A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
2025. április 3.(*)
„ Fellebbezés – Egyedi kutatási és fejlesztési program az életminőség és az élő erőforrásokkal való gazdálkodás területén – Seapura‑projekt – Támogatási szerződés – Az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) ellenőrző jelentése – Csalás vagy pénzügyi szabálytalanságok feltárása – Az európai uniós támogatás visszatérítése iránti kérelem – Terhelési értesítés – Az Unió követelése – Elévülés – A belga jog által szabályozott szerződés – Fizetésképtelenségi eljárás adóssal szembeni franciaországi megindítása – A követelés Európai Bizottság általi bejelentése – 1346/2000/EK rendelet – Közvetlen alkalmazás – A belga jog szerinti elévülési idő megszakadása ”
A C‑686/23. P. sz. ügyben,
a Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) (székhelye: Pleubian [Franciaország], képviseli: A. Raccah avocat)
fellebbezőnek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2023. november 16‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
a többi fél az eljárásban:
az Európai Bizottság (képviselik: J. Estrada de Solà és M. Ilkova, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: E. Bouttier avocat)
felperes az elsőfokú eljárásban,
a SELARL AJIRE (székhelye: Rennes [Franciaország]),
a SELARL TCA (székhelye: Saint-Brieuc [Franciaország])
alperesek az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
tagjai: S. Rodin tanácselnök (előadó), N. Piçarra és O. Spineanu‑Matei bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Fellebbezésével a Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) az Európai Unió Törvényszéke 2023. szeptember 6‑i Bizottság kontra CEVA és társai ítéletének (T‑748/20, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2023:521) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék 168 220,16 euróban, késedelmi kamatokkal növelve meghatározta az Európai Bizottság követelésének azon összegét, amely a CEVA‑val kötött finanszírozási szerződés alapján az „Életminőség és az élő erőforrásokkal való gazdálkodás” elnevezésű egyedi kutatási és fejlesztési program keretében végrehajtandó projekt céljából kifizetett támogatások (a továbbiakban: vitatott követelés) visszatérítésének felel meg.
Jogi háttér
Az uniós jog
2        Az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési rendeletről szóló, 2002. június 25‑i 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendeletnek (HL 2002. L 248., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 74. o.; helyesbítés: HL 2007. L 99., 18. o.) „A követelések megállapítása” című 71. cikkének (1)–(3) bekezdése a jelen fellebbezés tényállására alkalmazandó változatában a következőket írta elő:
„(1)      Egy esedékessé váló követelés megállapítása olyan eljárás, amellyel a felhatalmazás vagy átruházott felhatalmazás által engedélyezésre jogosult tisztviselő:
a)      igazolja, hogy az adós tartozása fennáll;
b)      meghatározza vagy ellenőrzi a tartozás tényét és összegét;
c)      ellenőrzi azon feltételeket, amelyek mellett a tartozás esedékes.
(2)      A Bizottság számára rendelkezésre bocsátott saját forrásokat, és bármely nem vitatott, meghatározott összegű és esedékes követelést a számvitelért felelős tisztviselőnek szóló beszedési utalvány állapít meg, amelyet az adósnak megküldött terhelési értesítés követ – mindkét okmányt az engedélyezésre jogosult illetékes tisztviselő készíti el.
(3)      A jogalap nélkül kifizetett összegeket vissza kell szerezni.”
3        A fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendelet (HL 2000. L 160., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 191. o.; helyesbítés: HL 2006. L 234., 43. o.) „Nemzetközi joghatóság” című 3. cikkének (1) és (2) bekezdése a tényállásra alkalmazandó változatában a következőképpen rendelkezett:
(1)      A fizetésképtelenségi eljárás megindítására azon tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal, amelynek területén az adós fő érdekeltségei találhatók. Társaság vagy jogi személy esetén az ellenkező bizonyításáig a létesítő okirat szerinti székhelyet kell a fő érdekeltségek központjának tekinteni.
(2)      Ha az adós fő érdekeltségeinek központja egy tagállam területén helyezkedik el, egy másik tagállam bírósága csak akkor rendelkezik joghatósággal az adós elleni fizetésképtelenségi eljárás megindítására, ha az adós telephellyel rendelkezik a másik tagállam területén belül is. Ennek az eljárásnak a hatásai az adós utóbbi tagállam területén található vagyontárgyaira korlátozódnak.”
4        Az 1346/2000 rendeletnek „Az alkalmazandó jog” című 4. cikke a (2) bekezdésében a következőket írta elő:
„[A fizetésképtelenségi eljárás] megindításának helye szerinti állam joga határozza meg az ilyen eljárások megindításának, lefolytatásának és befejezésének feltételeit. Különösen meg kell határozni:
[…]
f)      a fizetésképtelenségi eljárásnak az egyes hitelezők által indított eljárásokra gyakorolt hatásait, a folyamatban lévő peres eljárások kivételével;
[…]”
5        E rendelet „Alapelv” című 16. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezett:
„A 3. cikk alapján joghatósággal rendelkező tagállam bírósága által hozott, fizetésképtelenségi eljárást megindító határozatot az összes többi tagállamban attól kezdve el kell ismerni, amikor az hatályossá válik az eljárás megindításának helye szerinti államban.”
6        „Az elismerés joghatásai” című 17. cikk az (1) bekezdésében az alábbiak szerint rendelkezett:
„A 3. cikk (1) bekezdésében említett eljárást megindító határozat, minden további alaki követelmény nélkül, bármely más tagállamban az eljárás megindításának helye szerinti állam joga szerinti joghatásokkal rendelkezik, feltéve hogy e rendelet eltérően nem rendelkezik és a másik tagállamban nem indítottak a 3. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást.”
A belga jog
7        A belga code civil (polgári törvénykönyv) 1134. cikkének a jelen fellebbezés tényállására alkalmazandó változata (a továbbiakban: belga polgári törvénykönyv) a következőképpen rendelkezett:
„A jogszerűen létrejött megállapodások törvény erejénél fogva kötelező érvényűek azok számára, akik azokat megkötötték.
[…]
Teljesítésük során jóhiszeműen kell eljárni.”
8        A belga polgári törvénykönyv 2257. cikke értelmében:
„Az elévülés nem kezdődik meg:
Olyan követelés tekintetében, amely a feltétel teljesüléséig a feltételtől függ;
[…]”
9        A belga polgári törvénykönyv 2262bis cikke 1. §-ának első bekezdése értelmében:
„Minden kötelmi jogi igény tíz év alatt évül el.”
A francia jog
10      A francia code de commerce (kereskedelmi törvénykönyv) jelen fellebbezés tényállására alkalmazandó változatának (a továbbiakban: francia kereskedelmi törvénykönyv) L. 622‑21‑I. cikke a következőképpen rendelkezett:
„Az eljárást megindító ítélet megszakítja vagy megtiltja minden olyan hitelező eljárását, akinek követelését az L. 622‑17. cikk I. pontja nem említi, és amely a következőkre irányul:
1°      Az adós valamely pénzösszeg megfizetésére történő kötelezése;
2°      A szerződés valamely pénzösszeg meg nem fizetése miatti felbontása.”
