62023CJ0671
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
2025. június 19. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A pénzügyi rendszer pénzmosás és terrorizmusfinanszírozás céljára való felhasználásának megelőzése – (EU) 2015/849 irányelv – 59. cikk – A »rendszeres jogsértés« fogalma – Szankciók – Nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, amely az egy és ugyanazon ellenőrzés során megállapított egyes jogsértésekre vonatkozóan külön bírság kiszabását teszi lehetővé– Az uniós joggal való összeegyeztethetőség – Minimális harmonizáció – Az uniós jog általános elveinek tiszteletben tartása – Hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciók – A ne bis in idem elve”
A C‑671/23. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) a Bírósághoz 2023. november 13‑án érkezett, 2023. november 8‑i határozatával terjesztett elő
az M
és
a Lietuvos bankas
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
tagjai: A. Kumin tanácselnök (előadó), I. Ziemele és S. Gervasoni bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a litván kormány képviseletében V. Kazlauskaitė‑Švenčionienė és E. Kurelaitytė, meghatalmazotti minőségben,
–
a spanyol kormány képviseletében M. Morales Puerta, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében C. Auvret, J. Jokubauskaitė és G. von Rintelen, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a pénzügyi rendszerek pénzmosás vagy terrorizmusfinanszírozás céljára való felhasználásának megelőzéséről, a 648/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 2005/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv és a 2006/70/EK bizottsági irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. május 20‑i (EU) 2015/849 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 141., 73. o.) 59. cikkének értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az M – egy elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény – és a Lietuvos bankas (litván nemzeti bank) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya az utóbbi által hozott azon határozat, amely M‑mel szemben nyolc különböző bírságot szabott ki a pénzmosásnak és a terrorizmus finanszírozásának megelőzésére vonatkozó nemzeti jogszabályok nyolc megsértése miatt.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A 2015/849 irányelv (1), (2) és (59) preambulumbekezdése szerint:
„(1)
„Az illegális pénzáramlás árthat a pénzügyi ágazat integritásának, stabilitásának és megítélésének, továbbá fenyegetést jelenthet az [Európai] Unió belső piacára és a nemzetközi fejlődésre nézve. A pénzmosás, valamint a terrorizmusfinanszírozás és a szervezett bűnözés továbbra is jelentős probléma, amelyet uniós szinten kell kezelni. A büntetőjogi megoldás uniós szintű továbbfejlesztésén túl elengedhetetlen, emellett kiegészítő eredményekkel járhat a pénzügyi rendszer pénzmosásra és terrorizmusfinanszírozásra történő felhasználásának a célzott és arányos megelőzése.
(2)
A hitelintézetek és a pénzügyi intézmények biztonságosságát, integritását és stabilitását, valamint a pénzügyi rendszer egésze iránti bizalmat súlyosan veszélyeztethetik a bűnözőknek és elkövető társaiknak azon erőfeszítései, amelyek célja a bűnözésből származó bevételek eredetének leplezése, illetve a legális vagy illegális pénzeknek terrorista célokra való átirányítása. […] [E]gyensúlyra kell törekedni a társadalom bűnözéstől való megvédésére és az uniós pénzügyi rendszer stabilitásának és integritásának védelmére irányuló célkitűzések, valamint egy olyan szabályozási környezet megteremtésének szükségessége között, amely lehetővé teszi a vállalkozások számára, hogy aránytalan jogszabályi megfelelési költségek nélkül fokozzák üzleti tevékenységeiket.
[…]
(59)
A pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás elleni küzdelem fontosságának arra kell ösztönöznie a tagállamokat, hogy hatékony, arányos és visszatartó erejű közigazgatási szankciókat és intézkedéseket állapítsanak meg a nemzeti jogban az ezen irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések betartásának elmulasztása esetére. […] Ezen irányelvnek ezért egy sor olyan közigazgatási szankciót és intézkedést kell előírnia, amelyek minimális lehetőségként a tagállamok rendelkezésére állnak az ügyfél‑átvilágítási intézkedésekhez, a nyilvántartáshoz, a gyanús ügyletekre vonatkozó bejelentésekhez, valamint a kötelezett szolgáltatók belső ellenőrzéséhez kapcsolódó előírások súlyos, ismétlődő vagy rendszeres megsértése esetére. A szankciók és intézkedések körének kellően szélesnek kell lennie ahhoz, hogy lehetővé tegye a tagállamok és az illetékes hatóságok számára, hogy figyelembe vegyék a kötelezett szolgáltatók közötti különbségeket, különösen a hitelintézetek és a pénzügyi intézmények, valamint az egyéb kötelezett szolgáltatók esetében, tekintettel méretükre, jellemzőikre és tevékenységük jellegére. Ezen irányelv átültetése során a tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy az ezen irányelvvel összhangban kiszabott közigazgatási szankciók és intézkedések, valamint a nemzeti joggal összhangban kiszabott büntetőjogi szankciók ne sértsék a ne bis in idem elvet.”
4
Ezen irányelv 1. cikke (1) és (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ezen irányelv célja, hogy megelőzze az uniós pénzügyi rendszereknek a pénzmosás, valamint terrorizmusfinanszírozás céljára való felhasználását.
(2)   A tagállamok biztosítják a pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás tilalmát.”
5
A fenti irányelv 58. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a kötelezett szolgáltatók az ezen irányelvet átültető nemzeti rendelkezések megsértéséért az e cikkel és az 59–61. cikkel összhangban felelősségre vonhatóak legyenek. Az ezen előírásból következő szankcióknak vagy intézkedéseknek hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.
(2)   A tagállamok büntetőjogi szankciók megállapításával és alkalmazásával kapcsolatos jogának sérelme nélkül a tagállamok szabályokat állapítanak meg a közigazgatási szankciókra és intézkedésekre vonatkozóan, valamint biztosítják, hogy illetékes hatóságaik megállapíthassanak ilyen szankciókat és intézkedéseket az ezen irányelvet átültető nemzeti rendelkezések megszegése esetére, továbbá gondoskodnak arról, hogy e szankciók és intézkedések alkalmazásra kerülnek.
[…]”
6
Ugyanezen irányelv 59. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy ez a cikk alkalmazandó legyen legalább azokban a helyzetekben, amikor a kötelezett szolgáltatók súlyosan, ismétlődően, rendszeresen vagy e módokat ötvözve megsértik a következő cikkekben előírt követelményeket:
a)
10–24. cikk (ügyfél‑átvilágítás);
b)
33., 34. és 35. cikk (gyanús ügyletek bejelentése);
c)
40. cikk (nyilvántartás); és
d)
45. és 46. cikk (belső kontrollok).
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdésben említett esetekben az alkalmazható közigazgatási szankciók és intézkedések magukban foglalják legalább a következőket:
a)
nyilvános nyilatkozat, amely megnevezi a természetes vagy jogi személyt és a jogsértés természetét;
b)
határozat, amely előírja a természetes vagy jogi személy számára, hogy hagyjon fel az adott magatartással és tartózkodjon a magatartás megismétlésétől;
c)
olyan kötelezett szolgáltató esetében, amely engedélyezés hatálya alá tartozik, az engedély visszavonása vagy felfüggesztése;
d)
a kötelezett szolgáltató vezető testülete valamely – a kötelezettségszegésért felelősnek tartott – tagjának vagy a kötelezettségszegésért felelős bármely más természetes személynek az átmeneti eltiltása vezető funkciójának a kötelezett szolgáltatókban történő gyakorlásától;
e)
maximális közigazgatási pénzbírság, melynek összege a jogsértésből származó nyereség összegének legalább kétszerese, amennyiben a nyereség meghatározható, vagy pedig legalább 1000000 [euró].
