62023CJ0300
SODBA SODIŠČA (deveti senat)
z dne 12. decembra 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Hipotekarno posojilo – Pogoj, ki določa spremenljivo obrestno mero – Referenčni indeks, ki temelji na efektivnih obrestnih merah (EOM) za hipotekarna posojila, ki jih odobrijo hranilnice – Uradni indeks, določen z objavljenim upravnim aktom – Navedbe iz preambule tega akta – Nadzor v zvezi z zahtevo po preglednosti – Presoja, ali gre za zlorabo – Načelo učinkovitosti“
V zadevi C‑300/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián (sodišče prve stopnje št. 8 v San Sebastianu, Španija) z odločbo z dne 27. aprila 2023, ki je na Sodišče prispela 10. maja 2023, v postopku
NB
proti
Kutxabank SA,
ob udeležbi
Ministerio Fiscal,
SODIŠČE (deveti senat),
v sestavi S. Rodin, predsednik osmega senata v funkciji predsednika devetega senata, J. Passer, sodnik, in O. Spineanu‑Matei (poročevalka), sodnica,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za NB J. M. Erausquin Vázquez in M. Ortiz Pérez, abogados,
–
za Kutxabank SA I. Ortega Ochoa, abogado, in S. Tamés Alonso, procurador,
–
za špansko vlado A. Gavela Llopis in A. Pérez-Zurita Gutiérrez, agentki,
–
za Evropsko komisijo J. Baquero Cruz, P. Kienapfel in N. Ruiz García, agenti,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago, prvič, člena 3(1), člena 5, člena 6(1) in člena 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288), drugič, člena 7 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL 2005, L 149, str. 22) in, tretjič, načela učinkovitosti.
2
Predlog je bil vložen v okviru spora med NB in družbo Kutxabank SA glede veljavnosti določila pogodbe o hipotekarnem posojilu, ki določa, da se obrestna mera periodično prilagaja.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
Člen 3(1) Direktive 93/13 določa:
„Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.“
4
Člen 4 te direktive določa:
„1.   Brez poseganja v člen 7 je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.
2.   Ocena nedovoljenosti pogojev ni povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom ter ustreznostjo med izmenjanim storitvam ali blagom, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“
5
Člen 5 te direktive določa:
„Pri pogodbah, v katerih so vsi ali nekateri pogodbeni pogoji, ki so ponujeni potrošniku, pisni, morajo biti ti pogoji vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku. V dvomu glede pomena pogoja, prevlada razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna. To pravilo o razlagi ne velja v okviru postopkov iz člena 7(2).“
6
Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
7
Člen 7(1) te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
8
Člen 8 te direktive določa:
„Države članice lahko na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo najstrožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile najvišjo stopnjo varstva potrošnikov.“
Direktiva 2005/29
9
V skladu s členom 19 Direktive 2005/29 bi morale države članice najpozneje do 12. junija 2007 sprejeti in objaviti zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, ter o tem takoj obvestiti Komisijo. Ti predpisi bi se morali začeti uporabljati najpozneje 12. decembra 2007.
Špansko pravo
Zakon 7/1998
10
Direktiva 93/13 je bila v špansko pravo prenesena z Ley 7/1998, sobre condiciones generales de la contratación (zakon 7/1998 o splošnih pogodenih pogojih) z dne 13. aprila 1998 (BOE št. 89 z dne 14. aprila 1998, str. 12304).
11
Člen 5(5) tega zakona, kakor je bil spremenjen z Ley 5/2019, de regulación de los contratos de crédito inmobiliario (zakon 5/2019 o ureditvi pogodb o stanovanjskem kreditu) z dne 15. marca 2019 (BOE št. 65 z dne 16. marca 2019), določa, da so pogoji, ki so nepregledno vključeni v pogodbe v škodo potrošnikov, nični po samem zakonu.
Splošni zakon o varstvu potrošnikov in uporabnikov
12
Z Real Decreto Legislativo 1/2007, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (kraljeva zakonska uredba 1/2007 o potrditvi prečiščenega besedila splošnega zakona o varstvu potrošnikov in uporabnikov ter drugih dopolnilnih zakonov) z dne 16. novembra 2007 (BOE št. 287 z dne 30. novembra 2007, str. 49181) je bilo sprejeto prečiščeno besedilo tega zakona, ki je bilo spremenjeno z zakonom 5/2019 (v nadaljevanju: splošni zakon o varstvu potrošnikov in uporabnikov).
13
Člen 8 splošnega zakona o varstvu potrošnikov in uporabnikov določa:
„Temeljne pravice potrošnikov in uporabnikov so:
[…]
(b)
varstvo njihovih zakonitih ekonomskih in socialnih interesov, zlasti pred nepoštenimi poslovnimi praksami ter pred vključitvijo nepoštenih pogojev v pogodbe.
[…]
(d)
pravilno informiranje o različnem blagu ali storitvah ter izobraževanje in svetovanje za boljše poznavanje njihove ustrezne uporabe, porabe in uživanja.
[…]“
14
Člen 60 tega splošnega zakona, naslovljen „Informacije pred sklenitvijo pogodbe“, v odstavku 1 določa:
„Preden se potrošnik ali uporabnik zaveže s pogodbo ali ustrezno ponudbo, mu mora prodajalec ali ponudnik na jasen in razumljiv način predložiti ustrezne, resnične in zadostne informacije o glavnih značilnostih pogodbe, zlasti o njenih pravnih in ekonomskih vidikih […]“
15
Člen 80(1) tega splošnega zakona, naslovljen „Zahteve glede pogojev, o katerih se stranki nista dogovorili posamično“, določa:
„V pogodbah, sklenjenih s potrošniki in uporabniki, ki vsebujejo pogoje, o katerih se stranki nista dogovorili posamično, vključno s pogodbami, ki jih sklenejo javna uprava ter subjekti in podjetja, ki so odvisna od njih, morajo ti pogoji izpolnjevati te zahteve:
(a)
sestavljeni morajo biti v natančnem, jasnem in enostavnem, takoj razumljivem jeziku, brez napotil na besedila in dokumente, ki se ne predložijo pred sklenitvijo pogodbe ali hkrati z njo in na katere se je treba vsekakor izrecno sklicevati v pogodbi;
[…]
(c)
dobro vero in pravično ravnotežje med pravicami in obveznostmi strank, kar vsekakor izključuje uporabo nepoštenih pogojev.“
16
Člen 82(1) splošnega zakona o varstvu potrošnikov in uporabnikov, naslovljen „Pojem nepoštenih pogojev“, določa:
„Za nepoštene se štejejo vsi pogoji, o katerih se stranki nista dogovorili posamično, ter vsa ravnanja, ki niso posledica izrecnega dogovora in ki v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika in uporabnika povzročijo znatno neravnotežje med pogodbenimi pravicami in obveznostmi strank.“
17
Člen 83 tega splošnega zakona, naslovljen „Ničnost nepoštenih pogojev in nadaljnji obstoj pogodbe“, določa:
„Nepošteni pogoji so nični po samem pravu in se štejejo za neobstoječe. Zato sodišče po zaslišanju strank ugotovi ničnost nepoštenih pogojev iz pogodbe, ta pa vseeno ostane za stranki zavezujoča z enako vsebino, če lahko dalje obstaja brez nepoštenih pogojev.
Pogoji, zapisani v pogodbah na nepregleden način v škodo potrošnikov, so nični po samem zakonu.“
Civilni zakonik
18
Člen 1303 Código Civil (civilni zakonik) določa:
„Če je obveznost razglašena za nično, mora vsaka pogodbena stranka vrniti drugi vse, kar je prejela na podlagi pogodbe, skupaj s plodovi oziroma obrestmi, razen če je v naslednjih členih določeno drugače.“
19
Člen 1306, točka 2, tega zakonika določa:
„Če akt, ki je vodil do nastanka nedopustne podlage, ne pomeni kršitve, se upoštevajo naslednja pravila:
[…]
(2)
Če je za to odgovoren samo en pogodbenik, ne more zahtevati vračila tistega, kar je dal na podlagi pogodbe, ali zahtevati izvedbe tega, kar mu je bilo ponujeno. Druga stranka, ki ni odgovorna za nedopustnost podlage, lahko zahteva to, kar je dala, ne da bi morala izpolniti to, kar je ponudila.“
Okrožnici 8/1990 in 5/1994
20
Banco de España (centralna banka Španije) je sprejela circular 8/1990, a entidades de crédito, sobre transparencia de las operaciones y protección de la clientela (okrožnica 8/1990 za kreditne institucije o preglednosti transakcij in varstvu strank) z dne 7. septembra 1990 (BOE št. 226 z dne 20. septembra 1990, str. 27498).
21
Okrožnica 8/1990 je bila med drugim spremenjena z okrožnico 5/1994 z dne 22. julija 1994, a entidades de crédito (okrožnica 5/1994 za kreditne institucije) z dne 22. julija 1994 (BOE št. 184 z dne 3. avgusta 1994, str. 25109), s katero je bila med drugim k okrožnici št. 8/1990 dodana priloga VIII. Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián (sodišče prve stopnje št. 8 v San Sebastianu, Španija), ki je predložitveno sodišče, v zvezi s tem pojasnjuje, da v Boletín Oficial del Estado ni bilo objavljeno prečiščeno besedilo okrožnice 8/1990, kakor je bila spremenjena z okrožnico 5/1994 (v nadaljevanju: okrožnica št. 8/1990, kakor je bila spremenjena).
22
Z okrožnico št. 8/1990, kakor je bila spremenjena, so bili določeni nekateri uradni referenčni indeksi za hipotekarna posojila. Med njimi so bili indeksi različnih povprečnih obrestnih mer za hipotekarna posojila z dobo odplačevanja več kot tri leta, namenjena nakupu stanovanj, katerih cena se svobodno oblikuje (v nadaljevanju: IRPH), vključno z indeksom IRPH za posojila, ki jih odobrijo hranilnice (v nadaljevanju: IRPH za hranilnice).
23
Indeks IRPH za hranilnice je v prilogi VIII k okrožnici št. 8/1990, kakor je bila spremenjena, opredeljen tako:
„[…] navadna sredina z višino glavnic ponderiranih povprečnih obrestnih mer za posojilne posle s hipotekarnim jamstvom za tri- ali večletno obdobje za nakup stanovanja po tržnih cenah, ki so jih v mesecu, na katerega se nanaša indeks, sklenile ali obnovile vse hranilnice. Te ponderirane povprečne obrestne mere so ekvivalentne letne obrestne mere, ki so jih za te zapadle terjatve […] centralni banki Španije prijavile vse hranilnice.“
24
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je ta opredelitev dopolnjena z navedbo, da so „ponderirane povprečne obrestne mere“ efektivne obrestne mere (EOM), ki so jih centralni banki Španije v zvezi z zadevnimi posli sporočile vse hranilnice.
25
Iz te odločbe prav tako izhaja, da je okrožnica 5/1994 vsebovala opozorilo kreditnim institucijam, na katere je bila naslovljena, da bi, če bi se indeks IRPH uporabljal neposredno in brez prilagoditev, to povzročilo zvišanje EOM hipotekarnega posla na raven, ki je višja od tržne obrestne mere, čemur bi se bilo mogoče izogniti z uporabo ustreznega negativnega pribitka, katerega vrednost bi se spreminjala glede na provizije za posel in pogostost obrokov.
Zakon 14/2013
26
Ley 14/2013, de apoyo a los emprendedores y su internacionalización (zakon 14/2013 o podpori podjetnikom in njihovi internacionalizaciji) z dne 27. septembra 2013 (BOE št. 233 z dne 28. septembra 2013, str. 78787) vsebuje petnajsto dodatno določbo, ki določa, da od 1. novembra 2013 preneha veljati, med drugim, indeks IRPH za hranilnice.
27
Odstavki od 2 do 4 te dodatne določbe se glasijo:
„2. Sklicevanja na obrestne mere iz prejšnjega odstavka se s prihodnjo uskladitvijo veljavnih obrestnih mer nadomestijo z nadomestno referenčno obrestno mero ali indeksom, določenima v pogodbi.
3. Če pogodba ne določa referenčne obrestne mere ali indeksa ali če določa, da se uporablja eden od indeksov ali obrestnih mer, ki se bodo odpravili, se zadevna obrestna mera ali indeks nadomesti z uradno obrestno mero, imenovano [IRPH za kreditne institucije], pri čemer se uporabi pribitek, ki ustreza aritmetični sredini razlik med obrestno mero, ki se odpravlja, in zgoraj navedeno obrestno mero, izračunano na podlagi razpoložljivih podatkov med datumom sklenitve pogodbe in datumom, ko je bila obrestna mera dejansko nadomeščena.
[…]
4. Stranke nimajo na voljo nobenega pravnega sredstva, da bi zahtevale spremembo, enostransko spremembo ali odpoved posojila ali kredita v zameno za uporabo te določbe.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
28
Oseba NB je 11. septembra 2006 z banko Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Gipuzkoa y San Sebastián, zdaj Kutxabank (v nadaljevanju: posojilna pogodba iz postopka v glavni stvari), sklenila pogodbo o hipotekarnem posojilu za obdobje 35 let.
29
V skladu s členom 3a te pogodbe (v nadaljevanju: sporno pogodbeno določilo) je obrestna mera spremenljiva, nova obrestna mera pa se periodično določi glede na indeks IRPH za hranilnice.
30
V spornem pogodbenem določilu je pojasnjeno, da ta indeks ustreza navadni sredini z višino glavnic ponderiranih povprečnih obrestnih mer za posojilne posle s hipotekarnim jamstvom, ki jih sklenejo hranilnice, za tri- ali večletno obdobje za nakup stanovanja po tržnih cenah, brez kakršne koli spremembe, in da je referenčna vrednost vrednost zadnjega indeksa, ki ga je objavila centralna banka Španije v mesecu pred zapadlostjo posamičnega obroka, zajetega s spremembo obrestne mere, ali, podredno, zadnjega indeksa, ki ga je centralna banka Španije objavila pred zgoraj navedenim mesecem.