11      A francia kereskedelmi törvénykönyv L 622‑24. cikke a következőképpen szólt:
„Az ítélet közzétételétől kezdve a munkavállalók kivételével minden olyan hitelező, akinek követelése az eljárást megindító ítéletet megelőzően keletkezett, köteles a Conseil d’État [államtanács] rendeletében meghatározott határidőn belül megküldeni követeléseinek bejelentését a bírósági végelszámolónak. Amennyiben a hitelezőt az L. 622‑26. cikk alapján mentesítették a jogvesztő határidő elmulasztásának következményei alól, a határidők csak e határozat közlésétől kezdődnek; az elévülési idő a felére csökken. Azokat a hitelezőket, akik közzétett biztosítékkal rendelkeznek, vagy akiket közzétett szerződés köt az adóshoz, személyesen vagy adott esetben a választott kézbesítési címén kell értesíteni. E személyek tekintetében a bejelentési határidő ezen értesítés közlésekor kezdődik.
[…]”
12      E törvénykönyv L. 622‑25‑I. cikke a következőket írta elő:
„A követelés bejelentése az eljárás befejezéséig megszakítja az elévülést; mentesít a felszólítási kötelezettség alól, és eljárási cselekménynek minősül.”
A Seapura-szerződés
13      A Bizottság és a CEVA között 2001. január 17‑én kötött „Életminőség és az élő erőforrásokkal való gazdálkodás” című egyedi kutatási és fejlesztési program (a továbbiakban: Seapura‑projekt) keretében egy projekt végrehajtására vonatkozó, 123 735 euró összegű támogatás kifizetéséről rendelkező szerződés (a továbbiakban: Seapura‑szerződés) 2. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A projekt időtartama 2001. február 1‑jétől számított 36 hónap.”
14      A Seapura‑szerződés 5. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A jelen szerződésre a belga jog az irányadó.
(2)      Az egyrészről az [Európai Unió], másrészről a szerződő felek közötti, a jelen szerződés érvényességével, alkalmazásával vagy értelmezésével kapcsolatos jogviták elbírálására kizárólag a [Törvényszék], illetve fellebbezés esetén a [Bíróság] rendelkezik hatáskörrel.”
15      E szerződés II. melléklete 3. cikkének (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A szerződés lejártának időpontja, a szerződés felbontása vagy valamelyik szerződő fél szerződésből való kilépése után a Bizottság az ellenőrzés során megállapított csalásokat vagy súlyos pénzügyi szabálytalanságokat követően követelheti, vagy adott esetben követeli a szerződő féltől a számára kifizetett közösségi támogatás egészének a visszafizetését. […]”
A jogvita előzményei
16      A jogvita előzményei a megtámadott ítélet 2–22. pontjában szerepelnek.
17      2001. január 17‑én a Bizottság és a CEVA megkötötte a Seapura‑szerződést, amely 123 735 euró összegű támogatás kifizetéséről rendelkezett.
18      2006‑ban az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) vizsgálatot indított a CEVA által végrehajtott több projekttel, köztük a Seapura-projekttel kapcsolatos csalás gyanúja miatt.
19      2007. december 11‑én az OLAF elkészítette az e vizsgálatra vonatkozó végleges jelentését (a továbbiakban: az OLAF jelentése), amelyben szabálytalanságokat állapított meg a Seapura-szerződés teljesítésével összefüggésben, amelyek többek között a CEVA személyi állománya munkaidő‑beosztási kimutatásainak meghamisításában álltak.
20      2008. október 29‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a CEVA‑t, hogy az OLAF jelentésében megállapított súlyos szabálytalanságok miatt 123 735 euró összegről és kamatairól szóló terhelési értesítést bocsát ki vele szemben a Seapura‑szerződés címén kifizetett támogatás visszatérítése érdekében.
21      2009. március 13‑án a Bizottság négy, összesen 168 220,16 euró összegre vonatkozó terhelési értesítést küldött a CEVA részére (a továbbiakban: terhelési értesítések).
22      Mivel a CEVA nem tett eleget sem a terhelési értesítéseknek, sem pedig a Bizottság által 2009. május 11‑én küldött négy emlékeztető levélnek, ezen intézmény 2009. június 12‑én négy felszólító levelet küldött a CEVA részére.
23      2009. július 17‑én a CEVA keresetet indított a Törvényszék előtt ezen emlékeztető levelek megsemmisítése iránt.
24      A 2011. szeptember 15‑i CEVA kontra Bizottság ítéletben (T‑285/09, EU:T:2011:479) a Törvényszék e keresetet mint elfogadhatatlant elutasította.
25      A tribunal correctionnel de Rennes (rennes‑i büntetőbíróság, Franciaország) 2011. április 26‑i ítéletében megállapította a CEVA és korábbi igazgatója bűnösségét csalás és állami pénzeszközök hűtlen kezelése bűntettében, és 80 000 euró pénzbüntetésre, illetve 18 hónap végrehajtásában felfüggesztett szabadságvesztésre ítélte. A Bizottság által indított polgári jogi keresetről határozva e bíróság részben egyetemlegesen kötelezte a vádlottakat, hogy fizessenek meg a Bizottságnak 303 631 euró összeget, többek között a Seapura-szerződés végrehajtása során elkövetett pénzügyi szabálytalanságok miatt elszenvedett vagyoni kár megtérítéseként.
26      2014. április 1‑jei ítéletével a cour d’appel de Rennes (rennes‑i fellebbviteli bíróság, Franciaország) felmentette a CEVA‑t és korábbi igazgatóját valamennyi vádpont alól, és elutasította a Bizottság polgári jogi keresetét.
27      2015. november 12‑i ítéletével a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) büntetőtanácsa kizárólag azon rendelkezések tekintetében helyezte hatályon kívül ezt a 2014. április 1‑jei ítéletet, amelyek a vádlottakat az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének vádja alól felmentették, és e tekintetben visszautalta az ügyet a cour d’appel de Caen (caeni fellebbviteli bíróság, Franciaország) elé.
28      2016. június 22‑i ítéletével a tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (saint‑brieuc‑i kereskedelmi bíróság, Franciaország) úgynevezett védintézkedési fizetésképtelenségi eljárást indított a CEVA‑val szemben (a továbbiakban: védintézkedési eljárás), és a SELARL TCA‑t jelölte ki bírósági végelszámolónak.
29      2016. szeptember 15‑én a Bizottság a védintézkedési eljárás keretében bejelentette a Seapura‑szerződés címén kifizetett támogatások visszatérítése érdekében kibocsátott terhelési értesítések teljes összegének megfelelő követelését 289 012,95 euró tőkeösszeg és annak késedelmi kamatai, azaz összesen 431 002,18 euró tekintetében.
30      2016. december 6‑án a TCA vitatta a Bizottság követelését.
