZ – in sicer, da so bile prepovedane droge namenjene za osebno uporabo njegove žene, ki jih je uporabljala v analgetične namene –(24) to sodišče ugotavlja, da je šlo za majhno količino „nevarnih in posebej nevarnih prepovedanih drog“ za osebno uporabo. Navedeno sodišče vsekakor poudarja, da sta DZ in njegova žena posedovala majhno količino prepovedanih drog, ne da bi imela namen z njimi trgovati.
17.      Romunsko pravo naj bi določalo možnosti za omilitev kazni, zlasti na podlagi upoštevanja olajševalnih okoliščin. Vendar naj bi odreditveni pravosodni organ v odgovoru na vprašanje navedel, da pri DZ ne obstajajo niti obteževalne okoliščine, kot je povratništvo, niti olajševalne okoliščine. Tudi če bi DZ lahko uveljavljal omilitev kazni in bi se ta omilitev uporabila, zaradi trajanja kazni njene izvršitve ne bi bilo mogoče pogojno odložiti. Po navedbah tega organa bi namreč kazen, če bi se uporabil razlog za omilitev kazni, znašala štiri leta in osem mesecev in torej več kot tri leta.(25)
18.      Predložitveno sodišče na podlagi teh elementov sklepa, da je moralo sodišče na podlagi romunske zakonodaje – razen v okoliščinah, ki upravičujejo omilitev kazni – v primeru obsodbe za nezakonit uvoz „nevarnih in posebej nevarnih prepovedanih drog“ v času storitve kaznivega dejanja izreči najnižjo kazen odvzema prostosti najmanj sedem let, ne da bi upoštevalo, ali se je to ravnanje nanašalo na majhno količino prepovedanih drog, niti ali je bilo to ravnanje storjeno za osebno porabo ali vsaj brez namena trgovanja z njimi.
19.      Nasprotno, če se je uporabljala ena ali več možnosti za omilitev kazni, je zakonodaja sodišču omogočala, da najnižjo kazen za nezakonit uvoz majhne količine „nevarnih in posebej nevarnih prepovedanih drog“ za osebno porabo ali vsaj brez namena trgovanja z njimi omili za polovico (ob uporabi člena 15 zakona št. 143/2000) ali največ za eno tretjino (v primeru uporabe ene ali več drugih možnosti za omilitev kazni).
20.      Predložitveno sodišče navaja, da je zagovornik DZ nasprotoval predaji zadnjenavedenega, pri čemer je trdil, da naložena kazen odvzema prostosti ni sorazmerna in je zato v nasprotju s členom 49(3) Listine. To sodišče meni, da glede na trditve tega zagovornika najnižja kazen, ki jo mora na podlagi romunske zakonodaje v obravnavani zadevi upoštevati romunsko kazensko sodišče, v povezavi z omejenimi možnostmi za omilitev kazni, odpira vprašanja z vidika načela sorazmernosti kazni, na katero se nanaša ta določba.
21.      Na prvem mestu, po mnenju navedenega sodišča se postavlja vprašanje, ali mora izvršitveni pravosodni organ, kadar se zahtevana oseba sklicuje na resnično nevarnost izvršitve kazni, ki ni sorazmerna s kaznivim dejanjem, ki je podlaga za evropski nalog za prijetje, preveriti, ali lahko ta nevarnost pripelje do zavrnitve predaje.
22.      Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da ni gotovo, da je iz sodbe z dne 14. julija 2022, Procureur général pri Cour d’appel d’Angers,(26) mogoče sklepati, da se ni mogoče sklicevati na člen 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584 v povezavi s členom 49(3) Listine.
23.      Na drugem mestu, po mnenju tega sodišča se postavlja več dodatnih vprašanj o tem, kako bi moral izvršitveni pravosodni organ presoditi, ali v odreditveni državi članici obstaja resnična nevarnost izvršitve nesorazmerne pravnomočne kazni.
24.      Tako naj bi se bilo treba vprašati, kateri preizkus mora ta organ opraviti pri tej presoji in kakšno vlogo ima v okviru tega preizkusu obveznost naložitve najnižje kazni v povezavi z možnostjo za omilitev kazni in pogojno odložitev izvršitve kazni v skladu s pravom odreditvene države članice. Poleg tega, ker je kazen odvzema prostosti, na katero je bila obsojena zahtevana oseba, že pravnomočna, naj bi se postavljalo vprašanje, ali bi lahko morebitno jamstvo organov odreditvene države članice – na primer, če je zahtevano osebo mogoče pomilostiti ali če lahko še vedno zahteva izredno pravno sredstvo glede obsodilne sodbe – odpravilo morebitno resnično in dokazano nevarnost, da bi bil v škodo zahtevane osebe kršen člen 49(3) Listine.
25.      V teh okoliščinah je rechtbank Amsterdam (sodišče v Amsterdamu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba člen 1(3) [Okvirnega sklepa 2002/584] v povezavi s členom 49(3) [Listine] ter členom 2(1)(a) in (2), členom 4(1) in (2)(b) ter členom 5 [Okvirnega sklepa 2004/757] razlagati tako, da mora,
če zahtevana oseba nasprotuje svoji predaji in trdi, da je bila v odreditveni državi članici pravnomočno obsojena na nesorazmerno najnižjo kazen zapora za uvoz majhne količine prepovedanih drog za osebno porabo ali vsaj za uvoz majhne količine prepovedanih drog, ki jih ni nameravala posredovati,
izvršitveni pravosodni organ preučiti, ali bi v primeru predaje zaradi izvršitve te kazni za zahtevano osebo obstajala resnična nevarnost za izvršitev kazni, ki ni sorazmerna kaznivemu dejanju, ki je podlaga za evropski nalog za prijetje?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
(a)      kateri preizkus mora izvršitveni pravosodni organ uporabiti pri presoji, ali obstaja resnična nevarnost za izvršitev nesorazmerne pravnomočne kazni iz prvega vprašanja?
(b)      kakšno vlogo ima pri tem preizkusu okoliščina, da pravo odreditvene države članice
pri izvajanju člena 4(2)(b) [Okvirnega sklepa 2004/757] ter iz tega izhajajoče obveznosti, da se za kaznivo dejanje predpiše najvišja kazen zapora najmanj od pet do deset let,
sodišče te države v primeru obsodbe za uvoz prepovedanih drog, ki so za zdravje najbolj škodljive, ne glede na količino prepovedanih drog, na katero se nanašajo ta ravnanja, in ne glede na to, ali so ta ravnanja namenjena za zagotavljanje osebne porabe ali pa so bila ta ravnanja storjena zaradi posredovanja teh prepovedanih drog, zavezuje, da izreče kazen zapora najmanj sedem let, pri čemer:
–        lahko sodišče to obvezno najnižjo kazen za skupaj največ eno tretjino omili le v primeru okoliščin, ki zmanjšujejo težo kaznivega dejanja ali grožnje, ki izhaja od storilca kaznivega dejanja, ali če zadevna oseba kaznivo dejanje prizna, oziroma za skupaj polovico te kazni, če zadevna oseba olajša identifikacijo in pregon drugih oseb, ki so storile kazniva dejanja, povezana s prepovedanimi drogami, in
–        trajanje te (morebiti omiljene) najnižje kazni sodišču preprečuje, da bi pogojno odložilo izvršitev te kazni?
(c)      ali je mogoče morebitno resnično nevarnost za izvršitev nesorazmerne pravnomočne kazni v smislu prvega vprašanja še vedno ublažiti z jamstvom odreditvene države članice, in kako bi lahko izgledalo to jamstvo?“
26.      DZ, Openbaar Ministerie (državno tožilstvo, Nizozemska), romunska, madžarska in poljska vlada ter Irska in Komisija so predložili pisna stališča ter se ob prisotnosti tudi nemške vlade udeležili obravnave 23. septembra 2025, na kateri so odgovorili na vprašanja za ustni odgovor, ki jih je postavilo Sodišče.
III. Analiza
27.      Predložitveno sodišče s svojimi vprašanji, za katera predlagam, naj se obravnavajo skupaj, Sodišču v bistvu predlaga, naj razsodi, ali in – če bo to primerno – pod katerimi pogoji in v kolikšnem obsegu člen 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584 v povezavi s členom 49(3) Listine izvršitvenemu pravosodnemu organu omogoča zavrnitev izvršitve evropskega naloga za prijetje, izdanega zaradi izvršitve kazni odvzema prostosti, kadar ta organ meni, da je izrečena kazen pretirana in da bi bilo lahko z izvršitvijo tega naloga poseženo v načelo sorazmernosti kazni iz te določbe Listine.
28.      Vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, večinoma izhajajo iz razlik med nizozemskim in romunskim kazenskim pravom, kar zadeva stopnjo strogosti pri pregonu kaznivega dejanja, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, to je vnosa „posebej nevarnih“ prepovedanih drog v Romunijo. Kot je na obravnavi pojasnilo državno tožilstvo, bi bilo namreč na Nizozemskem za vnos prepovedanih drog iz te kategorije v Romunijo za količino do 10 gramov mogoče izreči kazen od enega do treh tednov zapora, medtem ko je najkrajša predpisana kazen zapora v Romuniji sedem let. Ta vprašanja torej temeljijo na ugotovitvi, da je spodnja meja kazni zapora, predpisana z romunskim pravom, v primerjavi s kaznijo, predpisano z nizozemskim pravom, visoka. K temu je treba dodati ugotovitev, da so možnosti romunskega sodišča, da zniža kazen ali odloži njeno izvršitev, omejene.
