SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljale višje sodnice Vesna
Jenko kot predsednica in Nada Mitrović ter Renata Horvat kot članici, 
v  gospodarskem  sporu  tožeče  stranke:  O.,  d.  o.  o. ,  Sveti  Pelegrin,  ki  jo
zastopa ..., odvetnica v Ljubljani, zoper toženo stranko: S., d. o. o. - v stečaju ,
Ljubljana, ki jo zastopa ..., odvetnica v Domžalah,
zaradi ugotovitve obstoja izločitvene pravice, pcto. 50.000,00 EUR s pripadki,
o  pritožbi  tožeče  stranke  zoper  sklepa  Okrožnega  sodišča  v  Ljubljani
XI Pg 1901/2019 z dne 11. 5. 2020 in  XI Pg 1901/2019 z dne 9. 6. 2020,
na seji 18. novembra 2020 
1
I Cpg 440/2020
SKLENILO:
I. Pritožba se zavrne in se sklepa sodišča prve stopnje XI Pg 1901/2020 z dne
11. 5. 2020 in XI Pg 1901/2020 z dne 9. 6. 2020 potrdita.
II. Pritožnica sama krije svoje pritožbene stroške, dolžna pa je toženi stranki v
roku  15  dni  od  vročitve  tega  sklepa  plačati  839,06  EUR  stroškov  za
odgovor na pritožbo,  v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi
od poteka paricijskega roka dalje do plačila.
OBRAZLOŽITEV:
1. S sklepom XI Pg 1901/2020 z dne 11. 5. 2020 je sodišče prve stopnje
sklenilo,  da  sodišče  Republike  Slovenije  ni  pristojno  za  reševanje
predmetnega  spora  in  tožbo  z  dne  17.  10.  2019  zavrglo.  S  sklepom
XI Pg 1901/2020 z dne 9. 6. 2020 pa je tožeči stranki naložilo, da toženi
stranki povrne 1.042,37 EUR pravdnih stroškov, z zakonskimi zamudnimi
obrestmi v primeru zamude.
2. Zoper  sklepa  se  je  iz  vseh  pritožbenih  razlogov  po  prvem  odstavku
338. člena  v  zvezi  z  366.  členom  Zakona  o  pravdnem  postopku  (v
nadaljevanju ZPP) pritožila tožeča stranka. Višjemu sodišču je predlagala,
da sklep z dne 9. 6. 2020 razveljavi, sklep z dne 11. 5. 2015 pa razveljavi in
zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje ter toženi stranki naloži
v plačilo tožničine priglašene pritožbene stroške.
3. Tožena stranka je na pritožbo odgovorila in višjemu sodišču predlagala, da
jo kot neutemeljeno zavrne. Priglasila je stroške odgovora na pritožbo.
4. Tožeča  stranka  je  17.  10.  2019  vložila  tožbo,  s  katero  je  zahtevala
ugotovitev  izločitvene  pravice  in  priznanje  lastninske  pravice  na
nepremičnini, ki se nahaja na ozemlju Republike Hrvaške. V konkretnem
primeru  gre  torej  za  spor  z  mednarodnim  elementom,  saj  se  sporna
nepremičnina nahaja v tujini. 
5. Na  območju  Evropske  Unije  (EU),  katere  članici  sta  tako  Republika
Slovenija  kot  Republika  Hrvaška,  veljajo  enotna  pravila  o  mednarodni
pristojnosti ter medsebojnem priznanju in izvršitvi sodnih odločb. Urejena
so z Uredbo  (EU)  št.  1215/2012  Evropskega parlamenta in Sveta z  dne
2
12.  decembra  2012 o  pristojnosti  in  priznavanju  ter  izvrševanju  sodnih
odločb  v  civilnih  in  gospodarskih  zadevah – prenovitev (v nadaljevanju
Uredba Bruselj I). Ta v 27. členu določa, da se mora sodišče države članice
po uradni dolžnosti  izreči  za nepristojno, če mu je predložen zahtevek,
katerega glavni predmet je zadeva, za katero se v skladu s 24. členom
Uredbe Bruselj I izključno pristojna sodišča druge države članice. Eden
izmed postopkov, za katere je skladno s 1. točko prvega odstavka 24. člena
Uredbe Bruselj I podana izključna pristojnost, so tudi postopki, predmet
katerih so stvarne pravice na nepremičninah, in sicer so za te postopke
izključno pristojna sodišča držav članice, v katerih se nahaja nepremičnina.
