62004CC0073_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen ügy, az Oberlandesgericht (regionális fellebbviteli bíróság) Hamm által előterjesztett előzetes döntéshozatali eljárás iránti kérelem, a polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i Brüsszeli Egyezmény(2) (a továbbiakban: egyezmény) 16. cikke 1. pontja a) alpontjának értelmezésére irányul. Az ügy különösen azt a kérdést veti fel, hogy a fenti rendelkezés alkalmazandó‑e az úgynevezett „időben megosztott” ingatlanhasználati szerződésekkel kapcsolatos eljárások tekintetében.
II – Jogi háttér
2. A nemzeti bíróságoknak az egyezmény hatálya alá tartozó ügyekre vonatkozó joghatóságára irányadó általános szabályt az egyezmény 2. cikkében írták elő, mely szerint: „valamely szerződő államban lakóhellyel rendelkező személy, jelen egyezmény rendelkezései alapján, állampolgárságára tekintet nélkül ezen állam bíróságai előtt perelhető [...]”. Azon alperesek tekintetében, akik a szerződő állam területén nem rendelkeznek lakóhellyel, az egyezmény 4. cikke a következőket írja elő: „Ha az alperes nem rendelkezik lakóhellyel valamely szerződő államban, valamennyi szerződő állam bíróságainak joghatóságát a 16. cikk alapján az adott szerződő állam joga határozza meg.”
3. Az egyezmény 16. cikke a fenti általános szabályokkal szembeni kivételt fogalmaz meg. Ez a cikk öt eljárási típus tekintetében az eljárással legszorosabb kapcsolatban lévő szerződő állam bíróságainak kizárólagos joghatóságát írja elő. A 16. cikkben meghatározott szabályok elsőbbséget élveznek az egyezmény összes többi joghatósággal kapcsolatos rendelkezésével szemben. Az eljárásban résztvevő felek által kötött megállapodással (az egyezmény 17. cikke szerint) ezektől eltérni nem lehet, illetve az alperes bíróság előtti megjelenésével (az egyezmény 18. cikke szerint) nem lehet róluk lemondani.
4. A 16. cikk 1. pontja előírja:
„A lakóhelyre való tekintet nélkül a következő bíróságok kizárólagos joghatósággal rendelkeznek:
1) a)	olyan eljárásokra, amelynek tárgya ingatlanon fennálló dologi jog vagy ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete, annak a szerződő államnak a bíróságai, ahol az ingatlan található.
b)	az olyan eljárásokra azonban, amelyeknek tárgya ideiglenes magánhasználatra legfeljebb hat egymást követő hónapra kötött ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete, az alperes lakóhelye szerinti szerződő állam bíróságai is rendelkeznek joghatósággal, feltéve, ha a bérbeadó és a bérlő magánszemély, és lakóhelyük ugyanabban a szerződő államban van.”
5. A 16. cikk 1. pontja a) alpontjában található kizárólagos joghatóság szabálya azzal indokolható, hogy az ingatlan fekvése szerinti állam joghatóságának jogi és földrajzi közelsége miatt a jogvita eldöntésére ez az állam alkalmas leginkább. Ezért a Bíróság a rendelkezés célját a következőképpen fogalmazta meg:
„Az ingatlan fekvése szerinti szerződő állam bíróságai kizárólagos joghatóságának fő oka az, hogy a földrajzi közelség miatt az ingatlan fekvése szerinti bíróság van a legjobb helyzetben a tényállás megfelelő megismerése, valamint azon szabályok és szokások alkalmazása tekintetében, melyek általában az ingatlan fekvése szerinti államban használatosak.”(3)
6. Hasonlóképpen, a Jenard-jelentés(4) az egyezmény 16. cikkének 1. pontja által meghatározott ügyekben alkalmazandó kizárólagos joghatóság tekintetében a következő indoklást adja:
„[...] Az ilyen típusú vita gyakran a helyszínen lefolytatandó ellenőrzéseket, információk beszerzését és szakértői vizsgálatokat von maga után. Továbbá sok esetben az ügyre részben a szokásjogi gyakorlat irányadó, mely általánosan nem ismert, csak az ingatlan fekvése szerinti hely vagy esetleg ország bíróságai számára. Végül az elfogadott rendszer tekintetbe veszi, hogy az ingatlan fekvése szerinti ingatlannyilvántartásban bejegyzések eszközlésére van szükség. [...] A rendelkezés elfogadását azon tény tette szükségessé, hogy az ingatlan bérletére általában speciális jogszabályok irányadók, amelyeket összetettségük miatt lehetőség szerint csak a hatályuk szerinti ország bíróságai alkalmazzanak. Továbbá az ilyen eljárásokra számos állam kizárólagos joghatóságot ír elő, melyet általában speciális bíróságokra ruház.”
