62024CC0286
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 12. junija 2025 (
1
)
Zadeva C‑286/24
Meliá Hotels International, S.A.
proti
Associação Ius Omnibus
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal de Justiça (vrhovno sodišče, Portugalska))
„Predhodno odločanje – Odškodninske tožbe po nacionalnem pravu za kršitve določb konkurenčnega prava držav članic in Evropske unije – Posebna tožba za razkritje dokumentov – Verjetnost škode – Škodovanje interesom potrošnikov, ki prebivajo na Portugalskem – Uresničevanje pravice do popularne tožbe“
I. Uvod
1.
V tej zadevi ima Sodišče priložnost, da pojasni izvajanje konkurenčnega prava v zasebnem interesu, ki je zdaj pokrito z Direktivo 2014/104/EU. (
2
)
2.
Vprašanja, ki jih je postavilo Supremo Tribunal de Justiça (vrhovno sodišče, Portugalska), se v bistvu nanašajo, prvič, na to, ali za zahtevo za razkritje dokazov, vloženo pred vložitvijo odškodninske tožbe, veljajo zahteve iz člena 5(1) Direktive 2014/104 v delu, v katerem se ta določba nanaša na verjetnost te tožbe, ki jo mora tožeča stranka podpreti, da bi lahko uspela s svojo zahtevo za razkritje dokazov, in drugič, na stopnjo verjetnosti, ki se zahteva z navedeno določbo.
3.
V skladu z zahtevo Sodišča bodo ti sklepni predlogi omejeni na analizo tega drugega vprašanja.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
4.
Člen 16(2) Uredbe (ES) št. 1/2003 (
3
) določa:
„Kadar organi, pristojni za konkurenco v državah članicah, odločajo o sporazumih, sklepih ali usklajenih ravnanjih v skladu s členom [101] ali členom [102 PDEU], ki so že predmet odločbe Komisije, ne morejo sprejeti odločitev, ki so v nasprotju s sprejeto odločbo Komisije.“
5.
Člen 5 Direktive 2014/104 v odstavkih od 1 do 3 določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da lahko nacionalna sodišča v postopkih v zvezi z odškodninsko tožbo v Uniji na zahtevo tožnika, ki predloži utemeljeno obrazložitev z dejstvi in dokazi, ki so dostopni pod razumnimi pogoji in zadostno podpirajo verjetnost odškodninskega zahtevka, tožencu ali tretji osebi odredijo razkritje ustreznih dokazov, s katerimi razpolagajo, v skladu s pogoji iz tega poglavja. Države članice nacionalnim sodiščem zagotovijo tudi možnost, da na zahtevo toženca tožniku ali tretji osebi odredijo razkritje ustreznih dokazov.
[…]
2.   Države članice zagotovijo, da lahko nacionalna sodišča odredijo razkritje določenih dokazov ali ustreznih dokazov, ki so v utemeljeni obrazložitvi karseda natančno in podrobno opisani na podlagi dejstev, dostopnih pod razumnimi pogoji.
3.   Države članice zagotovijo, da nacionalna sodišča omejijo razkritje dokazov le na tisto, kar je sorazmerno. Pri odločanju o tem, ali je razkritje, ki ga je zahtevala stranka, sorazmerno, nacionalna sodišča upoštevajo legitimni interes vseh zadevnih strank in tretjih oseb. Upoštevajo zlasti:
(a)
koliko je zahtevek ali ugovor podprt z razpoložljivimi dejstvi in dokazi, ki utemeljujejo zahtevo po razkritju dokazov;
(b)
obseg in stroške razkritja, zlasti za zadevne tretje osebe, vključno s preprečitvijo vsesplošnega iskanja informacij, ki po vsej verjetnosti niso pomembne za stranke postopka;
(c)
ali dokazi, katerih razkritje se zahteva, vsebujejo zaupne informacije, zlasti v zvezi s tretjimi osebami, in ali obstajajo ureditve o varovanju takšnih zaupnih informacij.“
B.
Portugalsko pravo
6.
Direktiva 2014/104 je bila v portugalsko pravo prenesena z Lei n.o 23/2018, referente ao Direito a indemnização por infração ao direito da concorrência (zakon št. 23/2018 o pravici do odškodnine zaradi kršitve konkurenčnega prava) z dne 5. junija 2018 (
4
) (v nadaljevanju: zakon št. 23/2018). (
5
)
7.
Člen 12 zakona št. 23/2018, naslovljen „Predložitev dokazov v okviru odškodninske tožbe“, v odstavkih od 1 do 4 določa:
„1.   Sodišče lahko na zahtevo katere koli stranke, udeležene v postopku z odškodninsko tožbo, odredi drugi stranki ali tretji osebi, vključno z javnimi subjekti, da ob upoštevanju omejitev iz tega poglavja predloži dokaze, s katerimi razpolaga.
2.   Zahteva iz prejšnjega odstavka temelji na dejstvih in dokazih, ki so dostopni pod razumnimi pogoji in zadostno podpirajo verjetnost odškodninskega zahtevka ali obrambe, ter navaja dejstva, ki jih je treba dokazati.
3.   V zahtevi se na podlagi dejstev, na katerih temelji, kar najbolj natančno in podrobno opredelijo dokazi ali kategorije dokazov, katerih razkritje se zahteva.
4.   Sodišče odredi razkritje dokazov, če meni, da je to sorazmerno in upoštevno za odločitev v zadevi, pri čemer se zahteve, ki vključujejo vsesplošno iskanje informacij, zavrnejo.“
8.
Člen 13 tega zakona, naslovljen „Dostop do dokazov pred vložitvijo odškodninske tožbe“, določa:
„1.   Kdor želi v skladu s členi od 573 do 576 civilnega zakonika in za namen teh členov pridobiti informacije ali doseči razkritje dokazov, vključno s tistimi, ki mu jih oseba, ki jih ima, ne želi razkriti, lahko z utemeljitvijo nujnosti ukrepa in ob upoštevanju drugih omejitev iz tega poglavja od pristojnega sodišča zahteva, da osebi, ki jih noče predložiti, odredi, da jih predloži na datum, ob uri in na kraju, ki jih določi sodišče, pod pogoji, določenimi v členih od 1045 do 1047 zakonika o civilnem postopku.
2.   Določbe odstavkov od 2 do 9 prejšnjega člena se smiselno uporabljajo za zahteve za dostop iz prejšnjega odstavka.“
III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari, postopek pred Sodiščem in vprašanja za predhodno odločanje
9.
