Ideiglenes változat
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. február 26.(1)
C‑840/24. sz. ügy
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
kontra
TL
(a Bundesgerichtshof [szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Szerzői jog és szomszédos jogok – 2001/29/EK irányelv – Az 5. cikk (2) bekezdésének b) pontja – A magáncélú másolatra vonatkozó kivétel – Méltányos díjazás – 2006/115/EK irányelv – A 6. cikk (1) bekezdése – A nyilvános haszonkölcsönzés joga alóli kivétel – Díjazáshoz való jog – Közös jogkezelő szervezet – 2014/26/EU irányelv – A 11. cikk (4) bekezdése – A 12. cikk (4) bekezdése – Közös jogkezelő szervezet által kezelt jogokból származó bevételek felhasználása – Kulturális jelentőségű művek támogatását előíró nemzeti szabályozás ”
Bevezetés
1.        Bár az Európai Unió Alapjogi Chartája 17. cikkének (2) bekezdésében a szellemi tulajdon védelmét az általános tulajdonjoggal kapcsolja össze, számomra vitathatatlannak tűnik, hogy az előbbi olyan sajátos szerepet tölt be, amely eltér a fizikai tárgyakon fennálló tulajdon szerepétől.
2.        Ez különösen igaz a szerzői és szomszédos jogok által védett irodalmi és művészeti tulajdonra. E tulajdonnak, valamint az azt védő jognak ugyanis az a fő funkciója, hogy hozzájáruljon a művészi és tudományos alkotáshoz, amely minden emberi társadalom működésének elengedhetetlen aspektusa. Bár e hozzájárulás elsősorban abban áll, hogy a szerzők és az előadóművészek számára biztosítsa erőfeszítéseik méltányos pénzügyi megtérülését, lehetővé téve számukra, hogy teljes mértékben a kreatív tevékenységüknek szenteljék magukat, nem korlátozódhat erre, hanem a kulturális fejlődéshez való hozzájárulás általánosabb célkitűzéseit is követnie kell.
3.        A szerzői és szomszédos jogok bármely rendszere működésének kulcsát a közös jogkezelő szervezetek jelentik, amelyek közvetítői szerepet töltenek be az alkotók, vagyis a jogosultak és az alkotásaikat felhasználó felek között. E szervezetek engedélyt adnak a művek és más védelem alatt álló teljesítmények felhasználására, és az azokból származó bevételeket felosztják a jogosultak között. Szerepük azonban itt nem ér véget. E szervezeteknek ugyanis – a művészi és irodalmi tulajdon társadalmi funkciójának megfelelően – gyakran különböző kulturális vagy szociális jellegű feladatokat kell ellátniuk.(2)
4.        A jelen ügy arra a kérdésre vonatkozik, hogy az uniós jog lehetővé teszi‑e ezen szervezetek számára, és ha igen, milyen mértékben, hogy a beszedett bevételek egy részét, és különösen a bevételek bizonyos kategóriáit olyan kulturális tevékenységekre fordítsák, amelyek nemcsak a szerzői és szomszédos jogok jogosultjainak, hanem személyek más kategóriáinak a javára is szolgálhatnak.
Jogi háttér
Az uniós jog
5.        Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv(3) 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok a 2. cikkben szabályozott többszörözési jog alól kivételeket, illetve korlátozásokat állapíthatnak meg a következő esetekben:
[…]
b)      bármely hordozóra természetes személy által magáncélra, kereskedelmi célt közvetlenül vagy közvetve sem szolgáló többszörözés tekintetében, feltéve, hogy a jogosultak méltányos díjazásban részesülnek, amelynek meghatározásánál figyelembe kell venni, hogy az érintett művel vagy más védelem alatt álló teljesítménnyel kapcsolatban alkalmaztak‑e a 6. cikkben meghatározott műszaki intézkedést.”
6.        A bérleti jogról és a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról [helyesen: a szellemi tulajdon területén a bérleti jogról, a haszonkölcsönzési jogról és a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról] szóló, 2006. december 12‑i 2006/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv(4) 6. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A tagállamok a nyilvános haszonkölcsönzés tekintetében kivételeket határozhatnak meg az 1. cikkben foglalt kizárólagos jog alól, amennyiben legalább a szerzők e haszonkölcsönzés ellenében [helyesen: címén] díjazásban részesülnek. A tagállamok szabadon, kultúrpolitikai célkitűzéseiknek megfelelően határozhatják meg e díjazás mértékét.”
7.        A szerzői és szomszédos jogokra vonatkozó közös jogkezelésről és a zeneművek belső piacon történő online felhasználásának több területre kiterjedő hatályú engedélyezéséről szóló, 2014. február 26‑i 2014/26/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv(5) 3. cikkének h) pontja úgy határozza meg a „jogdíjbevétel” kifejezést, mint „a közös jogkezelő szervezet által a jogosultak javára beszedett bevétel[t], amely származhat kizárólagos jog gyakorlásából, díjigény vagy megfelelő díjazás iránti igény érvényesítéséből”.
8.        Ezen irányelv 4. cikke úgy rendelkezik, hogy „[a] tagállamok biztosítják, hogy a közös jogkezelő szervezetek az általuk kezelt jogok vonatkozásában képviselt jogosultak érdekeinek maradéktalan figyelembevételével tevékenykedjenek, és ne rójanak rájuk olyan kötelezettségeket, amelyek e jogosultak jogainak és érdekeinek védelme, illetve jogaik eredményes kezelése érdekében objektív szempontból nem szükségesek”.
9.        Az említett irányelv 8. cikke (5) bekezdésének d) pontja a következőket írja elő: „[a] II. cím 2. fejezetében meghatározott rendelkezésekkel összhangban a tagok közgyűlésének döntési jogköre legalább a következő kérdésekre terjed ki:
[…]
d)      a jogdíjbevételek, valamint a jogdíjbevételek befektetéséből eredő bevételek terhére történő levonások általános politikája.”
10.      Ugyanezen irányelv 11. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy „[a] közös jogkezelő szervezet a jogdíjbevételeket vagy a jogdíjbevételek befektetéséből eredő bevételt kizárólag a jogosultak között való felosztásra használhatja, kivéve, ha levonhatja vagy beszámíthatja a kezelési díjakat a 8. cikk (5) bekezdésének d) pontjával összhangban hozott döntésnek megfelelően, vagy ha felhasználhatja a jogdíjbevételeket vagy a jogdíjbevételek befektetéséből eredő bevételt a 8. cikk (5) bekezdésével összhangban hozott döntésnek megfelelően”.
11.      A 2014/26/EK irányelv 12. cikkének (2) és (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)      A levonásoknak ésszerűnek kell lenniük, és összhangban kell állniuk a közös jogkezelő szervezet által a jogosultaknak nyújtott – ezen belül adott esetben a (4) bekezdésben említett – szolgáltatásokkal, valamint objektív kritériumok alapján kell megállapítani azokat.
