62004CJ0229_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑229/04
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
(Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 27. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 2. jūnijā, tiesvedībās
Crailsheimer Volksbank eG
pret
Klaus Conrads,
Frank Schulzke
un Petra Schulzke‑Lösche,
Joachim Nitschke .
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ], tiesneši J. Makarčiks [ J. Makarczyk ], K. Gulmans [ C. Gulmann ] (referents), R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], un P. Kūris [ P. Kūris ],
ģenerāladvokāts F. Ležē [ P. Léger ],
sekretāre M. Fereira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 17. martā,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Crailsheimer Volksbank eG
vārdā – M. Zīgmans [ M. Siegmann ] un N. Polts [ N. Polt ], Rechtsanwälte,
– Konrādsa [ Conrads ] kunga, Šulckes [ Schulzke ] kunga un Šulckes‑Lēšes [ Schulzke‑Lösche ] kundzes, kā arī Ničkes [ Nitschke ] kunga vārdā – E. Ārs [ E. Ahr ] un K. O. Knopss [ K. O. Knops ], Rechtsanwälte,
– Vācijas valdības vārdā – A. Dītrihs [ A. Dittrich ] un K. D. Kvasovskis [ C. D. Quassowski ], pārstāvji,
– Francijas valdības vārdā – R. Lūsli‑Suransa [ R. Loosli‑Surrans ], pārstāve,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. Aresu [ A. Aresu ] un H. Krepels [ H. Kreppel ], kā arī S. Grūnheida [ S. Gruenheid ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 2. jūnijā,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudicālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvu 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām (OV L 372, 31. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”), un jo īpaši – tās 1., 2. pantu un 5. panta 2. punktu.
2. Šis lūgums tika iesniegts sakarā ar trīs tiesvedībām starp Crailsheimer Volksbank eG
(turpmāk tekstā – “banka”) un attiecīgi – K. Konrādsu, laulātajiem F. Šulcki un P. Šulcki‑Lēšu un J. Nički (turpmāk tekstā kopā – “aizņēmēji”) par atteikumu, kas izdarīts saskaņā ar valsts tiesībām, kas piemērojamas pie patērētājiem noslēgto darījumu jomā, no aizdevuma līgumiem, kurus aizņēmēji parakstījuši bankā, lai finansētu nekustamo īpašumu iegādi.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
3. Direktīvas mērķis ir piedāvāt dalībvalstu patērētājiem aizsardzības minimumu sliekšņa darījumu jomā, lai tos aizsargātu pret risku, kas izriet no īpašajiem apstākļiem, noslēdzot līgumus ārpus uzņēmēja telpām. Direktīvas preambulas ceturtajā un piektajā apsvērumā ir noteikts:
“[..] ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām noslēgto līgumu īpatnība ir tāda, ka parasti tirgotājs pats uzsāk līguma apspriešanu, kam patērētājs nav gatavs vai ko tas negaida; [..] patērētājam bieži nav iespējas salīdzināt piedāvājuma kvalitāti un cenu ar citiem piedāvājumiem; [..]
[..] jānodrošina patērētājam atteikuma tiesības vismaz septiņas dienas, lai dotu viņam iespēju izvērtēt saistības, kas izriet no līguma”.
4. Direktīvas 1. panta 1. punkts nosaka:
“Šī direktīva attiecas uz līgumiem, saskaņā ar kuriem tirgotājs patērētājam piegādā preces vai sniedz pakalpojumus un kurus noslēdz:
[..]
– tirgotāja veikta apmeklējuma laikā:
i) patērētāja mājās vai cita patērētāja mājās;
[..]
ja apmeklējums nenotiek pēc patērētāja izteikta pieprasījuma.”
5. Direktīvas 2. pants precizē:
“Šajā direktīvā:
[..]
“tirgotājs” ir fiziska vai juridiska persona, kas attiecīgajā darījumā darbojas savā tirdzniecības vai profesionālajā statusā, un jebkura persona, kura darbojas tirgotāja vārdā vai vietā.”
6. Direktīvas 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts paredz:
“Šī direktīva neattiecas uz:
a) nekustamā īpašuma būvniecības, pirkuma un nomas līgumiem vai līgumiem par citām tiesībām attiecībā uz nekustamo īpašumu.