(3)   A tagállamok gondoskodnak arról, hogy – a (2) bekezdés e) pontjától eltérve – amennyiben az érintett kötelezett szolgáltató hitelintézet vagy pénzügyi intézmény, az alábbi szankciók is alkalmazhatók legyenek:
a)
jogi személy esetében legalább 5000000 EUR összegű vagy a legutolsó rendelkezésre álló, az ügyvezető szerv által jóváhagyott beszámoló szerinti teljes éves árbevétel 10%‑ával egyenértékű maximális közigazgatási pénzbírság; amennyiben a kötelezett szolgáltató anyavállalat vagy anyavállalat leányvállalata, amelynek [a meghatározott típusú vállalkozások éves pénzügyi kimutatásairól, összevont (konszolidált) éves pénzügyi kimutatásairól és a kapcsolódó beszámolókról, a 2006/43/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 78/660/EGK és a 83/349/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. június 26‑i 2013/34/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 182., 19. o.)] 22. cikkével összhangban összevont pénzügyi beszámolót kell készítenie, a figyelembe veendő teljes árbevétel a legutolsó rendelkezésre álló, a legfelsőbb szintű anyavállalat ügyvezető szerve által jóváhagyott összevont beszámoló szerinti teljes éves árbevétel vagy a vonatkozó számviteli irányelvek szerinti, annak megfelelő típusú bevétel;
b)
természetes személy esetében legalább 5000000 EUR összegű, illetve azokban a tagállamokban, amelyekben nem az [euró] a hivatalos pénznem, a nemzeti pénznemben 2015. június 25‑én ennek megfelelő értékű maximális közigazgatási pénzbírság.
(4)   A tagállamok felhatalmazhatják az illetékes hatóságaikat arra, hogy a (2) bekezdés a)–d) pontjában említetteken túl egyéb típusú közigazgatási szankciókat szabjanak ki, vagy a (2) bekezdés e) pontjában és a (3) bekezdésben említett összegeket meghaladó közigazgatási pénzbírságot vessenek ki.”
7
A 2015/849 irányelv 60. cikkének (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok biztosítják, hogy a közigazgatási szankciók vagy intézkedések típusának és szintjének meghatározásakor az illetékes hatóságok minden lényeges körülményt vegyenek figyelembe, adott esetben az alábbiakat is:
a)
a jogsértés súlyossága és időtartama;
b)
a felelősnek tartott természetes vagy jogi személy felelősségének mértéke;
c)
a felelősnek tartott természetes vagy jogi személy pénzügyi ereje, amelyet például a felelősnek tartott jogi személy teljes forgalmában vagy a felelősnek tartott természetes személy éves jövedelmében lehet kifejezni;
d)
a felelősnek tartott természetes vagy jogi személy által a jogsértés eredményeképpen elért nyereség, amennyiben meghatározható;
e)
harmadik feleknek a jogsértéssel okozott veszteség, amennyiben meghatározható;
f)
a felelősnek tartott természetes vagy jogi személy illetékes hatósággal való együttműködésének szintje;
g)
a felelősnek tartott természetes vagy jogi személy általi korábbi jogsértések.”
A litván jog
A PBC/FT törvény
8
A 2015/849 irányelvet a 2018. június 30‑i XIII‑1440. sz. törvénnyel módosított, 1997. június 19‑i Lietuvos Respublikos pinigų plovimo ir teroristų finansavimo prevencijos įstatymas Nr. VIII‑275 (a Litván Köztársaságnak a pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás megelőzéséről szóló VIII‑275. sz. törvénye; Žin. 1997., 64–1502. sz.; a továbbiakban: PBC/FT törvény) ülteti át a litván jogba. E törvény 34. cikke a következőket írja elő:
„(1)   E törvény súlyos megsértésének minősül:
1.
az ügyfél és a kedvezményezett azonosítására vonatkozó, a jelen törvény 9–15. cikkében előírt követelmények be nem tartása;
2.
a gyanús pénzügyletek vagy pénzügyi műveletek bejelentésére vonatkozó, a jelen törvény 16. cikkében előírt követelmények be nem tartása;
3.
az információk megőrzésére vonatkozó, a jelen törvény 19. cikkében előírt követelmények be nem tartása;
4.
ha a pénzügyi intézmény vagy más kötelezett szolgáltató nem vezeti be a jelen törvény 29. cikkében előírt belső ellenőrzési eljárásokat.
(2)   E törvény rendszeres megsértésének minősül:
1.
a jelen törvénynek – a törvény megsértése miatt alkalmazandó szankció kiszabásától számított – egy éven belül legalább három alkalommal történő megsértése;
2.
ha a pénzmosás és/vagy a terrorizmusfinanszírozás megelőzését szabályozó rendelkezéseknek egyidejűleg olyan megsértéseit állapítják meg, amelyek az alábbiak közül több követelménycsoportra is kiterjednek:
a)
az ügyfél és a kedvezményezett azonosítására vonatkozó, a jelen törvény 9–15. cikkében előírt követelmények;
b)
a gyanús pénzügyletek vagy pénzügyi műveletek bejelentésére vonatkozó, a jelen törvény 16. cikkében előírt követelmények;
c)
az információk megőrzésére vonatkozó, a jelen törvény 19. cikkében előírt követelmények;
d)
a jelen törvény 29. cikkében előírt belső ellenőrzési eljárásokra vonatkozó követelmények.”
9
A PBC/FT törvény 39. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A litván nemzeti bank és a Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba [(pénzügyi bűncselekmények kivizsgálásával foglalkozó hatóság, Litvánia)] a pénzügyi intézményekkel vagy a külföldi pénzügyi intézmények fióktelepeivel szemben a következő pénzbírságokat szabhatja ki:
[…]
2.
a jelen törvény megsértése esetén, ha a pénzügyi intézmény, vagy a külföldi pénzügyi intézmény fióktelepe e törvényt rendszeresen megsérti, annak súlyos megsértését követi el, vagy azt – a jelen törvény megsértése miatt alkalmazandó szankció kiszabásától számított – egy éven belül ismételten megsérti, az éves bruttó bevétel 0,5%‑ától 10%‑áig terjedő összeg (amennyiben az éves bruttó bevétel 10%‑ának megfelelő összeg meghaladja az 5100000 eurót) vagy 2000 eurótól 5100000 euróig terjedő összeg (ha az éves bruttó bevétel 10%‑ának megfelelő összeg kevesebb, mint 5100000 euró).”
A litván nemzeti bankról szóló törvény
10
Az 1994. december 1‑jei Lietuvos Respublikos Lietuvos banko įstatymas Nr. I‑678 (a Litván Köztársaságnak a litván nemzeti bankról szóló I‑678. sz. törvénye; Žin. 1994., 99–1957. sz.) a 2018. december 20‑i XIII‑1854. sz. törvénnyel módosított változatában (a továbbiakban: a litván nemzeti bankról szóló törvény) a 433. cikkének (7) és (10) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(7)   A litván nemzeti bank, amikor arról dönt, hogy helye van‑e szankció kiszabásának, illetve hogy konkrétan mily szankció(ka)t – és milyen szinten – kell alkalmazni, a következőket veszi figyelembe:
1.
a megállapított jogsértés súlya és időtartama;
2.
a jogsértő által szerzett jövedelem vagy bármely egyéb vagyoni előny összege, az elkerült veszteség vagy az okozott kár összege, amennyiben ez meghatározható;
3.
a jogi személy által elkövetett kötelezettségszegés, a természetes személy kötelezettségszegésének formája és típusa, valamint a szankcióval sújtott személy pénzügyi stabilitása;
4.
a szankcióval sújtott személy által elkövetett korábbi jogsértések és a vele szemben kiszabott szankciók, valamint a litván nemzeti bankkal a vizsgálat során való együttműködése;
5.
az e törvényben, valamint a pénzügyi piacokat szabályozó egyéb törvényekben előírt enyhítő és súlyosító körülmények;
6.
a feltárt jogsértések és a tervezett szankciók (intézkedések) hatása a pénzügyi piacok stabilitására és bizalmára;
7.
a szankcióval sújtott személy által a jogsértés jövőbeli megismétlődésének elkerülése érdekében tett intézkedések;
8.
a pénzügyi vagy fontos piacokra vonatkozó jogszabályok által előírt bármely egyéb körülmény.
