62024CJ0668
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (tizedik tanács)
2026. január 29. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Szociálpolitika – 1999/70/EK irányelv – Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás – Határozott időre szóló munkaszerződések az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok ágazatában – Egymást követő, határozott időre szóló szerződések alapján alkalmazott munkavállaló – 5. szakasz – Az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására irányuló intézkedések – Nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé a munkaszerződés átminősítését, de előírja többek között az elszenvedett kár megtérítését”
A C‑668/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunale di Milano (milánói bíróság, Olaszország) a Bírósághoz 2024. október 11‑én érkezett, 2024. október 7‑i határozatával terjesztett elő az
Eliz Erkut Duygu
és
a Fondazione Teatro alla Scala di Milano
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (tizedik tanács),
tagjai: J. Passer tanácselnök, D. Gratsias és B. Smulders (előadó) bírák,
főtanácsnok: R. Norkus,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
Eliz Erkut Duygu képviseletében F. Andretta, E. Casali és L. De Andreis avvocati,
–
a Fondazione Teatro alla Scala di Milano képviseletében G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni és A. Rampolla avvocati,
–
az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino, meghatalmazotti minőségben, segítői: L. Fiandaca és A. Giovannini avvocati dello Stato,
–
az Európai Bizottság képviseletében S. Delaude és D. Recchia, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL 1999. L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 368. o.) mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás (a továbbiakban: keretmegállapodás) 4. és 5. szakaszának értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az Eliz Erkut Duygu ballerina és a Fondazione Teatro alla Scala di Milano (Milánói Scala Alapítvány, Olaszország) (a továbbiakban: Alapítvány) között az e felek által 2016 és 2019 között kötött, egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződésekből eredő munkaviszony minősítése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
Az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében:
„A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2001. július 10‑e előtt megfeleljenek, vagy biztosítják, hogy legkésőbb eddig az időpontig a szociális partnerek a szükséges rendelkezéseket megállapodás útján bevezessék, miközben a tagállamok megteszik az ezen irányelvben előírt eredmények folyamatos biztosításához szükséges lépéseket. Erről haladéktalanul tájékoztatják a[z Európai] Bizottságot”.
4
A keretmegállapodás általános szempontjainak 8. pontja szerint:
„mivel a határozott időre szóló munkaszerződések bizonyos ágazatok, foglalkozások és tevékenységek olyan foglalkoztatási sajátosságai, amelyek a munkáltatók és a munkavállalók számára egyaránt megfelelnek.”
5
A keretmegállapodásnak „A megkülönböztetés tilalmának elve” címet viselő 4. szakasza szerint:
„1. A foglalkoztatási feltételek szempontjából a határozott időre foglalkoztatott munkavállalók nem részesülhetnek kedvezőtlenebb bánásmódban, mint a velük összehasonlítható, állandó munkavállalók, csupán azért, mert határozott időre szóló munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek, kivéve, ha az eltérő bánásmód objektív alapon igazolható.
[…]
3. E szakasz végrehajtásra történő előkészítését a tagállamok a szociális partnerekkel folytatott tárgyalásokat követően és/vagy a szociális partnerek az európai jog, a nemzeti jogszabályok, a kollektív megállapodások és a gyakorlat figyelembevételével határozzák meg.
[…]”
6
A keretmegállapodásnak „A visszaélés megakadályozására irányuló intézkedések” című 5. szakasza a következőképpen rendelkezik:
„1. Az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása érdekében a tagállamok a szociális partnerekkel a nemzeti jognak, kollektív szerződéseknek vagy gyakorlatnak megfelelően folytatott konzultációt követően és/vagy a szociális partnerek, a visszaélés megakadályozására irányuló megfelelő jogi intézkedések hiányában, meghatározott ágazatok és/vagy munkavállalói kategóriák igényeinek figyelembevételével, a következő intézkedések közül vezetnek be egyet vagy többet:
a)
az ilyen szerződések vagy munkaviszonyok megújítását alátámasztó objektív okok;
b)
az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartama;
c)
az ilyen szerződések vagy jogviszonyok megújításának száma.
2. A szociális partnerekkel folytatott konzultációt követően a tagállamok és/vagy a szociális partnerek, ha szükséges, meghatározzák, hogy a határozott időre létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat milyen feltételek mellett tekintik:
a)
» egymást követőnek«;
b)
a szerződéseket vagy jogviszonyokat határozatlan időre szólónak”.
Az olasz jog
A 2010. április 30-i 64. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet
7
A módosításokkal a 2010. június 29–i legge 100 (100. sz. törvény; a GURI 2010. június 30‑i 150. száma, 2. o.) révén törvénnyé átalakított, 2010. április 30‑i decreto‑legge n. 64 – Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali (az előadásokkal és a kulturális tevékenységekkel összefüggő sürgős rendelkezésekről szóló 64. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet; a GURI 2010. április 30‑i 100. száma) 3. cikkének (6) bekezdése egyrészről úgy rendelkezik, hogy az 1977. július 22‑i legge n. 426 – Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali (a zenei tevékenységek támogatása érdekében meghozandó rendkívüli intézkedésekről szóló, 426. sz. törvény; a GURI 1977. július 28‑i 206. száma) 3. cikkének 4. és 5. bekezdését továbbra is alkalmazni kell az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványokra, függetlenül attól, hogy magánjogi személyekké alakulnak‑e át. Másrészről e rendelkezés előírja, hogy a 2001. szeptember 6‑i decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló 1999/70 irányelv végrehajtásáról szóló 368/2001. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet; a GURI 2001. október 9‑i 235. száma) 1. cikke 01. és 2. bekezdésének rendelkezései nem alkalmazhatók az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványokra.
A 2013. augusztus 8-i 91. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet
8
A módosításokkal a 2013. október 7‑i legge n. 112 (112. sz. törvény) (a GURI 2013. október 8‑i 236. száma, 1. o.) révén törvénnyé alakított 2013. augusztus 8‑i decreto‑legge n. 91 11. cikke – Disposizioni urgenti per la tutela, la valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attività culturali e del turismo (a kulturális javak és tevékenységek, valamint a turizmus védelme, hasznosítása és fellendítése érdekében meghozandó sürgős intézkedésekről szóló, 2013. augusztus 8‑i 91. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet, a GURI 2013. augusztus 9‑i 186. száma) „Az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok konszolidációja és a kiváló nemzeti zenei rendszer fellendítése érdekében meghozandó sürgős intézkedések” címet viselő 11. cikkének (19) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványokkal fennálló határozatlan idejű munkaviszonyok kizárólag nyilvános kiválasztási eljárások útján hozhatók létre. […]”
A 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet
9
A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy az alapügy tárgyát képező szerződéseket részben a decreto legislativo n. 81– Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183 (a munkaszerződések módszeres szabályozásáról és a munkaköri jogszabályoknak a 2014. december 10‑i 183. sz. törvény 1. cikkének (7) bekezdése szerinti felülvizsgálatáról szóló 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet) eredeti változata, részben pedig a felhatalmazáson alapuló ezen törvényerejű rendeletnek a decreto‑legge 12 luglio 2018, n. 87 – Disposizioni urgenti per la dignità dei lavoratori e delle imprese 2018, convertito in legge 9.8.2018, n. 96 (2018. augusztus 9‑i 96. sz. törvénnyel törvénnyé átalakított, a munkavállalók és vállalkozások méltóságára vonatkozó sürgős rendelkezések bevezetéséről szóló, 2018. július 12‑i 87. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet, a továbbiakban: módosított 81/2015 felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet) által módosított változata hatálya alatt kötötték.
