62004CC0417_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Fellebbezésében a Regione Siciliana az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága végzésének(2) hatályon kívül helyezését kéri, amely végzéssel az Elsőfokú Bíróság – mint elfogadhatatlant – elutasította a felperesnek a Bizottság D (2002) 810439. sz., az Európai Regionális Fejlesztési Alap (ERFA) által előzetesen odaítélt pénzügyi támogatás lezárásáról szóló határozatának(3) megsemmisítése iránti kérelmét arra hivatkozással, hogy a felperes közvetlen érintettsége az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében nem volt megállapítható.
2. Az utóbbi években a Bíróság több alkalommal(4) pontosította a fent hivatkozott rendelkezésben említett, a természetes és jogi személyek kereshetőségi jogával (aktív legitimáció) kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát. Vonatkozó ítéleteiben a Bíróság úgy értelmezte, hogy a közösségi normatív aktus megtámadhatóságának feltétele, hogy az a felperest személyében érintse, jóllehet a jelen ügy a perképességhez szükséges másik feltételre, a felperes érdekének közvetlen érintettségére
vonatkozik.
3. Mindezek alapján meglepő az, hogy kevesebb mint egy hónappal a jelen fellebbezési eljárás tárgyalására kitűzött időpont, illetve a Bíróság ítéletének meghozatala előtt az Elsőfokú Bíróság kibővített első tanácsa a jelen ügyben megtámadott végzéssel teljes mértékben ellentmondó ítéletet(5) hozott, amelyben a fellebbezés elfogadása mellett határozott, és az ugyanazon felek közötti, szintén ERFA‑támogatás lezárásáról szóló ügyben érdemben határozott(6) . Az Elsőfokú Bíróság néhány érvelésére utalunk majd a fellebbezésben felhozott harmadik jogalap elemzésénél(7) . Ahhoz, hogy teljes képet kapjunk a jogi ellentmondások vonatkozásában, említést kell tenni az Elsőfokú Bíróság ötödik tanácsának 2005. május 31‑én hozott ítéletéről, amelyben nagyon hasonló tények alapján az Elsőfokú Bíróság egy közigazgatási terület által benyújtott, megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságának ügyében még csak nem is határozott(8) .
4. Más főtanácsnokok véleményével összhangban, korábban(9) már kifejeztük, hogy az EK 230. cikk negyedik bekezdésének inkább nagyvonalúbb értelmezését támogatjuk, amely túlmutatna a Bíróság által ismétlődő, és rendkívül korlátozó jelleggel meghatározott kereteken.
II – Jogi keret
5. Az EK‑Szerződésben lényegében két cikk vonatkozik a regionális politikára: az EK 158. cikk akként rendelkezik, hogy átfogó harmonikus fejlődésének előmozdítása érdekében a Közösség úgy alakítja és folytatja tevékenységét, hogy az a gazdasági és társadalmi kohézió erősítését eredményezze, és különösen törekszik a különböző régiók fejlettségi szintje közötti egyenlőtlenségek és a legkedvezőtlenebb helyzetű régiók lemaradásának csökkentésére, valamint az EK 159. cikk, amely értelmében a Közösség e célok elérését a strukturális alapok, különösen az ERFA révén is támogatja.
6. Ezen célok elérése, továbbá az alapok működésének szabályozása érdekében került elfogadásra a strukturális alapok feladatairól és eredményességéről, továbbá tevékenységüknek egymás között, valamint az Európai Beruházási Bank és az egyéb meglévő pénzeszközök műveleteivel történő összehangolásáról szóló, 1988. június 24‑i 2052/88/EGK tanácsi rendelet(10), valamint a fentiek végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1988. december 19‑i 4253/88/EGK tanácsi rendelet(11) .
A 2052/88 rendelet
7. A 2052/88 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének első albekezdése rögzíti e téren a közösségi tevékenységek kiegészítő jellegének elvét. Szoros együttműködést ír elő a Bizottság, az érintett tagállam és a tagállam által kijelölt nemzeti, regionális, helyi vagy egyéb szinten illetékes hatóságok és szervezetek között, amelyek valamennyien a közös cél megvalósítására törekednek.
A módosított 4253 rendelet
8. A 4253/88 rendeletet módosító rendelet hatodik preambulumbekezdése akként rendelkezik, hogy a szubszidiaritás elvének alkalmazásával, és a Bizottság hatáskörének, különösen a Közösségi források iránt viselt felelősségének sérelme nélkül a támogatási formák végrehajtása a tagállamok felelőssége, az egyes tagállamok belső közigazgatási rendszerének megfelelő földrajzi szinten.
9. A rendelet 9. cikkének (1) bekezdése rögzíti az „addicionalitás”(12) elvét, amely a tényleges gazdasági hatást hivatott biztosítani úgy, hogy kimondja, hogy a strukturális alapokból származó források nem helyettesíthetik a tagállamoknak az egyes célkitűzések alá tartozó területeik egészére tervezett strukturális vagy hasonló jellegű közkiadásait.
10. A 23. cikk (1) bekezdése értelmében:
„Az állami vagy magántámogatók projektjeinek sikere érdekében a tagállamok a projektek megvalósítása során az alábbi intézkedéseket teszik:
– rendszeresen ellenőrzik, hogy a Közösség által finanszírozott projektek végrehajtása megfelelő módon történik,
– megelőzik és megakadályozzák a szabálytalanságokat,
– a visszaélésből vagy gondatlanságból származó veszteséget megtérítik. A tagállam másodlagosan felelős a jogtalan kifizetések visszafizetéséért, kivéve ha a tagállam és/vagy a közvetítő és/vagy a támogató bizonyítja, hogy a szabálytalanság vagy hanyagság nem nekik felróhatóan következett be. […]
[…]”.
11. A 24. cikk értelmében:
„(1)	Amennyiben a projekt vagy intézkedés megvalósítása a számára elkülönített pénzügyi támogatást sem részben, sem egészben nem igazolja, a Bizottság a partnerség keretében az esetet kivizsgálja, amelynek során különösen felhívja a tagállamot vagy a projekt végrehajtásáért felelős, kijelölt hatóságokat észrevételeik meghatározott határidőn belüli megtételére.
(2)	E vizsgálat eredményeképpen a Bizottság az adott projekt vagy intézkedés számára elkülönített támogatást csökkentheti vagy felfüggesztheti, amennyiben a vizsgálat során bizonyossá válik, hogy szabálytalanság történt, illetve a projekt vagy intézkedés jellegét vagy végrehajtásának feltételeit a Bizottság előzetes jóváhagyása nélkül jelentősen módosították.
(3)	Minden jogtalanul kifizetett és behajtandó összeget a Bizottság részére kell visszafizetni. [...]”.
III – A fellebbezés előzményei
A – A jogvita alapját képező tényállás összefoglalása
12. A Bizottság 1993. december 22‑én hozott, az Olasz Köztársaságnak címzett határozatával az 1994–1999‑es programozási időszakra a szicíliai Palermo és Messina közötti autópálya megépítésével összefüggő, elszámolható kiadások 50%‑át fedező ERFA pénzügyi támogatást nyújtott, amely a 4253/88 rendelet 16. cikke (2) bekezdésének értelmében nagy projektnek minősül. A munkálatokat tíz munkaegységre osztották fel, és a határozat melléklete alapján a Regione Sicilianát a projekt megvalósításáért felelős hatóságként jelölték ki.
13. Különböző viszontagságokat, valamint a Bizottság és az olasz hatóságok közötti számos levélváltást követően, amelyekről a megtámadott végzés(13) kellő részletességgel szól, a Bizottság, miután megállapította, hogy az előírt 1997. december 31‑i határidőre a vállalt munkálatok befejezése nehézségekkel jár, valamint azt, hogy a felperes nem teljesítette vállalt kötelezettségeit, tájékoztatta az Olasz Köztársaságot 2002. szeptember 5‑i, a jelen ügyben megtámadott határozatában a támogatás lezárására irányuló szándékáról, a 2002. szeptember 5‑ig befejezett munkálatokkal kapcsolatosan 1997. december 31‑ig eszközölt kiadások alapján.
14. E határozatában a Bizottság egyrészről megállapította azt az összeget, amely mint el nem költött egyenleg visszavonásra kerül, azaz az ERFA pénzügyi támogatásának eredetileg a projekt számára lekötött része, és az ERFA által ténylegesen kifizetett összeg közötti különbséget, másrészt a visszafizetendő összeg nagyságát, azaz az utóbbi, valamint az ERFA‑forrásokból a projekt záráskor elszámolható kiadásoknak megfelelő összeg közötti különbséget. A Bizottság ezenkívül jelezte, hogy az Olasz Köztársaságnak a határozatról ajánlott levélben kell tájékoztatnia a végső kedvezményezetteket.
