SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
z dne 28. oktobra 2004
Zadeva T-76/03
Herbert Meister
proti
Uradu za usklajevanje na notranjem trgu
(znamke in modeli) (UUNT)
„Uradniki – Prerazporeditev vodje službe – Interes službe – Enakovrednost delovnih mest – Pravica do svobode izražanja – Dolžna skrbnost – Obrazložitev – Pravica biti slišan – Nepogodbena odgovornost“
Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000
Predmet:         Tožba zaradi, po eni strani, predloga za razveljavitev odločbe UUNT PERS‑AFFECT‑02‑30 z dne 22. aprila 2002 o imenovanju tožeče
stranke v interesu službe skupaj z delovnim mestom za pravnega svetovalca pri podpredsedniku, odgovornem za pravne zadeve,
in, po drugi strani, zaradi plačila odškodnine.
Odločitev:         UUNT se obsodi na plačilo zneska 5000 evrov iz naslova odškodnine zaradi napake službe. Tožba se v preostalem delu zavrne.
UUNT nosi svoje stroške in eno petino stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka. Tožeča stranka nosi štiri petine svojih
stroškov.
Povzetek
1.     Uradniki – Tožba – Predmet – Odredba upravi – Nedopustnost
(Člen 233 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91)
2.     Uradniki – Organizacija služb – Razporeditev osebja – Pooblastilo uprave za odločanje po prostem preudarku – Omejitve – Interes
službe – Spoštovanje enakovrednosti delovnih mest – Sodni nadzor – Omejitve
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 7(1))
3.     Uradniki – Razporeditev – Reorganizacija služb – Spoštovanje enakovrednosti delovnih mest
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 7(1))
4.     Uradniki – Notranji organizacijski ukrep, sprejet v interesu službe in ki ne krši položaja uradnika po kadrovskih predpisih
niti načela usklajenosti med nazivom in delovnim mestom – Obveznost uprave, predhodno dati možnost uradniku, da se izjavi
in da obrazloži svojo odločitev – Odsotnost
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 25)
5.     Uradniki – Pravice in obveznosti – Svoboda izražanja – Izvrševanje – Omejitve – Zaščita legitimnih interesov institucij –
Sodni nadzor
(Kadrovski predpisi, člen 7(1))
6.     Uradniki – Dolžna skrbnost, ki jo ima uprava – Obseg – Omejitve
7.     Uradniki – Nepogodbena odgovornost uprave – Napaka službe – Obvestilo uprave Skupnosti vsem zaposlenim o odločbi o povsem
običajni prerazporeditvi, in ne disciplinski prerazporeditvi, uradnika – Obvestilo, ki lahko daje vtis o sprejetju disciplinskega
ukrepa – Žalitev ugleda prerazporejenega uradnika – Nepremoženjska škoda
1.     Sodišče prve stopnje v okviru tožbe, vložene na podlagi člena 91 Kadrovskih predpisov, ni pristojno za sprejetje načelnih
izjav ali za naložitev ravnanja institucijam Skupnosti. Glede na okoliščine primera mora zadevna institucija ob razglasitvi
ničnosti akta na podlagi člena 233 ES sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe.
(Glej točko 38.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 25. marec 2003, J proti Komisiji, T‑243/02, RecFP, str. I‑A‑99 in II‑523, točka 4; Sodišče
prve stopnje 2. marec 2004, Di Marzio proti Komisiji, T‑14/03, še neobjavljena v Recueil, točka 63.
2.     Institucije imajo široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku pri organizaciji svojih služb glede na naloge, ki so
jim zaupane, in pri razporejanju zaposlenih, ki so jim na voljo, glede na te naloge, seveda pod pogojem, da je po eni strani
ta razporeditev v interesu službe in da je po drugi strani spoštovano načelo enakovrednosti delovnih mest.
Upoštevajoč obseg pooblastila za odločanje po prostem preudarku pri presoji interesa službe, ki ga imajo institucije, mora
biti nadzor Sodišča prve stopnje glede spoštovanja pogoja glede interesa službe omejen na vprašanje, ali je organ, pristojen
za imenovanja, ravnal v razumnih mejah in ni očitno napačno uporabil pooblastila za odločanje po prostem preudarku.