29.      Za odgovor na vprašanja predložitvenega sodišča je treba opozoriti, da je namen Okvirnega sklepa 2002/584 z uvedbo poenostavljenega in učinkovitega sistema predaje oseb, ki so obsojene ali osumljene storitve kaznivega dejanja, poenostaviti in pospešiti pravosodno sodelovanje ter tako prispevati k uresničitvi cilja, zastavljenega za Unijo, da ta postane območje svobode, varnosti in pravice, tako da se opira na visoko stopnjo zaupanja, ki mora obstajati med državami članicami.(27)
30.      Na področju, ki je urejeno s tem okvirnim sklepom, je načelo vzajemnega priznavanja – ki je, kot je razvidno zlasti iz njegove uvodne izjave 6, „temeljni kamen“ pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah – izraženo v členu 1(2) navedenega okvirnega sklepa, v katerem je določeno pravilo, da države članice izvršijo vsak evropski nalog za prijetje na osnovi načela vzajemnega priznavanja in v skladu z določbami tega okvirnega sklepa.(28)
31.      Iz tega sledi, prvič, da lahko izvršitveni pravosodni organi izvršitev evropskega naloga za prijetje zavrnejo le iz razlogov, ki izhajajo iz Okvirnega sklepa 2002/584, kakor ga razlaga Sodišče. Na drugi strani, medtem ko je izvršitev evropskega naloga za prijetje načelo, je zavrnitev njegove izvršitve zasnovana kot izjema, ki jo je torej treba razlagati ozko.(29) V zvezi s takimi razlogi ta okvirni sklep v členu 3 določa razloge za obvezno neizvršitev evropskega naloga za prijetje, v členih 4 in 4a pa razloge za njegovo fakultativno neizvršitev.(30)
32.      Po ugotovitvi, da med temi razlogi ni nobenega, ki bi se nanašal na nesorazmernost kazni, izrečene v odreditveni državi članici (razdelek A), bom pojasnil, katere posledice je mogoče izpeljati iz člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584 v primeru nevarnosti kršitve načela sorazmernosti kazni, določenega v členu 49(3) Listine (razdelek B).
A.      Neobstoj razloga za neizvršitev v zvezi z nesorazmernostjo kazni, izrečene v odreditveni državi članici, v Okvirnem sklepu 2002/584
33.      Okvirni sklep 2002/584 ne določa, da bi lahko izvršitveni pravosodni organ izvršitev evropskega naloga za prijetje zaradi izvršitve kazni odvzema prostosti zavrnil zgolj zato, ker naj bi bila ta kazen nesorazmerna glede na kaznivo dejanje, ki se z njo kaznuje.
34.      Tako ugotovitev je mogoče izpeljati tudi iz sodne prakse Sodišča.
35.      Tako je bilo Sodišče v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Procureur général pri Cour d’appel d’Angers, pozvano, naj razloži pogoj dvojne kaznivosti dejanja, ki je določen v členu 2(4) in členu 4, točka 1, Okvirnega sklepa 2002/584. Natančneje, Sodišče je razsodilo, da je ta pogoj izpolnjen, kadar je evropski nalog za prijetje izdan za izvršitev kazni odvzema prostosti, tudi če je bila ta kazen v odreditveni državi članici zahtevani osebi naložena zaradi njene storitve enotnega kaznivega dejanja, sestavljenega iz več dejanj, od katerih v izvršitveni državi članici le del pomeni kaznivo dejanje.(31)
36.      Sodišče, ki ga je predložitveno sodišče pozvalo, naj to problematiko preuči tudi z vidika člena 49(3) Listine, je poudarilo, da je taka razlaga v skladu z načelom sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni iz te določbe.(32)
37.      V zvezi s tem je Sodišče na eni strani poudarilo, da v sistemu, uvedenem z Okvirnim sklepom 2002/584, spoštovanje načela sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni zagotavljajo pravosodni organi odreditvene države članice, pri čemer je bolj splošno dodalo, da je za zagotavljanje spoštovanja pravic osebe, katere predaja se zahteva, prvenstveno odgovorna odreditvena država članica.(33)
38.      Na drugi strani je Sodišče poudarilo, da morebitne nesorazmernosti kazni, izrečene v odreditveni državi članici, ni med razlogi za obvezno in fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje, ki so navedeni v členih 3, 4 in 4a Okvirnega sklepa 2002/584.(34)
39.      Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da pogoj dvojne kaznivosti dejanja zahteva zgolj preverjanje, ali bi dejanski elementi kaznivega dejanja, zaradi katerega je bil izdan ta evropski nalog za prijetje, sami po sebi pomenili kaznivo dejanje tudi po pravu izvršitvene države članice, če bi nastali na njenem ozemlju.(35)
40.      Sodišče je iz teh elementov sklepalo, da zato ni naloga izvršitvenega pravosodnega organa, da pri presoji tega pogoja ocenjuje kazen, izrečeno v odreditveni državi članici, glede na člen 49(3) Listine.(36)
41.      Drži sicer, da je treba odgovor Sodišča iz sodbe Procureur général pri Cour d’appel d’Angers analizirati z vidika pogoja dvojne kaznivosti dejanja, saj Sodišče zgolj poudarja, da je razlaga, ki jo podaja v zvezi s tem pogojem, združljiva z načelom sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni iz člena 49(3) Listine.
42.      Vendar zato nič manj ne drži, da Sodišče s splošno formulacijo točk 65 in 66 te sodbe napeljuje na to, da se presoja morebitne nesorazmernosti kazni, izrečene v odreditveni državi članici, ki jo opravi izvršitveni pravosodni organ, ne zdi združljiva s sistemom, vzpostavljenim z Okvirnim sklepom 2002/584. Menim, da bi moralo Sodišče v okviru tega postopka jasno navesti, da zavrnitev izvršitve evropskega naloga za prijetje načeloma ne more temeljiti na presoji, ki jo opravi izvršitveni pravosodni organ, po kateri naj bi bila glede na različne elemente presoje, med katerimi je njegovo nacionalno pravo, kazen, izrečena v odreditveni državi članici, nesorazmerna. Menim namreč, da taka presoja navedenega pravosodnega organa ni niti zaželena niti mogoča v praksi.
43.      To, da bi izvršitveni pravosodni organ opravil tako presojo sorazmernosti kazni, ni zaželeno, ker bi s tem ponovno vsebinsko preučil obsodbo, izrečeno v odreditveni državi članici, kar pomeni, da bi lahko izpodbijal njeno utemeljenost. Ta organ bi se tako spremenil v pritožbeni organ, pred katerim bi lahko zahtevana oseba izpodbijala sorazmernost kazni, ki ji jo je naložilo sodišče odreditvene države članice. Vendar je tak pritožbeni organ lahko le v tej državi članici in ga ni mogoče preseliti v izvršitveno državo članico, katere pravosodni organi si ne morejo prilastiti take vloge. Poleg tega izvršitveni pravosodni organ nima pristojnosti, na podlagi katerih bi lahko uporabljal pravila materialnega kazenskega prava izvršitvene države članice za kaznivo dejanje, za pregon katerega so pristojna sodišča odreditvene države članice, pri čemer je eno do njih neodvisno izreklo sodbo, ki je podlaga za evropski nalog za prijetje, katerega izvršitev se zahteva.
44.      Torej izvršitveni pravosodni organ ni pristojen za presojo, ali je mogoče s kaznijo, ki jo je izreklo sodišče odreditvene države članice, doseči cilje, zastavljene z zakonodajo te države članice, in ali ne presega tega, kar je nujno za uresničitev teh ciljev. Naj k temu še dodam, da iz očitnih razlogov pravne varnosti pravnomočne sodbe, izrečene v odreditveni državi članici, izvršitveni pravosodni organ ne more izpodbijati v fazi njene izvršitve, saj bi sicer posegli v načelo pravnomočnosti.