15. A Regione Siciliana a fenti körülmények között terjesztett elő megsemmisítés iránti keresetet az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságánál, amelyben négy jogalapra hivatkozik. Az első jogalapot a megtámadott határozatot aláíró szervezet hatáskörének hiányára, a másodikat a 4253/88 rendelet 24. és 25. cikkének megsértésére és/vagy téves alkalmazására, a harmadikat a Bizottság következetlen magatartására, valamint a bizalomvédelem elvének megsértésére, a negyedik jogalapot pedig az indokolás és a vizsgálat hiányára alapítja.
B – A megtámadott végzés
16. Az Elsőfokú Bíróság, eljárási szabályzatának 113. cikke értelmében, hivatalból vizsgálta a Regione Siciliana kereshetőségi jogát (aktív legitimációját), és mivel úgy ítélte, hogy a rendelkezésére álló iratok alapján kellő tájékoztatást kapott, úgy határozott, hogy nincs szükség a felek szóbeli meghallgatására.
17. Az Elsőfokú Bíróság, miután megállapította, hogy a megtámadott intézkedésnek – mivel a Bizottság azt az Olasz Köztársaságnak címezte –, a Regione Siciliana nem volt címzettje, és miután elismerte, hogy a megtámadott határozat a felperest személyében érintette(14), arra a kérdésre korlátozta vizsgálatát, hogy e határozat a felperest az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében közvetlenül érintette‑e.
18. Az Elsőfokú Bíróság ugyanakkor felidézte az e területre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot(15), különös figyelmet fordítva egyes, ERFA‑val kapcsolatos ítéletekre(16) .
19. Ami jelen ügy tényállását illeti, az Elsőfokú Bíróság két lényeges aspektusra összpontosította érvelését: egyrészről az ERFA mentesítésére a még át nem utalt összegek kifizetésének kötelezettsége alól, másrészről a jogtalanul kifizetett összegek visszatérítésére.
20. Az Elsőfokú Bíróság az első aspektus vonatkozásában a korábbi ítélkezési gyakorlatra(17) támaszkodva, és kiemelve, hogy a Regione Sicilianát a határozat az EK 230. cikk szerint nem érintette közvetlenül(18), megállapította, hogy a 4253/88 rendelet 21. cikkének (5) bekezdése értelmében az ERFA pénzügyi támogatás jogcímen odaítélt közösségi hozzájárulásokat a Bizottság utalja az érintett tagállam számára.
21. Az Elsőfokú Bíróság, tekintettel a közösségi támogatások kiegészítő jellegére és az „addicionalitás” elvére, amelynek értelmében a közösségi támogatások a tagállam közkiadásait nem helyettesíthetik, azt is megállapította, hogy semmi sem akadályozta az Olasz Köztársaságot abban, hogy saját költségvetése terhére átvállalja a közösségi finanszírozás visszavont részét a munkálatok teljesítésének finanszírozása érdekében.
22. Ami a jogtalanul kifizetett összegek visszatérítését illeti, az Elsőfokú Bíróság – miután megállapította, hogy a Bizottság által a közös piaccal összeegyeztethetetlen, jogtalanul k ifizetett támogatások terén alkalmazott általános gyakorlattól eltérően a megtámadott határozat semmi olyan rendelkezést nem tartalmaz, amely az Olasz Köztársaságot arra kötelezné, hogy a jogtalanul kifizetett összegek megtérítését követelje(19) – úgy ítélte meg, hogy a határozat csupán arról rendelkezett, hogy azokat az Olasz Köztársaság fizesse vissza az ERFA részére(20), mivel a felperes számára kifizetett közösségi támogatás visszatérítése nem a megtámadott határozat, hanem az Olasz Köztársaság által az e célból, a nemzeti joggal összhangban és a vonatkozó közösségi szabályozásból eredő kötelezettségek betartása érdekében tett intézkedés közvetlen következménye(21) .
23. Bár a felperes nem utalt az Olasz Köztársaság mérlegelési jogának pusztán elvi jellegére, amely az ítélkezési gyakorlat alapján(22) a felperest kereshetőségi joggal ruházta volna fel, az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte, hogy nem zárható ki az, hogy az érintett tagállam lemond arról, hogy a szóban forgó támogatás visszatérítését a felperestől vagy a végső kedvezményezettektől követelje(23), s ezáltal a fenti feltevést eleve kizárta(24) .
24. Végezetül, a megtámadott végzésben az Elsőfokú Bíróság nem adott helyt a Regione Siciliana ama érvelésének, amelyek szerint közte és a Bizottság között közvetlen jogviszony állt fenn azáltal, hogy számára egyes dokumentumokat a Bizottság közvetlenül elküldött, valamint hogy a megtámadott határozat meghozatalakor figyelembe vették különleges helyzetét. Az első érvelést az Elsőfokú Bíróság azért utasította el, mert a tájékoztatás fenti formája a felperes jogviszonyát nem érinti közvetlenül, a második érvelést pedig azért, mert az ilyen körülmény legfeljebb azt bizonyíthatja, hogy a felperest a határozat személyében érinti.
25. Következésképpen, az Elsőfokú Bíróság a keresetet – mint elfogadhatatlant – elutasította, és a felperest kötelezte a költségek viselésére.
IV – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
26. A Regione Siciliana által benyújtott fellebbezést 2004. szeptember 29‑én, a Bizottság válaszbeadványát 2004. november 25‑én vette nyilvántartásba a Bíróság Hivatala. Ezt követően a felek választ és viszonválaszt terjesztettek elő.
27. A tárgyalást, amelyen mindkét fél képviselői jelen voltak, a Bíróság 2005. november 15‑én tartotta.
28. A felperes azt kéri, hogy a Bíróság:
– helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság T‑341/02. sz. ügyben 2004. július 8‑án hozott végzését;
– tegyen meg minden intézkedést a jogvita folytatása érdekében, és határozzon a költségekről.
29. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
– utasítsa el a fellebbezést; és
– kötelezze a felperest a költségek viselésére.
V – A fellebbezés jogalapjainak elemzése
30. A Regione Siciliana négy jogalapot hozott fel. Az első az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 113. és 114. cikkének megsértésén, a második az EK 230. cikk második bekezdésének téves alkalmazásán, a harmadik a 2052/88 és 4253/88 rendelet rendelkezéseinek megsértésén, a negyedik a végzés indokolásának hiányán alapul.
31. Logikai és jogi okokból megfordítjuk az első két jogalap vizsgálatának sorrendjét, mivel annak elismerése, hogy a felperes az EK 230. cikk második bekezdése szerinti közvetlenül érintett személy, illetve ugyanezen cikk negyedik bekezdése értelmében a határozat címzettje, okafogyottá teszi az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 113. és 114. cikkének megsértésére alapozott jogalapot, amennyiben az elsősorban arra vonatkozik, hogy a felperest a megtámadott határozat közvetlenül érinti‑e.
A – A második jogalapról: az EK 230. cikk második bekezdésének megsértése és a védelemhez való jog sérelme
32. A Regione Siciliana kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság őt az Olasz Köztársaságtól független, autonóm szervezetnek tekintette. Véleménye szerint ez a minősítés nem jogos, amennyiben a szóban forgó állam részét képező terület minőségében járt el, és a pénzügyi támogatás tényleges címzettje volt.
33. Továbbá azt állítja, hogy az ERFA‑alapok kezelése terén a tagállamok kizárólag közvetítő szerepet játszanak, mivel a Közösségi támogatás kedvezményezettjét a támogatás odaítélésekor azonnal kijelölik. Ama állítás, hogy a zárásról szóló határozat címzettje a tagállam, a helyzet túlzottan formalista értelmezését feltételezi.
34. A Bizottság úgy értékeli, hogy ez a jogalap alaptalan. Egyrészről hivatkozik a Bíróság ítélkezési gyakorlatára, amely szerint az EK 230. cikk második bekezdése kizárólag a tagállamok kormányzati hatóságaira vonatkozik, és azt nem lehet kiterjeszteni az állam szintje alatt elhelyezkedő, más típusú területi egységek kormányaira. Másrészről nem ért egyet azzal az állítással, hogy a Regione Siciliana lenne a megtámadott határozat címzettje, mivel a fenti érvelés nem arra a feltevésre vonatkozik, hogy a normatív aktus a felperest közvetlenül, hanem hogy személyében érinti.
1. A Bíróság ítélkezési gyakorlatának áttekintése az állam szintje alatt elhelyezkedő egységek kereshetőségi jogáról
35. 	Mivel az „állam” fogalmának kifejezett meghatározása hiányzik a Szerződésekből, azt a jogi szakirodalom egy része szerint akként kell értelmezni, mint a nemzetközi jog nemzetközi szerződések aláírására és ratifikálására felhatalmazott és képesnek elismert alanya, amely egy adott földrajzi terület felett független hatalommal rendelkező szervezetet alkot(25) . Más szerzők ezzel szemben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából arra következtetnek, hogy e fogalom hatóságok és feladatok együttesét öleli fel(26) .
36. Ezek a tudományos munkák azonban kevéssel járulnak hozzá az EK 230. cikk második bekezdésében szereplő szó értelméről folytatott vitához, mivel nem kínálnak kielégítő megoldást arra a problémára, hogy e szó jelentése az adott környezetben milyen kiterjedésű lehet.