6. Uredba Bruselj I pa se ne uporablja za stečajne postopke. Za slednje se
uporablja Uredba (EU) 2015/848 Evropskega parlamenta in Sveta z dne
20. maja  2015  o  postopkih  v  primeru  insolventnosti  –  prenovitev  (v
nadaljevanju Insolvenčna uredba), po kateri je za glavne insolvenčne in
morebitne sekundarne insolvenčne postopke na podlagi domneve o središču
poslovanja dolžnikovih interesov podana pristojnost po kraju registriranega
sedeža dolžnika (3. člen Insolvenčne uredbe). V prvem odstavku 6. člena
omenjene  uredbe  je  določeno,  da  so  sodišča  države  članice,  na  katere
ozemlju je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pristojna tudi za vsak
zahtevek, ki izhaja neposredno iz postopka v primeru insolventnosti in je z
njimi tesno povezan, kot je zahtevek za izpodbijanje pravnih dejanj.
7. Osrednje vprašanje v tem sporu je vprašanje, ali je zahtevek tožeče stranke
po svoji vsebini „civilna in gospodarska zadeva“, za katero se pristojnost
sodišča določa na podlagi Uredbe Bruselj I, ali pa gre za zahtevek, ki izhaja
neposredno  iz  postopka  v  primeru  insolventnosti  in  je  z  njimi  tesno
povezan, in se posledično pristojnost sodišča določa na podlagi Insolvenčne
uredbe. Od odgovora na to vprašanje je namreč odvisno, katero sodišče je
pristojno  za  obravnavo  predmetne  tožbe  (po  Uredbi  Bruselj  I  je  zanjo
pristojno  sodišče  v  Republiki  Hrvaški,  ker  se  tam  nahaja  sporna
nepremičnina, po Insolvenčni uredbi pa Okrožno sodišče v Ljubljani, ker
pred njim teče stečajni postopek nad toženo stranko).
8. Tožeča  stranka  v  pritožbi  navaja,  da  je  njena  tožba  nujno  povezana  s
stečajnim postopkom in da je ni mogoče uveljavljati mimo določb  Zakona
o  finančnem  poslovanju,  postopkih  zaradi  insolventnosti  in  prisilnem
prenehanju  (v  nadaljevanju  ZFPPIPP),  da  je  uveljavljanje  izločitvene
pravice pojmovno in neposredno povezano s stečajnim postopkom ter da je
3
treba glede na načelo koncentracije po 227.  členu ZFPPIPP upoštevati, da
je bila primorana vložiti tožbo. S tem pritožnica v bistvu zatrjuje, da bi se
morala pristojnost določiti z uporabo Insolvenčne uredbe, skladno z njo
(natančneje prvim odstavkom 6. člena) pa bi o njeni tožbi moralo odločati
sodišče prve stopnje. Navedbe pritožnice niso utemeljene, iz razlogov, ki
bodo pojasnjeni v nadaljevanju.
9. Po  stališču  Sodišča  EU  (ki  je  za  države  članice  zavezujoče)  odločilno
merilo  za  presojo, ali  gre za  zahtevek,  ki  izpolnjuje kriterije  iz  prvega
odstavka 6. člena Insolvenčne uredbe, ni postopek, v okviru katerega je
vložena tožba, ampak pravna podlaga tožbe. V skladu s tem pravilom je
potrebno ugotoviti, ali pravica oziroma obveznost, ki je podlaga te tožbe,
izvira  iz  splošnih  predpisov  civilnega  in  gospodarskega  prava  ali  iz
posebnih izjem, ki so značilne za postopek zaradi insolventnosti. 1 Če velja
to prvo (torej da pravna podlaga tožbe izvira iz splošnih predpisov civilnega
in gospodarskega prava in bi bilo zato tožbo iz iste pravne podlage mogoče
vložiti že pred začetim stečajem in neodvisno od njega ter dejanj stečajnega
upravitelja), potem se pristojnost ne določa po Insolvenčni uredbi, temveč
po Uredbi Bruselj I.