10
A 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 19. cikke a következőképpen rendelkezett:
„1.   Munkaszerződés legfeljebb 36 hónapos időtartamra köthető.
„2.   A kollektív szerződésekben foglalt különböző rendelkezések sérelme nélkül […] az ugyanazon munkáltató és ugyanazon munkavállaló közötti, azonos szintű és jogi kategóriájú feladatok ellátására kötött egymást követő szerződésekből eredő, határozott időre szóló munkaviszonyok időtartama – az előző és a következő munkaszerződés közötti megszakítások időtartamának figyelembevétele nélkül – nem haladhatja meg a 36 hónapot. E határidő számításánál figyelembe kell venni az ugyanazon személyek között, határozott ideig tartó munkavégzés keretében teljesített, azonos szintű és jogi kategóriájú feladatokkal járó kiküldetési időszakokat is. Amennyiben a 36 hónapos felső határt akár egyetlen szerződés, akár több egymást követő szerződés révén meghaladják, a szerződést határozatlan idejű szerződéssé kell átminősíteni.
3.   A 2. bekezdés sérelme nélkül, ugyanazon személyek között legfeljebb 12 hónapos időtartamra szóló egyéb határozott időre szóló szerződés köthető a területileg illetékes munkaügyi igazgatóságnál. Amennyiben nem tartják be a leírt eljárást, és az ugyanezen szerződésben megállapított határidő túllépése esetén a szerződést a megkötésének időpontjától kezdve határozatlan idejű szerződéssé kell átminősíteni.”
11
E felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 21. cikke a következőképpen rendelkezett:
„1.   A határozott időre szóló szerződés időtartama a munkavállaló beleegyezésével – 36 hónapos időszak alatt a szerződések számától függetlenül legfeljebb öt alkalommal – kizárólag akkor hosszabbítható meg, ha a szerződés eredeti időtartama 36 hónapnál rövidebb. A meghosszabbítások ezt meghaladó száma esetén a szerződés a hatodik meghosszabbítás hatálybalépésének időpontjától kezdődően határozatlan időre szóló szerződéssé alakul át.
2.   Ha a munkavállalót a hat hónapot meg nem haladó időtartamú szerződés lejártától számított tíz napon belül vagy a hat hónapot meghaladó időtartamú szerződés lejártától számított húsz napon belül újból határozott időre alkalmazzák, a második szerződést határozatlan idejű szerződéssé kell átminősíteni. A jelen bekezdés rendelkezései nem vonatkoznak a munkaügyi és szociálpolitikai minisztérium rendeletében meghatározott szezonális tevékenységekben, illetve a kollektív szerződésekben meghatározott esetekben foglalkoztatott munkavállalókra. Az 1963. október 7‑i 1525. sz. köztársasági elnöki rendelet rendelkezései a második mondatban előírt rendelet elfogadásáig továbbra is alkalmazandók.
[…]”
12
Az említett, felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 29. cikkének (3) bekezdése értelmében:
„Az 1996. június 29‑i 367. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet által meghatározott zenei előadó alapítványok művészeire és műszaki alkalmazottjaira nem alkalmazhatóak a 19. cikk 1–3. bekezdésében és a 21. cikkben foglalt rendelkezések.”
13
A kérdést előterjesztő bíróság szerint ez utóbbi rendelkezés a korábbi rendelkezés, nevezetesen a 2001. szeptember 6-i 368/2001. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 11. cikke (4) bekezdésének folytonosságába illeszkedik, amely előírta, hogy ez utóbbi törvényerejű rendelet 4. és 5. cikkében foglalt, a határozott időre szóló szerződésekre alkalmazandó időbeli és okozati korlátozásokra, illetve be nem tartás esetén a szerződés határozatlan időre szóló szerződéssé való átminősítésére vonatkozó szabályok nem alkalmazandók a zenei produkciós alapítványok művészeti és műszaki személyzetére.
14
A módosított 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 19. cikke a következőket írta elő:
„1.   Munkaszerződés legfeljebb 12 hónapos időtartamra köthető. A munkaszerződés csak akkor köthető hosszabb időre, amely azonban nem haladhatja meg a 24 hónapot, ha az alábbi feltételek közül legalább egy teljesül:
a)
ezt a rendes tevékenységhez nem kapcsolódó ideiglenes és objektív szükségletek vagy más munkavállalók helyettesítésének szükségletei indokolják;
b)
ezt a rendes tevékenység ideiglenes, jelentős és előre nem látható növekedésével kapcsolatos szükségletek indokolják. […]
b‑bis
az 51. cikkben említett kollektív szerződések szerinti különleges igények ezt indokolják.
1.1 Az e cikk 1. bekezdésében említett 12 hónapot meghaladó, de legfeljebb 24 hónapos időtartamot a munkaszerződés az 51. cikkben említett kollektív szerződésekben az ezen 1. bekezdés b‑bis) pontja alapján meghatározott különleges szükségletek esetén 2022. szeptember 30‑ig írhatja elő.
1bis Ha a szerződést 12 hónapot meghaladó időtartamra kötötték anélkül, hogy az 1. bekezdésben foglalt feltételek teljesültek volna, a szerződést a 12 hónapos határidő túllépésének időpontjától kezdve határozatlan idejű szerződéssé kell átminősíteni.
[…]
2.   A kollektív szerződésekben foglalt különböző rendelkezések sérelme nélkül és a 21. cikk 2. bekezdésében említett szezonális tevékenységek kivételével az ugyanazon munkáltató és ugyanazon munkavállaló közötti, azonos szintű és jogi kategóriájú feladatok ellátására kötött egymást követő szerződésekből eredő, határozott időre szóló munkaviszonyok időtartama – a munkaszerződés és a következő közötti megszakítások időtartamától függetlenül – nem haladhatja meg a 24 hónapot. Ezen időtartam számításánál figyelembe kell venni az ugyanazon személyek között, határozott ideig tartó munkavégzés keretében teljesített, azonos szintű és jogi kategóriájú feladatokkal járó kiküldetési időszakokat is. Amennyiben a 24 hónapos felső határt akár egyetlen szerződés, akár több egymást követő szerződés révén meghaladják, a szerződést határozatlan idejű szerződéssé kell átalakítani. […]
3.   A 2. bekezdés sérelme nélkül, ugyanazon személyek között legfeljebb 12 hónapos időtartamra szóló egyéb határozott időre szóló szerződés köthető a területileg illetékes munkaügyi igazgatóságnál. Amennyiben nem tartják be a leírt eljárást, és az ugyanezen szerződésben megállapított határidő túllépése esetén a szerződést a megkötésének időpontjától kezdve határozatlan idejű szerződéssé kell átminősíteni.”