[..]”
7. Direktīvas 4. pants nosaka:
“Darījumos, uz kuriem attiecas 1. pants, tirgotājiem ir jādod patērētājiem rakstveida paziņojums par to atteikuma tiesībām 5. pantā noteiktajā laikā, paziņojumā norādot tās personas vārdu un adresi, pret kuru šādas tiesības var izmantot.
Šādu paziņojumu datē un tajā norāda ziņas, pēc kurām var identificēt līgumu. To nodod patērētājam:
a) gadījumā, kas paredzēts 1. panta 1. punktā – līguma noslēgšanas laikā;
[..].
Dalībvalstis nodrošina, lai to valstu tiesību aktos būtu paredzēti attiecīgi patērētāju tiesību aizsardzības pasākumi tajos gadījumos, kad šajā pantā minētā informācija nav sniegta.”
8. Saskaņā ar Direktīvas 5. pantu:
“1. Patērētājam ir tiesības ne mazāk kā septiņu dienu laikā no dienas, kad patērētājs saņēmis 4. pantā minēto paziņojumu, atteikties no darījuma saistībām, saskaņā ar valsts tiesību aktos noteikto procedūru nosūtot paziņojumu. Ir pietiekami, ja paziņojumu nosūta pirms šā laikposma beigām.
2. Paziņojuma nosūtīšana atbrīvo patērētāju no jebkādām saistībām, kas izriet no izbeigtā līguma.”
9. Direktīvas 7. pants paredz:
“Ja patērētājs izmanto atteikuma tiesības, šāda atteikuma likumīgo spēku [tiesiskās sekas] nosaka valsts tiesību akti, jo īpaši tie, kas attiecas uz maksājumu atlīdzību par piegādātām precēm un pakalpojumiem un uz saņemto preču atdošanu atpakaļ.”
10. Direktīvas 8. pantā noteikts:
“Šī direktīva neliedz dalībvalstīm pieņemt vai saglabāt spēkā labvēlīgākus patērētāju aizsardzības noteikumus jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.”
Tiesas judikatūra
11. 2001. gada 13. decembra spriedumā lietā Heininger
(C‑481/99, Recueil, I‑9945. lpp.) Tiesa interpretēja Direktīvu no trīs aspektiem.
12. Vispirms Tiesa lēma, ka Direktīva attiecas uz hipotekāro kredītu līgumiem, proti, uz kredītu līgumiem, kuri domāti nekustamā īpašuma iegādes finansēšanai. Minētā sprieduma 32. punktā Tiesa nolēma – pat ja šāds līgums ir saistīts ar tiesībām attiecībā uz nekustamo īpašumu, jo piešķirtais aizdevums jāgarantē ar nekustamā īpašuma nodrošinājumu, šī līguma iezīme nav pietiekama, lai uzskatītu, ka minētais līgums ir par tiesībām attiecībā uz nekustamo īpašumu Direktīvas 3. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
13. Tiesa tālāk atgādināja, ka patērētājam, kas ir noslēdzis hipotekārā kredīta līgumu kā sliekšņa darījumu, ir Direktīvas 5. pantā noteiktās atteikuma tiesības. Šī sprieduma 35. punktā Tiesa precizēja, ka attiecībā uz sekām, kas rodas no iespējamā hipotekārā kredīta līguma atteikuma, kas notiek saskaņā ar šo direktīvu attiecībā uz nekustamā īpašuma pirkuma līgumu un nekustamā īpašuma nodrošinājumu, ir piemērojamas valsts tiesības.
14. Tiesa, visbeidzot, norādīja, ka septiņu dienu termiņš atteikuma izmantošanai ir jāaprēķina, sākot no brīža, kad patērētājs no tirgotāja ir saņēmis informāciju par viņa atteikuma tiesībām. Sprieduma Heininger
48. punktā Tiesa lēma, ka Direktīva iestājas pret to, ka valsts likumdevējs šīs direktīvas 5. pantā noteikto atteikuma tiesību izmantošanai paredz viena gada termiņu no līguma noslēgšanas dienas, ja patērētājs nav saņēmis minētās direktīvas 4. pantā paredzēto informāciju.