10. V  konkretnem  primeru  tožeča  stranka  s  tožbo  zahteva  ugotovitev
izločitvene pravice in priznanje lastninske pravice na sporni nepremičnini.
Oba  ta  zahtevka  vodita  k istemu  cilju,  to  je k  priznanju in  posledično
vknjižbi  lastninske  pravice  na  tej  nepremičnini  v  korist  tožeče  stranke.
Takšno tožbo pa bi lahko tožeča stranka vložila še preden se je nad toženo
stranko začel stečajni postopek in bi zanjo veljala pravila o pristojnosti na
civilnem  in  gospodarskem  področju.  Tožba  na  uveljavitev  lastninske
pravice (izločitvene pravice v stečaju) je tako mogoča tudi zunaj stečajnega
postopka.  Takšna  tožba  zato  ni  neposredno  povezana  s  stečajnim
postopkom, kot to zmotno meni pritožnica.
11. Dejstvo, da se po uvedbi stečajnega postopka lastninska pravica uveljavlja
kot izločitvena pravica, ne spremeni narave zadevne terjatve. Izločitvena
pravica je namreč samo poseben način uveljavljanja lastninske pravice, ki
je po začetem stečaju v skladu z načelom koncentracije iz prvega odstavka
227. člena ZFPPIPP tak, da je tožeča stranka ne more uveljavljati drugače,
kot da terjatev prijavi in po prerekanju le-te s strani stečajnega upravitelja
1 Sodba Sodišča EU C-157/13 Nickel & Goeldner Spedition.
4
vloži  tožbo.2 Sicer  pa  se,  glede  pravne  podlage  te  pravice,  predpisi  ne
spreminjajo – pravna podlaga za odločitev, ali je tožeča stranka lastnica
sporne  nepremičnine,  bi bila  v vsakem primeru  (tako  zunaj  kot znotraj
stečaja) splošna pravila civilnega prava (in ne pravila ZFPPIPP). Tovrstni
zahtevki zato spadajo pod pojem „civilne in gospodarske zadeve“ v smislu
Uredbe Bruselj I, za katero je izključno pristojno sodišče države članice, v
kateri se nahaja nepremičnina (1. točka prvega odstavka 24. člena Uredbe
Bruselj I).
12. Takšna razlaga je skladna z razlago Sodišča EU, da je namen zakonodajalca
Unije, da ohrani široko definicijo pojma „civilne in gospodarske zadeve“,
navedenega  v  1(1)  členu  Uredbe  Bruselj  I,  in  posledično  široko  polje
uporabe te uredbe, medtem ko se področja uporabe Insolvenčne uredbe ne
sme razlagati široko. 3 Skladna pa je tudi z našo sodno prakso, po kateri
tožbeni  zahtevek  na  uveljavitev  lastninske  pravice  oziroma  izločitvene
pravice v stečaju, ki vodi k enakim posledicam, ni izključen iz Uredbe
Bruselj I.4
13. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo, da v zadevi ne
gre  za  specialno  izjemo,  po  kateri  bi  se  uporabila  Insolvenčna  uredba,
ampak za splošno civilno zadevo, za katero se uporablja Uredba Bruselj I.
Skladno s 1. točko prvega odstavka 24. člena te uredbe pa je v postopkih,
predmet katerih so stvarne pravice na nepremičninah, izključno pristojno
sodišče države članice, v kateri  se nahaja nepremičnina, v tem primeru
sodišče Republike Hrvaške. Zaključek sodišča prve stopnje, da jurisdikcija
sodišča v Republiki Sloveniji za obravnavano tožbo ni podana, je pravilna.