31
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da v spornem pogodbenem določilu ni omenjen končni del opredelitve indeksa IRPH za hranilnice iz priloge VIII k okrožnici št. 8/1990, kakor je bila spremenjena, v katerem je pojasnjeno, da so te „ponderirane povprečne obrestne mere“ EOM, ki so jih centralni banki Španije v zvezi z zadevnimi posli sporočile vse hranilnice.
32
Oseba NB je 4. marca 2022 pri predložitvenem sodišču vložila tožbo, s katero je med drugim predlagala ugotovitev nepoštenosti spornega pogodbenega določila.
33
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da se indeksi IRPH določijo na podlagi povprečja EOM, ki se uporabljajo za podobne posle. Zato naj bi prilagoditev obrestne mere dane pogodbe na podlagi indeksa IRPH povzročila povečanje te obrestne mere, pri čemer naj bi se vključilo to, kar so posojilojemalci, na katere se nanašajo vse pogodbe, ki so bile podlaga za določitev tega indeksa IRPH, plačali iz naslova nominalne obrestne mere pa tudi iz naslova vseh stroškov in morebitnih provizij, pri čemer naj bi bili iz naslova pogodbe, katere obrestna mera je tako indeksirana, poleg marže vključeni tudi podobni stroški, ob tem da je bila provizija že plačana. To sodišče dodaja, da so nekateri elementi, ki so bili upoštevani v EOM in so bili uporabljeni kot podlaga za določitev indeksa IRPH, izhajali iz pogodbenih določil, katerih nepoštenost je bila od takrat že ugotovljena ali pa je njihova poštenost vprašljiva.
34
Predložitveno sodišče je sporno pogodbeno določilo na prvem mestu preučilo z vidika zahteve po preglednosti in si zastavilo vprašanje, ali je ta zahteva spoštovana, saj naj to določilo pogodbeniku ne bi omogočalo, da se natančno seznani z ekonomskimi posledicami, ki jih ima to določilo v okviru pogodbe s trajanjem 35 let.
35
Najprej dvomi, da lahko povprečni potrošnik sam razume razlike med pojmi „obrestna mera“, „referenčni indeks“ ali „EOM“ in posledično tudi, kako deluje metoda izračuna referenčnih indeksov, ki se določijo na podlagi EOM.
36
Poleg tega predložitveno sodišče navaja, da sporno pogodbeno določilo vsebuje opredelitev indeksa IRPH za hranilnice, ki ne vsebuje dela te opredelitve, ki se nanaša na dejstvo, da ta indeks temelji na EOM. Na podlagi tega meni, da povprečni potrošnik, ki ne pozna okrožnic centralne banke Španije, naslovljenih na kreditne institucije, in ki ga njegov sopogodbenik ni obvestil niti o tem, da indeks IRPH za hranilnice ustreza EOM, niti o pojasnilih v okrožnici 5/1994 v zvezi z ravnjo IRPH glede na tržno obrestno mero, nima nobenega razloga, da bi v predpogodbeni fazi zahteval informacije v zvezi s tem, saj meni, da je predlog pogodbe, ki mu je bil predložen, ugoden, ker določa nižjo maržo od tistih, ki so običajno določene v pogodbah, katerih obrestna mera se določa glede na referenčni indeks Euribor (evropska medbančna obrestna mera).
37
Ta stališča so navedena v pojasnilo prvega, drugega, tretjega in petega vprašanja.
38
Dalje, predložitveno sodišče opozarja na sodno prakso Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija), iz katere naj bi izhajalo, da je zahteva po preglednosti v zvezi s sestavo in izračunom indeksa IRPH zaradi objave okrožnice 8/1990 in načina izračuna teh indeksov v Boletín Oficial del Estado nujno izpolnjena, tako da kreditna institucija, ki tak indeks vključi med pogodbena določila, v posojilno pogodbo ni dolžna vključiti celotne opredelitve tega indeksa. Ta sodna praksa naj bi temeljila izključno na točkah 53 in 56 sodbe z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138), ob neupoštevanju točk 51, 52, 54 in 55 te sodbe.
39
Predložitveno sodišče meni, da točki 53 in 56 omenjene sodbe temeljita na navedbah, ki niso popolnoma v skladu z resničnostjo. Po eni strani namreč okrožnica št. 8/1990, na kateri temelji ta sodba, ne vsebuje nobene navedbe indeksov IRPH, saj so bili ti uvedeni z okrožnico 5/1994. Po drugi strani naj se z branjem te okrožnice nikakor ne bi bilo mogoče seznaniti z metodo izračuna IRPH, saj te v njen ni, tako da bi moral potrošnik iz podatkov, do katerih je mogoče dostopati, ugotoviti, da so indeksi IRPH v bistvu EOM, ki že vključujejo marže, provizije in stroške.
40
Ta stališča so navedena v pojasnilo četrtega, šestega, sedmega in osmega vprašanja.
41
Poleg tega predložitveno sodišče dvomi, ali je zgoraj navedena sodna praksa Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) v delu, v katerem je z njo brez kakršnih koli pogojev določeno, da kreditnim institucijam v pogodbe o hipotekarnem posojilu ni treba vključiti popolne opredelitve indeksa IRPH, ki se uporablja za periodično prilagajanje obrestnih mer, in potrošnikov obveščati o gibanju tega indeksa v preteklosti, ker je bil objavljen v uradnih publikacijah, ob upoštevanju točke 54 sodbe z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138), in točke 34 sklepa z dne 17. novembra 2021, Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943), v skladu s sodno prakso Sodišča.
42
Zaradi teh dvomov sta bili postavljeni deveto in deseto vprašanje.
43
Nazadnje, predložitveno sodišče omenja tudi Direktivo 2005/29, za katero meni, da se je uporabljala ob sklenitvi posojilne pogodbe iz postopka v glavni stvari. Meni, da je neobstoj pomembnih elementov opredelitve indeksa IRPH za hranilnice v tej pogodbi mogoče šteti za izpustitev bistvenih informacij v smislu člena 7 te direktive in da gre torej za zavajajočo prakso. Če je to tako, se sprašuje, ali lahko taka ugotovitev izključi vsakršno dobro vero v smislu člena 3(1) Direktive 93/13.
44
To je navedeno v pojasnitev enajstega in dvanajstega vprašanja.
45
Na drugem mestu predložitveno sodišče obravnava položaj, v katerem bi se štelo, da sporno pogodbeno določilo ni v skladu z zahtevo po preglednosti. Meni, da bi moralo v takem položaju preučiti morebitno nepoštenost tega pogodbenega določila, pri čemer Sodišču predlaga, naj to stališče potrdi, saj naj bi se prejšnje odločbe tega sodišča nanašale le na to zahtevo.
46
V zvezi s tem položajem predložitveno sodišče, prvič, navaja nacionalna pravila, ki od leta 2019 določajo, da so pogodbena določila, ki so v pogodbah v škodo potrošnikov zapisana na nepregleden način, nična po samem zakonu. Navaja, da Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) ni štelo, da se ta pravila uporabljajo retroaktivno. Kar pa zadeva določila, imenovana „minimalni prag“, na podlagi katerih se spremenljiva obrestna mera ne more spustiti pod določen prag, pa naj bi iz sodne prakse izhajalo, nasprotno, da ta določila niso pregledna in so zato nepoštena, ker določajo navidezno spremenljivo obrestno mero, ki pa se dejansko spreminja le navzgor. Predložitveno sodišče meni, da bi bilo treba to sodno prakso v obravnavanem primeru uporabiti po analogiji, glede na to, da je sporno pogodbeno določilo zavajajoče, ker v pogodbeni opredelitvi indeksa IRPH ni navedeno, da gre pri slednjem za EOM.
47
Te ugotovitve so navedene v pojasnitev trinajstega in štirinajstega vprašanja.
48
Drugič, predložitveno sodišče navaja sodno prakso Tribunal Supremo (vrhovno sodišče), v skladu s katero uporaba uradnega indeksa, ki ga javni organi uporabljajo za financiranje subvencioniranih stanovanj, ne more biti v nasprotju z zahtevo dobre vere.
49
Vendar po eni strani ugotavlja, da je treba v primeru sklenitve pogodbe o hipotekarnem posojilu uporabiti uradni indeks in da so javni organi, ki so uporabljali IRPH, to storili ob upoštevanju opozorila centralne banke Španije iz preambule okrožnice 5/1994.
50
Po drugi strani predložitveno sodišče poudarja, da se presoja nepoštenosti ne nanaša na uporabo indeksa IRPH, ampak na pogodbeno določilo, s katerim je bilo v posojilni pogodbi določeno, da se uporablja ta indeks. Ob upoštevanju točke 69 sodbe z dne 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164), naj bi bilo torej treba ugotoviti, ali bi dajalec posojila, če bi s posojilojemalcem lojalno in pravično posloval, lahko pričakoval, da bi ta v okviru posamičnega dogovarjanja sprejel vključitev spornega pogodbenega določila v posojilno pogodbo iz postopka v glavni stvari, če bi razumel delovanje metode izračuna indeksa IRPH za hranilnice in bi torej lahko na podlagi natančnih meril ocenil morebitne znatne ekonomske posledice, ki izhajajo iz uporabe tega indeksa, če bi poznal njegovo gibanje v dveh letih pred sklenitvijo te pogodbe in če bi bil seznanjen s tem, da okrožnica 5/1994 vsebuje opozorilo, da je treba po potrebi določiti negativni pribitek, to je opozorilo, ki ga posojilodajalec ni želel upoštevati.
51
Predložitveno sodišče meni, da bi bilo treba, ob upoštevanju točke 67, druga alinea, sodbe z dne 26. januarja 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60), v okviru te presoje med drugim način izračuna pogodbene obrestne mere in dejansko višino te obrestne mere, ki iz tega izračuna izhaja, primerjati z običajno uporabljanimi načini izračuna in zakonsko obrestno mero ter obrestnimi merami, po katerih so se na dan sklenitve zadevne pogodbe na trgu sklepale pogodbe za primerljiva posojila.
52
To je navedeno v pojasnitev vprašanj od petnajstega do osemnajstega.
53
Na tretjem in zadnjem mestu, če bi se ugotovilo, da je sporno pogodbeno določilo nepošteno in da posojilna pogodba iz postopka v glavni stvari brez tega pogodbenega določila načeloma ne more ostati v veljavi, predložitveno sodišče meni, da bi moralo, zlasti ob upoštevanju točke 52 sklepa z dne 17. novembra 2021, Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943), potrošniku omogočiti, da izbere med razglasitvijo ničnosti te pogodbe ali ohranitvijo te pogodbe v veljavi, tako da bi sporno pogodbeno določilo nadomestilo s sklicevanjem na dispozitivni indeks, ki ga določa zakon.
54
Prvič, za primer, če bi se potrošnik odločil za ohranitev pogodbe v veljavi, predložitveno sodišče navaja, da je po njegovem mnenju namen dispozitivne določbe, ki jo navaja in s katero se je zagotovila nadaljnja veljavnost pogodb po nespornem prenehanju uporabe indeksa IRPH za hranilnice in indeksa IRPH za banke, ohraniti ravnotežje med dajatvami strank, medtem ko bi ugotovitev nepoštenosti spornega pogodbenega določila pomenila, da je bilo z njim ustvarjeno neravnotežje, ki ga je treba odpraviti. V teh okoliščinah to sodišče meni, da bi ponovna vzpostavitev ravnotežja med dajatvami strank pomenila, da bi bilo treba za referenčni indeks, določen s spornim pogodbenim določilom, uporabiti negativni pribitek, v skladu s tem, kar je centralna banka Španije priporočila v preambuli okrožnice 5/1994.
55
Drugič, za primer, če bi se potrošnik odločil za razglasitev ničnosti pogodbe, predložitveno sodišče meni, da bi uporaba člena 1303 civilnega zakonika, ki bi povzročila vzajemno vračilo dajatev skupaj z obrestmi, dajala prednost finančni ustanovi, saj je očitno, da je ta odgovorna za razglasitev ničnosti te pogodbe. V primeru uporabe tega člena bi bila finančna institucija namreč upravičena do obresti po zakonski obrestni meri, ki je višja od pogodbene obrestne mere, od celotne posojene glavnice od datuma sklenitve navedene pogodbe. To pa ne bi bilo tako, če bi bilo treba uporabiti člen 1306, točka 2, tega zakonika, kar naj bi bilo mogoče, če bi se štelo, da je treba posojilno pogodbo iz postopka v glavni stvari razveljaviti zaradi „nedopustne podlage“ v smislu zadnjenavedene določbe in da je za to nedopustno podlago odgovorna izključno ta ustanova, ker gre za tipsko pogodbo, ki je bila posojilojemalcu vsiljena.
56
Ta stališča so navedena v pojasnitev vprašanj od devetnajstega do dvaindvajsetega.
57
V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián (sodišče prve stopnje št. 8 v San Sebastianu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je ob upoštevanju, da je [centralna banka Španije] v sami okrožnici 5/1994 […], s katero je v španski [trg hipotekarnih posojil] vključila [indekse] IRPH, opozorila, da že zgolj njihova neposredna uporaba pomeni dvig [EOM] posla nad tržno [EOM] in da je treba, da se to ne bi zgodilo, vključiti ustrezen negativni pribitek, ignoriranje tega opozorila in nevključitev takega negativnega pribitka mogoče razumeti kot način za ustvarjanje […] neravnotežja v nasprotju z zahtevo dobre vere iz člena 3(1) Direktive [93/13]?
2.