[…]
(4)      Amennyiben a közös jogkezelő szervezet a jogdíjbevételt vagy a jogdíjbevétel befektetéséből eredő bevételt terhelő levonásokból finanszíroz szociális, kulturális vagy oktatási szolgáltatásokat, e szolgáltatásokat tisztességes kritériumok alapján kell nyújtani, különösen e szolgáltatások elérhetőségére és terjedelmére tekintettel.”
A német jog
12.      A szerzői és szomszédos jogok közös jogkezelő szervezeteinek működését a német jogban 2016. június 1‑jéig az 1965. szeptember 9‑i Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz) (a szerzői és szomszédos jogok kezeléséről szóló törvény),(6) ezt követően pedig a 2016. május 24‑i Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften (a szerzői és szomszédos jogok közös jogkezelő szervezetek útján történő kezeléséről szóló törvény)(7) szabályozta.
13.      E két jogszabály alapügyre alkalmazandó változata értelmében a közös jogkezelő szervezetek kötelesek a tevékenységükből származó bevételeket rögzített szabályok (felosztási terv) szerint felosztani, amelyek kizárják az önkényes gyakorlatokat a felosztással kapcsolatban. E szervezeteknek továbbá támogatniuk kellett a kulturális jelentőségű műveket és teljesítményeket.
A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
14.      A Verwertungsgesellschaft Wort (a továbbiakban: VG Wort) Németországban az irodalmi művek szerzői jogainak közös jogkezelő szervezete. A VG Wort alapszabályának a vitatott időszakban, vagyis a 2016. január 1‑jétől 2019. szeptember 30‑ig tartó időszakban hatályos változata előírta, hogy a Förderungsfond Wissenschaft der VG Wort GmbH (a VG Wort tudomány támogatására szolgáló alapja, továbbiakban: FFW) – egy olyan korlátolt felelősségű társaság, amelynek egyedüli tagja a VG Wort – részére támogatás kerül kifizetésre. Az FFW célja a tudomány és a kutatás támogatása. Ez a tudományos művek és szakkönyvek kiadásával kapcsolatos nyomdaköltségek, a tudományos művek vagy szakkönyvek alapjául szolgáló kutatások, valamint a tudományos szakirodalom és szakkönyvek népszerűsítését szolgáló egyéb intézkedések, többek között a szerzői jogról szóló doktori értekezések elkészítését lehetővé tevő ösztöndíjak támogatásával valósul meg. A VG Wort által szolgáltatott információk szerint az FFW‑nek nyújtott támogatást a magáncélú másolat után járó díjazás, valamint a tudományos és műszaki művek és szakkönyvek nyilvános haszonkölcsönzéséért járó díjazás címén kapott bevételekből történő levonásokból finanszírozták; a vitatott időszakban ez a támogatás a VG Wort bevételeinek 0,51%‑át tette ki.
15.      TL és OS irodalmi művek szerzői, akik tagjai a VG Wortnak, és jogkezelési szerződést kötöttek vele. A vitatott időszakban több művet jelentettek be a VG Wortnál, és „szöveg többszörözése” jogcímen részesültek az e szervezet által szerzett bevételekből. Az alapeljárásban TL a saját nevében, valamint OS nevében jár el, aki engedményezte rá a jogait.
16.      TL azt kifogásolja, hogy a VG Wort a 2016. január 1. és 2019. szeptember 30. közötti időszakban beszedett bevételeiből bizonyos összegeket biztosított az FFW‑nek, és ezáltal csökkentette TL‑nek és OS‑nek a bevételből való részesedését. Első fokon TL annak megállapítását kérte, hogy a VG Wort nem volt és nem is jogosult arra, hogy az FFW finanszírozása érdekében teljesített kifizetések révén csökkentse a műveik után járó részesedések kifizetését. TL ezenkívül tájékoztatást kért az FFW részére folyósított összegekről.
17.      A keresetnek első fokon részben helyt adtak. A fellebbviteli bíróság az ítéletet az OS‑re nézve kedvező részben helybenhagyta, TL tekintetében pedig teljes egészében elutasította a keresetet.(8) Úgy ítélte meg ugyanis, hogy a VG Wort jogkezelési szerződésekbe foglalt felosztási tervei általános szerződési feltételeknek minősülnek, amelyeknek az FFW részére teljesített kifizetésekre vonatkozó rendelkezései, mivel sértik a közös jogkezelő szervezetek működésére irányadó jogszabály lényeges alapgondolatait, a nemzeti jog értelmében érvénytelenek annyiban, amennyiben lehetővé teszik, hogy a kifizetésekben jogosulatlanok is részesüljenek.
18.      A kérdést előterjesztő bíróság, amelyhez felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be, úgy véli, hogy az FFW részére teljesített kifizetések jogszerűek lehetnek a közös jogkezelő szervezeteknek az alkalmazandó nemzeti jogszabályban előírt, a tudomány és a kultúra támogatására vonatkozó kötelezettségére tekintettel. Ez azonban attól függ, hogy e kötelezettség összeegyeztethető‑e az uniós joggal.
19.      E körülmények között a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Összeegyeztethető‑e a [2001/29] irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával, a [2006/115] irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első mondatával, valamint a [2014/26] irányelv 11. cikkének (4) bekezdésével és 12. cikkének (4) bekezdésével, ha valamely nemzeti jogi rendelkezés szerint a közös jogkezelő szervezet kulturális jelentőségű műveket támogat, ennek következményeként pedig a támogatásból olyan címzettek is részesülnek, akik (legalábbis még) nem tartoznak a jogosultak körébe?
2)      Abban az esetben, ha a [2014/26] irányelv 12. cikkének (4) bekezdése szerinti szociális, kulturális vagy oktatási szolgáltatások kizárólag a jogosultaknak nyújthatók: az ilyen szolgáltatások nyújtásának megengedhetősége attól függ‑e, hogy e szolgáltatások címzettje jelenleg jogosult‑e díjazásra, vagy elegendő‑e olyan szerzői vagy szomszédos jogi jogosultság fennállása is, amely után jelenleg nem jár díjazás? Az ilyen szolgáltatások megengedhetősége megköveteli‑e a közös jogkezelő szervezettel kötött közös jogkezelési szerződés fennállását?”
20.      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem 2024. december 10‑én érkezett a Bírósághoz. Írásbeli észrevételeket nyújtottak be az alapeljárásban részt vevő felek, a német és az osztrák kormány, valamint az Európai Bizottság. A 2025. november 26‑i tárgyaláson ugyanezek a felek, valamint a francia kormány képviseltette magát.