14. Pritožnica sicer opozarja, da bo v primeru, da odločitev o zavrženju tožbe
postane  pravnomočna,  izgubila  zatrjevano  lastninsko  pravico  na  sporni
nepremičnini, s čimer ji bodo kršene pravice iz 23., 25. in 33. člena Ustave
RS (pravica do sodnega varstva, pravica do pravnega sredstva in posledično
pravica do zasebne lastnine). Vendar očitki o kršitvi ustavnih pravic niso
utemeljeni. Z zavrženjem tožbe na priznanje prerekane izločitvene pravice
(enako  bi  veljalo  v  primeru,  če  izločitveni  upnik  izločitvene  pravice  v
stečajnem postopku ne bi prijavil ali bi jo prijavil prepozno oziroma bi,
2 Prim. VSC Sklep Cpg 23/2015 z dne 11. 3. 2015.
3 Sodbe  Sodišča  EU  C-641/16  Tünkers  France,  C-157/13  Nickel  &  Goeldner  Spedition
GmbH, C-292/08 German Graphics Graphische Maschinen GmbH.
4 VSL Sklep I Cpg 1308/2013 z dne 9. 1. 2014, VSL Sklep I Cpg 312/2013 z dne 19. 3. 2013 
in VSC Sklep Cpg 23/2015.
5
glede na zadnjo odločbo Ustavnega sodišča RS U-I-44/18 z dne 7. 11.
2019, zamudil enomesečni rok za vložitev tožbe ali nadaljevanje pravdnega
postopka)  tožeča  stranka  kot  izločitvena  upnica  ne  bo  izgubila
stvarnopravne (lastninske) pravice, ki je pravni temelj izločitvene pravice. S
tem bo le prenehala ovira za prodajo premoženja, ki je predmet izločitvene
pravice, kar pomeni, da stečajni upravitelj premoženje lahko proda. 5 Vse do
prodaje  premoženja  (šele  takrat  bi  tožeča  stranka  izgubila  lastninsko
pravico, prim. peti odstavek 299. člena ZFPPIPP) pa lahko tožeča stranka
lastninsko pravico uveljavlja proti stečajnemu  dolžniku  (pred pristojnim
sodiščem)  po  splošnih  procesnopravnih  in  materialnopravnih  predpisih;
skladno  z  njimi  lahko  za  njeno  uveljavitev  predlaga  tudi  ukrepe
zavarovanja.6 7 Povedano drugače: tožeča stranka kot izločitvena upnica bi
pravno  varstvo  po  splošnih  pravilih  civilnega  prava  v  razmerju  do
stečajnega dolžnika izgubila šele s prenehanjem izločitvene pravice, 8 ta pa
preneha šele, ko je stvar, ki je predmet izločitvene pravice, prodana, in ne
že z zavrženjem tožbe na ugotovitev izločitvene pravice. Neutemeljene so
zato  tudi  navedbe  pritožnice,  da  je edina  možnost,  da  prepreči  prodajo
sporne nepremičnine in s tem izgubo izločitvene in posledično lastninske
pravice na nepremičnini, vložitev tožbe na ugotovitev obstoja izločitvene
pravice.
5 Cst Sklep 194/2013 z dne 4. 6. 2013.
6 VSL  Sklep  I  Cpg  958/2016  z dne 13.  9.  2016  in  VSRS  Sodba  II  Ips  14/2017  z dne
20. 9. 2018.
7 Vrhovno sodišče Republike Slovenije na Občni je na seji dne 14. 12. 1995 sprejelo pravno
mnenje z naslednjo vsebino: „S potekom roka za prijavo terjatev izgubi izločitveni upnik le
pravico  prijaviti  in  uveljaviti  izločitveni  zahtevek  v  stečajnem  postopku,  izvirajoč  iz
lastninske pravice. Potek tega roka pa ne vpliva na morebitno njegovo lastninsko pravico.