37. Az erre vonatkozó ítéletek ritka előfordulása arra enged következtetni, hogy valójában a Bíróság még nem adta meg a fogalom egyértelmű meghatározását, mivel csak két esetben(27) határozott úgy, hogy a Région wallonne(28) és a Regione Toscana(29) által külön‑külön benyújtott megsemmisítés iránti keresetek nyilvánvalóan elfogadhatatlanok. A két határozat megfogalmazása mindenesetre azonos, és a következőképpen szól:
„[…] a Szerződések általános rendszere alapján egyértelmű az, hogy az intézményekre vonatkozó, különösen a jogorvoslati eljárásokról szóló rendelkezések alkalmazásában a tagállam fogalma kizárólag az Európai Közösségek tagállamainak kormányzati hatóságait jelenti, és nem terjeszthető ki a régiók vagy autonóm közösségek kormányaira, függetlenül a rájuk ruházott hatáskörök kiterjedésétől.”
38. Ezzel szemben felhozható, hogy a mai napig nincs olyan vonatkozó ítélet, amely alátámasztaná ezt az ítélkezési gyakorlatot, azonban ennek hiánya nem döntő jelentőségű, egyrészről mivel a Bíróság eljárási szabályzatának 92. cikke (1) bekezdése értelmében az elfogadhatatlansági kifogásokról, különösen ha nyilvánvaló elfogadhatatlanságról van szó, általában végzés formájában kell határozni, másrészt mivel ezt a megoldást kell alkalmazni az előzetes döntéshozatalra utaló eljárásokban is, ha a fenti eljárási szabályzat 104. cikkének (3) bekezdésének megfelelően „az előzetes döntéshozatalra elé terjesztett kérdésre adandó válasz nem enged teret semmilyen ésszerű kétségnek”. Így a Bíróság eljárásával megegyező megközelítés e két bírósági határozat megkérdőjelezhetetlenségét hangsúlyozza.
39. Mindemellett, a Bíróság egyik ítéletében kifejezett utalást találhatunk e két végzésre, amely, anélkül hogy az említett részletet felidézné, megerősítette, hogy az EK 230. cikk második és harmadik bekezdése nem alkalmazható értelemszerűen a régiókra(30) .
40. Érdemes rámutatni arra, hogy a Bíróság, jóllehet a fent hivatkozott két végzésben másként ítélte, a közvetlen keresetek kivételével számtalan esetben kiterjesztő módon értelmezte az állam szó jelentését. Úgy vélte, hogy e fogalom jogi formától függetlenül minden olyan szervezetet magában foglal, amelyre közfeladat ellátását bízták, és amely e célból a magánszemélyek egymás közötti viszonyára vonatkozó rendelkezésekben biztosítottat meghaladó hatáskörrel rendelkezik(31), ami a szóban forgó esetben lehetővé tette a nemzeti jogba még át nem ültetett irányelvre történő hivatkozást egy korábban privatizált közvállalkozással szemben.
41. Az állam fogalmának hasonlóan kiterjesztő értelmezésével találkozunk a Bíróságnak a tagállami mulasztás vizsgálatára irányuló határozataiban is: a Spanyol Királyságot ítélte el kötelezettségszegés miatt olyan esetekben, amikor a jogsértés valójában helyi vagy regionális egységeknek volt betudható (a Marismas de Santoñával(32), a levegőminőséggel(33), a Magefesa II‑támogatásokkal(34) kapcsolatos ügyek). Az európai gyakorlatban tehát minden olyan esetben, amikor az állam szintje alatt elhelyezkedő területi egység nem teljesíti közösségi kötelezettségvállalásait, annak a tagállamnak a felelősségét kell megállapítani, amely területén az adott egység elhelyezkedik.
42. A szóban forgó fogalom laza értelmezéséhez hasonlóan nem vonakodott a Bíróság a „hatóság” fogalmának korlátozó értelmezésétől, amely az EK 39. cikk (4) bekezdésének alkalmazásában nyilvánvalóan nem hasonlítható össze az „állam” fogalmával, amennyiben úgy ítélte, hogy a közszolgálati foglalkoztatás valamennyi olyan alkalmazást magában foglal, amely „közvetett vagy közvetlen módon részvételt jelent a közhatalom gyakorlásában, és azon tisztségek ellátásában, amelyek célja az állami, vagy más hatósági közérdek megóvása”(35), ez utóbbiba értve az állam szintje alatt elhelyezkedő egységeket, különösen a regionális és helyi közösségeket(36) .
43. Összefoglalva, a Bíróság rugalmas hozzáállást(37) alkalmazott, amely az éppen vizsgált környezettől függően változhat, és megfelel a közösségi jog hatékony érvényesülésének biztosítását célzó pragmatizmusnak annak érdekében, hogy ezáltal biztosítsa a Szerződésben rögzített integrációs törekvés(38) megvalósulását.
44. A Bíróságnak az egyes esetekben az állam fogalmának értelmezésére tett kísérleteiben tanúsított rugalmassága nem terjed ki a törvényességi felügyelet eseteire, mivel ez összeegyeztethetetlen lenne a Közösségen belüli hatalmi ágak szétválasztásának tiszteletben tartására vonatkozó rendelkezésekkel, mint ahogyan azt a Bíróság a Région wallone kontra Bizottság és Regione Toscana kontra Bizottság ügyekben hozott végzéseiben megállapította:
„Az ellenkező [vagyis az állam szintje alatt elhelyezkedő egységek önálló kereshetőségi joga ( per se
aktív legitimációja)] elismerése veszélybe sodorná a Szerződésekben rögzített intézményi egyensúlyt, amely éppen azokat a feltételeket határozza meg, amelyek mellett a tagállamok, azaz az alapító szerződéseket és csatlakozási szerződéseket aláíró államok a közösségi intézmények működésében részt vesznek. Az Európai Közösségek nem állhat több tagállamból, mint ahány alkotja.”
45. A közösségi jog hatékony érvényesülése terén alkalmazott szövegmagyarázó módszer használatának elvetésével így annak meghatározása marad hátra, hogy az európai integrációs folyamat fejlődése olyan mértékben felborította‑e az intézményi egyensúlyt, hogy az az előző pontban tett megállapításokat kétségbe vonná.
2. Rövid áttekintés az állam szintje alatt elhelyezkedő egységek szerepének fejlődéséről az európai integrációs folyamatban
46. Semmi sem foglalja jobban össze a helyi közösségek és területi egységek iránt az európai integráció bölcsőjénél tanúsított közönyt, mint az a német professzor által megalkotott kifejezés, ami úgy jellemezte a folyamatot, mint ami „vak a tagállamokon belüli hatáskörök elosztására” („Länder‑Blindheit” vagy Länder‑vakság) (39), így bírálva azt, hogy a régiókra a Szerződésekben semmilyen utalást nem tettek.
47. A régiók első politikai elismerésére az Európa Tanácsban került sor 1961‑ben azzal, hogy a Helyi és Regionális Önkormányzatok Kongresszusának állandó státuszt adott. A Kongresszus Alapokmányát 1975‑ben módosították abból a célból, hogy a régió, mint politikai egység belekerülhessen. A Kongresszus munkaülései vezettek a Helyi Önkormányzatok Chartájának(40) és a Regionális Önkormányzatok Chartájának(41) megszületéséhez.
48. Legalább ilyen figyelmet érdemel az Európai Régiók Gyűl ése(42), amelynek célja az Alapokmány I. fejezete 1. cikkének 3. pontja értelmében „a régiók aktív szerepvállalásának előmozdítása Európa építésében, e célból intézményi részvételük javítása, különösen a döntéshozatali eljárásokban, elsősorban az Európa Tanács, az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet és az Európai Unió keretein belül”.
49. Közösségi szinten a kezdetet a Regionális és Helyi Önkormányzatok Konzultatív Tanácsának megalakításáról szóló, 88/487/EGK(43) határozat jelentette; a Bizottság az indoklásában szükségesnek nyilvánítva az önkormányzatok szoros bekapcsolódását a közösségi regionális politika kialakításába és végrehajtásába, e politikába beleértve a más közösségi politikákra való kihatását, az állam szintje alatti döntéshozatalban pusztán tanácskozási joggal rendelkező(44), kizárólag a Bizottság összehívására ülésező képviseleti fórumot(45) hozott létre.
50. Korlátai ellenére ez a lépés döntő jelentőségűnek bizonyult, amennyiben elvetette azokat a magokat, amelyekből kinőhetett a Maastrichti Szerződésben (46) létrehozott Régiók Bizottsága. Ugyanakkor, az Amszterdami Szerződésben(47) és a Nizzai Szerződésben(48) rögzített egymást követő előrelépések ellenére a tanácsadó testület küszöbén nem sikerült túllépnie.