15
A módosított 81/2015. sz. törvényerejű rendelet 21. cikkének szövege a következő volt:
„01.   A szerződés csak a 19. cikk 1. bekezdésében foglalt feltételek teljesülése esetén hosszabbítható meg. A szerződés az első 12 hónapban szabadon meghosszabbítható, és ezt követően csak akkor, ha a 19. cikk 1. bekezdésében foglalt feltételek teljesülnek. Az első és második mondat rendelkezéseinek megsértése esetén a szerződést határozatlan idejű szerződéssé kell átminősíteni. Az e cikk 2. bekezdésében említett szezonális tevékenységekre vonatkozó szerződések akkor is megújíthatók vagy meghosszabbíthatók, ha a 19. cikk 1. bekezdésében foglalt feltételek nem teljesülnek. […]
1.   A határozott időre szóló szerződés időtartama a munkavállaló beleegyezésével csak akkor hosszabbítható meg, ha a szerződés eredeti időtartama 24 hónapnál rövidebb, de minden esetben 24 hónapon belül legfeljebb négyszer, a szerződések számától függetlenül. Amennyiben a meghosszabbítások száma nagyobb, a szerződést az ötödik meghosszabbítás kezdetén határozatlan idejű szerződéssé kell átminősíteni.
[…]
2.   Ha a munkavállalót a hat hónapot meg nem haladó időtartamú szerződés lejártától számított tíz napon belül vagy a hat hónapot meghaladó időtartamú szerződés lejártától számított húsz napon belül határozott időre újból alkalmazzák, a második szerződést határozatlan idejű szerződéssé kell átminősíteni. A jelen bekezdés rendelkezései nem vonatkoznak a munkaügyi és szociálpolitikai minisztérium rendeletében meghatározott szezonális tevékenységekben, illetve a kollektív szerződésekben meghatározott esetekben foglalkoztatott munkavállalókra. Az 1963. október 7‑i 1525. sz. köztársasági elnöki rendelet rendelkezései a második mondatban előírt rendelet elfogadásáig továbbra is alkalmazandók. […]
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
16
Az alapeljárás felperese, Eliz. Erkut Duygu 2014 és 2019 között több szerződés alapján dolgozott balerinaként az Alapítvány balettkarában. Pontosabban, a 2014. november 4. és 2015. január 18. közötti első határozott időre szóló, gyakornoki munkaszerződés után, kiválasztási eljárást követően 2016. augusztus 16. és 2019. július 9. között önálló vállalkozóként több egymást követő szerződést kötött.
17
E. Erkut Duygu__ mivel úgy ítélte meg, hogy állandó jelleggel az Alapítvány személyi állományában volt, és hogy munkáját a határozatlan időre alkalmazott személyzetével azonos módon végezte, a kérdést előterjesztő bíróság, a Tribunale di Milanóhoz (milánói bíróság, Olaszország) fordult arra hivatkozva, hogy jogellenesek azok a szerződések, amelyeket ő az Alapítvánnyal önálló vállalkozóként kötött. Az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű jellege miatt a munkaviszony alkalmazotti jellegének megállapítását és visszahelyezésének elrendelését kérte.
18
E bíróság megjegyzi, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita az Alapítvány más olyan táncosai által kezdeményezett eljárások keretébe illeszkedik, amelyekről a Tribunale di Milano (milánói bíróság) már határozott. Közelebbről, a jelen ügy tényállásához hasonló tényállással összefüggésben e bíróság elismerte az ezen alapítvány és e táncosok mint önálló vállalkozók között létrejött szerződések tisztán fiktív jellegét, valamint azt, hogy e szerződéseket az alkalmazandó jogszabályok megkerülésének eszközeként használták fel, és megállapította, hogy a munkaviszony alkalmazotti viszonynak minősül. A munkavállalók visszahelyezését azonban nem rendelte el, mivel a Corte suprema di cassazione (semmítőszék, Olaszország) egyesített tanácsai által 2023‑ban kialakított ítélkezési gyakorlat iránymutatása kizárta annak lehetőségét, hogy a határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű jellegét azok határozatlan idejű szerződéssé való átminősítésével szankcionálják. E legfelsőbb bíróság így visszatért korábbi ítélkezési gyakorlatához, amely az egymást követő, határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű volta esetén az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok ágazatában is teljes védelmet biztosított az alkalmazotti viszony létrejöttéhez.
19
Az említett bíróság úgy véli, ez az összefüggés indokolja, hogy a Bírósághoz forduljon az uniós jog értelmezésével kapcsolatban. Ugyanis, noha tudatában van annak, hogy a Bíróság a 2018. október 25‑iSciotto ítéletben (C‑331/17, EU:C:2018:859; a továbbiakban: Sciotto ítélet) az alapeljárás tárgyát képezőhöz tartalmilag hasonló kérdést bírált el, ez nem változtat azon, hogy ezen ítéletet követően az olasz jogalkotó egyrészt elfogadta a 2019. szeptember 8‑i legge n. 81 – Misure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico sinfoniche (az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok személyzetére vonatkozó sürgős intézkedésekről szóló 81. sz. törvény) révén törvénnyé alakított, 2019. június 28‑i 59. sz. rendkívüli törvényerejű rendeletet (a továbbiakban: 59. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet). Másrészt a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) módosította ítélkezési gyakorlatát, így ismét a Bírósághoz kell fordulni az alapügy tárgyát képező munkaszerződésekre alkalmazandó, e legfelsőbb bíróság által értelmezett nemzeti szabályozásnak az uniós joggal való összeegyeztethetősége tárgyában.
20
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság mindenekelőtt pontosítja, hogy az alapügy tárgyát képező szerződéseket részben a 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet hatálya alatt, részben pedig a módosított 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet hatálya alatt kötötték.
21
A kérdést előterjesztő bíróság arra is rámutat, hogy e szerződések egyike sem tartozik az 59. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet hatálya alá. Ez az új jogszabály, amelyet a nemzeti jognak a Sciotto ítéletben kifejtett elvekkel való összeegyeztethetőségének helyreállítása érdekében fogadtak el, időbeli hatályánál fogva nem alkalmazható, mivel azt az E. Erkut Duygu által kötött utolsó szerződés létrejöttét követően vezették be.
22
Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy annak ellenére, hogy az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok ágazatában a határozott időre szóló szerződéseket illetően a nemzeti szabályozás mindig olyan rendszert írt elő, amely ezeket a szervezeteket mentesítette a többi gazdasági ágazatra alkalmazandó általános rendszer alól, az uralkodó nemzeti ítélkezési gyakorlat nem tekintett úgy minden olyan rendelkezést, amely a közkiadások ellenőrzése céljából tiltja határozatlan idejű munkaviszony létesítését, hogy az a határozott időre szóló munkaszerződésekkel való bizonyított visszaélés esetén megakadályozza határozatlan időre szóló munkaviszony létesítését.
23
Így kialakult egy ítélkezési irányvonal a munkavállalók jogi helyzetének védelme, tehát a határozatlan időre szóló szerződés létrehozásának lehetővé tétele érdekében, még a határozatlan időre alkalmazott munkavállalók felvételének tilalma esetén is. Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) 6547/2014. sz. ítéletére és a Corte costituzionale (alkotmánybíróság, Olaszország) 260/2015. sz. ítéletére hivatkozik.
24
Ez a korábbi ítélkezési gyakorlat azonban, amely a határozott időre szóló szerződés határozatlan idejű szerződéssé való átminősítését támogatja, módosult a Sciotto ítélet kihirdetését követően.