Elemzés
21.      A jelen ügyben az előterjesztő bíróság két kérdést tesz elő előzetes döntéshozatalra. Mivel a
második kérdés az első kérdésre adandó választól függ, e kérdéseket abban a sorrendben fogom elemezni, ahogy azokat előterjesztették.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
22.      Előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésével az előterjesztő bíróság a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdése b) pontjának, a 2006/115 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének, valamint a 2014/26 irányelv 11. cikke (4) bekezdésének és 12. cikke (4) bekezdésének értelmezésére kéri a Bíróságot. Bár e bíróság ezeket a rendelkezéseket egyenrangúként kezeli, azok eltérő jellegű kérdéseket szabályoznak. Ugyanis, míg a 2014/26 irányelv érintett rendelkezései általános jelleggel a szerzői és szomszédos jogok közös jogkezelésére vonatkoznak, addig a 2001/29 és a 2006/115 irányelv érintett rendelkezései a szerzők számára különleges jogokat biztosítanak, azaz a műveik meghatározott felhasználásai alapján a díjazáshoz való jogot.
23.      Ugyanakkor, amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, és amint azt a VG Wort a tárgyaláson is megerősítette, az alapeljárás a 2001/29 irányelv és a 2006/115 irányelv érintett rendelkezéseiben említett bevételek e szervezet általi felhasználására vonatkozik. Számomra tehát úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság valójában a 2014/26 irányelv érintett rendelkezéseinek a 2001/29 és a 2006/115 irányelv rendelkezéseinek, valamint a Bíróság releváns ítélkezési gyakorlatának fényében történő értelmezését kéri.
24.      Így az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2014/26 irányelv 11. cikkének (4) bekezdését és 12. cikkének (4) bekezdését a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával és a 2006/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy e rendelkezésekkel ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely lehetővé teszi a közös jogkezelő szervezet számára, hogy az e két utóbbi rendelkezésben említett méltányos díjazáshoz való jogból, illetve díjazáshoz való jogból származó bevételek egy részét olyan kulturális tevékenységekre fordítsa, amelyek adott esetben olyan személyek javát szolgálhatják, akik nem szerzői jogok jogosultjai. E kérdés azon a – felek által nem vitatott – előfeltevésen alapul, hogy az alapeljárásban szóban forgó szolgáltatások a 2014/26 irányelv értelmében vett „kulturális” vagy „oktatási” szolgáltatásoknak minősülnek.
25.      E kérdés megválaszolásához mind a 2014/26 irányelv rendelkezéseinek, mind a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdése b) pontjának, valamint a 2006/115 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének értelmezésére is szükség van. E rendelkezések elemzésének megkezdése előtt szükségesnek tartom, hogy előzetesen néhány általános megjegyzést tegyek.
Előzetes megjegyzések
26.      Amint azt a jelen indítvány bevezetésében már említettem, az irodalmi és művészeti tulajdon társadalomban betöltött sajátos szerepének megfelelően a szerzői jogi közös jogkezelő szervezetek szerepe nem korlátozódik arra, hogy az e jogok hasznosításából származó bevételeket felosszák a jogosultak között. A közös jogkezelő szervezetek hagyományosan más, először szociális (1897‑re visszanyúló(9)), majd kulturális és oktatási feladatokat(10) láttak el. Szerepük tehát nem hasonlítható – amint azt láthatóan az alapeljárás felperesei teszik – egy befektetési alap szerepéhez, amelynek egyetlen célja, hogy bevételt érjen el, és azt a befektetett tőke függvényében felossza a tagok között. Az irodalmi és művészeti tulajdonjogok közös kezelése nemcsak a jogosultak, hanem a művek felhasználói és a nyilvánosság közös érdekét is szolgálja.
27.      Nemzetközi szinten úgy tűnik, hogy egyetértés áll fenn a tekintetben, hogy a szociális, kulturális és oktatási tevékenységek finanszírozhatók a közös jogkezelő szervezetek által beszedett, a szerzői jogok hasznosításából származó bevételek viszonylag kis részének levonása révén. Általában az e bevételek 10%‑ának megfelelő felső határt tekintik elfogadhatónak.(11) E határ azonban a kizárólagos jogok hasznosításából származó bevételekből történő levonásra vonatkozik. Ami a díjazáshoz, például a magáncélú másolat vagy a nyilvános haszonkölcsönzés után járó díjazáshoz való jogot illeti, a nemzeti jogalkotók vagy maguk a közös jogkezelő szervezetek mozgástere tágabbnak tűnik.(12)
28.      A közös jogkezelő szervezetek által ily módon finanszírozott tevékenységek különböző jellegűek lehetnek, és a személyek különböző kategóriáinak a javára szolgálhatnak. Bár a szociális intézkedések, így például a nyugdíj‑ vagy támogatási alapok rendszerint a jogosultaknak, e szervezetek tagjainak a javára szolgálnak, más lehet a helyzet a kulturális és oktatási tevékenységeket illetően. Ez utóbbiak ugyanis nemcsak a jogosultaknak, hanem a nagyközönségnek vagy a személyek sajátos kategóriáinak a javára is szolgálhatnak, mint az alapügyben is, amely többek között a fiatal szerzőknek, a potenciális szerzői jogok jövőbeli jogosultjainak szánt ösztöndíjakra vonatkozik.
29.      Az uniós jog figyelembe veszi a közös jogkezelő szervezetek tevékenységének e kulturális dimenzióját. Így a 2014/26 irányelv (3) preambulumbekezdése kimondja, hogy „[a] közös jogkezelő szervezetek a kulturális kifejezésmódok sokszínűségének előmozdítóiként fontos szerepet töltenek be – és továbbra is fontos szerepet kell betölteniük – azáltal, hogy a legkisebb és a kevésbé népszerű repertoárok számára is piacra jutási lehetőséget teremtenek, valamint szociális, kulturális és oktatási szolgáltatásokat nyújtanak jogosultjaik és a nyilvánosság számára”. A jelen ügyben azonban az a kérdés merül fel, hogy ezen irányelv rendelkezései lehetővé teszik‑e ezen szervezetek számára az ilyen szolgáltatások nyújtását.
A 2014/26 irányelv rendelkezéseiről
30.      A 2014/26 irányelv 3. cikkének h) pontja értelmében a „jogdíjbevétel” kifejezés magában foglalja a közös jogkezelő szervezet által a jogosultak javára beszedett valamennyi bevételt, beleértve a díjigény vagy megfelelő díjazás iránti igény – így a nyilvános haszonkölcsönzésért járó díjazás vagy a magáncélú másolatért járó díjazás iránti igény – érvényesítéséből származó bevételt. Mindezekre a bevételekre tehát főszabály szerint ugyanazok a szabályok vonatkoznak.