Institucija ima pravico oceniti, glede na široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima na področju organizacije
svojih služb, da je ukrep prerazporeditve uradnika, sprejet v okviru operativne reorganizacije upravnih struktur navedene
institucije, v interesu službe. Če je zadevni uradnik nasprotoval tej reorganizaciji in povzročil znatno in nepovratno stanje
napetosti s svojim vodstvom, je tak ukrep prerazporeditve uradnika še toliko bolj v interesu službe.
(Glej točke 61, 64, 75 in 104.)
Napotitev na: Sodišče, 23. marec 1988, Hecq proti Komisiji, 19/87, Recueil, str. 1681, točka 6; Sodišče, 7. marec 1990, Hecq
proti Komisiji, C‑166/88 in C‑149/88, Recueil, str. I‑599, točka 11; Sodišče prve stopnje, 22. januar 1998, Costacurta proti
Komisiji, T‑98/96, RecFP, str. I‑A‑21 in II‑49, točka 36; Sodišče prve stopnje, 12. december 2000, Dejaiffe proti UUNT, T‑223/99,
RecFP, str. I‑A‑277 in II‑1267, točka 53; Sodišče prve stopnje, 16. april 2002, Fronia proti Komisiji, T‑51/01, RecFP, str.
I‑A‑43 in II‑187, točka 55; Sodišče prve stopnje, 26. november 2002, Cwik proti Komisiji, T‑103/01, RecFP, str. I‑A‑229 in
II‑1137, točka 30.
3.     V primeru sprememb nalog, naloženih uradniku, pravilo usklajenosti med nazivom in delovnim mestom ne zahteva primerjave med
sedanjimi in prejšnjimi nalogami zadevne osebe, temveč med sedanjimi nalogami in njegovim nazivom v hierarhiji. Torej nič
ne nasprotuje temu, da odločitev povzroči dodelitev novih nalog, ki – čeprav so različne od tistih, ki jih je zadevna oseba
opravljala prej, in z njene strani razumljene kot zmanjšanje njenih nalog – vseeno štejejo za delovno mesto, ki ustrezna njenemu
nazivu. Tako dejansko zmanjšanje nalog uradnika krši pravila usklajenosti med nazivom in delovnim mestom, le če so te naloge
kot celota resnično drugačne od tistih, ki ustrezajo nazivu in delovnemu mestu, upoštevajoč njihove naravo, pomembnost in
obseg.
(Glej točko 113.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 10. julij 1992, Eppe proti Komisiji, T‑59/91 in T‑79/91, Recueil, str. II‑2061, točki
49 in 51; Sodišče prve stopnje, 28. maj 1998, W proti Komisiji, T‑78/96 in T‑170/96, RecFP, str. I‑A‑239 in II‑745, točka 104,
in zgoraj navedena sodna praksa; zgoraj navedena sodba Fronia proti Komisiji, točka 50.
4.     Če je preprost ukrep notranje organizacije sprejet v interesu službe in ne krši položaja uradnika, ki ga ima po kadrovskih
predpisih, ali načela usklajenosti med nazivom in delovnim mestom, uprava ni dolžna predhodno dati zadevnemu uradniku možnosti,
da se izjavi, niti možnosti, da obrazloži svoje odločitve.
(Glej točki 132 in 178.)
Napotitev na: Sodišče, 17. maj 1984, Albertini in drugi proti Komisiji, 338/82, Recueil, str. 2123, točka 46; Sodišče 23.
marec 1988, zgoraj navedena sodba Hecq proti Komisiji, točka 14; zgoraj navedena sodba Cwik proti Komisiji, točka 62.
5.     Čeprav je popolnoma jasno, da ima uradnik ali uslužbenec Evropskih skupnosti pravico podati kritična stališča glede reorganizacije,
ki jo namerava izvesti vodstvo institucije, in tako izvršuje svojo pravico do svobode izražanja, ki mu jo priznava člen 10
Evropske konvencije o človekovih pravicah, pa izvrševanje te pravice neomejeno. V tem pogledu člen 10(2) navedene konvencije
določa, da izvrševanje te svobode izražanja vključuje dolžnosti in odgovornosti in je zato lahko podrejeno pogojem ali omejitvam.