III – Ténybeli háttér
7. M. Klein és B. Klein németországi lakosok, akik 1992‑ben szerződést kötöttek a Man szigeten alapított Rhodos Managementtel, melyben 13 300 DEM (körülbelül 6700 EUR) fizetésére vállaltak kötelezettséget egy görögországi szállodaegyüttesben található, meghatározott típusú apartman 2031‑ig, évente egy hétre szóló használati jogának megszerzése fejében.
8. A szerződés ellenértékeként kifizetett teljes összeg a szerződés szerint a következő részekből állt: 10 153 DEM tagsági díj (Mitgliedschaftsgebühr); 2048 DEM „használati jogi” díj (Nutzungsgebühr); 432 DEM szerződéskötési és adminisztrációs díjak; 317 DEM fenntartási díj az 1993. évre; 350 DEM három évre szóló RCI (az üdülési időszak és az apartmanok cseréjét összehangoló szervezet) tagsági díj.
9. A szerződés szerint, melynek elnevezése „tagsági jogviszonyra irányuló kérelem és szerződés” volt, a Klein házaspár csatlakozik a Sun Beach Holiday Club tagjai sorába. Ez a szerződés megkötésének szükségszerű feltétele volt: a klubhoz való csatlakozás nélkül a szerződés megkötése nem volt lehetséges. A szerződő felek a szálloda által a klubtagoknak és a többi vendégnek nyújtott általános szolgáltatásokat is igénybe vehették, például a recepciós és a pénzváltási szolgáltatásokat.
10. A szerződés aláírásakor a Klein házaspár 2640 DEM előleget fizetett ki. Ezt követően további 13 300 DEM fizettek ki, habár a szerződés szerint a hátralévő összeg csak 10 660 DEM volt.
11. 1996. márciusában a Klein házaspár a Dortmund Landgericht (regionális bíróság) előtt keresetet nyújtott be, többek között, a Rhodos Management ellen, melyben 15 490 DEM visszafizetését követelték arra való hivatkozással, hogy a nevezett szerződés érvénytelen, mivel megsértette a jó erkölcs és tissztességes magatartás (azaz a „Sittenwidrigkeit”) követelményeit, és hogy a szerződésben megállapított áron felül, tévedésből kifizetett 2640 DEM jogalap nélküli gazdagodásnak minősül, ami az összeg visszakövetelésére ad alapot.
12. Ellenkérelmében a Rhodos Management azt állította, hogy a Landgericht az ügyre nem rendelkezik joghatósággal azon az alapon, hogy az eljárás egy Görögországban található ingatlanra vonatkozó bérleti jogot érint, és így az ügy elbírálására az egyezmény 16. cikke 1. pontjának a) alpontja értelmében kizárólag a görög bíróságok rendelkeznek joghatósággal.
13. 2003. májusában hozott ítéletében a Landgericht elfogadta a fenti jogi érvet, és ennek következtében a keresetet, mint elfogadhatatlant, elutasította.
14. Az Oberlandesgericht Hammhoz benyújtott fellebbezésükben Kleinék arra hivatkoztak, hogy a klubtagsági viszonyra irányuló szerződés nem minősül „bérleti szerződésnek” a 16. cikk 1. pontja a) alpontjának értelmében, tekintettel annak a társasági jog által meghatározott jellegére.
15. 2004. január 27‑én hozott végzésében az Oberlandesgericht a következő előzetes döntéshozatalra irányuló kérdéseket tejesztette a Bíróság elé:
„1. Magában foglalja‑e az 1989. május 26‑i 3. csatlakozási szerződéssel módosított […] Brüsszeli Egyezmény 16. cikke 1. pontjának a) alpontjában található olyan eljárásokra, amelynek „tárgya … egy ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete” meghatározás azokat a jogvitákat, melyek tárgya egy típus és hely szerint meghatározott szállodában apartman használata az év egy bizonyos naptári hetében közel negyven éven keresztül akkor is, ha a szerződés egyidejűleg és szükségszerűen egy olyan klubhoz való csatlakozást is előír, melynek elsődleges feladata a tagok fent nevezett használati joga gyakorlásának biztosítása?