[…]
10.   Amennyiben az alkalmazandó szankció pénzbírság, a konkrét kiszabott bírság összegét három szakaszban kell meghatározni, a bírság alapösszegének és az e cikk (7), (8) és (9) bekezdésében említett körülményeknek a figyelembevételével. Az első szakaszban – a megállapított jogsértés súlyára és időtartamára tekintettel – a bírság alapösszege kerül megállapításra, amely nem haladhatja meg az ilyen jogsértés miatt kiszabható bírság maximális összegének 50%‑át. A második szakaszban a bírság alapösszegét adott esetben – az enyhítő és súlyosító körülmények, valamint az érdekelt javára vagy hátrányára szolgáló egyéb körülmények figyelembevételével – csökkenteni vagy növelni kell. […] A harmadik szakaszban az első és a második szakasz keretében megállapított bírság összegét kell adott esetben – a szankció arányossága és visszatartó ereje biztosítása szükségességének, valamint minden egyéb, a korábbi szakaszok során számításba nem vett releváns körülménynek a figyelembevételével – csökkenteni vagy növelni. A felügyeleti hatóság olyan jogi aktust fogad el, amely a jelen cikk rendelkezéseivel összhangban meghatározza a pénzbírság kiszámításának szabályait.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11
Az M elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény, amelynek tekintetében a litván nemzeti bank a 2019. április 1. és 2020. március 31. közötti időszakra vonatkozóan vizsgálatot végzett. E vizsgálatot követően a litván nemzeti bank a 2020. november 13‑i határozatával (a továbbiakban: vitatott határozat) nyolc bírságot szabott ki az M‑mel szemben nyolc olyan jogsértés miatt, amelyek mindegyike a PBC/FT törvény több rendelkezésének, valamint a pénzmosás és/vagy a terrorizmusfinanszírozás megelőzésére irányuló, a pénzügyi piacon tevékenykedő gazdasági szereplőknek szóló utasításoknak a megsértésében állt. A litván nemzeti bank megállapította, hogy e jogsértések mindegyike súlyos vagy viszonylag súlyos jellegű, és közülük hét a PBC/FT törvény 34. cikke (2) bekezdésének 2. pontja értelmében véve rendszeres jellegű is.
12
Az M által elkövetett rendszeres jogsértéseket illetően a litván nemzeti bank megállapította, hogy e jogsértéseket – függetlenül attól, hogy az e rendelkezésben foglalt követelménycsoportok közül egyre vagy többre terjednek ki – olyan „különálló rendszeres jogsértéseknek” kell minősíteni, amelyek mindegyike bírság kiszabását indokolja.
13
A litván nemzeti bank az M‑mel szemben kiszabott bírságok összegét a litván nemzeti bankról szóló törvény 433. cikke és a litván nemzeti bank igazgatótanácsa által elfogadott bírságszámítási leírás alapján számította ki, figyelembe véve a PBC/FT törvény 39. cikke (1) bekezdésének 2. pontjában előírt bírságok maximális összegét.
14
E számítás keretében a litván nemzeti bank a bírságok alapösszegét a súlyosnak minősített öt jogsértés tekintetében a maximális bírság 30%‑ában, a viszonylag súlyosnak tekintett három jogsértés esetében pedig a maximális bírság 20%‑ában állapította meg. Ezt követően figyelembe vette az enyhítő és súlyosító körülményeket, valamint az észszerűség és a méltányosság elvét, és ezen alapösszegeket csökkentette annak érdekében, hogy a bírságok ne legyenek aránytalanok az M bruttó éves bevételéhez képest, de kellően magasak legyenek ahhoz, hogy visszatartsák az M–et jövőbeli jogsértések elkövetésétől. E körülmények között a litván nemzeti bank öt 55000 euró összegű bírságot, két 35000 euró összegű bírságot és egy 25000 euró összegű bírságot, azaz összesen 370000 euró összegű bírságot szabott ki az M‑mel szemben.
15
Az M keresetet indított a litván nemzeti bankkal szemben a Vilniaus apygardos administracinis teismas (vilniusi megyei közigazgatási bíróság, Litvánia) előtt a vitatott határozat részleges megsemmisítése iránt, valamint cselekvésre kötelezés iránti kérelmet terjesztett elő. Az M e kereset alátámasztása érdekében többek között arra hivatkozott, hogy a litván nemzeti bank nem állapíthatta meg a PBC/FT törvény több „különálló rendszeres megsértését”, hanem csak e törvény „egyetlen rendszeres megsértését” mondhatja ki, így vele szemben csak egy bírságot szabhat ki.
16
A bíróság a 2021. szeptember 21‑i ítéletével részben helyt adott e keresetnek, és az M‑mel szemben kiszabott bírságok teljes összegét 200000 euróra csökkentette. Az említett bíróság azonban elutasította az M azon érvét, amely a PBC/FT törvény „egyetlen rendszeres megsértésének” fennállására vonatkozik.
17
Az M fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismashoz (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága), a kérdést előterjesztő bírósághoz, egyrészt az említett ítéletnek a jelen ítélet 15. pontjában említett keresetet elutasító részében való hatályon kívül helyezése iránt, másrészt pedig aziránt, hogy e keresetnek teljes egészében adjanak helyt. A litván nemzeti bank szintén fellebbezést nyújtott be ugyanezen ítélettel szemben annak hatályon kívül helyezése és az említett kereset teljes egészében történő elutasítása érdekében.
18
Az M rámutat, hogy a PBC/FT törvény 34. cikke „súlyos jogsértéseket” és „rendszeres jogsértéseket” is említ, és az M úgy véli, hogy több súlyos jogsértés fennállásának „egyetlen rendszeres jogsértés” megállapításához és így egyetlen bírság kiszabásához kell vezetnie, amelynek maximális összegét e törvény határozza meg. Ezenkívül e 34. cikk szó szerinti értelmezése alapján az ugyanazon követelménycsoportot érintő jogsértéseket egyetlen súlyos jogsértésnek kell tekinteni. Egyébiránt az M azt állítja, hogy a litván nemzeti bank megsértette a ne bis in idem elvét azáltal, hogy nem „egyetlen rendszeres jogsértést” állapított meg, és több bírságot szabott ki az M‑mel szemben, holott a megállapított jogsértések hasonló követelmények be nem tartására vonatkoztak.