Ali lahko to, da finančne institucije uporabijo negativne pribitke, koeficiente znižanja ali odstotke IRPH, kakor je opozorila [centralna banka Španije], samo v primerih, v katerih so pogodbe o hipotekarnem [posojilu] namenjene nakupu [subvencioniranega stanovanja] in jih nadzorujejo javni organi, in, nasprotno, ne uporabijo teh negativnih pribitkov, koeficientov znižanja ali odstotkov IRPH, kadar je [sklenjeno hipotekarno posojilo namenjeno] nakupu stanovanja po tržni ceni, brez nadzora javnih organov, pomeni način ustvarjanja […] neravnotežja v nasprotju z zahtevo dobre vere iz člena 3(1) Direktive [93/13]?
3.
Ali je ohranitev veljavnosti določila, s katerim je [bil vključen indeks] IRPH za hranilnice, ki je bil določen mesečno na podlagi podatkov, pridobljenih ob uporabi pogojev, ki so bili razglašeni za nepoštene, po tem, ko je bilo ugotovljeno, da so sestavni deli [EOM] za posle v zvezi s hipotekarnimi [posojili], ki so se uporabljali za določitev mesečne[ga indeksa] IRPH za hranilnice, kot je provizija za prevzete obveznosti ali nekateri stroški, ki jih je bilo treba plačati prodajalcu ali ponudniku, nepošteni, v nasprotju s členom 6(1) Direktive [93/13]?
4.
Ali je nacionalna sodna praksa, kakršna je ta, ki jo je razvilo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče […]), v skladu s katero mora nacionalno sodišče, ne da bi bilo treba opraviti preverjanja in preučitve, ki se zahtevajo v točkah 51, 52, 54 in 55 sodbe [z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138),] ugotoviti, da je nadzor nad preglednostjo določila, s katerim je [bil referenčni indeks IRPH vključen] v pogodbo, ki sta jo sklenila potrošnik in prodajalec ali ponudnik, v vsakem primeru izpolnjen, ker je opredelitev navedene hipotekarne obrestne mere navedena v […] okrožnici 5/1994 [centralne banke Španije], objavljeni v [Boletín Oficial del Estado (BOE št. 184 z dne 3. avgusta 1994)], kar so podatki, ki jih potrošnik ne pozna, v nasprotju z navedenimi točkami navedene sodbe?
5.
Ali je treba člen 5 Direktive [93/13], da bi se izpolnila zahteva po preglednosti določila, vključenega v pogodbo o hipotekarnem [posojilu] s spremenljivo obrestno mero, ki se za plačilo obresti nanaša na uradni indeks, kakršen je IRPH in ki zaradi značilnosti njegovega izračuna ne odraža le plačila obresti in zahteva uporabo zapleteno izračunanega pribitka, da bi ga bilo mogoče primerjati z drugimi indeksi, in ki za potrošnika pomeni potencialno tveganje, da bo moral delno prevzeti dvojno plačilo bančnih provizij, razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji ali sodni praksi, ki prodajalcu ali ponudniku omogoča, da v pogodbo ne vključi in potrošniku ne da izrecno in dovolj zgodaj pred sklenitvijo pogodbe na voljo naslednjih informacij:
(a)
da [referenčni indeks] ne odraža le plačila obresti, ampak tudi provizij;
(b)
kakšno je konkretno povišanje, ki ga to povzroči;
(c)
če za izravnavo tega povišanja poleg referenčne obrestne mere uporablja negativni pribitek,
[glede na to, da se želi s temi informacijami potrošniku omogočiti] dejansko primerjavo med različnimi možnimi referenčnimi obrestnimi merami in seznanitev s tem, ali bo v pogodbi, ki jo bo sklenil, prevzel plačilo delno podvojenih provizij ter v kakšnem znesku, in da jih lahko po potrebi izpodbija?
6.
Ali je sodna praksa, kakršna je ta, ki jo je razvilo špansko Tribunal Supremo (vrhovno sodišče), v skladu s katero je prodajalec ali ponudnik, ki sklepa pogodbo, oproščen vsakršne odgovornosti v zvezi z obveščanjem potrošnika glede delovanja metode izračuna [referenčnega indeksa] IRPH in ekonomskih posledic, ki iz tega izhajajo, s čimer se ta [odgovornost] prenese na potrošnika, ki mora s svojim neobstoječim finančnim znanjem sam poiskati to informacijo tako, da najde in razume opredelitev, objavljeno v [Boletín Oficial del Estado], v kateri ni izrecno navedeno nič glede vključitve pribitkov in stroškov v [ta] indeks, kar mora ugotoviti [potrošnik] sam na podlagi védenja, da se navedena hipotekarna obrestna mera mesečno določa na podlagi povprečja [EOM] referenčnih poslov, v nasprotju s točko 57 stališča Evropske komisije [v zadevi C‑125/18] in točkama 2 in 125 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca [Szpunarja v zadevi Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695)] ter točkami 51, 52, 54 in 55 sodbe [z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138)]?
7.
Ali je razlaga točk 53 in 56 sodbe [z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138)], v skladu s katero že zgolj objava opredelitve [indeksa] IRPH v [Boletín Oficial del Estado] potrošniku, ki sklepa pogodbo, omogoča, da ve, da ta [indeks] vključuje pribitke in stroške, ki jih uporabljajo [kreditne] institucije, skladna z ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika kot sopogodbenika v podrejenem položaju, in s točko 2 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca [Szpunarja v zadevi Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695)], v skladu s katero povprečen potrošnik ne more razumeti nekaterih pojmov, kot so „obrestna mera“, „referenčni indeks“ ali „[EOM]“ ter zlasti razlik med temi pojmi in da enako velja tudi za delovanje ali konkreten izračun spremenljivih obrestnih mer, uradnih referenčnih indeksov hipotekarnih [posojil] in [EOM], na podlagi katerih so izračunane te obrestne mere?
8.
Ali je razlaga točk 53 in 56 sodbe [z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138),] v smislu, da lahko potrošnik na podlagi opredelitve, objavljene v [Boletín Oficial del Estado], ugotovi, da […] [indeks] IRPH vključuje pribitke in stroške – če je za to potrebno, da navedeni potrošnik ve, kaj je in kaj pomeni obrestna mera [EOM], da bi lahko sklepal, da se pri določanju [indeksa] IRPH za hranilnice na podlagi navadnih sredin obrestnih mer [EOM] nujno vključujejo provizije, pribitki in stroški, ki jih uporabljajo [kreditne] institucije – v nasprotju z ustaljeno sodno praksa Sodišča, v skladu s katero je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika kot sopogodbenika v podrejenem položaju glede obveščenosti, in točko 2 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca [Szpunarja v zadevi Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695)]?
9.
Ali je oprostitev obveznosti prodajalca ali ponudnika, da v pogodbo vključi celotno opredelitev referenčnega indeksa, ki se uporablja za izračun spremenljive obrestne mere, in da predloži informativno brošuro, v kateri bi bilo navedeno preteklo gibanje tega indeksa, vsebovana v sklepu [z dne 17. novembra 2021, Gómez del Moral Guasch, (C‑655/20, EU:C:2021:943)], [radikalna] in brezpogojna ali je, nasprotno, pogojena s tem, da potrošnik, ki sklepa pogodbo, že lahko razume delovanje metode izračuna [tega] indeksa, da lahko na podlagi natančnih in razumljivih meril tako oceni potencialno znatne ekonomske posledice za svoj finančni položaj?
10.
Ali taka oprostitev velja tudi za tiste primere, v katerih je treba na podlagi nacionalnega predpisa, ki je veljal ob sklenitvi pogodbe, v pogodbo vključiti celotno opredelitev referenčnega indeksa za izračun spremenljive obrestne mere in predložiti informativno brošuro, v kateri bi bilo navedeno preteklo gibanje tega indeksa?
11.
Ali se ob uporabi Direktive [2005/29] o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu opustitev obveščanja s strani prodajalca ali ponudnika o tako pomembnih informacijah, kot je posebno delovanje metode izračuna [indeksa] IRPH, [o tem, da se določa] na podlagi obrestnih mer [EOM] za referenčne posle, kar vodi do tega, da so vanje vključeni pribitki, provizije in povprečni stroški navedenih poslov, [o tem, ]da je njihovo gibanje že vsa leta od ustanovitve [referenčnega indeksa Euribor] višje od slednjega in [o tem, ]da obstaja opozorilo [centralne banke Španije] finančnim institucijam, da je treba vključiti negativni pribitek, da bi se preprečilo, da bi bila [EOM] posla višja od tržne [EOM], šteje za nepošteno poslovno prakso v skladu s členom 7 te direktive?
12.
Ali je treba, če nacionalno sodišče ugotovi, da se je praksa prodajalca ali ponudnika izkazala za zavajajočo v skladu z Direktivo [2005/29], neposredno šteti, da njegovo ravnanje povzroča […] znatno neravnotežje v nasprotju z zahtevo dobre vere, na katero se nanaša člen 3(1) Direktive [93/13], ali je, nasprotno, združljivo, da prodajalec ali ponudnik ravna zavajajoče v smislu Direktive [2005/29] in v dobri veri v smislu Direktive [93/13]?
13.
Ali je nacionalna sodna praksa, kakršno je razvilo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče), v skladu s katero se ob ugotovitvi nepreglednosti pogoja o vključitvi [indeksa] IRPH za hranilnice v pogodbo, sklenjeno med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, ne sme retroaktivno uporabiti določb člena 83 [splošnega zakona o varstvu potrošnikov in uporabnikov] ter člena 5(5) [zakona 7/98, po spremembi z zakonom 5/2019], s čimer nastaneta dve ravni varstva pred istim nepoštenim pogojem, ena za potrošnike, ki so sklenili pogodbo pred to spremembo, in druga za potrošnike, ki so pogodbe sklenili po tej spremembi, v nasprotju z načelom učinkovitosti?
14.
Ali [je] nacionalna sodna praksa, kakršna je ta, ki jo je razvilo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče), v skladu s katero nepreglednost določila v zvezi s pogodbeno ceno, kakršno je določilo o minimalni obrestni meri, povzroči, da je nepošteno, ker vsebuje zavajajoč element, medtem ko pomanjkanje preglednosti določila, s katerim je v pogodbo [vključen indeks] IRPH za hranilnice, ki tudi vpliva na pogodbeno ceno, ne povzroči njegove nepoštenosti, v nasprotju z načelom učinkovitosti?
15.
Ali je nacionalna sodna praksa, kakršna je ta, ki jo je razvilo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče), [v skladu s katero] ni logično trditi, da prodajalec ali ponudnik ni ravnal v dobri veri, ko je uporabil [uradni referenčni indeks], ki [ga] regulira Banco de España (centralna banka Španije) in ki [ga] javni organi običajno uporabljajo v načrtih za [subvencionirana stanovanja], iz česar [se] sklepa, da v vsakem primeru obstaja dobra vera prodajalca ali ponudnika, ne da bi [bilo potrebno preveriti], ali je prodajalec ali ponudnik, če s potrošnikom lojalno in pravično posluje, razumno pričakoval, da bi potrošnik tak pogoj sprejel v okviru posamičnih pogajanj, v nasprotju s točko 69 sodbe [z dne 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164),] in s pojmom neravnotežja „v nasprotju z zahtevo dobre vere“?
16.
Ali je treba v okviru spora o [pogodbenem določilu pogodbe o hipotekarnem posojilu, s katerim je bilo določeno, da se plačila na podlagi pogodbe določijo tako, da se obrestna mera indeksira na podlagi indeksa IRPH za hranilnice,] točko 69 sodbe [z dne 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164),] razlagati tako, da se mora nacionalno sodišče vprašati, ali je prodajalec ali ponudnik lahko razumel, da bi se potrošnik ob razumevanju metode izračuna [indeksa] IRPH za hranilnice, ob poznavanju gibanja [indeksa] IRPH za hranilnice v vsaj dveh letih pred sklenitvijo pogodbe in ob seznanjenosti z opozorilom [centralne banke Španije] v njeni okrožnici 5/94 za finančne institucije, da je treba po potrebi vključiti negativni pribitek, ki ga [prodajalec ali ponudnik] ni nameraval upoštevati, strinjal z vključitvijo navedenega določila v okviru posamičnih pogajanj?
17.
Ali je treba v zvezi z določilom, ki v pogodbo [o hipotekarnem posojilu], sklenjeno med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, vključuje [indeks] IRPH za hranilnice, točko 67 sodbe [z dne 26. januarja 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60),] razlagati tako, da mora nacionalno sodišče pri presoji obstoja neravnotežja v nasprotju z zahtevo dobre vere […] metodo izračuna [indeksa IRPH] primerjati z metodo, ki se uporablja za določitev [referenčnega indeksa] Euribor, ki se večinoma uporablja, in efektivnimi obrestnimi merami, ki izhajajo iz njene uporabe, za posojila enakovrednega zneska in trajanja?
18.
Ali je okoliščina, da efektivna obrestna mera, ki izhaja iz uporabe [referenčnega indeksa] Euribor, pomeni ceno, po kateri institucije pridobijo denar, ki ga nato posodijo svojim strankam, medtem ko efektivna obrestna mera, ki izhaja iz uporabe [indeksa] IRPH za hranilnice, pomeni skupni strošek, ki so ga plačale stranke, ki so jim hranilnice posodile ta denar, [in je ]vedno višja, upoštevna za presojo obstoja neravnotežja v nasprotju z zahtevo dobre vere v skladu s točko 67 sodbe [z dne 26. januarja 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60),] v zvezi z določilom, s katerim je v pogodbo [o hipotekarnem posojilu], sklenjeno med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, [vključen indeks] IRPH za hranilnice?
19.