2. Ha az első kérdésre adott válasz igenlő, a Brüsszeli Egyezmény 16. cikke 1. pontjának a) alpontja szerinti kizárólagos joghatóság azokra az igényekre is vonatkozik‑e, amelyek  –noha ebben az értelemben bérleti vagy haszonbérleti szerződésből keletkeztek – jogilag és ténylegesen nincs közük a bérlethez vagy haszonbérlethez, illetve pontosabban arra az igényre, mely az ingatlanhasználat, illetve a klubhoz való csatlakozás ellenértékének tévedésből túlfizetett részének visszafizetésére irányul?”
16. A Bíróság alapokmányának 23. cikke szerint jelen eljárásban írásbeli észrevételt a Klein házaspár, a Rhodos Management, a Bizottság, valamint az Egyesült Királyság Kormánya és a német kormány terjesztett elő.
IV – Elemzés
Az első kérdésről
17. Az Oberlandesgericht első kérdésével azt szeretné megtudni, hogy a 16. cikk 1. pontjában meghatározott kizárólagos joghatóság alkalmazandó‑e az olyan szerződésekkel kapcsolatos eljárásokban, melyek egy szállodaegyüttesben meghatározott típusú apartman használati jogának az év meghatározott időszakában, csaknem 40 éven át való megszerzésére vonatkoznak, még akkor is, ha a szerződés egyidejűleg és kötelező jelleggel klubtagságot ír elő.
18. Ahogyan az nyilvánvaló, az alapeljárás tárgyát képező szerződés az úgynevezett „időben megosztott” szerződéstípusba tartozik. Az időben megosztott szerződések – köztudottan – időben megosztott – azaz az év meghatározott időszakára vonatkozó – ingatlanhasználati jogot jelentenek, melyet gyakorta kötnek olyan nyaralók, akik nyaraló vásárlás helyett inkább egyszerűen jogot vásárolnak az ingatlanban való tartózkodásra az évnek csak meghatározott időszakára nézve. Az ingatlanra vonatkozó adminisztrációs és fenntartási költségeket az időben megosztott „tulajdonosok” rendszerint megosztják.
19. Előzetesen megjegyzem, hogy az Egyesült Királyság Kormánya beadványában kéri, hogy a Bíróság a nemzeti bíróság által feltett kérdésnél szélesebb körű kérdéssel kapcsolatban fejtse ki álláspontját, nevezetesen arra vonatkozóan, hogy az időben megosztott ingatlanhasználati megállapodások általában az egyezmény 16. cikke 1. pontjának a) alpontja alá tartoznak‑e, és milyen körülmények megléte esetén.
20. Habár elméletileg az általánosan alkalmazható „ismérveknek” vannak bizonyos előnyei, én azonban tartózkodnék ezek megfogalmazásának megkísérlésétől. Ennek nyomós indoka, hogy az időben megosztott szerződések tartalma és jogi természete a tagállamokban nagymértékben különbözik. Példának okáért az ilyen megállapodások egyes tagállamokban a kötelmi jog, másokban a társasági jog,(5) megint más tagállamokban a tulajdonjog részét képezik.