45.      Poleg tega je to, da izvršitveni pravosodni organ preverja sorazmernost kazni, izrečene v odreditveni državi članici, v samem temelju v nasprotju z načelom medsebojnega priznavanja.(37) Naj spomnim, da to predpostavlja, da obstaja vzajemno zaupanje med zadevnimi nacionalnimi kazenskimi sistemi držav članic in da vsak izmed njih sprejema uporabo kazenskega prava, ki je v veljavi v drugi državi članici, čeprav bi izvrševanje njegovega nacionalnega prava pripeljalo do drugačne rešitve.(38) To pomeni, da izvršitveni pravosodni organ ne more izpodbijati sorazmernosti kazni s sklicevanjem na svoje kazensko pravo,(39) tako da uveljavi svojo presojo sorazmernosti kazni, in sicer ne glede na pravila, določena z materialnim kazenskim pravom odreditvene države članice. Poudariti je treba tudi, da razlike v kazenskem pravu držav članic odražajo različne izbire teh držav, kar zadeva kazensko politiko,(40) glede na prednostna področja, ki so jih opredelili nacionalni zakonodajalci,(41) in sicer tudi na področju materialnega kazenskega prava, za katero v Uniji velja minimalna harmonizacija. V zvezi s tem je treba preprečiti, da bi nekatere države v škodo cilja boja proti nekaznovanosti in pravic žrtev postale pribežališče obsojenih oseb, ker so v teh državah nekatera kazniva dejanja kaznovana manj strogo. Poudariti je treba tudi, kot je Sodišče že razsodilo, da čeprav so v členu 2(2) Okvirnega sklepa 2002/584 za njegovo izvajanje naštete kategorije kaznivih dejanj, sama opredelitev teh kaznivih dejanj in kazni, ki se izrečejo, izhajajo iz prava odreditvene države članice. Namen tega okvirnega sklepa ni harmonizacija materialnega kazenskega prava, in sicer zadevnih kaznivih dejanj v zvezi z njihovimi elementi ali kaznimi, ki so predpisane zanje.(42)
46.      K navedenim ugotovitvam je treba dodati še to, da se zdi težko – če že ne nemogoče – da bi izvršitveni pravosodni organ učinkovito in ob poznavanju vseh dejstev presodil sorazmernost kazni, ki jo je izreklo sodišče odreditvene države članice, in sicer preprosto zato, ker sojenje ni potekalo pred njim ter nima na voljo celotnega spisa in ne pozna posebnosti sistema kazenskega pravosodja te države članice.(43) Ne zdi se mi, da bi se lahko ta težava odpravila z izmenjavo informacij na podlagi člena 15(2) in (3) Okvirnega sklepa 2002/584, katerega namen je izvršitvenemu pravosodnemu organu omogočiti, da odloči o predaji, ne pa temu organu predložiti elemente, ki bi mu omogočili presojo utemeljenosti obsodilne sodbe, izrečene v odreditveni državi članici.(44)
47.      Splošneje, s tako rešitvijo se ne bi upoštevalo, da namen tega okvirnega sklepa ni harmonizacija materialnega kazenskega prava držav članic, zato raznolikost pravil na tem področju ne sme privesti – s tem, da se izvršitvenemu pravosodnemu organu omogoči nadzor nad tem, ali je sodišče odreditvene države članice spoštovalo načelo sorazmernosti kazni – do paralize mehanizma predaje, vzpostavljenega z navedenim okvirnim sklepom. Da bi se bilo mogoče izogniti temu tveganju, je torej bistveno zagotoviti, da je spoštovanje načela sorazmernosti kazni načeloma v izključni pristojnosti sodišč odreditvene države članice pod pogoji, določenimi s kazenskim pravom te države članice. Z drugačno odločitvijo bi se neizogibno poseglo v cilj vzpostavitve poenostavljenega in učinkovitega sistema, s katerim se olajša in pospeši predaja med državami članicami.
48.      Vendar ni mogoče popolnoma izključiti, da lahko izvršitveni pravosodni organ v izjemnih okoliščinah zaradi nevarnosti kršitve načela sorazmernosti kazni zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje. Naj k temu še dodam, da se Sodišče v sodbi Procureur général pri Cour d’appel d’Angers ni izreklo o tem, ali bi nevarnost kršitve načela sorazmernosti kazni iz člena 49(3) Listine lahko na podlagi člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584 pomenila samostojen razlog za zavrnitev izvršitve evropskega naloga za prijetje.
B.      Posledice, ki jih je treba izpeljati iz člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584 v primeru nevarnosti kršitve načela sorazmernosti kazni, določenega v členu 49(3) Listine
49.      Iz člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584 izhaja, da ta sklep ne spreminja obveznosti, ki izhajajo iz spoštovanja temeljnih pravic, zagotovljenih z Listino.
50.      To obveznost morajo izpolniti države članice, kadar odločajo o predaji osebe, saj pomeni odločitev o taki predaji izvajanje prava Unije v smislu člena 51(1) Listine. Izvršitveni pravosodni organi držav članic so torej pri sprejetju te odločitve dolžni zagotoviti spoštovanje temeljnih pravic, ki se osebi, zoper katero je bil izdan nalog za prijetje, priznavajo z Listino.(45)
51.      V tem okviru je treba opozoriti, da člen 49(3) Listine določa, da kazen ne sme biti nesorazmerna s kaznivim dejanjem. Ta določba se uporablja, kadar se z nacionalno določbo izvaja pravo Unije.(46) V skladu z načelom sorazmernosti represivni ukrepi, ki jih določa nacionalna zakonodaja, ne smejo presegati tistega, kar je nujno za uresničitev ciljev, ki jim legitimno sledi ta zakonodaja. Strogost sankcij mora ustrezati teži kršitev, ki se z njimi sankcionirajo, zlasti tako, da se zagotovi resničen odvračilni učinek, pri čemer pa se ne sme preseči to, kar je potrebno za dosego teh ciljev.(47)
52.      Poleg tega načelo sorazmernosti zahteva, da se pri opredelitvi sankcije in določitvi njene višine upoštevajo posamezne okoliščine zadeve.(48) Pri presoji sorazmernosti sankcij je treba upoštevati tudi možnost, ki jo ima nacionalno sodišče, da spremeni opredelitev glede na opredelitev v obtožnici – pri čemer lahko ta možnost privede do uporabe milejše sankcije – in možnost, da sankcijo prilagodi glede na težo ugotovljene kršitve.(49)
53.      Sodišče je na podlagi člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584 ugotovilo samostojen razlog, s katerim lahko izvršitveni pravosodni organ, če so izpolnjeni nekateri pogoji, izjemoma utemelji zavrnitev predaje v primeru nevarnosti kršitve temeljnih pravic zahtevane osebe. Doslej se je o možnosti sklicevanja na tak razlog razmišljalo v zvezi z nevarnostjo kršitve temeljnih pravic, zagotovljenih v členih 4 (prepoved mučenja in nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja), 7 (pravica do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja), 24 (pravice otroka) in 47 (pravica do učinkovitega pravnega sredstva pred neodvisnim, nepristranskim in z zakonom predhodno ustanovljenim sodiščem) Listine.
54.      Menim, da ni nobenega razloga za to, da se že takoj in kategorično izključi možnost, da se lahko tudi z nevarnostjo kršitve temeljne pravice, določene s členom 49(3) Listine, izjemoma utemelji zavrnitev predaje na podlagi člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584. Poleg tega ugotavljam, da je Sodišče v sodbi Alchaster, čeprav v okviru razlage drugega akta prava Unije,(50) že razsodilo, da so izvršitveni pravosodni organi držav članic pri sprejetju odločitve o predaji dolžni zagotoviti spoštovanje temeljnih pravic, ki izhajajo iz člena 49(1) Listine, ki zlasti določa, da se ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo je bilo mogoče izreči v času, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno. Menim, da bi moralo biti mogoče to presojo razširiti na člen 49(3) Listine.(51)
55.      Zato menim, da lahko obstoj nevarnosti kršitve temeljne pravice, varovane s členom 49(3) Listine, izvršitvenemu pravosodnemu organu omogoči, da po ustrezni preučitvi zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje.
56.      Kar zadeva podrobna pravila take preučitve, menim, da Sodišče ne bi smelo odstopiti od svoje sodne prakse, katere namen je ohraniti izjemnost take zavrnitve predaje na podlagi člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584, tako da se nevarnost kršitve temeljnih pravic preveri s preučitvijo v dveh fazah.
57.      V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba o resničnosti nevarnosti kršitve temeljnih pravic, zagotovljenih v členih 4, 7, 24 in 47 Listine, načeloma presojati v okviru preučitve v dveh ločenih fazah, ki se ne smeta zamenjevati, saj vključujeta analizo na podlagi različnih meril, zato ju je treba izvesti zaporedoma.(52)
58.      Za to mora izvršitveni pravosodni organ v okviru prve faze ugotoviti, ali obstajajo objektivni, zanesljivi, natančni in ustrezno posodobljeni podatki, s katerimi se lahko dokaže obstoj resnične nevarnosti kršitve ene od teh temeljnih pravic v odreditveni državi članici bodisi zaradi sistemskih ali splošnih pomanjkljivosti bodisi zaradi pomanjkljivosti, ki se natančneje nanašajo na objektivno opredeljivo skupino oseb.(53)
59.      V okviru druge faze mora izvršitveni pravosodni organ konkretno in natančno preveriti, v kolikšnem obsegu lahko pomanjkljivosti, ugotovljene v prvi fazi preučitve, vplivajo na osebo, zoper katero je bil izdan evropski nalog za prijetje, in ali glede na njen osebni položaj obstajajo resni in utemeljeni razlogi za prepričanje, da bo ta oseba v primeru predaje odreditveni državi članici izpostavljena resnični nevarnosti kršitve navedenih temeljnih pravic.(54)
60.      Izvršitveni pravosodni organ se mora tako pri oceni, ali bi lahko izvršitev evropskega naloga za prijetje povzročila nevarnost kršitve temeljnih pravic, odmakniti od konkretnega primera, h kateremu se vrne šele, če v odreditveni državi članici ugotovi bodisi sistemske ali splošne pomanjkljivosti bodisi pomanjkljivosti, ki se natančneje nanašajo na objektivno opredeljivo skupino oseb. Torej se pred analizo na individualni ravni načeloma opravi analiza na sistemski ravni.