Komisija je s Sklepom z dne 21. februarja 2020 (
6
) ugotovila, da je družba Meliá Hotels International S. A. (v nadaljevanju: Meliá), naslovnica tega sklepa, kršila člen 101 PDEU in člen 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) v obdobju od 1. januarja 2014 do 31. decembra 2015 s tem, da je prek pogodb izvajala vertikalne prakse, ki so potrošnike razlikovale glede na njihovo državljanstvo ali državo prebivališča. Te prakse so omejile aktivno in pasivno prodajo hotelskih nastanitev družbe Meliá na nacionalne potrošnike ali potrošnike, ki prebivajo v državah članicah. Družbi Meliá je bilo zaradi njenega sodelovanja priznano znižanje globe, ki ji je bila naložena. Zoper ta sklep ni bilo vloženo pravno sredstvo in je postal pravnomočen.
10.
Ius Omnibus, združenje za varstvo interesov potrošnikov, je pri pristojnem prvostopenjskem sodišču vložilo posebno tožbo za razkritje dokumentov, ki jih ima družba Meliá, za katere meni, da so potrebni za ugotovitev in dokazovanje, prvič, obsega in učinkov protikonkurenčnega ravnanja, ki ga je ugotovila Komisija, in drugič, škode, ki je bila s tem ravnanjem povzročena potrošnikom, in njene količinske opredelitve. Ta zahteva je bila vložena pred morebitno vložitvijo kolektivne odškodninske tožbe. Združenje Ius Omnibus je namreč poudarilo, da namerava tako ukrepati, in sicer z uveljavljanjem pravice do popularne tožbe v imenu oškodovanih potrošnikov, ki prebivajo na Portugalskem, če bi lahko na podlagi zahtevanih dokumentov dokazalo škodovanje razpršenim interesom, ki so ustavno varovani na Portugalskem, in homogenim individualnim interesom potrošnikov s prebivališčem na Portugalskem, pri čemer naj bi bil vzrok tega škodovanja protikonkurenčno ravnanje družbe Meliá, ki ga je ugotovila Komisija.
11.
Prvostopenjsko sodišče je ugodilo posebni tožbi združenja Ius Omnibus. Tribunal da Relação (višje sodišče, Portugalska) je na podlagi pritožbe družbe Meliá v celoti potrdilo sodbo, izdano na prvi stopnji.
12.
Družba Meliá je pri Supremo Tribunal de Justiça (vrhovno sodišče) vložila izredno revizijo, ki jo je to sodišče dopustilo.
13.
V teh okoliščinah je Supremo Tribunal de Justiça (vrhovno sodišče) z odločbo z dne 4. marca 2024, ki je na Sodišče prispela 23. aprila 2024, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali se člen 5(1) [Direktive 2014/104] uporablja za tožbo za pridobitev dostopa do dokazov pred vložitvijo odškodninske tožbe v smislu člena 2(4) te direktive?
Če je odgovor na prejšnje vprašanje za predhodno odločanje pritrdilen:
2.
Ali mora tožeča stranka v skladu s pogojem verjetnosti škode, ki izhaja iz člena 5(1) [Direktive 2014/104], vedno dokazati, da je v obravnavani zadevi verjetneje, da so zastopani potrošniki, v tem primeru tisti, ki prebivajo na Portugalskem, utrpeli škodo, kot da je niso?
3.
Ali lahko nacionalna sodišča merilo verjetnosti škode v skladu s členom 5(1) [Direktive 2014/104] utemeljijo izključno z obstojem odločbe, ki so jo izdali organi, pristojni za varstvo konkurence[?] Natančneje, kako na to analizo vpliva dejstvo, da gre za odločbo, sprejeto v okviru postopka poravnave v zvezi z vertikalno kršitvijo konkurenčnega prava Unije zaradi cilja?“
14.
Pisna stališča so predložile stranki v postopku v glavni stvari, portugalska vlada in Komisija. Obravnave ni bilo.
IV. Analiza
A.
Uvodne ugotovitve
15.
Pred obravnavo pravnih vprašanj, ki se postavljajo z drugim in tretjim vprašanjem za predhodno odločanje, bom na eni strani preučil dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe (oddelek 1) in na drugi strani premiso, ki je povezana s prvim vprašanjem ter na kateri temeljita drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje (oddelek 2). (
7
)
1. Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
16.
Združenje Ius Omnibus navaja, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten, ker naj ne bi bile upoštevane zahteve iz člena 94 Poslovnika Sodišča. Po njegovem mnenju predstavitev vseh upoštevnih dejstev s strani predložitvenega sodišča, besedila portugalskega prava, razlogov, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in povezave, ki po njegovem mnenju obstaja med temi določbami in sporom o glavni stvari, ni zadostna. Poleg tega naj to sodišče ne bi obrazložilo upoštevnosti drugega in tretjega vprašanja. Kljub temu združenje Ius Omnibus Sodišču predlaga, naj ta predlog za sprejetje predhodne odločbe šteje za dopusten.
17.
Ne strinjam se s trditvami združenja Ius Omnibus v zvezi s tem, da ta predlog za sprejetje predhodne odločbe ne izpolnjuje zahtev iz člena 94 Poslovnika. Kot bom pokazal, ta vsebuje vse elemente, ki so potrebni, da lahko Sodišče odloči o tem predlogu.
18.
Poleg tega, čeprav predložitveno sodišče ni jasno navedlo niti razlogov, iz katerih je postavilo drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje, niti upoštevnosti odgovorov na ti vprašanji za postopek v glavni stvari, pa je njegovo razlogovanje očitno glede na njuno vsebino. Namen tega sodišča je namreč, da z drugim vprašanjem ugotovi, ali je treba verjetnost odškodninskega zahtevka dokazati glede na to, ali „je verjetneje, da so […] potrošniki […] utrpeli škodo, kot da je niso“, s tretjim vprašanjem pa, ali je mogoče stopnjo verjetnosti, ki se zahteva, ugotoviti na podlagi odločbe organa, pristojnega za konkurenco, kot je sklep z dne 21. februarja 2020.
19.
Iz tega sledi, da sta drugo in tretje vprašanje dopustni.
2. Vložitev zahteve za razkritje dokazov pred vložitvijo tožbe v glavni stvari
20.
Drugo in tretje vprašanje – na analizo katerih bodo v skladu z zahtevo Sodišča omejeni ti sklepni predlogi – sta postavljeni, če bi Sodišče na prvo vprašanje odgovorilo pritrdilno. Moja analiza teh vprašanj mora torej temeljiti na predpostavki, da je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen.
21.
Zaradi celovitosti in ker je odgovor na prvo vprašanje izhodišče za analizo naslednjih vprašanj, bom predstavil nekaj kratkih pripomb o problematiki, na katero se to vprašanje nanaša.