31      2017. július 21‑i ítéletével a tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (saint‑brieuc‑i kereskedelmi bíróság, Franciaország) elfogadta a CEVA védintézkedési tervét, és kijelölte a SELARL AJIRE‑t a védintézkedési terv végrehajtásáért felelős könyvvizsgálónak.
32      2017. augusztus 23‑i jogerős ítéletével a cour d’appel de Caen (caeni fellebbviteli bíróság) a felülvizsgálatot követően visszautalt ügyben eljárva felmentette a CEVA‑t az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének vádja alól, és korábbi igazgatóját állami pénzeszközök hűtlen kezelése miatt egy év végrehajtásában felfüggesztett szabadságvesztés‑büntetésre, valamint 20 000 euró pénzbüntetésre ítélte.
33      2017. szeptember 11‑i végzésével a védintézkedési eljárásban eljáró csődbíró teljes egészében elutasította a Bizottság követelését.
34      A Bizottság fellebbezést nyújtott be e végzéssel szemben.
35      2020. november 24‑i ítéletével a cour d’appel de Rennes (rennes‑i fellebbviteli bíróság) hatályon kívül helyezte az említett végzést, és megállapította, hogy a terhelési értesítések elévülését és megalapozottságát illetően két komoly kifogás áll fenn a Bizottság követelésének bejelentésére vonatkozóan, továbbá úgy ítélte meg, hogy e kifogásokat a hatáskörrel rendelkező bíróságnak kell elbírálni, amelynek eljárását a Bizottságnak kell kezdeményeznie.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
36      2020. december 19‑én a Bizottság a Seapura‑szerződésben szereplő választottbírósági kikötés szerint az EUMSZ 272. cikk alapján keresetet indított a CEVA‑val, a TCA‑val és az AJIRE‑vel szemben az e szerződés keretében a CEVA‑nak nyújtott támogatások visszatérítésének megfelelő követelése összegének megállapítása iránt.
37      A Törvényszék előtt 2022. november 11‑én tartott tárgyaláson a Bizottság jelezte, hogy keresete nem vonatkozik a TCA‑ra és az AJIRE‑re, és hogy nem kéri a Törvényszéktől annak megállapítását, hogy ez utóbbiak kötelesek visszafizetni a Seapura‑szerződés teljesítése keretében kifizetett összegeket, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 97. pontjában tudomásul vett.
38      Ellenkérelmében a CEVA először is arra hivatkozott, hogy a Bizottság kérelme elévült, másodszor, hogy az OLAF vizsgálata nem terjedt ki a Seapura‑projektre, és hogy az OLAF jelentése nem bizonyította, hogy az általa azonosított szabálytalanságokat a Seapura-szerződés teljesítése keretében követték el, harmadszor, hogy a francia büntetőbíróságok nem állapították meg a csalás vagy az állami pénzeszközök hűtlen kezelése bűntettében való felelősségét, és negyedszer, hogy az eljárási autonómia elve értelmében a Bizottság nem hivatkozhat a Franciaországban a francia jog alapján indított eljárásokra, miközben a Seapura‑szerződésre a belga jog volt az irányadó.
39      E tekintetben a Törvényszék először is a megtámadott ítélet 30–59. pontjában elutasította a CEVA által felhozott elévülési kifogást.
40      A Törvényszék, miután megállapította, hogy a Bizottság keresete esetleges elévülésének kérdését a belga jog szabályozza, amely szerint a jelen ügyben az elévülési idő tíz év, az említett ítélet 40. és 41. pontjában kimondta, hogy az Unió követelésének esedékessége a Seapura‑szerződés II. melléklete 3. cikkének (5) bekezdése értelmében a Bizottság által előterjesztett előzetes visszatérítés iránti kérelemtől függ. Úgy ítélte meg, hogy e kérelem időpontja a jelen ügyben megfelel annak az időpontnak, amikor ezen intézmény a terhelési értesítéseket megküldte a CEVA részére, vagyis 2009. március 13‑nak, anélkül hogy a CEVA olyan különös érvet terjesztett volna elő, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy a követelés ezen időpont előtt esedékessé vált. A Törvényszék ugyanezen ítélet 46. pontjában ebből azt a következtetést vonta le, hogy az Unió követelésének elévülése a belga jog értelmében főszabály szerint 2019. március 14‑én következett be.
41      Egyébiránt a Törvényszék a megtámadott ítélet 57. pontjában megállapította, hogy a Bizottság által a védintézkedési eljárás keretében 2016. szeptember 15‑én tett követelés‑bejelentés megszakította az elévülést.
42      E tekintetben a Törvényszék egyrészt úgy ítélte meg, hogy a francia jog értelmében a követelés bejelentése az eljárás befejezéséig megszakítja az elévülést. Másrészt megállapította, hogy az 1346/2000 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése értelmében a fizetésképtelenségi eljárást megindító tagállam jogszabályai határozzák meg ezen eljárás megindításának, lefolytatásának és befejezésének feltételeit, valamint ezen eljárásnak az egyéni hitelezők által indított eljárásokra gyakorolt hatásait. Egyébiránt a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy e rendelet 16. cikke (1) bekezdésének és 17. cikke (1) bekezdésének megfelelően minden fizetésképtelenségi eljárást megindító határozatot valamennyi tagállamban el kell ismerni, és az minden további alaki követelmény nélkül joghatásokkal rendelkezik. Márpedig a Törvényszék megállapította, hogy a védintézkedési eljárásnak a CEVA‑val szembeni franciaországi megindítása és a Bizottság által e védintézkedési eljárás keretében tett követelésbejelentés a francia jog, és különösen a francia kereskedelmi törvénykönyv L. 622‑25‑1. cikke alapján joghatásokat váltott ki a belga jogban, pontosabban azt, hogy e követelés bejelentése megszakította a Bizottság kérelmének elévülését, így az nem évült el abban az időpontban, amikor azt benyújtották.
43      Másodszor, a megtámadott ítélet 66–80. pontjában az ügy érdemében határozatot hozó Törvényszék megvizsgálta, hogy a Bizottság megalapozottan hivatkozott‑e az OLAF jelentésére annak érdekében, hogy a CEVA‑tól a Seapura‑szerződés teljesítése keretében részére kifizetett valamennyi összeg visszatérítését követelje.
44      E tekintetben a Törvényszék egyrészt ezen ítélet 70. és 71. pontjában megállapította, hogy az OLAF‑nak a CEVA‑ra vonatkozó vizsgálata két részből állt, amelyek közül az első a közvetlen kiadásokkal, a második pedig a strukturális alapokkal foglalkozott, és két olyan magatartástípusra vonatkozott, amely gyanút keltett, nevezetesen először is a személyi állomány munkaidő-beosztási kimutatásainak meghamisítására, másodszor pedig a CEVA által végrehajtott különböző projektek keretében a tudományos dokumentumok plagizálására.