31.      E bevételek felhasználását illetően a 2014/26 irányelv 11. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a közös jogkezelő szervezet e bevételeket kizárólag a jogosultak között való felosztásra használhatja, „kivéve, ha levonhatja vagy beszámíthatja a kezelési díjakat a 8. cikk (5) bekezdésének d) pontjával összhangban hozott döntésnek megfelelően, vagy ha felhasználhatja a jogdíjbevételeket […] a 8. cikk (5) bekezdésével[(13)] összhangban hozott döntésnek megfelelően”.
32.      E rendelkezés nem kifejezetten egyértelmű. Az egyrészt a kezelési díjaknak a 2014/26 irányelv 8. cikke (5) bekezdésének d) pontjával összhangban hozott döntésnek megfelelően történő levonása vagy beszámítása, másrészt pedig a bevételeknek az ezen (5) bekezdés értelmében általában engedélyezett felhasználása közötti különbségtétel arra enged következtetni, hogy az e rendelkezésnek megfelelően engedélyezhető levonásokat csak a szerzői jogi kezelési díjak fedezésére szolgáló levonások alkotják. Egyébiránt véleményem szerint a Bizottság is ezt az értelmezést támogatja.
33.      Ilyen korlátozás azonban egyáltalán nem tűnik ki a 2014/26 irányelv 8. cikke (5) bekezdése d) pontjának szövegéből, amely „a jogdíjbevételek […] terhére történő levonások általános politikáj[ára]” vonatkozik, anélkül, hogy pontosítaná e levonások célját. Márpedig úgy vélem, hogy ha az uniós jogalkotó a közös jogkezelő szervezet tagjai közgyűlésének arra való lehetőségét, hogy a jogdíjbevételekből történő levonásokat engedélyezzen, a kezelési díjak fedezésének céljára kívánta volna korlátozni, ezt a 2014/26 irányelv 8. cikke (5) bekezdésének d) pontja kifejezetten előírná. Ilyen kifejezett korlátozás hiányában ezt nem lehet hallgatólagosan levezetni ezen irányelv 11. cikkének (4) bekezdéséből.
34.      Ezt a következtetést a 2014/26 irányelv 12. cikke is megerősíti, amely kifejezetten a jogdíjbevételekből történő levonásokra vonatkozik. E cikk ugyanis a (4) bekezdésében kifejezetten előírja, hogy a „szociális, kulturális vagy oktatási szolgáltatásokat” lehet a „jogdíjbevételt […] terhelő levonásokból finanszíroz[ni]”. Márpedig, ha ezen irányelv 11. cikkének (4) bekezdését úgy kellene értelmezni, hogy az a lehetséges levonásokat a kezelési díjakat fedező levonásokra korlátozza, az ellentétes lenne az irányelv 12. cikkének (4) bekezdésével.
35.      Ezért úgy vélem, hogy a 2014/26 irányelv 11. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a jogdíjbevételekből a szociális, kulturális vagy oktatási szolgáltatások finanszírozása érdekében történő levonások az e bevételek felhasználásának egyik olyan formáját képezik, amely ezen irányelv 8. cikke (5) bekezdésének megfelelően engedélyezhető.
36.      Ami a 2014/26 irányelv 12. cikkét illeti, annak (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a jogdíjbevételekből történő levonásoknak többek között „összhangban kell állniuk a közös jogkezelő szervezet által a jogosultaknak nyújtott – ezen belül adott esetben a[z ugyanezen cikk] (4) bekezdés[é]ben említett – szolgáltatásokkal”. Márpedig e (4) bekezdés, amint már említettem, a szociális, kulturális és oktatási szolgáltatásokra vonatkozik.
37.      A Bizottsághoz hasonlóan a „közös jogkezelő szervezet által a jogosultaknak nyújtott – ezen belül […] a (4) bekezdésben említett – szolgáltatások” kifejezésből arra lehet következtetni, hogy ez utóbbi szolgáltatásokat szükségképpen a jogosultak részére kell nyújtani ahhoz, hogy azokat a jogdíjbevételekből történő levonásokból lehessen finanszírozni.
38.      Ugyanakkor, amint azt a 2014/26 irányelv 11. cikkének (4) bekezdése kapcsán bemutattam, az irányelv rendelkezéseit nem abszolút pontosság jellemzi, így számomra elképzelhetőnek tűnik az irányelv 12. cikke (2) és (4) bekezdésének eltérő értelmezése.
39.      Azok a szolgáltatások ugyanis, amelyek jellegüknél fogva „a közös jogkezelő szervezet által a jogosultaknak nyújtott” szolgáltatások, a jogkezelési szolgáltatások, vagyis azok, amelyek a felhasználási engedélyek megadására, valamint az azokból származó bevételek beszedésére és felosztására vonatkoznak. Elsősorban e kezelési szolgáltatások finanszírozására szolgálnak a 2014/26 irányelv 12. cikkének (2) bekezdésében említett levonások. Ugyanez vonatkozik a szociális szolgáltatásokra is, amelyeket a közös jogkezelő szervezetek általában a tagjaik részére nyújtanak.
40.      Ami ezzel szemben a kulturális és oktatási szolgáltatásokat illeti, azokban a jogosultakon kívül más személyi kategóriák is részesülhetnek. E szolgáltatásoknak egyébiránt gyakran több csoport is – közvetlen és közvetett – kedvezményezettje. Bár közvetlenül a nagyközönség tagjai vagy olyan személyek részére is nyújthatók, akik nem szerzői jogok jogosultjai, az e területen a kultúrát vagy az oktatást előmozdító tevékenységek általában közvetett módon az említett jogosultak előnyére is szolgálnak.
41.      Márpedig a 2014/26 irányelv egyetlen rendelkezése sem követeli meg kifejezetten, hogy a jogdíjbevételekből történő levonásokból finanszírozott kulturális vagy oktatási szolgáltatásokat a közös jogkezelő szervezetek kizárólag közvetlenül az említett jogok jogosultjainak nyújtsák. Ezen irányelv 12. cikkének (4) bekezdése kizárólag azt írja elő, hogy e szolgáltatásokat tisztességes kritériumok alapján kell nyújtani. Ilyen követelmény nem tűnik ki az említett irányelv Bizottság által hivatkozott 13. cikkének (6) bekezdéséből sem. Egyrészt ugyanis e rendelkezés nem a jogdíjbevételekből történő levonásokra, hanem a fel nem osztható összegek felhasználására vonatkozik, másrészt pedig nem a közös jogkezelő szervezet közgyűlése, hanem a tagállamok döntéshozatali mozgásterének korlátozására irányul. Ami ezenkívül ugyanezen irányelvnek a Bizottság által szintén hivatkozott (28) preambulumbekezdését illeti, annak nem lehet az irányelv – imént elemzett – 8. cikkének (5) bekezdésétől, 11. cikkének (4) bekezdésétől, valamint 12. cikkének (2) és (4) bekezdésétől eltérő önálló hatálya.