22.
Predložitveno sodišče želi glede na besedilo prvega vprašanja ugotoviti, ali se člen 5(1) Direktive 2014/104 uporablja za zahtevo za razkritje dokazov, vloženo pred vložitvijo odškodninske tožbe. Zdi se, da se to vprašanje dejansko nanaša na to, ali se zahteve iz te določbe v zvezi z verjetnostjo odškodninskega zahtevka, ki jo mora tožnik podpreti, uporabljajo za to zahtevo za razkritje dokazov.
23.
Pojasniti je treba, da prvega vprašanja ni treba razumeti tako, da se predložitveno sodišče sprašuje, ali mora država članica v skladu s členom 5(1) Direktive 2014/104 določiti možnost vložitve zahteve za razkritje dokazov pred vložitvijo odškodninske tožbe. Tako možnost je namreč portugalski zakonodajalec predvidel.
24.
Poleg tega se zdi, da je portugalski zakonodajalec to direktivo razumel tako, da države članice zavezuje, da predvidijo možnost vložitve zahteve za razkritje dokazov iz člena 5 navedene direktive le v okviru odškodninske tožbe. Ta določba je bila v portugalski nacionalni pravni red prenesena s členom 12 zakona št. 23/2018.
25.
Glede na to, kako portugalski zakonodajalec razlaga Direktivo 2014/104, lahko država članica vseeno določi možnost vložitve take zahteve pred vložitvijo tožbe v glavni stvari. Kot ugotavlja portugalska vlada, je zakonodajalec te države članice to izkoristil in to možnost določil v členu 13 zakona št. 23/2018. Zdi se, da se postopek v glavni stvari nanaša na tako zahtevo.
26.
V zvezi s tem sem v sklepnih predlogih v zadevi PACCAR in drugi (
8
) obravnaval problematiko zahtev za razkritje dokazov, vloženih pred vložitvijo tožbe v glavni stvari, v okviru analize področja uporabe Direktive 2014/104. Tako sem preučil, ali se ta direktiva lahko uporablja v zadevnem postopku v glavni stvari, da bi se odpravil kakršen koli morebiten dvom o pristojnosti Sodišča za odgovor na vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanašajo na razlago določb navedene direktive.
27.
Naj poudarim, da predložitveno sodišče v navedeni zadevi te problematike ni izpostavilo. Vendar iz predložitvene odločbe ni bilo razvidno, ali je bila zahteva za razkritje dokazov vložena v okviru odškodninske tožbe ali pred vložitvijo te tožbe. Zato sem preučil, ali ta zahteva spada na področje uporabe Direktive 2014/104, in če spada, pod katerimi pogoji.
28.
Na podlagi preučitve tega vprašanja sem v zvezi z zahtevami za razkritje dokazov ugotovil, da tudi ob predpostavki, da se Direktiva 2014/104 nanaša le na tiste, ki so vložene v okviru odškodninske tožbe, taka zahteva, ki je tehnično vložena pred vložitvijo odškodninske tožbe, lahko spada na področje uporabe te direktive. Vsaj v nekaterih primerih bi se namreč lahko štelo, da je taka zahteva vložena v okviru odškodninske tožbe ali da pogojno sproži tako tožbo. Menil sem, da je tako, kadar je treba vložiti odškodninski zahtevek v kratkem roku po vložitvi zahteve za razkritje dokazov, v okviru katere je bila utemeljena verjetnost odškodninskega zahtevka, ali eventualno v kratkem roku po tem, ko je bilo tej zahtevi ugodeno, sicer so predpisane sankcije.
29.
Kadar ima zahteva za razkritje dokazov take značilnosti, se na eni strani zanjo uporabljajo zahteve iz člena 5(1) Direktive 2014/104, na drugi strani pa je Sodišče pristojno za odgovor na vprašanje o razlagi te določbe, ki ga postavi sodišče, ki odloča o taki zahtevi.
30.
Ne zdi se, da ima tožba za pridobitev dokazov, določena v portugalskem pravu, značilnosti, omenjene v točki 28 teh sklepnih predlogov. Kljub temu bi se lahko zahteve iz člena 5(1) Direktive 2014/104 uporabljale za to tožbo in bi bilo Sodišče pristojno za odgovor na vprašanje o razlagi te določbe.
31.
Člen 5(8) Direktive 2014/104 državam članicam namreč omogoča, da brez poseganja v člen 5(4) in (7) ter člen 6 te direktive določijo pravila, ki bi dovoljevala razkritje dokazov v širšem obsegu. Država članica bi torej lahko določila možnost vložitve zahteve za razkritje dokazov pred vložitvijo odškodninske tožbe in bi lahko za to zahtevo v celoti (
9
) celo uporabila ureditev iz člena 5 te direktive.
32.
V tem primeru bi bilo Sodišče pristojno za odgovor na vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanašajo na člen 5(8) Direktive 2014/104 in ki jih je postavilo sodišče, pri katerem je bil vložena taka zahteva, v skladu s svojo sodno prakso v zvezi s položaji, v katerih se določbe prava Unije uporabljajo v sporu na podlagi neposredne in brezpogojne napotitve v nacionalnem pravu, zaradi katere se razširi področje uporabe prava Unije. (
10
)
33.
V zvezi s tem je verjetno, da je portugalski zakonodajalec želel za tožbo za pridobitev dokazov, vloženo pred vložitvijo tožbe v glavni stvari, uporabiti ureditev iz člena 5 Direktive 2014/104. V skladu s členom 13(2) zakona št. 23/2018 se namreč podrobna pravila iz člena 12 tega zakona in torej člena 5 te direktive smiselno uporabljajo za tožbe iz člena 13 tega zakona.
34.
Ne glede na značilnosti tožbe za pridobitev dokazov, določene v portugalskem pravu, je Sodišče torej pristojno za odgovor na vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanašajo na člen 5(1) Direktive 2014/104 in ki jih je postavilo nacionalno sodišče, ki odloča o taki tožbi na podlagi člena 13 zakona št. 23/2018.
B.
Vsebinska presoja
35.
Naj uvodoma poudarim, da se drugo in tretje vprašanje z jezikovnega vidika nanašata na verjetnost škode iz člena 5(1) Direktive 2014/104. V skladu s to določbo lahko tožnik od nacionalnega sodišča zahteva, naj tožencu ali tretji osebi odredi razkritje ustreznih dokazov, če je verjetnost svojega odškodninskega zahtevka podprl s predložitvijo zadostnih dejstev in dokazov, dostopnih pod razumnimi pogoji. (
11
)
36.