Ali je to, da se po ugotovitvi nepoštenosti določila, s katerim je v pogodbo [o hipotekarnem posojilu], sklenjeno med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, [vključen indeks] IRPH za hranilnice, in zaradi česar pogodba po njegovi odpravi ne more več obstajati, to [določilo] nadomesti v skladu z [dispozitivnim pravnim pravilom iz petnajste dodatne določbe] [zakona 14/2013], [kar je ]nadomestitev, ki bi glede na to, da je bilo to pravilo glede nadomestitve določeno za mirno zamenjavo [v njem navedenega] indeksa in je bilo namenjeno temu, da se s tako nadomestitvijo ne spremeni položaj, ki je obstajal pred ukinitvijo [prvotnega referenčnega] indeksa, privedla do ohranitve enakega neravnotežja v korist prodajalca ali ponudnika, kakršno [izhaja iz določila, ki ga] je nacionalno sodišče razglasilo za nično, v nasprotju s členom 7(1) Direktive [93/13]?
20.
Ali je treba ob upoštevanju dejstva, da bi bili v skladu s stališčem [centralne banke Španije] vsi očitki glede [indeksa] IRPH za hranilnice izravnani, če bi se jim dodal ustrezen negativni pribitek, člen 6(1) Direktive [93/13] razlagati tako, da po ugotovitvi, da je bilo določilo, s katerim je v pogodbo [o hipotekarnem posojilu], sklenjeno med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, [vključen indeks] IRPH za hranilnice, nepošteno, ne nasprotuje temu, da nacionalno sodišče z retroaktivnim učinkom nadomesti [prvotno] vključeni pribitek z negativnim pribitkom, ki bi moral biti vključen v pogodbo ob njeni sklenitvi, z vračilom potrošniku tistega, kar mu je bilo neupravičeno zaračunano, skupaj z obrestmi, da bi se odpravila ničnost pogodbe in bi se [ta pogodba] spremenila v pogodbo, kakršna bi morala biti sklenjena v skladu z opozorilom [centralne banke Španije]?
21.
Ali je to, da se po ugotovitvi nepoštenosti določila, s katerim je v pogodbo [o hipotekarnem posojilu], sklenjeno med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, [vključen indeks] IRPH za hranilnice, in razglasitvi pogodbe za nično, ker po odpravi tega določila pogodba ne more več obstajati, vzpostavijo učinki člena 1303 [civilnega zakonika] tako, da kršitelj s tem, da dobi nazaj [vso posojeno glavnico], skupaj z zakonskimi obrestmi, višjimi od tistih, ki so določene v pogodbi, in ki se uporabijo za celotno posojilo od prvega dne naprej, v nasprotju s členom 7(1) Direktive [93/13]?
22.
Ali je treba člen 7(1) Direktive [93/13] – glede na to, da gre za tipsko pogodbo, ki jo sestavljajo splošni pogoji, ki jih je brez pogajanj določil prodajalec ali ponudnik, in je [slednji] izključno odgovoren za vključitev nepoštenih določil glede bistvenega elementa cene – razlagati tako, da je prodajalec ali ponudnik odgovoren za nedopustno podlago, ki pripeljala do ničnosti pogodbe v celoti, in se posledično uporabi člen 1306, točka 2, civilnega zakonika?“
Predlog za sprejetje predhodne odločbe
Dopustnost
58
Španska vlada ima pomisleke v zvezi z dopustnostjo predloga za sprejetje predhodne odločbe. V zvezi s tem trdi, da se Sodišče zaradi nenavedbe zadostnih podatkov o dejanskem stanju v postopku v glavni stvari – poleg tega, da še ni bilo odločeno o dopustitvi dokazov, ki so jih predložile stranke v postopku v glavni stvari, in da ni znano, kakšni so zahtevki strank – ne more učinkovito izreči o postavljenih vprašanjih, saj mora presoja preglednosti in poštenosti pogodbenega določila temeljiti na vseh posebnih okoliščinah posameznega primera. V teh okoliščinah naj bi moralo Sodišče opraviti splošen in abstrakten preizkus Direktive 93/13 v zvezi z uporabo indeksa IRPH kot referenčnega indeksa v pogodbah o hipotekarnem posojilu. Ta vlada trdi tudi, da je predstavitev sodne prakse Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) v predložitveni odločbi približna oziroma celo netočna in da sodna praksa Sodišča že vsebuje odgovor na več od teh vprašanj.
59
Najprej je treba opozoriti, prvič, da je le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču, pri čemer za ta vprašanja velja domneva upoštevnosti. Zato Sodišče, kadar se postavljeno vprašanje nanaša na razlago ali veljavnost pravila prava Unije, načeloma mora odločiti, razen če je očitno, da zahtevana razlaga nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na to vprašanje dalo koristen odgovor (sodba z dne 21. decembra 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, točka 25 in navedena sodna praksa). Drugič, v skladu s členom 94(a) in (c) Poslovnika Sodišča mora predložitvena odločba vsebovati „povzetek“ dejstev in „razloge“ za predložitev.
60
Predložitvena odločba pa vsebuje navedbe glede dejanskega stanja v zadevi v glavni stvari, ki sicer niso izčrpne, vendar zadostujejo za razumevanje obsega postavljenih vprašanj in njihovo upoštevnost za rešitev te zadeve ter za to, da lahko Sodišče poda koristne odgovore, hkrati pa vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam omogoča, da predložijo stališča v skladu s členom 23 Statuta Sodišča Evropske unije.
61
V zvezi s tem je treba poudariti, da mora nacionalno sodišče, in ne Sodišče, upoštevati vse okoliščine obravnavanega primera, da bi na podlagi meril, vsebovanih v členu 3(1) in členu 5 Direktive 93/13, ugotovilo, ali tako pogodbeno določilo ustreza zahtevam dobre vere, uravnoteženosti in preglednosti, ki jih določa ta direktiva (glej v tem smislu sodbo z dne 26. marca 2019, Abanca Corporación Bancaria in Bankia, C‑70/17 in C‑179/17, EU:C:2019:250, točka 50 in navedena sodna praksa).
62
Dalje, nacionalna sodišča lahko Sodišču postavijo vprašanje v kateri koli fazi postopka, ki se jim zdi primerna, če pojasnijo vsaj dejanske okoliščine, ki so podlaga za njihova vprašanja za predhodno odločanje (glej v tem smislu sklep z dne 25. marca 2022, IP in drugi (Ugotavljanje dejanskega stanja v postopku v glavni stvari), C‑609/21, EU:C:2022:232, točka 21 in navedena sodna praksa).
63
Nazadnje, nacionalno sodišče vprašanja o razlagi prava Unije postavi v pravnem in dejanskem okviru, za opredelitev katerega je samo odgovorno in katerega pravilnost ni predmet presoje Sodišča (glej v tem smislu sodbo z dne 8. junija 2016, Hünnebeck, C‑479/14, EU:C:2016:412, točka 30 in navedena sodna praksa).
64
Tožena stranka v postopku v glavni stvari v praksi izpodbija tudi dopustnost vseh postavljenih vprašanj, ker naj bi sodna praksa Sodišča že vsebovala odgovor nanje.
65
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da bi taka okoliščina, tudi če bi bila dokazana, lahko upravičila le uporabo odgovora z obrazloženim sklepom na podlagi člena 99 Poslovnika, ne pa tudi zavrnitve predloga za sprejetje predhodne odločbe. Poleg tega je treba ugotoviti, da je odgovor na nekatera vprašanja sicer mogoče izpeljati iz sodne prakse, vendar to ne velja za vsa vprašanja.
66
Zato je treba ugotoviti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten, pri čemer ta ugotovitev ne vpliva na preizkus dopustnosti nekaterih vprašanj.
Vprašanja za predhodno odločanje
67
Četrto vprašanje, vprašanja od šestega do desetega in deloma peto vprašanje se nanašajo na spoštovanje zahteve po preglednosti pogodbenih določil v potrošniških pogodbah, v okviru sklenitve pogodbe o hipotekarnem posojilu, ki vsebuje pogodbeno določilo, kakršno je sporno pogodbeno določilo.
68
Vprašanja od prvega do tretjega in od enajstega do osemnajstega ter deloma petnajsto se nanašajo na morebitno nepoštenost takega pogodbenega določila.
69
Vprašanja od devetnajstega do dvaindvajsetega se nanašajo na posledice morebitne ugotovitve nedovoljenosti tega pogodbenega določila.
70
Ta vprašanja je treba preučiti v tem vrstnem redu.
Četrto vprašanje, vprašanja od šestega do desetega in deloma peto vprašanje v zvezi s spoštovanjem zahteve po preglednosti
71
Najprej je treba opozoriti, da je Sodišče v skladu s členom 267, prvi odstavek, PDEU v okviru postopka predhodnega odločanja pristojno le za odločanje o vprašanjih glede razlage Pogodb in aktov institucij, organov, uradov ali agencij Evropske unije. Zato se ne more izreči niti o razlagi sklepnih predlogov, ki jih je generalni pravobranilec izdal v okviru kakega prejšnjega predloga za sprejetje predhodne odločbe, niti o stališčih, ki jih je neka institucija predložila v okviru takega predloga za sprejetje predhodne odločbe.
72
Sodišče zato ni pristojno, da odgovori na šesto, sedmo in osmo vprašanje v delu, v katerem se ta vprašanja nanašajo na razlago takih sklepnih predlogov ali stališč.
73
Ob tem predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem, z vprašanji od šestega do desetega in deloma s petim vprašanjem, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(2) in člen 5 Direktive 93/13 razlagati tako, da je zahteva po preglednosti, ki izhaja iz teh določb, pri sklenitvi pogodbe o hipotekarnem posojilu, kar zadeva pogodbeno določilo iz te pogodbe, ki določa periodično prilagajanje obrestne mere z vrednostjo uradnega indeksa, uvedenega z upravnim aktom, ki vsebuje opredelitev tega indeksa, spoštovana že zgolj zato, ker so bili ta akt in prejšnje vrednosti zadevnega indeksa objavljeni v uradnem listu zadevne države članice, tako da torej dajalec posojila nima obveznosti, da bi moral potrošnika sam obvestiti o opredelitvi tega indeksa in njegovem gibanju v preteklosti, čeprav ta indeks zaradi načina njegovega izračuna ne ustreza navadni obrestni meri, ampak EOM, saj se pri načinu njegovega izračuna upoštevajo tudi marže, provizije in stroški, določeni s podobnimi pogodbami, ki se uporabljajo za določitev zaporednih vrednosti omenjenega indeksa. Predložitveno sodišče se poleg tega sprašuje, ali ima v zvezi s tem kakšen vpliv okoliščina, da nacionalna ureditev, ki je veljala ob sklenitvi zadevne pogodbe, določa, da morajo kreditne institucije v pogodbe, ki jih sklepajo s posamezniki, vključiti opredelitev referenčnega indeksa, ki se uporablja za periodično prilagajanje obrestne mere, in predložiti dokument, ki prikazuje gibanje tega referenčnega indeksa v določenem preteklem obdobju.
74
Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da je potrošnik glede informacij v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju, zlasti glede natančnega obsega pojma „EOM“, da lahko način izračuna indeksa, kot je IRPH, oteži primerjavo predloga pogodbe, ki vsebuje klavzulo o prilagajanju obrestne mere s sklicevanjem na tak indeks, s predlogi, ki določajo prilagajanje obrestne mere glede na indekse, ki ustrezajo nominalnim obrestnim meram, in ne EOM, in da potrošnik težko ugotovi, v kakšnem obsegu uporaba indeksa, kot je IRPH, posredno vključuje tudi druge marže, provizije ali stroške, ki niso tiste, ki so izrecno določene z njegovo pogodbo.
75
Za odgovor na vprašanja, kot so bila preoblikovana v točki 73 te sodbe, je treba opozoriti, da je za potrošnika bistveno, da je pred sklenitvijo pogodbe seznanjen s pogodbenimi pogoji in posledicami te sklenitve. Potrošnik se zlasti na podlagi te informacije odloči, ali se želi zavezati s pogoji, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 51 in navedena sodna praksa).
76
Posledično in ker sistem varstva, vzpostavljen z Direktivo 93/13, temelji na preudarku, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede, med drugim, ravni obveščenosti, je treba zahtevo po preglednosti razlagati široko (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 52 in navedena sodna praksa).
77
Konkretno, zahteva, da mora biti pogodbeni pogoj določen v jasnem in razumljivem jeziku, pomeni, da finančne ustanove pri posojilnih pogodbah posojilojemalcem posredujejo zadostne informacije, da se jim omogoči, da sprejmejo poučene in preudarne odločitve. V zvezi s tem mora nacionalno sodišče ob upoštevanju vseh okoliščin, ki so obstajale v času sklenitve pogodbe, preveriti, ali je bil zadevni potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko oceni te obveznosti, predvsem kar zadeva skupne stroške posojila (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 53 in navedena sodna praksa).
78
Pri tej presoji ima na eni strani odločilno vlogo vprašanje, ali so pogoji določeni v jasnem in razumljivem jeziku, tako da običajno obveščen in razumno pozoren potrošnik lahko presodi tak strošek, in na drugi strani navedba oziroma nenavedba informacij v pogodbi o posojilu, ki so glede na naravo blaga in storitev, ki so predmet pogodbe, bistvene (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 54 in navedena sodna praksa).
79
Kar zadeva, natančneje, pogoj, ki v okviru pogodbe o hipotekarnem posojilu določa plačilo tega posojila z obrestmi, ki se izračunajo na podlagi spremenljive obrestne mere, ki se, kot v postopku v glavni stvari, določi glede na uradni indeks, je treba zahtevo po preglednosti razumeti tako, da nalaga zlasti to, da povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, lahko razume, kako se ta obrestna mera dejansko izračuna, ter tako na podlagi natančnih in razumljivih meril oceni morebitne znatne ekonomske posledice takega pogoja za svoje finančne obveznosti (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 55 in navedena sodna praksa).
80
Med upoštevnimi elementi, ki jih mora nacionalno sodišče upoštevati pri opravljanju potrebnih preverjanj v zvezi s tem, ni le vsebina informacij, ki jih je posojilodajalec predložil v okviru pogajanj o zadevni posojilni pogodbi, ampak tudi okoliščina, da so glavni elementi v zvezi z izračunom referenčnega indeksa lahko dostopni zaradi njihove objave (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 56 in navedena sodna praksa).