42.      Ezzel szemben a 2014/26 irányelv (3) preambulumbekezdésében(14) szerepel, hogy az uniós jogalkotó szerint a közös jogkezelő szervezeteknek „a kulturális kifejezésmódok sokszínűségének előmozdítóiként […] továbbra is fontos szerepet kell betölteniük – azáltal, hogy […] szociális, kulturális és oktatási szolgáltatásokat nyújtanak jogosultjaik és a nyilvánosság számára”.(15) Mivel ezen irányelv 12. cikke (2) bekezdésének célja kizárólag annak biztosítása, hogy a jogdíjbevételekből eszközölt levonások – azon szolgáltatásokra figyelemmel, amelyek finanszírozására szolgálnak – ne haladják meg az észszerű szintet, nem látok okot arra, hogy ebből a rendelkezésből e célkitűzésen túlmutató és a jogalkotó által az említett (3) preambulumbekezdésben egyértelműen kifejezett szándékkal ellentétes következtetéseket vonjak le.
43.      Így véleményem szerint a 2014/26 irányelv releváns rendelkezéseivel nem ellentétes az, hogy egy közös jogkezelő szervezet az általa kezelt jogokból származó bevételekből eszközölt levonások révén finanszírozzon nemcsak közvetlenül a jogosultak, hanem más személyek részére is nyújtott, különösen kulturális és oktatási szolgáltatásokat. Természetesen az így felhasznált források arányának észszerű határokon belül kell maradnia, ami nemcsak közvetlenül ezen irányelv 12. cikkének (2) bekezdéséből tűnik ki, hanem az irányelv 4. cikkében foglalt azon általános elvből is, amely szerint e szervezeteknek a jogosultak érdekeinek maradéktalan figyelembevételével kell tevékenykedniük. Ami a magáncélú másolat után járó díjazásból és a nyilvános haszonkölcsönzésért járó díjazásból származó bevételeket illeti, a levonások mértékének korlátozása az e két bevételkategóriára vonatkozó, a Bíróság által értelmezett uniós jogi rendelkezésekből is következik.
A 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjáról
44.      Emlékeztetek arra, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja úgy rendelkezik, hogy a tagállamok nemzeti jogukban a többszörözés kizárólagos joga alóli kivételt állapíthatnak meg a természetes személyek által magáncélra végzett, kereskedelmi célt nem szolgáló többszörözés (úgynevezett „magáncélú másolat”) tekintetében, „feltéve, hogy a jogosultak méltányos díjazásban részesülnek”.
45.      E kivétel abból a megállapításból ered, hogy a modern technikai eszközök lehetővé teszik a nyilvánosság tagjai számára, hogy viszonylag könnyen és alacsony költségen többszörözzék a műveket és más, védelem alatt álló teljesítményeket saját felhasználásuk vagy magánkörük tagjai általi felhasználás céljából anélkül, hogy a jogosultaknak hatékony eszközei lennének az ilyen többszörözés ellenőrzésére vagy az azzal szembeni fellépésre. Bár e jelenség minősíthető akként, hogy az nem a kizárólagos jogok megsértését, hanem inkább e jogok természetes „korlátját” alkotja, mivel e jogok nem a nyilvánosság tagjainak magánszférájában alkalmazandóak,(16) általánosan elfogadott, hogy a magáncélú másolatok olyan hátrányt okoznak a jogosultaknak, amelyet kompenzálni kell. Márpedig, mivel a gyakorlatban lehetetlen ezt a díjazást a nyilvánosság érintett tagjaitól beszedni, olyan rendszert alakítottak ki, amelyben egyrészt e díjazást a közvetítőktől – a rögzítésre szolgáló berendezések eladóitól vagy a többszörözési szolgáltatások nyújtóitól – beszedett díjból finanszírozzák, másrészt pedig annak összege ezt követően e berendezések vagy szolgáltatások árában visszanyerhető. Ilyen rendszer a 2001/29 irányelv hatálybalépésekor már számos tagállamban létezett.
46.      A 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja keretében a Bíróság hasonló érvelést követett, amikor inkább az irányelv preambulumbekezdéseire, mintsem a szóban forgó rendelkezés lakonikus szövegére támaszkodott.
47.      A Bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy az e rendelkezésben említett méltányos díjazás célja, hogy megtérítse a jogosultakat érő azon hátrányt, amelyet az e rendelkezésben előírt kivétel keretében többszörözést végző személyek okoznak nekik, és hogy főszabály szerint e személyekre hárul, hogy az említett díjazás finanszírozása révén megtérítsék ezt a hátrányt.(17) A Bíróság mindazonáltal elismerte, hogy figyelemmel az azzal kapcsolatos gyakorlati nehézségekre, hogy az e többszörözést ténylegesen végző személyekkel fizettessék meg a díjazást,(18) a tagállamok előírhatnak olyan rendszert, amelynek keretében a díjat a rögzítésre szolgáló berendezések eladóitól vagy a többszörözési szolgáltatások nyújtóitól kell beszedni, akik azt ezt követően e berendezések vagy szolgáltatások árában továbbhárítják a felhasználókra.(19) A Bíróság azt is pontosította, hogy az ilyen díj nem vethető ki a nyilvánvaló módon a magáncélú másolatra vonatkozó kivételtől eltérő célra vagy jogi személyek által beszerzett berendezésekre vagy szolgáltatásokra, amely utóbbiak nem vehetik igénybe ezt a kivételt.(20)
48.      Ami a méltányos díjazás jogosultak részére történő megfizetésének módját illeti, a Bíróság elfogadta, hogy e díjazás egy – akár jelentős – részét közvetetten, a javukra létrehozott szociális és kulturális intézményeken keresztül fizessék ki, amennyiben ezen intézmények ténylegesen az említett jogosultakat támogatják.(21)
49.      Úgy tűnik, hogy a Bíróság által a magáncélú másolat után fizetendő díj, a jogosultak által a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel miatt elszenvedett hátrány és a méltányos díjazás között ily módon megállapított kapcsolat jelentősen korlátozza a tagállamok e területen fennálló, mégis „széles körűnek” minősített mérlegelési mozgásterét.(22) Márpedig számomra nem tűnik úgy, hogy a 2014/26 irányelv e tekintetben bármin változtatott volna, mivel nem a jogosultak jogainak terjedelmére, hanem kizárólag a közös jogkezelő szervezetek működési szabályaira vonatkozik.
50.      Ezzel szemben meg kell állapítani, hogy e rendszerben jelentős bizonytalansági tényezőt jelent, hogy lehetetlen pontosan kiszámítani a szóban forgó különböző összegeket.