V zvezi s tem naj spomnim, da je obstoj škode eden od pogojev za odgovornost za kršitev konkurenčnega prava. Za uveljavljanje te odgovornosti morajo biti izpolnjeni trije pogoji, in sicer obstoj škode, vzročna zveza med škodo in zatrjevanim ravnanjem ter nezakonitost očitanega ravnanja. (
12
) Navedeno odgovornost je mogoče uveljavljati z odškodninsko tožbo. Člen 5(1) Direktive 2014/104 je torej treba razlagati tako, da mora tožnik podpreti verjetnost teh treh pogojev.
37.
Vendar se kljub razhajanju med formulacijo drugega in tretjega vprašanja na eni strani ter besedilom člena 5(1) Direktive 2014/104 na drugi strani ti vprašanji nanašata na verjetnost treh pogojev za odgovornost za kršitev konkurenčnega prava. To potrjuje zlasti drugo vprašanje, s katerim želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je treba zahtevano stopnjo verjetnosti ugotoviti na podlagi merila, s katerim se ugotavlja, „ali je verjetneje, da so potrošniki […] utrpeli škodo, kot da je niso“. To merilo se nanaša tako na škodo kot na zvezo med njo in zatrjevanim ravnanjem. Zato predlagam, da se drugo vprašanje preoblikuje tako, da želi predložitveno sodišče z njim izvedeti, ali je treba za to, da se podpre verjetnost odškodninskega zahtevka v skladu s členom 5(1) Direktive 2014/104, dokazati, da je verjetneje, da so pogoji za odgovornost za kršitev konkurenčnega prava izpolnjeni, kot pa da niso.
38.
Še vedno uvodoma ugotavljam, da je treba obrniti vrstni red preučitve drugega in tretjega vprašanja.
39.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 5(1) Direktive 2014/104 razlagati tako, da se v skladu s to določbo zahtevana stopnja verjetnosti določi glede na merilo, v skladu s katerim je verjetneje, da so pogoji za odgovornost za kršitev konkurenčnega prava izpolnjeni, kot pa da niso, in ali je treba to določbo razlagati tako, da je verjetnost odškodninskega zahtevka mogoče dokazati zgolj na podlagi sklepa Komisije o ugotovitvi kršitve.
40.
Drugo vprašanje je splošnejše od tretjega, pritrdilni odgovor na zadnje vprašanje pa bi odpravil potrebo po odgovoru na drugo vprašanje. Zato bom analizo začel s tretjim vprašanjem.
1. Tretje vprašanje
41.
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali sklep o ugotovitvi kršitve konkurenčnega prava zadostuje kot dokaz verjetnosti odškodninskega zahtevka v zvezi s škodo, ki je posledica te kršitve. Natančneje, to sodišče se sprašuje o možnosti, da se verjetnost take zahteve na podlagi člena 5(1) Direktive 2014/104 dokaže zgolj na podlagi obstoja odločbe organov, pristojnih za konkurenco (oddelek a). Poleg tega želi izvedeti, ali dejstvo, da se taka odločba nanaša na vertikalno omejevanje zaradi cilja (oddelek b) in da je bila izdana v okviru postopka poravnave (oddelek c), vpliva na odgovor, ki ga je treba dati na to vprašanje.
a) Ali odločba o ugotovitvi kršitve zadostuje kot dokaz verjetnosti odškodninskega zahtevka?
42.
Tretje vprašanje se v bistvu nanaša na to, ali je treba člen 5(1) Direktive 2014/104 razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče, ki odloča o zahtevi za razkritje dokazov, verjetnost odškodninskega zahtevka presoja zgolj na podlagi sklepa Komisije o ugotovitvi kršitve konkurenčnega prava.
43.
Naj najprej navedem, da po mojem mnenju sklep o ugotovitvi kršitve ne zadostuje kot dokaz verjetnosti odškodninskega zahtevka.
44.
Kot izhaja iz člena 16(2) Uredbe št. 1/2003, nacionalno sodišče ne more sprejeti odločitev, ki bi bile v nasprotju z odločbo Komisije o ugotovitvi kršitve člena 101 PDEU. Poleg tega mora nacionalno sodišče, ki odloča o enaki kršitvi, kot je tista iz Sklepa z dne 21. februarja 2020, priznati obstoj te kršitve. Nasprotno pa je presoja obstoja škode in neposredne zveze med to škodo in zadevno kršitvijo v pristojnosti nacionalnega sodišča. (
13
)
45.
Zato v primeru sklepa o ugotovitvi kršitve konkurenčnega prava sodišču, ki odloča o zahtevi za razkritje dokazov, ni več treba preučiti, ali je glede na dejstva in razpoložljive dokaze verjetnost obstoja kršitve dokazana. Vendar je nezakonitost očitanega ravnanja le eden od pogojev za odgovornost za kršitev konkurenčnega prava. Kot sem navedel, (
14
) potrditi verjetnost odškodninskega zahtevka pomeni dokazati stopnjo verjetnosti, ki se zahteva v zvezi s tremi pogoji te odgovornosti. Zato priznanje obstoja kršitve samo po sebi ne zadostuje kot dokaz verjetnosti takega zahtevka.
b) Sklep o vertikalni praksi, ki omejuje konkurenco zaradi cilja
46.
Predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, ali lahko dejstvo, da se sklep o ugotovitvi kršitve konkurenčnega prava nanaša na vertikalno omejevanje zaradi cilja, bistveno spremeni odgovor, ki ga je treba dati na tretje vprašanje.
47.
Menim, da ni tako in da nacionalno sodišče svoje presoje verjetnosti odškodninskega zahtevka ne more opreti zgolj na obstoj takega sklepa.
48.
V zvezi s tem naj, na prvem mestu, ugotovim, da člen 17(2) Direktive 2014/104 določa izpodbojno domnevo, da kartelne kršitve povzročajo škodo. Vendar ta domneva, kot jo je določil zakonodajalec Unije, ne zajema vertikalnih omejitev konkurence.
49.
V skladu z uvodno izjavo 47 Direktive 2014/104 je namreč treba izpodbojno domnevo, določeno v členu 17(2) te direktive, omejiti na kartele zaradi njihove skrivne narave, ki povečuje asimetrijo informacij in tožnikom otežuje pridobivanje dokazov, ki so potrebni za dokaz obstoja škode. Poleg tega je v členu 2, točka 14, te direktive pojem „kartel“ v bistvu opredeljen kot dogovor ali usklajeno ravnanje dveh ali več konkurentov, katerega namen je usklajevanje njihovega konkurenčnega ravnanja na trgu ali vplivanje na relevantne parametre konkurence z določenimi praksami. Ta opredelitev ne ustreza opredelitvi vertikalne prakse, v katero so vpletena podjetja, ki delujejo na različnih ravneh proizvodne ali distribucijske verige in si torej ne konkurirajo.