81
V primeru posojilne pogodbe, katere obrestna mera je spremenljiva, tako da natančne vrednosti te obrestne mere ni mogoče ugotoviti za celotno trajanje te pogodbe, je namreč primerno, da se referenčni indeks, na katerega napotuje ta pogodba, določi z upravnim aktom, ki je bil uradno objavljen, saj imajo posojilojemalci tako načeloma dostop do informacij, ki lahko povprečnemu potrošniku omogočijo razumevanje načina izračuna tega indeksa.
82
Vendar, čeprav lahko taka objava pripelje do tega, da je dajalec posojila, ki je prodajalec ali ponudnik, oproščen obveznosti, da bodočemu posojilojemalcu predloži nekatere informacije o pogodbenem določilu, v skladu s katerim se obrestna mera posojila periodično prilagaja, to velja le pod pogojem, da je povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, na podlagi informacij, ki so javno dostopne, in informacij, ki mu jih je, odvisno od primera, posredoval prodajalec ali ponudnik, lahko razumel konkretno delovanje načina izračuna spremenljive obrestne mere, zlasti v delu, v katerem se nanaša na referenčni indeks, in tako na podlagi natančnih in razumljivih meril ocenil potencialno znaten ekonomski vpliv takega pogodbenega določila na njegove finančne obveznosti (glej v tem smislu sklep z dne 17. novembra 2021, Gómez del Moral Guasch, C‑655/20, EU:C:2021:943, točki 29 in 34).
83
Iz tega med drugim izhaja, da lahko informacije o nekaterih pogodbenih vidikih, ki jih bodoči posojilojemalci potrebujejo za razumevanje obsega sprejetja ponudbe pogodbe o posojilu, izhajajo iz elementov, ki jih posojilodajalec, ki je prodajalec ali ponudnik, ne predloži neposredno, če so ti elementi javno na voljo in, odvisno od primera, dostopni zahvaljujoč nekaterim pojasnilom, ki jih je v zvezi s tem navedel ta prodajalec ali ponudnik.
84
Posebej v zvezi z dostopnostjo informacij, ki jih prodajalec ali ponudnik ne zagotovi neposredno, iz točke 60 sodbe z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578), izhaja, da je pomembno, da ta prodajalec ali ponudnik bodočim posojilojemalcem da dovolj jasna in natančna pojasnila, da se lahko ti bodoči posojilojemalci s temi informacijami seznanijo, ne da bi opravljali dejanja, ki spadajo v okvir pravnega raziskovanja, ki ga od povprečnega potrošnika ni mogoče razumno pričakovati.
85
V obravnavanem primeru iz predložitvene odločbe ne izhaja, da posojilna pogodba iz postopka v glavni stvari vsebuje napotitev na Boletín Oficial del Estado ali na upoštevno okrožnico centralne banke Španije. Iz prejšnje točke te sodbe pa izhaja, da neobstoj zanesljive navedbe v zvezi s tem lahko ogrozi dostopnost zadevnih informacij za povprečnega potrošnika.
86
Po drugi strani pa sporno pogodbeno določilo vsebuje opredelitev indeksa IRPH za hranilnice. Vendar predložitveno sodišče pojasnjuje, da je ta opredelitev nepopolna, saj povzema le prvi del uradne opredelitve tega indeksa, kot je navedena v okrožnici 5/1994, v skladu s katero je ta indeks sredina povprečnih obrestnih mer pogodb, ki so podobne posojilni pogodbi iz postopka v glavni stvari. V njem torej ni drugega dela te uradne opredelitve, v katerem je navedeno, da so te „povprečne obrestne mere“ EOM.
87
V spornem pogodbenem določilu tudi ni sklicevanja na opozorilo, ki ga je centralna banka Španije v preambuli te okrožnice navedla v zvezi s to značilnostjo in s katerim je kreditne institucije opozorila na posledice te značilnosti na raven indeksa IRPH glede na tržno obrestno mero in tako na dejstvo, da bi bilo treba uporabiti negativni pribitek, da bi se EOM zadevnega posla uskladila s tržno obrestno mero.
88
V zvezi s to značilnostjo in tem opozorilom pa je Sodišče v točki 59 sodbe z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578), navedlo, da je dejstvo, da je institucija, ki je avtor okrožnice 5/1994, v tej preambuli menila, da je primerno kreditne institucije opozoriti na raven IRPH glede na tržno obrestno mero in na potrebo po uporabi negativnega pribitka zaradi uskladitve EOM zadevnega posla z EOM na trgu, upošteven indic koristnosti takih informacij za potrošnika.
89
Poleg tega je lahko to opozorilo, kot je povzeto v točki 14 sodbe z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578), prav tako upošteven indic za ugotavljanje, kako povprečni potrošnik v takih okoliščinah razume pojem EOM, ker se zdi, da je centralna banka Španije menila, da je potrebno pojasniti, da povprečne obrestne mere, ki se upoštevajo pri določitvi indeksa IRPH, zato ker vključujejo tudi učinek provizij, predstavljajo EOM, kar pa mora glede na natančno besedilo tega opozorila preveriti še predložitveno sodišče.
90
Nasprotno pa se zdi, da uporaba indeksa IRPH ne more ogroziti primerljivosti predloga pogodbe, ki določa ta indeks, z drugimi predlogi, ki napotujejo na indeks, ki ne ustreza EOM, če so sedanja vrednost in zaporedne prejšnje vrednosti teh dveh indeksov na voljo ali dostopne tako, da se lahko bodoči posojilojemalci z njimi seznanijo, ne da bi opravili dejanja, ki jih od povprečnega potrošnika ni mogoče razumno pričakovati. V tem primeru lahko namreč povprečni potrošnik primerja obrestne mere, določene v različnih predlogih, saj za to, da bi dobil primerljive vrednosti, zadostuje, da pri vsakem predlogu zaporednim vrednostim predvidenega referenčnega indeksa, ne glede na to, kateri indeks to je, doda predvideno maržo.
91
Vendar dejstvo, da so indeksi, kot so IRPH, zaradi načina njihovega izračuna določeni s sklicevanjem na EOM, ne pomeni, da se obrestna mera za posojilo, ki se periodično prilagaja glede na zaporedne vrednosti indeksa IRPH, spremeni v EOM, ki jo je mogoče razdeliti na eni strani na navadno obrestno mero ter na marže, provizije in stroške na drugi. Namen pogodbenega določila posojilne pogodbe, ki določa kateri koli referenčni indeks, ki se uporablja za periodično prilagajanje obrestne mere, je namreč le določiti pogodbeni način izračuna te obrestne mere, ne da bi se spremenila njena narava.
92
Nazadnje, glede okoliščine, da nacionalna ureditev kreditnim institucijam nalaga nekatere posebne obveznosti obveščanja bodočih posojilojemalcev, iz točk 54 in 55 sodbe z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138), izhaja, da mora prodajalec ali ponudnik spoštovati take obveznosti.
93
Člen 8 Direktive 93/13 namreč državam članicam izrecno dovoljuje, da na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo strožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile višjo raven varstva potrošnikov. Take določbe pa se lahko nanašajo na nekatere informacije, ki jih morajo prodajalci ali ponudniki obvezno posredovati v okviru sklenitve določenih pogodb.
94
Zato je treba na četrto vprašanje, vprašanja od šestega do desetega in deloma na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(2) in člen 5 Direktive 93/13 razlagati tako, da je zahteva po preglednosti, ki izhaja iz teh določb, pri sklenitvi pogodbe o hipotekarnem posojilu, kar zadeva pogodbeno določilo iz te pogodbe, ki določa periodično prilagajanje obrestne mere z vrednostjo uradnega indeksa, uvedenega z upravnim aktom, ki vsebuje opredelitev tega indeksa, spoštovana že zgolj zato, ker so bili ta akt in prejšnje vrednosti tega indeksa objavljeni v uradnem listu zadevne države članice, tako da torej dajalec posojila nima obveznosti, da bi moral potrošnika sam obvestiti o opredelitvi tega indeksa in njegovem gibanju v preteklosti, čeprav ta indeks zaradi načina njegovega izračuna ne ustreza navadni obrestni meri, ampak EOM, če so ti elementi zaradi njihove objave in zaradi pojasnil, ki jih je v zvezi s tem podal ta prodajalec ali ponudnik, dovolj dostopni povprečnemu potrošniku. Če takih pojasnil ni, mora prodajalec ali ponudnik neposredno navesti popolno opredelitev tega indeksa in vse upoštevne informacije, zlasti glede morebitnega opozorila organa, ki je določil ta indeks, v zvezi z njegovimi posebnostmi in njihovimi posledicami, ki jih je mogoče šteti za pomembne za to, da bi lahko potrošnik pravilno ocenil ekonomske posledice pogodbe o hipotekarnem posojilu, katere sklenitev mu je bila ponujena. V vsakem primeru mora prodajalec ali ponudnik potrošniku zagotoviti vse informacije, katerih posredovanje se zahteva z nacionalno ureditvijo, ki je veljala ob sklenitvi pogodbe.
Vprašanja od prvega do tretjega in od enajstega do osemnajstega ter deloma petnajsto v zvezi z morebitno nepoštenostjo pogodbenega določila
95
Najprej je treba ugotoviti, da se enajsto in dvanajsto vprašanje nanašata na razlago Direktive 2005/29.
96
Kot pa je Sodišče ugotovilo v točki 40 sodbe z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578), je bila Direktiva 2005/29 v špansko pravo prenesena z Ley 29/2009, por la que se modifica el régimen legal de la competencia desleal y de la publicidad para la mejora de la protección de los consumidores y usuarios (zakon 29/2009 o spremembi pravne ureditve glede nelojalne konkurence in oglaševanja zaradi izboljšanja varstva potrošnikov in uporabnikov) z dne 30. decembra 2009 (BOE št. 315 z dne 31. decembra 2009, str. 112039).
97
Zato iz istih razlogov, kot so navedeni v točkah od 37 do 39 in 42 sodbe z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578), ker se Direktiva 2005/29 na dan 11. septembra 2006, ko je bila sklenjena posojilna pogodba iz postopka v glavni stvari, ni uporabljala, razlaga te direktive ni povezana z rešitvijo spora o glavni stvari.
98
Dalje, s trinajstim vprašanjem se želi doseči, da bi se Sodišče izreklo o sodni praksi Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) v zvezi s področjem uporabe ratione temporis nacionalnega zakona, s katerim je bila uvedena določba, ki je ugodnejša za potrošnike.
99
V zvezi s tem je Sodišče vedno znova presodilo, da ni pristojno za to, da bi se v okviru odločanja o predlogu za sprejetje predhodne odločbe izreklo o razlagi nacionalnih določb niti da bi presojalo o tem, ali jih nacionalno sodišče pravilno razlaga, saj je taka razlaga v izključni pristojnosti nacionalnih sodišč (glej v tem smislu sodbo z dne 16. februarja 2017, IOS Finance EFC, C‑555/14, EU:C:2017:121, točka 21 in navedena sodna praksa).
100
Nazadnje, s štirinajstim vprašanjem se želi doseči, da bi Sodišče opravilo nadzor nad skladnostjo sodne prakse Tribunal Supremo (vrhovno sodišče), ne z vidika določb prava Unije, temveč glede na dva elementa te sodne prakse, za katera predložitveno sodišče, kot se zdi, meni, da se razlikujeta brez veljavnega razloga.
101
Sodišče pa tudi za izvajanje takega nadzora ni pristojno, razen, po potrebi, z vidika načela enakovrednosti, ki pa v zadevnem primeru ni upoštevno in ga predložitveno sodišče tudi sicer ne omenja.
102
Zato vprašanja od enajstega do štirinajstega niso dopustna.
– Prvo in drugo vprašanje
103
Španska vlada izpodbija dopustnost drugega vprašanja, ki se nanaša na običajno ravnanje kreditnih institucij, kadar se pogodbe o hipotekarnem posojilu sklepajo pod nadzorom javnih organov, ker naj bi to vprašanje temeljilo na nepopolno ali netočno navedeni premisi. Obrestna mera, ki se uporablja v okviru pogodb o nakupu subvencioniranih stanovanj, naj bi bila namreč določena z nacionalno ureditvijo, tako da naj ne bi šlo za kontekst svobodnega določanja cen, kar je drugače kot pri pogodbah o hipotekarnem posojilu, sklenjenih za nakup drugih stanovanj, kot je posojilna pogodba iz postopka v glavni stvari.
104
Vendar iz sodne prakse, navedene v točki 63 te sodbe, izhaja, da nacionalno sodišče vprašanja o razlagi prava Unije postavi v pravnem in dejanskem okviru, za opredelitev katerega je samo odgovorno in katerega pravilnost ni predmet presoje Sodišča.
105
Drugo vprašanje je zato dopustno.
106
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da je za presojo morebitne nepoštenosti pogodbenega določila pogodbe o hipotekarnem posojilu s spremenljivo obrestno mero, ki določa, da se obrestna mera periodično prilagaja glede na vrednost uradnega indeksa, upoštevno dejstvo, da to pogodbeno določilo neposredno napotuje zgolj na ta indeks, medtem ko je iz navedb v upravnem aktu, s katerim je bil ta indeks uveden, razvidno, da bi bilo treba zaradi posebnosti, ki izhajajo iz njegovega načina izračuna, uporabiti negativni pribitek, da bi se EOM zadevnega posla uskladila z EOM na trgu.
107
Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da kreditne institucije vseeno uporabljajo tak negativni pribitek v nekaterih pogodbah o hipotekarnih posojilih, ki so sklenjene pod nadzorom javnih organov.