19
A litván nemzeti bank a maga részéről a PBC/FT törvény 39. cikke (1) bekezdésének 2. pontjára hivatkozva azt állítja, hogy bár a jogalkotó szándéka annak előírása volt, hogy bírság szabható ki valamely pénzügyi intézménnyel szemben abban az esetben, ha az e törvénynek legalább egy súlyos megsértését elköveti, a rendszeres jogsértésre vonatkozóan nem létezik hasonló szabály, így a jogsértés csak akkor tekinthető rendszeresnek, ha az említett törvényt érintő egyéb jogsértéseket is megállapítottak, amint azt e törvény 34. cikkének (2) bekezdése pontosítja. Ezenkívül a pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás területén több súlyos jogsértés „egyetlen súlyos jogsértésnek” vagy „egyetlen rendszeres jogsértésnek” való minősítése ellentétes lenne a 2015/849 irányelv keretében elérni kívánt célokkal, azaz, az e területen jelentkező veszélyek és az azok által az Unió gazdaságára és pénzügyi rendszerére gyakorolt negatív következmények csökkentésével. Az ilyen minősítés ugyanis arra ösztönözné a pénzügyi piaci szereplőket, hogy az említett területen súlyos és rendszeres jogsértéseket kövessenek el. Egyébiránt lehetetlenné teszi a bírságnak az egyes jogsértések időtartama és súlya, valamint az azokat övező egyéb körülmények alapján történő egyéniesítését, ami érinti az érintett személy védelemhez való jogának gyakorlását.
20
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a jelen ügy azt a kérdést veti fel, hogy a 2015/849 irányelv 59. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében abban az esetben, ha valamely tagállam illetékes hatósága egyetlen ellenőrzés során az említett irányelv 59. cikke (1) bekezdésének a)–d) pontjában meghatározott követelménycsoportok egyikét vagy azok közül többet is érintő több jogsértést állapít meg, e jogsértések mindegyikét olyan „különálló rendszeres jogsértésnek” kell minősíteni, amely külön bírságot von maga után, amelyet az említett irányelvet átültető nemzeti törvényben előírt bírság maximális összegének figyelembevételével számítanak ki.
21
E bíróság arra hivatkozik, hogy a 2015/849 irányelv 59. cikkének (1) bekezdésével ellentétben a PBC/FT törvény 34. cikke (2) bekezdésének 2. pontja előírja, hogy a rendszeres jogsértés megállapításához az utóbbi rendelkezésben említett több követelménycsoport megsértését kell megállapítani. Márpedig a jelen ügyben a litván nemzeti bank a vitatott határozattal mind ugyanazon csoporthoz tartozó jogsértések, mind pedig különböző követelménycsoportokba tartozó jogsértések tekintetében is megállapított különálló rendszeres jogsértéseket. Az említett bíróság kétségeit fejezi ki az ilyen határozat elfogadását lehetővé tevő nemzeti szabálynak az ezen 59. cikkel való összeegyeztethetőségét illetően. Az ilyen nemzeti szabálynak az említett cikkel való összeegyeztethetetlensége esetén meg kell vizsgálni, hogy milyen szempontokat kell figyelembe venni annak meghatározásához, hogy valamely jogsértés ugyanezen cikk értelmében rendszeres jellegű‑e. A kérdést előterjesztő bíróság ezenfelül azt a kérdést veti fel, hogy a PBC/FT törvény 39. cikke (1) bekezdésének 2. pontja, amennyiben „[e törvény] súlyos megsértés[éért]” bírság kiszabásának a lehetőségét írja elő, helyesen ültette‑e át az említett 59. cikk (1) bekezdését, amely a „súlyosan, ismétlődően, rendszeresen vagy e módokat ötvözve „elkövetett jogsértéseket említi.
22
A kérdést előterjesztő bíróság azt is megjegyzi, hogy a 2015/849 irányelv nem tartalmazza a rendszeres vagy súlyos jogsértés fogalmának részletes meghatározását. Megállapítja továbbá, hogy ezen irányelv 5. cikkéből és 59. cikkének (4) bekezdéséből kitűnik, hogy a tagállamok bizonyos mozgástérrel rendelkeznek arra vonatkozóan, hogy az uniós jog által meghatározott korlátok között szigorúbb rendelkezéseket fogadjanak el. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy ezen 5. és 59. cikket nem lehet úgy értelmezni, hogy e tagállamok jogosultak olyan nemzeti szabályokat vagy rendelkezéseket előírni, amelyek értelmében valamely tagállam illetékes hatósága külön bírságot szabhat ki az említett irányelvben foglalt követelményeknek az ugyanazon ellenőrzés során megállapított minden egyes megsértése miatt.
23
A kérdést előterjesztő bíróság azt az álláspontot képviseli, hogy a 2015/849 irányelv 59. cikkének (1) bekezdésében említett jogsértések megállapítása esetén egyetlen közigazgatási pénzbírságot kell kiszabni, amelynek maximális összegét ezen irányelv 59. cikke (3) bekezdésének a) pontja határozza meg. Ha ugyanis az említett irányelv 59. cikkének (1) bekezdésében említett, egyidejűleg megállapított jogsértések mindegyikéért külön bírságokat lehetne kiszabni, az egyszerre kiszabott bírságok teljes maximális összege messzemenően meghaladhatná az ezen 59. cikk (3) bekezdésének a) pontjában előírt bírság maximális összegét, ami sértheti a jogbiztonság és az arányosság elvét.
24
E körülmények között a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a 2015/849 irányelv 59. cikkét, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint amennyiben az illetékes nemzeti hatóság egyetlen ellenőrzés során [az ezen] irányelv 59. cikke (1) bekezdésének a)–d) pontja szerinti különböző követelménycsoportok több megsértését állapítja meg, e jogsértések mindegyike különálló rendszeres jogsértésnek minősül, és külön bírságot von maga után, amelynek összegét [az említett] irányelvet átültető nemzeti jogszabályban meghatározott maximális bírságot figyelembe véve kell meghatározni?
2)
Úgy kell‑e értelmezni a 2015/849 irányelv 59. cikkét, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint amennyiben az illetékes nemzeti hatóság egyetlen ellenőrzés során [az ezen] irányelv 59. cikke (1) bekezdésének a)–d) pontja szerinti azonos követelménycsoport több megsértését állapítja meg, e jogsértések mindegyike különálló rendszeres jogsértésnek minősül, és külön bírságot von maga után, amelynek összegét [az említett] irányelvet átültető nemzeti jogszabályban meghatározott maximális bírságot figyelembe véve kell meghatározni?
3)
Ha a fenti kérdések legalább egyikére igenlő választ kell adni, akkor milyen szempontokat kell figyelembe venni annak megállapítása során, hogy a jogsértés a 2015/849 irányelv 59. cikke értelmében véve rendszeres‑e?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első és a második kérdésről
25
A kérdést előterjesztő bíróság az első és a második kérdésével, amelyeket együttesen kell vizsgálni, lényegében arra vár választ, hogy a 2015/849 irányelv 59. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, amely szerint az e cikk (1) bekezdésében foglalt követelményeknek a valamely tagállam illetékes hatósága által egy és ugyanazon ellenőrzés során megállapított minden egyes „rendszeres megsértését”„különálló rendszeres jogsértésnek” kell minősíteni, amely külön bírság kiszabását vonja maga után, amelynek összege az e nemzeti szabályozás vagy gyakorlat értelmében kiszabható pénzbírság maximális összege alapján kerül megállapításra.
26
Elöljáróban pontosítani kell, hogy e kérdések nem arra vonatkoznak, hogy az alapügy tárgyát képező nyolc jogsértés külön‑külön a 2015/849 irányelv 59. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „rendszeres jogsértés” fogalmába tartozik‑e, hanem arra, hogy e rendelkezéssel ellentétes‑e az, ha az e fogalomba tartozó minden egyes jogsértést „különálló rendszeres jogsértésnek” minősítenek, amennyiben azok közül mindegyiket egy és ugyanazon ellenőrzés során állapították meg, és hogy e kontextusban meghatározó‑e az, hogy e jogsértéseket az e rendelkezés a)–d) pontjának egyikébe vagy e pontok közül többe tartozó követelmények megsértésével követték el.
