62002CJ0277_HU
Felek
Az ítélet indoklása
Rendelkező rész
Felek
A C‑277/02. sz. ügyben,
az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (Németország) a Bírósághoz 2002. július 29‑én érkezett 2002. július 3‑i határozatával terjesztett elő az előtte
az EU‑Wood‑Trading GmbH
és
a Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (első tanács),
tagjai: P. Jann tanácselnök, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts és K. Schiemann (előadó) bírák,
főtanácsnok: P. Léger,
hivatalvezető: L. Hewlett tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. május 27‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
– az EU‑Wood‑Trading GmbH képviseletében T. Pschera és B. Enderle Rechtsanwälte,
–·a Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH képviseletében C. v. der Lühe Rechtsanwalt,
–·a dán kormány képviseletében J. Molde, meghatalmazotti minőségben,
–·az osztrák kormány képviseletében E. Riedl, meghatalmazotti minőségben,
–·az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében U. Wölker és M. Konstantinidis, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2004. szeptember 23‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
Az ítélet indoklása
1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1998. május 18‑i 98/368/EK bizottsági határozattal (HL L 165., 20. o.) és az 1999. november 24‑i 1999/816/EK bizottsági határozattal (HL L 316., 45. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 338. o.) módosított, az Európai Közösségen belüli, az oda irányuló és az onnan kifelé történő hulladékszállítás felügyeletéről és ellenőrzéséről szóló, 1993. február 1‑jei 259/93/EGK tanácsi rendelet (HL L 30., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 176. o.; a továbbiakban: rendelet) 7. cikke (4) bekezdése a) pontja első és második francia bekezdésének értelmezésére irányul.
2. A kérelmet a bürstadti (Németország) székhelyű EU‑Wood‑Trading GmbH (a továbbiakban: EU‑Wood‑Trading) és a Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH között, az EU‑Wood‑Trading által Olaszországba szállítani kívánt 3500 tonna fahulladék szállítása ellen a Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH által emelt kifogások miatt folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
A jogi háttér
A közösségi szabályozás
3. Az 1991. március 18‑i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 78., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 3. o.) és az 1996. május 24‑i 96/350/EK bizottsági határozattal (HL L 135., 32. o; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 59. o.) módosított, a hulladékokról szóló, 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi irányelv (HL L 194., 39. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: irányelv) alapvető célja az emberi egészség és a környezet védelme a hulladék gyűjtése, szállítása, kezelése, tárolása és lerakása által okozott káros hatások ellen. Ezen irányelv negyedik preambulumbekezdése szerint a természeti erőforrások megőrzése érdekében ösztönözni kell a hulladék visszanyerését és a visszanyert anyagok hasznosítását.
4. Az irányelv 1. cikkének e) pontja az „ártalmatlanítás[t]”, mint „bármely művelet[et], amit a II.A. melléklet felsorol” határozza meg, f) pontja pedig a hasznosítás[t]”, mint „bármely olyan művelet[et], amit a II.B. melléklet felsorol”.
5. Az irányelv 4. cikkének első albekezdése szerint:
„A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a hulladék hasznosítása vagy ártalmatlanítása az emberi egészség veszélyeztetése, valamint anélkül történjen, hogy olyan folyamatokat vagy módszereket használnának, amelyek veszélyesek lehetnek a környezetre, így különösen:
– ne jelentsen kockázatot a vízre, levegőre, talajra, növény- és állatvilágra,
– ne okozzon kellemetlen zajt vagy szagot,
– ne befolyásolja hátrányosan a tájképet vagy a különleges érdeklődésre számot tartó helyeket.”
6. Az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében annak érdekében, hogy többek között a 4. cikkben meghatározott célkitűzések megvalósuljanak, a tagállamok által kijelölt illetékes hatóságok – amilyen hamar csak lehet – hulladékgazdálkodási tervet vagy terveket készítenek. Ugyanezen 7. cikk (3) bekezdése alapján a tagállamok intézkedhetnek annak érdekében, hogy megakadályozzák annak a hulladéknak a mozgását, amely nincs összhangban a hulladékgazdálkodási terveikkel.
7. A rendelet többek között megszervezi a tagállamok közötti hulladékszállítás felügyeletét és ellenőrzését.
8. Kilencedik preambulumbekezdése a következőket tartalmazza:
„…a hulladékszállítmányokat az illetékes hatóságoknak előzetesen be kell jelenteni, lehetővé téve számukra, hogy kellően tájékozódjanak a hulladék típusáról, szállításáról és ártalmatlanításáról vagy hasznosításáról, hogy e hatóságok meg tudjanak tenni minden szükséges intézkedést az emberi egészség és környezet védelme érdekében, beleértve a szállítmány indítása elleni kellően indokolt kifogások lehetőségét is.”