51. Ami a Közösségi aktusok törvényességi felülvizsgálatára irányuló eljárás kezdeményezésére vonatkozó kereshetőségi jogot illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződések különböző revíziói során a Régiók Bizottsága minden alkalommal(49) előterjesztette elsőbbségi igényét a megsemmisítés iránti eljárások vonatkozásában mind saját maga, mind a jogalkotói hatalommal felruházott régiók számára azzal, hogy az EK‑Szerződés 173. cikke harmadik bekezdésének (jelenleg, módosítást követően, EK 230. cikk) módosítását javasolta(50) .
52. Ezeket a törekvéseket a Régiók Bizottsága előjogainak megőrzése vonatkozásában az európai alkotmány létrehozásáról szóló Szerződés(51) részben megvalósította, még akkor is, ha a régiók helyzete a megsemmisítés iránti eljárások vonatkozásában nem változott. Jelezni kell ugyanakkor azt, hogy még abban az esetben is, ha az alkotmányszerződés szövege hatályba lépne, jelenleg hiányzik a jogalkotói akarat a Régiók Bizottsága óhajainak teljesítésére. Ahogy Shakespeare írta: „Nincs olyan hatalom, / A mely Velencze érvényes szokásán, / Törvényén, változtasson kény szerint. / Mert mint előzményt fognák azt idézni, / S több visszaélés törne bé honunkba / Ily példa résén”.(52)
3. A jogalap elutasítása
53. A fentiekben kifejtettekre tekintettel nemcsak ahhoz nem férhet kétség, hogy semmilyen fejlődés nem igazolja a Région wallonne kontra Bizottság és Regione Toscana kontra Bizottság ügyekben hozott végzésekben említett intézményi egyensúly módosítását, hanem ahhoz sem, hogy mindennemű, e célból tett módosítás nyilvánvaló kudarccal végződött. Nincsen tehát olyan meghatározó érv, amely az ítélkezési gyakorlat módosítására indítana.
54. Ezenkívül, még ha el is fogadjuk a felperes ama érvelését, hogy a régió „államnak” tekinthető, sem nyitná meg számára az EK 230. cikk második bekezdése szerinti jogorvoslati lehetőséget, mivel a rész nem formálhat jogot az egész képviseletére. Ugyanakkor, mint az egész szerves része, a régiónak lehetősége van arra, hogy politikai és közigazgatási ügyekben a nemzeti kormánnyal közösen megállapodjék és együttműködjék, s ezáltal elérheti, hogy a nemzeti kormány a közösségi intézkedésekkel az általa elvárt módon a Bíróság előtt szembehelyezkedjék; ez a lehetőség az állampolgároknak általában nem áll rendelkezésükre.
55. Következésképpen, és a felperes védekezési jogának állítólagos megsértését figyelmen kívül hagyva, mivel a felperes fellebbezésében azt nem támasztotta alá, és nem fejtette ki kellően, a második jogalapot el kell utasítani, mert a megtámadott végzés az EK 230. cikk második bekezdését véleményünk szerint nem sértette meg.
B – Az első jogalapról: az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 113. és 114. cikkének megsértése, az indokolás hiánya és a védelemhez való jog téves alkalmazása
56. Ebben a jogalapban a felperes lényegében az Elsőfokú Bíróság eljárása ellen emel kifogást, amely hivatalból, a felek meghallgatása nélkül vizsgálta, hogy fennáll‑e eljárásgátló elfogadhatatlanság, és így a felperesnek nem nyílott lehetősége a védelemre.
57. Elsősorban arra kell emlékeztetni, hogy az eljárási szabályzat 113. cikke lehetővé teszi az Elsőfokú Bíróság számára, hogy az eljárás bármely szakaszában, hivatalból vizsgálja, hogy fennáll‑e eljárásgátló elfogadhatatlanság, majd az eljárás fennmaradó részét a 114. cikk 3. és 4. §‑ához utalja. Az 3. § értelmében az eljárás a továbbiakban szóbeli, ha az Elsőfokú Bíróság másként nem határoz .
58. A megtámadott végzés 49. pontjából az következik, hogy az Elsőfokú Bíróság az iratok alapján rendelkezésére álló, kellő mértékű tájékoztatásra alapozta határozatát. A végzés 42–46. pontjából kitűnően az Elsőfokú Bíróság figyelembe vette a felperesnek a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságával kapcsolatos észrevételeit, következésképpen a védekezési jog állítólagos megsértése miatti kifogást alaptalannak kell tekinteni.
59. Az indokolás hiánya miatt emelt kifogás sem tűnik elfogadhatónak, mivel, mint ahogyan arra a Bizottság is rámutat válaszbeadványában, az Elsőfokú Bíróság a végzés 50–86. pontjában részletesen megvizsgálta a Regione Siciliana kereshetőségi jogát.
60. Végezetül, ami azt a kifogást illeti, hogy az eljárási szabályzat 114. cikke 1. §‑ának figyelmen kívül hagyásával a Bizottság nem külön beadványban nyújtotta be elfogadhatatlansági kifogását, el kell utasítani, mivel az Elsőfokú Bíróság az elfogadhatatlanság kérdését az eljárási szabályzat 113. cikke alapján vizsgálta.
61. Következésképpen, mivel a fent kifejtettek alapján az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 113. és 114. cikke sérelme nem állapítható meg, az első jogalapot – mint nyilvánvalóan alaptalant – el kell utasítani.
C – A harmadik jogalapról: a 2052/82 rendelet 4. cikke (1) bekezdése első albekezdésének téves alkalmazása
62. E jogalap elemzésének megkezdése előtt fel kell hívni a figyelmet annak valódi tartalmára, tekintettel arra, hogy benne a felperes az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott végzésben elkövetett ama hibáját véli megtalálni, hogy az nem ismerte el, hogy a kereset tárgya, az ERFA‑támogatás lezárására irányuló határozat a Regione Sicilianát közvetlenül érinti. Ezért vizsgálódásunk a továbbiakban a felperes valódi céljára irányul.
63. Meg kell jegyezni, hogy a jogvita során az, hogy a felperes régiót a Bizottság határozata személyében érinti, soha nem volt vitatott, mivel e tekintetben mindkét fél egyetértett.
64. A Regione Siciliana e jogalap keretében két érvet hozott fel. Az elsőben úgy véli, hogy a struktúrális alapok rendszere a szubszidiaritás és az együttműködés elveire épül, feltételezve a regionális intézmények közreműködését, így minden, ilyen körülmények között tervezett pénzügyi támogatás visszavonásáról szóló határozat közvetlen joghatásokkal bír az érintett régióra. A második érv az Elsőfokú Bíróságnak e hatások elismerését elutasító határozatára vonatkozik, amelyben úgy véli, hogy az Olasz Köztársaság anélkül is finanszírozhatta volna a projekt befejezéséhez szükséges munkálatokat, hogy a Regione Sicilianát annak megtérítésére kérné, ezt az érvelést azonban a felperes a komplementaritás és addicionalitás elveivel ellentétesnek ítéli. Ezenkívül a felperes viszonválaszában azt is hangsúlyozta, hogy őt az olasz állam 58 036 177 euró összegben a támogatás visszatérítésére kötelezte.
1. A regionális egységek és a Bizottság együttműködésére alapozott kereshetőségi jogról
65. A 2052/88 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése, amely a komplementaritás elvét is rögzíti, szoros együttműködést ír elő a Bizottság, az érintett tagállam és az utóbbi által kijelölt illetékes hatóságok és szervezetek között annak érdekében, hogy a közösségi intézkedésnek minden esetben érvényt szerezzenek. A 4253/88 rendelet 24. cikke értelmében a Bizottság, amennyiben az eredetileg odaítélt támogatás felől kétségei vannak, felhívja az így kijelölt hatóságokat észrevételeik megtételére.
66. A szubszidiaritás elvétől vezérelve, észrevételei előterjesztésekor a felperes arra érzett késztetést, hogy párhuzamot vonjon a tagállamok által az ERFA keretében hozott közösségi intézkedések jóváhagyása előtti egyeztetésekben a tagállam által közreműködésre kijelölt, az állam szintje alatt elhelyezkedő egységek helyzete és a Bizottság által folytatott vizsgálatban együttműködő, majd antidömpingszabályt megtámadó export vállalkozások(53), az EK 88. cikkben rögzített eljárásban valamilyen módon együttműködő, majd az állami támogatást jóváhagyó határozatot megtámadó társaságok(54) és a piaci versenytársaik versenyellenes magatartását feljelentő vállalkozások(55) helyzete között.
67. A Bíróság ítélkezési gyakorlata torzításának elkerülése érdekében a fenti állításokat – helytállóságának kétségbevonása nélkül – pontosítani kell.
68. Először is, ami az antidömping‑szabályozást illeti, a Bíróságot az indította a Bizottságot a vizsgálatokban segítő exportálók kereshetőségi jogának elismerésére, hogy e téren a Bizottság kizárólag rendeleti úton szabályozhat(56), ami elvben kizárja a magánszemélyek közvetlen kereseteit(57) . Meg kell jegyezni továbbá, hogy a fenti eset, a jelenlegitől eltérően, rendeletekre, és nem határozatokra vonatkozott.