A 2015/849 irányelv 59. cikkének értelmezéséről
27
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (1983. november 17‑iMerck ítélet, 292/82, EU:C:1983:335, 12. pont; 2024. április 18‑iCitadeles nekustamie īpašumi ítélet, C‑22/23, EU:C:2024:327, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28
Először is a 2015/849 irányelv 59. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] tagállamok biztosítják, hogy ez a cikk alkalmazandó legyen legalább azokban a helyzetekben, amikor a kötelezett szolgáltatók súlyosan, ismétlődően, rendszeresen vagy e módokat ötvözve megsértik a következő cikkekben előírt követelményeket: a) 10–24. cikk (ügyfél‑átvilágítás); b) 33., 34. és 35. cikk (gyanús ügyletek bejelentése); c) 40. cikk (nyilvántartás) és d) 45. és 46. cikk (belső kontrollok)”. Ezenkívül ezen irányelv 59. cikkének (2) és (3) bekezdése előírja azokat a minimális közigazgatási szankciókat és intézkedéseket, amelyeket a tagállam illetékes hatósága az ezen (1) bekezdésben említett esetekben alkalmazhat.
29
E tekintetben mindenekelőtt a „legalább” kifejezésnek a 2015/849 irányelv 59. cikkének (1)–(3) bekezdésében való használatából kitűnik, hogy ezen irányelv csak minimális harmonizációt valósít meg mind a szankcionálandó jogsértések, mind pedig a tagállamok által kiszabandó szankciók tekintetében. Ezt az értelmezést megerősíti az, hogy az említett irányelv 59. cikkének (4) bekezdése értelmében a tagállamok felhatalmazhatják az illetékes hatóságokat arra, hogy az e cikkben említetteken túl egyéb típusú közigazgatási szankciókat szabjanak ki, vagy az említett cikkben említett összegeket meghaladó közigazgatási pénzbírságot vessenek ki (2023. március 2‑iPrivatBank és társai ítélet, C‑78/21, EU:C:2023:137, 65. pont).
30
Hangsúlyozni kell továbbá, hogy a 2015/849 irányelv nem határozza meg a „rendszeres jogsértés” fogalmát. Ezenkívül az Európai Bizottsággal egyetértve meg kell állapítani, hogy az, hogy az ezen irányelvben előírt követelmények az 59. cikkének (1) bekezdésében szerepelnek, semmilyen információval nem szolgál azon feltételek meghatározását illetően, amelyek mellett „különálló rendszeres jogsértések” fennállását kell megállapítani. Az említett rendelkezés a), b), c) és d) pontjában felsorolt jogsértések ugyanis az említett irányelv II., IV., V., illetve VI. fejezetének hatálya alá tartozó valamely cikkre vagy cikkekre vonatkoznak, így e felsorolás kizárólag az irányelv szerkezetét tükrözi.
31
Végül – a kérdést előterjesztő bíróság és az M által kifejtett érveléssel ellentétben – a valamely tagállam illetékes hatósága által egy és ugyanazon vizsgálat során megállapított, a 2015/849 irányelv 59. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „rendszeres jogsértéseket” és „súlyos jogsértéseket” nem kell átminősíteni „egyetlen rendszeres jogsértéssé”. Az ilyen értelmezésnek ugyanis e rendelkezés szövegében nincs alapja. Ezenfelül az „e módokat ötvözve” kifejezésnek az említett rendelkezésben való használata alapján megállapítható, hogy a jogsértés lehet egyidejűleg „rendszeres” és „súlyos” is.
32
Másodszor, a 2015/849 irányelv 59. cikkének kontextusát illetően meg kell állapítani, hogy ezen irányelv 60. cikkének (4) bekezdése értelmében „[a] tagállamok biztosítják, hogy a közigazgatási szankciók vagy intézkedések típusának és szintjének meghatározásakor az illetékes hatóságok minden lényeges körülményt vegyenek figyelembe”. Ezen utóbbi rendelkezés értelmében e lényeges körülmények közé tartozik többek között a jogsértés súlyossága és időtartama, a harmadik feleknek okozott veszteség, a felelősség mértéke és az együttműködés szintje, a jogsértés eredményeképpen elért nyereség, valamint a felelősnek tartott természetes vagy jogi személy általi korábbi jogsértések.
33
Márpedig az olyan nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, amely szerint a 2015/849 irányelv 59. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „rendszeres jogsértés” fogalmába tartozó, egy és ugyanazon ellenőrzés során megállapított jogsértések mindegyike „különálló rendszeres jogsértésnek” minősül, lehetővé teszi az érintett tagállam számára, hogy az említett releváns körülmények összességét nagyobb mértékben vegye figyelembe, mint amit az olyan nemzeti szabályozás tenne lehetővé, amely szerint e jogsértéseket együttesen „egyetlen rendszeres jogsértésnek” kell minősíteni.
34
Egyébiránt a tagállamok a 2015/849 irányelv átültetése keretében széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek az ezen irányelvben foglalt követelmények megsértésére vonatkozó közigazgatási szankciók és intézkedések előírását érintő kötelezettség megfelelő végrehajtása tekintetében (lásd analógia útján: 2022. november 17‑iRodl & Partner ítélet (C‑562/20, EU:C:2022:883, 45. pont).
35
Harmadszor, azt a szó szerinti és rendszertani értelmezést, amely a jelen ítélet 29. és 32–34. pontjából kitűnik, megerősíti a 2015/849 irányelv teleologikus értelmezése, amelynek fő célja – amint az a címéből, valamint 1. cikkének (1) és (2) bekezdéséből kitűnik – a pénzügyi rendszer pénzmosás és a terrorizmus finanszírozása céljára való felhasználásának megelőzése. Konkrétabban, ezen irányelv rendelkezései – kockázatalapú megközelítés szerint – olyan megelőző és visszatartó erejű intézkedések összességének megállapítására irányulnak, amelyek lehetővé teszik a pénzmosás és a terrorizmus finanszírozása elleni hatékony küzdelmet – amint az ezen irányelv (1) preambulumbekezdéséből kitűnik – annak elkerülése érdekében, hogy az illegális pénzáramlás árthasson az Unió pénzügyi ágazata integritásának, stabilitásának és megítélésének, és fenyegetést jelenthessen az Unió belső piacára és a nemzetközi fejlődésre nézve (2024. december 5‑iMISTRAL TRANS ítélet, C‑3/24, EU:C:2024:999, 25. és 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36
A 2015/849 irányelv e célból minimális harmonizációt valósít meg mind az ezen irányelvben foglalt követelmények szankcionálandó megsértéseit, mind pedig a tagállamok által alkalmazandó szankciókat illetően (lásd ebben az értelemben: 2021. október 6‑iECOTEX BULGARIA ítélet, C‑544/19, EU:C:2021:803, 44. pont).
37
A fentiekre tekintettel a 2015/849 irányelv 59. cikkét úgy kell értelmezni, hogy bár a tagállamoknak szankcionálniuk kell legalább az (1) bekezdésében említett jogsértéseket, mégpedig legalább a (2) és (3) bekezdésében meghatározott közigazgatási szankciók és intézkedések előírásával, lehetőségük van arra, hogy további szankciókat és intézkedéseket írjanak elő, többek között az ezen (1) bekezdésben felsoroltaktól eltérő jogsértések esetére, mivel ezen 59. cikk csupán minimális harmonizációt valósít meg.
38
Így a 2015/849 irányelvvel főszabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, amely előírja, hogy az egy és ugyanazon ellenőrzés során megállapított, rendszeres jellegű jogsértések mindegyike „különálló rendszeres jogsértésnek” minősül, amely külön bírságot von maga után.