51.      Noha már az „analóg” időszakban, amikor különböző országokban és nemzetközi szinten bevezettek a magáncélú másolat utáni díjakra vonatkozó rendszereket, megállapítható volt, hogy a természetes személyek számára akkor rendelkezésre álló, rögzítésre szolgáló berendezések legnagyobb részét védelem alatt álló teljesítmények többszörözésére szánják,(23) nehéz volt pontosan meghatározni, hogy ténylegesen mely teljesítményeket többszörözték. E díjat tehát hozzávetőlegesen meghatározott kritériumok alapján és átalányjelleggel kellett megfizetni.
52.      A digitális környezetben ugyanaz a – gyakran valamely műszaki berendezésbe beépített – adathordozó tartalmazza mind a felhasználó által létrehozott magánjellegű teljesítményeket, mind pedig a jogosultaktól jogszerűen megszerzett, a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel keretében többszörözött teljesítményeket vagy akár jogellenesen megszerzett védelem alatt álló teljesítményeket, anélkül hogy pontosan meg lehetne határozni, hogy e különböző teljesítménykategóriák milyen arányban foglalják el a tárolókapacitást. Ezt egyébként a Bíróság kifejezetten megállapította, egy olyan jogi fikcióra támaszkodva, amely szerint vélelmezni kell, hogy a természetes személyek rendelkezésére bocsátott, rögzítésre szolgáló berendezéseket teljes mértékben védelem alatt álló teljesítményeknek a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel keretében történő többszörözésére használják,(24) noha egyértelmű, hogy a gyakorlatban messze nem ez a helyzet.
53.      A jogosultak által e kivétel címén elszenvedett hátránynak és az e hátrány ellentételezése érdekében beszedendő díj összegének a kiszámítását tehát szükségszerűen nagyfokú bizonytalanság és hozzávetőlegesség jellemzi. Ugyanez vonatkozik az e díjból származó bevételek felosztására is, mivel – amint azt a Bíróság maga is megjegyezte – „a gyakorlatban lehetetlen annak meghatározása, hogy melyik művet melyik felhasználó milyen adathordozón többszörözte”.(25)
54.      A tagállamok tehát ezen összegek kiszámítása során rendelkeznek valódi mérlegelési mozgástérrel, mivel a 2001/29 irányelv csak azt követeli meg, hogy a jogosultak a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel címén méltányos díjazásban részesüljenek, és amint azt az irányelv (31) preambulumbekezdése előírja, megfelelő egyensúlyt kell biztosítani az említett jogosultak és a felhasználók érdekei között. Ezzel szemben az, hogy mi értendő „méltányos” és „megfelelő” alatt, a tagállamok mérlegelésére van bízva, az uniós jog olyan általános elveinek tiszteletben tartása mellett, mint a hátrányos megkülönböztetés tilalma és az arányosság.
55.      Ennek keretében számomra tökéletesen lehetségesnek tűnik, hogy a magáncélú másolat utáni díj címén beszedett összegek viszonylag kis hányadát a közös jogkezelő szervezetek olyan kulturális és oktatási tevékenységek finanszírozására fordítsák, amelyek adott esetben olyan személyeket támogatnak, akik nem jogosultak, ugyanakkor biztosítják a jogosultak számára, hogy ténylegesen méltányos díjazásban részesüljenek azon hátrányért, amelyet a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel miatt vélhetően elszenvedtek.
56.      Ezt a megállapítást nem cáfolja a Hewlett‑Packard Belgium ítélet,(26) amelyben a Bíróság megállapította, hogy a jogosultak által elszenvedett hátrány ellentételezésének „túlfizetése” összeegyeztethetetlen a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjával. Ez az ítélet ugyanis egy olyan sajátos helyzetre vonatkozott, amelyben a magáncélú másolat utáni díjat két szakaszban szedték be, a többszörözési műveletet megelőzően, a berendezés többszörözési sebességétől függően, majd e műveletet követően, az elvégzett többszörözések számától függően. Így egyrészt a Bíróság érvelése azon az előfeltevésen alapult, hogy e díjat teljes egészében a jogosultaknak fizették ki, másrészt pedig arra a sajátos helyzetre vonatkozott, amelyben ismert volt az elvégzett többszörözések száma, és így a jogosultakat ért hátrány mértéke.(27) Márpedig az ilyen helyzet kivételes, és a gyakorlatban csak a többszörözési szolgáltatások után beszedett díjak esetében áll fenn. Ezzel szemben, ha a díjat a rögzítésre szolgáló berendezések természetes személyek részére történő rendelkezésre bocsátásának időpontjában vetik ki, a hátrányt nem lehet e többszörözések pontos száma alapján kiszámítani. Ezen ítéletből tehát csak korlátozott mértékben vonhatók le tanulságok.
57.      Így véleményem szerint a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával nem ellentétes az, hogy a magáncélú másolat után fizetendő díj észszerűen korlátozott részét olyan kulturális vagy oktatási tevékenységek finanszírozására fordítsák, amelyek olyan személyek javát szolgálhatják, akik nem jogosultak, feltéve hogy a jogosultak a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel címén – közvetlenül vagy közvetve – méltányos díjazásban részesülnek.
A 2006/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdéséről
58.      Emlékeztek arra, hogy a 2006/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a haszonkölcsönzés(28) kizárólagos joga alóli kivételt írjanak elő a „nyilvános haszonkölcsönzés” tekintetében, azzal a feltétellel, hogy legalább a szerzők e címen díjazásban részesülnek, amelynek összegét a tagállamok a kultúrpolitikai célkitűzéseiknek megfelelően határozzák meg.
59.      E rendelkezés a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjához képest nemcsak hasonlóságokat, hanem jelentős eltéréseket is mutat.
60.      Egyrészt, amint azt a Bíróságnak már volt alkalma megállapítani,(29) a nyilvános haszonkölcsönzésre vonatkozó kivétel – a magáncélú másolatra vonatkozó kivételhez hasonlóan – hátrányt okozhat a jogosultaknak, amelyet – a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti méltányos díjazáshoz hasonlóan – a szóban forgó díjazás hivatott ellentételezni.(30)
61.      Másrészt ezt a hátrányt nem a felhasználók okozzák, hanem a közintézmények, amelyek e kivétel keretében a védelem alatt álló teljesítmények haszonkölcsönbe adását kínálják. Ezen intézményeknek kell tehát megfizetniük a jogosultakat megillető díjazást.(31) Mivel nem került pontosításra, hogy e díjazásnak „méltányosnak” kell lennie, nem áll fenn arra vonatkozó kötelezettség, hogy a díjazás figyelembe vegye a szóban forgó védelem alatt álló teljesítmény gazdasági értékét, és e díjazás lehet jóval alacsonyabb, mint a 2006/115 irányelv más rendelkezéseiben előírt méltányos díjazás.(32) Ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdése tehát széles mérlegelési mozgásteret hagy a tagállamoknak a nyilvános haszonkölcsönzésre vonatkozó kivétel címén fizetendő díjazás összegének meghatározását illetően.(33)
62.      E mérlegelési mozgástér korlátai kizárólag az e díjazás összegének meghatározása során figyelembe veendő kritériumokra vonatkoznak, vagyis a jogosultaknak okozott hátrány mértékére, amely a szóban forgó intézmény által haszonkölcsönbe adásra kínált teljesítmények számában és az ezen intézménybe beiratkozott kölcsönzők számában nyilvánul meg.(34) Egyébiránt e díjazásnak lehetővé kell tennie a szerzők számára, hogy megfelelő jövedelemre tegyenek szert, így az összege nem lehet pusztán szimbolikus.(35) E jövedelem „megfelelő” szintjét a tagállamok határozzák meg.