69. Másodszor, ami az állami támogatásokat illeti, a Bizottság határozatai elleni eljárás indításához fűződő jog terjedelme annak függvényében változik, hogy e jog az eljárásnak az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti előzetes szakaszában, vagy ugyanezen cikk (3) bekezdése szerinti fő szakaszában keletkezett. Az utóbbi esetben a vállalkozásokat a meghallgatáshoz fűződő joguk még abban az esetben is kereshetőségi joggal ruházza fel, ha e jogukat nem gyakorolták, és őket az EK 88. cikk (2) bekezdése keretében előadott észrevételek sem korlátozzák(58) . A 659/1999/EK rendelet(59) az ilyen eljárásokban(60) részt vevő felek számára eljárási garanciákat biztosított, amelyek azonban nem mentesítik a feleket az őket az érdekkörükben ért sérelem bizonyításának terhe alól(61) .
70. Végezetül, a Regione Siciliana által az ítélkezési gyakorlatra és a versenyjogra történő utalás pontosítást érdemel, amely egy lényegesen fontosabb észrevételhez vezet bennünket. Amikor a Bíróság a fent hivatkozott I. Metro‑ítéletben elismerte annak a vállalkozásnak a kereshetőségi jogát, amely a Bizottságot határozat meghozatalára kérte a 17/62 rendelet(62) 3. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében, és amelynek kérését a Bizottság elutasította, a hatékony bírósági jogvédelem(63) biztosításának igénye alapján járt el, mivel fő szabály szerint a vállalkozás az elutasító határozat megtámadására nem volt jogosult.
71. Nem véletlen, hogy ebben a környezetben a hatékony bírósági jogvédelem kifejezés a fent hivatkozott Jégo‑Quéré kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet juttatja eszünkbe, amennyiben valamennyi, a Regione Siciliana által álláspontjának alátámasztására hivatkozott határozat valamilyen módon hasonlóságot mutat ezzel a jól ismert ítélettel, és valamennyi azzal a feltétellel kapcsolatos, hogy kizárólag a személyében közvetlenül érintett természetes személynek van kereshetőségi joga. Mint ahogyan azt már említettük, a jelen ügyben a személyes érintettség megvalósulásához semmilyen kétség sem fér, ami ezért bizonyítottnak tekinthető.
72. Következésképpen nem fogadható el a felperesnek az az állítása, miszerint a közösségi támogatás odaítélésének folyamatában való együttműködése a gazdasági szereplőkével azonos jogokkal ruházta fel a fent említett helyzetekben és területeken (verseny, állami támogatások és antidömping‑intézkedések), minthogy ezek a jogok alapvetően a személyes érintettség bizonyítására vonatkozó követelmény megkerülését célozzák, amely érintettséget, mivel soha nem vitatták, a jelen esetben bizonyítottnak kell tekinteni.
2. Ama megállapításból eredő jogban való tévedésről, hogy az Olasz Köztársaság vállalni tudja a projekt befejezéséhez szükséges költségeket
73. Szemben a közösségi intézkedés általi személyes érintettség minősítésével, a közvetlen érintettség sokkal ritkábban jelenik meg az ítélkezési gyakorlatban, ami kétségtelenül a Bíróság által alkalmazott módszer következménye, miszerint a Bíróság logi kai okokból nem vizsgálta e második feltételt, ha megállapította, hogy a megtámadott intézkedés nem minősül határozatnak, vagy ha a felperes személyes érintettségét, mivel azt a címzett vonatkozásában már megállapította, kizárta(64) . Nem meglepő tehát, hogy a közvetlen érintettségre vonatkozó ítélkezési gyakorlatban nincs olyan formula, mint amilyen a Plaumann kontra Bizottság ügyben(65) hozott ítéletben, amely lehetővé teszi a személyes érintettségre vonatkozó követelmény teljesülésének bizonyítását, ami azonban nem jelenti azt, hogy nincs kellő precedens, amiből levezethetők lennének azok az alapelvek, amelyeket a Bíróság a megtámadott határozat által a felperes jogi helyzetére gyakorolt közvetlen hatás vonatkozásában már egységesített.
74. A Bíróság az I. Toepfer‑ügyben(66) hozott ítéletében értelmezte első alkalommal a „közvetlenül érinti” kifejezést, amelyben elismerte a harmadik személyek kereshetőségi jogát a nem nekik címzett közösségi intézkedés ellen, feltéve hogy ez utóbbi az érintett tagállam által korábban elfogadott intézkedést megerősíti. Mivel nem írt elő nemzeti végrehajtási aktust, a közösségi intézkedés ugyanolyan közvetlen hatást gyakorolt az érintett személyekre, mint a Közösségi jog által helyettesített nemzeti szabályozás.
75. Más, később hozott határozataiban a Bíróság hasonlóan kezelte azokat az eseteket, amelyekben az állami intézkedés a Tanács vagy a Bizottság(67) által korábban rögzített kritériumok függvénye, és ezért tisztán automatikus jellegű(68), és mérlegeléstől független(69), és azokat, amelyekben nem volt szükség nemzeti szintű szabályozás elfogadására.
76. Következésképpen, a technikai végrehajtás(70) eseteit kivéve, ki kell zárni azt, hogy a közösségi intézkedés közvetlen jogi hatással bír a felperes érdekére akkor, ha a tagállam a közösségi intézkedésnek a saját területén történő átültetése(71) vonatkozásában mérlegelési joggal rendelkezik, mivel ezt a hatást kizárólag a megfelelő nemzeti intézkedés által a tagállamban történő átültetés válthatja ki(72) . Összefoglalva, az a tény, hogy autonóm akarat kerül a határozat és annak a felperesre gyakorolt hatása közé, kizárja a felperes közvetlen érintettségét(73) . Ez alól az elv alól az egyetlen kivételt az a feltevés jelenti, miszerint a tagállamra ruházott, a közösségi intézkedés átültetésére vonatkozó hatáskör elvi jellegűvé válik, azaz amikor az érintett nemzeti hatóságok szándéka az említett intézkedés érvényesítésében nem hagy kétséget maga után(74) .
77. A jelen ügyben a megtámadott végzésből az következik, hogy a határozat címzettje az olasz állam volt, és nem tartalmazott olyan rendelkezést, amely a Regione Siciliana helyzetét közvetlenül érintette volna, akár az Olasz Köztársaság mérlegelési jogának korlátozásával, akár az ilyen hatáskör gyakorlásának pusztán valószínűtlen lehetőséggé történő lefokozásával. A végzés arra vonatkozóan sem tartalmaz utalást, hogy a Bizottság akár ebben az intézkedésében, akár korábban a felperes számára feltételt szabott volna, vagy előzetesen tudomása lett volna az olasz hatóságok hasonló szándékáról.
78. Ilyen körülmények között nem állt olyan valószínűsítő körülmény az Elsőfokú Bíróság rendelkezésére, amiből következtethetett volna az olasz állam jövőbeni magatartására, és a felperes sem terjesztett elő megfelelő bizonyítékot, ami alapján bizonyosan megállapítható lett volna, hogy az Olasz Köztársaság hogyan reagálna a számára odaítélt ERFA‑támogatás visszavonására. Ha az Elsőfokú Bíróság azt valószínűsítette volna, hogy az olasz állam konkrét nemzeti intézkedést fogad majd el, azt mutatná, hogy elemzését más bizonyíték hiányában pusztán feltételezésekre alapozta. Ilyen értelemben azt a 2002. október 30‑i feljegyzést, amelyet a Regione Siciliana viszonválaszában bizonyítékként hoz fel arra nézve, hogy az olasz állam a jogtalanul megszerzett összeg visszafizetésére készült kötelezni a régiót, elfogadhatatlannak kell minősíteni, mivel mint ahogyan arra a Bizottság is helyesen rámutat, a Bíróság a fellebbezés során nem fogad el újabb ténybeli bizonyítékot(75) .
79. Lehet akként érvelni, hogy az első fokon megtámadott határozat automatikusan érinti a felperest, egyrészről azáltal, hogy vagyoni helyzetét megváltoztatja, amennyiben megfosztja a támogatás összegétől, másrészt azáltal, hogy a fenti összeg vonatkozásában a vitatott aktus elfogadásáig élvezett hitelező státuszból adóssá teszi; ugyanakkor hozzá kell tenni azt, hogy ilyen körülmények között a tagállam által a közösségi intézkedés végrehajtására irányuló esetlegesen elfogadott intézkedés a Regione Siciliana vagyonjogi helyzetének másodszori megváltozását eredményezné, aminek kizárólagos oka már a nemzeti döntés lenne.(76)
80. Ez az érvelés azonban, amely első látásra meggyőzőnek tűnhet, túlságosan korlátozó jellegű. A kizárólag a bizottsági intézkedés jellegére irányuló vizsgálódás(77) mellőzi az intézkedés rendszertani értelmezését, amire pedig, ha a strukturális alapok kezelésében szerepet játszó viszonyok összetett rendszerét figyelembe vesszük, szükség van.