21. Ezt a különbözőséget ismeri el az adott területre vonatkozó elsődleges közösségi jogszabály, nevezetesen az ingatlanok időben megosztott használati jogának megszerzésére irányuló szerződések egyes szempontjai vonatkozásában a fogyasztók védelméről szóló, 1994. október 26‑i 94/47/EK parlamenti és tanácsi irányelv.(6) Például az irányelv preambuluma kimondja, hogy „az irányelv szabályozási körébe tartozó szerződések tárgyát képező jogok [azaz az időben megosztott szerződések] jogi természete tagállamonként jelentősen eltér [...]”.(7) Az irányelv nagyon körültekintően tartózkodott attól, hogy a fenti jogok természetének összehangolását megkísérelje, megállapítva, hogy „az irányelvnek nem célja annak szabályozása, hogy milyen terjedelemben köthetők egy vagy több ingatlantulajdon időben megosztott használatára vonatkozó szerződések a tagállamokban, továbbá az ilyen szerződések jogi alapjának szabályozása sem [...]”.(8) A fenti okból kifolyólag az irányelv alkalmazása, amelynek célja az időben megosztott megállapodásokra vonatkozó közös szabályok minimális csoportjának létrehozása, ezáltal a belső piac megfelelő működésének biztosítása és a vásárlók védelme; az ilyen megállapodások nagyon speciális vonatkozásaira terjed ki, nevezetesen azokra „amelyek a szerződések elemeire vonatkozó információkkal, az ilyen információk közlésére vonatkozó megállapodásokkal, továbbá az elállásra vonatkozó eljárásokkal és megállapodásokkal kapcsolatosak”.(9)
22. Ezen különbözőség miatt az egyezmény 16. cikke 1. pontja a) alpontjának általánosságban az időben megosztott szerződésekre való alkalmazhatóságára vonatkozó általános „szabály” – véleményem szerint – helytelen lenne, és a fent röviden ismertetett rendelkezés logikai alapját veszélyeztetné. Erre a célkitűzésre tekintettel az ilyen ismérvek bizonyos esetekben túl sok mindent magukban foglalnának, míg más esetekben túl keveset. Miközben helytálló – ahogyan azt az Egyesült Királyság Kormánya megállapítja –, hogy a 16. cikk 1. pontja a) alpontjának értelmezése nem függhet a nemzeti jog szerinti, egyedi, időben megosztott megállapodás formális jellemzésétől, álláspontom szerint, ezen megállapodások jogi természete oly nagy mértékben különböző az egyes tagállamokban, hogy egy egységesen alkalmazandó szabály megfogalmazásának kísérlete mesterséges lenne, és nemkívánatos eredményre vezetne. Ez különösen azért lenne nemkívánatos, mert az egyezmény általános joghatósági szabályai alóli kivételként a 16. cikk 1. pontjának nem adható „szélesebb körű értelmezés, mint ami a cél[ja] alapján indokolt.”(10)
23. A fentieket megjegyezve kezdem el annak megvizsgálását, hogy az előzetes döntéshozatali kérelmet előterjesztő bíróság által tudomásunkra hozott jelen ügy körülményei között, az időben megosztott megállapodás, melyet a Klein házaspár is kötött, az egyezmény 16. cikke 1. pontjának a) alpontjában meghatározott kizárólagos joghatóság szabálya alá tartozik‑e. Ahogyan az nyilvánvaló, a kérdésre adandó válasz a következő szövegrész értelmezésétől függ: „olyan eljárások[ra], amelynek tárgya [..] ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete”, mely szövegrészt a közösségi jog szerint önállóan kell értelmezni.(11)
24. Álláspontom szerint a fenti kérdést az alábbi indokok miatt igenlően kell megválaszolni.
25. Annak megítélésében, hogy az alapeljárás tárgyát képező szerződés a 16. cikk 1. pontja alá esik‑e, az első lényeges kérdés, hogy a felek megállapodásának a tartalma és nem pusztán alakisága bír döntő jelentőséggel. Ahogyan azt a német kormány megállapítja, a szerződés igazi tartalmának megállapítása során a Bíróságnak kell „fellebbentenie a fátylat” a szerződés alakiságáról. Habár a szerződéses megállapodásban használt szövegezés, csakúgy mint a megállapodásnak a nemzeti jog szerinti kategorizálása, a vizsgálat során tekintetbe veendő szempontok, egyik sem bírhat döntő jelentőséggel. Ezért a jelenl ügyben nem bír döntő jelentőséggel, hogy az alapeljárás tárgyát képező időben megosztott megállapodás „klubban” való részvétel formájában jött létre, és hogy a szerződés elnevezése szerint „tagsági jogviszonyra irányuló kérelem és szerződés”, valamint hogy a szerződés rendelkezései értelmében a szerződéses összeg nagy része „tagsági díj” (Mitgliedschaftsgebühr) formájában volt esedékes. Ha ez másképpen lenne, az az egyezmény szabályainak megkerüléséhez vezetne, mely veszélyeztetné azok egységes alkalmazását. Hozzáteszem, hogy az ilyen megkerülés veszélye különösen kerülendő az időben megosztott megállapodások tekintetében, mivel ezek tipikusan fogyasztók és kereskedelmi vállalkozások között jönnek létre.