45      Másrészt az említett ítélet 72‑74. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az OLAF jelentése, mivel nem azonosította azokat a tudományos dokumentumokat, amelyeket e szerződés teljesítése keretében állítólag plagizáltak, nem bizonyította a plágiumot. A Törvényszék ezzel szemben hangsúlyozta, hogy e jelentés megállapította, hogy súlyos pénzügyi szabálytalanságok állnak fenn a CEVA‑ra bízott valamennyi projekt tekintetében, ideértve a Seapura-projektet is. A Törvényszék megállapította, hogy ebből először is az tűnik ki, hogy az OLAF bizonyította a CEVA személyi állományának munkaidő‑beosztási kimutatásaira vonatkozó súlyos pénzügyi szabálytalanságok fennállását, másodszor pedig, hogy e kimutatásokat e projektek mindegyikében meghamisították, mégpedig szándékosan és rendszeresen. Következésképpen a Törvényszék a megtámadott ítélet 79. pontjában elutasította a CEVA arra alapított érvelését, hogy az OLAF jelentésében megállapított szabálytalanságok állítása szerint nem kapcsolódnak a Seapura‑projekthez.
46      Harmadszor, a Törvényszék a megtámadott ítélet 81–88. pontjában megvizsgálta a francia bíróságok előtti büntetőeljárások hatását, mivel a CEVA védekezésként azt állította, hogy a Bizottság nem alapíthatja keresetét a számára nyújtott támogatás kezelésének állítólagosan csalárd jellegére, miközben végül felmentették a csalás és az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének vádja alól. E tekintetben a Törvényszék ezen ítélet 87. pontjában megállapította, hogy a Seapura‑szerződés II. melléklete 3. cikkének (5) bekezdése a Seapura‑projekthez nyújtott uniós támogatás visszatérítését kizárólag attól teszi függővé, hogy az ellenőrzés során csalás vagy súlyos pénzügyi szabálytalanságok fennállását állapítják meg, anélkül hogy e visszafizetést büntetőjogi elítéléstől vagy a szóban forgó tényállás büntetőjogi minősítésétől tenné függővé. Az említett ítélet 88. pontjában ebből azt a következtetést vonta le, hogy a CEVA felmentése nem befolyásolja e szerződéses rendelkezés alkalmazását.
47      Negyedszer, a Törvényszék a megtámadott ítélet 89–95. pontjában megvizsgálta és elutasította a CEVA‑nak az eljárási autonómia elvének állítólagos megsértésére alapított érvelését, amennyiben a Franciaországban indított fizetésképtelenségi eljárás hatásai a belga jogban nem fejthetnek ki joghatásokat. E tekintetben a Törvényszék ezen ítélet 93. pontjában úgy ítélte meg, hogy az EUMSZ 272. cikk szerinti választottbírósági kikötés alapján fordultak hozzá, és hogy a jogvitát a szerződésre alkalmazandó anyagi jog, és különösen az 1346/2000 rendelet alapján kell eldöntenie, amelynek értelmében a francia kereskedelmi törvénykönyv bizonyos rendelkezései a belga jogban fejtik ki joghatásukat. A Törvényszék ezért úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megalapozottan hivatkozott az 1346/2000 rendelet alapján a Franciaországban indított fizetésképtelenségi eljárásnak a belga jogban kifejtett hatásaira.
48      Ezen indokok összessége alapján a Törvényszék helyt adott a Bizottság kérelmének, és a vitatott követelés összegét 168 220,16 euróban állapította meg, kamatokkal növelve.
A felek kérelmei a fellebbezési eljárásban
49      A CEVA azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet; és
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
50      A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        hagyja helyben a megtámadott ítéletet;
–        a CEVA‑t kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
51      Fellebbezésének alátámasztása érdekében a CEVA két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt lényegében téves jogalkalmazásra alapítja, amennyiben a Törvényszék tévesen határozta meg a Bizottság keresetének elévülési idejét, a másodikat pedig a megfelelő igazságszolgáltatás elvének megsértésére alapítja.
Az első jogalapról
52      Az első fellebbezési jogalap a megtámadott ítélet 42–59. pontja ellen irányul, és négy részből áll.
Az első jogalap első részéről
–       A felek érvei
53      Az első jogalap első részében a CEVA arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a terhelési értesítések kibocsátásának időpontja az elévülési idő kezdete.
54      Először, a CEVA előadja, hogy a Törvényszék e tekintetben tévesen támaszkodott a Seapura-szerződés II. melléklete 3. cikkének (5) bekezdésére, mivel e szerződéses rendelkezés kizárólag a pénzügyi ellenőrzés lefolytatásának lehetőségére vonatkozik.
55      Másodszor, a CEVA úgy véli, hogy egyrészt a Seapura‑szerződés 2. cikkének (1) bekezdésére és e szerződés II. melléklete 7. cikkének (2) bekezdésére tekintettel e szerződés 2004. október 12‑én megszűnt. Másrészt a belga jognak megfelelően az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor az e határidőhöz kötött kereshetőségi jog keletkezik, amely nap annak a napnak felel meg, amikor a kereset tárgyát képező kötelezettséget teljesíteni kellett.
56      Így a CEVA szerint a Seapura‑szerződés és a belga jog helyes értelmezésének annak megállapításához kell vezetnie, hogy a vitatott követelés az e szerződésben említett kutatások benyújtásától vált esedékessé. A CEVA hozzáteszi, hogy a Seapura‑szerződés II. melléklete 7. cikkének (6) bekezdése értelmében a Bizottság az elvégzett munkálatok jellegének és eredményének figyelembevételével követelhette a pénzügyi támogatás visszatérítését. E tényezők alapján úgy véli, hogy a belga jogban előírt tízéves elévülési idő kezdő időpontját 2004. október 13‑ában kell meghatározni, így e határidő 2014. október 13-án járt le.
57      A CEVA arra hivatkozik, hogy e rész nem minősül új érvelésnek, így az elfogadható, mivel hasonló érveket hozott fel a Törvényszék előtt, amint az az ellenkérelméből és az első fokon benyújtott viszonválaszának 48–58. pontjából kitűnik.
58      A Bizottság az első jogalap első részének elfogadhatatlanságára hivatkozik, amennyiben egyrészt a CEVA a Törvényszék előtt nem állította, hogy az elévülési idő kezdetét a Seapura‑szerződés megszűnésének időpontjában kell meghatározni. Másrészt a CEVA a Törvényszék előtt elismerte, hogy a terhelési értesítések Bizottság általi megküldésének időpontja megfelel annak az időpontnak, amikor a vitatott követelés esedékessé vált, mivel az elévülési idő az ezen időpontot követő napon kezdődött. A Törvényszék ebben az összefüggésben állapította meg a megtámadott ítélet 44. pontjában, hogy „a CEVA nem terjesztett elő olyan konkrét érvet, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy a követelés 2009. március 13. előtt esedékessé vált”.
59      Abban az esetben, ha az első jogalap első részét elfogadhatónak kellene nyilvánítani, a Bizottság arra hivatkozik, hogy az mindenképpen megalapozatlan.