63.      A magáncélú másolat után járó méltányos díjazás esetéhez hasonlóan véleményem szerint semmi nem zárja ki, hogy a nyilvános haszonkölcsönzésért járó díjazást közvetett módon, a jogosultak javára létrehozott szociális vagy kulturális intézményeken keresztül fizessék ki a jogosultaknak.(36)
64.      Ebből következik, hogy a tagállamok mérlegelési mozgástere még jelentősebb a nyilvános haszonkölcsönzésre vonatkozó kivétel címén fizetendő díjazás meghatározása tekintetében, mint a magáncélú másolat után fizetendő díj összegének meghatározása tekintetében. A tagállamok tehát a fortiori lehetővé tehetik a közös jogkezelő szervezetek számára, hogy e díjazás egy részét olyan kulturális vagy oktatási tevékenységek finanszírozására fordítsák, amelyek adott esetben olyan személyeket támogathatnak, akik nem jogosultak.
65.      Következésképpen úgy vélem, hogy a 2006/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes az, hogy a nyilvános haszonkölcsönzésre vonatkozó kivétel címén járó díjazás egy részét ilyen tevékenységek finanszírozására fordítsák, feltéve hogy a jogosultak e címen megfelelő díjazásban részesülnek.
Válaszjavaslat
66.      Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ adja, hogy a 2014/26 irányelv 11. cikkének (4) bekezdését és 12. cikkének (4) bekezdését a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával és a 2006/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely lehetővé teszi a közös jogkezelő szervezet számára, hogy az utóbbi két rendelkezésben említett méltányos díjazáshoz való jogból, illetve díjazáshoz való jogból származó bevételek egy részét olyan kulturális tevékenységekre fordítsa, amelyek adott esetben olyan személyeket támogathatnak, akik nem szerzői jogok jogosultjai, feltéve, hogy a jogosultak – közvetlenül vagy közvetve – ilyen méltányos díjazásban, illetve ilyen megfelelő díjazásban részesülnek.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
67.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést arra az esetre teszik fel, ha a Bíróság az első kérdésre azt a választ adná, hogy a 2014/26 irányelv – 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával és a 2006/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett – 11. cikkének (4) bekezdésével és 12. cikkének (4) bekezdésével ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely lehetővé teszi a közös jogkezelő szervezet számára, hogy az utóbbi két rendelkezésben említett méltányos díjazáshoz való jogból, illetve díjazáshoz való jogból származó bevételek egy részét olyan kulturális tevékenységekre fordítsa, amelyek adott esetben olyan személyeket támogathatnak, akik nem szerzői jogok jogosultjai. Mindazonáltal, ha a Bíróság követné az ezen első kérdésre adandó válaszra vonatkozó javaslatomat, akkor a második kérdésre nem lenne szükséges válaszolni. A teljesség kedvéért azonban röviden azt is elemzem.
68.      Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2014/26 irányelv 11. cikkének (4) bekezdését és 12. cikkének (4) bekezdését a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával és a 2006/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy a közös jogkezelő szervezet által nyújtott szociális, kulturális és oktatási szolgáltatásokban, amelyeket az e két utóbbi rendelkezésben említett méltányos díjazáshoz való jogból, illetve díjazáshoz való jogból származó bevételekből történő levonásokból finanszíroznak, csak azon jogosultaknak részesülhetnek, akik jelenleg jogosultak díjazásra, vagy akik a szóban forgó szervezettel közös jogkezelési szerződést kötöttek. Számomra úgy tűnik, hogy „díjazásra való jelenlegi jogosultság” alatt a kérdést előterjesztő bíróság a jogdíjbevételek felosztásában való részesedéshez való jogot érti, vagyis azt, hogy az e jogosultak védelem alatt álló teljesítményei ilyen bevételeket generáltak.
69.      E kérdés megválaszolásához abból az elvből kell kiindulni, hogy a szóban forgó bevételek lehetséges felhasználásának ilyen korlátozása a 2014/26 irányelv 11. cikke (2) bekezdésének és 12. cikke (4) bekezdésének, vagy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjára vonatkozó, adott esetben analógia útján a 2006/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésére is alkalmazott ítélkezési gyakorlatból következne.
70.      Márpedig mind e rendelkezések, mind pedig ez az ítélkezési gyakorlat általános jelleggel „jogosultakról” beszél, további pontosítás nélkül. Véleményem szerint tehát ebből indokolatlan lenne további követelményeket levezetni a díjazásra való jelenlegi jogosultság fennállását vagy az említett jogosultaknak a szóban forgó közös jogkezelő szervezettel fennálló szerződéses viszonyát illetően.
71.      Ez még inkább így van a magáncélú másolat után járó méltányos díjazáshoz vagy a nyilvános haszonkölcsönzés után járó díjazáshoz való jogot illetően. Az ilyen jogok kezelését ugyanis általában a törvény által kijelölt közös jogkezelő szervezetekre bízzák anélkül, hogy e szervezetek és a jogosultak között szerződéses viszonyra lenne szükség. Az említett jogok valamennyi jogosultjának részesülnie kell tehát az azokból származó bevételből.
72.      Egyébiránt nem minden jogosult tesz szert állandó jelleggel a jogaiból származó bevételre. Márpedig a közös jogkezelő szervezet által nyújtott kulturális szolgáltatásokban való részesülés időben nem feltétlenül esik egybe az ilyen bevételek megszerzésével. Igazságtalan és a gyakorlatban lehetetlen lenne tehát az előbbit az utóbbitól függővé tenni.
73.      Ezzel szemben a közös jogkezelő szervezetek a védelem alatt álló teljesítmények típusa vagy a jogok fajtái szerint meghatározott tevékenységi körrel rendelkeznek, amint azt a 2014/26 irányelv 5. cikkének (2) bekezdése kifejezetten előírja. Ezért logikusan, amikor ezen irányelv szóban forgó rendelkezései a jogosultakra hivatkoznak, olyan jogok jogosultjairól van szó, amelyek kezelése a szóban forgó szervezet tevékenységi körébe tartozik.