26. Másodszor, a megállapodás tartalmának vizsgálata során felmerül a kérdés, vajon a felek megállapodásának elsődleges tárgya ingatlan bérletének vagy haszonbérletének minősül‑e. Így a Sanders ügyben hozott ítéletben a Bíróság megállapította, hogy az olyan megállapodás, melyben az egyik fél egy virágüzlet működtetését, valamint a másik fél részére a goodwill és a havi bérlet fejében díj fizetését vállalta, nem tartozik az egyezmény 16. cikke 1. pontjának hatálya alá, mivel a fenti rendelkezés logikai alapja „nem alkalmazandó, amikor a megállapodás alapvető célja más természetű, különösen, amikor egy üzleti vállalkozás működtetésére irányul”.(12) Hasonlóképpen, a Hacker-ügyben hozott ítéletben a Bíróság megállapította, hogy egy fogyasztó által fizetett átalányösszeg fejében nyújtott több szolgáltatásra vonatkozó összetett szerződés nem tartozik a 16. cikk 1. pontjának hatálya alá azon az alapon, hogy az ilyen megállapodás „kívül esik azon az alkalmazási körön, amelyen belül a 16. cikk 1. pontja által meghatározott kizárólagos joghatóság indokoltsága teljesül [...]”.(13)
27. A fenti okfejtést a jelen ügyre alkalmazva, ahogyan azt az előzetes döntéshozatali eljárás iránti kérelmet előterjesztő bíróság végzésében is megjegyezte, álláspontom szerint, a Klein házaspár szerződésének lényeges eleme és elsődleges tárgya, jóllehet a Sun Beach Holiday Club tagságán keresztül, egy apartman időben megosztott használati joga volt. Eltekintve a használati jogtól, a tagságból fakadó további előnyök – különösen a RCI csereszervezet szolgáltatásaihoz való hozzáférés joga, csakúgy, mint a szálloda szolgáltatásaihoz, például a recepcióhoz való hozzáférés joga – a Bíróság elé terjesztett tények alapján mellékesnek tűnnek.(14) E tekintetben a jelen ügyet meg kell különböztetni a Hacker ügytől, ahol a további szolgáltatások – beleértve a tájékoztatás és tanács nyújtását, szállásfoglalást, az utazásokkal kapcsolatos helyfoglalást, és esetlegesen az utazás lemondása esetére kötött biztosítást – nyilvánvalóan jelentősebbek voltak.(15)
28. A szerződés tartalmi vizsgálatának harmadik szakasza annak megítélése, hogy a megállapodás az ingatlan bérletének, illetve haszonbérletének elsődleges jellemzőit hordozza‑e. Ahogyan azt a német kormány megállapítja, általános szabályként az ilyen bérlet lényege valamely ingatlan meghatározott időre szóló bérletére irányuló szerződés megkötése, bérleti díj fizetése fejében. (16) E tekintetben tanulságosnak találom a Bíróságnak a Rösler ügyben tett megállapítását, mely a bérlet számos tipikus jellemzőjét sorolja fel:
„A bérlet általában tartalmazza a bérlő birtokbalépésére, az ingatlan használatára, a bérbeadónak és a bérlőnek az ingatlan fenntartásával kapcsolatos kötelezettségeire, a bérlet időtartamára, a birtok bérbeadó részére való visszaszolgáltatására, a bérleti díjra, a bérlő által fizetendő járulékos költségekre, mint a víz, gáz, és áramköltségekre vonatkozó szerződéses feltételeket.” (17)
29. A jelen ügy szempontjából a Rösler ügy további tanulságos vonatkozása az a megállapítás, hogy a 16. cikk 1. pontjában meghatározott kivétel még a rövid időszakra szóló olyan bérlet esetén is alkalmazandó, amely csak a nyaraló használatára és a beköltözésre irányul. A fenti következtetés elérése során a Bíróság megállapította, hogy különös tekintettel arra a bizonytalanságra, amely akkor alakulna ki, ha a 16. cikk 1. pontjának a) alpontjában meghatározott általános szabály alól kivételeket engednénk, ez a cikk alkalmazandó „ingatlanok minden bérletére, illetve haszonbérletére, függetlenül azok sajátos jellemzőitől”.(18)
30. A jelen ügyben kötött megállapodás, álláspontom szerint, az „ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete” elégséges jellemzőjét hordozza ahhoz, hogy a 16. cikk 1. pontja alá tartozzon. Különösen, a szerződés feljogosítja a Klein házaspárt arra, hogy egy szállodaegyüttesben található apartmant minden év meghatározott időszakában bérleti díj és fenntartási költségek fizetése fejében használjon. Habár az előzetes döntéshozatali eljárás kérelmezésére irányuló végzés alapján lehetségesnek tűnik, hogy a Klein házaspár nem minden évben ugyanabba az apartmanba tér vissza, véleményem szerint ez nem elegendő ahhoz, hogy értékelésemen változtassak. Szerintem az egyezmény 16. cikkének 1. pontjában meghatározott kizárólagos joghatóság logikai alapja, azaz hogy az ingatlan fekvése szerinti bíróság a jogvitával való jogi és földrajzi közelségből fakadó különleges előnyöket élvez, egyaránt vonatkozik az ilyen helyzetekre is.(19) Továbbá az ilyen időben megosztott szerződések jogi struktúráját úgy is lehet tekinteni, melyet a jelen esetben hasznosnak találok, hogy az meghatározott apartman meghatározott időre szóló bérletére vonatkozó megállapodás, azzal a kitétellel, hogy a későbbi években az apartman más apartmanra való cseréje lehetséges.