9. A rendelet 2. cikke értelmében:
„E rendelet alkalmazásában:
[…]
b) »illetékes hatóságok«: bármelyik tagállam által a 36. cikknek megfelelően kijelölt, vagy a harmadik államok által kijelölt illetékes hatóságok;
c) »a küldő ország illetékes hatósága«: annak a területnek, ahonnan a szállítmányt küldik, a tagállamok által a 36. cikknek megfelelően kijelölt illetékes hatósága […];
d) »a rendeltetési ország illetékes hatósága«: annak a területnek a tagállamok által a 36. cikknek megfelelően kijelölt illetékes hatósága, ahol a szállítmányt fogadják […];
e) »tranzitország illetékes hatósága«: annak az országnak, amelyen keresztül a szállítmányt átszállítják, az az egyetlen hatósága, amelyet a tagállamok a 36. cikkel összhangban kijelölnek;
[…]
g) »bejelentő«: az a természetes személy vagy vállalati testület, akire vagy amelyre a bejelentési kötelezettség vonatkozik, […] a hulladék elszállítását vagy elszállíttatását javasoló személy […] [helyesen: az a természetes vagy jogi személy, akire vagy amelyre a bejelentési kötelezettség vonatkozik, azaz […] a hulladékot elszállítani vagy elszállíttatni szándékozó személy]:
i) »ártalmatlanítás«: a 75/442/EGK irányelv 1. cikkének e) pontja szerinti ártalmatlanítás;
[…]
k) »hasznosítás«: a 75/442/EGK irányelv 1. cikkének f) pontja szerinti hasznosítás;
[…]”.
10. A rendelet II. címe, melynek címe „Hulladékok tagállamok közötti szállítása”, két fejezetet tartalmaz, melyek közül az egyik (A. fejezet, 3–5. cikk) az ártalmatlanításra, a másik (B. fejezet, 6–11. cikk) a hasznosításra szánt hulladékok szállítását tárgyalja.
11. A rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében, ha a hulladéktermelő vagy birtokos a III. mellékletben (a hulladékok sárga listáján) szereplő, hasznosításra szánt hulladékot szándékozik egyik tagállamból egy másik tagállamba szállítani, illetve azt át szándékozik szállítani egy vagy több más tagállam területén, akkor ezt bejelenti a rendeltetési ország illetékes hatóságának, és a bejelentés másolatát elküldi a küldő- és a tranzitország illetékes hatóságainak és a címzettnek.
12. A rendelet 6. cikkének (3) bekezdése szerint a bejelentés a küldő ország illetékes hatósága által kiállított kísérő dokumentummal történik. Ugyanezen cikk 5. bekezdése határozza meg közelebbről, hogy a bejelentőnek a kísérő dokumentumban tájékoztatást kell adnia többek között az irányelv II.B. melléklete szerinti hasznosítási műveletekről.
13. E rendelet 6. cikkének (6) bekezdése értelmében a bejelentő szerződést köt a címzettel a hulladék hasznosítására, melynek másolatát az illetékes hatóság kérésére annak rendelkezésére kell bocsátani.
14. A rendelet 6. cikkének (8) bekezdése szerint a küldő ország illetékes hatósága a nemzeti jogszabályok alapján úgy is dönthet, hogy a rendeltetési ország illetékes hatóságának a bejelentő helyett saját maga küldi el a bejelentést, másolatot küldve a címzettnek és a tranzitország illetékes hatóságának.
15. A rendelet 7. cikkének (2) bekezdése határidőt, feltételeket és módozatokat állapít meg a küldő, a rendeltetési és a tranzitország illetékes hatóságainak, hogy kifogást emeljenek a hasznosításra szánt hulladékok bejelentett szállítási terve ellen. E rendelkezés többek között előírja, hogy a kifogásnak a (4) bekezdésen kell alapulnia.
16. A rendelet 7. cikkének (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„a) A küldő és a rendeltetési ország illetékes hatóságai indokolt kifogásokat emelhetnek a tervezett szállítás ellen:
– a 75/442/EGK irányelvnek, különösen annak 7. cikkének megfelelően,
vagy
– ha a szállítmány [helyesen: szállítás] nem felel meg a környezetvédelemre, a közrendre, közbiztonságra vagy az egészségvédelemre vonatkozó nemzeti törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek [helyesen: törvényi és rendeleti rendelkezéseknek],
vagy
– ha a bejelentőt vagy a címzettet korábban már bűnösnek találták [helyesen: bűnösnek mondták ki] illegális szállításban; ebben az esetben a küldő ország illetékes hatósága a nemzeti jogszabályoknak megfelelően visszautasíthat minden, a kérdéses személy részvételével járó szállítást,
vagy
– ha a szállítás ellentétben áll az érintett tagállam vagy tagállamok által megkötött nemzetközi egyezményekből eredő kötelezettségekkel,
vagy
– ha a hasznosítható és nem hasznosítható hulladék aránya, a véglegesen hasznosítható anyagok becsült értéke vagy a hasznosítás költsége és a nem hasznosítható hányad ártalmatlanításának a költsége gazdasági és környezetvédelmi szempontból nem indokolja a hasznosítást.