–       A Bíróság álláspontja
60      Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 170. cikkének (1) bekezdése szerint a Törvényszék előtti jogvita tárgyát a fellebbezésben nem lehet megváltoztatni. Így az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a fellebbezési eljárás keretében a Bíróság hatásköre a Törvényszék előtt megvitatott jogalapokra és érvekre vonatkozó jogi döntés értékelésére korlátozódik. Ezért nem engedhető meg, hogy valamely fél először a Bíróság előtt hozzon fel olyan kifogást, amelyet nem terjesztett a Törvényszék elé, mivel ez azt jelentené, hogy a Törvényszék által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a fellebbezési eljárásban korlátozott jogkörrel rendelkező Bírósághoz (2023. március 16‑i Bizottság kontra Jiangsu Seraphim Solar System és Tanács kontra Jiangsu Seraphim Solar System és Bizottság ítélet, C‑439/20 P és C‑441/20 P, EU:C:2023:211, 83. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61      A jelen ügyben a CEVA azt állítja, hogy ellenkérelmében foglalkozott „az elévülés kezdő időpontjának kérdéskörével”, és hogy „kérelmeit tartalmazó beadványának” 48–58. pontjában „részletezte” érvelését, így a Törvényszék előtt a Bizottság kérelmének elévülésére vonatkozó jogalapot terjesztett elő.
62      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a jelen rész keretében előadotthoz hasonló érvelés a CEVA által a Törvényszékhez benyújtott egyik beadványból sem tűnik ki.
63      A CEVA ugyanis ellenkérelmének 48–56. pontjában, valamint viszonválaszának 48–58. pontjában azt állította, hogy a vitatott követelés elévült, mivel a Bizottság állításával ellentétben az elévülés nem szakadhatott meg. Ezzel szemben a CEVA nem vitatta, hogy e határidő kezdő időpontja megfelel a terhelési értesítések kibocsátása időpontjának.
64      Éppen ellenkezőleg, ellenkérelmének 56. pontjában és viszonválaszának 58. pontjában a CEVA kifejezetten jelezte, hogy „[a] 2009. március 12‑i terhelési értesítéseket végső soron úgy kell tekinteni, mint amelyek a belga jog alapján tízéves elévülési időt indítanak el”.
65      Ebből következik, hogy ezen első részben új jogalapnak minősül az arra alapított jogalap, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor az elévülési idő kezdetének meghatározása érdekében a terhelési értesítések kibocsátásának időpontját vette alapul, nem pedig a szerződés megszűnésének időpontját.
66      E körülmények között meg kell állapítani, hogy az első fellebbezési jogalap első része elfogadhatatlan.
Az első jogalap második részéről
–       A felek érvei
67      A CEVA arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 39–44. pontjában úgy ítélte meg, hogy a terhelési értesítésből szerződéses követelés keletkezhetett.
68      E tekintetben a CEVA azt állítja, hogy az uniós bíróságok ítélkezési gyakorlatának megfelelően egyrészt a terhelési értesítések nem minősülnek sem megtámadható közigazgatási határozatoknak, sem végrehajtható okiratoknak, másrészt pedig a Bizottság a szerződéses kapcsolatai keretében nem jogosult arra, hogy szerződő partnereivel szemben határozat jellegű egyoldalú jogi aktusokat fogadjon el. A CEVA ebből azt a következtetést vonja le, hogy a Bizottság nem fogadhatott el szerződéses követelés behajtására irányuló egyoldalú jogi aktust anélkül, hogy a hatáskörrel rendelkező bíróság előzetesen elismerte volna az ilyen követelés fennállását.
69      A Bizottság erre azt válaszolja, hogy a CEVA első jogalapjának második részét mint elfogadhatatlant és mindenesetre mint megalapozatlant el kell utasítani.
–       A Bíróság álláspontja
70      Meg kell állapítani, hogy e részben a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a vitatott követelés elévülési idejének kezdő időpontjaként 2004. október 13. utáni időpontot állapított meg.
71      Márpedig, amint az a jelen ítélet 63. és 64. pontjában megállapításra került, a fellebbező a Törvényszék előtt nem vitatta, hanem éppen ellenkezőleg, elismerte, hogy e határidő kezdő időpontja a terhelési értesítések kibocsátása időpontjának, azaz 2009. március 12‑nek felel meg.
72      Következésképpen e második részben új jogalapnak minősül az arra alapított jogalap, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem állapította meg, hogy az említett határidő ez utóbbi időpont előtt kezdődött.
73      Ebből következik, hogy az első jogalap második részét mint elfogadhatatlant szintén el kell utasítani.
Az első jogalap harmadik részéről
–       A felek érvei
74      A CEVA mindenekelőtt azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy határozott, hogy a vitatott követelés elévülését megszakította a követelésnek a védintézkedési eljárás keretében történő bejelentése.
75      E tekintetben a CEVA vitatja a vitatott követelés fennállását, amelyet a Bizottság nem bizonyíthat pusztán a terhelési értesítések vagy a követelésbejelentés benyújtásával. A CEVA emlékeztet arra, hogy e követelést a csődbíró a jelen ítélet 33. pontjában említett 2017. szeptember 11‑i végzésével elutasította, és azt állítja, hogy a Bizottság nem bizonyította a követelését a hatáskörrel rendelkező bíróság előtt. Ezenkívül a CEVA szerint e követelésnek a Franciaországban indított védintézkedési eljárás keretében történő bejelentése nincs hatással a belga jog által szabályozott polgári jogi igény elévülésére. A Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az 1346/2000 rendelet lehetővé teszi az olyan követelés elévülésének megszakadását, amely a védintézkedési eljárás megindításakor még nem volt esedékes.
76      Végül válaszában a CEVA arra hivatkozik, hogy még ha el is fogadjuk, hogy a védintézkedési eljárás megindítása megszakíthatja az elévülést, az elévülést megszakító cselekménynek a hitelező általi formális felszólításból kell erednie, amely – mint a jelen ügyben – nem állhat a terhelési értesítésekből.
77      Egyébiránt a védintézkedési eljárást csak 2016. június 22‑én indították meg, míg a Bizottság követelése 2014 folyamán elévült. Ebből a CEVA szerint az következik, hogy a Bizottság által ezen eljárás keretében tett követelés bejelentése nem szakíthatta meg az elévülést, mivel e bejelentés időpontjában az elévülési határidő lejárt.
78      Ezenkívül a CEVA szerint a Törvényszék annak megállapításával, hogy az elévülést megszakította a vele szemben kibocsátott, a francia büntetőbíróságok előtti megjelenésre kötelező idézés, tévesen alkalmazta a jogot, mivel „a belga jog nem írja elő sem az elévülési idők megszakadását, sem pedig a belga büntetőeljárási határidőknek a valamely más államban indított eljárásokra történő alkalmazását”.