108
Spomniti je treba, da mora nacionalno sodišče, kadar meni, da pogodbeno določilo, s katerim se določa način izračuna spremenljive obrestne mere v pogodbi o hipotekarnem posojilu, ni sestavljeno v jasnem in razumljivem jeziku v smislu člena 4(2) Direktive 93/13, preučiti, ali je to pogodbeno določilo nepošteno v smislu člena 3(1) te direktive (sodba z dne 26. januarja 2017, Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, točka 67, druga alinea; glej v tem smislu tudi sklep z dne 17. novembra 2021, Gómez del Moral Guasch, C‑655/20, EU:C:2021:943, točka 46).
109
Zato je pogoj za odgovor na prvo in drugo vprašanje v zvezi z morebitno nepoštenostjo pogodbenega določila, kakršno je sporno pogodbeno določilo, ta, da iz predhodne presoje predložitvenega sodišča izhaja, da to pogodbeno določilo ne izpolnjuje zahteve po preglednosti, ki jo nalaga Direktiva 93/13.
110
Poleg tega je preglednost pogodbenega določila, kot se zahteva s členom 5 Direktive 93/13, eden od elementov, ki jih je treba upoštevati pri presoji nepoštenosti tega pogodbenega določila. Vendar iz člena 4(2) te direktive izhaja, da okoliščina, da pogodbeno določilo ni zapisano v jasnem, razumljivem jeziku, še ne pomeni, da je to pogodbeno določilo nepošteno (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 66 in navedena sodna praksa).
111
Ob tem je treba opozoriti, da člen 3(1) določa, da pogodbeno določilo, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepošteno, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
112
V okviru presoje, ki jo mora nacionalno sodišče opraviti na podlagi člena 3(1) Direktive 93/13, mora to sodišče ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve najprej presojati morebitno nespoštovanje zahteve po dobri veri in nato obstoj morebitnega znatnega neravnotežja v škodo potrošnika v smislu te določbe (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 63 in navedena sodna praksa).
113
Kar zadeva vprašanje, v katerih okoliščinah je tako neravnotežje nastalo „v nasprotju z zahtevo dobre vere“, mora nacionalno sodišče ob upoštevanju šestnajste uvodne izjave Direktive 93/13 preveriti, ali je prodajalec ali ponudnik, če s potrošnikom lojalno in pravično posluje, lahko razumno pričakoval, da bi potrošnik tak pogoj sprejel v okviru posamičnih pogajanj (sodbi z dne 14. marca 2013, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, točka 69, in z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 64 in navedena sodna praksa).
114
Poleg tega je treba pri ugotavljanju, ali pogodbeno določilo, ki je v škodo potrošnika, povzroča „znatno neravnotežje“ med pogodbenimi pravicami in obveznostmi strank v smislu člena 3(1) Direktive 93/13, med drugim upoštevati pravila, ki se uporabljajo v nacionalnem pravu, če se stranki ne dogovorita drugače, da se presodi, ali ta pogodba potrošnika postavlja v pravni položaj, ki je manj ugoden od tistega, ki ga določa veljavno nacionalno pravo, in če ga, v kolikšni meri. Kar zadeva pogodbeno določilo, ki se nanaša na izračun obresti iz posojilne pogodbe, je prav tako pomembno primerjati način izračuna obrestne mere običajnih obresti, ki ga določa to pogodbeno določilo, in dejansko raven obrestne mere, ki iz tega izhaja, z načini izračuna, ki se običajno uporabljajo, in zakonsko obrestno mero ter obrestnimi merami, ki so se ob sklenitvi zadevne posojilne pogodbe na trgu uporabljale za posojila v znesku in trajanju, ki sta enakovredna znesku in trajanju te posojilne pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 65 in navedena sodna praksa).
115
Sodišče je v primeru pogodbe o hipotekarnem posojilu, ki vsebuje pogodbeno določilo, kot je sporno pogodbeno določilo, že priznalo upoštevnost navedb iz okrožnice, iz katerih izhaja, da je zaradi načina izračuna referenčnega indeksa treba uporabiti negativni pribitek, da bi se pogodbena EOM uskladila s tržno EOM (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 67).
116
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da je za presojo morebitne nepoštenosti pogodbenega določila pogodbe o hipotekarnem posojilu s spremenljivo obrestno mero, ki določa, da se obrestna mera periodično prilagaja glede na vrednost uradnega indeksa, upoštevno dejstvo, da to pogodbeno določilo neposredno napotuje zgolj na ta indeks, medtem ko je iz navedb v upravnem aktu, s katerim je bil ta indeks uveden, razvidno, da bi bilo treba zaradi posebnosti, ki izhajajo iz njegovega načina izračuna, uporabiti negativni pribitek, da bi se EOM zadevnega posla uskladila z EOM na trgu, če prodajalec ali ponudnik potrošnika ni seznanil s temi navedbami, in te za povprečnega potrošnika niso bile dovolj dostopne.
– Tretje vprašanje
117
Španska vlada izpodbija dopustnost tretjega vprašanja, ker naj bi to temeljilo na nepopolni ali netočni premisi. Iz sodne prakse Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) naj namreč ne bi izhajalo, da je treba pogodbena določila, ki določajo provizije in stroške, na katere se nanaša to vprašanje, šteti za nepoštena.
118
Vendar je, kot je bilo opozorjeno v točki 63 te sodbe, za opredelitev upoštevnega nacionalnega pravnega okvira za postavljena vprašanja izključno pristojno predložitveno sodišče. Ta pristojnost se po potrebi nanaša na nacionalno sodno prakso, ki jo predložitveno sodišče šteje za upoštevno. Vsekakor je iz predložitvene odločbe razvidno, da se predložitveno sodišče v okviru tretjega vprašanja – ki se nanaša na možnost, da bi bilo pogodbeno določilo, kakršno je sporno pogodbeno določilo, ker v pogodbo vključuje nekatere elemente EOM, povezane z drugimi posojili, ki so služila kot podlaga za določitev indeksa IRPH, ki se uporablja za to pogodbo, lahko nepošteno zaradi njegovih posledic, če bi ti elementi izhajali iz nepoštenih pogodbenih določil – sklicuje ne le na pogodbena določila, katerih nepoštenost je bila dokazana, ampak tudi na pogodbena določila, katerih zakonitost je sporna.
119
Tretje vprašanje je zato dopustno.
120
Najprej je treba ugotoviti, da čeprav se to vprašanje nanaša na razlago člena 6(1) Direktive 93/13 v zvezi z veljavnostjo pogodbenega določila, kakršno je sporno pogodbeno določilo, se vprašanje predložitvenega sodišča v bistvu nanaša na nepoštenost takega pogodbenega določila, ki bi povzročila njegovo neveljavnost za potrošnika, kot je navedeno v tej določbi.
121
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da v primeru, da je v pogodbenem določilu, ki določa, da se obrestna mera pogodbe o hipotekarnem posojilu periodično prilagaja, uporabljen referenčni indeks, ki se določa na podlagi EOM, ki so bile uporabljene v pogodbah, ki se upoštevajo pri izračunu zaporednih vrednosti tega indeksa, to, da te EOM vsebujejo elemente, ki izhajajo iz pogodbenih določil, za katere bi se lahko kasneje izkazalo, da so nepoštena, pomeni, da je treba pogodbeno določilo o prilagajanju obrestne mere v zadevni pogodbi šteti za nepošteno in se zato nanj ni mogoče sklicevati zoper potrošnika.
122
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je, kot je razvidno iz točke 91 te sodbe, namen sklicevanja na uradni indeks za periodično prilagajanje obrestne mere, ki se uporablja za posojilno pogodbo, le ta, da se v pogodbi določi način izračuna te obrestne mere, tako da postopek določanja vrednosti tega indeksa ne vpliva na naravo obrestne mere v zadevni pogodbi, ne glede na elemente, ki se upoštevajo v okviru tega postopka. Zato te obrestne mere ni mogoče šteti za EOM, katerih nekatere elemente bi bilo mogoče šteti za nične, kar bi povzročilo ničnost pogodbenega določila, ki določa periodično prilagajanje omenjene obrestne mere.
123
Poleg tega okoliščina, da lahko pri EOM pogodb, ki se upoštevajo za izračun zaporednih vrednosti indeksa, nekateri elementi izhajajo iz pogodbenih določil, ki se naknadno izkažejo za nepoštena, ne more niti omajati tega, da je ta indeks uradna referenčna vrednost, niti retroaktivno vplivati na veljavnost pogodbenega določila neke druge pogodbe, ki napotuje na ta indeks. Iz člena 4(1) Direktive 93/13 in člena 3 te direktive, kot ju razlaga Sodišče, namreč izhaja, da je treba presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti glede na datum sklenitve zadevne pogodbe (sodba z dne 27. januarja 2021, Dexia Nederland, C‑229/19 in C‑289/19, EU:C:2021:68, točka 52 in navedena sodna praksa).
124
Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da v primeru, da je v pogodbenem določilu, ki določa, da se obrestna mera pogodbe o hipotekarnem posojilu periodično prilagaja, uporabljen referenčni indeks, ki se določa na podlagi EOM, ki so bile uporabljene v pogodbah, ki se upoštevajo pri izračunu zaporednih vrednosti tega indeksa, to, da te EOM vsebujejo elemente, ki izhajajo iz pogodbenih določil, za katere se kasneje izkaže, da so nepoštena, ne pomeni, da je treba pogodbeno določilo o prilagajanju obrestne mere v zadevni pogodbi šteti za nepošteno in se zato nanj ni mogoče sklicevati zoper potrošnika.
– Petnajsto in šestnajsto vprašanje
125
Predložitveno sodišče s petnajstim in šestnajstim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da je treba v primeru, da je v pogodbenem določilu, ki določa, da se obrestna mera pogodbe o hipotekarnem posojilu periodično prilagaja, uporabljen referenčni indeks, dobro vero prodajalca ali ponudnika domnevati zgolj zato, ker gre za uradni indeks, ki ga je določil upravni organ in ga uporabljajo javni organi.
126
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da je treba konkretno opredelitev konkretnega pogodbenega določila glede na člen 3(1) Direktive 93/13 določiti glede na okoliščine obravnavane zadeve (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, točka 47 in navedena sodna praksa). Torej ni mogoče a priori šteti, da je to, da je prodajalec ali ponudnik neko pogodbeno določilo vključil v pogodbo, o kateri se stranki nista dogovorili posamično, nujno združljivo z zahtevo dobre vere iz te določbe, razen če se uporablja člen 1(2) te direktive, ki s področja uporabe te direktive izključuje pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih, pri čemer je ta izjema utemeljena z domnevo, da je nacionalni zakonodajalec vzpostavil ravnotežje med sklopi pravic in obveznosti, ki jih imajo stranke v okviru nekaterih pogodb, in da je zakonodajalec Unije to ravnotežje izrecno želel ohraniti (sodba z dne 5. maja 2022, Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, točka 57 in navedena sodna praksa). Vendar je iz predložitvene odločbe razvidno, da se ta izključitev v obravnavanem primeru ne uporablja, saj so indeksi IRPH le eni od indeksov, ki so jih poleg tega finančne institucije uporabljale le v manjšini.
127
Nato, v skladu s členom 3(1) Direktive 93/13 velja pogodbeno določilo za nepošteno, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno in neupravičeno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih pogodbenih strank.
128
Kot je bilo opozorjeno v točki 113 te sodbe, je treba pri presoji zahteve dobre vere v zvezi z danim pogodbenim določilom ugotoviti, ali je prodajalec ali ponudnik, če s potrošnikom posluje lojalno in pravično, lahko razumno pričakoval, da bi potrošnik na tako pogodbeno določilo pristal v okviru posamičnih pogajanj.
129
V okviru tega merila se predpostavlja, da je do takega pogajanja prišlo ob polnem poznavanju dejstev, to je, kar zadeva pogodbeno določilo, ki se nanaša na izračun obresti pri posojilni pogodbi, da je bil potrošnik dobro obveščen o vseh elementih, ki se upoštevajo pri izračunu obrestne mere, in je lahko ocenil potencialno znaten ekonomski vpliv tega pogodbenega določila na njegove finančne obveznosti.
130
V skladu s sodno prakso, navedeno v točki 110 te sodbe, je namreč preglednost pogodbenega določila, kot se zahteva s členom 5 Direktive 93/13, eden od elementov, ki jih je treba upoštevati pri presoji nepoštenosti tega pogodbenega določila. Kot pa je razvidno iz točke 109 te sodbe, je pogoj za preizkus morebitne nepoštenosti spornega pogodbenega določila ta, da je bilo že ugotovljeno, da ne izpolnjuje zahteve po preglednosti, kar je element, ki ga je treba upoštevati.
131
Nazadnje, nepoštenost pogodbenega določila je odvisna tudi od obstoja morebitnega znatnega neravnotežja v škodo potrošnika v smislu člena 3(1) Direktive 93/13. Kot je bilo opozorjeno v točki 114 te sodbe, je za presojo pogodbenega določila, ki se nanaša na določitev obresti pri posojilni pogodbi, prav tako pomembno primerjati način izračuna obrestne mere običajnih obresti, ki ga določa to pogodbeno določilo, in dejansko raven obrestne mere, ki iz tega izhaja, z načini izračuna, ki se običajno uporabljajo, in, med drugim, z obrestnimi merami, ki so se ob sklenitvi te pogodbe na trgu uporabljale za posojila v znesku in trajanju, ki sta enakovredna znesku in trajanju te pogodbe.
