62008CC0413_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A Lafarge SA (a továbbiakban: fellebbező, illetve Lafarge) a fellebbezésében többek között arra kéri a Bíróságot, hogy helyezze hatályon kívül az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának (harmadik tanács) a T‑54/03. sz., Lafarge kontra Bizottság ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletét (a továbbiakban: megtámadott ítélet), és semmisítse meg a Bizottság 2002. november 27‑i 2005/471/EK határozatát(2) (a továbbiakban: megtámadott határozat) a fellebbezőre bírságot kiszabó részében, vagy – másodlagosan – részlegesen helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és csökkentse a Bizottság által a fellebbezőre a megtámadott határozatban kiszabott bírság összegét.
II – A fellebbezés háttere
A – Jogi háttér
2. A Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet(3) 15. cikke kimondja:
„[…]
(2) A Bizottság határozattal 1000‑től 1 000 000 elszámolási egységig terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:
a) megsértik a Szerződés [81]. cikkének (1) bekezdését vagy [82]. cikkét; […]
[…]
A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.
[…]”
B – A megtámadott határozat
3. A Bizottság 2002. november 27‑én fogadta el a megtámadott határozatot, amelyben megállapította, hogy a BPB PLC (a továbbiakban: BPB), a Knauf‑csoport (a továbbiakban: Knauf), a Lafarge és a Gyproc Benelux NV (a továbbiakban: Gyproc) megsértették a Szerződés 81. cikkének (1) bekezdését, amikor részt vettek egy sor megállapodásban és összehangolt magatartásban a gipszlemezágazatban(4) . A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a BPB, a Knauf, a Lafarge és a Gyproc olyan, a Szerződés 81. cikkének (1) bekezdésével ellentétes, összetett és folyamatos megállapodáshoz csatlakozott és abban megszakítás nélkül részt vett, amely a következő megállapodásokban, illetve összehangolt magatartásokban nyilvánult meg:
– a BPB és a Knauf képviselői Londonban találkoztak 1992‑ben, és kifejezték azt a közös akaratukat, hogy stabilizálják a piacokat Németországban (a továbbiakban: német piac), az Egyesült Királyságban (a továbbiakban: egyesült királysági piac), Franciaországban (a továbbiakban: francia piac), valamint Hollandia, Belgium és Luxemburg területén (a továbbiakban: Benelux piac);
– a BPB és a Knauf képviselői 1992‑től kezdődően a német, francia, egyesült királysági és Benelux gipszlemezpiacokon való értékesítéseik mennyiségére vonatkozó információcsere‑rendszereket hoztak létre, amelyekhez a Lafarge, majd a Gyproc is csatlakozott;
– a BPB, a Knauf és a Lafarge képviselői több alkalommal is kölcsönösen előre tájékoztatták egymást az egyesült királysági piacon végrehajtott áremelésekről;
– a német piac sajátos alakulására való tekintettel a BPB, a Knauf, a Lafarge és a Gyproc képviselői 1996‑ban Versailles‑ban, 1997‑ben Brüsszelben, 1998‑ban pedig Hágában találkoztak annak érdekében, hogy maguk között felosszák vagy legalábbis stabilizálják a német piacot;
– a BPB, a Knauf, a Lafarge és a Gyproc képviselői több alkalommal is kölcsönösen tájékoztatták egymást, és megállapodtak egymással a német piacon 1996 és 1998 között végrehajtott áremelésekről.
4. A jogsértés időtartama a következő volt:
– „BPB PLC: legkésőbb 1992. március 31‑től 1998. november 25‑ig,
– Knauf: legkésőbb 1992. március 31‑től 1998. november 25‑ig,
– Société Lafarge SA: legkésőbb 1992. augusztus 31‑től 1998. november 25‑ig,
– Gyproc Benelux NV: legkésőbb 1996. június 6‑tól 1998. november 25‑ig”(5) .
5. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy tekintetbe véve a szóban forgó magatartás természetét, annak konkrét hatását a nagyon koncentrált és oligopol gipszlemezpiacra, és azt a tényt, hogy az az Európai Közösségen belül a négy fő piacot célozta meg, a megtámadott határozat címzettjei nagyon súlyos jogsértést követtek el a Szerződés 81. cikkének (1) bekezdése ellen. A Bizottság eltérő bánásmódban részesítette az érintett vállalkozásokat annak érdekében, hogy figyelembe vegye az érintett vállalkozások tényleges gazdasági kapacitását arra, hogy jelentős kárt okozzanak a versenyben, és annak érdekében, hogy a bírság összegét olyan szinten határozza meg, amely biztosítja a megfelelő elrettentő hatását. Különös tekintettel a jogsértésben részt vevő vállalkozások mérete közötti jelentős különbségre, a Bizottság a jogsértés súlya alapján a következőképpen határozta meg a bírságok alapösszegét:
– „BPB: 80 millió euró,
– Knauf Westdeutsche Gipswerke: 52 millió euró,
– Lafarge: 52 millió euró,
– Gyproc: 8 millió euró”(6) .
6. Annak érdekében, hogy a kiszabott bírságok megfelelő elrettentő hatását biztosítsa, és tekintetbe vegye a vállalkozás jelentős méretét és összesített forrásait, a Bizottság a Lafarge bírságának kiindulási összegét 100%‑kal megnövelte, 104 millió euróra emelve azt. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a jogsértés hosszú időtartamú volt (több mint öt év) a Knauf, a BPB és a Lafarge esetében, és közepes időtartamú (egy és öt év közötti) a Gyproc esetében, és ennek megfelelően 65%‑kal növelte meg a BPB‑ra és a Knauf Westdeutsche Gipswerkére kiszabott bírság alapösszegét, 60%‑kal a Lafarge‑ra kiszabott bírság alapösszegét, és 20%‑kal a Gyprocra kiszabott bírság alapösszegét. A Bizottság súlyosító körülményként vette figyelembe azt, hogy a BPB és a Lafarge ellen már korábban intézkedéseket hozott kartellügyekben, nevezetesen a 94/601/EK bizottsági határozatban(7), illetve a 94/815/EK bizottsági határozatban(8) .
7. A Bizottság többek között megjegyezte, hogy korábban határozatban már bírságokat szabott ki a Lafarge‑ra (akkori neve Lafarge Coppée SA volt), mivel jogellenes megállapodásban vett részt a cementágazatban. A Lafarge továbbra is aktívan részt vett egy kartellben a gipszlemezek ágazatában, azt követően, hogy a fent említett határozatot közölték vele. Az a tény, hogy a Lafarge ugyanazt a magatartást tanúsította egy másik, az első határozat által érintett ágazattól különböző ágazatban, a Bizottság szerint azt mutatja, hogy az első esetben kiszabott szankciók nem vették rá a vállalkozást arra, hogy magatartását módosítsa, és így ez súlyosító körülményt képez.