Valsts tiesiskais regulējums
15. Direktīvu Vācijas tiesībās transponēja 1986. gada 16. janvāra Likums par sliekšņa darījumu un līdzīgu darījumu atteikumu ( Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften, BGBl . 1986 I, 122. lpp., turpmāk tekstā – “ HWiG ”).
16. HWiG
1. panta 1. punkts – redakcijā, kas bija spēkā faktu norises laikā pamata lietās – paredzēja:
“Gribas izteikums par līguma noslēgšanu attiecībā uz maksas pakalpojumu, ko patērētājs, kas uz to pamudināts,
1. izteicis mutvārdos darba vietā vai privātā dzīvesvietā,
[..]
stājas spēkā tikai tad, ja patērētājs rakstveidā nav to atsaucis vienas nedēļas laikā.”
17. HWiG
3. pants nosaka:
“1) Atteikuma gadījumā katrai no pusēm ir jāatdod atpakaļ saņemtais. Atteikuma tiesības saglabājas lietas sabojāšanās, bojāejas vai citas atdošanas neiespējamības gadījumā. Ja patērētājs ir atbildīgs par sabojāšanos, bojāeju vai citu atdošanas neiespējamību, viņam ir jāatlīdzina otrai līguma pusei lietas vērtības starpība vai lietas vērtība.
2) Ja patērētājs nav informēts saskaņā ar 2. pantu un tas nav citādā veidā zinājis par savām atteikuma tiesībām, viņš ir atbildīgs par sabojāšanos, bojāeju vai citu neiespējamību tikai tad, ja viņš nav ievērojis tādu rūpību, kādu viņš piemēro attiecībā uz savām lietām.
3) Par lietas nodošanu lietošanā vai izmantošanu, kā arī par citiem pakalpojumiem līdz atteikuma tiesību realizēšanas brīdim ir jāatlīdzina to vērtība; lietas vai cita pakalpojuma vērtības samazinājums, kas radies atbilstošas izmantošanas rezultātā, nav ņemams vērā.
4) Patērētājs var prasīt no otras puses atlīdzināt lietai veiktos nepieciešamos izdevumus.”
18. Vācijas Civillikums ( Bürgerliches Gesetzbuch ) 123. pantā, kas attiecas uz prasījumiem par viltu vai draudiem, nosaka:
“1. Ikviens, pret ko gribas izteikumā vērsts viltus vai prettiesiski draudi, var apstrīdēt [šo gribas izteikumu].
2. Ja ar viltu rīkojusies trešā persona, citai personai sniegts gribas izteikums ir apstrīdams tikai tad, ja šī persona zināja par viltu vai tai bija par to jāzina. [..]”
Pamata prāvas
19. 1990. gadu sākumā nekustamo īpašumu attīstības uzņēmums Štutgartes apkārtnē uzcēla dzīvokļu kompleksu, kuri bija jāizīrē cita starpā uzņēmējiem. Šis nekustamo īpašumu komplekss bija jāapsaimnieko kā viesnīca apsaimniekošanas uzņēmumam, kas darbojās kā īrnieks.
20. Dzīvokļus pārdeva kopīpašumā fiziskām personām, tai skaitā aizņēmējiem, kā ieguldījumu ar labvēlīgu nodokļu režīmu. Lai to izdarītu, nekustamo īpašumu attīstības uzņēmums izmantoja savā kontrolē esoša pārdošanas uzņēmuma pakalpojumus, kurš, pārņemot dažādus vajadzīgos etapus pirkuma realizēšanai un tā finansēšanai, ieviesa “maksājumu termiņus”. No savas puses šis pārdošanas uzņēmums piesaistīja neatkarīgus starpniekus, arī brokeri W . kungu (turpmāk tekstā – “brokeris”), kas noslēdza pirkuma līgumus, kuri veido pamata prāvu priekšmetu. Dzīvokļu pirkuma finansēšana vairumā gadījumu notika tādējādi, ka viena bankas iestāde ( DSL‑Bank ) savā vārdā uzņēmās segt daļu no izdevumiem, saņemot par to pirmās kārtas nodrošinājumu, kamēr banka, kura jau bija finansējusi nekustamo īpašumu attīstības uzņēmumu ēkas celtniecībai, sedza pārējās izmaksas, saņemot par to otrās kārtas nodrošinājumu.