25
A Corte suprema di cassazione (semmítőszék) ugyanis az 5542/2023. és 5556/2023. sz. ítéletében megállapította, hogy a határozott időre szóló szerződés határozatlan idejű szerződéssé való átminősítése nem tartozik az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványokra alkalmazandó nemzeti szabályozás által előírt szankciók közé. E legfelsőbb bíróság úgy ítélte meg, hogy az egymást követő, határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű alkalmazásának ellentételezése címén a nemzeti jog a „közösségi kárnak” minősített feltételezett kár megtérítése érdekében 2,5 havi és 12 havi munkabér közötti minimális kártérítést ír elő, a jelentősebb kár megállapítása lehetőségének sérelme nélkül.
26
A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy ezekben az ítéletekben a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) kifejezetten kitért ítélkezési gyakorlatának a Bíróság által a Sciotto ítéletben kifejtett elvekkel való összeegyeztethetőségének kérdésére. E bíróság mindazonáltal kétségeket táplál ezen összeegyeztethetőséget illetően, mivel úgy tűnik, hogy a Bíróság ebben az ítéletben egyértelműen rámutatott, hogy a határozott időre szóló szerződés határozatlan idejű szerződéssé való átminősítése az egyetlen olyan intézkedés, amely az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések alkalmazásából eredő visszaélés esetén biztosítja a keretmegállapodás 5. szakaszának tiszteletben tartását.
27
Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a Bíróság kimondta a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének horizontális kötőerejét. Márpedig a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) kevéssé reagált erre az elvre. A jelen ítélet 25. pontjában említett ítéleteiben e legfelsőbb bíróság megállapította, hogy a munkavállaló, valamint az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok közötti viszonyok nem hasonlíthatók össze más magánmunkáltatók és alkalmazottaik közötti viszonyokkal, tekintettel e viszonyok sajátos jellegére, amely ezen alapítványok alapvetően közjogi jellegéhez kapcsolódik, annak ellenére, hogy magánjogi szervezetekké alakultak át. Így a munkavállaló és az ilyen alapítvány közötti viszony inkább a szerződéses közalkalmazotti jogviszonyhoz hasonlít.
28
Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság szerint az a tény, hogy valamely magánjogi jogalany közcélokat követ, vagy részben állami finanszírozásban részesül, nem változtathatja meg annak magánjellegét. Ebben az összefüggésben e bíróság megjegyzi, hogy a Bíróság a Sciotto ítéletben megállapította, hogy a munkáltató közjogi vagy magánjellege önmagában nem igazolja a munkavállaló alacsonyabb szintű védelmét.
29
Végül a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok ágazatában határozott időre alkalmazott munkavállalók és a más ágazatok határozott időre alkalmazott munkavállalói közötti, a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) által a jelen ítélet 25. pontjában említett ítéletekben kizárt hátrányos megkülönböztetést a Bíróság a Sciotto ítélet 71. pontjában kifejezetten elismerte és bírálta.
30
E körülmények között a Tribunale di Milano (milánói bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
[Úgy] kell‑e értelmezni a [keretmegállapodás] 4. és 5. szakaszát, hogy azokkal ellentétes az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló, a Suprema Corte di cassazione a Sezioni Unite (semmítőszék, egyesített tanácsok) által az 5542/2023. sz. ítéletben és az 5556/2023. sz. ítéletben értelmezett olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a munkaviszonyokat szabályozó általános jogi szabályok, amelyek – a határozott időre szóló szerződések egymást követő visszaélésszerű alkalmazásának esetén – az egymást követő, határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű alkalmazásának a határozott időre szóló szerződés automatikus átalakításával való szankcionálására irányulnak, nem alkalmazhatók az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok tevékenységének ágazatára, amennyiben – a többi gazdasági ágazattal ellentétben – az ezen ágazatban előírt intézkedés a kár megtérítésére vonatkozik, jóllehet a bizonyítást vélelmekkel könnyíti meg, és a vezetők szándékos vagy súlyosan gondatlan jogsértése esetén fennálló felelősségéről rendelkezik?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az elfogadhatóságról
31
Először is, az Alapítvány és az olasz kormány arra hivatkozik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan.
32
E felek lényegében mindenekelőtt azt állítják, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem fejti ki az uniós jogi rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti jogszabályok közötti kapcsolatot, és hogy hiányosan mutatta be e jogvita releváns elemeit. Így az alapügy tárgyát képező egyes munkaszerződések pontos időtartama nem kerül említésre, és az azon jogvitákra való általános hivatkozás, amelyekbe az alapjogvita illeszkedik, nem teszi lehetővé annak megértését, hogy fennáll‑e az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű jellege. Ezenkívül az Alapítvány megjegyzi, hogy a közte és E. Erkut Duygu között fennálló munkaviszony egy olyan kollektív munkaszerződésen alapul, amely a munka legfeljebb 60 hónapos időtartamát írja elő, és ezt a lehetőséget a 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 19. cikke is elismeri. Következésképpen az, hogy a keretmegállapodás 4. és 5. szakaszával ellentétes lehet az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok ágazatára alkalmazandó általános szabályozás, az alapjogvita szempontjából egyáltalán nem releváns, mivel az ilyen típusú szerződések visszaélésszerű egymásutániságának kockázata a munkaviszonyra alkalmazandó maximális teljes időtartam hiánya miatt, amely a Sciotto ítélet alapjául szolgált, a jelen ügyben semmiképpen nem merülhet fel.
33
Továbbá az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem tartalmazza azon nemzeti jogi háttér kellően pontos leírását, amelybe e jogvita illeszkedik, sem a releváns ítélkezési gyakorlatot, sem pedig a vonatkozó szabályozást illetően. Így a kérdést előterjesztő bíróság nem jelölte meg teljeskörűen a legfelsőbb bíróságok általa hivatkozott ítéleteinek tartalmát, és végső soron a Bíróság ítélkezési gyakorlatát sem. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság csak részben hivatkozott a 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 29. cikkére, amelynek 4. bekezdése előírta, hogy e cikk „[a 2001. március 30‑i] 165. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet [a közigazgatásban történő munkaszervezés általános szabályairól szóló, 2001. március 30‑i] felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet (a GURI 2001. május 9‑i 106. száma, 112. sz. rendes kiegészítés) 36. cikkének sérelme nélkül” alkalmazandó. Ez utóbbi cikk, ahogyan azt a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott ítéletei értelmezik, alkalmazandó volt az alapügy tényállásának időpontjában. Ennek értelmében az érintett munkavállaló jogosult az ezen ágazatban alkalmazandó, határozott időre szóló munkaszerződésekre vonatkozó kógens rendelkezések megsértésével végzett munkavégzésből eredő kár megtérítésére, valamint az így elszenvedett kárra vonatkozó bizonyítási teher enyhítésére. Ezenkívül az e munkavállalót alkalmazó egység vezetője felelős az államnak a határozott időre szóló munkaszerződésekre vonatkozó alkalmazandó rendelkezések szándékos megsértése vagy súlyos kötelességszegése esetén okozott vagyoni kárért. Ezt a vezetőt megfosztanák minden eredményjutaléktól is, és e jogsértést figyelembe veszik a szerződésének meghosszabbítása során.
34
Végül e bíróság egy olyan kérdés értékelését kéri a Bíróságtól, amelyről a Bíróság a Sciotto ítéletben és a 2018. március 7‑iSantoro ítéletben (C‑494/16, EU:C:2018:166) már határozott.