50.
Poleg tega je bil glede na raziskave v pravni teoriji (
15
) člen 17(2) Direktive 2014/104 v državah članicah različno prenesen. Nekatere so se namreč odločile, da bodo pojem „omejevalni sporazum“ opredelile širše od opredelitve iz člena 2, točka 14, Direktive 2014/104, in so izrecno razširile področje uporabe te domneve na vertikalne omejitve konkurence. Ta neenoten prenos v državah članicah, pri čemer nekatere očitno želijo razširiti opredelitev pojma „omejevalni sporazum“ iz te direktive, potrjuje razlago, v skladu s katero zadevna domneva, kot jo je določil zakonodajalec Unije, zajema le omejevalne sporazume, ki ustrezajo opredelitvi iz člena 2, točka 14, navedene direktive.
51.
Prav tako v tem okviru ugotavljam, da mora predložitveno sodišče ugotoviti, ali se je portugalski zakonodajalec odločil, da se domneva iz člena 17(2) Direktive 2014/104 uporablja za vertikalne omejitve. Nič ne kaže na to, da bi bilo tako.
52.
Na drugem mestu, okoliščina, da se sklep o ugotovitvi kršitve konkurenčnega prava ne nanaša na vertikalno omejevanje zaradi posledice, temveč na vertikalno omejevanje zaradi cilja, prav tako ne more omajati ugotovitve, da nacionalno sodišče upoštevanje merila verjetnosti odškodninskega zahtevka v smislu člena 5(1) Direktive 2014/104 ne more opreti zgolj na obstoj tega sklepa.
53.
Konkurenčno pravo Unije jasno razlikuje med pojmoma „omejevanje zaradi cilja“ in „omejevanje zaradi posledice“, pri čemer se za vsakega od njiju uporabljajo različna dokazna pravila. (
16
) V okviru te prve omejitve ni več treba preučiti omejevalnih učinkov zadevnega ravnanja. (
17
) Vendar ugotovitev take omejitve ne pomeni, da je bila neki osebi povzročena škoda niti da obstaja vzročna zveza med to omejitvijo in to škodo. Te pogoje za odgovornost za kršitev konkurenčnega prava je treba ugotoviti pred sodiščem, ki odloča o odškodninski tožbi.
54.
V tem smislu in v zvezi z zahtevo za razkritje dokazov iz člena 5(1) Direktive 2014/104 mora zahtevano stopnjo verjetnosti prav tako podpreti tožnik, kar zadeva ta dva pogoja, in sicer obstoj škode ter obstoj neposredne vzročne zveze med to škodo in zadevno kršitvijo.
55.
Zaradi izčrpnosti naj ugotovim, da niti dejstvo, da vertikalne omejitve niso zajete z domnevo iz člena 17(2) Direktive 2014/104, (
18
) niti dejstvo, da za omejitve zaradi cilja ne veljajo posebna dokazna pravila v zvezi s tremi pogoji za odgovornost za kršitev konkurenčnega prava, (
19
) ne pomenita, da sklep o ugotovitvi obstoja vertikalne omejitve zaradi cilja nikakor ni upošteven za presojo verjetnosti odškodninskega zahtevka.
56.
Na eni strani je namreč nacionalno sodišče, ki odloča o zahtevi za razkritje dokazov, dolžno priznati obstoj kršitve konkurenčnega prava, na katero se nanaša ta sklep, tako da eden od pogojev za odgovornost ni le verjeten, ampak tudi dokazan. (
20
)
57.
Na drugi strani se pojem „omejevanje konkurence zaradi cilja“ nanaša na ravnanja, pri katerih je pomembna stopnja škodljivosti za konkurenco, to je neposredna ali posredna škoda, ki jo lahko povzročijo uporabnikom in potrošnikom v različnih zadevnih sektorjih ali trgih. (
21
) Stopnja škode, ki bi jo tako ravnanje lahko povzročilo, je skupaj z drugimi dejstvi in dokazi, ki so tožniku dostopni pod razumnimi pogoji, pomembna za dokazovanje verjetnosti odškodninskega zahtevka v smislu člena 5(1) Direktive 2014/104.
c) Sklep, sprejet v postopku poravnave
58.
Predložitveno sodišče opozarja na dejstvo, da je bil Sklep z dne 21. februarja 2020 sprejet v postopku poravnave, in Sodišče sprašuje, ali lahko ta okoliščina vpliva na odgovor, ki ga je treba dati na tretje vprašanje.
59.
Menim, da ni tako.
60.
Sklep z dne 21. februarja 2020, sprejet v postopku poravnave, je namreč končni sklep v skladu s členom 7 ali 23 Uredbe št. 1/2003. (
22
) Drugače kot odločba o zavezah, sprejeta na podlagi člena 9 te uredbe, (
23
) sklep, sprejet v postopku poravnave, vsebuje ugotovitev kršitve člena 101 PDEU ali člena 102 PDEU. Dejstvo, da bi bilo lahko podjetje, na katero se nanaša ta odločba, upravičeno do znižanja globe, ne spremeni narave ugotovitve v zvezi s to kršitvijo.
61.
Zato ob upoštevanju premislekov iz točke 45 teh sklepnih predlogov dejstvo, da je bil sklep Komisije o ugotovitvi kršitve konkurenčnega prava sprejet v postopku poravnave, ne vpliva na vprašanje, ali lahko nacionalno sodišče izpolnjevanje merila verjetnosti škode v skladu s členom 5(1) Direktive 2014/104 utemelji izključno z obstojem odločbe organa, pristojnega za konkurenco.
d) Vmesni predlog
62.
Na tretje vprašanje je treba odgovoriti, da je treba člen 5(1) Direktive 2014/104 razlagati tako, da sklep o ugotovitvi kršitve konkurenčnega prava ne zadostuje kot dokaz verjetnosti odškodninskega zahtevka. Dejstvo, da se ta sklep nanaša na vertikalno omejitev zaradi cilja in da je bil izdan v postopku poravnave, te ugotovitve ne ovrže.
2. Drugo vprašanje
a) Obseg drugega vprašanja
63.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem Sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba za to, da se podpre verjetnost odškodninskega zahtevka v skladu s členom 5(1) Direktive 2014/104, dokazati, da je verjetneje, da so pogoji za odgovornost za kršitev konkurenčnega prava izpolnjeni, kot pa da niso.
64.