Izločitveni upnik lahko zato to pravico uveljavlja proti stečajnemu dolžniku po splošnih
procesnopravnih in materialnopravnih predpisih. Za njeno uveljavitev lahko predlaga tudi
ukrepe zavarovanja, če so za to podani pogoji, predpisani s splošnimi procesnopravnimi in
materialnopravnimi  predpisi“.  Četudi  je bilo  navedeno  mnenje  sprejeto  na  podlagi  prej
veljavnih predpisov (Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji – ZPPSL in Zakona o
temeljnih  lastninskopravnih  razmerjih  –  ZTLR),  je  stališče  Vrhovnega  sodišče  enako
uporabno tudi danes. ZPPSL v nasprotju s ZFPPIPP sicer ni vseboval izrecnega določila o
prenehanju  izločitvene  pravice,  vendar  je  bilo  v  takratni  sodni  praksi  sporno,  ali  je
izločitveni upnik že s potekom roka za prijavo izločitvene pravice prekludiran. Citirano
pravno  mnenje  je  torej  Vrhovno  sodišče  RS  sprejelo  na  podlagi  predpostavke,  da  je
izločitveni upnik s potekom roka za prijavo izločitvene pravice po ZPPSL le to izgubil, kot
to sedaj izrecno določa tretji odstavek 310. člena ZFPPIPP (le) v primeru nepravočasne
vložitve tožbe na ugotovitev njenega obstoja (oz. po sprejeti odločbi Ustavnega sodišča RS
U-I-44/18 tudi to ne velja več – prerekana izločitvena pravica ne preneha (več) z opustitvijo
vložitve tožbe v roku iz prvega odstavka 310. člena ali opustitvijo predloga za nadaljevanje
postopka  v  roku  iz  tretjega  odstavka  311.  člena  ZFPPIPP,  temveč  ko  upravitelj  proda
premoženje, ki je predmet izločitvene pravice). Varstvu lastninske pravice je torej Vrhovno
sodišče vsekakor dalo močnejšo težo kot učinkom prenehanja izločitvene pravice v stečaju
(gl. tudi VSL sklep I Cpg 958/2016 z dne 13. 9. 2016).
8 Prim. 13. točko obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča RS U-I-44/18 z dne 7. 11. 2019.
6
15. Pritožnica nadalje navaja, da se sodišče prve stopnje ne bi smelo opreti na
sodno prakso, ki je bila sprejeta pred sprejemom Insolvenčne uredbe, ker
naj  bi se vmes  spremenila  in dopolnila  evropska  zakonodaja v zvezi  z
določanjem pristojnosti sodišča držav članic v insolvenčnih postopkih (v
čem konkretno naj bi se spremenila, sicer pritožnica ne pojasni). Stališče ni
utemeljeno. Postopke v primeru insolventnosti je namreč pred začetkom
veljave Insolvečne uredbe urejala Uredba Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne
29. maja  2000 (v nadaljevanju Uredba  št.  1346/2000,  na  kateri  temelji
sodna praksa, na katero se je oprlo sodišče prve stopnje). Ta je v uvodni
izjavi 6 določala, da se ta uredba uporablja le za odločbe, ki se sprejemajo
neposredno  na  podlagi  postopkov  v  primeru  insolventnosti  in  so  tesno
povezane  s  takimi  postopki. 9 Besedilo  uvodne  izjave  6  Uredbe
št. 1346/2000  je  v  bistvenem  enako  kot  v  prvem  odstavku  6.  člena
Insolvenčne  uredbe.10 Glede  na  navedeno  je  mogoče  ugotoviti,  da  so
zadevne določbe enakovredne. V takšnem primeru pa velja razlaga v zvezi
z Uredbo št. 1346/2000 tudi za Insolvenčno Uredbo, ko gre za presojo ali
gre za zahtevek, ki izvira neposredno iz postopka v primeru insolventnosti
in je z njim tesno povezan. 11 Povedano drugače: tudi po Insolvenčni Uredbi
je za odločitev o pristojnosti odločilen kriterij, da gre za zahtevek, ki izhaja
neposredno iz postopka v primeru insolventnosti in je z njim tesno povezan,
zato je vsa praksa (tako naših sodišč, kot Sodišča EU) vezana na uporabo
uvodne izjave št. 6 Uredbe 1346/2000 uporabna tudi za razlago prvega
odstavka 6. člena Insolvenčne Uredbe.
16. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi  izpodbijanega sklepa res povzelo
besedilo  uvodne  izjave  št.  35,  vendar  nanjo  neposredno  ni  oprlo  svoje
odločitve.  Zlasti  ne  na  tisti  del,  po  katerem  zahtevki  za  izpolnitev
obveznosti iz pogodbe, ki jo je dolžnik sklenil pred začetkom postopkov, ne
predstavljajo  zahtevkov,  ki  izhajajo  neposredno  iz  stečajnih  postopkov.
Sodišče prve stopnje je odločitev, da je tožbeni zahtevek tožeče stranke
9 Uvodna izjava št. 6 Uredbe iz leta 2000 se glasi: „V skladu z načelom sorazmernosti mora
biti ta uredba omejena na določbe, ki urejajo pristojnost za uvedbo postopkov v primeru
insolventnosti  in  za  odločbe,  ki  se  sprejemajo  neposredno  na  podlagi  postopkov  v
primeru insolventnosti in so tesno povezane s takimi postopki.“
10 Prvi odstavek 6. člena Insolvenčne uredbe se glasi: „ Sodišča države članice, na katere
ozemlju je bil uveden postopek v primeru insolventnosti v skladu s členom 3, so pristojna
za vsak zahtevek, ki izhaja neposredno iz postopka v primeru insolventnosti in je z
njim tesno povezan, kot je zahtevek za izpodbijanje pravnih dejanj.“
11 Prim. smiselno sodbo Sodišča EU C-111/08 SCT Industri, ki ureja razmerje med Bruseljsko
konvencijo in Uredbo št. 1346/2000. V tej je Sodišče EU presodilo, da v obsegu, v katerem
ta uredba nadomešča Bruseljsko konvencijo, velja razlaga v zvezi s to konvencijo tudi za
navedeno uredbo, kadar je mogoče ugotoviti, da so zadevne določbe enakovredne.
7
izključen iz Insolvenčne uredbe, sprejelo na podlagi dejstva, da ta ne izhaja
iz  stečajnega  postopka  oziroma  z  njim  ni  tesno  povezan,  ker  torej  ni
izpolnjen kriterij iz prvega odstavka 6.  člena omenjene uredbe. Glede na
navedeno pritožbene navedbe, da tožeča stranka s toženo stranko nikoli ni
bila v pogodbenem razmerju, da se obravnavani zahtevek ne nanaša na
izpolnjevanje obveznosti iz pogodbe (kar sicer drži) in posledično o zmotni
interpretaciji 35 uvodne izjave, za odločitev niso relevantne.
17. Določanje  uporabe  prava,  na  podlagi  katerega  bo  sodišče  odločalo,  in
pristojnost sodišča, ki bo vodilo postopek, sta dva ločena pravna instituta,
za  določanje  katerih  se  uporabljajo  različna  pravna  pravila.  Tako  se  v
sporih  z  mednarodnim  elementom  za  določitev  pristojnosti  uporabljajo
določbe Uredbe Bruselj I, medtem ko se za določitev uporabe prava v istem
postopku  uporabijo  določbe  Uredbe  (ES)  št.  593/2008  Evropskega
parlamenta  in  Sveta  z  dne  17.  6.  2008  o  pravu,  ki  se  uporablja  za
pogodbena obligacijska razmerja (t. i. Uredba Rim I) ali Uredbe (ES) št.
864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. 7. 2007 o pravu, ki se
uporablja za nepogodbene obveznosti (t. i. Uredba Rim II). Ker ni nujno, da
pravila za določanje pristojnosti in pravila za določanje uporabe prava v
istem postopku odkažejo na eno in isto državo članico, je situacija, v kateri
sodišče  določene  države  članice  razsoja  na podlagi  prava  druge  države
članice, povsem mogoča in v praksi pogosta. Sklepanje tožeče stranke, da
ker se stečajni postopek zoper toženo stranko vodi po slovenskem pravu,
mora biti za odločanje pristojno slovensko sodišče, je tako očitno napačno.