31. A fenti okok miatt arra a következtetésre jutottam, hogy az alapeljárás tárgyát képező, időben megosztott szerződés az egyezmény 16. cikke 1. pontja a) alpontjának hatálya alá tartozik.
A második kérdésről
32. Második kérdésével az Oberlandesgericht azt kívánja megtudni, hogy az első kérdésére adandó igenlő válasz esetén az egyezmény 16. cikke 1. pontjának a) alpontjából eredő kizárólagos joghatóság kiterjed‑e a szerződéses bérleti díjat meghaladó, tévedésből kifizetett összeg visszatérítésére irányuló kereseti kérelemre is.
33. Értékelésem szerint a rendelkezés által meghatározott kizárólagos joghatóság nem terjed ki az ilyen kereseti kérelemre.
34. Ahogyan az már megállapításra került, az egyezményben található általános joghatósági szabályok alóli kivételként a 16. cikk 1. pontja a) alpontjának alkalmazási körét megszorítóan kell értelmezni, és csak célja elérése érdekében kell alkalmazni.(20) Álláspontom szerint a fenti alkalmazási kör jelen célokra vonatkozó értelmezése kapcsán három ügynek van különös jelentősége.
35. Az első a Reichert és társai ügy, melyben a Bíróság megszorító megközelítést alkalmazott a rendelkezés körébe tartozó keresetfajtákat illetően, megállapítva:
„[e] körülmények között a 16. cikk 1. pontját oly módon kell értelmezni, hogy az ingatlan fekvése szerinti szerződő állam kizárólagos joghatósága nem foglalja magában az ingatlanon fennálló dologi jogokat érintő valamennyi keresetet, csak azokat, amelyek a Brüsszeli Egyezmény alkalmazási körébe tartoznak, és egyúttal az ingatlan terjedelmének, tartalmának, tulajdonjogának vagy birtokának meghatározására irányulnak, vagy az azon fennálló más dologi jog létezésével kapcsolatosak, és a jogosultak érdekeinek védelmére irányulnak.”(21)
36. A Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a francia action paulienne alapján benyújtott keresetek, amikor a hitelező jogai megsértésével az adós által csalárd módon kötött ügyleteket a hitelező megtámadhatja, nem tartoznak az egyezmény 16. cikke 1. pontjának alkalmazási körébe, mivel az ilyen keresetek „a hitelező adós elleni személyes keresetén alapulnak, és az olyan biztosítékok megőrzésére irányulnak, amelyek az adós vagyonán őt megilletik”.(22)
37. Hasonlóképpen a Rösler ügyben hozott ítéletben a Bíróság megállapította, hogy az egyezmény 16. cikke 1. pontjának alkalmazási körébe tartozik „a bérleti, illetve haszonbérleti jogviszony létezésére, vagy szerződéses feltételeinek értelmezésére, időtartamára, a birtok bérbeadó részére történő visszaszolgáltatására, a bérlő által okozott károk kijavítására, a bérlő által fizetendő bérleti díj és járulékos költségek, mint a víz-, gáz- és áramfogyasztás költségeinek megtérítésére irányuló bármely jogvita. [...] A bérleti, illetve haszonbérleti szerződés alapján a bérbeadó és a bérlő kötelezettségeit érintő bármely jogvita ez alá a kizárólagos joghatóság alá tartozik. Másrészt azok a jogviták, amelyek a bérelt ingatlan használati jogához csak közvetetten kapcsolódnak, mint az üdülés élvezeti értékében bekövetkezett csökkenés, illetve az utazási költségekkel kapcsolatos jogviták, nem tartoznak a fenti cikkben meghatározott kizárólagos joghatóság alá.”(23)