To sodišče ne pojasni, kaj je merilo, opisano v drugem vprašanju. Poleg tega ni jasno niti merilo, ki so ga uporabila nižja sodišča v postopku v glavni stvari.
65.
Po mnenju združenja Ius Omnibus ni mogoče izključiti, da predložitveno sodišče ni upoštevalo merila, ki so ga uporabila nižja sodišča, in da je menilo, da lahko izpodbijano sodbo razveljavi, ker ni obrazložena. Predložitveno sodišče naj bi zato želelo pridobiti pojasnila o merilu, ki ga je treba uporabiti, da bi ga lahko nižjim sodiščem pojasnilo v sodbi, ki jo bo izdalo.
66.
Alternativno bi bilo mogoče predlog za sprejetje predhodne odločbe razumeti tako, da družba Meliá izpodbija merilo, ki so ga uporabila nižja sodišča, in trdi, da bi morala uporabiti strožje merilo, opisano v drugem vprašanju. V tem primeru bi bilo treba, kot je navedlo združenje Ius Omnibus, drugo vprašanje razumeti tako, da se z njim želi ugotoviti, ali je treba člen 5(1) Direktive 2014/104 razlagati tako, da država članica ob njegovem prenosu v nacionalno pravo ne more določiti manj strogega merila, kot je opisano v tem vprašanju.
67.
Nižji sodišči sta namreč s sodbo, izdano na prvi stopnji in potrjeno v pritožbenem postopku, družbi Meliá odredili, naj razkrije dokumente, za katere je zaprosilo združenje Ius Omnibus. Predložitveno sodišče odloča o izredni reviziji, ki jo je družba Meliá vložila zoper to sodbo.
68.
Družba Meliá v pisnem stališču trdi, da člen 5(1) Direktive 2014/104 določa stopnjo verjetnosti, ki presega zgolj možnost obstoja škode. Natančneje, družba Meliá meni, da je treba to določbo razlagati tako, da ne pomeni zgolj te možnosti, temveč dejansko verjetnost njenega nastanka, in sicer, da mora biti glede na zadevni dejanski, pravni in gospodarski okvir obstoj škode bolj verjeten kot njen neobstoj ali mora vsaj pomeniti resno, to je utemeljeno verjetnost.
69.
Poleg tega družba Meliá navaja, da so portugalska sodišča v drugih zadevah v zvezi s splošnim civilnim pravom menila, da pojem verjetnosti vključuje stopnjo gotovosti, ki presega zgolj verjetnost in presega 50 %.
70.
To ugotovitev delno potrjuje združenje Ius Omnibus, ki navaja, da v portugalskem pravnem redu nekateri zagovarjajo tudi stališče, da je splošno merilo dokazovanja v civilnem postopku merilo, v skladu s katerim „je bolj verjetno, kot da ni verjetno“. Ob tem združenje Ius Omnibus trdi, da je treba to merilo prilagoditi glede na okoliščine, v katerih se uporablja. Taka prilagoditev naj bi bila zahtevana v členu 13(2) zakona št. 23/2018, v skladu s katerim se pogoji iz člena 12, od (2) do (9), tega zakona smiselno uporabljajo za zahtevo za razkritje dokazov, vloženo pred vložitvijo odškodninske tožbe.
71.
Ne glede na posebne odtenke položaja, s katerim se srečuje predložitveno sodišče, (
24
) je njegov namen jasen: izvedeti, ali člen 5(1) Direktive 2014/104 nalaga merilo, ki zahteva stopnjo verjetnosti, kot je opisana v drugem vprašanju, in sicer, da je verjetneje, da so pogoji za odgovornost za kršitev konkurenčnega prava izpolnjeni, kot pa da niso.
72.
V zvezi s tem je treba dodati, da je zahtevana stopnja verjetnosti iz člena 5(1) Direktive 2014/104 najvišja, ki se lahko zahteva. V skladu s členom 5(8) te direktive lahko država članica brez poseganja v člen 5(4) in (7) ter člen 6 te direktive določi pravila, ki bi dovoljevala razkritje dokazov v širšem obsegu. Da bi se olajšal dostop do dokazov, se lahko država članica odloči, da bo določila nižjo stopnjo verjetnosti od tiste, ki se zahteva v členu 5(1) navedene direktive. Nasprotno pa država članica ne more določiti merila, ki bi zahtevalo višjo stopnjo verjetnosti, kot jo je določil zakonodajalec Unije.
73.
Za odgovor na drugo vprašanje je torej treba ugotoviti, ali Direktiva 2014/104 določa merilo, ki zahteva stopnjo verjetnosti, v skladu s katerim je verjetneje, da so izpolnjeni pogoji za odgovornost, kot pa da niso, oziroma ali se zadovolji z nižjo stopnjo verjetnosti od tiste, ki je opisana v tem vprašanju.
b) Presoja
74.
Zdi se, da merilo, opisano v drugem vprašanju, temelji na tehtanju verjetnosti. V skladu s tem merilom mora tožnik dokazati, da je verjetneje, da so zastopani potrošniki, v tem primeru tisti, ki prebivajo na Portugalskem, utrpeli škodo, kot da je niso.
75.
Menim, da je dokazni standard, ki se s členom 5(1) Direktive 2014/104 zahteva za utemeljitev zahteve za razkritje dokazov, nižji od standarda takega tehtanja verjetnosti.
76.
Na prvem mestu, zdi se namreč, da izrazi, uporabljeni v različnih jezikovnih različicah člena 5(1) Direktive 2014/104, ne pomenijo preveč strogih zahtev. Kot ugotavlja Komisija, se izrazi, uporabljeni v portugalski („plausibilidade“), nemški („Plausibilität“), angleški („plausibility“) in francoski („plausibilité“) različici te direktive, ki jim dodajam poljsko različico („uprawdopodobnienie“), v skladu z njihovimi leksikalnimi opredelitvami nanašajo na položaj, v katerem je, ali se zdi, da je, trditev razumna ali sprejemljiva. (
25
) Ti izrazi torej kažejo na to, da je treba sodišče, ki odloča o zahtevi za razkritje dokazov, prepričati, da je predpostavka, da so izpolnjeni trije kumulativni pogoji za odgovornost, v primeru, ki ga presoja, razumno sprejemljiva.
77.
Na drugem mestu, ugotoviti je treba, da poleg leksikalnih opredelitev izrazov, uporabljenih v različnih jezikovnih različicah člena 5(1) Direktive 2014/104, nacionalni prenosi te določbe vsaj v nekaterih pravnih redih držav članic sledijo isti logiki. Tako je, med drugim, v nemškem (
26
) in poljskem (
27
) pravu. Določbe o prenosu, ki veljajo v teh državah članicah, glede zahtevane stopnje verjetnosti določajo le razumno sprejemljivo verjetnost.