61.      Sodišče je zato za uporabo razloga za zavrnitev predaje, ki temelji na členu 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584, določilo stroga pravila, v okviru katerih mora izvršitveni pravosodni organ izvesti skrbno in zahtevno preučitev. To je utemeljeno z ugotovitvijo, da se poenostavljen in učinkovit sistem predaje oseb, ki so obsojene ali osumljene storitve kaznivega dejanja, vzpostavljen z Okvirnim sklepom 2002/584, opira na visoko stopnjo zaupanja, ki mora obstajati med državami članicami, in na načelo medsebojnega priznavanja.(55) Zato se z načelom vzajemnega zaupanja od vsake države članice zahteva, naj, razen v izrednih okoliščinah, šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice, priznane s tem pravom.(56) Posledično morajo države članice, ko izvajajo pravo Unije, domnevati, da druge države članice spoštujejo temeljne pravice, zaradi česar ne le, da od druge države članice ne morejo zahtevati višje nacionalne ravni varstva temeljnih pravic, kot je tista, ki se zagotavlja s pravom Unije, temveč ne smejo niti preveriti – razen v izjemnih primerih – ali je ta druga država članica v konkretnem primeru dejansko spoštovala temeljne pravice, ki jih zagotavlja Unija.(57)
62.      V tem okviru domneve spoštovanja temeljnih pravic v odreditveni državi članici, ki izhaja iz načela vzajemnega zaupanja, je Sodišče poudarilo, da je namen obveznosti ugotavljanja obstoja bodisi sistemskih ali splošnih pomanjkljivosti bodisi pomanjkljivosti, ki se natančneje nanašajo na objektivno opredeljivo skupino oseb, preden je mogoče konkretno in natančno preveriti, ali za osebo, na katero se nanaša evropski nalog za prijetje, obstaja resnična nevarnost kršitve ene od temeljnih pravic, prav preprečiti, da bi se tako preverjanje lahko opravilo zunaj izjemnih primerov.(58)
63.      Sodišče je poudarilo, da spoštovanje te obveznosti med drugim omogoča, da se zagotovi delitev pristojnosti med odreditveno in izvršitveno državo članico v zvezi z ohranitvijo zahtev, ki so neločljivo povezane s temeljnimi pravicami, pri čemer ta delitev izhaja iz polne uporabe načel vzajemnega zaupanja in medsebojnega priznavanja, na katerih temelji delovanje mehanizma evropskega naloga za prijetje.(59)
64.      Kot sem navedel v sklepnih predlogih v zadevi Puig Gordi in drugi,(60) ni nobenega dvoma, da sta odreditveni in izvršitveni pravosodni organ kot organa, ki morata izvajati Okvirni sklep 2002/584, dolžna spoštovati temeljne pravice, varovane z Listino. Vendar so pristojnosti v zvezi s tem, da lahko sistem predaje, vzpostavljen s tem okvirnim sklepom, deluje, v skladu z načelom vzajemnega zaupanja porazdeljene med ta organa. Če bi bila namreč odreditveni in izvršitveni pravosodni organ pooblaščena za izvedbo enakih preverjanj, bi bili ogroženi učinkovitost in hitrost predaje. Poleg tega je vzajemno zaupanje že po naravi v nasprotju s tem, da bi se vsak od organov z navzkrižnimi preverjanji prepričal o spoštovanju temeljnih pravic v državi članici, ki ji pripada drugi organ. Torej je mogoče po tej logiki izvršitev evropskega naloga za prijetje na podlagi tega, da izvršitveni pravosodni organ ugotovi nevarnost kršitve temeljnih pravic v odreditveni državi članici, zavrniti samo izjemoma.(61)
65.      Čeprav je Sodišče morda včasih izključilo obveznost, da izvršitveni pravosodni organ najprej izvede preučitev na sistemski ravni, je to storilo le ob predpostavki, da se taka preučitev izkaže za neprilagojeno za presojo zatrjevane nevarnosti kršitve temeljnih pravic. Tako je z vidika člena 4 Listine, ki določa absolutno pravico, kadar ima zahtevana oseba hudo in neozdravljivo kronično bolezen, ki se lahko v primeru predaje občutno poslabša.(62) Vendar se tudi ob tej predpostavki še naprej zahteva, da je zavrnitev izvršitve evropskega naloga za prijetje izjema. Sodišče je namreč v tem primeru za utemeljitev take zavrnitve določilo minimalni prag, ki presega neizogibno raven trpljenja, ki je nujna posledica odvzema prostosti, in sicer, da bo zaradi predaje zahtevana hudo bolna oseba izpostavljena dejanskemu tveganju bistvenega skrajšanja svoje pričakovane življenjske dobe ali hitrega, resnega in nepopravljivega poslabšanja svojega zdravstvenega stanja.(63)
66.      Vendar menim, da v obravnavani zadevi ni treba dodati nove izjeme od zahteve po preučitvi v dveh fazah. Zato menim, da je treba za oceno nevarnosti kršitve člena 49(3) Listine v primeru izvršitve evropskega naloga za prijetje v prvi fazi opraviti preizkus na sistemski ravni.
67.      Torej mora izvršitveni pravosodni organ, ker oseba, zoper katero je bil izdan evropski nalog za prijetje, trdi, da je bila obsojena na nesorazmerno kazen in da bo torej v primeru predaje izpostavljena nevarnosti kršitve člena 49(3) Listine, presoditi utemeljenost te trditve v okviru preučitve v dveh fazah.
68.      Iz tega sledi, da izvršitveni pravosodni organ ne sme zavrniti izvršitve tega evropskega naloga za prijetje iz razloga, ki ga zatrjuje navedena oseba, kadar ta trdi, da je izpostavljena taki nevarnosti, vendar ta organ meni, da elementi, s katerimi razpolaga, niso objektivni, zanesljivi, natančni in ustrezno posodobljeni, da bi dokazovali obstoj bodisi sistemskih ali splošnih pomanjkljivosti bodisi pomanjkljivosti, ki natančneje vplivajo na objektivno določljivo skupino oseb, kar zadeva uporabo tega načela v odreditveni državi članici.(64) V tem primeru namreč ne obstaja veljaven razlog za to, da izvršitveni pravosodni organ domneva, da v odreditveni državi članici ni bilo spoštovano načelo sorazmernosti kazni, zato mora ta pravosodni organ, nasprotno, svojo analizo opraviti ob predpostavki spoštovanja tega načela v skladu z vzajemnim zaupanjem.(65)
69.      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je za zagotavljanje spoštovanja temeljnih pravic v okviru postopka v zvezi z evropskim nalogom za prijetje najprej odgovorna odreditvena država članica.(66) Iz tega izhaja, da mora imeti izvršitveni pravosodni organ zaupanje v sodišča odreditvene države članice.(67) Če takega zaupanja ne bi bilo, bi moral izvršitveni pravosodni organ takoj, ko so mu predložene trditve, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, preveriti, ali sodišča odreditvene države članice v posameznem primeru uporabljajo materialno kazensko pravo te države članice, kar bi bilo v nasprotju z načelom vzajemnega priznavanja, na katerem temelji Okvirni sklep 2002/584. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da tega okvirnega sklepa ob upoštevanju določb Listine ni mogoče razlagati tako, da bi se ogrozila učinkovitost sistema pravosodnega sodelovanja med državami članicami.(68)
70.      Kar zadeva vsebino preučitve v dveh fazah, ki jo mora opraviti izvršitveni pravosodni organ v primeru sklicevanja na nevarnost kršitve načela sorazmernosti kazni, določenega s členom 49(3) Listine, je mogoče fazi te preučitve opisati, kot je navedeno v nadaljevanju.
71.      Kar zadeva prvo fazo, bi moral izvršitveni pravosodni organ za opredelitev, ali so take pomanjkljivosti dokazane, opraviti celovito presojo pravil, ki veljajo v odreditveni državi članici, s čimer bi opredelil, ali je z njimi nacionalnim sodiščem za nekatere kategorije kaznivih dejanj odvzeto pooblastilo, da upoštevajo individualne okoliščine obravnavanega primera z individualizacijo kazni. Menim, da bi lahko izvršitveni pravosodni organ štel, da so te pomanjkljivosti dokazane, če je iz navedene celovite presoje razvidno, da so osebe, obsojene zaradi storitve kaznivih dejanj iz teh kategorij, v tej državi članici na splošno prikrajšane za to, da se v zvezi z njimi kazen individualizira.(69)
72.      Kot je namreč generalni pravobranilec Y. Bot navedel v sklepnih predlogih v zadevah Aranyosi in Căldăraru,(70) „[v] trenutku izreka kazni načelo individualizacije kazni izključuje načelo samodejne in popolnoma vnaprej določene kazni. Sodišče bo zato kazen določilo glede na osebnost prestopnika, kot je predvsem razvidna iz narave storjene kršitve, okoliščin njene storitve, preučitve osebnosti posameznika, pričevanj, psiholoških in psihiatričnih izvedenskih mnenj ter možnosti ponovne vključitve, ki jih ponuja njegova osebnost.“ Načelo individualizacije kazni torej omogoča, da se upoštevajo obnašanje in osebnost obsojene osebe ter njen materialni, družinski in družbeni položaj.(71) Individualizacija kazni tako pripomore k izreku sorazmerne kazni.
73.      Kadar torej pravni red odreditvene države članice določa pravila, ki nacionalnemu sodišču omogočajo individualizacijo kazni glede na naravo in težo kaznivega dejanja ter obdolženčev osebni položaj, je mogoče nevarnost, da bo ta obsojen na nesorazmerno kazen, načeloma zavrniti. To še toliko bolj drži, kadar je kot v obravnavani zadevi mogoče vprašanje, ali navedeno sodišče spoštuje to načelo, nadzirati z vložitvijo pravnega sredstva.
74.      Naj k temu še dodam, da po mojem mnenju ugotovitev, da je treba pooblastilo nacionalnega sodišča za individualizacijo kazni v določenem obsegu uresničevati na podlagi prava odreditvene država članice, na primer z določitvijo sorazmernega deleža za omilitev kazni v primeru olajševalnih okoliščin, ki ga vsebuje romunsko pravo, ali določitvijo najnižjih kazni, ne zadostuje kot dokaz obstoja splošnih ali kategoričnih sistemskih pomanjkljivosti v tej državi članici. Take pomanjkljivosti je mogoče ugotoviti le, če nacionalnemu sodišču njegovo nacionalno pravo preprečuje individualizacijo kazni, ne pa, če lahko to pooblastilo uresničuje le v določenem obsegu.