Posledično je napačno tudi stališče pritožnice, da bi moralo sodišče prve
stopnje  odločitev  o  pristojnosti  sodišča  opreti  na  7.  člen  Insolvenčne
uredbe, saj ta vsebuje pravila za določanje uporabe prava in ne za določitev
pristojnosti sodišča. 7. člen Insolvenčne uredbe torej za odločitev ni bil
relevanten, zato ne drži niti pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje
ravnalo napačno, ker odločitve o pristojnosti sodišča ni oprlo na ta člen
Insolvenčne uredbe.
18. Pritožbene navedbe  o t. i. sekundarnem stečajnem postopku, kadar ima
stečajni dolžnik poslovalnico na ozemlju druge države članice, za odločitev
niso relevantne,  saj  že  sama  pritožnica  ugotavlja,  da  tožena  stranka  na
Hrvaškem nima poslovalnice.
19. Okrožno sodišče v Ljubljani je s sklepom o preizkusu terjatev ter ločitvenih
in izločitvenih pravic St  723/2019 z dne 19. 9. 2019 navedlo, da se o tem,
8
kdo mora  v drugem postopku uveljaviti  zahtevek  za ugotovitev  obstoja
izločitvenih  pravic,  odloči,  kot  je  navedeno  v  končnem  seznamu
preizkušenih terjatev z dne 18. 9. 2019 (A3). Iz napotitvenega sklepa tako
ne izhaja, da bi morala tožeča stranka tožbo na uveljavitev svoje lastninske
pravice (kar je v svojem bistvu izločitvena pravica) vložiti pred Okrožnim
sodiščem v Ljubljani. Zato se na napotitev neutemeljeno sklicuje. 
20. Navedbe  o  tem,  da  sporne  nepremičnine  niso  vključene  v  otvoritveno
bilanco, ne držijo. Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo prepričljivo
pojasnila, da so le-te vanjo vključene, in sicer se nahajajo v otvoritveni
bilanci med rubriko Proizvodi in trgovsko blago v razdelku Aktivna stran
otvoritvene bilance stanja. Tudi sicer pa te navedbe (kot tudi navedbe, zakaj
tožena stranka po mnenju pritožnice ni lastnica spornih nepremičnin) za
odločanje  o  tem,  katero  sodišče  je  pristojno  za  obravnavo  tožbe,  niso
relevantne. 
21. Ker  se  Insolvenčna  uredba  v  konkretnem  primeru  ne  uporablja,  tudi
pritožbene  navedbe o vsebini  in uporabi  65. člena  njene preambule  ter
prvega odstavka 19. člena te uredbe, za odločitev niso relevantne.
22. Pritožbo proti odločitvi o stroških pravdnega postopka je tožeča stranka
vložila  zgolj  iz  razloga,  ker  sklep  o  zavrženju  tožbe  še  naj  ne  bi  bil
pravnomočen.  Očitek  ni  utemeljen.  Sodišče  prve  stopnje  je  izpodbijani
sklep o stroških izdalo na predlog tožeče stranke, ki ga je podala v roku in
na način, kot je predviden v tretjem odstavku 163. člena ZPP.
23. Glede na navedeno pritožba ni utemeljena. Ker višje sodišče tudi ni našlo
kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP v
zvezi  z  366.  členom  ZPP),  je  pritožbo  zavrnilo  in  izpodbijana  sklepa
potrdilo (2. točka 365. člen ZPP).
24. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato do povrnitve pritožbenih stroškov
ni upravičena, dolžna pa je toženi stranki povrniti njene stroške odgovora
na pritožbo (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena
ZPP). Višje sodišče je toženi stranki v skladu z Odvetniško tarifo (OT) za
odgovor na pritožbo priznalo nagrado za postopek v višini 1.125 točk (tar.
št. 21/1 OT) ter materialne izdatke v višini 21,25 točk (2 % do 1000 točk,
1 % nad 1000 točk,  tretji odstavek 11. člena OT), skupaj 1.146,25 točk.
9
Preračunano v EUR, ob vrednosti  točke 0,60 EUR, ter z upoštevanjem
22 % DDV to znese 839,06 EUR, ki jih je tožeča stranka dolžna toženi
stranki plačati v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi
obrestmi od poteka paricijskega roka dalje do plačila.
Ljubljana, 18. november 2020
Predsednica senata:
Vesna Jenko l.r.
10