78.
Na tretjem mestu, ne smemo pozabiti, da je možnost dostopa do dokumentov funkcionalno povezana z uveljavljanjem pravice do popolne odškodnine za škodo, povzročeno s kršitvijo konkurenčnega prava.
79.
Uvodne izjave Direktive 2014/104 so v prid taki razlagi.
80.
V uvodni izjavi 14 te direktive, ki je posebej poučna v zvezi z ratio legis člena 5(1) te direktive, (
28
) je namreč navedeno, da „[z] dokazi, potrebnimi za dokazovanje odškodninskega zahtevka, pogosto razpolagajo izključno nasprotna stranka ali tretje osebe ter zato niso zadosti znani ali dostopni tožniku“, zaradi česar ni mogoče naložiti „strog[ih] pravn[ih] zahtev[…], da tožnik ob vložitvi tožbe podrobno izkaže vsa dejstva zadeve in predloži natančno določene dokaze v podporo tem dejstvom“, ne da bi se neupravičeno oviralo učinkovito uveljavljanje pravice do odškodnine, ki jo zagotavlja Pogodba DEU. Poleg tega je v uvodni izjavi 15 te direktive navedeno, da je zaradi odprave asimetrije informacij med zadevnima strankama „primerno zagotoviti, da se tožnikom podeli pravica do zagotovitve razkritja dokazov, povezanih z njihovim zahtevkom, ne da bi morali podrobno navesti vsak posamezni dokaz“.
81.
Namen možnosti pridobitve dostopa do dokazov v zvezi s kršitvijo konkurenčnega prava, ki je zagotovljena s členom 5(1) Direktive 2014/104, je torej odpraviti asimetrijo informacij, ki obstaja med strankami tožb, na katere se nanaša ta direktiva. Odprava te asimetrije pa sama po sebi ni cilj. Pridobivanje dokazov mora oškodovancu omogočiti, da učinkovito uveljavlja svojo pravico zahtevati odškodnino za škodo, in s tem posredno prispeva k največji učinkovitosti pravil o konkurenci. (
29
)
82.
Zato se, prvič, dokaznega standarda, ki se zahteva za ugoditev tožbi v glavni stvari, ne sme zamenjevati z dokaznim standardom, ki se zahteva za stopnjo verjetnosti, ki je potrebna za odreditev predložitve dokazov. Drugič, stopnja verjetnosti, ki se zahteva s členom 5(1) Direktive 2014/104, ne sme biti prestroga, ker bi to oslabilo učinkovitost pravil o konkurenci.
83.
V tem okviru tako kot Komisija ugotavljam, da se zdi, da se merilo, ki temelji na tehtanju verjetnosti, ujema s tistim, ki se uporablja v civilnih postopkih sistemov common law. (
30
) Čeprav se je štelo, da se tehtanje verjetnosti uporablja za odškodninske tožbe v eni od jurisdikcij common law, ki uporabljajo Direktivo 2014/104, in sicer v Združenem kraljestvu, pa se ni splošno uporabljalo v okviru zahtev za razkritje dokazov. (
31
)
84.
Na četrtem mestu, iz člena 5(1) Direktive 2014/104 izhaja, da mora tožnik da bi od nacionalnega sodišča lahko zahteval, naj tožencu ali tretji osebi odredi razkritje ustreznih dokazov, verjetnost odškodninskega zahtevka podpreti s predložitvijo zadostnih dejstev in dokazov, dostopnih pod razumnimi pogoji. (
32
) V tipičnem položaju mora biti torej tožnik sposoben podpreti verjetnost svojega odškodninskega zahtevka na podlagi dejstev in dokazov, s katerimi razpolaga ali ki jih lahko dobi brez pretiranih stroškov in težav. Menim, da je zakonodajalec merilo verjetnosti iz te določbe nujno razvil na podlagi te premise. Na splošno bi torej moralo biti mogoče, da je to merilo izpolnjeno tudi na podlagi delnih ali nepopolnih informacij.
85.
Nazadnje in na petem mestu, zdi se, da uporaba merila v zvezi s tehtanjem verjetnosti sodišču, ki odloča o zahtevi za razkritje dokazov, nalaga, da ugotovi in primerja dve hipotezi: hipotezo, v kateri je uspeh odškodninskega zahtevka verjeten, in hipotezo, v kateri ni.
86.
Zdi se, da merilo iz drugega vprašanja, ki vključuje tako analizo teh dveh hipotez, ni prilagojeno vlogi, ki jo ima pravica do razkritja upoštevnih dokazov, zagotovljena s členom 5(1) Direktive 2014/104. Presoja nacionalnega sodišča, da odredi razkritje dokazov v začetni fazi postopka ali celo preden se ta začne, bi namreč morala biti po naravi poenostavljena. Poleg tega, če lahko tudi delne ali nepopolne informacije tožniku omogočijo, da podpre verjetnost svojega odškodninskega zahtevka, (
33
) se mora sodišče, ki obravnava zadevo, pri svoji analizi osredotočiti na verjetnost ene same hipoteze, in sicer da so izpolnjeni pogoji za odgovornost.
87.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da mora tožnik, da bi upošteval stopnjo verjetnosti, ki se zahteva s členom 5(1) Direktive 2014/104, sodišče prepričati, da je teza, da so trije kumulativni pogoji za odgovornost izpolnjeni, v zadevnem položaju razumno sprejemljiva. Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da merilo iz člena 5(1) Direktive 2014/104 pomeni nižjo stopnjo verjetnosti od tiste, ki se zahteva za merilo, v skladu s katerim mora biti verjetneje, da so pogoji za odgovornost izpolnjeni, kot pa da niso.
V. Predlog
88.
Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na drugo in tretje vprašanje, ki ju je postavilo Supremo Tribunal de Justiça (vrhovno sodišče, Portugalska, odgovori tako:
1.
Člen 5(1) Direktive 2014/104/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. novembra 2014 o nekaterih pravilih, ki urejajo odškodninske tožbe po nacionalnem pravu za kršitve določb konkurenčnega prava držav članic in Evropske unije
je treba razlagati tako, da
sklep o ugotovitvi kršitve konkurenčnega prava ne zadostuje kot dokaz verjetnosti odškodninskega zahtevka. Dejstvo, da se ta sklep nanaša na vertikalno omejitev zaradi cilja in da je bil izdan v postopku poravnave, te ugotovitve ne ovrže.
2.