35
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek vizsgálata, a helytállóság szempontjából, nem a Bíróság feladata – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. Mivel kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság rendelkezik hatáskörrel a nemzeti jog értelmezésére és alkalmazására, a Bíróság feladata, hogy figyelembe vegye azt az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban meghatározott szabályozási hátteret, amelybe az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések illeszkednek (lásd: 2003. május 15‑iSalzmann ítélet, C‑300/01, EU:C:2003:283, 31. pont; 2025. január 28‑iASG 2 ítélet, C‑253/23, EU:C:2025:40, 56. és 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előterjesztett kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2024. november 14‑i S. [Az ítélkező testület módosítása] ítélet, C‑197/23, EU:C:2024:956, 43. pont; 2025. augusztus 1‑jei Alace és Canpelli ítélet, C‑758/24 és C‑759/24, EU:C:2025:591, 38 pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36
Ezenkívül az előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek meg kell felelnie a Bíróság eljárási szabályzata 94. cikkének, következésképpen tartalmaznia kell egyebek mellett azon okok ismertetését, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vagy érvényességére vonatkozóan, valamint azt a kapcsolatot, amelyet e bíróság e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti jog között felállít.
37
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság állást foglalt az alapügy tárgyát képező szerződések minősítését illetően. Egyrészt ugyanis rámutatott arra, hogy a jelen ügyben általa tárgyalttal analóg ténybeli helyzetben elismerte az önálló vállalkozók által az Alapítvánnyal kötött szerződések tisztán fiktív jellegét, valamint az egymást követő szerződések visszaélésszerű jellegét, és az ilyen jelleg nem szankcionálható e szerződések határozatlan idejű munkaszerződésekké való átminősítésével. Márpedig e bíróság, hangsúlyozva az említett szerződések legalábbis potenciálisan fiktív és visszaélésszerű jellegét, saját felelősségére mutatta be az alapeljárás releváns tényállását, és ismertette az uniós jogi rendelkezések és az alkalmazandó nemzeti jogszabályok közötti kapcsolatot, valamint az uniós jog kért értelmezése és az alapeljárás tényállása vagy tárgya közötti kapcsolatot.
38
Másrészt az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság elutasította az Alapítvány által a 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 19. cikke alapján az alapügy tárgyát képező munkaviszony alapjaként említett kollektív szerződés esetleges relevanciáját. Meg kell ugyanis állapítani, hogy az alapügy tárgyát képező szerződéseknek az előző pontban említett minősítésén kívül a kérdést előterjesztő bíróság e törvényerejű rendelet 29. cikkére is hivatkozott, amely szerint a 19. cikkének 1–3 bekezdésében foglalt rendelkezések nem alkalmazandók az Alapítványhoz hasonló zenei produkciós alapítványok művészeti és műszaki személyzetére.
39
Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróság, hangot adva az azzal kapcsolatos kétségeinek, hogy az alapügy tényállására alkalmazandó, a nemzeti legfelsőbb bíróság által értelmezett nemzeti szabályozás összeegyeztethető‑e a keretmegállapodás 4. és 5. szakaszával, ismertette azokat az okokat, amelyek miatt kérdés merült fel benne az uniós jog e rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozóan. Tehát tiszteletben tartotta az eljárási szabályzat 94. cikkében foglalt követelményeket.
40
Egyébiránt, ami az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban hivatkozott nemzeti ítélkezési gyakorlat vagy szabályozás pontosságát vagy kimerítő jellegét illeti, kétségtelen, hogy a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság nem hivatkozott pontosan az alapeljárásra alkalmazandó olyan nemzeti rendelkezésre, amely szankciós intézkedésként lehetővé tenné a vezetők felelősségének megállapítását súlyos kötelességszegés vagy a határozott időre szóló munkaszerződésekre vonatkozó nemzeti rendelkezések szándékos megsértése esetén. Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) 5542/2023. sz. és 5556/2023. sz. ítéleteinek ismertetéséből kitűnik, hogy álláspontja szerint az alapügy tényállásának időpontjában ilyen szabály volt hatályban. Márpedig, mivel nem kizárt, hogy e szabály az alapügy tárgyát képező munkaszerződésekre alkalmazandó szabályozás részét képezi, a Bíróság elegendő jogi és ténybeli elemmel rendelkezik ahhoz, hogy hasznos választ adhasson a kérdést előterjesztő bíróság számára. Ebből az is következik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés ennyiben nem hipotetikus jellegű.
41
Végül, ami azt az állítást illeti, amely szerint a Bíróság már határozott az előterjesztett kérdés tárgyában, emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk a lehető legszélesebb lehetőséget biztosítja a nemzeti bíróságok számára arra, hogy a Bírósághoz forduljanak, ha azt állapítják meg, hogy az előttük folyamatban lévő ügyben az uniós jogi rendelkezések értelmezését igénylő kérdések merülnek fel. Ebből következik, hogy egy uniós jogi kérdéssel kapcsolatos állandó ítélkezési gyakorlat fennállása – ha annak eredményeképpen a Bíróság az eljárási szabályzata 99. cikke értelmében végzést hoz – semmilyen módon nem befolyásolhatja az előzetes döntéshozatali kérelem elfogadását abban az esetben, amikor a nemzeti bíróság e mérlegelési jogkör keretében elhatározza, hogy e 267. cikk alapján a Bírósághoz fordul (2025. június 19‑iBulgarian posts ítélet, C‑785/23, EU:C:2025:462, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42
Másodszor az olasz kormány és a Bizottság úgy véli, hogy az előterjesztett kérdés elfogadhatatlan annyiban, amennyiben a keretmegállapodás 4. szakaszára vonatkozik. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából ugyanis az következik, hogy e rendelkezésre nem lehet hivatkozni a határozott időre alkalmazott munkavállalók közötti állítólagos eltérő bánásmód keretében.
43
E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatal iránti kérelmével nem a határozott időre alkalmazott munkavállalókkal szembeni, az összehasonlítható helyzetben lévő, határozatlan időre alkalmazott munkavállalókhoz képest kedvezőtlen bánásmódot, hanem a határozott időre alkalmazott munkavállalók különböző kategóriái közötti, azon gazdasági ágazat alapján gyakorolt eltérő bánásmódot kifogásolja, amelyben szakmai tevékenységüket végzik, vagyis az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok ágazatában és más ágazatokban foglalkoztatott, határozott időre alkalmazott munkavállalók közötti eltérő bánásmódot.
44
Márpedig a Bíróság már kimondta, hogy a határozott időre alkalmazott munkavállalók bizonyos kategóriái közötti esetleges eltérő bánásmód nem tartozik a hátrányos megkülönböztetés tilalma e keretmegállapodás által kimondott elvének hatálya alá, mivel ezen elvet e megállapodás kizárólag a határozott időre alkalmazott és a velük összehasonlítható, határozatlan időre alkalmazott munkavállalók közötti eltérő bánásmód tekintetében alkalmazta és konkretizálta (2022. január 13‑iMIUR és Ufficio Scolastico Regionale per la Campania ítélet, C‑282/19, EU:C:2022:3, 72. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45
A Sciotto ítélet 71. pontja, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten hivatkozik az említett 4. szakasszal kapcsolatos előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésének indokolása érdekében, nem kérdőjelezi meg ezt az ítélkezési gyakorlatot. Ugyanis, bár e pont az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok tevékenységi ágazatában határozott időre alkalmazott munkavállalók és más ágazatok munkavállalói közötti esetleges hátrányos megkülönböztetést említ, ebből nem lehet arra következtetni, hogy az ilyen hátrányos megkülönböztetés, még ha bizonyítást is nyerne, a keretmegállapodás 4. szakaszának hatálya alá tartozna. E pont ugyanis annak kimondására szorítkozik, hogy a más ágazatokba tartozó munkavállalók szerződésük átminősítése révén az e szakasz értelmében vett „összehasonlítható, határozatlan időre alkalmazott munkavállalókká” válhatnak. Ezzel szemben az említett pontból nem tűnik ki, hogy a határozott időre alkalmazott munkavállalók különböző kategóriái közötti, azon gazdasági ágazat alapján történő eltérő bánásmód, amelyben szakmai tevékenységüket végzik, e 4. szakasz hatálya alá tartozik.