8. Ezért a Bizottság a bírság alapösszegét a BPB és a Lafarge vonatkozásában 50%‑kal megnövelte.
9. A Gyproc esetében a bírság alapösszegét 25%‑kal csökkentették az enyhítő körülményekre való tekintettel. A kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (a továbbiakban: engedékenységi közlemény)(9) értelmében a Bizottság a bírságok összegéből a BPB számára 30%‑os, a Gyproc számára pedig 40%‑os csökkentést adott. Így az egyes vállalkozásokra a következő bírságokat szabta ki:
– „BPB PLC: 138,6 millió euró,
– Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG: 85,8 millió euró,
– Société Lafarge SA: 249,6 millió euró,
– Gyproc Benelux NV: 4,32 millió euró”(10) .
C – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás
10. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. február 14‑én benyújtott keresetlevelében a Lafarge többek között a megtámadott határozat megsemmisítését, illetve másodlagosan a határozatban rá kiszabott bírság megsemmisítését vagy összegének csökkentését kérte. Keresete alátámasztásaként a Lafarge hat jogalapra hivatkozott. Elsődlegesen a védelemhez való jog megsértését kifogásolta. Másodlagosan a Lafarge egyrészt az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére, másrészt nyilvánvaló mérlegelési hibákra hivatkozott. Harmadlagosan a 81. cikk (1) bekezdésének azáltal történő megsértésére hivatkozott, hogy a megtámadott határozat egységes és folyamatos jogsértés fennállását, illetve a Lafarge ebben való részvételét állapította meg. Negyedlegesen a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megsértését kifogásolja a bírság összegének a kiszámításánál figyelembe vett forgalmat illetően. Ötödlegesen a megtámadott határozatnak a Lafarge‑ra különböző jogsértések elkövetéséért kiszabott összbírság miatti jogellenességére hivatkozik. Hatodlagosan a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és a bírság kiszámítása általános elveinek megsértését kifogásolja.
11. Az Elsőfokú Bíróság a 2008. július 8‑án hozott ítéletével a Lafarge keresetét elutasította. Elrendelte, hogy a Lafarge viseli saját, valamint a Bizottság költségeit. A jelen fellebbezésben a Lafarge a megtámadott ítélet azon részeit vitatja, amelyek az Elsőfokú Bíróság előtt előterjesztett második, harmadik és hatodik jogalapjával foglalkoznak.
III – Fellebbezési eljárás
12. A Lafarge 2008. szeptember 22‑én fellebbezést nyújtott be a megtámadott ítélet ellen. A Lafarge arra kéri a Bíróságot, hogy:
– helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és
– adjon helyt a Lafarge által első fokon előterjesztett kérelmeknek, és következésképpen semmisítse meg a megtámadott határozatot a Lafarge‑ra bírságot kiszabó részében;
– másodlagosan részlegesen helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és
– adjon helyt a Lafarge által első fokon előterjesztett kérelmeknek, és következésképpen csökkentse a Bizottság által a megtámadott határozatban a Lafarge‑ra kiszabott bírság összegét;
– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
13. A Bizottság arra kéri a Bíróságot, hogy:
– utasítsa el a fellebbezést;
– a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
14. 2009. október 22‑én tárgyalást tartottak.
15. A fellebbező hat fellebbezési jogalapra hivatkozik. Az elsődlegesen felhozott, első fellebbezési jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a tényállást, mivel kimondta, hogy a Bizottság helyesen állapíthatta meg a jogsértések tényleges fennállását a jogsértések sorozata által jellemzett általános körülményekre való módszeres hivatkozással. A másodlagosan felhozott, második fellebbezési jogalapjával a fellebbező azt állítja, hogy megsértették a bizonyítási teherrel kapcsolatos szabályokat, az ártatlanság vélelmének elvét és annak szükségszerű velejáróját, az in dubio pro reo
elvét, mivel az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság bizonyította a fellebbező 1992. augusztus 31‑től való részvételét az egységes, összetett és folyamatos jogsértésben. A járulékosan felhozott, harmadik fellebbezési jogalapjával a fellebbező az indokolási kötelezettség, valamint az egyenlő bánásmód elvének az Elsőfokú Bíróság általi megsértésére hivatkozik, mivel az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megfelelően bizonyította, hogy a fellebbező 1992. augusztus 31‑től egységes, összetett és folyamatos jogsértést követett el. A járulékosan felhozott, negyedik fellebbezési jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az arányosság és az egyenlő bánásmód elvét a kiszabott bírság kiindulási összegének meghatározásakor. A járulékosan felhozott, ötödik fellebbezési jogalapjával a fellebbező azt sérelmezi, hogy az Elsőfokú Bíróság több alkalommal is tévesen alkalmazta a jogot, és megsértette indokolási kötelezettségét, mivel megállapította, hogy a Bizottság visszaesés címén megalapozottan emelte a fellebbezőre kiszabott bírságot. A járulékosan felhozott, hatodik fellebbezési jogalapjával a fellebbező végül azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottság megalapozottan emelte a bírság kiindulási összegét az elrettentés érdekében.
IV – Az első fellebbezési jogalap: a tényállás Elsőfokú Bíróság általi elferdítése
A – A megtámadott ítélet
16. Az Elsőfokú Bíróság előtt előterjesztett, „az EK [81]. cikk (1) bekezdésének megsértése és nyilvánvaló mérlegelési hibák” címet viselő második jogalapjával a Lafarge azt állította, hogy az 1992. évi londoni találkozó, az információcsere, a kifejezetten az Egyesült Királyságot érintő információcsere, az egyesült királysági áremelések, a német piac stabilizálása és a németországi áremelések nem jelentik az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértését. A jelen fellebbezésben a fellebbező nem vitatja az Elsőfokú Bíróságnak a londoni találkozóra vonatkozó megállapításait. Elegendő megjegyezni e tekintetben, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 212. pontjából kitűnően azt állapította meg, hogy a Lafarge nem vett részt ezen a találkozón.
17. Az információcsere vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy egy sor objektív és összefüggő bizonyíték jogilag megkövetelt módon bizonyította azt a tényt, hogy a Lafarge tudott, vagy tudnia kellett volna arról, hogy az értékesítési mennyiségekre vonatkozó információcsere célja az volt, hogy megfigyeljék a piacot, és ezáltal tájékozódjanak arról, hogy az árháború véget ért‑e már, és a piaci részesedések relatíve stabilak maradtak‑e(11) .
18. A kifejezetten az Egyesült Királyságot érintő információcsere vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy a Lafarge részt vett az Egyesült Királyság piacát érintő, értékesítési mennyiségekre vonatkozó információcserében(12) . Továbbá az Egyesült Királyságban 1996. szeptember 7. előtt történt áremelések vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 316. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nem talált okirati bizonyítékot a szóban forgó vállalkozások közötti kapcsolatokra nézve. Ezt követően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 319–323. pontjában megállapította, hogy ebben az időszakban az áremelések bejelentése négy esetben gyakorlatilag egyidejű volt. Ezért az Elsőfokú Bíróság többek között úgy vélte, hogy „[a] jelen ügyben az áremelések bejelentésének hozzávetőleges egyidejűsége, valamint a bejelentett árak párhuzamossága – még akkor is, ha a különböző áremelések bejelentése közötti időközök esetleg lehetővé tették a vállalkozások számára, hogy ezen áremelésekről a piaci hírekből értesüljenek, és még ha ezen áremelések mértéke nem is volt mindig azonos – az e bejelentéseket megelőzően összehangolt magatartás komoly bizonyítékának minősülnek, mivel ezekre az emelésekre – amint azt a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította – azzal a ténnyel összefüggésben került sor, hogy a Knauf és a BPB az 1992 elején tartott londoni találkozón megállapodott abban, hogy befejezik az árháborút a négy európai piacon, és a Lafarge legkésőbb 1992 augusztusának végén csatlakozott ehhez a rendszerhez”(13) . Az Elsőfokú Bíróság az 1996. szeptember 7‑ét követő időszak vonatkozásában úgy vélte, hogy okirati bizonyítékok tanúsítják a versenytársak közötti kapcsolatok meglétét az Egyesült Királyságban történt áremeléseket illetően(14) .