21. Visās trīs pamata prāvās brokera veiktajās darbībās ietilpa rīkot sarunas, dažreiz vairākas reizes, ar aizņēmējiem viņu dzīvesvietā, lai viņiem demonstrētu “aprēķina piemērus” un savāktu personiska rakstura informāciju un informāciju par viņu maksātspēju, lai sagatavotu finansēšanas lūgumu. Pēc dažām nedēļām brokeris atgriezās, lai parakstītu aizdevuma līgumus, kurus starplaikā bija sagatavojusi banka. Paralēli šīm darbībām attiecīgos nekustamā īpašuma pirkuma līgumus vai pilnvaru, kas deva tiesības slēgt šādu līgumu, apliecināja notārs.
22. Ēku pabeidza celt 1993. gada februārī. Pēc pieciem mēnešiem apsaimniekošanas uzņēmums pārtrauca maksāt īres maksu, un 1994. gada sākumā tas tika atzīts par maksātnespējīgu. Nekustamo īpašumu attīstības uzņēmums maksāja paredzēto īres maksu līdz 1993. gada beigām, un 1995. gadā tas bankrotēja. Plānotais apdzīvotības līme nis nekad nav ticis sasniegts.
23. Sakarā ar to ieņēmumi no ieguldījuma nebija pietiekami. Sadales paziņojumā noteikto ierobežojumu dēļ dzīvokļi praksē nebija izmantojami atsevišķi, jo bija izslēgta jebkāda privāta lietošana vai individuāla īre.
24. Arī aizņēmēji pārtrauca maksāt bankai.
25. Pēc tam, kad aizņēmēji lauza aizdevuma līgumus, banka cēla pret katru no aizņēmējiem prasību, lai saņemtu viņu parādu maksājumus, kā arī nokavējuma procentus.
26. Attiecībā uz Konrādsa kungu Brēmenes Landgericht
[Apgabaltiesa] apmierināja bankas prasību ar 2001. gada 4. decembra spriedumu.
27. Pēc tam, kad šis aizņēmējs bija iesniedzis apelācijas sūdzību, pārsūdzot minēto spriedumu, Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
[Hanzas Augstākā apgabaltiesa] organizēja pierādījumu savākšanas pasākumus, lai noskaidrotu, vai aizdevuma līgums bija noslēgts kā sliekšņa darījums. Šo pasākumu rezultātā tika konstatēts, ka brokeris vērsās pie iepriekš minētā aizņēmēja pēc savas iniciatīvas un panāca ar to vienošanos par viņa dalību nekustamo īpašumu attīstības uzņēmuma finansiālajā nodrošinājumā, noslēdzot līgumu kā sliekšņa darījumu. Ar 2003. gada 16. janvāra spriedumu Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
atcēla Brēmenes Landgericht
spriedumu un noraidīja apelācijas sūdzību.
28. Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
pamatoja šo noraidījumu, pirmkārt, uzsverot bankas atbildību par sniegto kļūdaino informāciju par naudas līdzekļu izmantošanas kontroli un citos jautājumos, otrkārt, noraidot pret ēkas cēlēju izteiktos iebildumus attiecībā uz tiesībām saņemt atpakaļ aizdevumu un, treškārt, nolemjot, ka aizdevuma līguma atteikums saskaņā ar HWiG
bija likumīgs.
29. Šajā sakarā iesniedzējtiesa atzina, ka runa bija par sliekšņa darījumiem. Attiecībā uz jautājumu par to, kas ir atbildīgs par šo darījumu, tā citēja un piemēroja Bundesgerichtshof
[Federālā tiesa] vienpadsmitās palātas šajā jomā pieņemtos principus. Balstoties tieši uz šo pamatojumu, Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
uzskatīja, ka par to bija atbildīga banka, kas, pēc Tiesas domām, nolaidības dēļ nezināja, ka tas slēgts kā sliekšņa darījums, norādot, ka maksājumu grafikā paredzētajam īsajam termiņam būtu to bijis jāmudina pieprasīt plašāku informāciju par līgumu noslēgšanas apstākļiem. Atsaucoties uz pirkuma un finansēšanas ekonomisko vienotību, iesniedzējtiesa noraidīja bankas prasību par atmaksu HWiG
3. panta izpratnē.