38. Az utolsó megvizsgálandó ügy a Dansommer-ügy, mely egy magánszemély által néhány hetes üdülés céljára bérelt ingatlan elégtelen fenntartásával és az ingatlanban okozott károkkal kapcsolatos kártérítési keresetet érintett, ahol a keresetet nem közvetlenül az ingatlan tulajdonosa, hanem egy hivatásos utazásszervező nyújtotta be, akire a tulajdonosi jogokat átruházták. Annak megállapítása során, hogy az ilyen kereset az egyezmény 16. cikke 1. pontjának alkalmazási körébe tartozik‑e, a Bíróság hangsúlyozta, hogy a kereset nem tartozna a rendelkezés hatálya alá csak azért, mert ingatlannal „kapcsolatos”,(24) a döntő kérdés az, vajon az eljárás tárgya ingatlan bérletével, illetve haszonbérletével közvetlenül összefügg‑e.(25) A tény, hogy a kérdéses szerződés tartalmazott olyan biztosítást, mely az utazás lemondása esetén felmerülő költségeket fedezi, csak járulékos rendelkezés, mely nem volt elegendő ahhoz, hogy a bérleti, illetve haszonbérleti jogállást megváltoztassa, különösen azért, mivel ezt a rendelkezést az előzetes döntéshozatali kérelmet előterjesztő bíróság előtt nem vitatták.(26)
39. A fenti érvelést a jelen ügyre alkalmazva, az előzetes döntéshozatali eljárásra irányuló kérelemből nyilvánvalónak tűnik, hogy a szerződésben megállapított bérleti díjon felül kifizetett összeg visszatérítése iránti kereseti kérelem nem az időben megosztott szerződésből eredő jogon vagy kötelezettségen alapszik. Inkább úgy tűnik, hogy a kereset alapja jogalap nélküli gazdagodás megtérítése iránti igény.(27) Álláspontom szerint az ilyen kereseti kérelem nem tartozik az egyezmény 16. cikke 1. pontja logikai alapjának körébe, azaz az ügy tárgyalása az ingatlan fekvése szerinti tények értékelését vagy a jogszabályok és ítélkezési gyakorlat alkalmazását nem igényli oly módon, hogy az a joghatóságnak az ingatlan fekvése szerinti állam bíróságaira való ruházását indokolja.(28) Következésképpen a kereseti kérelem nem rendelkezik az ingatlan fekvése szerinti joghatósággal való szükséges összefüggéssel, és így – véleményem szerint – nem tartozik az egyezmény 16. cikke 1. pontjának alkalmazási körébe.(29)
V – Végkövetkeztetések
40. Következésképpen véleményem szerint a Bíróságnak a következő válaszokat kell adnia a Oberlandesgericht által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre:
1) A Brüsszeli Egyezmény 16. cikke 1. pontjának a) alpontjában meghatározott eljárások fogalma, amelynek „tárgya […] egy ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete”, kiterjed az alapeljárás tárgyát képező keresetre, mely közel negyven éven keresztül az év meghatározott hetében egy szállodaegyüttesben található apartman használati jogára irányul.
2) A 16. cikk 1. pontja a) alpontjának hatálya nem terjed ki az apartman használati joga ellenértékeként kikötött összegen túl tévedésből kifizetett összeg visszatérítéséhez való jogra.
(1) .
(2)
–	HL 1998. C 27., 1. o.
(3)
– A C‑115/88. sz., Reichert és társai ügyben hozott ítélet (EBHT 1990., I‑27. o.) 10. pontja. Lásd továbbá a 73/77. sz., Sanders-ügyben hozott ítélet (EBHT 1977., 2383. o.) 13–15. pontját.
(4)
–	HL 1979. C 59., 27. o.
(5)
–	A Bizottság ezt úgy illusztrálja, hogy egy vásárló a társaság tagjává válik, amely viszont az időben megosztott ingatlan jogi értelemben vett tulajdonosa. A társaságban való tagság az ingatlan időben megosztott használati jogához kapcsolódik, meghatározott éveken át, az év meghatározott időszakában.