b) A tranzitország illetékes hatóságai az a) pont második, harmadik és negyedik francia bekezdése alapján indokolt kifogásokat emelhetnek a tervezett szállítmány [helyesen: szállítás] ellen.”
17. A rendelet 26. cikke a következőképpen rendelkezik:
(1) Illegális szállításnak minősül az olyan hulladékszállítás, amelyet úgy bonyolítanak le, hogy:
[…]
c) az érintett illetékes hatóságok jóváhagyását hamisítással, megtévesztéssel vagy csalással szerzik meg;
vagy
[…]
e) az közösségi vagy nemzetközi szabályokat sértő ártalmatlanításhoz vagy hasznosításhoz vezet
[…]”
18. A rendelet 30. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket, hogy [helyesen: megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy] a hulladékok szállítása e rendelet rendelkezéseivel összhangban történjen. Ezen intézkedések magukban foglalhatják a létesítmények és vállalkozások 75/442/EGK irányelv 13. cikke szerinti vizsgálatait, valamint a szállítmányok szúrópróbaszerű vizsgálatát.”
19. A rendelet 34. cikke szerint:
„(1) A 26. cikk rendelkezései, valamint a polgárjogi [helyesen: polgári jogi] felelősségre vonatkozó Közösségi és nemzeti rendelkezések sérelme nélkül, illetve függetlenül a hulladék ártalmatlanításának vagy hasznosításának helyétől, a hulladék termelője minden szükséges lépést megtesz, hogy […] védje a környezet minőségét a hulladék ártalmatlanítása vagy hasznosítása, illetve az ártalmatlanításra vagy hasznosításra való előkészítése során.
(2) A tagállamok megtesznek minden szükséges lépést az (1) bekezdésben megállapított kötelezettségek teljesülése [helyesen: kötelezettségek teljesítésének biztosítása] érdekében.”
20. A rendelet 36. cikke szerint:
„A tagállamok kijelölik az e rendelet végrehajtásában részt vevő illetékes hatóságot vagy hatóságokat. Mindegyik tagállam egyetlen illetékes tranzithatóságot jelöl ki.”
A nemzeti szabályozás
21. Az 1994. szeptember 27‑i Gesetz zur Förderung der Kreislaufwirtschaft und Sicherung der umweltverträglichen Beseitigung von Abfällen (a hulladékok hasznosításának támogatásáról és környezetkímélő ártalmatlanításuk biztosításáról szóló törvény, BGBl. 1994. I., 2705. o., a továbbiakban: a 1994. szeptember 27‑i törvény) 5. cikkének (3) bekezdése megtilt bármely olyan hulladékhasznosítást, ami az anyagok körforgásában valamely káros anyag jelenlétét növelné.
22. Rheinland-Pfalz tartományban a mérgező hulladékok ártalmatlanításának megszervezése a Sonderabfall-Management Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH feladata.
Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
23. Az EU‑Wood‑Trading 1999. november 23‑án bejelentette a Sonderabfall Management Gesellschaft Rheinland Pfalz mbH‑nak mint a küldő ország illetékes hatóságának, hogy 3500 tonna fahulladékot kíván szállítani az olaszországi székhellyel rendelkező Frati Luigi de Pomponesco vállalkozásnak.
24. A bejelentés szerint a kérdéses hulladék bontási anyagból, bútorból és asztalosipari maradékból származó kezelt, illetve festett fát tartalmaz. A hulladékot hasznosításra szánták, préselt lemez készítéséhez.
25. A bejelentéshez mellékelt iratok között található a hasznosítási művelet leírása, igazolások arról, hogy az olasz hatóságok nem emelnek kifogást a használt faanyag behozatala ellen, valamint hulladékelemzést tartalmazó laboratóriumi jelentés, miszerint a hulladékból szárazanyag-kilogrammonként 47 mg ólom mutatható ki.