30. Pēc tam, kad banka bija parsūdzējusi šo spriedumu ar kasācijas sūdzību, Bundesgerichtshof
ar 2004. gada 27. janvāra spriedumu atcēla Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
spriedumu un nosūtīja lietu tai pašai tiesai jaunai izskatīšanai.
31. Attiecībā uz Šulckes kungu un Šulckes‑Lēšes kundzi Brēmenes Landgericht
ar 2001. gada 27. novembra spriedumu apmierināja bankas prasību.
32. Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht, izskatot šo aizņēmēju iesniegto apelācijas sūdzību, veica liecinieka nopratināšanu. Šī nopratināšana atklāja, ka aizdevuma līgums bija noslēgts pēc brokera apmeklējuma aizņēmēju dzīvesvietā. Lietas izskatīšana šajā instancē tika pārtraukta sakarā ar Konrādsa kunga lietā iesniegto kasācijas sūdzību.
33. Attiecībā uz prasību atmaksāt aizdevumu, ko banka cēla pret Ničkes kungu, Brēmenes Landgericht
to noraidīja. Banka par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht .
Prejudiciālie jautājumi
34. Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
vispirms paskaidro, ka kopš iepriekš minētā sprieduma Heininger
Vācijā pastāv domstarpības starp Bundesgerichtshof
vienpadsmito palātu un vairākām pirmās un otrās instances tiesām attiecībā uz šī sprieduma juridiskajām sekām.
35. Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto HWiG
1. pantā paredzētie atteikuma tiesību nosacījumi paši par sevi ir pretrunīgi. Šajā sakarā tā norāda, ka saskaņā ar Bundesgerichtshof
pastāvīgo judikatūru atteikuma tiesības nerodas tikai no tā, ka darījums noslēgts kā sliekšņa darījums, bet arī no tā, kurš par šādiem darījumiem ir atbildīgs. Šī judikatūra izriet no HWiG
pievienotā oficiālā motīvu izklāsta, kurā ir ieteikts šī likuma 1. pantu interpretēt, pamatojoties uz Vācijas Civillikuma 123. panta 2. punktā ietvertajiem tiesību principiem, proti, līgumslēdzējpuse atbild par to, ka trešā persona rīkojusies ar viltu, tikai tad, ja tā to zināja vai tai bija tas jāzina. Taču saskaņā ar Bundesgerichtshof
teikto pret ikvienu personu, kas, noslēdzot darījumu pie sevis, ir pārsteigta nesagatavota un ir pamudināta dot savu piekrišanu līgumam, nevajadzētu attiekties labāk nekā pret personu, attiecībā uz kuru pielietots viltus. Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
tomēr uzskata, ka Direktīvā nav ietverta neviena norma, kas ļautu jebkādā veidā ierobežot atteikuma tiesības, jo tā pakļauj šo tiesību pastāvēšanu vienīgi nosacījumam par to, ka darījums ir noslēgts kā sliekšņa darījums. Tādējādi pirmais jautājums ir par nosacījumiem, pie kādiem par to, ka darījumi ir noslēgti kā sliekšņa darījumi, ir atbildīgs aizdevuma devējs.
36. Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
papildus jautā, vai sliekšņa darījumu gadījumā atteikums vienmēr nozīmē to, ka jāatmaksā nauda. Tādējādi tās no otrā līdz ceturtajam uzdotie jautājumi ir par atteikuma tiesiskajām sekām.