19. A német piac stabilizálása vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 402. pontjában megállapította, hogy „az ügy átfogó hátterére tekintettel” és a nem vitatott tények alapján a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy még ha az érintett vállalkozások nem tudtak is külön megállapodást kötni a német piac egymás közötti felosztására, arra irányuló közös akaratukat azonban kifejezték, hogy e piacon bizonyos magatartást tanúsítsanak, vagyis hogy e piac stabilizálása révén korlátozzák a versenyt.
20. A németországi áremelések vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a versenytársak közötti kapcsolatok és összehangolt magatartások fennállását tanúsító bizonyítékokat. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 426. pontjában kimondta, hogy a szóban forgó vállalkozások közötti kapcsolatokat azon időszak összefüggéseire tekintettel kell megvizsgálni, amelyet a versenytársaknak a gipszlemezek négy nagy európai piaca – így többek között a német piac – stabilizálására vonatkozó közös akaratát tanúsító versenyellenes megnyilvánulások összessége jellemzett. Az Elsőfokú Bíróság azt is megjegyezte, hogy noha a Bizottság által megtalált különálló dokumentum tartalma nem utal egyértelműen versenyellenes magatartás fennállására, ez a körülmény nem zárja ki e dokumentum olyan értelmezését, miszerint az megerősíti e közös szándék létezését, amennyiben olyan dokumentumok sorába illeszkedik, amelyek bizonyító erejű ténykörülményeket szolgáltatnak az egyidejű és hasonló versenyellenes magatartások fennállására nézve. E vonatkozásban az Elsőfokú Bíróság számos olyan iratot vett figyelembe annak megállapításakor, hogy a Lafarge közvetlen kapcsolatban volt a versenytársaival a német piacon történt áremeléseket illetően, és hogy fennállt az áremelések alkalmazására vonatkozó összehangolt magatartás.
B – Érvelés és értékelés
21. A fellebbező előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a tényállást, mivel a jogsértések sorozata által jellemzett általános körülményekre való módszeres hivatkozással úgy vélte, hogy a Bizottság helyesen állapította meg e jogsértések tényleges fennállását. Ezért a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben körkörös érvelést alkalmazott, amikor a jogsértő általános körülményekre hivatkozott azon jogsértések tényleges fennállásának megállapítása végett, amelyek maguk is alapjául szolgálnak az állítólagos általános jogsértő körülményeknek. Ráadásul az Elsőfokú Bíróság módszeresen inkább a tények versenyellenes értelmezését tartotta elfogadhatónak a Lafarge alternatív magyarázataival szemben. Ily módon az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy az információcsere (a megtámadott ítélet 270. és 271. pontja) és a kifejezetten az Egyesült Királyságra vonatkozó információcsere (a megtámadott ítélet 303. pontja) versenyellenes célja, az Egyesült Királyságban és Németországban végrehajtott áremelésekre vonatkozó összehangolt magatartás fennállása (a megtámadott ítélet 324., illetve 402 pontja) és a német piac stabilizálására vonatkozó megállapodás fennállása (a megtámadott ítélet 430. pontja) az általános jogsértő körülményekre tekintettel bizonyítást nyert, miközben e körülmények fennállását nem bizonyítékok, hanem olyan jogsértő magatartás alapján állapította meg, amelyet kizárólag ezen általános körülmények alapján minősített ilyennek. Ily módon az Elsőfokú Bíróság elferdítette az elé terjesztett tényállást.
22. Meg kell említeni, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel sem a tényállás megállapítására, sem – főszabály szerint – a Törvényszék által az e tényállás alátámasztására elfogadott bizonyítékok vizsgálatára. Amennyiben ugyanis a bizonyítékok megszerzése szabályszerűen történt, valamint az általános jogelveket, valamint a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó eljárási szabályokat tiszteletben tartották, kizárólag a Törvényszék feladata annak mérlegelése, hogy a hozzá benyújtott bizonyítékoknak milyen bizonyító erőt tulajdonít. E mérlegelés, eltekintve e bizonyítékok elferdítésétől, nem minősül tehát a Bíróság felülvizsgálata alá tartozó jogkérdésnek(15) .
23. A Törvényszék előtti tényállás és bizonyítékok elferdítésének nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése(16) . Továbbá, amennyiben a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, akkor pontosan meg kell jelölnie az e bíróság által állítólagosan elferdített bizonyítékokat, és bizonyítania kell azokat az értékelési hibákat, amelyek megítélése szerint ehhez az elferdítéshez vezettek(17) .
24. Álláspontom szerint a fellebbező a jelen fellebbezési jogalapban általánosságban véve állította azt, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a tényállást, és részletesen kifejtette azokat a bizonyítékokat, amelyek elferdítésére hivatkozott.
25. Ugyanakkor a fellebbező nem jelölte meg pontosan azokat az értékelési hibákat, amelyek álláspontja szerint a bizonyítékok elferdítéséhez vezettek, kivéve a Rigips helyiségeiben talált, 1994 októberében készített belső feljegyzést, amelyre a megtámadott ítélet 430. pontjában az Elsőfokú Bíróság – a németországi áremelések vonatkozásában tett megállapításával összefüggésben – hivatkozott. Így a fellebbező – eltekintve a megtámadott ítélet 430. pontjának egyes részeitől – nem azonosított olyan érdemi pontatlanságot, amelyet az Elsőfokú Bíróság az elé terjesztett iratok értelmezése során vétett volna. Ezért álláspontom szerint míg a fellebbező a tényállás elferdítésére hivatkozott, valójában az Elsőfokú Bíróság előtti bizonyítékok újbóli értékelését kéri. Ez egyértelműen túllépi a Bíróság előtti fellebbezési eljárás kereteit.
26. Az 1994 októberében készített feljegyzés vonatkozásában a fellebbező azt állítja, hogy a szóban forgó feljegyzésben semmi nem támasztja alá azt a megállapítást, miszerint a versenytársak kapcsolatban voltak egymással. Első fokon a Lafarge vitatta azt, hogy a feljegyzés a gyártók között – az 1995 februárjában történt áremelés vonatkozásában – lezajlott információcserére világított volna rá. A Lafarge szerint a feljegyzés szerzője a piaci információk alapján értesült a Knauf által tervezett áremelések bejelentéséről(18) .
27. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 430. pontjában megállapította, hogy – szemben a Lafarge előadásával, miszerint a feljegyzés szerzőjét a piac tájékoztatta a Knauf által tervezett áremelésekről – „e feljegyzés Bizottság szerinti értelmezése, tekintettel a dosszié többi tényezőjére, sokkal meggyőzőbb, ugyanis utóbbiak bizonyítják, hogy az adott időszakban az érintett vállalkozások összehangolták magatartásukat. A Bizottság helyesen véli úgy, hogy ez a feljegyzés a versenytársak stratégiájának ismeretéről, valamint a közöttük fennálló kapcsolatokról tanúskodik. Ugyanis e feljegyzés szerzője – miután először összefoglalja a piaci helyzetet – kifejti, hogy a Gyproc értékesítési igazgatója panaszkodott, hogy vállalkozása piaci részesedéseket vesztett, és azokat vissza kell szereznie. Továbbá a feljegyzés előirányozta, hogy az árakat a feljegyzésében említett szinten befagyasztják, és 1995. február 1‑jén áremelésre kerül sor. Ez utóbbi megjegyzés különösen sokatmondó. Ugyanis, ha a Knauf által bejelentett áremelés megküldése egyoldalú volt, és a többi gyártó csupán követte ezt az áremelést, a BPB 1994 októberében nem tudhatta volna, hogy 1995. február 1‑jei hatállyal áremelés van kilátásban, tekintettel arra, hogy a Knauf csupán 1994 novemberében jelentette be ezt az áremelést.”
28. A megtámadott ítéletből kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem elszigetelten vizsgálta a szóban forgó feljegyzést. A feljegyzést az ügy iratainak többi elemével összefüggésben vizsgálta. Így a megtámadott ítéletből kitűnik, hogy az 1994 októberében készített feljegyzés valódi értelmét az ügy iratainak egyéb tényezői helyezik kellő megvilágításba. E tekintetben ezen egyéb tényezők (amelyeket annak bizonyítása érdekében vettek figyelembe, hogy az adott időszakban az érintett vállalkozások összehangolták magatartásukat) a következők: először is a Knauf azon nyilatkozata, miszerint hosszú ideje fennállt az a gyakorlat, hogy a versenytársak az áremelésre vonatkozó bejelentéseket árlistákkal együtt, a fogyasztóknak történő megküldéssel egyidejűleg egymásnak is közvetlenül megküldik (a megtámadott ítélet 430. pontja), másodszor a BPB és a Lafarge helyiségeiben tartott bizottsági vizsgálat során megtalált, a versenytársak áremeléseinek bejelentéseiről készült számos másolat (a megtámadott ítélet 430. pontja), harmadszor pedig az a tény, hogy 1995. február 1‑jén áremelés történt (a megtámadott ítélet 430. pontja).
29. A fellebbező nem vitatta ezeket a további tényezőket.
30. Úgy vélem, hogy a szóban forgó további, nem vitatott tényezőkre, valamint a Bíróságnak az Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben(19) hozott ítéletére tekintettel a fellebbező nem bizonyította, hogy az Elsőfokú Bíróság nyilvánvalóan tévesen értelmezte volna az 1994 októberében készített feljegyzést.
31. Ezért úgy ítélem meg, hogy az első fellebbezési jogalapot mint részben elfogadhatatlant és részben megalapozatlant el kell utasítani.
V – A második fellebbezési jogalap: a bizonyítási teherrel kapcsolatos szabályok, az ártatlanság vélelmének elve, valamint annak szükségszerű velejárója, az in dubio pro reo
elv azáltal történt megsértése, hogy az Elsőfokú Bíróság a Bizottság által bizonyítottnak ítélte meg a fellebbező 1992. augusztus 31‑től való részvételét az egységes, összetett és folyamatos jogsértésben
A – A megtámadott ítélet
32. A Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy a Lafarge 1992. augusztus 31‑től 1998. novemb er 25‑ig vett részt a szóban forgó jogsértésben. Első fokon a Lafarge előadta, hogy az információcserében való részvételére szükségszerűen 1993 júniusa után, sőt, valószínűleg csak 1994 elejétől került sor(20) . Az Elsőfokú Bíróság a BPB több nyilatkozatát figyelembe vette annak alátámasztására, hogy a Lafarge a megtámadott határozatban megállapított időtartamban vett részt a jogsértésben. E vonatkozásban a BPB azt állította, hogy a találkozót követően az információcsere‑rendszert kiterjesztették a Lafarge‑ra is(21) . Az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a BPB által használt „a találkozót követően” kifejezés azt jelenti, hogy a Lafarge részvételének kezdete nem sokkal a londoni találkozót követő időpontra tehető(22) . Továbbá a BPB a kifogásközlésre adott válaszában előadta, hogy 1992 közepén adatcserét folytatott a Lafarge‑zsal(23) . Az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a BPB nyilatkozatai pontosabbak voltak, mint a Lafarge‑éi. A Lafarge az alkalmazásában álló N. nyilatkozatára hivatkozott, mely szerint – az Európa jelentős piacaira vonatkozó súlyos adathiányra tekintettel – a Lafarge versenytársai az értékesítési mennyiségekre vonatkozó általános információk cseréjét javasolták N.‑nek(24) . Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 508. pontjában megjegyezte, hogy a Lafarge nem közölte sem az információcserében való részvételéhez vezető körülmények pontos dátumát, sem azok részleteit, ideértve különösen azokat az kapcsolatfelvételeket, amelyeknek az információcsere alapvető feltételeinek (nevezetesen az információcsere célja, az abban részt vevő felek és az információcsere gyakorisága) meghatározása végett az információcsere előtt kellett megtörténniük(25) . Az Elsőfokú Bíróság azt is megállapította, hogy a BPB nyilatkozatainak helytállóságát támasztja alá az a tény, hogy a BPB alkalmazásában álló D. táblázatai 1991‑től kezdődően mutatták a Lafarge által a fő európai piacokon elért piaci részesedés abszolút értékét és százalékos arányát(26) .
B – Érvelés
33. A fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a bizonyítási teherrel kapcsolatos szabályokat, az ártatlanság vélelmének elvét és annak szükségszerű velejáróját, az in dubio pro reo
elvet, mivel az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a Bizottság bizonyította a fellebbező 1992. augusztus 31‑től való részvételét az egységes, összetett és folyamatos jogsértésben. A fellebbező utal arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság hatáskörrel rendelkezik annak vizsgálatára, hogy az Elsőfokú Bíróság elkövetett‑e a fellebbező érdekeit sértő eljárási szabálysértést, és meg kell győződnie arról, hogy a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó általános közösségi jogi elveket és eljárási szabályokat betartották‑e(27) . A fellebbező azt állította továbbá, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságot terheli a versenyszabályok megsértésének és a jogsértés időtartamának a bizonyítása(28) . A fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság a BPB ellentmondásos és pontatlan nyilatkozatai ellenére azért vélte úgy, hogy a Bizottság megfelelően bizonyította a fellebbezőnek a jogsértésben 1992. augusztus 31‑től való részvételét, mivel a fellebbező sem részvétele kezdetének pontos dátumát, sem a versenyellenes információcserében való részvételéhez vezető körülményeket nem közölte.