81. Ha azonban e rendszer igazi működését közelebbről negvizsgáljuk, nyilvánvalóvá válik, hogy a tagállam szerepe a felperes által állítottnál jóval jelentősebb. Szükségtelen az ERFA‑ra vonatkozó szabályozási rendszer egészét bemutatni, önmagában az alapvető szabályok és végrehajtási rendelkezések részletes elemzése is megmutatja a központi kormányok jelentős szerepvállalását. Egész biztosan nem lehet őket egyszerű „postaládának” minősíteni, amelyből az egyes projektek megvalósítására kijelölt hatóságok a Bizottsággal folytatott leveleiket kiveszik.
82. Először is, a szóban forgó alapok lényege azok kiegészítő jellege(78), amely az állam domináns szerepvállalását és szabad mozgásterét feltételezi, amely nemcsak a kedvezményezettek kiválasztására, hanem a támogatni kívánt projektek kidolgozására is vonatkozik(79) . Ezért nem téves az államokra ruházni a közösségi keretekben nyújtott támogatási formák megvalósításáért viselt felelősséget, mint ahogyan azt a 2082/93 rendelet hatodik preambulumbekezdése jelzi. E tények alapján a központi hivatalok helyzete nagyban különbözik attól a statisztaszereptől, amelybe a Regione Siciliana kívánta kényszeríteni őket.
83. A tagállamokra ruházott számos hatáskör együttes vizsgálatának tükrében(80) mutatkozik meg teljes valóságában a Bizottság határozata – mint a jelenleg megtámadott határozat –, amit az elszigetelt vizsgálat nem tenne lehetővé, mivel ebből az új perspektívából érthető meg igazán az ERFA‑támogatás kezelésében szerepet vállaló országok szabad mozgástere, amibe végső soron annak eldöntése is beletartozik, hogy folytatódhat‑e egy munka akkor, amikor a közösségi intézmény visszavonja támogatását.
84. Ezért az érintett kormány feladata, hogy a valójában saját projektjének sorsát meghatározza. Több megoldás közül választhat: a projekt félbeszakítása, felfüggesztése vagy átruházása, de dönthet úgy is, hogy saját költségvetésének terhére vállalja a projekt befejezésének finanszírozását. Jóllehet a hitel visszavonása számos és fájdalmas kellemetlenséggel jár, a támogatás visszavonásával a Bizottság nem ítéli meg előre, nem határozza meg előre, és még csak nem is javasolja a tagállam számára azt az utat, amit területfejlesztési projektjei jövőjének meghatározását illetően követnie kell.
85. A fenti okok alapján a Regione Sicilianát kizárólag saját országa kormányának a döntése érinti, amely szuverén és kellően széles körű mérlegelési joggal rendelkezik, így saját akarata határozza meg, hogy a régiót valójában milyen hatások érjék.
86. Ezért egyértelműnek tűnik, hogy a felperes esetleges érintettsége a tagállamnak az ERFA‑támogatás visszavonása okozta új helyzetben tett lépésétől függ, és bár a támogatás visszavonása lehetséges hatást eredményezhet, az kizárólag akkor válik közvetlenné és elkerülhetetlenné (és nem csak lehetségessé), ha a kormány a közösségi támogatás jogcímén jogtalanul megszerzett összeg visszafizetését követeli.
87. Nézetünk szerint érdemes a jogi szakirodalomban(81) kedvelt kárfogalomra támaszkodni, minthogy pusztán a kár bekövetkeztének eshetősége nem jogosít fel az EK 230. cikk negyedik bekezdése szerinti közvetlen érintettség elismerésére. A jelen ügyben annak elismerése, hogy a felperes jogi helyzete megváltozott, csupán egy esetlegességgel érne fel, hiszen, ahogy azt a tények is mutatják, a Regione Siciliana a meghallgatás során előadta, hogy az autópályát a hasonló típusú közlekedési vonalakra specializált ANAS közvállalkozástól származó forrásokból befejezték.
88. Ugyanígy, a felperes jogi helyzetének hitelezőből adóssá történő módosulása(82), valamint finanszírozási forrásának megváltozása fenti helyzetét csupán formálisan érintik, mivel valós érdeke, a finanszírozás soha nem szenvedett tényleges és elkerülhetetlen kárt.
89. A hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően megállapítható, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot; valamint az, hogy az eset különleges vonásai sem kívánják az ítélkezési gyakorlat hirtelen megváltoztatását, mivel azok teljesen összhangban vannak a Bíróság máig fenntartott álláspontjával, és nem vetnek fel olyan jelentős kérdéseket, mint a felperes védelemhez való jogának megsértése, szemben a fent hivatkozott Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács, illetőleg Bizottság kontra Jégo‑Quéré ügyekkel(83) .
90. A fent kifejtett érvelések alapján azt javasoljuk a Bíróság számára, hogy a harmadik jogalapot – mint alaptalant – utasítsa el.
D – A negyedik jogalapról: az olasz állam azon jogával, hogy ne követelje a támogatás visszafizetését, és a Bizottsággal folytatott levelezés jogi kötőerejével kapcsolatos indokolás hiánya
91. A jogalap első részében a felperes, arra hivatkozva, hogy azok összefüggéstelenek és önkényesek, mivel elégtelen bizonyításon és nem bizonyított vélelmeken alapulnak, elutasítja az Elsőfokú Bíróság megállapításait, amelyek értelmében a tagállamok minden esetben határozhatnak úgy, hogy a vitatott határozatot a Bizottság által eredetileg odaítélt és az ERFA által finanszírozott támogatás kedvezményezettjei vonatkozásában végrehajtják.
92. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a megtámadott végzés 71–79. pontjában az Elsőfokú Bíróság részletesen vizsgálta, hogy az Olasz Köztársaságnak van‑e mérlegelési jogköre a Bizottság által tőle követelt támogatás visszatérítésével kapcsolatban. Megjelölte a vonatkozó jogszabályokat(84), felhívta a releváns ítélkezési gyakorlatot(85), a bizonyítékokat logikusan értékelte, és mindebből arra a következtetésre jutott, hogy a megtámadott határozat alapján az Olasz Köztársaság nem köteles a jogtalanul megszerzett összeget a felperestől vagy a végső kedvezményezettektől követelni(86) .
93. Kétségtelen, hogy az Elsőfokú Bíróság nem fogadta el a Regione Siciliana által kínált megoldást, ez azonban nem jelenti azt, hogy a megtámadott végzés összefüggéstelen vagy önkényes lenne, amely, éppen ellenkezőleg, megfelelően indokolt, és amely következésképpen helyesen utasította el a jogalap eme részét mint nyilvánvalóan alaptalant.
94. A jogalap második részében a felperes azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság végzésének 84. pontjában nem ismerte el azt, hogy a Bizottsággal folytatott levelezés a felperes közvetlen érintettségét megalapozta volna. Ezenkívül semmi nem indokolja azt, hogy hasonló jelentőséggel bírjon az a levélváltás, amelyben a Bizottság arra kérte az olasz államot, hogy tájékoztassa a felperest a támogatás lezárására irányuló határozatáról annak érdekében, hogy az Unió jogrendszerében meghatározott jogorvoslati lehetőségek igénybevételét számára megkönnyítse. A felperes ezért úgy véli, hogy a megtámadott végzés fent hivatkozott pontja ellentmondásos és logikátlan.
95. Egyrészről, a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében a Bizottsággal való egyszeri levélváltás nem elegendő a közvetlen érintettség megállapításához(87) .
96. Másrészről, a Bizottság ama igyekezetét, hogy a felperest az általa társfinanszírozott projektről tájékoztassa, a 2052/88 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerinti, a Bizottság, a tagállam, és az általa kijelölt hatóságok szoros „együttműködésének” kifejeződéseként kell értelmezni. Ebben a környezetben ezt az igyekezetet a jól vezetett közintézmények és az általuk igazgatott emberek viszonyát jellemezni hivatott átláthatóság szelleme vezérli.
97. Hasonló módon, a határozat címzettje rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségekre történő utalás a tagállamok közös igazgatási gyakorlatának, és az állampolgárok hatékonyabb kiszolgálására irányuló erőfeszítésnek felel meg. Mindemellett, még akkor is, ha a Bizottság tévedett, és túl messzire ment azzal, hogy tájékoztatta a Regione Sicilianát az esetleges bírói jogvédelem terjedelméről, ez a tévedés nem változtatna a vitatott határozat természetén és annak hatásán azáltal, hogy olyan jogviszonyt teremt, ami soha nem létezett; nem kötné továbbá a Bíróságot a megsemmisítés iránti kereshetőségi jog értelmezésében és alkalmazásában.
98. Megalapozatlan lenne tehát a fenti levelezésből bizonyos kötelezettségeket származtatni, és az Elsőfokú Bíróságnak sem felróható, hogy nem így tett, különösen azután, hogy kimerítő módon megvizsgálta, hogy a vitatott határozat a felperest érinti‑e.