37. Šajā sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka Bundesgerichtshof
pieejas pamatā ir princips, ka tādos gadījumos kā pamata prāvās aizņēmējam ir jāatmaksā bankai aizdevums, pat ja šī summa bijusi tieši pārskaitīta trešai personai, šajā gadījumā – nekustamo īpašumu attīstības uzņēmumam. Minētā tiesa piebilst, ka Bundesgerichtshof
interpretē HWiG
3. panta 1. punkta pirmo apakšpunktu tādējādi, ka pēc aizdevuma atteikuma aizņēmējam ir jāatmaksā aizdevuma summa – nevis paredzētajos maksājumu termiņos, bet nekavējoties pilnā apmērā.
38. Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
atsaucas uz Bohumas Landgericht
lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā Schulte, kurā spriedums pieņemts šodien (C‑350/03, Krājums, I‑9215. lpp.) un kurā Tiesai arī tiek jautāts par tāda hipotekārā kredīta līguma atteikuma tiesiskajām sekām, kas noslēgts kā sliekšņa darījums.
39. Attiecībā uz otro jautājumu, kurš tāpat kā Bohumas Landgericht
uzdotais trešais jautājums iepriekš minētajā lietā ir par pienākumu atmaksāt naudu, iesniedzējtiesa uzskata – lai nodrošinātu Direktīvas un jo īpaši tās 5. panta 2. punkta lietderīgu iedarbību, aizņēmējam nevajadzētu atmaksāt aizdevuma summu, ja gadījumā, kad darījums noslēgts kā sliekšņa darījums, viņš ne tikai tika pamudināts noslēgt aizdevuma līgumu, bet tajā pašā laikā pamudināts neatgriezeniski pieņemt, ka aizdevuma summa tiek pārskaitīta trešai personai un ka viņam nav tiesību ar to rīkoties. No šīs, esot nesagatavotam, pārsteigtā patērētāja dotās norādes nebūtu jāizriet nekādam pienākumam atmaksāt naudu. Attiecībā uz trešo un ceturto jautājumu Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
norāda, ka tie atbilst Bohumas Landgericht
iepriekš minētajā lietā Schulte
uzdotajam ceturtajam jautājumam.
40. Pastāvot šādiem apstākļiem, Brēmenes Hanseatisches Oberlandesgericht
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1) Vai ar Direktīvas [..] 1. panta 1. punktu ir saderīgs tas, ka patērētāja tiesības, it īpaši viņa atteikuma tiesības, ir atkarīgas ne tikai no tā, ka darījums tiek slēgts kā sliekšņa darījums Direktīvas [..] 1. panta 1. punkta izpratnē, bet arī no papildu nosacījumiem par to, kurš ir atbildīgs, ja, piemēram, sliekšņa darījumu ietvaros pārdevējs apzināti iesaista līgumu noslēgšanā trešās personas vai arī rīkojas nolaidīgi attiecībā uz trešās personas darbībām sliekšņa darījumu ietvaros?
2) Vai ar Direktīvas [..] 5. panta 2. punktu ir saderīgs tas, ka hipotekārā kredīta ņēmējam atteikuma gadījumā ir jāatmaksā aizdevējam aizdevuma summa, par ko vienošanās panākta sliekšņa darījuma situācijā, sakarā ar ko aizdevuma ņēmējs ir licis pārskaitīt attiecīgo naudas summu uz kontu, ar kuru viņš praktiski vairs nevarēja rīkoties?
3) Vai ar Direktīvas [..] 5. panta 2. punktu ir saderīgs tas, ka hipotekārā kredīta ņēmējam, kuram ir pienākums pēc sava atteikuma atmaksāt naudu, ir jāatmaksā aizdevums nevis līgumā noteiktajos maksājumu termiņos, bet gan nekavējoties pilnā apmērā?
4) Vai ar Direktīvas [..] 5. panta 2. punktu ir saderīgs tas, ka hipotekārā kredīta ņēmējam, ja viņam sava atteikuma gadījumā ir pienākums atmaksāt naudu, ir jāmaksā kredīta procenti atbilstoši tirgū esošajai likmei?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
41. Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Direktīvas 1. un 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka – ja trešā persona līguma noslēgšanā vai tā apspriešanā iesaistās tirgotāja vārdā vai viņa vietā – tas, vai Direktīva ir piemērojama, ir atkarīgs ne tikai no nosacījuma, ka līgums noslēgts kā sliekšņa darījums Direktīvas 1. panta izpratnē, bet arī no nosacījuma, ka tirgotājs zināja vai viņam būtu vajadzējis zināt, ka līgums noslēgts šādā veidā.