46
Következésképpen a Charta 4. cikke önmagában nem alkalmazható az alapügyben. Ennyiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatatlan.
Az ügy érdeméről
47
Egyetlen kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan, a nemzeti legfelsőbb bíróság által értelmezett nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a munkaviszonyokra irányadó általános jogi szabályok, amelyek az egymást követő, határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű alkalmazásának az ilyen szerződések határozatlan időre szóló szerződéssé való automatikus átalakításával való szankcionálására irányulnak, nem alkalmazhatók az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok tevékenységének ágazatára, és amely az ebben az ágazatban a határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű egymás utáni alkalmazását szankcionáló intézkedésként előírja egyrészt az elszenvedett kár megtérítése címén olyan minimális összeg megítélésének lehetőségét, amely vélelem alapján bizonyítható, a jelentősebb kár megtérítésének sérelme nélkül, másrészt pedig előírja ezen alapítványok vezetői felelősségének megállapítását súlyos kötelezettségszegés vagy az e szerződésekre vonatkozó nemzeti szabályozás szándékos megsértése esetén.
48
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a keretmegállapodás 5. szakaszából kitűnik, hogy a keretmegállapodás célja az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása kereteinek megállapítása. Nem ír elő konkrét szankciókat arra az esetre, ha visszaélést állapítanak meg. Ilyen esetben a nemzeti hatóságok feladata olyan intézkedéseket elfogadni, amelyek nemcsak arányosak, hanem egyúttal kellően hatékonyak és visszatartóak is, hogy biztosítsák a keretmegállapodás alapján hozott normák teljes érvényesülését (2019. május 8‑iRossato és Conservatorio di Musica F. A. Bonporti ítélet, C‑494/17, EU:C:2019:387, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat;.2024. június 13‑iDG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet, C‑331/22 és C 332/22, EU:C:2024:496, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat)
49
Következésképpen, ha egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazására került sor, alkalmazhatónak kell lennie valamely, a munkavállalók számára tényleges és egyenértékű védelmet biztosító intézkedésnek, amely megfelelően szankcionálja ezt a visszaélést és megszünteti az uniós jog megsértéséből származó következményeket. Az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében ugyanis, amelynek a keretmegállapodás a mellékletét képezi, a tagállamok „megteszik az ezen irányelvben előírt eredmények folyamatos biztosításához szükséges lépéseket” (2024. június 13‑iDG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet, C‑331/22 és C‑332/22, EU:C:2024:496, 69. pont).
50
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések határozatlan idejű munkaszerződéssé történő átalakítása nem kötelező az előbbi szerződések visszaélésszerű alkalmazása esetén (lásd ebben az értelemben: 2024. február 22‑iConsejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid és társai ítélet, C‑59/22, C‑110/22 és C‑159/22, EU:C:2024:149, 124. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Közelebbről, a Bíróság az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok ágazatára alkalmazandó nemzeti szabályozás tekintetében megállapította, hogy a keretmegállapodás nem ír elő általános kötelezettséget a tagállamok számára az ilyen átalakítás előírására (lásd ebben az értelemben: Sciotto ítélet (C‑331/17, 59. pont).
51
Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszával önmagában nem ellentétes, ha egy tagállam az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződésekkel vagy munkaviszonyokkal való visszaélésre vonatkozóan eltérő szabályozást ír elő attól függően, hogy ezeket a szerződéseket vagy munkaviszonyokat a magánszektorhoz vagy a közszektorhoz tartozó munkáltatóval kötötték meg (2018. március 7‑iSantoro ítélet, C 494/16, EU:C:2018:166, 42. pont).
52
Ehhez hasonlóan, a priori nem tilos eltérő szabályoknak egy adott gazdasági ágazatra, az azt jellemző sajátosságok miatt való alkalmazása (lásd ebben az értelemben: Sciotto ítélet, 46–48. pont). Ezzel összefüggésben utalni lehet végső soron a keretmegállapodás általános feltételeinek 8. pontjára, amely szerint a határozott időre szóló munkaszerződések bizonyos ágazatok, foglalkozások és tevékenységek olyan foglalkoztatási sajátosságai, amelyek a munkáltatók és a munkavállalók számára egyaránt megfelelnek.
53
Ebből az következik, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszával főszabály szerint nem ellentétes az olyan, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amely az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok sajátos ágazatában megtiltja a határozott időre szóló munkaszerződés határozatlan idejű munkaszerződéssé való automatikus átminősítését az előbbi szerződések visszaélésszerű alkalmazása esetén.
54
Mindazonáltal a jelen ítélet 48. és 49. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján meg kell állapítani, hogy ahhoz, hogy egy nemzeti szabályozás, amely az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok ágazatában tiltja az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések határozatlan időre szóló szerződéssé történő alakítását, a keretmegállapodással összeegyeztethetőnek legyen tekinthető, az érintett tagállam belső jogrendjének tartalmaznia kell az említett ágazatban valamely más hatékony intézkedést az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának elkerülésére és adott esetben szankcionálására (lásd ebben az értelemben: Sciotto ítélet, 60. pont; 2024. február 22‑iConsejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid és társai ítélet, C‑59/22, C‑110/22 és C‑159/22, EU:C:2024:149, 127. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
55
Márpedig, mivel nem a Bíróság feladata valamely nemzeti szabályozás és ítélkezési gyakorlat értelmezése, annak értékelése, hogy a belső jog tartalmaz‑e ilyen intézkedést, a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságokra tartozik (lásd ebben az értelemben: 2024. június 13‑iDG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet, C‑331/22 és C‑332/22, EU:C:2024:496, 70. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
56
Mindemellett a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során szükség esetén pontosításokat adhat, amelyek célja, hogy iránymutatást adjanak a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő jogvita tárgyát képező szabályozás értékeléséhez (2019. május 8‑iRossato és Conservatorio di Musica F. A. Bonporti ítélet, C‑494/17, EU:C:2019:387, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésében olyan nemzeti szabályozásra hivatkozik, amely az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazását szankcionáló intézkedésként két külön intézkedést ír elő, nevezetesen egyrészt az elszenvedett kár megtéríttetésének lehetőségét, másrészt pedig annak lehetőségét, hogy az érintett opera‑ vagy szimfonikus alapítvány vezetőinek felelőssége megállapítható legyen súlyos kötelességszegés vagy a határozott időre szóló munkaszerződésekre vonatkozó nemzeti szabályozás szándékos megsértése esetén.