Az uniós jog általános elveinek tiszteletben tartása
39
A tagállamok a 2015/849 irányelv 59. cikkében számukra elismert mérlegelési mozgástér keretében a hatásköreiket az uniós jognak és annak általános elveinek – különösen az arányosság, a ne bis in idem és a tényleges érvényesülés elvének – a tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni, amely utóbbi elv megköveteli, hogy e szankciók hatékonyak és visszatartó erejűek legyenek (lásd analógia útján: 2022. november 17‑iRodl & Partner ítélet, C‑562/20, EU:C:2022:883, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
E megállapítás a 2015/849 irányelv (59) preambulumbekezdésének és 58. cikke (1) bekezdésének szövegéből is kitűnik, amelyek értelmében a tagállamoknak hatékony, arányos és visszatartó erejű közigazgatási szankciókat és intézkedéseket kell előírniuk.
– A tényleges érvényesülés elvéről
41
Ami a tényleges érvényesülés elvét illeti, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az alkalmazandó nemzeti szabályozást nem lehet úgy kialakítani, hogy a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegye az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (2019. március 5‑iEesti Pagar ítélet, C‑349/17, EU:C:2019:172, 137. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a tényleges érvényesülés követelménye szükségképpen kiterjed mind az uniós pénzügyi rendszer integritását, stabilitását vagy megítélését sértő, azon jogsértésekkel kapcsolatos büntetőeljárásokra és szankciókra, amelyek megelőzésére a 2015/849 irányelv irányul, amint az ezen irányelv 1. cikkének az (1) és (2) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdéséből kitűnik, mind pedig a kiszabott büntetések alkalmazására, mivel a szankciók hatékony végrehajtásának hiányában azok nem lehetnek hatékonyak és visszatartó erejűek. E kontextusban a nemzeti jogalkotónak kell biztosítania, hogy az e jogsértések üldözésére és szankcionálására alkalmazandó eljárási szabályozást ne úgy alakítsák ki, hogy fennálljon annak a kockázata, hogy az ilyen jogsértéseket megvalósító cselekmények az említett szabályozás természetéből eredő okokból rendszeresen büntetlenek maradnak (lásd analógia útján: 2021. december 21‑iEuro Box Promotion és társai ítélet, C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 és C‑840/19, EU:C:2021:1034, 192. és 193. pont).
43
Márpedig valamely intézkedés akkor hatékony és visszatartó erejű, ha az érintett szereplőket a szankciók elkerülésére, és amennyiben bírság kiszabására került sor, e bírságnak a lehető leghamarabb történő megfizetésére ösztönzi (lásd ebben az értelemben: 2016. október 19‑iEL‑EM‑2001 ítélet, C‑501/14, EU:C:2016:777, 47. pont).
44
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az olyan nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, amely szerint az egy és ugyanazon ellenőrzés során megállapított rendszeres jogsértések mindegyike „különálló rendszeres jogsértésnek” minősül, amely külön bírságot von maga után, az érintett szereplőket arra ösztönzi, hogy elkerüljék a szankciókat, és megelőzi a büntetlenség rendszerszintű kockázatát, mivel az ilyen szabályozás vagy gyakorlat visszatartja az ilyen jogsértést elkövető szereplőket attól, hogy több jogsértést kövessenek el. Következésképpen – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat sérelme nélkül – úgy tűnik, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás vagy gyakorlat megfelel a tényleges érvényesülés elvének.
– Az arányosság elvéről
45
Az arányosság elvét illetően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a vonatkozó nemzeti szabályozás által előírt közigazgatási vagy visszatartó intézkedések nem léphetik túl azt a mértéket, amely megfelelő és szükséges az e szabályozás által jogszerűen elérni kívánt cél megvalósításához, így amennyiben több megfelelő intézkedés kínálkozik, a kevésbé kényszerítő intézkedéshez kell folyamodni, és az okozott hátrányok a kitűzött célokhoz képest nem lehetnek aránytalanul nagyok. Konkrétabban a jogsértések megtorlására irányuló szankciók szigorúságának összhangban kell állnia a jogsértés súlyával, különösen a tényleges visszatartó erő biztosítása révén, az arányosság általános elvének tiszteletben tartása mellett (2021. október 6‑iECOTEX BULGARIA ítélet, C‑544/19, EU:C:2021:803, 99. és 100. pont; 2024. november 21‑iЕkоstroy ítélet, C‑61/23, EU:C:2024:974, 43. és 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
Ezenkívül az arányosság elvét nemcsak a jogsértés tényállási elemeinek meghatározását illetően kell tiszteletben tartani, hanem a bírságok mértékével kapcsolatos szabályok meghatározása, és a bírság kiszabása során figyelembe vehető tényezők megítélése tekintetében is (2021. október 6‑iECOTEX BULGARIA ítélet, C‑544/19, EU:C:2021:803, 98. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47
Bár végső soron a tényállás értékelésére és a nemzeti jogi szabályozás értelmezésére egyedül hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy a jelen ügyben teljesültek‑e ezek a követelmények, a Bíróság hatásköre – az előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében az alapügy iratai, valamint a hozzá benyújtott írásbeli és szóbeli észrevételek alapján – kiterjed arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára hasznos információkat szolgáltasson, amelyek lehetővé teszik számára az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntését (2023. március 2‑iPrivatBank és társai ítélet, C‑78/21, EU:C:2023:137, 71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48
A jelen ügyben a 2015/849 irányelvet átültető PBC/FT törvény célja – amint az a címéből kitűnik – a pénzmosásnak és a terrorizmus finanszírozásának a megelőzése. A PBC/FT törvény 34. cikkének (2) bekezdése e célból határozza meg az e törvény „rendszeres megsértésének” fogalmát, és az említett törvény 39. cikke (1) bekezdésének 2. pontja e célból írja elő az ilyen rendszeres jogsértés megállapítása esetén kiszabható bírságok összegét. A kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információk szerint az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás vagy gyakorlat értelmében ugyanazon törvénynek az illetékes hatóság által egy és ugyanazon vizsgálat során megállapított minden egyes rendszeres megsértését „különálló rendszeres jogsértésnek” kell minősíteni, amely külön bírságot von maga után, amelynek összegét az e szabályozás által előírt maximális összeg figyelembevételével állapítják meg.
49
Ami először is azt a kérdést illeti, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás vagy gyakorlat alkalmas‑e az elérni kívánt célok megvalósításának biztosítására, emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy a nemzeti szabályozás csak akkor alkalmas az említett cél megvalósítására, ha azt valóban koherens és szisztematikus módon kívánja elérni, másrészt pedig arra, hogy abban az esetben, ha valamely nemzeti szabályozás célja – mint a jelen esetben is – a pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás megelőzése, ezen intézkedést úgy kell tekinteni, mint amely alkalmas az ily módon hivatkozott megelőző cél megvalósításának biztosítására, amennyiben segíti a pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás kockázatának csökkentését (2023. március 2‑iPrivatBank és társai ítélet, C‑78/21, EU:C:2023:137, 72. és 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
Márpedig a 2015/849 irányelv megelőző jellegű rendelkezéseinek célja, hogy kockázatalapú megközelítést követve olyan megelőző és visszatartó erejű intézkedéseket hajtson végre, amelyek lehetővé teszik a pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás elleni hatékony küzdelmet, annak elkerülése érdekében – amint ezen irányelv (1) preambulumbekezdéséből kitűnik –, hogy az illegális pénzáramlás árthasson az Unió pénzügyi ágazata integritásának, stabilitásának és megítélésének, továbbá fenyegetést jelenthessen az Unió belső piacára és a nemzetközi fejlődésre nézve (2023. március 2‑iPrivatBank és társai ítélet, C‑78/21, EU:C:2023:137, 75. pont).