34. A Bizottság úgy véli, hogy ezt a jogalapot el kell utasítani.
C – Értékelés
35. A Bíróságnak az Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélete szerint a versenyszabályok megsértését állító fél vagy hatóság feladata ennek bizonyítása, és a jogsértés megállapítása ellen védekezésül felhozott jogalapra hivatkozó vállalkozásnak vagy vállalkozások társulásának a feladata annak bizonyítása, hogy fennállnak a védekezésül felhozott jogalap alkalmazásának feltételei, következésképpen a hatóságnak más bizonyítékra kell hivatkoznia. Bár ezen elvek értelmében a bizonyítási teher vagy a Bizottságon, vagy a vállalkozáson, illetve a vállalkozások társulásán van, az egyik fél által hivatkozott tényállási elem olyan jellegű lehet, amely a másik felet magyarázatra vagy igazolásra kötelezheti; ennek hiányában azonban megállapítható a bizonyítottság(29) .
36. A megtámadott ítéletből kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság szerint a Bizottság megfelelően bizonyította, hogy a BPB legkésőbb 1992 augusztusának végén tájékoztatta a Lafarge‑ot az információcserére vonatkozóan a BPB és a Knauf között létrejött megállapodásról, és hogy a Lafarge ekkor csatlakozott ezen információcseréhez(30) . Az Elsőfokú Bíróság különösen a BPB több nyilatkozata, és azon tény alapján jutott erre a megállapításra, hogy a BPB által készített táblázatok tartalmazták a Lafarge által a fő európai piacokon elért piaci részesedést. E bíróság továbbá úgy vélte, hogy a Lafarge e körben előadott magyarázatai nem meggyőzőek.
37. Az Elsőfokú Bíróság nem sértette meg a bizonyítási teherrel kapcsolatos szabályokat, az ártatlanság vélelmének elvét és annak szükségszerű velejáróját, az in dubio pro reo
elvét annak kimondásával, hogy a Lafarge nem bizonyította többek között részvétele kezdetének pontos idejét, holott erre ténylegesen neki lett volna a leginkább lehetősége(31) . Az Elsőfokú Bíróság csupán rámutatott, hogy a Lafarge semmilyen bizonyítékkal nem szolgált a megtámadott ítélet 494. pontjában található azon állításának alátámasztására, miszerint az információcsere‑rendszerhez való csatlakozására mindenképpen csak 1993 júniusa után, valószínűleg csak 1994 elején került sor.
38. Ebből álláspontom szerint az következik, hogy a második fellebbezési jogalap alaptalan, így azt el kell utasítani.
VI – A harmadik fellebbezési jogalap: az indokolási kötelezettség és az egyenlő bánásmód elvének azáltal történt megsértése, hogy az Elsőfokú Bíróság a Bizottság által megfelelően bizonyítottnak tekintette azt, hogy a fellebbező 1992. augusztus 31‑től egységes, összetett és folyamatos jogsértést követett el
A – Érvelés
39. A fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság még közvetetten sem foglalkozott az általa első fokon felhozott azon érvvel, miszerint a Lafarge nem részesült a Gyproc‑kal egyenlő bánásmódban. Ezért a fellebbező úgy véli, hogy a megtámadott ítélet indokolása nem megfelelő. A fellebbező úgy véli, hogy a szóban forgó állítás annak bizonyítására szolgál, hogy 1992. augusztus 31‑től nem vett részt egységes, összetett és folyamatos jogsértésben.
40. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 500–518. pontjában megállapította, hogy a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok (nevezetesen a Lafarge piaci részesedésére való utalás D. táblázataiban, valamint a BPB egyes nyilatkozatai) valóban azt bizonyították, hogy a Lafarge 1992. augusztus 31‑től egységes, összetett és folyamatos jogsértésben vett részt. A fellebbező szerint maga a Bizottság is úgy ítélte meg, hogy e bizonyítékok a Gyproc vonatkozásában nem voltak elegendőek. Ezért a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amikor megállapította, hogy a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok megfelelően alátámasztották, hogy a Lafarge 1992. augusztus 31‑től egységes, összetett és folyamatos jogsértésben vett részt, miközben ugyanezeket a bizonyítékokat a Gyproc esetében nem tartotta elegendőnek.
41. A fellebbező a válaszában úgy véli, hogy a jelen jogalap elfogadható, mivel a fellebbező az első fokon benyújtott keresetlevelében számos alkalommal hivatkozott az egyenlő bánásmód elvének a Bizottság általi megsértésére.
42. A Bizottság úgy véli, hogy a Lafarge az Elsőfokú Bíróság előtt nem hivatkozott az egyenlő bánásmód elvének megsértésére utaló jogalapra. A Lafarge az első fokon benyújtott keresetlevelének idevágó részében többek között pusztán arra hivatkozott, hogy a „Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Gyprocnak ugyanezen »megnyilvánulásokban« való részvétele nem elegendő annak megállapításához, hogy a társaság egységes, összetett és folyamatos jogsértéshez csatlakozott”. Ezért a Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott ítélet megfelelően megindokolt. A Bizottság szerint továbbá a Gyproc és a Lafarge helyzete eltérő.
43. A Bizottság továbbá azt állítja, hogy a fellebbező a fellebbezési szakban már nem hivatkozhat a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésén alapuló jogalapra, amelyre első fokon nem hivatkozott. Ezért e jogalap elfogadhatatlan.
44. A fellebbező válaszában szereplő azon állítás vonatkozásában, miszerint a fellebbező az első fokon benyújtott keresetlevelében számos alkalommal hivatkozott az egyenlő bánásmód elvének a megsértésére, a Bizottság úgy véli, hogy ezek a hivatkozások a keresetlevél teljesen eltérő részeiben találhatók, és olyan egyéb jogalapokat szándékoztak alátámasztani, amelyek vonatkozásában a fellebbező nem hivatkozott arra, hogy a megtámadott ítélet nem válaszolta meg azokat. Ezért a fellebbező válaszában szereplő állítások olyan új jogalapnak minősülnek, amely elfogadhatatlan, mivel a fellebbező a fellebbezésében nem hivatkozott arra, hogy az első fokon benyújtott keresetlevelének egyéb részei is megválaszolatlanul maradtak.
B – Értékelés
45. A fellebbező a fellebbezésében arra mutatott rá, hogy a megtámadott ítéletnek a jelen fellebbezési jogalap szerinti része(32) az első fokon vizsgált harmadik jogalapra vonatkozik, mely utóbbiban a fellebbező az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére hivatkozott, amennyiben a megtámadott határozat megállapította az egységes, összetett és folyamatos jogsértés fennállását, és a Lafarge abban való részvételét. A jogalap egy része kifejezetten a Lafarge‑nak a jogsértésben való részvétele időtartamára vonatkozik.
46. Álláspontom szerint ezt a fellebbezési jogalapot két részre lehet osztani. Egyrészt a fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az indokolási kötelezettségét. Másrészt a fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amennyiben a Bizottság által megfelelően bizonyítottnak találta azt, hogy a fellebbező 1992. augusztus 31‑től egységes, összetett és folyamatos jogsértésben vett részt.