132
V zvezi s pogodbenim določilom, kakršno je sporno pogodbeno določilo, ki določa, da se obrestna mera pogodbe o hipotekarnem posojilu prilagaja glede na uradni indeks, ki se glede na značilnosti tega indeksa na prvi pogled zdi manj ugoden za potrošnika, je treba ugotoviti, da je treba pri taki presoji upoštevati ne le vrednosti tega referenčnega indeksa, ampak tudi maržo, ki je pogodbeno vključena vanj, da bi se dejanska obrestna mera, ki izhaja iz tega indeksa, lahko primerjala z običajnimi obrestnimi merami na trgu. Brez poseganja v druge mogoče upoštevne vidike načina izračuna pogodbene obrestne mere ali referenčnega indeksa namreč morebitni obstoj neravnotežja v škodo potrošnika, ki izhaja iz takega pogodbenega določila, nazadnje v bistvu ni odvisen od samega referenčnega indeksa, ampak od obrestne mere, ki dejansko izhaja iz tega pogodbenega določila, glede na povečevanje vrednosti tega indeksa v skladu z navedenim pogodbenim določilom.
133
Zato je treba na petnajsto in šestnajsto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da se v primeru, da je v pogodbenem določilu, ki določa, da se obrestna mera pogodbe o hipotekarnem posojilu periodično prilagaja, uporabljen referenčni indeks, dobre vere prodajalca ali ponudnika ne sme domnevati zgolj zato, ker gre za uradni indeks, ki ga je določil upravni organ in ga uporabljajo javni organi. Morebitno nepoštenost takega pogodbenega določila je treba presojati glede na okoliščine obravnavane zadeve, ob upoštevanju, zlasti, nespoštovanja zahteve po preglednosti, in s primerjavo načina izračuna obrestne mere običajnih obresti, ki je določen s tem pogodbenim določilom, in dejanske ravni obrestne mere, ki iz tega izhaja, z načini izračuna, ki se običajno uporabljajo, in, med drugim, obrestnimi merami, ki so se ob sklenitvi zadevne posojilne pogodbe na trgu uporabljale za posojila v znesku in trajanju, ki sta enakovredna znesku in trajanju te posojilne pogodbe.
– Sedemnajsto in osemnajsto vprašanje
134
Predložitveno sodišče s sedemnajstim in osemnajstim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da je za presojo morebitne nepoštenosti pogodbenega določila pogodbe o hipotekarnem posojilu s spremenljivo obrestno mero, ki določa, da se obrestna mera periodično prilagaja glede na vrednost določenega referenčnega indeksa, primerno, po eni strani, opraviti primerjavo načina izračuna tega indeksa z načinom izračuna nekega drugega referenčnega indeksa, ki se v zadevni državi članici večinoma uporablja za podobne pogodbe, in z dejanskimi obrestnimi merami, ki izhajajo iz tega pogodbenega določila oziroma iz primerljivih pogodbenih določil, v katerih je bil uporabljen ta drugi referenčni indeks, in, po drugi strani, upoštevati, kaj konkretno predstavlja vsak od teh indeksov.
135
V skladu s sodno prakso, navedeno v točki 114 te sodbe, je treba za ugotovitev, ali pogodbeno določilo, ki se nanaša na izračun obresti v zvezi s posojilno pogodbo, v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank v smislu člena 3(1) Direktive 93/13, primerjati način izračuna obrestne mere običajnih obresti, ki ga določa to pogodbeno določilo, in dejansko raven obrestne mere, ki iz tega izhaja, z načini izračuna, ki se običajno uporabljajo, in, med drugim, obrestnimi merami, ki so se ob sklenitvi zadevne posojilne pogodbe na trgu uporabljale za posojila v znesku in trajanju, ki sta enakovredna znesku in trajanju te posojilne pogodbe.
136
Predložitveno sodišče se sprašuje tudi o morebitni upoštevnosti metode izračuna dveh indeksov, ki ju omenja, in tega, kar predstavljata ta indeksa, to je v bistvu, kar zadeva IRPH, povprečno EOM pogodb o hipotekarnem posojilu, ki so primerljive z zadevno posojilno pogodbo, in, kar zadeva Euribor, ki je še en referenčni indeks, ki ga navaja to sodišče, povprečne obrestne mere, po katerih si evropske banke dajejo posojila v eurih.
137
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se tako to ujemanje, ki izhaja iz načina izračuna teh indeksov, kot tudi ti načini izračuna konkretno odražajo v vrednostih teh indeksov.
138
Poleg tega iz točke 132 te sodbe izhaja, da morebitni obstoj neravnotežja v škodo potrošnika, ki je posledica pogodbenega določila, ki se nanaša na izračun obresti pri posojilni pogodbi, običajno v bistvu ni odvisen od samega referenčnega indeksa, ampak od obrestne mere, ki dejansko izhaja iz tega pogodbenega določila, glede na povečevanje vrednosti tega indeksa v skladu s tem pogodbenim določilom.
139
Vendar ni mogoče izključiti možnosti, da lahko nekatere posebnosti načina izračuna pogodbene obrestne mere ali referenčnega indeksa povzročijo neravnotežje v škodo potrošnika, zlasti zaradi njihovega vpliva na gibanje te obrestne mere ali tega indeksa.
140
Zato je treba na sedemnajsto in osemnajsto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da je za presojo morebitne nepoštenosti pogodbenega določila pogodbe o hipotekarnem posojilu s spremenljivo obrestno mero, ki določa, da se obrestna mera periodično prilagaja glede na vrednost določenega referenčnega indeksa, upoštevna primerjava načina izračuna obrestne mere običajnih obresti, ki ga določa to pogodbeno določilo, in dejanske ravni obrestne mere, ki iz tega izhaja, z načini izračuna, ki se običajno uporabljajo, in, med drugim, obrestnimi merami, ki so se ob sklenitvi te posojilne pogodbe na trgu uporabljale za posojila v znesku in trajanju, ki sta enakovredna znesku in trajanju te posojilne pogodbe. Drugi vidiki načina izračuna pogodbene obrestne mere ali referenčnega indeksa so lahko upoštevni, če povzročajo neravnotežje v škodo potrošnika.
Vprašanja od devetnajstega do dvaindvajsetega v zvezi s posledicami morebitne ugotovitve nepoštenosti pogodbenega določila
141
Vprašanja od devetnajstega do dvaindvajsetega se nanašajo na posledice morebitne ugotovitve nepoštenosti pogodbenega določila, kakršno je sporno pogodbeno določilo, če pogodba brez tega pogodbenega določila načeloma ne bi mogla ostati v veljavi.
– Devetnajsto in dvajseto vprašanje
142
Predložitveno sodišče z devetnajstim in dvajsetim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, če pogodba o hipotekarnem posojilu s spremenljivo obrestno mero brez pogodbenega določila, ki določa, da se obrestna mera periodično prilagaja glede na vrednost določenega referenčnega indeksa, in katerega nepoštenost je bila ugotovljena, načeloma ne bi mogla ostati v veljavi, vendar bi razglasitev ničnosti te pogodbe v celoti potrošnika izpostavila posebej škodljivim posledicam, to določilo nadomestiti z dispozitivno določbo nacionalnega prava, tudi če bi uporaba te določbe pomenila, da bi se ohranilo neravnotežje v škodo potrošnika, ki je podobno tistemu, ki se je upoštevalo v okviru presoje nepoštenosti tega določila, in, če je odgovor nikalen, ali lahko to sodišče to pogodbeno določilo retroaktivno prilagodi tako, da v metodo izračuna obrestne mere vključi element, s katerim se to neravnotežje odpravi.
143
V skladu s členom 6(1) Direktive 93/13 mora nacionalno sodišče zavrniti uporabo nepoštenih pogojev, tako da ti nimajo zavezujočih učinkov za potrošnika, razen če potrošnik temu nasprotuje. Pogodba mora ostati v veljavi, načeloma brez kakršne koli druge spremembe, kot je ta, ki izhaja iz odprave nepoštenih pogojev, če je v skladu s pravili nacionalnega prava taka kontinuiteta pogodbe pravno mogoča (sodba z dne 25. novembra 2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, točka 29 in navedena sodna praksa).
144
Če pogodba ne more ostati v veljavi, člen 6(1) Direktive 93/13 ne nasprotuje temu, da nacionalno sodišče v položajih, v katerih bi razglasitev ničnosti pogodbe v celoti potrošnika izpostavila posebej škodljivim posledicam, tako da bi bil potrošnik po eni strani s tem kaznovan, po drugi strani pa bi bil lahko ogrožen odvračalni učinek ugotovitve ničnosti pogodbe, na podlagi načel pogodbenega prava zavrne uporabo nepoštenega pogodbenega določila, tako da ga nadomesti z dispozitivno določbo nacionalnega prava. Kar zadeva posojilno pogodbo, bi bila namreč posledica take ugotovitve ničnosti načeloma takojšnja izterljivost preostanka dolgovanega zneska posojila, višina katerega bi lahko presegla finančno zmožnost potrošnika, tako da bi bil kaznovan on, in ne posojilodajalec (glej v tem smislu sodbo z dne 25. novembra 2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, točki 32 in 34 ter navedena sodna praksa).
145
Vendar je pogoj za tako nadomestitev ta, da gre pri zadevni določbi dejansko za dispozitivno določbo in da ima enak obseg kot določba, ki se jo namerava nadomestiti.
146
V obravnavanem primeru se zdi, da predložitveno sodišče izhaja iz premise, da bi bili ti pogoji v zvezi s petnajsto dodatno določbo zakona 14/2013 lahko izpolnjeni.
147
Prvič, v zvezi z naravo te določbe je treba opozoriti, da mora nacionalno sodišče ugotoviti, ali je mogoče določbo nacionalnega prava glede na to pravo šteti za dispozitivno (glej v tem smislu sodbo z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, točki 65 in 66). V ta namen mora predložitveno sodišče preučiti natančno vsebino petnajste dodatne določbe zakona 14/2013.
148
Zdi pa se, da ta določba uvaja prehodno ureditev, za čas po tem, ko sta bila s 1. novembrom 2013 odpravljena dva indeksa IRPH, saj je v njej določeno, da se v določilih pogodb o hipotekarnem posojilu, ki določajo, da se obrestna mera prilagaja glede na indeks IRPH, ki je bil odpravljen, napotitev na ta indeks IRPH v prihodnje nadomesti z napotitvijo na drug indeks IRPH, ki je z nekaterimi prilagoditvami, potrebnimi za zagotovitev enakovrednosti, ostal v veljavi.
149
S pridržkom preverjanj, ki jih bo moralo opraviti predložitveno sodišče, se zdi, da tako prehodno pravilo ne ustreza splošno sprejeti opredelitvi dispozitivnega pravila, ki se v skladu s sodno prakso Sodišča nanaša na primere, ko se pogodbene stranke niso odpovedale standardnemu pravilu, ki ga je določil nacionalni zakonodajalec za zadevne pogodbe, ali pa so izrecno izbrale, da se uporabi pravilo, ki ga je v ta namen izbral nacionalni zakonodajalec (sodba z dne 3. oktobra 2019, Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, točka 60).
150
Drugič, kar zadeva obseg petnajste dodatne določbe zakona 14/2013, se nadomestitev, ki je v tej določbi določena, kot se zdi, ne nanaša na zadevna pogodbena določila, ampak le na enega od elementov teh pogodbenih določil, in sicer na referenčni indeks, ki je v njih določen, medtem ko se namerava v obravnavanem primeru nadomestiti pogodbeno določilo.
151
Poleg tega je treba navesti, da se zdi, da je pogoj za uporabo takega mehanizma nadomestitve veljavnost zadevnih pogodbenih določil, kar je hipoteza, za katero se zdi, da je preudarki, navedeni v predložitveni odločbi, v obravnavani zadevi ne izključujejo absolutno, saj je iz preudarkov v tej sodbi, ki se nanašajo na preučitev vprašanj v zvezi z morebitno nepoštenostjo pogodbenega določila, kakršno je sporno pogodbeno določilo, razvidno, da se dvomi predložitvenega sodišča v glavnem ne nanašajo toliko na uporabo indeksa, kot na to, da je bil uporabljen brez negativnega pribitka, kakršen je omenjen v preambuli okrožnice 5/1994. Vendar iz točke 142 te sodbe izhaja, da sta v obravnavanem primeru devetnajsto in dvajseto vprašanje postavljeni za primer, da bi bila neveljavnost tega pogodbenega določila ugotovljena zaradi njegove nepoštenosti.
152
Poleg tega je treba za primer, da uporabe pogodbenega določila, za katero je bilo ugotovljeno, da je nepošteno, ne bi bilo mogoče zavrniti in ga nadomestiti z dispozitivno določbo, opozoriti, da če nacionalno sodišče ugotovi ničnost nepoštenega pogoja v pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, to sodišče ne sme dopolniti pogodbe tako, da spremeni vsebino tega pogoja. Če bi nacionalno sodišče smelo spremeniti vsebino nepoštenih pogojev v taki pogodbi, bi namreč taka možnost lahko ogrozila uresničitev dolgoročnega cilja iz člena 7 Direktive 93/13. Ta možnost bi prispevala k temu, da bi se za prodajalce ali ponudnike odpravil odvračilni učinek, ki je v tem, da se taki nepošteni pogoji za potrošnika preprosto ne uporabljajo, ker bi ti prodajalci ali ponudniki te pogoje še naprej skušali uporabljati, saj bi vedeli, da lahko nacionalno sodišče, tudi če ugotovi njihovo neveljavnost, pogodbo vseeno dopolni v potrebnem obsegu tako, da se zaščiti interes teh prodajalcev ali ponudnikov (sodba z dne 25. novembra 2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, točki 30 in 31 ter navedena sodna praksa).
153
Če pa bi se k pravilom za izračun obrestne mere, kot so določena v pogodbeni določbi, kakršna je sporna pogodbena določba, dodal dodaten element za odpravo pogodbenega neravnotežja, ki je prispevalo k ugotovitvi nepoštenosti tega pogodbenega določila, bi to pomenilo spremembo njegove vsebine.