51
A pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás elleni hatékony küzdelmet lehetővé tevő e megelőző és visszatartó erejű intézkedések között szerepelnek a 2015/849 irányelv 59. cikkében említett intézkedések, amelyek arra kötelezik a tagállamokat, hogy legalább az e cikk (1) bekezdésében említett jogsértéseket szankcionálják, és e célból írják elő legalább az említett cikk (2) és (3) bekezdésében említett szankciókat. Márpedig e rendelkezéseket a PBC/FT törvény 34. cikke és 39. cikke (1) bekezdésének 2. pontja ültette át a litván jogba.
52
Következésképpen úgy tűnik, hogy az olyan nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, mint amely az alapügy tárgyát képezi, megfelelő az azzal elérni kívánt, a pénzmosásnak és a terrorizmus finanszírozásának a megelőzésére irányuló jogszerű célok megvalósításának biztosításához.
53
Másodszor, ami az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás vagy gyakorlat szükségességét illeti, meg kell állapítani, hogy önmagában annak előírása, hogy a PBC/FT törvénynek az illetékes hatóság által egy és ugyanazon ellenőrzés során megállapított minden egyes rendszeres megsértését „különálló rendszeres jogsértésnek” kell minősíteni, amely külön bírságot von maga után, nem haladja meg az e szabályozás vagy gyakorlat által követett cél eléréséhez szükséges mértéket.
54
A pénzmosásnak és a terrorizmus finanszírozásának a megelőzése érdekében ugyanis vissza kell tartani a PBC/FT törvényt megsértő érintetteket attól, hogy a jövőben a törvényt újból megsértsék. Márpedig e célból elő kell írni, hogy amennyiben egy és ugyanazon ellenőrzés során e törvény több megsértését állapítják meg, e szereplőkkel szemben vagy súlyosabb szankció szabható ki, mint amellyel egyetlen jogsértés sújtható, vagy – amint az a jelen ítélet 44. pontjából kitűnik – minden egyes elkövetett jogsértés külön szankciót vonhat maga után.
55
Bár a pénzbírság kevésbé korlátozónak tűnik, mint az engedély visszavonása vagy felfüggesztése, amit a 2015/849 irányelv 59. cikke (2) bekezdésének c) pontja ír elő (lásd ebben az értelemben: 2023. március 2‑iPrivatBank és társai ítélet, C‑78/21, EU:C:2023:137, 90. pont), a kérdést előterjesztő bíróságnak kell meggyőződnie arról, hogy olyan helyzetben, amikor az illetékes hatóság egy és ugyanazon ellenőrzés során több rendszeres jogsértést állapít meg, az, hogy – az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás vagy gyakorlat szerint – e jogsértések mindegyike esetében ugyanazon minimális és maximális összeg figyelembevételével állapítják meg a bírság összegét, mint az egyetlen rendszeres jogsértés esetében, nem minősül‑e az elérni kívánt célok megvalósításához szükséges mértéken való túllépésnek.
56
Ilyen helyzetben ugyanis az olyan bírságok halmozódásának lehetősége, amelyek külön‑külön nem lehetnek alacsonyabbak a PBC/FT törvény 39. cikke (1) bekezdésének 2. pontjában előírt minimális összegnél, és amelyek esetében a korlátot csupán az e rendelkezésben előírt maximális összegnek és a kiszabott bírságok számának a szorzata jelenti, jelentős, akár több millió euró összegű pénzügyi szankciók kiszabásához vezethet.
57
Bár az egy és ugyanazon ellenőrzés során megállapított több rendszeres jogsértés szankcionálása érdekében kiszabott bírságok kiszámítására vonatkozó ilyen jellemzők külön‑külön nem minősülnek szükségszerűen az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozással vagy gyakorlattal elérni kívánt célok megvalósításához szükséges mérték túllépésének, e különböző jellemzők kombinációja – különösen az olyan pénzbírságok halmozásának lehetősége, amelyek egy előre meghatározott küszöbértéknél nem lehetnek alacsonyabbak, és amelyek esetében a korlátot csupán olyan összeg jelenti, amely az egyes pénzbírságokra előírt maximális összeg többszörösének felel meg, sértheti e követelményt (lásd ebben az értelemben: 2019. szeptember 12‑iMaksimovic és társai ítélet, C‑64/18, C‑140/18, C‑146/18 és C‑148/18, EU:C:2019:723, 42., 47. és 48. pont; 2022. március 8‑iBezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld [Közvetlen hatály] ítélet, C‑205/20, EU:C:2022:168, 40. és 41. pont).
58
Mindemellett a litván nemzeti bankról szóló törvény 433. cikkének (10) bekezdéséből kitűnik, hogy a bírság összegét adott esetben csökkenteni vagy növelni kell, figyelembe véve a szankció arányossága biztosításának szükségességét. Úgy tűnik tehát, hogy a litván nemzeti bank mérlegelési mozgástérrel rendelkezik, amely lehetővé teszi számára a pénzügyi szankciók oly módon történő meghatározását, hogy azok ne lépjék túl a pénzmosásnak és a terrorizmus finanszírozásának megelőzéséhez szükséges mértéket, amit azonban a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia a konkrét ügyben.
59
Harmadszor, ami a szankcióknak a megállapított jogsértések súlyával való összhangját illeti, emlékeztetni kell arra, hogy ha a nemzeti szabályozás a szankciók – mint például több pénzbeli szankció – halmozását írja elő, az illetékes hatóságok kötelesek meggyőződni arról, hogy a kiszabott szankciók összességének súlya nem haladja meg a megállapított jogsértés súlyát, máskülönben megsértik az arányosság elvét. Ezenkívül az említett elv megköveteli, hogy a szankció meghatározása és a bírság összegének megállapítása során figyelembe vegyék az adott ügy egyedi körülményeit (lásd ebben az értelemben: 2023. október 19‑iG. ST. T. [A büntetés arányossága bitorlás esetén] ítélet, C‑655/21, EU:C:2023:791, 66. és 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
60
A szankciók arányosságának értékelése során figyelembe kell venni a nemzeti bíróság azon lehetőségét is, hogy az illetékes tagállami hatósága által elfogadott aktusban foglaltakhoz képest módosítsa a minősítést – ami kevésbé szigorú szankció alkalmazásához vezethet –, valamint azt a lehetőséget, hogy a szankciót a megállapított jogsértés súlyához képest módosítsa (lásd ebben az értelemben: 2023. október 19‑iG. ST. T. [A büntetés arányossága bitorlás esetén] ítélet, C‑655/21, EU:C:2023:791, 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61
A jelen ügyben egyrészt a litván nemzeti bankról szóló törvény 433. cikkének (7) és (10) bekezdése előírja, hogy a szankció meghatározása és a bírság összegének meghatározása során figyelembe kell venni a konkrét eset egyedi körülményeit, valamint a szankciók arányossága biztosításának szükségességét, másrészt pedig – amint az a jelen ítélet 14. pontjából kitűnik – a litván nemzeti bank figyelembe vette e körülményeket, és csökkentette az alapügy tárgyát képező bírságok alapösszegét azzal az indokkal, hogy azok aránytalanok az M bruttó éves bevételéhez képest.
62
Ezenkívül a 2015/849 irányelv 59. cikke (2) bekezdésének e) pontja és (3) bekezdése nem felső határt, hanem küszöbértéket állapít meg a tagállamok által előírható pénzügyi szankciók maximális összege tekintetében. Ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a jelen ügyben az M‑mel szemben kiszabott szankciók összességének súlya nem haladja‑e meg a megállapított jogsértések súlyát.