47. Ami azt az állítást illeti, miszerint az Elsőfokú Bíróság megsértette az indokolási kötelezettségét, az a kérdés, hogy egy ítélet indokolása elégtelen‑e vagy ellentmondásos‑e, olyan jogi kérdésnek minősül, amely – mint ilyen – felvethető a fellebbezés keretén belül(33) .
48. Továbbá az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek indokolására vonatkozó kötelezettsége nem értelmezhető úgy, hogy az Elsőfokú Bíróság köteles részletekbe menően válaszolni a fellebbező minden egyes érvére, különösen ha az nem kellően világos és pontos(34) .
49. Azt is meg kell említeni, hogy az indokolási kötelezettséget illetően a Törvényszék nem köteles olyan magyarázatot adni, amely egyenként és kimerítően követi a felek által előadott összes érvet, és az indokolás lehet közvetett is, amennyiben lehetővé teszi az érdekelt felek számára, hogy megismerjék érvelésük Törvényszék általi elutasításának okait, és lehetővé teszi a Bíróság számára a felülvizsgálat elvégzését(35) .
50. Álláspontom szerint a fellebbező azzal, hogy az első fokon előterjesztett keresetében azt állította, hogy a „Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Gyprocnak ugyanezen »megnyilvánulásokban«[(36) ] való részvétele nem volt elegendő annak megállapításához, hogy a társaság egységes, összetett és folyamatos jogsértéshez csatlakozott”(37), egyértelműen hátrányos megkülönböztetésre hivatkozott, amire az Elsőfokú Bíróságnak válaszolnia kellett. Ugyan a Lafarge első fokon a harmadik jogalappal összefüggésben nem használta a „hátrányos megkülönböztetés” és az „egyenlőtlen bánásmód” kifejezéseket, azonban úgy vélem, hogy a Lafarge keresetlevelének a szövege e jogalap körében elég egyértelmű és pontos volt ahhoz, hogy az Elsőfokú Bíróság megértse a jogalap jelentését.
51. Véleményem szerint nem lehet kétséges, hogy az első fokon vizsgált harmadik jogalappal összefüggésben hátrányos megkülönböztetésre hivatkoztak. Ezért úgy vélem, hogy nem fogadható el a Bizottság azon állítása, miszerint a Lafarge az Elsőfokú Bíróság előtt nem hivatkozott az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalapra.
52. Álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróság annak ellenére nem érintette – még közvetetten sem – a hátrányos megkülönböztetés kérdését az első fokon vizsgált harmadik jogalappal összefüggésben, hogy a megtámadott ítélet 496. pontjából kitűnően maga is úgy vélte, hogy a hátrányos megkülönböztetés kérdése a Lafarge által első fokon előadottak szerves részét képezte. Álláspontom szerint a Lafarge azért hivatkozott a hátrányos megkülönböztetés kérdésére, hogy megkérdőjelezze azon bizonyítékok bizonyító erejét, amelyek alapján a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy a Lafarge 1992. augusztus 31‑től egységes, összetett és folyamatos jogsértésben vett részt, miközben a Gyproc vonatkozásában a Bizottság ugyanezen bizonyítékokat nem találta alkalmasnak egy ilyen megállapítás alátámasztására. Továbbá a hátrányos megkülönböztetés tilalma a közösségi jog általános elve, ezért álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróságnak foglalkoznia kellett volna a Lafarge által azon bizonyítékokkal kapcsolatban előterjesztett ilyen irányú kifogással, amelyek alapján a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy a Lafarge 1992. augusztus 31‑től egységes, összetett és folyamatos jogsértésben vett részt(38) .
53. Az előbbiekből az következik, hogy a megtámadott ítélet nem foglalkozik kellőképpen a fellebbező által első fokon felhozott, a hátrányos megkülönböztetést és a jogsértés tartamát érintő érvvel. A megtámadott ítélet különösen nem teszi lehetővé, hogy a Bíróság gyakorolhassa a felülvizsgálati jogkörét, ezért álláspontom szerint e jogalap első részét megalapozottnak kell nyilvánítani.
54. E fellebbezési jogalapnak az egyenlő bánásmód megsértésén alapuló második része vonatkozásában úgy vélem, hogy ahhoz, hogy a Bíróság felülvizsgálhassa az Elsőfokú Bíróság ítéletét, az ítéletnek kellőképpen megindokoltnak kell lennie. Jelen esetben az Elsőfokú Bíróság teljes mértékben mellőzte az indokolást a hátrányos megkülönböztetés kérdését illetően az e bíróság által vizsgált harmadik jogalappal összefüggésben, ezért a Bíróság nem tudja eldönteni, hogy a megtámadott ítélet e kérdésben sérti‑e az egyenlő bánásmód elvét.
55. Ezért úgy vélem, hogy a fenti körülmények fényében a megtámadott ítéletet – azon megállapításaira tekintettel, amelyek a fellebbezőnek az egységes, összetett és folyamatos jogsértésben 1992. augusztus 31‑től való részvétele időtartamát érintik – hatályon kívül kell helyezni. Álláspontom szerint a hátrányos megkülönböztetést és a Lafarge egységes, összetett és folyamatos jogsértésben való részvételének időtartamát érintő kifogás első fokon való elbírálásának hiányában a Bíróság az alapokmánya 61. cikkének értelmében nem hozhat végleges ítéletet e tárgyban, és a kérdést vissza kell utalnia az Elsőfokú Bíróság elé(39) .
VII – A negyedik fellebbezési jogalap: az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének Elsőfokú Bíróság általi megsértése a kiszabott bírság kiindulási összegének meghatározásakor
A – Érvelés
56. A fellebbező úgy véli, hogy a megtámadott ítélet sérti az arányosság és az egyenlő bánásmód elvét, mivel elfogadta a bírságnak a Bizottság által meghatározott alapösszegét, amely aránytalan a megtámadott határozat egyéb címzettjei vonatkozásában meghatározott alapösszegekhez képest. A fellebbező vitatja az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 634. pontjában található azon állítását, miszerint a bírság összegét a vállalkozások forgalmától függetlenül lehet kiszámítani. Még ha ez az állítás helyes lenne is, maga a Bizottság döntött úgy a megtámadott határozatban, hogy az érintett vállalkozásokat a piaci részesedésük alapján kategóriákba sorolja. Ezért – összhangban a Tokai Carbon és társai kontra Bizottság(40) ügyben hozott ítélettel – ha egyszer a Bizottság úgy döntött, hogy a piaci részesedések alapján kategóriákat állít fel, akkor a Bizottságnak és a bírósági felülvizsgálatot elvégző Elsőfokú Bíróságnak biztosítania kell az arányosságot egyrészt a különböző kategóriák küszöbértékei között, másrészt a vállalkozás piaci részesedése és ennek folytán az egyik vagy másik kategóriába történő besorolása között.
57. Így a Lafarge vonatkozásában meghatározott kiindulási összeg 6,5‑szer magasabb volt, mint a Gyproc esetében, holott a Lafarge piaci részesedése (24%, amely alapján a második kategóriába került besorolásra) csak 3,4‑szer magasabb, mint a Gyprocé (7%, amely alapján a harmadik kategóriába került besorolásra). Továbbá a Lafarge piaci részesedése 1997‑ben kevesebb, mint 81%‑a volt a Knaufénak, ennek ellenére ezeket a vállalkozásokat ugyanabba a kategóriába sorolták be, és a bírság kiindulási összege mindkettejük vonatkozásában 52 millió euró volt.