Prav tako so posebne omejitve svobode izražanja lahko načeloma utemeljene z legitimnim ciljem varovanja pravic institucij,
ki opravljajo naloge v splošnem interesu, za katere državljani pričakujejo, da so dobro opravljene.
Sodnik Skupnosti mora pri izvajanju nadzora preveriti, glede na celoto okoliščin v obravnavani zadevi, ali je bilo spoštovano
pravilno ravnovesje med temeljno pravico posameznika do svobode izražanja in legitimnim interesom institucije, da zagotovi,
da njeni uradniki in uslužbenci pri svojem ravnanju spoštujejo dolžnosti in obveznosti, povezane z njihovo funkcijo.
Pri tehtanju med pravico do svobode izražanja uradnika in pravico institucije, da na podlagi člena 7 Kadrovskih predpisov
razporeja osebje, ki ji je na voljo, glede na potrebe, je treba ugotoviti, da interes službe in enakovrednost delovnih mest
očitno pomenita tista pogoja, ki omogočata zagotovitev ravnotežja med tema pravicama. Dejansko ta pogoja omogočata zadevni
instituciji, da ima pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, ki je potrebno za organizacijo njenih služb, pri čemer
ima možnost, da po eni strani prerazporeja uradnike na druga delovna mesta, kot so ta, ki so jih prvotno opravljali, pri čemer
zadevnim uradnikom zagotavlja, da prerazporeditev ni arbitrarna in v nasprotju z interesom službe, in po drugi strani ne ogroža
položaja uradnika po kadrovskih predpisih. Posledično odločba o prerazporeditvi, ki spoštuje interes službe in enakovrednost
delovnih mest, ne krši pravice do svobode izražanja zadevne osebe.
(Glej točke od 157 do 162.)
Napotitev na: Sodišče, 6. marec 2001, Connolly proti Komisiji, C‑274/99 P, Recueil, str. I‑1611, točke od 43 do 48.
6.     Dolžna skrbnost uprave izraža ravnotežje med pravicami in odgovarjajočimi obveznostmi, ki na podlagi kadrovskih prepisov obstajajo
v odnosih med javnim organom in njegovimi uslužbenci. Če mora torej na podlagi tega načela pristojni organ pri presoji interesa
službe upoštevati celoto dejavnikov, ki bi lahko vplivali na njegovo odločitev, zlasti interes zadevnega uradnika, pa upoštevanje
osebnega interesa uradnika ne more biti tako, da bi organu, pristojnemu za imenovanja, prepovedoval prerazporeditev uradnika
zoper njegovo voljo.
(Glej točko 192.)
Napotitev na: zgoraj navedeni sodbi Costacurta proti Komisiji, točka 78, in Cwik proti Komisiji, točka 52.
7.     S tem, ko je bilo celotno osebje uprave Skupnosti po elektronski pošti obveščeno o vsebini individualne odločbe o prerazporeditvi
uradnika, ki kot taka ne vsebuje nobene kršitve, ki bi lahko vplivala na njeno zakonitost, in ne pomeni disciplinske sankcije,
saj je skladna z interesom službe in spoštuje enakovrednost delovnih mest, je bila storjena napaka službe, ki povzroči obveznost
povrnitve, saj je njen avtor z uporabo besed „razrešen svojih dolžnosti“ ustvaril očiten disciplinski vtis, to je napačen
vtis, da je navedena odločba taka sankcija, saj je bilo osebje, oziroma vsaj del osebja, resno napeljano k temu, da je bila
glede njenega naslovnika sprejeta sankcija, ki jo navedeni razlogi utemeljujejo, in sicer premestitev v drugo službo. Ta napaka
je povzročila nepremoženjsko škodo zadevni osebi, ki je uradnik, čigar poklicne sposobnosti cenijo tako njegovi nadrejeni
kot sodelavci, saj je bil postavljen v položaj, ko je moral sodelavcem neprenehoma pojasnjevati ukrep, ki se nanj nanaša.
(Glej točke od 202 do 210.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 6. marec 2001, Campoli proti Komisiji, T‑100/00, RecFP, str. I‑A‑71 in II‑347, točka 76;
Sodišče prve stopnje, 12. december 2002, Morello proti Komisiji, T‑338/00 in T‑376/00, RecFP, str. I‑A‑301 in II‑1457, točka
150.