63
Bár a fentiekre tekintettel úgy tűnik, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás vagy gyakorlat megfelel az arányosság elvének, a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a jelen ügyben meggyőződjön egyrészt arról, hogy a litván nemzeti bank által az M‑mel szemben kiszabott szankciók nem lépnek túl a pénzmosásnak és a terrorizmus finanszírozásának a megelőzéséhez szükséges mértéken, és másrészt arról, hogy e szankciók súlya összhangban áll az azokkal büntetni kívánt jogsértések súlyával.
– A ne bis in idem elvéről
64
Ami a ne bis idem elvét illeti, amelynek alkalmazhatóságát a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia (lásd ebben az értelemben: 2023. szeptember 14‑iVolkswagen Group Italia és Volkswagen Aktiengesellschaft ítélet, C‑27/22, EU:C:2023:663, 46. pont), emlékeztetni kell arra, hogy ez az elv tiltja az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 50. cikke értelmében vett büntető jellegű eljárások és szankciók halmozását ugyanazon tényállás miatt, ugyanazon személlyel szemben. A ne bis in idem elvének alkalmazása két feltételtől függ, nevezetesen egyrészt attól, hogy legyen egy korábbi jogerős határozat („bis” feltétel), másrészt pedig attól, hogy a korábbi határozat és a későbbi eljárások vagy határozatok ugyanarra a tényállásra vonatkozzanak („idem” feltétel) (2024. január 25‑iParchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova ítélet, C‑58/22, EU:C:2024:70, 46. és 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
65
Ami a „bis” feltételt illeti, ahhoz, hogy valamely személyt úgy lehessen tekinteni, mint akivel szemben a Charta 50. cikke értelmében véve „jogerősen” büntetőítéletet hoztak, először is az szükséges, hogy a büntetőjogi felelősségre vonhatóság a nemzeti jognak megfelelően véglegesen megszűnjön, és másrészt az, hogy e határozatot az érintett ügy érdemére vonatkozó értékelést követően hozzák meg (2024. január 25‑iParchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova ítélet, C‑58/22, EU:C:2024:70, 48. és 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.)
66
Az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Charta 50. cikke nem csupán azon eljárásokra és szankciókra korlátozódik, amelyeket a nemzeti jog „büntetőnek” minősít, hanem – a nemzeti jog által ilyennek való minősítéstől függetlenül – kiterjed mindazon eljárásokra és szankciókra, amelyeket a jogsértés jellege, vagy pedig az érintett személlyel szemben kiszabható szankció súlyossága miatt büntető jellegűnek kell tekinteni (2025. január 30‑iEngie România ítélet, C‑205/23, EU:C:2025:43, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
67
Ami az „idem” feltételt illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság következetes ítélkezési gyakorlata szerint a Charta 50. cikke értelmében vett ugyanazon bűncselekmény fennállásának megítéléséhez az érintett személy jogerős felmentését vagy elítélését megalapozó történeti tényállásnak, azaz az egymáshoz elválaszthatatlanul kötődő konkrét körülmények együttesének azonossága minősül releváns szempontnak E cikk tehát tiltja, hogy ugyanazon tényállás alapján különböző eljárásokban több büntető jellegű szankciót szabjanak ki (2024. január 25‑iParchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova ítélet, C‑58/22, EU:C:2024:70, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezzel szemben a ne bis in idem elve nem alkalmazandó, ha a szóban forgó tényállások nem azonosak, hanem csak hasonlóak (2022. március 22‑ibpost ítélet, C‑117/20, EU:C:2022:202, 36. pont).
68
Annak meghatározásához, hogy fennáll‑e a konkrét körülmények ilyen együttese, az illetékes nemzeti hatóságoknak meg kell határozniuk, hogy e különböző eljárások történeti tényállása egymáshoz időben, térben és tárgyuk szerint elválaszthatatlanul kötődő cselekmények együttesének minősül‑e (2023. szeptember 14‑iBezirkshauptmannschaft Feldkirch ítélet, C‑55/22, EU:C:2023:670, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
69
A jelen ügyben – az M állításával ellentétben – a Bíróság rendelkezésére álló iratok nem tartalmaznak egyetlen olyan információt sem, amely lehetővé tenné a ne bis in idem elve megsértésének megállapítását. Bár kétségtelen, hogy nem zárható ki eleve, hogy az alapügy tárgyát képező bírságokat a súlyuk mértékére tekintettel büntetőjogi jellegűnek lehessen tekinteni, a 2015/849 irányelv 58. cikkének (2) bekezdése pedig lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy büntetőjogi szankciókat írjanak elő és szabjanak ki, meg kell állapítani egyrészt, hogy ezen iratokból nem tűnik ki, hogy az M‑mel szemben a vitatott határozatot megelőző jogerős határozatban szabtak ki bírságokat az e határozat tárgyát képező tényállással azonos tényállásra vonatkozóan. Másrészt az említett határozatban megállapított különböző jogsértések a PBC/FT törvény különböző rendelkezéseinek a megsértésére, valamint a pénzmosás és/vagy a terrorizmus‑finanszírozás megelőzését célzó, a pénzügyi piaci szereplőknek címzett utasításoknak a megsértésére – tehát csupán hasonló, de nem azonos tényállásokra – vonatkoztak.
70
Márpedig az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a ne bis in idem elve nem alkalmazandó olyan helyzetre, amelyben az uniós jogot átültető különböző nemzeti jogi rendelkezések több megsértésére vonatkozó szankciókat ugyanaz a hatóság egy és ugyanazon határozatban szabta ki (lásd ebben az értelemben: 2020. március 4‑iMarine Harvest kontra Bizottság ítélet, C‑10/18 P, EU:C:2020:149, 78. pont).
71
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2015/849 irányelv 59. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, amely szerint az ezen 59. cikk (1) bekezdésében foglalt követelményeknek a valamely tagállam illetékes hatósága által egy és ugyanazon ellenőrzés során megállapított minden egyes „rendszeres megsértését”„különálló rendszeres jogsértésnek” kell minősíteni, amely külön bírság kiszabását vonja maga után, amelynek összege az e nemzeti szabályozás vagy gyakorlat értelmében kiszabható pénzbírság maximális összege alapján kerül megállapításra, nem ellentétes az említett rendelkezéssel, feltéve, hogy tiszteletben tartják az uniós jog általános elveit, és különösen a tényleges érvényesülés és az arányosság elvét.
A harmadik kérdésről
72
Az első és a második kérdésre adott válaszra tekintettel a harmadik kérdésre nem szükséges válaszolni.
A költségekről
73
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
A pénzügyi rendszerek pénzmosás vagy terrorizmusfinanszírozás céljára való felhasználásának megelőzéséről, a 648/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 2005/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv és a 2006/70/EK bizottsági irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. május 20‑i (EU) 2015/849 európai parlamenti és tanácsi irányelv 59. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
az olyan nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, amely szerint az ezen 59. cikk (1) bekezdésében foglalt követelményeknek a valamely tagállam illetékes hatósága által egy és ugyanazon ellenőrzés során megállapított minden egyes „rendszeres megsértését”„különálló rendszeres jogsértésnek” kell minősíteni, amely külön bírság kiszabását vonja maga után, amelynek összege az e nemzeti szabályozás vagy gyakorlat értelmében kiszabható pénzbírság maximális összege alapján kerül megállapításra, nem ellentétes az említett rendelkezéssel, feltéve, hogy tiszteletben tartják az uniós jog általános elveit, és különösen a tényleges érvényesülés és az arányosság elvét.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: litván.