75.      V drugi fazi, kadar zahtevana oseba zatrjuje nevarnost, da bo morala v primeru predaje izvršiti nesorazmerno kazen, bi bilo treba obstoj take nevarnosti ugotoviti le, če je glede na pravila, ki se uporabljajo v odreditveni državi članici, nevarnost kršitve tega načela očitna.(72) Tako bi bilo, če bi izrečena kazen očitno in skrajno strogo presegala to, kar je nujno za pregon zadevnega kaznivega dejanja.
76.      V zvezi s tem ugotovitev, da se zagroženi kazni za isto kaznivo dejanje v odreditveni in izvršitveni državi članici med seboj močno razlikujeta, ni dovolj za utemeljitev ugotovitve take nevarnosti. Kazensko pravo odreditvene države članice namreč ne more biti ustrezno izhodišče primerjave, saj je treba raven varstva, zagotovljeno s členom 49(3) Listine, določiti na ravni Unije, ne pa na ravni ene same države članice.(73) Iz tega sledi, da izvršitveni pravosodni organ ne more uporabiti višjega standarda glede spoštovanja načela sorazmernosti kazni od tistega, ki je zagotovljen s to določbo.(74) Poleg tega je mogoče razliko v posameznih državah članicah pojasniti z razhajanji v kazenski politiki, ki so neizogibna, saj pravila materialnega kazenskega prava med državami članicami niso v celoti harmonizirana.
77.      Če se na ravni Unije v skladu s členom 83(1) PDEU sprejmejo minimalna pravila glede opredelitve kaznivih dejanj in sankcij na področju posebno hudih oblik kriminala s čezmejnimi posledicami, ki so navedena v drugem pododstavku te določbe, so lahko ta pravila za izvršitveni pravosodni organ prav tako koristne oporne točke, kadar položaj, v katerem je bila izrečena obsodilna sodba, spada na področje uporabe akta Unije, s katerim so določena ta pravila. V obravnavani zadevi se mi to izhodišče primerjave ne zdi odločilno, saj so po eni strani na podlagi člena 2(2) Okvirnega sklepa 2004/757(75) ravnanja, kot je uvoz prepovedanih drog, izključena s področja uporabe navedenega sklepa, „kadar jih storilci storijo izključno za namene svoje osebne porabe, kakor jo opredeljuje nacionalna zakonodaja“, za kar se zdi, da po navedbah DZ velja v obravnavani zadevi. Po drugi strani je polje proste presoje držav članic v takih okoliščinah jasno razvidno iz uvodne izjave 4 Okvirnega sklepa 2004/757, v kateri je navedeno, da „[i]zključitev določenih vrst ravnanja v zvezi z osebno porabo iz tega okvirnega sklepa Sveta ne predstavlja smernice Sveta, kako naj države članice tovrstne primere obravnavajo v svoji nacionalni zakonodaji“.(76)
78.      Naj k temu dodam, da zahteva, da mora biti nevarnost kršitve načela sorazmernosti kazni očitna, po mojem mnenju ne pomeni, da bi morala biti izrečena kazen nujno nečloveška in ponižujoča v smislu člena 4 Listine. Res je, da iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da je „očitno nesorazmerje“ med kaznivim dejanjem in kaznijo mogoče preučiti glede na člen 3 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin.(77) Vendar menim, da bi lahko izvršitveni pravosodni organ kljub temu ugotovil, da kazen, izrečena v odreditveni državi članici, očitno in skrajno strogo presega to, kar je nujno za pregon zadevnega kaznivega dejanja, ne da bi morala biti ta kazen nujno nečloveška ali ponižujoča v smislu člena 4 Listine.
79.      V obravnavani zadevi se mi ne zdi, da bi iz predstavitve romunskega prava, podane pred Sodiščem, izhajal obstoj bodisi sistemskih ali splošnih pomanjkljivosti bodisi pomanjkljivosti, ki vplivajo na objektivno določljivo skupino oseb, v katero spada DZ, pri uporabi načela sorazmernosti kazni. Čeprav je namreč najnižji prag kazni določen na ravni, ki se lahko zdi visoka, to je sedem let, nekaj okoliščin sodišču omogoča individualizacijo kazni, kar lahko privede do omilitve izrečene kazni pod ta minimalni prag.
80.      Najprej, v skladu s členom 75(2)(b) kazenskega zakonika(78) v povezavi s členom 76(1) tega zakonika je mogoče posebni meji kazni (najnižja in najvišja kazen) omiliti za tretjino v primeru olajševalnih okoliščin. Romunska vlada v pisnih stališčih navaja, da se lahko z uporabo teh določb trajanje kazni skrajša s sedmih let na štiri leta in osem mesecev.(79)
81.      Dalje, v skladu s členom 375, naslovljenim „Postopek poravnavanja v kazenskem postopku“, v povezavi s členom 396(10) Codul de Procedură Penală (zakonik o kazenskem postopku) je mogoče posebni meji kazni (najnižja in najvišja kazen) omiliti za tretjino, če zadevna oseba prizna krivdo in sodišče upošteva enak položaj, kot ga je priznala ta oseba. Romunska vlada v pisnih stališčih navaja, da se lahko z uporabo teh določb trajanje kazni skrajša s 4 let in 8 mesecev na 1120 dni, to je 3 leta, 1 mesec in 10 dni.(80)
82.      Nazadnje, v skladu s členom 15 zakona št. 143/2000 je obdolžena oseba, če med kazenskim postopkom naznani druge osebe, ki so storile kazniva dejanja, povezana s prepovedano drogo, ter organom pomaga pri njihovi identifikaciji in pregonu, upravičena do skrajšanja meja zakonsko določenih kazni za polovico. Romunska vlada v pisnih stališčih navaja, da se lahko z uporabo te določbe trajanje kazni skrajša s 1120 dni, to je 3 let, 1 meseca in 10 dni, na 560 dni, to je 1 leto, 6 mesecev in 20 dni.(81)
83.      K tem možnostim omiljenja kazni je treba dodati še možnost, ki jo ima romunsko sodišče, da v primeru kazni največ treh let v skladu s členom 91 kazenskega zakonika izreče pogojno odložitev izvršitve kazni.(82) Poleg tega se ne zdi, da bi bila nacionalnemu sodišču na podlagi romunskega prava odvzeta možnost spremembe kvalifikacije kaznivega dejanja glede na kvalifikacijo iz obtožnega akta, pri čemer lahko ta možnost privede do uporabe milejše kazni.(83)
84.      Čeprav je treba vsa ta pojasnila in izračune obravnavati s potrebno previdnostjo, saj gre za uporabo romunskega prava, ugotavljam, da elementi, ki jih ima na voljo Sodišče, kažejo na to, da sodišču, ki je DZ izreklo kazen sedmih let zapora, določbe njegovega nacionalnega prava niso preprečevale individualizacije kazni ob upoštevanju vseh individualnih okoliščin obravnavane zadeve. To sodišče je torej imelo možnost kazen prilagoditi glede na težo ugotovljenega kaznivega dejanja in po potrebi njeno trajanje skrajšati pod minimalni prag sedmih let. Tako je navedeno sodišče imelo možnost, da v skladu z romunskim pravom kot olajševalne okoliščine upošteva elemente, kot sta majhna količina zadevnih prepovedanih drog in dejstvo, da je bil uvoz teh drog dozdevno namenjen osebni porabi DZ in njegove žene, da bi tako omililo kazen v mejah, določenih z romunskim pravom.(84) Za presojo, ali je bilo treba v obravnavani zadevi te olajševalne okoliščine upoštevati ali ne, je pristojno izključno romunsko sodišče, ob upoštevanju zlasti dokazov, ki jih je imelo na voljo, in ravnanja DZ. Opozarjam še, da je bila zoper sodbo sodišča prve stopnje lahko vložena pritožba, v okviru katere je nadzor nad sorazmernostjo izrečene kazni zoper DZ lahko opravilo Curtea de Apel Constanța (pritožbeno sodišče v Constanți).
85.      Naj še pojasnim, da člen 15(2) Okvirnega sklepa 2002/584 izvršitvenemu pravosodnemu organu izrecno dovoljuje, da če ugotovi, da podatki, ki mu jih je poslala odreditvena država članica, ne zadostujejo za odločitev o predaji, zahteva, da se mu nujno pošljejo potrebne dodatne informacije. Poleg tega lahko odreditveni pravosodni organ v skladu s členom 15(3) tega okvirnega sklepa izvršitvenemu pravosodnemu organu kadar koli pošlje kakršen koli dodaten koristen podatek.(85) Iz sodne prakse Sodišča je mogoče sklepati, da izvršitveni pravosodni organ pri preučitvi pravil, ki se uporabljajo v odreditveni državi članici, ne more zavrniti izvršitve evropskega naloga za prijetje s sklicevanjem na elemente v zvezi s temi pravili, ki jih je pridobil sam in v zvezi s katerimi od odreditvenega pravosodnega organa ni zahteval dodatnih informacij.(86) Poleg pravil glede določitve kazni je mogoče od odreditvenega pravosodnega organa zahtevati še informacije, kot so tiste v zvezi s podrobnimi pravili izvrševanja kazni,(87) morebitnim obstojem zahteve za obnovo postopka in pravili, ki urejajo pomilostitev.