58
Ami először is a munkavállalót adott esetben megillető kártérítést illeti, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező munkaszerződésekre alkalmazandó, a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) által értelmezett szabályozás előírja az elszenvedett kár megtérítését, amely vélelmezett, egy minimális és egy maximális összeg alapján meghatározott kár, jelentősebb kár fennállása bizonyítása lehetőségének sérelme nélkül. A kérdést előterjesztő bíróság ezzel összefüggésben megjegyzi, hogy a nemzeti jog 2,5 hónaptól 12 havi munkabérig terjedő minimális kártérítés nyújtását biztosítja.
59
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy az ilyen szabályozás, amely a munkavállaló részére az általa elszenvedett, vélelem alapján megállapított kár megtérítését írja elő, azon lehetőség sérelme nélkül, hogy bizonyítsa jelentősebb kár fennállását, hatékony intézkedésnek minősülhet az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására. Ezzel kapcsolatban a Bíróság már megállapította, hogy figyelemmel a valamely lehetőség elveszítésének bizonyításával kapcsolatos nehézségekre, az arra szolgáló vélelmi mechanizmus, hogy az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések miatt álláslehetőségektől eleső munkavállaló számára biztosítsák az uniós jog ezen megsértése következményei megszüntetésének lehetőségét, olyan jellegű, amely alkalmas a hatékony érvényesülés követelményének teljesítésére (2018. március 7‑iSantoro ítélet, C 494/16, EU:C:2018:166, 50. pont).
60
Mindemellett az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem tűnnek ki a határozott időre szóló munkaszerződések alkalmazásának maximális időtartama vagy maximális teljes időtartama tekintetében az e nemzeti szabályozás által meghatározott korlátai. Az alapügy tárgyát képező szerződésekre ratione temporis alkalmazandó, a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott nemzeti szabályozás értelmében ugyanis a 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 19. cikke és a módosított 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 21. cikke – amelyek a határozott időre szóló munkaszerződés időbeli korlátozását, illetve a határozott időre szóló szerződés meghosszabbításának feltételeit írták elő – nem alkalmazhatók az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványokra.
61
Márpedig, amint arra a Bizottság rámutatott, olyan jogszabályi környezetben, amely nem ír elő sem időtartambeli korlátozást, sem a határozott időre szóló munkaszerződések megújítására vagy meghosszabbítására vonatkozó feltételeket, nehéz bizonyítani az ilyen szerződések alkalmazásának visszaélésszerű jellegét, miközben annak bizonyítása szükséges a kártérítés igényléséhez. Ebből következik, hogy e korlátok és feltételek meghatározása, amint az az 59. sz. rendkívüli törvényerejű rendeletből következik, amely azonban ratione temporis nem alkalmazandó az alapeljárásra, nagymértékben hozzájárulhat az e kár bizonyításának enyhítését előíró szabályok hatékonyságához, és ennélfogva az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazása által érintett munkavállaló védelmére irányuló intézkedés hatékonyságához.
62
Másodszor, ami a kártérítés összegének kiszámítását illeti, a Bíróságnak már volt alkalma kimondani, hogy az elszenvedett kár teljes megtérítésének elve és az arányosság elve azt követelik meg, hogy a tagállamok a pusztán jelképes kártérítésen túlmutató, de a teljes mértékű kompenzációt nem meghaladó mértékű, megfelelő kártérítést írjanak elő (2024. június 13‑iDG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet, C‑331/22 és C‑332/22, EU:C:2024:496, 83. pont).
63
E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából azt a következtetést kell levonni, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben nyújtható kártérítés felső határát meghatározó nemzeti intézkedés nem teszi lehetővé sem az arányos és hatékony jóvátételt az években meghatározott bizonyos időtartamot meghaladó visszaélések esetében, sem pedig az ilyen visszaélésekből eredő károk megfelelő és teljes megtérítését (lásd ebben az értelemben: 2024. június 13‑iDG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet, C‑331/22 és C‑332/22, EU:C:2024:496, 81. pont). Ugyanis, amint arra a Bizottság rámutatott, a nyújtható kártérítés összegének ilyen felső határát előíró intézkedésnek nem lesz visszatartó hatása a munkáltatóra nézve, ha elérték a kártérítés maximális összegét.
64
A jelen ügyben, amint az a jelen ítélet 58. pontjában említésre került, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező munkaszerződésekre alkalmazandó, a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) által értelmezett nemzeti szabályozás egyrészt legalább 2,5 havi és 12 havi munkabér közötti összegű kártérítés nyújtását biztosítja, másrészt pedig úgy tűnik, nem ír elő felső határt, mivel a munkavállaló bizonyíthat jelentősebb kárt.
65
Mivel e szabályozás lehetővé teszi a nemzeti bíróság számára, hogy az elszenvedett kár megfelelő és teljes megtérítését ítélje meg, lévén elismeri az előírt minimális összeg túllépését arra az esetre, ha a kár jelentősebb, az említett szabályozás az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálása szempontjából arányos, és ennélfogva hatékony intézkedésnek tekinthető. Ezenkívül a felső határ hiánya hozzájárulhat ezen intézkedés visszatartó erejéhez, mivel arra ösztönözheti a munkáltatókat, hogy korlátozzák az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések alkalmazását, tartsák tiszteletben e szerződések maximális időtartamát, és szüntessék meg az ezen időtartamot meghaladó megújításokat vagy meghosszabbításokat.
66
Egyébiránt, mivel az ilyen kártérítés arányos és visszatartó jellege azon konkrét eset sajátos jellemzőitől függ, amelynek tárgyában a nemzeti bíróságnak el kell járnia, ebben az összefüggésben meg kell állapítani, hogy a Bizottság megjegyezte, hogy az olasz jogalkotó 2024‑ben módosította a 2001. március 30-i 165. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 36. cikkének (5) bekezdését, ami az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazása esetén nyújtható kártérítés összegének növekedéséhez vezetett. Az ilyen visszaélésszerű alkalmazást elszenvedő munkavállaló ugyanis az utolsó referenciabér 4–24 havi összegének megfelelő kártérítésre jogosult, azon jogának sérelme nélkül, hogy bizonyítsa, hogy jelentősebb kárt szenvedett. Ebben az összefüggésben ezen intézmény a Tribunale ordinario di Cuneo (cuneói bíróság, Olaszország) 2024. szeptember 24‑i ítéletére is hivatkozott, amely az e módosított rendelkezésben meghatározott összegek alkalmazásával szankcionálja többek között az e módosított rendelkezés hatálybalépése előtt bekövetkezett tényeket.
67
Másodszor, amennyiben az alapügy tárgyát képező munkaszerződésekre alkalmazandó, a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) által értelmezett szabályozás az elszenvedett kár megtérítésének lehetőségén kívül olyan szabályt is előír, amely szerint az érintett opera‑ vagy szimfonikus zenei alapítvány vezető tisztségviselőjének vagy vezetőinek felelőssége megállapítható az ezen ágazatban alkalmazandó, határozott időre szóló munkaszerződésekre vonatkozó rendelkezések megsértése folytán az államnak okozott vagyoni kárért, amennyiben e jogsértés szándékos, illetve e vezető vagy vezetők súlyos kötelességszegéséből ered – amit a kérdést előterjesztő bíróságnak a jelen ítélet 40. pontjában megállapítottakra tekintettel meg kell vizsgálnia –, meg kell állapítani, hogy a Bíróság már kimondta, hogy az, hogy a nemzeti szabályozás értelmében a közigazgatási szerveknek ilyen esetben a felelős vezetőkkel vissza kell téríttetniük az e rendelkezések megsértése következtében elszenvedett károk megtérítése címén a munkavállalóknak kifizetett összegeket, csak egyike a határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának megelőzésére és szankcionálására irányuló intézkedésnek, és a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy e felelősség megállapítása kellően hatékony és visszatartó jellegű‑e ahhoz, hogy biztosítsa a keretmegállapodás alapján elfogadott normák teljes érvényesülését (Sciotto ítélet, 63. pont).