26. A küldő ország illetékes hatósága 2000. január 17‑i határozatával a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első és második francia bekezdése alapján kifogást emelt a hulladékszállítással szemben. A kifogás alapja az a tény volt, hogy a kérdéses hulladék a Rheinland-Pfalz tartomány környezetvédelmi minisztériumának iránymutatásában rögzített referenciaértéket meghaladó ólomtartalma miatt annak hasznosítása nem képzelhető el az emberi egészség veszélyeztetése és a környezet károsítása nélkül, ami pedig úgy a rendeletben, mint az 1994. szeptember 27‑i törvényben írt követelményeket sértené.
27. Az EU‑Wood‑Trading a küldő ország illetékes hatóságánál panasszal élt a kifogás ellen, és új hulladékvizsgálati jelentést csatolt be, melyben szárazanyag-kilogrammonként 23 mg ólom és 3,4 mg arzén szerepelt. A panaszt 2000. július 5‑én elutasították.
28. Az e határozat ellen az EU‑Wood‑Trading által indított keresetet a Verwaltungsgericht Mainz (Németország) 2001. október 16‑i ítéletével elutasította. Az EU‑Wood‑Trading fellebbezéssel élt ezen ítélet ellen az Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz előtt. Lényegében arra hivatkozott, hogy a küldő ország illetékes hatósága nem emelhet a hasznosításra szánt hulladék szállítása ellen olyan kifogást, ami nem a hulladék szállítására, hanem annak másik tagállamban történő hasznosítására vonatkozik.
29. Az Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz álláspontja szerint az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntése a közösségi jog értelmezésén múlik, ezért eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) Alapítható‑e a hasznosításra szánt hulladék szállítása elleni kifogás a 259/93/EGK rendelet […] 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdésére azzal az indokkal, hogy a kívánt hasznosítás ellentétes a 75/442 […] irányelv 4. cikkének első mondatából eredő követelménnyel, miszerint a hulladék ártalmatlanítása nem veszélyeztetheti az emberi egészséget, és nem károsíthatja a környezetet?
2) Ha igen, akkor ilyen kifogást emelhet‑e a rendeltetési ország hatóságán kívül a küldő ország hatósága is?
3) Ha igen, akkor a küldő ország hatósága a rendeltetési helyen tervezett hasznosítás egészségre és környezetre gyakorolt hatásának értékelésekor alkalmazhatja‑e a saját államában hatályos, a rendeltetési államéinál szigorúbb követelményeit?
4) Alapítható‑e a hasznosításra szánt hulladék szállítása elleni kifogás a 259/93/EGK rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának második francia bekezdésére azzal az indokkal, hogy a kívánt hasznosítás nem felel meg a környezetvédelemre, a közrendre, közbiztonságra vagy az egészségvédelemre vonatkozó nemzeti törvényi és rendeleti rendelkezéseknek?
5) Ha igen, akkor a küldő ország hatósága emelhet‑e ilyen kifogást azzal az indokkal, hogy a hasznosítás nem felel meg a kiindulási helyen hatályos törvényi és rendeleti rendelkezéseknek? ”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első és a második kérdésről
30. Együtt vizsgálandó első és második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a hulladék szállítása ellen a küldő és a fogadó ország illetékes hatósága által a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdése alapján emelhető kifogás alapja lehet‑e olyan meggondolás, mely nem csupán a hulladéknak az egyes illetékes hatóságok illetékességi területein történő szállításával, hanem a szállítás folytán lehetővé vált hasznosításának műveletével függ össze.
31. Megállapítható, hogy a rendelet a szállítás fogalmát nem határozza meg. Mivel azonban a rendelet egyes rendelkezései, így többek között a 7. cikk (3) bekezdése, utalnak a hulladékszállítás fogalmára, a 7. cikk (4) bekezdése szerinti szállítás nem korlátozható a szemétmozgatási műveletre.
32. A szállítás fogalmát ezért összefüggéseiben kell tekinteni, és a kérdéses rendelkezések célja és értelme szerint kell értelmezni annak eldöntése érdekében, hogy e rendelkezések lehetővé teszik-e a rendeltetési államban tervezett hasznosítás alapján kifogás emelését a szállítás ellen.
33. Először is emlékeztetni kell arra, hogy a rendelet a környezet védelmének biztosítása érdekében közösségi szinten harmonizáltan szabályozza a hulladékszállítást (C‑324/99. sz. DaimlerChrysler ügyben 2001. december 13‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑9897. o.] 42. pontja).