IV.    Predlog
86.      Glede na vse zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Rechtbank Amsterdam (sodišče v Amsterdamu, Nizozemska), odgovori:
Člen 1(3) Okvirnega sklepa Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (2002/584/PNZ), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009, v povezavi s členom 49(3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
izvršitveni pravosodni organ, določen za sprejetje odločitve o predaji osebe, zoper katero je bil izdan evropski nalog za prijetje zaradi izvršitve kazni odvzema prostosti, izvršitve tega naloga ne more zavrniti z obrazložitvijo, da obstaja nevarnost, da bo ta oseba po predaji odreditveni državi članici deležna kazni, ki je v nasprotju z načelom sorazmernosti kazni iz te določbe Listine o temeljnih pravicah, razen če:
–        po eni strani, ta pravosodni organ razpolaga z objektivnimi, zanesljivimi, natančnimi in ustrezno posodobljenimi elementi, ki kažejo na obstoj bodisi sistemskih ali splošnih pomanjkljivosti bodisi pomanjkljivosti, ki vplivajo na objektivno določljivo skupino oseb, ki ji pripada zadevna oseba, pri uporabi načela sorazmernosti kazni iz navedene določbe Listine o temeljnih pravicah, zaradi katerih je nacionalnim sodiščem na podlagi pravil, ki veljajo v odreditveni državi članici, kar zadeva nekatere kategorije kaznivih dejanj, odvzeto pooblastilo za upoštevanje individualnih okoliščin obravnavane zadeve tako, da kazen individualizirajo, ter,
–        po drugi strani, navedeni pravosodni organ ugotovi, da v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve obstajajo resni in utemeljeni razlogi za prepričanje, da bo ta oseba glede na ugotovitev, da kazen, izrečena v odreditveni državi članici, očitno in skrajno strogo presega to, kar je nujno za pregon zadevnega kaznivega dejanja, v primeru predaje odreditveni državi članici očitno izpostavljena taki nevarnosti.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      UL 2002, L 190, str. 1.
3      UL 2009, L 81, str. 24; v nadaljevanju: Okvirni sklep 2002/584.
4      Glej med drugim Carrera, S., Guild, E., in Hernanz, N., „Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System“, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Bruselj, št. 55, 2013, zlasti točka 3.1, naslovljena „Proportionality“; Helenius, D., „Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?“, New Journal of European Criminal Law, zvezek 5, št. 3, Intersentia, Mortsel, 2014, str.
od 349 do 369; Glerum, V., in Kijlstra, H., „EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?“, Review of European and Comparative Law, zvezek 54, št. 3, Katoliška univerza Janeza Pavla II. v Lublinu, Lublin, 2023, str.
od 125 do 145; Klaus, W., Włodarczyk-Madejska, J., in Wzorek, D., „In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System“, Central and Eastern European Migration Review, zvezek 10, št. 1, Center za raziskave o migracijah univerze v Varšavi, Varšava, 2021, str.
od 95 do 117; Klip, A., „Transposition and Implementation of the Framework Decision“, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, dostopno na: https://improveaw.eu/media/90, zlasti točka 2.5.4, naslovljena „Proportionality of issuing an EAW“, točka 2.5.6, naslovljena „Proportionality revisited“, in točka 2.6.3, naslovljena „Proportionality of executing an EAW“; Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, Oxford, 2016, zlasti str.
od 142 do 146; Shabbir, A., „Proportionality“, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project, dostopno na: https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, str. od 34 do 38, ter Xanthopoulou, E., „The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment“, New Journal of European Criminal Law, zvezek 6, št. 1, Intersentia, Mortsel, 2015, str.
od 32 do 52.
5      To je v nasprotju z drugimi instrumenti priznavanja v kazenskih zadevah. Glej med drugim člen 6(1)(a) Direktive 2014/41/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. aprila 2014 o evropskem preiskovalnem nalogu v kazenskih zadevah (UL 2014, L 130, str. 1), ki določa, da „[o]dreditveni organ lahko izda EPN le, kadar […] [je ] izdaja EPN […] nujna in sorazmerna za namene postopkov iz člena 4 ob upoštevanju pravic osumljenca ali obdolženca“ (moj poudarek).
6      Glej Evropski priročnik o izdaji evropskega naloga za prijetje, ki ga je Svet Evropske unije objavil 18. junija 2008 (8216/2/08 REV 2), in revidirano različico z dne 17. decembra 2010 (17195/1/10 REV 1). Evropska komisija je leta 2017 ta priročnik revidirala: glej obvestilo Komisije, naslovljeno „Priročnik o izdaji in izvršitvi evropskega naloga za prijetje“, z dne 28. septembra 2017 (C(2017) 6389 (UL 2017, C 335, str. 1)). Leta 2023 je bil zadnjenavedeni priročnik revidiran [C(2023) 7782 (UL C, C/2023/1270) (v nadaljevanju: priročnik iz leta 2023].
7      Glej Resolucijo Evropskega parlamenta z dne 27. februarja 2014 s priporočili Komisiji o reviziji evropskega naloga za prijetje (2013/2109(INL) (UL 2017, C 285, str. 18)), med katerimi je „preverjanje sorazmernosti pri izdajanju odločb o vzajemnem priznavanju na podlagi vseh pomembnih dejavnikov in okoliščin, kot so teža kaznivega dejanja, pripravljenost zadeve za sojenje, učinek na pravice zahtevane osebe, vključno z varstvom zasebnega in družinskega življenja, stroškovne posledice in razpoložljivost ustreznega drugega ukrepa, ki manj posega v pravice“ (točka 7(b) in Priloga].
8      Glej priročnik iz leta 2023 (točka 2.4, naslovljena „Sorazmernost“, zlasti str. 18).
9      Glej priročnik iz leta 2023 (točka 2.4, naslovljena „Sorazmernost“, zlasti str. 19).
10      Glej med drugim sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Aranyosi in Căldăraru (C‑404/15 in C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, točke od 145 do 155) in sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez‑Bordone v zadevi Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782, točka 38).
11      Glej med drugim sodbo z dne 31. januarja 2023, Puig Gordi in drugi (C‑158/21, EU:C:2023:57, točka 144 in navedena sodna praksa;
v nadaljevanju: sodba Puig Gordi in drugi). V okviru nadzora nad sorazmernostjo, ki ga mora opraviti odreditveni pravosodni organ, se upoštevajo ne le posegi v pravico zadevne osebe do svobode, ampak tudi učinki postopka predaje na socialna in družinska razmerja te osebe, če ostane v državi članici, ki ni odreditvena država članica: glej sodbo z dne 9. oktobra 2019, NJ (Državno tožilstvo na Dunaju) (C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, točka 44).
12      Glej sodbo z dne 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Državni tožilec v Bruslju) (C‑627/19 PPU, EU:C:2019:1079, točka 38). V zvezi s tem so bili izraženi pridržki: glej zlasti Glerum, V., in Kijlstra, H., op. cit., str. 129 in 130.
13      O razlogih, ki govorijo proti uvedbi preizkusa sorazmernosti, ki ga izvaja izvršitveni pravosodni organ, glej zlasti Weyembergh, A., Armada, I., in Brière, C., „Annex I –
Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision“, Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own-Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, dostopno na: https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL-JOIN_ET(2013)510979, zlasti str. 37. Avtorice namreč navajajo, da se zaradi cilja poenostavitve in pospešitve postopkov predaje večina nadzorov, še zlasti tisti v zvezi s sorazmernostjo evropskega naloga za prijetje, opravi v odreditveni državi članici, izvršitveni pravosodni organ pa jim zaupa. Poleg tega bi bilo preizkus sorazmernosti, ki bi ga opravil zadnjenavedeni, težko sprejeti, saj gre za delno subjektivno presojo, v veliki meri odvisno od dejanskega stanja in okoliščin obravnavane zadeve ter kazenske politike odreditvene države članice. Da bi izvršitveni pravosodni organ opravil tak preizkus, bi moral v določenem obsegu poznati kazenskopravni sistem te države članice. Kljub temu pa je treba poudariti, da polje proste presoje, ki ga ima izvršitveni pravosodni organ v okviru razlogov za fakultativno neizvršitev, temu omogoča, da do določene mere upošteva načelo sorazmernosti.
14      Glej priročnik iz leta 2023 (točka 5.8., naslovljena „Sorazmernost – vloga izvršitvene države članice“, str. 57). Glej v istem smislu tudi resolucijo Parlamenta, navedeno v opombi 7 teh sklepnih predlogov, ki v Prilogi vsebuje ta predlog: „[č]e izvršitveni organ upravičeno domneva, da je ukrep nesorazmeren, se lahko z odreditvenim organom posvetuje o pomenu izvršitve odločbe o vzajemnem priznavanju. Odreditveni organ se lahko po tem posvetovanju odloči za umik odločbe o vzajemnem priznavanju.“
15      Glej priročnik iz leta 2023 (točka 5.8., naslovljena „Sorazmernost – vloga izvršitvene države članice“, str. 57).
16      V nadaljevanju: Listina.
17      Izraz „retrospective proportionality“ je bilo mogoče uporabiti za opis tega primera: glej Haggenmüller, S., „The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant“, Oñati Socio-Legal Series, zvezek 3, št. 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (na spletu), 2013, str.
od 95 do 106, zlasti str. 100 in 101.
18      UL 2004, L 335, str. 8.
19      Romunska vlada je na obravnavi navedla, da je DZ vložil kasacijsko pritožbo in da je bila zavržena kot nedopustna.
20      Monitorul Oficial al României, del I, št. 362 z dne 3. avgusta 2000, kakor je bil ponovno objavljen v Monitorul Oficial al României, del I, št. 163 z dne 6. marca 2014.