68
Adott esetben a kérdést előterjesztő bíróságnak e jelleg értékelése során figyelembe kell vennie az Alapítvány és az olasz kormány által hivatkozott és szintén e bíróság általi vizsgálat tárgyát képező azon körülményt, hogy az alapügy tárgyát képező munkaszerződésekre alkalmazandó szabályozás a vezetőnek az államnak okozott vagyoni kár tekintetében fennálló személyes felelőssége megállapításának említett lehetőségén kívül előírja az e vezető javára nyújtott bármilyen eredményarányos juttatás megtagadását, és/vagy azt, hogy az említett vezető szerződésének meghosszabbítása során figyelembe kell venni e felelősséget. Az ilyen intézkedések ugyanis olyan járulékos intézkedéseknek minősülnek, amelyek jelentős visszatartó hatással járhatnak azon negatív hatások miatt, amelyeket az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazása a szakmai előmenetelre és adott esetben az ilyen visszaélésért felelős vezető személyes vagyonára gyakorolhat.
69
Végezetül rá kell mutatni, hogy abban az esetben, ha a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítélné meg, hogy az alapügy tárgyát képező, a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) által értelmezett, az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására irányuló intézkedések nem minősíthetők a jelen ítélet 54. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett hatékony intézkedéseknek, meg kell állapítani, hogy e bíróságnak a lehető legnagyobb mértékben ügyelnie kell arra, hogy a nemzeti jogot olyan módon értelmezze, amely biztosítja az 1999/70 irányelv teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre kell vezetnie.
70
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a keretmegállapodás 5. szakasza nem feltétlen és kellően pontos ahhoz, hogy közvetlen hatállyal rendelkezzen. Márpedig az ilyen hatással nem bíró rendelkezésre önmagában nem hivatkozhat valamely magánszemély a nemzeti bíróság előtt az uniós jog hatálya alá tartozó jogvita keretében annak érdekében, hogy az uniós joggal ellentétes nemzeti jogi rendelkezés alkalmazását mellőzze (lásd ebben az értelemben: 2021. június 3‑iInstituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario ítélet, C‑726/19, EU:C:2021:439, 79. és 80. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
71
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azonban a belső jog alkalmazásakor a nemzeti bíróság köteles a belső jogot úgy értelmezni, hogy a szóban forgó irányelv eredményének eléréséhez a lehető legteljesebb mértékig figyelembe vegye annak szövegét és célját, következésképpen megfeleljen az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdésének. Az általános jogelvek – és különösen a jogbiztonság és a visszaható hatály tilalma – korlátozzák a nemzeti bíróság azon kötelezettségét, miszerint nemzeti joga irányadó szabályainak értelmezésekor az irányelv tartalmát kell figyelembe vennie; továbbá e kötelezettség nem szolgálhat a nemzeti jog contra legem értelmezésének alapjául (lásd ebben az értelemben: 2024. június 13‑iDG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet, C‑331/22 és C‑332/22, EU:C:2024:496, 102–104. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
72
Ennek pontosítását követően ebben az esetben a nemzeti bíróság feladata, hogy a belső jog egészére tekintettel és az általa elfogadott értelmezési módszerek alkalmazásával mindent megtegyen annak érdekében, hogy a belső jog releváns rendelkezéseit a lehető legteljesebb mértékben a keretmegállapodás 5. szakaszával összhangban értelmezze, és az említett jogot úgy alkalmazza, hogy megfelelően szankcionálja az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazását, és megszüntesse az uniós jog megsértéséből eredő következményeket annak érdekében, hogy biztosítsa az 1999/70 irányelv teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jusson (lásd ebben az értelemben: 2024. június 13‑iDG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet, C‑331/22 és C‑332/22, EU:C:2024:496, 105. és 107. pont).
73
A fenti megfontolásokra tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan, a nemzeti legfelsőbb bíróság által értelmezett nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a munkaviszonyokra irányadó általános jogi szabályok, amelyek az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának az ilyen szerződések határozatlan időre szóló munkaszerződéssé való automatikus átalakításával való szankcionálására irányulnak, nem alkalmazhatók az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok tevékenységének ágazatára, és amely ebben az ágazatban a határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű egymás utáni alkalmazását szankcionáló intézkedésként előírja egyrészt az elszenvedett kár megtérítése címén olyan minimális összeg megítélésének lehetőségét, amely vélelem alapján bizonyítható, a jelentősebb kár megtérítésének sérelme nélkül, másrészt pedig előírja ezen alapítványok vezetői felelősségének megállapítását súlyos kötelezettségszegés vagy az e szerződésekre vonatkozó nemzeti szabályozás szándékos megsértése esetén, amennyiben ezen intézkedések lehetővé teszik a megállapított visszaélés hatékony szankcionálását, aminek értékelése a nemzeti bíróság feladata. Ha e bíróság úgy ítéli meg, hogy ezen intézkedések nem teszik lehetővé a határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának ilyen módon történő szankcionálását az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok tevékenységének ágazatában, akkor a nemzeti jogát a lehető legteljesebb mértékben e szakasszal összhangban kell értelmeznie annak érdekében, hogy biztosítsa az 1999/70 irányelv teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre vezessen.
A költségekről
74
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (tizedik tanács) a következőképpen határozott:
Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás 5. szakaszát
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes az olyan, a nemzeti legfelsőbb bíróság által értelmezett nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a munkaviszonyokra irányadó általános jogi szabályok, amelyek az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának az ilyen szerződések határozatlan időre szóló munkaszerződéssé való automatikus átalakításával való szankcionálására irányulnak, nem alkalmazhatók az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok tevékenységének ágazatára, és amely ebben az ágazatban a határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű egymás utáni alkalmazását szankcionáló intézkedésként előírja egyrészt az elszenvedett kár megtérítése címén olyan minimális összeg megítélésének lehetőségét, amely vélelem alapján bizonyítható, a jelentősebb kár megtérítésének sérelme nélkül, másrészt pedig előírja ezen alapítványok vezetői felelősségének megállapítását súlyos kötelezettségszegés vagy az e szerződésekre vonatkozó nemzeti szabályozás szándékos megsértése esetén, amennyiben ezen intézkedések lehetővé teszik a megállapított visszaélés hatékony szankcionálását, aminek értékelése a nemzeti bíróság feladata. Ha e bíróság úgy ítéli meg, hogy ezen intézkedések nem teszik lehetővé a határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának ilyen módon történő szankcionálását az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok tevékenységének ágazatában, akkor a nemzeti jogát a lehető legteljesebb mértékben e szakasszal összhangban kell értelmeznie annak érdekében, hogy biztosítsa az 1999/70 irányelv teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre vezessen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.