34. A rendeletben rögzített feltételeket és eljárásokat a környezet védelmének biztosítására törekedve és a környezeti politika olyan céljaira tekintettel fogadták el, mint a közelség elve, a hasznosítás elsőbbségének elve, a közösségi és nemzeti szintű önellátás elve. Különösen ezek a feltételek és eljárások teszik lehetővé, hogy a tagállamok ezen elvek érvényesítése érdekében teljes vagy részleges tilalmakat vezessenek be, vagy rendszeresen kifogásokat emeljenek, és megakadályozzák az irányelv rendelkezéseivel össze nem egyeztethető hulladékszállításokat. Ekként a rendelet a Közösség környezeti politikájába illeszkedik, és nem a hulladék Közösségen belüli szabad áramlásának megvalósítására irányul (a C‑187/93. sz., Parlament kontra Bizottság ügyben 1994. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑2857. o.] 22. és 23. pontja).
35. A rendelettel ekként létrehozott közösségi rendszerben a közösségi jogalkotó által követett cél – az egészség és a környezet védelme – veszélybe kerülne, ha a szabályozás tárgyát, a hulladékszállítást nem egészében, azaz nem a küldő államban található kiindulási ponttól a rendeltetési államban történt kezelés végéig tekintenénk.
36. E tekintetben a rendelet kilencedik preambulumbekezdéséből következik, hogy a rendelet a hulladékszállítások illetékes hatóságok számára történő bejelentési rendszerét hozza létre, hogy lehetővé tegye számukra, hogy kellően tájékozódjanak nem csupán a hulladék típusáról és mozgásáról, de ártalmatlanításukról vagy hasznosításukról is avégett, hogy minden szükséges intézkedést megtehessenek az emberi egészség és a környezet védelme érdekében, ideértve indokolt kifogások emelését is.
37. E célból a rendelet 6. cikkének (5) bekezdése alapján a bejelentő a bejelentés eszközéül szolgáló kísérő dokumentumban nem csupán a hasznosítandó hulladék összetételét, mennyiségét és szállításának módját köteles közölni, hanem a hulladék feldolgozásának feltételeit is. A közösségi jogalkotó azt kívánta, hogy valamennyi illetékes hatóság tájékoztatást kapjon a hulladék kezelésének teljes folyamatáról mindaddig, amíg a hulladék már nem jelent veszélyt az egészségre és a környezetre.
38. Mindent egybevetve, a rendelet olyan, az alapeljárásban szóba kerülteken túli rendelkezéseket is tartalmaz, melyek érvényesítése magában foglalja, hogy a hasznosításra szánt hulladék szállításának ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező hatóságok figyelembe vegyék a hasznosítás műveletére vonatkozó tényeket is. Így a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának ötödik francia bekezdése a szállítással szemben kifogási indokként jelöli meg a hasznosítás gazdasági vagy környezetvédelmi szempontból való indokolatlanságát. Ugyanígy a rendelet 26. cikke (1) bekezdésének e) pontja a 26. cikk (5) bekezdésével együtt előírja, hogy a tagállamok az illegális, azaz a közösségi vagy nemzetközi jogi szabályokat sértő ártalmatlanításhoz vagy hasznosításhoz vezető hulladékkereskedelem tiltása és üldözése érdekében minden megfelelő jogi intézkedést megtesznek.
39. Ezekből a meggondolásokból az következik, hogy a rendelet egészét vizsgálva, az nem zárja ki, hogy a hulladékszállítást ellenőrizni köteles minden egyes illetékes hatóság figyelembe vehesse nem csupán a hulladékszállításra, hanem a hulladékhasznosítási folyamat feltételeire vonatkozó adatokat is.
40. A rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdését illetően, a főtanácsnoki indítvány 36. pontjával egyezően, meg kell állapítani, hogy ezt a rendelkezést – mely lehetővé teszi, hogy a rendelkezési és a küldő ország illetékes hatóságai indokolt kifogásokat emeljenek a tervezett szállítás ellen „a 75/442/EGK irányelvnek, különösen annak 7. cikkének megfelelően” – akként kell értelmezni, hogy a hatóságok az irányelv és különösen annak 7. cikke alapján jogosultak kifogást emelni.
41. A 7. cikk említése előtt a „különösen” szó használata azt is jelenti, hogy a hivatkozás erre a cikkre pusztán tájékoztató jellegű, és kifogás az irányelv más rendelkezéseire is alapítható. Így az a körülmény, hogy az irányelv 7. cikkének (3) bekezdése alapján a tagállamok intézkedhetnek annak érdekében, hogy megakadályozzák annak a hulladéknak a „mozgását”, amely nincs összhangban a hulladékgazdálkodási terveikkel, nem eredményezheti, hogy az illetékes hatóságnak a hulladék szállítására kellene korlátoznia azokat a meggondolásait, melyekkel a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdése szerinti kifogását megalapozza.