42. Šajā sakarā pietiek atzīmēt, ka pamats šādam papildu nosacījumam nav atrodams Direktīvas tekstā. Tās 1. pants precizē, ka Direktīva attiecas uz līgumiem, kurus tirgotājs ar patērētāju noslēguši kā sliekšņa darījumus, un saskaņā ar šīs direktīvas 2. pantu – “tirgotāja” jēdziens šīs direktīvas izpratnē ietver jebkuru personu, kura darbojas tirgotāja vārdā vai viņa vietā.
43. Turklāt šāda papildu nosacījuma noteikšana būtu pretrunā Direktīvas mērķim, proti, aizsargāt patērētāju no pārsteiguma, kas ir sliekšņa darījumu neatņemama sastāvdaļa.
44. Šo interpretāciju apstiprina 43. punkts 1999. gada 22. aprīļa spriedumā lietā C‑423/97 Travel Vac
( Recueil, I‑2195. lpp.), saskaņā ar kuru – lai patērētājam būtu atteikuma tiesības, pietiek, ka viņš atrodas vienā no objektīvajām situācijām, kas aprakstītas minētās direktīvas 1. pantā, un nav papildus jāpieprasa, lai tiktu pierādīts, ka tirgotājs viņu ir ietekmējis vai izmantojis.
45. Tādējādi uz pirmo jautājumu jāatbild šādi: Direktīvas 1. un 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka – ja trešā persona līguma noslēgšanā vai tā apspriešanā iesaistās tirgotāja vārdā vai viņa vietā – tas, vai Direktīva ir piemērojama, nevar būt atkarīgs no nosacījuma, ka tirgotājs zināja vai viņam būtu vajadzējis zināt, ka līgums noslēgts kā sliekšņa darījums, kā noteikts minētās direktīvas 1. pantā.
Par otro, trešo un ceturto jautājumu
46. Uzdodot šos jautājumus, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Direktīva un jo īpaši tās 5. panta 2. punkts iestājas pret to, ka hipotekārā kredīta aizņēmējam atteikuma gadījumā ir jāatmaksā aizdevuma summa, par ko vienošanās panākta sliekšņa darījumā un sakarā ar ko aizdevuma ņēmējs ir licis pārskaitīt attiecīgo naudas summu uz kontu, ar kuru viņš praktiski vairs nevarēja rīkoties, un pretējā gadījumā – vai Direktīva iestājas pret to, ka aizņēmējam ir jāatmaksā aizdevums nevis līgumā paredzētajos maksājumu termiņos, bet nekavējoties pilnā apmērā, samaksājot arī kredīta procentus atbilstoši tirgū esošajai likmei.
47. Kā norādīja banka, aizņēmēji, Vācijas un Francijas valdība, kā arī Komisija un kā to atzina arī iesniedzējtiesa, jāatzīmē, ka otrais, trešais un ceturtais jautājums pēc būtības atbilst trešajam un ceturtajam jautājumam, kas uzdoti lietā, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums Schulte .
48. Atbildot uz šiem jautājumiem, Tiesa minētajā spriedumā nosprieda, ka Direktīva un jo īpaši tās 5. panta 2. punkts neaizliedz to, ka:
– patērētājam, kas ir izmantojis savas atteikuma tiesības saskaņā ar minēto direktīvu, ir jāatmaksā aizdevējam aizdevuma summa, kaut arī atbilstoši izstrādātajam kapitālieguldījuma plānam aizdevuma mērķis ir tikai un vienīgi finansēt nekustamā īpašuma iegādi un tas ir tieši pārskaitīts šī īpašuma pārdevējam;
– tiek prasīts, lai aizdevuma summa tiek atmaksāta nekavējoties;
– valsts tiesību akti hipotekārā kredīta līguma atteikuma gadījumā uzliek patērētājam pienākumu ne tikai atmaksāt saskaņā ar līgumu saņemtās naudas summas, bet arī samaksāt aizdevējam kredīta procentus atbilstoši tirgū esošajai likmei.