(6) –	HL L 280., 83. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 13. kötet, 315. o.).
(7)
–	Harmadik preambulumbekezdés.
(8)
–	Negyedik preambulumbekezdés.
(9)
–	Második preambulumbekezdés; lásd továbbá az irányelv 1. cikkét.
(10)
–	A fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Sanders-ügyben hozott ítélet 18. pontja.
(11)
–	A fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Reichert és társai ügyben hozott ítélet 8. pontja.
(12)
–	A fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Sanders-ügyben hozott ítélet 16. pontja.
(13)
–	A C‑280/90. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 1992., I‑1111. o.) 15. pontja.
(14)
–	Analógiaként lásd a C‑8/98. sz., Dansommer-ügyben hozott ítélet (EBHT 2000. I‑393. o.) 34. pontját.
(15)
–	A biztosítási szolgáltatások járulékos jellegének analógiájaként lásd továbbá a fenti 14. lábjegyzetben hivatkozott Dansommer ügyet.
(16)
–	Lásd például a 241/83. sz. Rösler-ügyben hozott ítéletet (EBHT 1985., 99. o.).
(17)
– A fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 27. pontja.
(18)
–	A fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 23–24. pont.
(19)
–	Lásd továbbá a Court of Appeal of England and Wales (Civil Division) indoklását a Jarrett kontra Barclays Bank ügyben (1996. EWCA, Civ. 847: „a Bíróságnak a Rösler-ügyben hozott ítéletének fényében nem látom indokát annak, hogy az ezekben az ügyekben kötött megállapodásoktól a 16. cikk 1. pontjában meghatározott bérleti, illetve haszonbérleti jogállást megtagadjuk. Minden esetben az egyik fél a szerződéssel érintett, másik fél tulajdonában álló ingatlan meghatározott időszakra szóló, kizárólagos birtokbavételének jogát szerzi meg pénz fizetése ellenében. […] Mindazon megfontolások, melyek alapján a Bíróság a 16. cikk 1. pontját oly módon értelmezte, hogy az a rövid időszakra szóló bérletet is magában foglalja, ugyanúgy vonatkoznak az ilyen esetekben kötött megállapodásokra, mint a Rösler ügyben a rövid időtartamú bérletre” (Morritt bíró véleménye)
(20)
–	Lásd például a fenti 14. lábjegyzetben hivatkozott Dansommer-ügyben hozott ítélet 21. pontját.
(21)
– A 3. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 13. pontja. Ez tükrözi a Jenard-jelentés indoklását, mely megállapítja, hogy: „Az ingatlan bérletére, illetve haszonbérletére vonatkozóan az ingatlan fekvése szerinti állam bíróságaira ruházott joghatósággal a bizottság a bérbeadó és a bérlő között a bérleti szerződés létezésével és értelmezésével, a bérlő által okozott károk megtérítésével, a kiköltöztetéssel stb. kapcsolatos jogvitákat szándékozott lefedni. A bizottság szándéka szerint a szabály nem alkalmazandó a csupán a bérleti díj fizetésével kapcsolatos eljárásokra, mivel az ilyen eljárások a bérelt ingatlantól teljesen elkülönült tárgyra vonatkoznak”.
(22)
–	A fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Reichert és társai ügyben hozott ítélet 12. pontja.
(23)
–	A fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 29. pontja.
(24)
–	A fenti 14. lábjegyzetben hivatkozott Dansommer-ügyben hozott ítélet 22. pontja.
(25)
–	Ugyanott, 25. pont.
(26)
–	Ugyanott, 34. pont.
(27)
–	Analógiaként lásd a fenti 19. lábjegyzetben hivatkozott Jarrett kontra Barclays Bank ügyben a Court of Appeal harmadik kérdéssel kapcsolatos indoklását.
(28)
–	Analógiaként lásd a fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Reichert és társai ügyben hozott ítélet 12. pontját.
(29)
–	Analógiaként lásd a 189/87. sz. Kalfelis ügyben hozott ítéletet (EBHT 1988., 5565. o.), melyben a Bíróság elutasította azt a jogi érvet, miszerint az egyezmény 5. cikkének 3. pontja szerinti eljárással kapcsolatos valamennyi jogvita tekintetében csak egyetlen állam bíróságainak van joghatósága.