42. Végül – mivel az irányelv 4. cikke szerint a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a hulladék hasznosítása vagy ártalmatlanítása az emberi egészség veszélyeztetése, valamint anélkül történjen, hogy olyan folyamatokat vagy módszereket használnának, amelyek veszélyesek lehetnek a környezetre – a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdését akként kell értelmezni, hogy az a rendeltetési és a küldő ország illetékes hatóságának a hasznosításra szánt hulladék szállításával szemben olyan indokkal is megengedi kifogás emelését, hogy a tervezett hasznosítás nem felel meg az irányelv 4. cikkéből eredő követelményeknek.
43. A fentiek alapján az első és a második kérdésre az a válasz adandó, hogy a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdését akként kell értelmezni, hogy a hasznosításra szánt hulladék szállítása ellen a küldő és a fogadó ország illetékes hatósága által emelhető kifogás alapja olyan meggondolás is lehet, mely nem csupán a hulladéknak az egyes illetékes hatóságok illetékességi területein történő szállításával, hanem a szállítás folytán lehetővé vált hasznosításának műveletével függ össze.
A harmadik kérdésről
44. Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy akként kell‑e a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdését értelmezni, hogy a küldő ország illetékes hatósága annak érdekében, hogy valamely hulladékszállítás ellen kifogást emeljen a rendeltetési helyen tervezett hasznosítás egészségre és környezetre gyakorolt hatását értékelve alkalmazhatja a küldő államban történő hulladékhasznosításra vonatkozó követelményeket, még akkor is, ha azok a rendeltetési államban hatályosnál szigorúbbak.
45. E tekintetben, mint az a jelen ítélet 33. pontjában már megállapításra került, a rendelet a környezet védelmének biztosítása érdekében közösségi szinten harmonizáltan szabályozza a hulladékszállítást. Ezzel szemben, mint arra a főtanácsnoki indítvány 60. pontja is rámutat, a hulladékhasznosítási feltételek terén nem történt harmonizációs intézkedés. Ezért az irányelv 4. cikkének (1) bekezdésével összhangban a tagállamok teszik meg a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a hulladék hasznosítása vagy ártalmatlanítása az emberi egészség veszélyeztetése, valamint anélkül történjen, hogy olyan folyamatokat vagy módszereket használnának, amelyek veszélyesek lehetnek a környezetre, így különösen ne jelentsen kockázatot a vízre, levegőre, talajra, növény- és állatvilágra, ne okozzon kellemetlen zajt vagy szagot, ne befolyásolja hátrányosan a tájképet vagy a különleges érdeklődésre számot tartó helyeket. Még ha ez a rendelkezés nem is rögzíti pontosan a megteendő intézkedések konkrét tartalmát, a tagállamokat azonban az elérendő cél tekintetében köti, míg az intézkedések szükségességének megítélésénél mérlegelési lehetőséget hagy a számukra (a C‑365/97. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1999. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7773. o.] 66. és 67. pont).
46. E mérlegelési jog gyakorlása során a tagállamok hulladékhasznosítási szabályaik megállapításával olyan nemzeti intézkedéseket alkothatnak, melyeknek az emberi egészség és a környezet védelmére mint célokra vonatkozó követelményszintjei tagállamról tagállamra jelentős eltéréseket mutathatnak. Pontosan e helyzetnek köszönhetően merül fel a kérdést előterjesztő bíróság kérdése, és különösen azt a kérdés, hogy a küldő ország illetékes hatósága a rendelet alapján a tervezett szállítással szemben emelt kifogásában hivatkozhat‑e a saját nemzeti szabályaiban biztosított magasabb védelmi szintre, ha a küldő tagállam a fenti célok elérése érdekében a fogadó tagállamban hatályosnál szigorúbb szabályokat vezetett be. Ha pedig a küldő állam illetékes hatósága a rendeltetési államban végzendő hulladékhasznosítás feltételeihez kapcsolódó tények figyelembevételével emelhet kifogást a szállítással szemben, akkor a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdése azt is magában foglalja, hogy e hatóság a hasznosítás emberi egészségre és környezetre irányuló kockázatait értékelve minden érdemleges követelményt figyelembe vehet, ideértve a küldő államban hatályosakat is, még ha azok a rendeltetési állambelieknél szigorúbbak is, feltéve hogy a kockázatok kiküszöbölése a céljuk. A küldő ország illetékes hatóságát azonban nem köthetnék saját államának követelményei, ha azok nem lennének a fogadó államéinál alkalmasabbak e kockázatok kiküszöbölésére.