58. Válaszában a fellebbező azt állítja, hogy a jelen fellebbezési jogalap elfogadható, mivel a szóban forgó érvekre első fokon is hivatkozott.
59. A Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 634. pontjában nem mondta ki azt, hogy a bírság összegét a vállalkozások forgalmától függetlenül lehetne kiszámítani. A Bizottság úgy véli, hogy a fellebbező azon állítása, amely vitatja a vállalkozások osztályozásának lehetőségét vagy legalábbis annak a Bizottság által alkalmazott módszerét, elfogadhatatlan, mivel arra első fokon nem hivatkozott.
60. A Bizottság úgy véli, hogy ez az állítás mindenesetre nyilvánvalóan alaptalan. A Bíróság az SGL Carbon kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében(41) megerősítette, hogy egy kartell tagjait különböző kategóriákba lehet sorolni a bírság kiindulási összegének meghatározásakor. A Lafarge állításával ellentétben, ha a Bizottság úgy dönt, hogy a vállalkozásokat a piaci részesedésük alapján kategóriákba sorolja, akkor nem köteles biztosítani azt, hogy a bírság kiindulási összege mindegyik vállalkozás esetében szigorúan arányban legyen a piaci részesedéssel. Ellenkező esetben – mivel a vállalkozások piaci részesedése szükségszerűen eltérő mértékű – a Bizottság köteles lenne ugyanannyi kategóriát felállítani, mint ahány vállalkozásra bírságot szab ki, és ez meghiúsítaná a kategóriákba sorolás célját. A Bizottság azt is megjegyzi, hogy a szóban forgó vállalkozásokat az 1997‑ben irányadó piaci részesedésük alapján sorolta három kategóriába. A BPB 42%‑os piaci részesedése eredményeként, és nagy gyártó lévén az első kategóriába került. A Knaufnak és a Lafarge‑nak 28%‑os, illetve 24%‑os piaci részesdése volt, és a második kategóriába kerültek. A Gyprocnak 7%‑os piaci részesedése volt, és nagyon kicsi szereplő lévén a harmadik kategóriába került.
B – Értékelés
61. Álláspontom szerint a jelen fellebbezési jogalap elfogadhatatlan és elutasítandó. Míg a fellebbező első fokon valóban vitatta a rá kiszabott bírság 52 millió eurós kiindulási összegét, a Lafarge azt állította, hogy nincs akkora gazdasági kapacitása, hogy befolyásolni tudná az Egyesült Királyság és Németország piacát. A Lafarge első fokon – a jelen fellebbezési jogalaptól eltérően – nem vitatta a vállalkozások osztályozásának lehetőségét, vagy legalábbis annak a Bizottság által alkalmazott módszerét. Továbbá a fellebbező első fokon nem állította azt, hogy ha egyszer a Bizottság úgy döntött, hogy a bírság kiindulási összegének megállapítása végett a vállalkozásokat a piaci részesedések alapján kategóriákba sorolja, akkor a Bizottságnak biztosítania kell, hogy a bírság kiindulási összege minden egyes vállalkozás vonatkozásában szigorúan arányban álljon annak piaci részesdésével.
62. Mindenesetre az SGL Carbon kontra Bizottság ügyben hozott ítélet(42) fényében úgy vélem, hogy a jelen fellebbezési jogalapot el kell utasítani. Az előbb említett ügy alapján világos, hogy ha a kartellben részt vevő vállalkozásokat a bírság alapösszegének meghatározása végett kategóriákba sorolják, akkor nem kell figyelembe venni a forgalom és piaci részesedés tekintetében a vállalkozások között fennálló összes különbséget.
63. Továbbá az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságnak széles mérlegelési jogköre van a bírság kiszámításához alkalmazott módszer megválasztásában, és e tekintetben számos tényezőt figyelembe vehet, amíg az összhangban van a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott, a forgalomhoz igazodó felső határral. A Bíróság azt is kimondta, hogy az 1998. évi iránymutatásban(43) meghatározott számítási módszer több olyan rugalmas elemet tartalmaz, amely – a Bíróság értelmezése szerint – lehetővé teszi a Bizottságnak, hogy mérlegelési jogkörét a 17. rendelet 15. cikkének rendelkezéseivel összhangban gyakorolja(44) .
64. Álláspontom szerint világos, hogy nincs szigorú arányosság a Lafarge és a jogsértésben részt vevő más vállalkozások piaci részesedése és a rájuk kiszabott bírság kiindulási összege között, ugyanakkor a Bizottságnak a fenti 60. pontban bemutatott álláspontja fényében úgy vélem, hogy a fellebbező nem bizonyította azt, hogy a Bizottság által a bírság alapösszegének meghatározása végett alkalmazott osztályozási módszer sértené az arányosság és az egyenlő bánásmód elvét.
VIII – Az ötödik fellebbezési jogalap: téves jogalkalmazás és az indokolási kötelezettség megsértése a bírság összegének visszaesés címén történő megemelésére tekintettel
65. Ez a fellebbezési jogalap két részre oszlik.
A – Első rész
1. A megtámadott ítélet
66. A Lafarge eső fokon többek között azt állította, hogy mivel nincs olyan jogalap, amely meghatározná a bírság visszaesés címén történő megemelésének feltételeit, és mivel a két jogsértés közötti időtartam vonatkozásában elévülési idő nem került meghatározásra, a bírság ilyen körülmények között történő megemelése megsértette a büntetések jogszerűségének elvét és a jogbiztonság elvét(45) .
67. Az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy az Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet(46) fényében a visszaesés azon tényezők egyike, amelyet figyelembe lehet venni a jogsértés súlyának értékelésekor(47) . Az elévülési idő kérdését illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 724. pontjában utalt arra, hogy a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak megválasztása tekintetében, hogy milyen tényezőket vesz figyelembe a bírság összegének meghatározása során (egyebek között olyanokat, mint az ügy különös körülményei, annak háttere, a bírságok elrettentő hatása), anélkül hogy kimerítő vagy kötelező felsorolása lenne a mérlegelendő tényezőknek. A megtámadott ítélet 725. pontja azt is kimondta, hogy a Bizottságot a visszaesés figyelembevételekor nem kötheti esetleges elévülési idő. Az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a visszaesés olyan lényeges elem, amelyet a Bizottságnak értékelnie kell, és minden esetben figyelembe veheti azokat a ténykörülményeket, amelyek a versenyszabályok megsértésére való hajlamra utalnak, beleértve a kérdéses jogsértések között eltelt időt. Az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy ha a két jogsértés megállapítása között kevesebb mint tíz év telt el, akkor bizonyítja az érintett vállalkozás arra való hajlamát, hogy a közösségi versenyszabályok általa történt megsértésének megállapításából nem vonja le a megfelelő következtetéseket(48) . Az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a Lafarge nem mutatott hajlandóságot a megfelelő következtetések levonására, mivel miután a 94/815 határozatot vele mint címzettel közölték, a Lafarge egyik leányvállalata négy éven át folytatta a szóban forgó kartellben való aktív részvételt(49) .