74.      Véleményem szerint ugyanezt a szabályt kell alkalmazni a jogdíjbevételek szociális, kulturális és oktatási szolgáltatások finanszírozására történő felhasználását illetően is. Amennyiben az e szolgáltatásokban való részesülést a jogosultakra kell korlátozni, olyan jogok jogosultjairól kellene, hogy szó legyen, amelyek kezelése a szóban forgó szervezet tevékenységi körébe tartozik. Ha ugyanis például valamely, irodalmi műveken fennálló jogok közös jogkezelő szervezete az e jogokból származó bevételeket a zeneművek jogosultjai javára használná fel, ez olyan személyek javára történő felhasználással lenne egyenértékű, akik nem jogosultak, és a korlátozás teljesen értelmét vesztené.
75.      Ha a Bíróság nem fogadná el az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre javasolt válaszomat, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre tehát azt a választ kellene adni, hogy a 2014/26 irányelv 11. cikkének (4) bekezdését és 12. cikkének (4) bekezdését a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával és a 2006/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy a közös jogkezelő szervezet által nyújtott szociális, kulturális és oktatási szolgáltatásokban, amelyeket az e két utóbbi rendelkezésben említett méltányos díjazáshoz való jogból, illetve díjazáshoz való jogból származó bevételekből történő levonásokból finanszíroznak, minden olyan jogosult részesülhet, aki olyan jogok jogosultja, amelyek kezelése a szóban forgó szervezet tevékenységi körébe tartozik.
Végkövetkeztetés
76.      A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
A szerzői és szomszédos jogokra vonatkozó közös jogkezelésről és a zeneművek belső piacon történő online felhasználásának több területre kiterjedő hatályú engedélyezéséről szóló, 2014. február 26‑i 2014/26/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 11. cikkének (4) bekezdését és 12. cikkének (4) bekezdését az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával és a bérleti jogról és a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról [helyesen: a szellemi tulajdon területén a bérleti jogról, a haszonkölcsönzési jogról és a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról] szóló, 2006. december 12‑i 2006/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely lehetővé teszi a közös jogkezelő szervezet számára, hogy az utóbbi két rendelkezésben említett méltányos díjazáshoz való jogból, illetve díjazáshoz való jogból származó bevételek egy részét olyan kulturális tevékenységekre fordítsa, amelyek adott esetben olyan személyeket támogathatnak, akik nem szerzői jogok jogosultjai, feltéve, hogy a jogosultak – közvetlenül vagy közvetve – méltányos díjazásban, illetve megfelelő díjazásban részesülnek.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      Ezzel kapcsolatban lásd többek között: Gervais, D., The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations, European Intellectual Property Review, 2018, 6. sz., 349–356. o., valamint a hivatkozott szakirodalom.
3      HL 2001. L 167., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 230. o.; helyesbítések: HL 2008. L 314., 16. o.; HL 2014. L 10., 32. o.
4      HL 2006. L 376., 28. o.
5      HL 2014. L 84., 72. o.; helyesbítés: HL 2015. L 233., 8. o.
6      BGBl. 1965. I., 1294. o.
7      BGBl. 2016. I., 1190. o.
8      Mivel megállapította, hogy a TL‑nek járó bevételek csökkentésére nem került sor.
9      Lásd: Melichar, F., Deductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law, International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991, 1. sz., 47. o.
10      Másfelől megjegyzem, hogy e szervezetek gyakran a szerzői jogok megsértése elleni küzdelemben is részt vesznek.
11      Lásd különösen: Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, WIPO Publication No. 855E/22, Genf, 2022, 225. és 226. o.
12      Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, i. m., 228. o.
13      Ez a rendelkezés a közös jogkezelő szervezet tagjainak közgyűlése számára fenntartott döntéseket sorolja fel.
14      Lásd a jelen indítvány 25. pontját.
15      Kiemelés tőlem.
16      Lásd különösen: Vivant, M., Bruguière, J.‑M., Droit d’auteur et droits voisins,
Dalloz, Párizs, 2016, 548. és azt követő oldalak.
17      Lásd különösen: 2013. július 11‑i Amazon.com International Sales és társai ítélet (C‑521/11, a továbbiakban: Amazon ítélet, EU:C:2013:515, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18      Egyébiránt meg kell állapítani, hogy az ilyen fizetés esetében már nem valamely kivétel címén nyújtott díjazásról, hanem a védelem alatt álló teljesítmények fizetés ellenében történő felhasználásáról lenne szó. A magáncélú másolatra vonatkozó kivétel indoka ugyanis abban a nehézségben rejlik, amellyel a jogosultak szembesülnek a védelem alatt álló teljesítmények nyilvánosság tagjainak magánszférájában történő felhasználásának ellenőrzése és az e címen járó díjazás beszedése során.
19      Amazon ítélet, 24. és 25. pont.
20      Amazon ítélet, 28. pont.
21      Amazon ítélet, 49–55. pont.
22      Amazon ítélet, 20. pont.
23      Mivel kevés más lehetőség volt ezek használatára.
24      Lásd ebben az értelemben: Amazon ítélet, 41. és 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
25      Amazon ítélet, 51. pont.
26      2015. november 12‑i ítélet (C‑572/13, EU:C:2015:750, 85. és 86. pont). Emlékeztetek arra, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) pontja az úgynevezett reprográfiai kivételt írja elő, amely szintén méltányos díjazás alapjául szolgál.
27      2015. november 12‑i Hewlett‑Packard Belgium ítélet (C‑572/13, EU:C:2015:750, 84. pont).
28      A 2006/115 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja úgy határozza meg a „haszonkölcsönzés” kifejezést, mint „a nyilvánosság számára nyitva álló intézmény útján határozott időre történő használatba adás[t], amely sem közvetlenül, sem közvetetten nem irányul gazdasági vagy kereskedelmi előny szerzésére”.
29      A 2006/115 irányelvvel hatályon kívül helyezett és felváltott, a bérleti jogról és a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról [helyesen: a szellemi tulajdon területén a bérleti jogról, a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról] szóló, 1992. november 19‑i 92/100/EGK tanácsi irányelv (HL 1992. L 346., 61. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 120. o.) 5. cikkének (1) bekezdésére vonatkozóan.
30      2011. június 30‑i VEWA ítélet (C‑271/10, a továbbiakban: VEWA ítélet, EU:C:2011:442, 29. pont).
31      VEWA ítélet, 23. pont.
32      VEWA ítélet, 33. pont.
33      VEWA ítélet, 36. pont.
34      VEWA ítélet, 37–39. pont.
35      VEWA ítélet, 34. pont.
36      Lásd a jelen indítvány 44. pontját.