47. A rendeletet azért kell ekként értelmezni, mert a közösségi környezetvédelmi politika körébe tartozik, melynek célja többek között az EK 2. cikk szerint a környezet minőségének magas szintű védelme és javítása. E cél elérését akadályozná, ha a küldő ország illetékes hatósága nem alkalmazhatná a környezetvédelem magasabb szintjét jelentő saját normáit, és ezért nem emelhetne kifogást az olyan hulladék szállítása ellen, melynek rendeltetési állambeli hasznosítási feltételei az emberi egészséget vagy a környezetet károsíthatják.
48. Igaz ugyan, hogy az ilyen kifogás – mint az alapügyben is – ellentmondana a rendeltetési ország illetékes hatósága álláspontjának, ha az, a hasznosítási műveletet a saját nemzeti normái szerinti követelményeket teljesítőnek ítélve, a tervezett hulladékszállítással szemben nem emel kifogást. Azonban az ilyen helyzet magából a rendelettel bevezetett rendszerből következik, mert az egyszerre minden illetékes hatóságot felruház a hulladékszállítások rendelettel összhangban léte felügyeletének felelősségével (a C‑6/00. sz. ASA ügyben 2002. február 27‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑1961. o.] 44. pontja). Ezért nem lehet a rendelet más értelmezése érdekében arra hivatkozni, hogy a különböző illetékes hatóságok álláspontjának eltérése az EK 10. cikkben írt jóhiszemű együttműködés elvével ellentétes.
49. Mivel azonban a közösségi jogalkotó előírta, hogy a hasznosításra szánt hulladékoknak szabadon kell mozogniuk a tagállamok között abból a célból, hogy ott kezelhessék őket (a C‑203/96. sz. Dusseldorp-ügyben 1998. június 25‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑4075. o.] 33. pontja), a küldő ország illetékes hatósága csak akkor jogosult kifogást emelni a szállítás ellen a saját nemzeti hasznosítási normái alapján, ha ezek a normák, az arányosság elvét tiszteletben tartva, az emberi egészséget és a környezetet fenyegető kockázatok kiküszöbölése céljának megvalósítására alkalmasak, és nem mennek túl az e célok eléréséhez szükségesen.
50. E tekintetben a kockázatokat nem általános meggondolások mércéjével, hanem megfelelő tudományos kutatások alapján kell felmérni (erről lásd többek között a C‑17/93. sz. Van der Veldt ügyben 1994. július 14‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑3537. o.] 17. pontját).
51. Másfelől, önmagában az a tény, hogy valamely tagállam más tagállamnál kevésbé szigorú szabályokat alkalmaz, még nem jelenti azt, hogy a szigorúbb szabályok aránytalanok és így a közösségi joggal össze nem egyeztethetők lennének (erről lásd a C‑294/00. sz. Gräbner-ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6515. o.] 46. pontját).
52. Ugyanis önmagában az a körülmény, hogy valamely tagállam egy másik tagállam által bevezetettől eltérő védelmi rendszert választott, nem lehet hatással a kérdéses rendelkezések szükségességének és arányosságának megítélésére (a C‑67/98. sz. Zenatti-ügyben 1999. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7289. o.] 34. pontja és a fent hivatkozott Gräbner-ítélet 47. pontja).
53. Annak megítélése, hogy e nemzeti normákat az arányosság elvébe ütköző módon alkalmazták‑e, a küldő ország illetékes hatósága által emelt kifogás ellen indított kereset ügyében eljáró nemzeti bíróság feladata (erről lásd a C‑314/98. sz. Snellers-ügyben 2000. október 12‑én hozott ítéletet, EBHT I‑8633. o., 59. pont).
54. A fentiek alapján a harmadik kérdésre az a válasz adandó, hogy a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdését akként kell értelmezni, hogy a küldő ország illetékes hatósága annak érdekében, hogy valamely hulladékszállítás ellen kifogást emeljen, a rendeltetési helyen tervezett hasznosítás egészségre és környezetre gyakorolt hatását értékelve alkalmazhatja – az arányosság elvének tiszteletben tartásával – a küldő államban történő hulladékhasznosításra vonatkozó követelményeket, még akkor is, ha azok a rendeltetési államban hatályosnál szigorúbbak.
A negyedik és az ötödik kérdésről
55. Együtt vizsgálandó negyedik és ötödik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának második francia bekezdése alapján – miszerint a tervezett szállítás ellen indokolt kifogás emelhető, ha az nem felel meg a környezetvédelemre, a közrendre, közbiztonságra vagy az egészségvédelemre vonatkozó nemzeti törvényi és rendeleti rendelkezéseknek – jogosult‑e a küldő ország illetékes hatósága kifogást emelni azon az alapon, hogy a tervezett hasznosítás nem felel meg a nemzeti rendelkezéseknek.