79      A CEVA ugyanis előadja, hogy a Cour de cassation (semmítőszék, Belgium) ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a bírósági idézés általi megszakítás csak annak kedvez, akitől a megszakító cselekmény ered. A jelen ügyben nem a Bizottság, hanem a francia ügyészség fordult a francia büntetőbírósághoz. Ezen ítélkezési gyakorlatból ezenkívül az is kitűnik, hogy az idézés megszakítja az elévülési időt „a kérelmező által benyújtott kérelem és azon kérelem tekintetében, amelynek tárgya gyakorlatilag az idézés részét képezi”, ami szükségessé teszi a kérelem tárgyának figyelembevételét. Márpedig a jelen ügyben a franciaországi büntetőeljárás tárgya csalás vádja és az állami pénzeszközök hűtlen kezelése volt, míg a Bizottság kérelme a CEVA‑nak nyújtott támogatások visszatérítésére vonatkozott.
80      Végül a CEVA előadja, hogy a belga jognak megfelelően az elévülés megszakadása mindenképpen semmisnek minősül, ha a felperes kérelmét elutasítják. Márpedig a francia büntetőbíróságok elutasították a Bizottság polgári jogi keresetét.
81      A Bizottság azt állítja, hogy az első jogalap harmadik része részben elfogadhatatlan, részben pedig megalapozatlan.
82      E tekintetben vitatja a francia kereskedelmi törvénykönyv L. 622‑25‑1. cikkének a CEVA által elfogadott értelmezését.
83      A Bizottság arra hivatkozik, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a követelésnek a védintézkedési eljárás keretében történő bejelentése az 1346/2000 rendelet 16. cikke értelmében valamennyi tagállamban megszakító hatással járt. A Bizottság mindenesetre azt állítja, hogy a belga jog ugyanezen megszakító hatást ismeri el a követelés bejelentésénél.
84      A CEVA azon érvét illetően, amely szerint a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a francia büntetőbíróságok előtti megjelenés céljából neki kézbesített idézés megszakította az elévülést, a Bizottság arra hivatkozik, hogy az elfogadhatatlan, mivel a Törvényszék nem határozott e kérdésről.
85      Másodlagosan a Bizottság azt állítja, hogy a vitatott követelés elévülését megszakította az Európai Unió polgári jogi igényének a francia büntetőbíróság előtt 2011‑ben történő érvényesítése, és azt 2017. augusztus 23‑ig, a büntetőeljárás megszüntetésének időpontjáig felfüggesztették.
–       A Bíróság álláspontja
86      Először is a CEVA azon érvelését illetően, amely szerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a vele szemben kibocsátott, a francia büntetőbíróságok előtti megjelenésre való idézés megszakította az elévülést, meg kell állapítani, hogy ezen érvelés a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul.
87      A Törvényszék ugyanis, miután a megtámadott ítélet 52–59. pontjában megállapította, hogy a Bizottságnak a védintézkedési eljárás keretében tett követelés-bejelentése megszakította e követelés elévülését, nem határozott arról a kérdésről, hogy a CEVA francia bíróságok előtti megjelenésre való idézése szintén megszakította-e ezt az elévülést.
88      Másodszor, a CEVA arra vonatkozó érvelését illetően, hogy a védintézkedési eljárás keretében a Bizottság követelésének bejelentése megszakította az elévülést, meg kell állapítani, hogy a Törvényszék mindenekelőtt a megtámadott ítélet 52. pontjában megállapította, hogy a tribunal de commerce de Saint-Brieuc (saint‑brieuc‑i kereskedelmi bíróság) 2016. június 22‑én védintézkedési eljárást indított a CEVA‑val szemben, és hogy a Bizottság ezen eljárás keretében 2016. szeptember 15‑én bejelentette a követelését.
89      Ezt követően a Törvényszék egyrészt a megtámadott ítélet 53. pontjában megállapította, hogy a francia kereskedelmi törvénykönyv L. 622‑24. cikkéből kitűnik, hogy a munkavállalók kivételével minden olyan hitelező, akinek a követelése a védintézkedési eljárást megindító ítélet előtt keletkezett, ezen ítélet közzétételétől kezdve köteles bejelenteni a követelését a bírósági végelszámolónak. Másrészt ezen ítélet 54. pontjában megállapította, hogy e törvénykönyv L. 622‑25‑1. cikke értelmében a követelés bejelentése az eljárás befejezéséig megszakítja az elévülést; mentesít a felszólítási kötelezettség alól, és eljárási cselekménynek minősül.
90      Végül a Törvényszék egyrészt a megtámadott ítélet 55. pontjában megállapította, hogy az 1346/2000 rendelet közvetlenül alkalmazandó. Másrészt ezen ítélet 56. pontjában lényegében úgy ítélte meg, hogy e rendelet értelmében először is az eljárás megindításának helye szerinti állam joga határozza meg a fizetésképtelenségi eljárás megindításának, lefolytatásának és befejezésének feltételeit, másodszor, a valamely tagállam bírósága által hozott, fizetésképtelenségi eljárást megindító határozatokat az összes többi tagállamban attól kezdve el kell ismerni, amikor az hatályossá válik az eljárás megindításának helye szerinti tagállamban, harmadszor pedig az eljárást megindító határozat minden további alaki követelmény nélkül bármely más tagállamban az eljárás megindításának helye szerinti tagállam joga által előírt joghatásokkal rendelkezik.
91      A Törvényszék a megtámadott ítélet 57. pontjában ebből azt a következtetést vonta le, hogy a védintézkedési eljárás franciaországi megindítása és a követelés Bizottság általi bejelentése a francia jog alapján joghatásokat váltott ki a belga jogban, pontosabban megszakította e követelés elévülését.
92      Ezáltal a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot.
93      Egyrészt ugyanis a CEVA azon érvelését, amely szerint az elévülés megszakításához a Bizottság követelését bíróságnak kell megállapítania, nem támasztja alá a francia kereskedelmi törvénykönyv L. 622‑25‑1. cikkének szövege, amely szerint a követelés védintézkedési eljárás keretében történő egyszerű bejelentése elegendő az elévülés megszakításához.
94      Másrészt nem lehet helyt adni a CEVA azon érvelésének, amely szerint az 1346/2000 rendelet a belga jogban nem fejthet ki joghatást.
95      E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy az EUMSZ 288. cikk értelmében a rendelet általános hatállyal bír. Teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
96      Harmadszor és utolsósorban, amennyiben a fellebbező azt állítja, hogy a követelésnek a védintézkedési eljárás keretében történő bejelentésére 2016‑ban azt követően került sor, hogy az Unió követelése 2014. október 13‑án elévült, a jelen jogalap első és második részére adott válaszból az következik, hogy e kifogás elfogadhatatlan.
97      Ebből következik, hogy az első jogalap harmadik részét részben mint elfogadhatatlant és részben mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az első jogalap negyedik részéről
–       A felek érvei
98      A CEVA arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította a Bizottság követelésének fennállását és meghatározta annak összegét. A CEVA azt állítja, hogy a francia jog megtiltja a védintézkedési eljárás alá vont jogalany valamennyi hitelezője számára, hogy ezen eljárás megindítását követően egyénileg folytassák a követeléseik bírósági behajtását. A CEVA ebből azt a következtetést vonja le, hogy „a francia fizetésképtelenségi jogra tekintettel a francia bíróság nem fogadhatja el a [megtámadott ítéletet], mivel a bejelentett követelés későbbi”.