21      V skladu s členom 3(1) tega zakona se „vnos v državo ali iznos iz nje in uvoz ali izvoz nevarnih prepovedanih drog, ne da bi se za to imelo pravico, kaznujejo s kaznijo zapora od 3 do 10 in prepovedjo“. V odstavku 2 tega člena je določeno, da se „dejanja iz odstavka 1, če se nanašajo na posebej nevarne prepovedane droge, kaznujejo z zaporom od 7 do 15 let in prepovedjo“.
22      V skladu s to določbo so „sostorilci osebe, ki neposredno storijo isto dejanje, določeno s kazenskim pravom“.
23      V skladu s to določbo „[v]saka država članica sprejme potrebne ukrepe, s katerimi zagotovi, da se kazniva dejanja iz člena 2(1)(a), (b) in (c) kaznujejo z najvišjo zagroženo kaznijo najmanj od pet do deset let zapora v naslednjih okoliščinah: […] kaznivo dejanje je povezano z zdravju najbolj škodljivimi prepovedanimi drogami, ali pa je povzročilo škodo za zdravje številnih oseb.“
24      Romunska vlada v točki 9 pisnih stališč kljub temu navaja, da je „trditve o zdravstvenih namenih prepovedanih drog preučilo sodišče prve stopnje, ki je po presoji zgodovine zdravljenja žene [DZ] in sestave zdravil, ki so ji bila predpisana, ugotovilo, da so neresnične“.
25      Predložitveno sodišče pojasnjuje, da lahko v skladu z zakonom št. 143/2000 sodišče izvršitev kazni zapora pogojno odloži le, če so izrečene v trajanju do treh let.
26      C‑168/21, EU:C:2022:558; v nadaljevanju: sodba Procureur général pri Cour d’appel d’Angers.
27      Glej med drugim sodbo z dne 4. septembra 2025, C. J. (Izvršitev obsodbe na podlagi ENP) (C‑305/22, EU:C:2025:665, točka 39 in navedena sodna praksa;
v nadaljevanju: sodba C. J.).
28      Glej med drugim sodbo C. J. (točka 40 in navedena sodna praksa).
29      Glej med drugim sodbo C. J. (točka 41 in navedena sodna praksa).
30      Glej sodbo C. J. (točka 42).
31      Glej sodbo Procureur général pri Cour d’appel d’Angers (točka 63 in točka 2 izreka).
32      Glej sodbo Procureur général pri Cour d’appel d’Angers (točka 64).
33      Glej sodbo Procureur général pri Cour d’appel d’Angers (točka 65).
34      Glej sodbo Procureur général pri Cour d’appel d’Angers (točka 66).
35      Glej sodbo Procureur général pri Cour d’appel d’Angers (točka 67).
36      Glej sodbo Procureur général pri Cour d’appel d’Angers (točka 68).
37      Kot poudarja Helenius, D., op. cit., „načelo medsebojnega priznavanja […] pomeni, da mora izvršitvena država članica sprejeti […] razlike v višini kazni“ (str. 368) (prosti prevod).
38      Glej v tem smislu med drugim sodbi z dne 11. februarja 2003, Gözütok in Brügge (C‑187/01 in C‑385/01, EU:C:2003:87, točka 33), in z dne 23. januarja 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, točka 52). V tej sodbi je Sodišče razsodilo, da bi to, da bi izvršitveni pravosodni organ presodil, ali so izpolnjeni dodatni pogoji, ki jih pravo izvršitvene države članice konkretno določa za morebiten pregon ali obsodbo mladoletne osebe, lahko dejansko povzročilo vsebinski pregled analize, ki je bila že opravljena v okviru sodne odločbe, ki je bila sprejeta v odreditveni državi članici in na kateri temelji evropski nalog za prijetje. Tak pregled pa bi kršil načelo medsebojnega priznavanja in mu odvzel polni učinek. To načelo torej ne omogoča, da izvršitveni pravosodni organ presojo kazenske odgovornosti mladoletne osebe, zoper katero je bil izdan evropski nalog za prijetje – ki je bila že opravljena v odreditveni državi članici v okviru sodne odločbe, na kateri ta nalog temelji –
nadomesti s svojo presojo te odgovornosti (točka 52).
39      Glej Lenaerts, K., „The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice“, govor na Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture na univerzi v Oxfordu 30. januarja 2015, zlasti str. 12.
40      Glej Haggenmüller, S., op. cit., zlasti str. 100 in 101. Avtorica navaja odločbo High Court of Justice (England & Wales) (višje sodišče (Anglija in Wales), Združeno kraljestvo) št. 2879, Sandru proti Government of Romania, z dne 28. oktobra 2009 v zvezi s predajo, ki je temeljila na obsodbi obdolženca v Romuniji na tri leta zapora, ker je ukradel in ubil deset piščancev. Lord Justice Elias v tej odločbi navaja, da je „primerna kazen delno odvisna od kulture […]. Mogoče je na primer, da v tej zadevi romunska sodišča krajo živali in njihovo poznejše uničenje obravnavajo veliko strožje kot bi to običajno storila angleška sodišča. Če kdo meni, da je kazen prestroga, je rešitev njeno izpodbijanje v Romuniji“ (točki 14 in 15).
41      Kot primer, v katerem je Sodišče upoštevalo pomen, ki ga ima lahko v eni od držav članic boj proti posebni kategoriji kaznivih dejanj, glej sodbo z dne 4. maja 2023, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, točke od 60 do 66). Romunska vlada v točki 80 pisnih stališč pojasnjuje, da „so bile zaradi obsežnosti prometa s prepovedanimi drogami in uničujočih učinkov porabe prepovedane droge, predvsem pri mladih in mladostnikih, meje kazni zapora za kaznivo dejanje vnosa ‚posebej nevarnih‘ prepovedanih drog v državo leta 2023 zvišane. V okoliščinah, v katerih so bile prej predpisane kazni od 7 do 15 let, so zdaj predpisane kazni od 10 do 20 let.“ Namen te kazenske politike, ki temelji na ugotovitvi povečanega števila preprodajalcev prepovedanih drog in njihovih porabnikov, je odločen boj proti „izredno hudi družbeni nevarnosti“, ki jo povzroča poraba prepovedanih drog (na primer hude prometne nesreče), z namenom preprečevanja ter varovanja življenja in zdravja ljudi (točka 81).
42      Glej sodbo z dne 3. maja 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, točke 52, 53 in 59).
43      V odločbi High Court of Justice (England & Wales) (višje sodišče (Anglija in Wales)), navedeni v opombi 40 teh sklepnih predlogov, Lord Justice Elias navaja, da „če morajo naša sodišča za to postaviti pod vprašaj ali preučiti utemeljenost kazni, ki jo je izreklo tuje sodišče, to pomeni, da se od njih zahteva opravljanje naloge, za katero niso opremljena. […] [N]aša sodišča imajo zgolj omejene informacije o dejavnikih, na podlagi katerih je tuje sodišče izreklo kazen, ki jo je izreklo“ (točka 14).
44      Navesti je treba tudi dejstvo, da pravosodni organ, ki je izdal evropski nalog za prijetje, nima pravice, da kot stranka sodeluje v postopku v zvezi z izvršitvijo tega naloga za prijetje pred izvršitvenim pravosodnim organom (glej sodbo z dne 29. julija 2024, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, točka 96;
v nadaljevanju: sodba Breian)).
45      Glej po analogiji sodbo z dne 29. julija 2024, Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:649, točka 49;
v nadaljevanju: sodba Alchaster). V zvezi s tem ni pomembno, da položaj, ki je privedel do izreka kazni DZ, ne spada na področje uporabe Okvirnega sklepa 2004/757. V zvezi s tem opozarjam, da v skladu s členom 2(2) tega okvirnega sklepa ravnanja, kot je uvoz prepovedanih drog, „ne sodijo na področje uporabe [navedenega]okvirnega sklepa, kadar jih storilci storijo izključno za namene svoje osebne porabe, kakor jo opredeljuje nacionalna zakonodaja“. V zvezi s tem vidikom kljub vsemu glej sodbo z dne 11. junija 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), v kateri je Sodišče dopustilo svojo pristojnost za odgovor na vprašanja za predhodno odločanje glede člena 4(2)(a) Okvirnega sklepa 2004/757 v povezavi z njegovim členom 2(1)(c) ter členi 20, 21 in 49 Listine, saj se je nacionalni zakonodajalec odločil uporabiti obteževalno okoliščino posedovanja „velike količine prepovedanih drog“ v smislu člena 4(2)(a) tega okvirnega sklepa za ravnanja, ki so izključena z njegovega področja uporabe, in sicer za posedovanje prepovedanih drog izključno za osebno porabo.
46      Glej med drugim sodbo z dne 19. oktobra 2023, G. ST. T. (Sorazmernost kazni v primeru kršitve znamke) (C‑655/21, EU:C:2023:791, točka 62;
v nadaljevanju: sodba G. ST. T.).
47      Glej med drugim sodbo G. ST. T. (točka 65 in navedena sodna praksa) in sodbo z dne 3. julija 2025, Beach and bar management (C‑733/23, EU:C:2025:515, točka 48;
v nadaljevanju: sodba Beach and bar management).
48      Glej v tem smislu med drugim sodbi G. ST. T. (točka 67 in navedena sodna praksa) in Beach and bar management (točka 49).
49      Glej med drugim sodbi G. ST. T. (točka 68 in navedena sodna praksa) in Beach and bar management (točka 50).
50      Šlo je za Sporazum o trgovini in sodelovanju med Evropsko unijo in Evropsko skupnostjo za atomsko energijo na eni strani ter Združenim kraljestvom Velika Britanija in Severna Irska na drugi strani (UL 2021, L 149, str. 10).