56. Amint azt a jelen ítélet 39. pontja kimondja, a rendelet egészét vizsgálva, az nem zárja ki, hogy minden egyes, a hulladékszállítást ellenőrizni köteles illetékes hatóság figyelembe vehesse nem csupán a hulladékszállításra, hanem a hulladékhasznosítási folyamat feltételeire vonatkozó adatokat is. Azonban a rendelet 7. cikke (4) bekezdésének egészét vizsgálva nem juthatunk erre a következtetésre a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának második francia bekezdése vonatkozásában anélkül, hogy e cikk belső egységét kétségbe ne vonnánk.
57. Fontos megállapítani, hogy a rendelet 7. cikke (4) bekezdésének b) pontja a tranzitországok illetékes hatóságait arra jogosítja, hogy ugyanezen cikk a) pontjának második, harmadik és negyedik francia bekezdése alapján – kizárva azonban e rendelkezés első és ötödik francia bekezdését – indokolt kifogásokat emeljenek a tervezett szállítás ellen.
58. Vagyis a rendelet a tranzitországok illetékes hatóságai számára – a küldő és a rendeltetési országok illetékes hatóságaitól eltérően – nem engedi meg a hulladékkezelés irányelvvel összeegyeztethető voltának, illetve a hasznosítás gazdasági és környezetvédelmi szempontból való indokoltságának vizsgálatát.
59. Ebben az összefüggésben, amikor a közösségi jogalkotó a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának második francia bekezdésében úgy rendelkezett, hogy az illetékes hatóságok kifogást emelhetnek a tervezett szállítás ellen, ha az nem felel meg a nemzeti törvényi és rendeleti rendelkezéseknek, akkor a szállítás minden egyes szakaszán az érintett tagállam saját rendelkezéseinek hatékonyságát kívánta megőrizni az ezen állam területén található hulladék vonatkozásában. Vagyis az e rendelkezésekben szereplő szállítás csupán a szállítmánnyal kapcsolatos olyan műveleteket jelenti, melyeket addig végeznek, amíg az az adott illetékes hatóság területén tartózkodik. Ebből az következik, hogy a küldő ország illetékes hatósága nem hivatkozhat ezekre a szabályokra, amikor a rendeltetési államban végzendő hasznosítási művelet ellen kifogást emel.
60. Így a negyedik és az ötödik kérdésre az a válasz adandó, hogy a rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának második francia bekezdését akként kell értelmezni, hogy az illetékes hatóság nem alapíthatja a hulladék szállítása elleni kifogását e rendelkezésre azzal az indokkal, hogy a tervezett hasznosítás nem felel meg a környezetvédelemre, a közrendre, közbiztonságra vagy az egészségvédelemre vonatkozó nemzeti törvényi és rendeleti rendelkezéseknek.
A költségekről
61. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
Rendelkező rész
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1) Az 1998. május 18‑i 98/368/EK bizottsági határozattal és az 1999. november 24‑i 1999/816/EK bizottsági határozattal módosított, az Európai Közösségen belüli, az oda irányuló és az onnan kifelé történő hulladékszállítás felügyeletéről és ellenőrzéséről szóló, 1993. február 1‑jei 259/93/EGK tanácsi rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdését akként kell értelmezni, hogy a hasznosításra szánt hulladék szállítása ellen a küldő és a fogadó ország illetékes hatósága által emelhető kifogás alapja olyan meggondolás is lehet, mely nem csupán a hulladéknak az egyes illetékes hatóságok illetékességi területein történő szállításával, hanem a szállítás folytán lehetővé vált hasznosításának műveletével is összefügg.
2) A 98/368 és az 1999/816 határozattal módosított 259/93 rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának első francia bekezdését akként kell értelmezni, hogy a küldő ország illetékes hatósága annak érdekében, hogy valamely hulladékszállítás ellen kifogást emeljen a rendeltetési helyen tervezett hasznosítás egészségre és környezetre gyakorolt hatását értékelve alkalmazhatja – az arányosság elvének tiszteletben tartásával – a küldő államban történő hulladékhasznosításra vonatkozó követelményeket, még akkor is, ha azok a rendeltetési államban hatályosnál szigorúbbak.
3) A 98/368 és az 1999/816 határozattal módosított 259/93 rendelet 7. cikke (4) bekezdése a) pontjának második francia bekezdését akként kell értelmezni, hogy a küldő ország illetékes hatósága nem alapíthatja a hulladék szállítása elleni kifogását e rendelkezésre azzal az indokkal, hogy a tervezett hasznosítás nem felel meg a környezetvédelemre, a közrendre, közbiztonságra vagy az egészségvédelemre vonatkozó nemzeti törvényi és rendeleti rendelkezéseknek.