154
Glede na vse zgornje preudarke je treba na devetnajsto in dvajseto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da nacionalno sodišče, če pogodba o hipotekarnem posojilu s spremenljivo obrestno mero brez pogodbenega določila, ki določa, da se obrestna mera periodično prilagaja glede na vrednost določenega referenčnega indeksa, in katerega nepoštenost je bila ugotovljena, načeloma ne bi mogla ostati v veljavi, vendar bi razglasitev ničnosti te pogodbe v celoti potrošnika izpostavila posebej škodljivim posledicam, to določilo nadomesti z dispozitivno določbo nacionalnega prava, če ima ta dispozitivna določba enak obseg, kot ga ima pogodbeno določilo, ki se želi nadomestiti. Nasprotno pa to sodišče tega pogodbenega določila ne sme spremeniti tako, da mu doda element, s katerim bi bilo mogoče odpraviti neravnotežje, ki ga povzroča v škodo potrošnika.
– Enaindvajseto vprašanje
155
Tožena stranka v postopku v glavni stvari in španska vlada trdita, da Sodišče ni pristojno za odgovor na enaindvajseto vprašanje, ker se nanaša na uporabo določbe nacionalnega prava.
156
Vendar namen tega vprašanja ni, da Sodišče razloži določbo nacionalnega prava, na katero se vprašanje nanaša, ampak da se izreče o skladnosti posledic, za katere predložitveno sodišče meni, da izhajajo iz te določbe, če bi jo bilo treba uporabiti, z Direktivo 93/13.
157
Zato je treba na navedeno vprašanje odgovoriti.
158
Najprej je treba ugotoviti, da čeprav se predložitveno sodišče ne sklicuje na člen 6(1) Direktive 93/13, ga je treba prav tako upoštevati, ker ta določba določa posledice neveljavnosti pogodbenega določila.
159
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče z enaindvajsetim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da v primeru, v katerem pogodba o hipotekarnem posojilu brez pogodbenega določila, katerega nepoštenost je bila ugotovljena, ne bi mogla ostati v veljavi, nasprotujeta uporabi določbe nacionalnega prava, v skladu s katero bi bil prodajalec ali ponudnik upravičen do vračila celotnega posojenega zneska, povečanega za obresti, izračunane po zakonski obrestni meri, od dneva, ko je bil ta znesek dan na voljo potrošniku.
160
Spomniti je treba, da člen 6(1) Direktive 93/13 določa, da države članice določijo, da nedovoljeni pogoji niso zavezujoči za potrošnika, „kakor je določeno z nacionalnim pravom“. Vendar ureditev varstva, ki ga potrošnikom zagotavlja Direktiva 93/13, z nacionalnim pravom ne sme spremeniti obsega in torej vsebine tega varstva ter tako ogroziti krepitve učinkovitosti tega varstva s sprejetjem enotnih pravil glede nepoštenih pogojev, kar je bil, kot je navedeno v deseti uvodni izjavi Direktive 93/13, namen zakonodajalca Unije (sodba z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe), C‑520/21, EU:C:2023:478, točka 60 in navedena sodna praksa).
161
V zvezi s praktičnimi posledicami ničnosti pogodbe o hipotekarnem posojilu zaradi obstoja nepoštenih pogojev je Sodišče presodilo, da je združljivost nacionalnih pravil, s katerimi se urejajo te posledice, s pravom Unije odvisna od tega, ali ta pravila po eni strani omogočajo ponovno vzpostavitev pravnega in dejanskega položaja potrošnika, v katerem bi bil, če ne bi bilo te pogodbe, in po drugi strani ne ogrožajo odvračalnega učinka, ki mu sledi Direktiva 93/13 (sodba z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe), C‑520/21, EU:C:2023:478, točka 68).
162
Zahtevki, ki jih prodajalec ali ponudnik lahko uveljavlja zoper potrošnika v takem položaju, so torej sprejemljivi le, če ne ogrožajo ciljev iz prejšnje točke te sodbe.
163
Če pa bi se kreditni instituciji priznala pravica, da od potrošnika zahteva nadomestilo, ki presega vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in po potrebi plačilo zamudnih obresti, bi to lahko ogrozilo odvračalni učinek, ki se želi doseči z Direktivo 93/13 (sodba z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe), C‑520/21, EU:C:2023:478, točka 76).
164
Možnost, da prodajalec ali ponudnik prejme take zamudne obresti, se mora nanašati na obresti, ki se dolgujejo od opomina za vračilo zneskov, ki so bili prejeti na podlagi pogodbe, ki je bila razglašena za nično. Če bi prodajalec ali ponudnik lahko zahteval obresti od dneva, ko je bila glavnica, ki je bila posojena na podlagi razveljavljene pogodbe, izročena posojilojemalcu, bi bil ta prodajalec ali ponudnik namreč v položaju, v katerem bi pridobil nadomestilo za potrošnikovo uporabo tega kapitala. Taka možnost pa bi hkrati ogrozila odvračilni učinek, ki ga ima razglasitev ničnosti nepoštenih pogodbenih določil na prodajalce ali ponudnike, in učinkovitost varstva, ki je potrošnikom zagotovljeno z Direktivo 93/13, ker bi bili ti potrošniki lahko v položaju, v katerem bi bilo zanje ugodneje, da bi nadaljevali izpolnjevanje pogodbe, ki vsebuje nepošteno pogodbeno določilo, kot pa da bi uveljavljali pravice, ki jih imajo na podlagi te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe), C‑520/21, EU:C:2023:478, točke 78, 79 in 84).
165
Poudariti je treba še, da je taka rešitev v skladu z načelom nemo auditur propriam turpitudinem allegans (nihče se ne more sklicevati na svoje protipravno ravnanje), ker ni mogoče sprejeti niti tega, da ima stranka gospodarske koristi zaradi svojega protipravnega ravnanja, niti tega, da bi ji bilo treba povrniti škodo, ki iz takega ravnanja izhaja (glej v tem smislu sodbo z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe), C‑520/21, EU:C:2023:478, točka 81).
166
To velja še toliko bolj, kadar zakonska obrestna mera, ki se uporablja v primeru obveznosti vračila zneskov, prejetih na podlagi posojilne pogodbe, ki je bila razglašena za nično, presega obrestno mero, določeno s to pogodbo, kot naj bi bilo to v obravnavanem primeru.
167
Glede na zgoraj navedeno je treba na enaindvajseto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da v primeru, v katerem pogodba o hipotekarnem posojilu brez pogodbenega določila, katerega nepoštenost je bila ugotovljena, ne bi mogla ostati v veljavi, nasprotujeta uporabi določbe nacionalnega prava, v skladu s katero bi bil prodajalec ali ponudnik upravičen do vračila celotnega posojenega zneska, povečanega za obresti, izračunane po zakonski obrestni meri, od dneva, ko je bil ta znesek dan na voljo potrošniku.
– Dvaindvajseto vprašanje
168
Tožena stranka v postopku v glavni stvari in španska vlada trdita, da Sodišče ni pristojno za odgovor na dvaindvajseto vprašanje, ker se nanaša na uporabo določbe nacionalnega prava.
169
Ugotoviti je treba, da je namen tega vprašanja v bistvu ugotoviti, ali to, da prodajalec ali ponudnik v pogodbo vključi nepošteno pogodbeno določilo, o katerem se stranki nista dogovorili posamično in katerega ničnost povzroči ničnost te pogodbe, pomeni „nedopustno podlago“ v smislu člena 1306, točka 2, civilnega zakonika.
170
Za preučitev navedenega vprašanja pa je potrebna razlaga tega pojma nacionalnega prava, ki, kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 63 te sodbe, ne spada v pristojnost Sodišča.
171
Zato na dvaindvajseto vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
172
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:
1.
Člen 4(2) in člen 5 Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
je zahteva po preglednosti, ki izhaja iz teh določb, pri sklenitvi pogodbe o hipotekarnem posojilu, kar zadeva pogodbeno določilo iz te pogodbe, ki določa periodično prilagajanje obrestne mere z vrednostjo uradnega indeksa, uvedenega z upravnim aktom, ki vsebuje opredelitev tega indeksa, spoštovana že zgolj zato, ker so bili ta akt in prejšnje vrednosti tega indeksa objavljeni v uradnem listu zadevne države članice, tako da torej dajalec posojila nima obveznosti, da bi moral potrošnika sam obvestiti o opredelitvi tega indeksa in njegovem gibanju v preteklosti, čeprav ta indeks zaradi načina njegovega izračuna ne ustreza navadni obrestni meri, ampak efektivni obrestni meri (EOM), če so ti elementi zaradi njihove objave in zaradi pojasnil, ki jih je v zvezi s tem podal ta prodajalec ali ponudnik, dovolj dostopni povprečnemu potrošniku. Če takih pojasnil ni, mora prodajalec ali ponudnik neposredno navesti popolno opredelitev tega indeksa in vse upoštevne informacije, zlasti glede morebitnega opozorila organa, ki je določil ta indeks, v zvezi z njegovimi posebnostmi in njihovimi posledicami, ki jih je mogoče šteti za pomembne za to, da bi lahko potrošnik pravilno ocenil ekonomske posledice pogodbe o hipotekarnem posojilu, katere sklenitev mu je bila ponujena. V vsakem primeru mora prodajalec ali ponudnik potrošniku zagotoviti vse informacije, katerih posredovanje se zahteva z nacionalno ureditvijo, ki je veljala ob sklenitvi pogodbe.
2.
Člen 3(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
je za presojo morebitne nepoštenosti pogodbenega določila pogodbe o hipotekarnem posojilu s spremenljivo obrestno mero, ki določa, da se obrestna mera periodično prilagaja glede na vrednost uradnega indeksa, upoštevno dejstvo, da to pogodbeno določilo neposredno napotuje zgolj na ta indeks, medtem ko je iz navedb v upravnem aktu, s katerim je bil ta indeks uveden, razvidno, da bi bilo treba zaradi posebnosti, ki izhajajo iz njegovega načina izračuna, uporabiti negativni pribitek, da bi se efektivna obrestna mera (EOM) zadevnega posla uskladila z EOM na trgu, če prodajalec ali ponudnik potrošnika ni seznanil s temi navedbami, in te za povprečnega potrošnika niso bile dovolj dostopne.
3.
Člen 3(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
v primeru, da je v pogodbenem določilu, ki določa, da se obrestna mera pogodbe o hipotekarnem posojilu periodično prilagaja, uporabljen referenčni indeks, ki se določa na podlagi efektivnih obrestnih mer (EOM), ki so bile uporabljene v pogodbah, ki se upoštevajo pri izračunu zaporednih vrednosti tega indeksa, to, da te EOM vsebujejo elemente, ki izhajajo iz pogodbenih določil, za katere se kasneje izkaže, da so nepoštena, ne pomeni, da je treba pogodbeno določilo o prilagajanju obrestne mere v zadevni pogodbi šteti za nepošteno in se zato nanj ni mogoče sklicevati zoper potrošnika.
4.
Člen 3(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
se v primeru, da je v pogodbenem določilu, ki določa, da se obrestna mera pogodbe o hipotekarnem posojilu periodično prilagaja, uporabljen referenčni indeks, dobre vere prodajalca ali ponudnika ne sme domnevati zgolj zato, ker gre za uradni indeks, ki ga je določil upravni organ in ga uporabljajo javni organi. Morebitno nepoštenost takega pogodbenega določila je treba presojati glede na okoliščine posamične zadeve, ob upoštevanju, zlasti, nespoštovanja zahteve po preglednosti, in s primerjavo načina izračuna obrestne mere običajnih obresti, ki je določen s tem pogodbenim določilom, in dejanske ravni obrestne mere, ki iz tega izhaja, z načini izračuna, ki se običajno uporabljajo, in, med drugim, obrestnimi merami, ki so se ob sklenitvi zadevne posojilne pogodbe na trgu uporabljale za posojila v znesku in trajanju, ki sta enakovredna znesku in trajanju te posojilne pogodbe.
5.
Člen 3(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
je za presojo morebitne nepoštenosti pogodbenega določila pogodbe o hipotekarnem posojilu s spremenljivo obrestno mero, ki določa, da se obrestna mera periodično prilagaja glede na vrednost določenega referenčnega indeksa, upoštevna primerjava načina izračuna obrestne mere običajnih obresti, ki ga določa to pogodbeno določilo, in dejanske ravni obrestne mere, ki iz tega izhaja, z načini izračuna, ki se običajno uporabljajo, in, med drugim, obrestnimi merami, ki so se ob sklenitvi te posojilne pogodbe na trgu uporabljale za posojila v znesku in trajanju, ki sta enakovredna znesku in trajanju te posojilne pogodbe. Drugi vidiki načina izračuna pogodbene obrestne mere ali referenčnega indeksa so lahko upoštevni, če povzročajo neravnotežje v škodo potrošnika.
6.
Člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujeta temu, da nacionalno sodišče, če pogodba o hipotekarnem posojilu s spremenljivo obrestno mero brez pogodbenega določila, ki določa, da se obrestna mera periodično prilagaja glede na vrednost določenega referenčnega indeksa, in katerega nepoštenost je bila ugotovljena, načeloma ne bi mogla ostati v veljavi, vendar bi razglasitev ničnosti te pogodbe v celoti potrošnika izpostavila posebej škodljivim posledicam, to določilo nadomesti z dispozitivno določbo nacionalnega prava, če ima ta dispozitivna določba enak obseg, kot ga ima pogodbeno določilo, ki se želi nadomestiti. Nasprotno pa to sodišče tega pogodbenega določila ne sme spremeniti tako, da mu doda element, s katerim bi bilo mogoče odpraviti neravnotežje, ki ga povzroča v škodo potrošnika.
7.
Člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
v primeru, v katerem pogodba o hipotekarnem posojilu brez pogodbenega določila, katerega nepoštenost je bila ugotovljena, ne bi mogla ostati v veljavi, nasprotujeta uporabi določbe nacionalnega prava, v skladu s katero bi bil prodajalec ali ponudnik upravičen do vračila celotnega posojenega zneska, povečanega za obresti, izračunane po zakonski obrestni meri, od dneva, ko je bil ta znesek dan na voljo potrošniku.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.