99. Következésképpen, a Regione Siciliana és a Bizottság közötti levélváltással kapcsolatos indokolás hiányára vonatkozó kifogást – mint alaptalant – el kell utasítani.
100. Az előzőekben kifejtett megfontolások alapján azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy a negyedik jogalapot – részben mint nyilvánvalóan alaptalant, részben pedig mint alaptalant – utasítsa el.
VI – A költségekről
101. Az eljá rási szabályzat 122. cikke és 69. cikke (2) bekezdésének együttes alkalmazása alapján, amelyek az ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandók, mivel a fellebbezésben előterjesztett valamennyi jogalapot el kell utasítani, a pervesztes felet, azaz a Regione Sicilianát kell kötelezni a költségek viselésére.
VII – Végkövetkeztetések
102. A fenti indokok alapján azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy a Regione Siciliana által az Elsőfokú Bíróság T‑341/02. sz., Regione Siciliana kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott végzése ellen benyújtott fellebbezést utasítsa el, és kötelezze a felperest a költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	A T‑341/02. sz., Regione Siciliana kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban nem tették közzé).
(3)
–	A „Messina–Palermo autópálya” nagy projekt támogatásának lezárására irányuló 2002. szeptember 5‑i határozat (ERFA 93.05.03.001 – Arinco 93. IT.16.009).
(4)
–	A C‑50/00. P. sz., Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyben 2002. július 25‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑6677. o.); és a C‑263/02. sz., Bizottság kontra Jégo‑Quéré ügyben 2004. április 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2004., I‑3425. o.). A jogvita lényege nem érthető meg teljes mélységében Jacobs főtanácsnoknak a két ügyre vonatkozó indítványának elolvasása nélkül.
(5)  –	A T‑60/03. sz., Regione Siciliana kontra Bizottság ügyben 2005. október 18‑án hozott ítélet (EBHT 2005., II‑4142. o.).
(6)  –	Még meglepőbb a helyzet, ha figyelembe vesszük azt a tényt, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt még számos, a Bizottság olyan határozatait érintő ügy van függőben, amelyek ERFA‑támogatások lemondásáról vagy visszatérítéséről szólnak, és amelyekre a Regione Siciliana hivatkozott, amely esetekben szintén felvetődik a kérelmek elfogadhatóságának kérdése (T‑363/03., T‑414/03., T‑392/03., T‑408/03., T‑414/03. és T‑435/03. sz. ügyek).
(7)  –	A 79. és azt követő pontok.
(8)  –	A T‑272/02. sz., Comune di Napoli kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., II‑1851. o.).
(9)  –	A C‑74/95. sz. és C‑129/95. sz., X elleni bünetőeljárás ügyére vonatkozó, 1996. június 18‑án ismertetett főtanácsnoki indítványok (EBHT 1996., I‑6609. o.).
(10)
–	HL L 185., 9. o.; módosította az 1993. július 20‑i, 2081/93/EGK tanácsi rendelet (HL L 193., 5.o.) és a Strukturális alapokra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról szóló, 1999. június 21‑i, 1260/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 161., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 14. fejezet, 1. kötet, 31. o.).
(11)
–	HL L 374., 1. o.; módosította az 1993. július 20‑i, 2082/93/EGK tanácsi rendelet (HL L 193., 20. o.).
(12)
–	A lábjegyzet a magyar változatot nem érinti.
(13)
–	Utalunk a végzés 17–29. pontjára, amelyek részletesen beszámolnak a tényállásról.
(14)
–	A megtámadott végzés 50–52. pontja azt mutatja, hogy a Bizottság ezt a megállapítást nem vitatta.
(15)
–	53–62. pont.
(16)
–	Különösen az 55., 58., 60. és 62. pont.
(17)  –	A C‑271/01. sz. COPPI‑ügyben 2004. január 22‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑1029. o.) 37., 38. és 41. pontja.
(18)  –	A megtámadott végzés 83. pontja.
(19)
–	66. pont.
(20)
–	68. pont.
(21)
–	70. pont.
(22)
–	A C‑386/96. P. sz., Dreyfus kontra Bizottság ügyben 1998. május 5‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2309. o.) 43. pontja.
(23)
–	79. pont.
(24)
–	82. pont.
(25)
–	Pérez González, „La subjetividad internacional”, in: Díez de Velasco, M., Instituciones de Derecho Internacional Público, 13. kiadás, Tecnos, Madrid, 2001., 219. o.
(26)
–	Hecquard‑Theron, „La notion d’État en droit communautaire”, Revue trimestrielle de droit européen, 26 (4)., 1990. október‑decemberi szám, 693. és azt követő oldalak.
(27)
–	Gibraltár vonatkozásában lásd Lenz főtanácsnoknak a C‑298/89. sz., Gibraltár kontra Tanács ügyben 1993. június 29‑én hozott ítéletére vonatkozó indítványát (EBHT 1993., I‑3605. o., különösen az I‑3621. és azt követő oldalak).
(28)
–	A C‑95/97. sz., Région wallonne kontra Bizottság ügyben 1997. március 21‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑1787. o.) 6. pontja.
(29)
–	A C‑180/97. sz., Regione Toscana kontra Bizottság ügyben 1997. október 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1997., I‑5245. o.) 6. pontja.
(30)
–	A C‑452/98. sz., Nederlanse Antillen kontra Tanács ügyben 2001. november 22‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑8973. o.) 50. pontja.
(31)
–	A C‑188/89. sz., Foster és társai ügyben 1990. július 12‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3313. o.) 17–20. pontja; a 19. pontban a Bíróság emlékeztet arra, hogy korábban már elismerte, hogy pénzügyi hatóságokkal (a 8/81. sz. Becker‑ügyben 1982. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 1982., 53. o.] 23–25. pontja), területi egységekkel (a 103/88. sz. Fratelli Constanzo‑ügyben 1989. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1839. o.]), a közrend és közbiztonság fenntartásáért felelős, alktományjogi szempontból független hatóságokkal (a 222/84. sz. Johnston‑ügyben 1986. május 15‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 1651. o.]), valamint a közegészségügyi szolgáltatásokat biztosító hatóságokkal (a 152/84. sz. Marshall‑ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 723. o.]) szemben lehet az irányelv rendelkezéseire hivatkozni.
(32)
–	A C‑355/90. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1993. augusztus 2‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑4221. o.).
(33)
–	A C‑417/99. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2001. szeptember 13‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6015. o.).
(34)
–	A C‑499/99. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2002. július 2‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑6031. o.).
(35)
–	A 66/85. sz. Lawrie‑Blum‑ügyben 1986. július 3‑án hozott ítélet (EBHT 1986., 2121. o.) 27. pontja.
(36)
–	Sobrido Prieto, Las comunidades autónomas ante el Tribunal de Justicia y el Tribunal de Primera Instancia de las Comunidades Europeas, Tirant monografías, Valencia, 2003, 45. o.
(37)
–	C. Haguenau, L'application effective du droit communautaire en droit interne; analyse comparative des problèmes rencontrés en droit français, anglais et allemand, Bruylant, Editions de l'Université de Bruxelles, Brüsszel, 1995, 196. o.
(38)
–	Sobrido Prieto, a fent hivatkozott mű, 52. o.
(39)
–	Ipsen, H. P., „Als Bundesstaat in der Gemeinschaft“, in: Probleme des Europäischen Rechts. Festschrift für Walter Hallstein zu seinem 65. Geburtstag, 1966., 228. és azt követő oldalak.
(40)  –	1985 októberében fogadták el, 1988. szeptember 9. óta hatályos.
(41)  –	1997. június 5‑én egyöntetű szavazással fogadták el.
(42)
–	1985. június 15‑én alapították, strassburgi székhellyel.
(43)
–	1988. június 24‑i Bizottsági határozat (HL 1988. L 247., 23. o.)
(44)
–	A 88/487/EGK határozat 2. cikke.
(45)
–	Ugyanezen határozat 7. cikkének (1) bekezdése.
(46)
–	Az EK‑Szerződés 198 A–198 C cikke (jelenleg, módosítást követően EK 263. és EK 265. cikk).
(47)
–	Az Amsterdami Szerződés vívmánya lényegében a következőkre konkretizálódott: a Régiók Bizottságának hatáskört adott saját eljárási szabályzatának elfogadására (EK 264. cikk, (2) bekezdés); megnövelte azon esetek számát, amikor kötelező a konzultáció (jelenleg EK 71., EK 128., EK 137. vagy EK 175. cikk); lehetővé tette, hogy a Régiók Bizottsága saját kezdeményezésére is véleményt adjon (EK 265. cikk (5) bekezdés); az Európai Parlament konzultálhat a Régiók Bizottságával (EK 265. cikk (4) bekezdés).
(48)
–	Ez a Szerződés két jelentős módosítást vezetett be: az egyik az a követelmény, hogy a bizottság tagjai valamely regionális vagy helyi testületben választással nyert képviselői megbízatással rendelkeznek, amelynek megszűnésével a bizottsági tag megbízatása automatikusan megszűnik, a másik, hogy a tagok száma nem haladhatja meg a 350‑et (EK 263. cikk).