99      A Bizottság úgy véli, hogy e rész nem megalapozott.
–       A Bíróság álláspontja
100    Elegendő megállapítani, hogy a Törvényszék nem marasztalta el a CEVA-t e tekintetben.
101    A megtámadott ítélet 95. pontjából, valamint rendelkező részének 1. pontjából ugyanis kitűnik, hogy a Törvényszék a vitatott követelés fennállásának megállapítására szorítkozott, és annak összegét 168 220,16 euróban állapította meg, kamatokkal növelve, anélkül hogy a CEVA‑t e követelés megfizetésére kötelezte volna. A CEVA érvelése ennélfogva a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul.
102    E körülmények között az első jogalap negyedik részét, és ebből következően az első fellebbezési jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A második jogalapról
103    A második jogalap négy részre oszlik.
A második jogalap első részéről
–       A felek érvei
104    A CEVA azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 70–80. pontjában tévesen állapította meg, hogy a CEVA pénzügyi szabálytalanságokat követett el a Seapura‑szerződés teljesítése során. E tekintetben a CEVA arra hivatkozik – e jelentés egy konkrét szakaszára utalva –, hogy e jelentésből kitűnik, hogy a Seapura‑projektet illetően vele szemben nem bizonyították a pénzügyi szabálytalanságokra vonatkozó kifogást. Azt állítja, hogy e jelentésnek az ilyen szabálytalanságokra vonatkozó megállapításai nem a Seapura‑szerződésre, hanem két másik szerződésre vonatkoztak, mivel az azok címén nyújtott támogatásokat visszafizették a Bizottságnak.
105    Válaszában a CEVA hozzáteszi egyrészt, hogy az ügy iratainak egyetlen eleme sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a Seapura-projektet illetően meghamisították a személyi állomány munkaidő-beosztási kimutatásait. Másrészt az említett jelentésből az is kitűnik – ellentétben azzal, amit a Bizottság vele szemben felró –, hogy a CEVA a Seapura‑szerződés teljesítése keretében nem plagizálta a tudományos dokumentumokat.
106    A Bizottság úgy véli, hogy a második jogalap első része megalapozatlan.
–       A Bíróság álláspontja
107    Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 71. pontjában megállapította, az OLAF jelentése két részből állt, amelyek közül az első a közvetlen kiadásokra, a második pedig a strukturális alapokra vonatkozott, és két magatartástípusra vonatkozik, egyrészt a személyi állomány munkaidő-beosztási kimutatásainak meghamisítására, másrészt pedig a tudományos dokumentumok plagizálására.
108    A Törvényszék a megtámadott ítélet 74. és 75. pontjában pontosította, hogy bár az OLAF jelentése nem támasztotta alá a Seapura-projekt keretében a tudományos dokumentumok plagizálására vonatkozó állítást, e jelentés mindazonáltal megállapította, hogy a CEVA meghamisította a személyi állomány munkaidő-beosztási kimutatásait, „különösen az európai projekteket illetően, az egyes projektekhez rendelt források maximális összegének felszabadítása érdekében”.
109    Az OLAF‑jelentés különböző részeinek elemzése alapján a Törvényszék megállapította a CEVA‑ra bízott valamennyi projektre, köztük a Seapura‑projektre vonatkozó súlyos pénzügyi szabálytalanságok fennállását.
110    E tekintetben meg kell állapítani, hogy a CEVA által a jelen rész keretében előadott érvelés, amennyiben az az OLAF‑jelentés hivatkozott szakaszán alapul, a Seapura‑szerződést illetően összekeveri a plágiumra vonatkozó állítás tekintetében adott mentesítést a minden szabálytalanság alóli állítólagos általános mentesítéssel. Mindenesetre ezzel az érveléssel a CEVA valójában azt kéri, hogy a Bíróság a tényállás Törvényszék általi értékelését a sajátjával helyettesítse.
111    Márpedig az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdése és az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdése szerint a fellebbezés kizárólag jogkérdésekre vonatkozhat. Kizárólag a Törvényszéknek van hatásköre a releváns tények megállapítására és értékelésére, valamint a bizonyítékok értékelésére. E tényeknek és bizonyítékoknak az értékelése tehát – azok elferdítésének esetét kivéve – nem minősül jogkérdésnek, amely fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálata alá tartozna (2024. szeptember 10‑i Google és Alphabet kontra Bizottság [Google Shopping] ítélet, C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
112    Mivel a tények elferdítésére nem hivatkoztak, és azt nem is bizonyították, a második jogalap első részét mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
A második jogalap második részéről
113    Második jogalapjának második részében a CEVA arra hivatkozik, hogy a Törvényszék megsértette az Európai Unió Alapjogi Chartájának 41. cikkében szereplő, a megfelelő igazságszolgáltatás elvét, mivel a megtámadott ítélet 72. pontjában azt állapította meg, hogy „az OLAF vizsgálatának horizontális jellege szükségszerűen magában foglalta a Seapura‑szerződést is”, holott egyébiránt elismerte, hogy az OLAF jelentéséből kitűnik, hogy a tudományos dokumentumok plagizálására vonatkozó állítás e szerződés tekintetében nem nyert bizonyítást.
114    Így a CEVA úgy véli, hogy az OLAF‑jelentés Bizottság általi értékelésének felülvizsgálata során a Törvényszék e jelentés általános értelmezésére szorítkozott, így megsértette a megfelelő igazságszolgáltatás elvét, amely arra kötelezte őt, hogy gondosan vizsgálja meg az adott ügy valamennyi releváns körülményét, miközben az említett jelentés megfelelő értelmezéséből kitűnik, hogy a megállapított szabálytalanságok nem kapcsolódnak a Seapura‑szerződéshez.
115    A Bizottság azt állítja, hogy ez a rész elfogadhatatlan, illetve mindenképpen megalapozatlan.
–       A Bíróság álláspontja
116    E részben a CEVA azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítélet 70–80. pontjában általánosan, és ennélfogva tévesen értelmezte az OLAF jelentését, elmulasztva az adott ügy valamennyi releváns körülményének gondos vizsgálatát. Ezzel az érveléssel e fél valójában azt kívánja elérni, hogy a Bíróság a tényállásra vonatkozó, e jelentés vizsgálatából következő saját értékelésével helyettesítse a Törvényszék értékelését.
117    Márpedig, amint az a jelen ítélet 111. pontjában megállapításra került, a tényeknek és bizonyítékoknak az értékelése – azok elferdítésének esetét kivéve, amelyre nem hivatkoztak, és amelyet a jelen ügyben mindenesetre nem bizonyítottak – nem minősül jogkérdésnek, amely fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálata alá tartozna.