51      Glej sodbo Alchaster (točke od 49 do 51).
52      Glej med drugim sodbo Alchaster (točka 52 in navedena sodna praksa).
53      Glej med drugim sodbo Alchaster (točka 53 in navedena sodna praksa).
54      Glej med drugim sodbo Alchaster (točka 54 in navedena sodna praksa).
55      Glej med drugim sodbo Alchaster (točka 56 in navedena sodna praksa).
56      Glej med drugim sodbo Alchaster (točka 57 in navedena sodna praksa).
57      Glej med drugim sodbo Alchaster (točka 58 in navedena sodna praksa).
58      Glej med drugim sodbo Alchaster (točka 59 in navedena sodna praksa).
59      Glej med drugim sodbo Alchaster (točka 60 in navedena sodna praksa).
60      C‑158/21, EU:C:2022:573.
61      Glej moje sklepne predloge v zadevi Puig Gordi in drugi (C‑158/21, EU:C:2022:573, točka 85).
62      Glej sodbo z dne 18. aprila 2023, E. D. L. (Bolezen kot razlog za zavrnitev) (C‑699/21, EU:C:2023:295).
63      Glej sodbo z dne 18. aprila 2023, E. D. L. (Bolezen kot razlog za zavrnitev) (C‑699/21, EU:C:2023:295, točke 40, 42 in 50).
64      Glej po analogiji sodbo Puig Gordi in drugi (točka 111).
65      Glej po analogiji sodbo Puig Gordi in drugi (točka 114).
66      Glej med drugim sodbo Breian (točka 32 in navedena sodna praksa ter točka 52).
67      Glej sodbo Puig Gordi in drugi (točka 115).
68      Glej med drugim sodbo Puig Gordi in drugi (točka 116 in navedena sodna praksa).
69      Naj pripomnim, da v zvezi s kaznivim dejanjem, ki spada na področje uporabe Okvirnega sklepa 2004/757, potrebna individualizacija kazni izhaja že iz samega besedila tega sklepa. V uvodni izjavi 5 tega okvirnega sklepa je namreč navedeno, da je „[p]ri določanju višine kazni […] potrebno upoštevati dejanske elemente, kot so količina in vrsta prepovedane droge ter, ali je bilo kaznivo dejanje storjeno v okviru hudodelske združbe“.
70      C‑404/15 in C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, točka 139.
71      Glej moje sklepne predloge v zadevi AV (Sodba, s katero se izreče enotna kazen) (C‑221/19, EU:C:2020:815, točka 35). Glej tudi Pradel, J., „Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal“, Cahiers de Droit, zvezek 60, št. 4, Université Laval, Québec, 2019, str.
od 1129 do 1150, kjer je navedeno, da se „nadzor sorazmernosti opravi na podlagi nadzora obrazložitve“ ter da so „sorazmernost, teža, obrazložitev in individualizacija nerazdružljiv in razumen kvartet“ (str. 1149). Poleg tega je bilo mogoče ugotoviti, da „mora sodnik pri opravljanju svoje funkcije danes izpolnjevati dolžnost personalizacije in obrazložitve, ki se nenehno povečuje. Zanj je sorazmernost gotovo eno od najučinkovitejših sredstev za to, da se umesti […] ‚med zakon in pravico‘: glej Saenko, L., „De la proportionnalité de la peine encourue“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 24. oktober 2017, št. 36, str.
od 73 do 76, zlasti str. 73. Glej tudi Daubigney, M.-C., in Lavielle, B., „La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal“, Revue Justice Actualités, št. 24, École Nationale de la Magistrature, Bordeaux, 2020, str.
od 117 do 127.
72      Glej po analogiji sodbo Puig Gordi in drugi (točki 107 in 133).
73      Izvršitveni pravosodni organ mora nevarnost kršitve temeljnih pravic presojati glede na standard varstva teh pravic, ki ga zagotavlja pravo Unije: glej med drugim sodbo z dne 21. decembra 2023, GN (Razlog za zavrnitev, ki temelji na otrokovi koristi) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, točka 44 in navedena sodna praksa).
74      Glej po analogiji sodbo Breian (točka 122).
75      Ta okvirni sklep je bil sprejet med drugim na podlagi člena 31(1)(e) PEU, ki je med drugim določal, da skupni ukrepi na področju pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah vključujejo postopno sprejemanje ukrepov za določitev minimalnih predpisov o elementih kaznivih dejanj in kaznih na področju nedovoljenega prometa s prepovedanimi drogami.
76      Glej sodbo z dne 11. junija 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), v skladu s katero iz teh določb izhaja, da imajo države članice možnost, da štejejo posedovanje velike količine prepovedanih drog za osebno porabo za kvalificirano obliko kaznivega dejanja (točka 37). Romunska vlada v točki 76 pisnih stališč navaja, da je v romunskem pravu merilo vrste prepovedane droge („posebej nevarna“) tisto, ki odloča o tem, ali je kaznivo dejanje kvalificirano. V obravnavani zadevi se mi zdi, da je sistem kazenskega pravosodja, ki je privedel do tega, da je bila DZ naložena kazen sedmih let zapora, izraz kazenske politike, s katero se v Romuniji zelo strogo kaznuje kaznivo dejanje vnosa „posebej nevarnih“ prepovedanih drog v to državo članico, česar kot takega po mojem mnenju ni mogoče izpodbijati v okviru izvajanja mehanizma predaje.
77      Podpisane 4. novembra 1950 v Rimu. Glej v zvezi s tem Simon, A., „La disproportion de la répression pénale devant la Cour européenne des droits de l’Homme“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, št. 36, 24. oktober 2017, str.
od 64 do 67. Glej med drugim sodbe ESČP z dne
12. februarja 2008, Kafkaris proti Cipru (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604); z dne
9. julija 2013, Vinter in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909); z dne
4. septembra 2014, Trabelsi proti Belgiji (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), in z dne 29. junija 2023, Bijan Balahan proti Švedski (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922).
Kot je Evropsko sodišče za človekove pravice navedlo v sodbi z dne 4. septembra 2014, Trabelsi proti Belgiji (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), člen 3 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin med drugim prepoveduje, da bi bilo kazen dosmrtnega zapora pravno ali dejansko nemogoče skrajšati (točka 113). Ta sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice se odraža v členu 5, točka 2, Okvirnega sklepa 2002/584, ki določa, da če je dejanje, za katerega je bil izstavljen evropski nalog za prijetje, kaznivo z dosmrtno zaporno kaznijo ali doživljenskim ukrepom, vezanim na odvzem prostosti, se omenjeni nalog za prijetje lahko izvrši pod pogojem, da pravni sistem odreditvene države članice vsebuje določbe o reviziji izrečene kazni ali ukrepa na zahtevo ali najpozneje po dvajsetih letih, ali o ukrepu pomilostitve, za katero lahko oseba po zakonodaji ali praksi odreditvene države članice upravičeno zaprosi, da bi se taka kazen ali ukrep ne izvršil.
78      V skladu s to določbo lahko olajševalne okoliščine pred sodiščem pomenita ta položaja: prizadevanja storilca kaznivega dejanja za odpravo ali omilitev njegovih posledic (točka (a)) in okoliščine, povezane s storjenim kaznivim dejanjem, zaradi katerih se zmanjša njegova teža ali grožnja, ki izhaja od storilca kaznivega dejanja (točka (b)).
79      Glej točko 85 pisnega stališča romunske vlade.
80      Prav tam. Romunska vlada v točki 11 pisnih stališč navaja, da je sodišče prve stopnje ženi DZ naložilo milejšo kazen, saj je ta storjena dejanja priznala.
81      Glej točko 85 pisnega stališča romunske vlade.
82      Kot navaja romunska vlada v točki 86 pisnih stališč, je v skladu s členom 91(d) kazenskega zakonika za odločitev o pogojni odložitvi izvršitve kazni pristojno sodišče, ki presodi, ali je „glede na osebnost prestopnika, njegovo ravnanje pred storitvijo kaznivega dejanja, njegova prizadevanja za odpravo ali omilitev posledic kaznivega dejanja in njegove zmožnosti, da se poboljša […], izrek kazni zadosten in obsojeni tudi brez njene izvršitve ne bo več storil drugih kaznivih dejanj“.
83      Glej v zvezi s tem med drugim sodbo Beach and bar management (točka 50 in navedena sodna praksa).
84      V nasprotju s položajem iz zadeve, v katerih je bila izrečena sodba G. ST. T. (točka 85), se ne zdi, da bi bila ta možnost omejena na primere, ko so olajševalne okoliščine bodisi izjemne bodisi številne.
85      Glej med drugim sodbo Breian (točka 109).
86      Glej po analogiji sodbo Breian (točka 122). Poleg tega se lahko informacije, ki jih izvršitveni pravosodni organ lahko zahteva, nanašajo tako na prvo kot na drugo fazo preizkusa, ki ga mora opraviti ta organ. Vendar navedeni organ od odreditvenega pravosodnega organa ne more zahtevati informacij, ki se nanašajo le na drugo fazo te preučitve, kadar meni, da ni dokazan obstoj sistemskih ali splošnih pomanjkljivosti ali pomanjkljivosti, ki vplivajo na objektivno opredeljivo skupino oseb, v katero bi se umestila zadevna oseba (glej med drugim sodbo z dne 21. decembra 2023, GN (Razlog za zavrnitev, ki temelji na otrokovi koristi) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, točka 50 in navedena sodna praksa)).
87      V mislih imam zlasti pravila v zvezi s predčasnim odpustom, s katerimi je mogoče v določenem obsegu izravnati strogost izrečene kazni.