(49)
–	A Régiók Bizottságának véleménye az Európai Unióról szóló Szerződés és az Európai Közösséget létrehozó Szerződés revíziójáról (előadó: Jordi Pujol i Soley) Cdr 136/95 (HL 1996. C 100., 1. o.). Lásd még a Régiók Bizottságának állásfoglalását „A következő kormányközi Konferenciáról (KK)”– cdr 54/99 FIN (HL 1999. C 293., 74. o.).
(50)
Úgy vélte, hogy a Bíróságnak „hasonló feltételekkel” kellene hatáskörrel rendelkeznie „az Európai Parlament, az Európai Központi Bank és a Régiók Bizottsága által előjogaik védelmezése céljából indított keresetekre”, „a Régiók Bizottsága által a szubszidiaritás elvének megsértése miatt indított keresetekre”, és „azon régiók által indított keresetekre nézve, akik jogalkotási hatalmát rendelet, irányelv vagy határozat befolyásolhatja”.
(51)
–	2004. október 29‑én aláírt Szerződés (előreláthatóan 2006. november 1‑jén lép hatályba, a tagállamok ratifikálásának függvényében) III‑365. cikkének (3) bekezdése.
(52)
–	Shakespeare A velencei kalmár c. darabjában ezt a választ (Ács Zsigmond fordítása; http://mek.oszk.hu/04500/04571/html/magyar.htm
d1e14899 ) a magát fiatal római ügyvédnek kiadó Porcia szájába adja, miután Shylock a kölcsönszerződésben megállapított büntetés végrehajtását kéri, mivel a kölcsönkapott háromezer dukátot nem kapta vissza annak esedékességekor; a büntetés, hogy a kölcsönt adó egy font húst kivághat a kölcsönt felvevő mellkasából; Shylock nem mutat kegyelmet, Bassanio könyörögve kéri, ne vegye szó szerint az üzletet, hogy elkerülhessék a végrehajtásával együttjáró kegyetlenséget. A művet átszövik az adott korra, azaz a XVI. századvég Angliájára jellemző, mély antiszemita érzések.
(53)
–	A 239/82. és 275/82. sz., Allied Corporation és társai kontra Bizottság ügyben 1984. február 21‑én hozott ítéletben meghatározott gyakorlatnak megfelelően (EBHT 1984., 1005. o.).
(54)
–	A 160/84. sz., Cofaz és társai kontra Bizottság ügyben 1986. január 28‑án hozott ítéletnek (EBHT 1986., 391. o.) és a C‑70/97. P. sz., Kruidvat kontra Bizottság ügyben 1998. november 17‑én hozott ítéletnek (EBHT 1998., I‑7183. o.) megfelelően.
(55)
–	Összhangban a 26/76. sz., Metro kontra Bizottság ügyben (az ún. I. Metro)ügyben 1977. október 25‑én hozott ítélettel (EBHT 1975., 1875. o.); a 210/81. sz., Demo‑Studio Schmidt kontra Bizottág ügyben 1983. október 11‑én hozott ítélettel (EBHT 1983., 3045. o.) és a 75/84. sz., Metro kontra Bizottság, (az ún. II. Metro‑)ügyben 1986. október 22‑én hozott ítélettel.
(56)
–	Az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 1995. december 22‑i 384/96/EK tanácsi rendelet (56., 1, magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 45) 14. cikkének (1) bekezdése.
(57)
–	C. Gaitanides, „Artikel 230“ im Von der Groeben/Schwarze, Vertrag über die Europäische Union und Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft – Kommentar, 6. kiadás, Nomos, Baden‑Baden, 2004., 4. kötet, 481–482. o. Az 53/83. sz., Allied Corporation és társai kontra Tanács ügyben 1985. május 23‑án hozott ítélet (EBHT 1985., 1621. o.).
(58)
–	C. Gaitanides, fent hivatkozott mű, 491. o.
(59)
–	Az EK‑Szerződés 93. cikkének (jelenleg EK 88. cikk) alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.).
(60)
–	Például az 1. cikk h) pontja alatt.
(61)
–	J. Schwarze, „Artikel 230“ im EU‑Kommentar, Nomos, Baden‑Baden, 2000., 43. bekezdés.
(62)
–	Első rendelet a Szerződés 85. és 86. cikkének (jelenleg EK 81. és 82. cikk) végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i tanácsi rendelet), (HL 1962. 13., 204. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.).
(63)
Az 55. lábjegyzetpontban hivatkozott ítélet 13. pontja.
(64)
–	M. Ortega, El acceso de los particulares a la justicia comunitaria, Ariel, Barcelona, 1999., 54. o.
(65)
–	A 25/62. sz., 1962. augusztus 31‑én hozott ítélet (EBHT 1962., 197. o.).
(66)
–	A 106/63. és 107/63. sz., Toepfer és Getreide Import kontra Bizottság egyesített ügyekben 1965. július 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1965., 525. o.).
(67)
–	A 41/70. és 44/70. sz., International Fruit Company és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1971. május 13‑án hozott ítélet (EBHT 1971., 411. o.).
(68)
–	Warner főtanácsnoknak a 100/74. sz., CAM kontra Bizottság ügyre vonakozó indítványa (1975. november 18‑án hozott ítélet, EBHT 1975., 1393. o.).
(69)
–	A 69/69. sz., Alcan és társai kontra Bizottság ügyben 1970. június 16‑án hozott ítélet (EBHT 1970., 385. o.).
(70)
–	A. Barav által használt kifejezés “Direct and individual concern: An almost insurmountable barrier to the admissibility of individual appeal to the EEC Court”, Community Market Law Review, 1974., 191‑193. o.
(71)
–	A 10/68. és 18/68. sz., Eridania és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1969. december 10‑én hozott ítélet (EBHT 1969., 459. o.).
(72)
–	A 96/71. sz., Haegemann kontra Bizottság ügyben 1972. október 25‑én hozott ítélet (EBHT 1972., 1005. o.) 5‑8. pontja; a 92/78. sz., Simmenthal kontra Bizottság ügyben 1979. március 6‑án hozott ítélet (EBHT 1979., 777. o.) 27. és következő pontjai; és a 222/83. sz., Commune de Differdange és társai kontra Bizottság ügyben 1984. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 2889. o.) 12. pontja.
(73)
–	T. C. Harley, The foundations of EEC Law, Clarendon, Oxford, 1987., 1994. évi átdolgozott kiadás, 360. o.
(74)
–	A 11/82. sz., Piraiki‑Patraiki és társai kontra Bizottság ügyben 1985. január 17‑én hozott ítélet (EBHT 1985., 207. o.) 9. pontja.
(75)
A C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4287. o.).
(76)
Az Elsőfokú Bíróság 5. lábjegyzetpontban hivatkozott, 2005. október 18‑án hozott ítéletének 52–60. pontja.
(77)
–	Az előző lábjegyzetpontban hivatkozott ítélet 65. pontjában az Elsőfokú Bíróság a Bíróság 60/81. sz., IBM kontra Bizottság ügyben 1981. november 11‑én hozott ítéletének (EBHT 1981., 2639. o.) 9. pontját hívta fel álláspontjának alátámasztására.
(78)
–	A 2081/93 rendelettel módosított, 2052/88 rendelet huszadik preambulumbekezdése és 4. cikke.
(79)
–	Utalunk a vonatkozó jogszabályokra, így a módosított 4253/88 rendelet 5. cikke (1) és (2) bekezdésének negyedik albekezdésére; 8. cikkének (1) bekezdésére; 9. cikkének (1) és (2) bekezdésére; 10. cikkének (1) bekezdésére és 14. cikkére.
(80)  –	A módosított 4253/88 rendelet 19–26. cikkében nevesítettekkel hasonlóan jelentős hatáskörökkel együtt.
(81)
–	A. G. Toth, Legal Protection of Individuals in the European Communities, North‑Holland, Amsterdam, 1978., II. kötet, 64. o.
(82)
–	Ahogyan azt az 5. lábjegyzetpontban hivatkozott, az Elsőfokú Bíróság 2005. október 18‑án hozott ítéletének 53. és 54. pontja jelzi.
(83)
–	A fenti 4. lábjegyzetpontban. A Regione Siciliana megtámadhatja saját országa bíróságai előtt az olasz állam által elfogadott végrehajtási intézkedést a vitatott határozat alkalmazásában.
(84)
–	Például a 2082/93 rendelet hatodik preambulumbekezdése (a megtámadott végzés 72. pontja).
(85)
–	Különösen a 11/76. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 1979. február 7‑én hozott ítélet (EBHT 1979., 245. o.).
(86)
–	Különösen a megtámadott végzés 74. és 76. pontja.
(87)
–	A C‑321/95. P. sz., Greenpeace Council és társai kontra Bizottság ügyben 1998. április 2‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑1651. o.) 15. és 16. pontja.