118    Következésképpen a második jogalap második részét mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
A második jogalap harmadik részéről
–       A felek érvei
119    A CEVA azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a Bizottság 168 220,16 euró összeg hitelezője volt, anélkül hogy figyelembe vette volna, hogy a francia büntetőbíróságok felmentették őt a csalás és az állami pénzeszközök hűtlen kezelése vádja alól, és jogerősen elutasították a Bizottság polgári jogi igényeit. E határozatok nemzeti szinten jogerőre emelkedtek, így az egyenértékűség, a tényleges érvényesülés és a jogbiztonság elvével ellentétes, hogy az ilyen határozatokat az uniós jog alapján megkérdőjelezzék.
120    A Bizottság úgy véli, hogy ez a rész elfogadhatatlan, mivel a CEVA nem pontosítja a megtámadott ítélet azon pontjait, amelyekre az vonatkozik. Ez a rész mindenesetre hatástalan.
–       A Bíróság álláspontja
121    Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 169. cikkének (2) bekezdése értelmében a felhozott jogalapoknak és jogi érveknek pontosan meg kell jelölniük a Törvényszék határozatában szereplő indokolás vitatott részeit. Ily módon az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit és az e kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, ellenkező esetben a fellebbezés, illetve az érintett jogalap elfogadhatatlan (2023. szeptember 28‑i Changmao Biochemical Engineering kontra Bizottság ítélet, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, 87. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
122    Jóllehet a CEVA nem idézi a megtámadott ítélet általa kifogásolt pontjait, tekintettel arra, hogy ezen ítélet „A francia bíróságok előtti büntetőeljárásokról” alcímet tartalmazza, nyilvánvaló, hogy ezen érvelés az említett ítélet 85–88. pontja ellen irányul.
123    E tekintetben a Törvényszék a megtámadott ítélet 85. pontjában először is emlékeztetett arra, hogy a Seapura‑szerződéshez hasonló szerződés keretében az ellenőrzés során megállapított csalások vagy súlyos pénzügyi szabálytalanságok fennállásának puszta megállapítása elegendő ahhoz, hogy a Bizottság jogosult legyen az általa nyújtott összegek visszafizetését követelni. Ezt követően a tényállás szabad mérlegelése keretében ezen ítélet 86. pontjában megállapította, hogy a személyi állomány munkaidő-beosztási kimutatásainak az OLAF jelentésében megállapított meghamisítása legalábbis súlyos pénzügyi szabálytalanságnak minősül. Egyébiránt az említett ítélet 87. pontjában a Törvényszék lényegében úgy ítélte meg, hogy a Seapura‑szerződés II. melléklete 3. cikkének (5) bekezdése jogot biztosít a Bizottság számára arra, hogy csalás vagy súlyos pénzügyi szabálytalanság fennállásának puszta megállapítása alapján követelje a szóban forgó uniós támogatás visszatérítését, anélkül hogy e jog attól a feltételtől függne, hogy az ilyen magatartásokat ezenkívül büntetőjogilag elítélték vagy minősítették.
124    Végül a megtámadott ítélet 88. pontjában a Törvényszék ezen értékelések alapján megállapította, hogy a csalás és az állami pénzeszközök hűtlen kezelése vádja alóli, nemzeti büntetőbíróság általi felmentés nem befolyásolja a Bizottság azon jogát, hogy a Seapura-szerződés II. melléklete 3. cikkének (5) bekezdése alapján kérje az érintett támogatás visszatérítését.
125    Egy ilyen érvelés nem tartalmaz téves jogalkalmazást. Közelebbről, ellentétben azzal, amit a fellebbező hallgatólagosan állít, a francia büntetőbíróságok nem határoztak az e rendelkezés értelmében vett „súlyos pénzügyi szabálytalanságok” fennállásáról, mivel e szerződéses fogalom nem tévesztendő össze a csalás vagy az állami pénzeszközök hűtlen kezelése minősítéssel, amelynek vádja alól felmentették.
126    Következésképpen a második jogalap harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
A második jogalap negyedik részéről
–       A felek érvei
127    A CEVA arra hivatkozik, hogy a Törvényszék megsértette az eljárási autonómia elvét, mivel az uniós jog jelenlegi állapotában a jogalanyok nem hivatkozhatnak valamely tagállam jogára egy másik tagállam bíróságai előtt. A Törvényszék tehát tévesen utasította el a CEVA azon érvét, amely szerint a Bizottság nem hivatkozhatott a Franciaországban a francia jog alapján indított eljárásokra, mivel a Seapura-szerződés a belga jog alkalmazását és az uniós bíróságok kizárólagos hatáskörét írja elő.
128    A Bizottság úgy véli, hogy a CEVA nem jelöli meg, hogy a megtámadott ítélet mennyiben tartalmaz téves jogalkalmazást, így e részt mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
129    Mindenesetre a második jogalap negyedik része megalapozatlan.
–       A Bíróság álláspontja
130    Elöljáróban, noha a CEVA nem idézi a megtámadott ítélet általa kifogásolt pontjait, tekintettel arra, hogy ez utóbbi ítélet „Az eljárási autonómia elvéről” alcímet tartalmazza, nyilvánvaló, hogy ezen érvelés az említett ítélet 92–95. pontja ellen irányul.
131    Az ügy érdemét illetően meg kell állapítani egyrészt, hogy – amint arra a jelen ítélet 94. és 95. pontja emlékeztet – az EUMSZ 288. cikk értelmében az 1346/2000 rendelet általános hatállyal bír, teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
132    Másrészt az eljárási autonómia elvének alkalmazása feltételezi az ilyen tárgyú uniós jogszabályok hiányát (lásd ebben az értelemben: 2021. március 25‑i Balgarska Narodna Banka ítélet, C-501/18, EU:C:2021:249, 116. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), így a jelen ügyben nem lehet ezen elv megsértésére hivatkozni.
133    Ennélfogva a Törvényszék nem sértette meg az eljárási autonómia elvét, amikor a megtámadott ítélet 93. pontjában azt állapította meg, hogy a belga jognak a Seapura‑szerződésre való alkalmazhatósága nem érinti az 1346/2000 rendelet közvetlen alkalmazhatóságát, amelynek értelmében a francia kereskedelmi törvénykönyv bizonyos rendelkezései a belga jogban fejtik ki hatásukat.
134    Következésképpen a második jogalap negyedik részét mint megalapozatlant, és ennélfogva a második fellebbezési jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
135    Mivel a CEVA által a fellebbezésének alátámasztása érdekében felhozott egyik jogalapnak sem lehet helyt adni, a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
136    A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
137    Ezen eljárási szabályzat 138. cikke (1) bekezdésének megfelelően, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
138    A CEVA-t, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a jelen eljárással kapcsolatos saját költségein felül a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:
1)      A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)      A Bíróság a Centre d’étude et de valorisation des algues SA‑t (CEVA) kötelezi a fellebbezési eljárással kapcsolatos saját költségein felül az Európai Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: francia.