Tomēr gadījumā, kad patērētājs, ja banka būtu ievērojusi pienākumu informēt patērētāju par viņa atteikuma tiesībām, būtu varējis izvairīties no ar ieguldījumiem saistītiem riskiem, tādiem kā pamata lietās aplūkojamie, Direktīvas 4. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, lai to tiesību akti aizsargātu patērētājus, kuri nebija varējuši izvairīties no šādiem riskiem, un veikt tādus pasākumus, kas ļauj viņiem izvairīties no šādu risku īstenošanās sekām.
49. Tādējādi uz jautājumiem, kas ir tādi paši kā tie, kas uzdoti iepriekš minētajā spriedumā Schulte, jāatbild tādējādi, ka Direktīva un jo īpaši tās 5. panta 2. punkts neiestājas pret to, ka:
– patērētājam, kas ir izmantojis savas atteikuma tiesības saskaņā ar minēto direktīvu, ir jāatmaksā aizdevējam aizdevuma summa, kaut arī atbilstoši izstrādātajam kapitālieguldījuma plānam aizdevuma mērķis ir tikai un vienīgi finansēt nekustamā īpašuma iegādi un tas ir tieši pārskaitīts šī īpašuma pārdevējam;
– tiek prasīts, lai aizdevuma summa tiek atmaksāta nekavējoties;
– valsts tiesību akti hipotekārā kredīta līguma atteikuma gadījumā uzliek patērētājam pienākumu ne tikai atmaksāt saskaņā ar līgumu saņemtās naudas summas, bet arī samaksāt aizdevējam kredīta procentus atbilstoši tirgū esošajai likmei.
Tomēr gadījumā, kad patērētājs, ja banka būtu ievērojusi pienākumu informēt patērētāju par viņa atteikuma tiesībām, būtu varējis izvairīties no ar ieguldījumiem saistītiem riskiem, tādiem kā pamata lietās aplūkojamie, Direktīvas 4. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, lai to tiesību akti aizsargātu patērētājus, kuri nebija varējuši izvairīties no šādiem riskiem, un veikt tādus pasākumus, kas ļauj viņiem izvairīties no šādu risku īstenošanās sekām.
Par tiesāšanās izdevumiem
50. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1) Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, 1. un 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka – ja trešā persona līguma noslēgšanā vai tā apspriešanā iesaistās tirgotāja vārdā vai viņa vietā – tas, vai Direktīva ir piemērojama, nevar būt atkarīgs no nosacījuma, ka tirgotājs zināja vai viņam būtu vajadzējis zināt, ka līgums noslēgts kā sliekšņa darījums, kā noteikts minētās direktīvas 1. pantā;
2) Direktīva 85/577 un jo īpaši tās 5. panta 2. punkts neaizliedz to, ka:
– patērētājam, kas ir izmantojis savas atteikuma tiesības saskaņā ar minēto direktīvu, ir jāatmaksā aizdevējam aizdevuma summa, kaut arī atbilstoši izstrādātajam kapitālieguld ījuma plānam aizdevuma mērķis ir tikai un vienīgi finansēt nekustamā īpašuma iegādi un tas ir tieši pārskaitīts šī īpašuma pārdevējam;
– tiek prasīts, lai aizdevuma summa tiek atmaksāta nekavējoties;
– valsts tiesību akti hipotekārā kredīta līguma atteikuma gadījumā uzliek patērētājam pienākumu ne tikai atmaksāt saskaņā ar līgumu saņemtās naudas summas, bet arī samaksāt aizdevējam kredīta procentus atbilstoši tirgū esošajai likmei.
Tomēr gadījumā, kad patērētājs, ja banka būtu ievērojusi pienākumu informēt patērētāju par viņa atteikuma tiesībām, būtu varējis izvairīties no ar ieguldījumiem saistītiem riskiem, tādiem kā pamata lietās aplūkojamie, Direktīvas 4. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, lai to tiesību akti aizsargātu patērētājus, kuri nebija varējuši izvairīties no šādiem riskiem, un veikt tādus pasākumus, kas ļauj viņiem izvairīties no šādu risku īstenošanās sekām.