Merilo iz člena 5(1) Direktive 2014/104 pomeni nižjo stopnjo verjetnosti od tiste, ki se zahteva za merilo, v skladu s katerim mora biti verjetneje, da so pogoji za odgovornost izpolnjeni, kot pa da niso.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. novembra 2014 o nekaterih pravilih, ki urejajo odškodninske tožbe po nacionalnem pravu za kršitve določb konkurenčnega prava držav članic in Evropske unije (UL 2014, L 349, str. 1).
(
3
)	Uredba Sveta z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205).
(
4
)	Diário da República, I. serija, št. 107, z dne 5. junija 2018.
(
5
)	Ugotavljam, da je predložitveno sodišče zgolj opredelilo upoštevne določbe tega zakona, ne da bi v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navedlo njihovo besedilo. Je pa to besedilo navedeno v pisnih stališčih portugalske vlade in Evropske komisije.
(
6
)	Sklep C(2020) 893 final v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 [PDEU] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva AT.40528 – Meliá (Holiday pricing)), katerega povzetek je bil objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne 2. junija 2020 (UL 2020, C 182, str. 9) (v nadaljevanju: Sklep z dne 21. februarja 2020).
(
7
)	Glej točko 20 teh sklepnih predlogov.
(
8
)	C‑163/21, EU:C:2022:286.
(
9
)	V tem primeru za zahtevo za razkritje dokazov zato ne bi veljale le zahteve iz člena 5(4) in (7) Direktive 2014/104, ampak vse zahteve iz tega člena.
(
10
)	Glej nedavno sodbo z dne 22. oktobra 2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret (C‑652/22, EU:C:2024:910, točka 53).
(
11
)	Glej sodbo z dne 10. novembra 2022, PACCAR in drugi (C‑163/21, EU:C:2022:863, točka 43).
(
12
)	Glej zlasti sodbo z dne 20. aprila 2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, točka 39).
(
13
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 6. novembra 2012, Otis in drugi (C‑199/11, EU:C:2012:684, točka 65).
(
14
)	Glej točko 44 teh sklepnih predlogov.
(
15
)	Za primerjalo študijo glej Hornkohl, L., „The Presumption of Harm in EU Private Enforcement of Competition Law – Effectiveness vs Overcompensation“, EU and Comparative Law Issues and Challenges Series, 2021, str. od 34 do 36, in Malinauskaite, J., Cauffman, C., „The Transposition of the Antitrust Damages Directive in the Small Member States of the EU – A Comparative perspective“, Journal of European Competition Law & Practice, 2018, zv. 9, št. 8, str. 509 in 511.
(
16
)	Glej sodbo z dne 30. januarja 2020, Generics (UK) in drugi (C‑307/18, EU:C:2020:52, točka 63).
(
17
)	Glej, a contrario, sodbo z dne 18. novembra 2021, Visma Enterprise (C‑306/20, EU:C:2021:935, točka 71).
(
18
)	Glej točko 50 teh sklepnih predlogov.
(
19
)	Glej točko 53 teh sklepnih predlogov.
(
20
)	Glej točko 44 teh sklepnih predlogov.
(
21
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2024, FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824, točka 150).
(
22
)	Glej po analogiji točko 28 Obvestila Komisije o vodenju postopkov poravnave za sprejetje odločb v skladu s členoma 7 in 23 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 v kartelnih zadevah (UL 2008, C 167, str. 1).
(
23
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 29. junija 2010, Komisija/Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377, točka 48), in z dne 28. januarja 2025, ASG 2 (C‑253/23, EU:C:2025:40, točka 44).
(
24
)	Glej točki 65 in 66 teh sklepnih predlogov.
(
25
)	To velja tudi za izraz, uporabljen v poljski različici („uprawdopdobnienie“), ki se v skladu s „Słownik języka polskiego PWN (Polskie Wydawnictwo Naukowe)“, https://sjp.pwn.pl/slowniki/uprawdopodobnienie, nanaša na to, da postane nekaj verjetno („sprawić, że coś staje się prawdopodobne“).
(
26
)	Ta določba je bila v nemško pravo prenesena s členom 33g(1) Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (zakon o preprečevanju omejevanja konkurence) z dne 26. junija 2013 (BGBl. 2013 I, str. 1750), v skladu s katerim mora tožnik dokazati, da je njegov odškodninski zahtevek verjeten („der glaubhaft macht, einen solchen Schadensersatzanspruch zu haben“). Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) je v sodbi z dne 4. aprila 2023, KZR 20/21, pojasnilo, da zadostuje, da na podlagi konkretnih dokazov obstaja določena verjetnost, da bo tožnik vložil odškodninsko tožbo in da se ne zahteva velika verjetnost.
(
27
)	Ta določba je bila v poljsko pravo prenesena s členom 17(1) ustawa o roszczeniach o naprawienie szkody wyrządzonej przez naruszenie prawa konkurencji (zakon z dne 21. aprila 2017 o odškodnini za škodo, povzročeno s kršitvijo konkurenčnega prava). Ta določa merilo verjetnosti („uprawdopodobnienie“) odškodninskega zahtevka. Avtorji pravne teorije so pripomnili, da se ta zakon sklicuje na splošna pravila civilnega postopka. Merilo iz navedene določbe naj bi bilo treba razlagati tako, da mora biti za to, da bi se taka zahteva štela za verjetno, trditev o njenem obstoju razumno sprejemljiva, njena verodostojnost glede na predložene dokaze pa ne sme biti zanemarljiva. Ocena te zahteve je poenostavljena in temelji na presoji prima facie, in ne na podrobni analizi. Glej v zvezi s tem Machnikowski, P., v Lis-Zarrias K., Machnikowski, P. (ur.), Ustawa o roszczeniach o naprawienie szkody wyrządzonej przez naruszenie prawa konkurencji. Komentarz, CH BECK, Varšava, 2018, točka 16.
(
28
)	Glej sodbo z dne 10. novembra 2022, PACCAR in drugi (C‑163/21, EU:C:2022:863, točka 44).
(
29
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 16. februarja 2023, Tráficos Manuel Ferrer (C‑312/21, EU:C:2023:99, točke od 42 do 44).
(
30
)	Glej Smith, M., „Civil liability and the 50 %+ standard of proof“, The International Journal of Evidence & Proof, 2021, zv. 25, št. 3, str. 183.
(
31
)	Glej Rodger, B., „United Kingdom“, v Rodger, B., Sousa Ferro, M., Marcos, F. (ur.), The EU Antitrust Damages Directive: Transposition in the Member States, op. cit., str. 382.
(
32
)	Glej sodbo z dne 10. novembra 2022, PACCAR in drugi (C‑163/21, EU:C:2022:863, točka 43).
(
33
)	Glej točko 84 teh sklepnih predlogov.