2. Érvelés
68. A fellebbező úgy véli, hogy a megtámadott ítélet sérti a nulla poena sine lege
általános jogelvét és a tagállamok közös általános jogelveit, amennyiben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Bizottságnak jogalapja van arra, hogy a bírság összegét visszaesés címén megemelje. A 17. rendelet nem hatalmazza fel a Bizottságot arra, hogy visszaesés címén megemelje a bírságot.
69. A fellebbező azt is előadja, hogy a megtámadott ítélet sérti a jogbiztonság általános (valamennyi tagállam jogrendszerében közös) elvét, amennyiben az ítélet elfogadta, hogy a Bizottság elévülési idő figyelembevétele nélkül megállapíthatja a visszaesést. A személyek nem büntethetők korlátlanul a múltban elkövetett tetteikért. A legtöbb tagállamban a jog a visszaesés tekintetében meghatároz egy, a vizsgált jogsértés és az esetleges korábbi jogsértés megállapítása közötti maximális időtartamot, amelynek elteltét követően a korábbi jogsértés nem vehető figyelembe. Ezért a fellebbező arra kéri a Bíróságot, hogy vizsgálja felül a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben(50) hozott ítéletében kifejtett álláspontját.
70. A Bizottság úgy véli, hogy ehhez hasonló érveket utasított el a Bíróság a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében. A 17. rendelet alapján a bírság visszaesés címén megemelhető. Az elévülési idő vonatkozásában a jelen ügyben nem szükséges értékelni azt, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapításai a visszaesés bármikor való szankcionálásának lehetőségéhez vezetnének‑e, mivel az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy – a 94/815 határozat közlését követően – a fellebbező leányvállalata négy éven át folytatta a kartellben való aktív részvételt, miközben a Bíróság a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében úgy vélte, hogy ha a két jogsértés közötti időtartam kevesebb mint tíz év, akkor ez az arra való hajlamot mutatja, hogy nem vonják le a megfelelő következtetéseket a versenyszabályok megsértésének megállapításából.
3. Értékelés
71. Egyértelmű, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése nem utal külön a visszaesésre(51) . Ugyanakkor a Bíróság a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében megerősítette, hogy ez a rendelkezés az az alkalmazandó jogalap, amely alapján a Bizottság bírságot szabhat ki a vállalkozásokra, illetve a vállalkozások társulásaira az EK 81. cikk és az EK 82. cikk megsértéséért. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében a bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.(52) A Bíróság tehát megerősítette ítélkezési gyakorlatát, miszerint amíg a Bizottság a bírság alapösszegét a jogsértésre tekintettel állapítja meg, a jogsértés súlyát számos más tényező alapján határozza meg, amelyek tekintetében széles körű mérlegelési mozgástérrel rendelkezik. A Bíróság szerint a bírság meghatározása keretében a súlyosító körülmények figyelembevétele összhangban van a Bizottság arra irányuló feladatával, hogy a versenyjog tiszteletben tartását biztosítsa. Az esetleges visszaesés szerepel azon tényezők között, amelyeket az érintett jogsértés súlyának elemzése során figyelembe kell venni. Ezért a Bíróságnak a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélete szerint a visszaesés súlyosító körülményként való minősítése nem sérti meg a nulla poena sine lege
elvét(53) .
72. Továbbá a Bíróság az Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy a visszaesés szerepel azon tényezők között, amelyeket a jogsértés súlyának elemzése során figyelembe kell venni(54) .
73. A Bíróságnak a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben, valamint az Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében foglalt megállapításaitól eltekintve továbbá megjegyzem, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság köteles felderíteni és megbüntetni az egyedi jogsértéseket, valamint egy általános politikát bevezetni, amelynek célja a Szerződés által előírt alapelvek versenyügyekben való alkalmazása, és a vállalkozások magatartásának orientálása ezen alapelvek fényében. A jogsértés súlyának a bírság összege meghatározása érdekében történő mérlegelésénél a Bizottságnak nemcsak az adott ügy sajátos körülményeit kell figyelembe vennie, hanem azt a hátteret is, amelybe a jogsértés beágyazódik, és biztosítania kell fellépésének elrettentő jellegét(55) .
74. Álláspontom szerint, ha egy egyedi jogsértés súlyának értékelése körében a Bizottság csak az adott jogsértés körülményeire szorítkozhatna, és minden egyéb releváns körülményt ki kellene zárnia (ideértve a leginkább figyelemre méltó visszaesést), akkor a szóban forgó jogsértés valódi súlya nem lenne megfelelően értékelhető, és ez aláásná a Bizottság azon feladatát, hogy biztosítsa a versenyszabályok tiszteletben tartását. Úgy vélem, hogy ez a megközelítés ellentétes lenne a közösségi versenyszabályok megsértése esetén kiszabott szankciók elrettentő hatásának szükségletével(56) .
75. Ezért úgy vélem, hogy a fellebbező nem mutatott fel nyomós érvet arra vonatkozóan, hogy a Bíróságnak miért kellene eltérnie a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben tett azon megállapításától, miszerint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében a visszaesést súlyosító körülményként kell értékelni. Ezért álláspontom szerint a megtámadott ítélet nem sértette meg a nulla poena sine lege
általános jogelvét és a tagállamok közös általános jogelveit, amennyiben az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a Bizottságnak van jogalapja arra, hogy a bírság összegét visszaesés címén megemelje.
76. Ami a visszaesés megállapításával kapcsolatban az elévülési idő hiányának kérdését illeti, a Bíróság a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében megerősítette, hogy sem a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése, sem az iránymutatás(57) nem ír elő különös elévülési időt a visszaesés tényének megállapítására vonatkozóan(58) . A Bíróság az ítélet 38. pontjában hangsúlyozta továbbá, hogy a visszaesés megállapításának és meghatározott jellemzőinek értékelése a Bizottság mérlegelési jogkörének része, és az ilyen megállapítás tekintetében a Bizottságot nem kötheti esetleges elévülési idő. A fellebbező mindazonáltal arra hívta fel a Bíróságot, hogy gondolja újra a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben e tekintetben tett megállapítását.
77. A Bíróság a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben úgy vélte, hogy a visszaesés olyan lényeges elem, amelyet a Bizottságnak értékelnie kell, mivel a visszaesés figyelembevétele magatartásuk megváltoztatására készteti az olyan vállalkozásokat, amelyek hajlamosak a versenyjogi szabályok megsértésére. A Bizottság ezért minden egyes esetben figyelembe veheti az ilyen hajlamra utaló ténykörülményeket, beleértve a szóban forgó jogsértések között eltelt időt is(59) .
78. Álláspontom szerint a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 38. pontja azt jelzi, hogy a Bíróság szerint egy statikus és rugalmatlan maximális elévülési idő aláásná a Bizottságnak a bírságok összege meghatározásával kapcsolatos mérlegelési jogkörét. E vonatkozásban úgy vélem, hogy egy igen komoly korábbi jogsértés jelentős idő eltelte ellenére is részét képezheti a következő jogsértés súlya értékelésének, míg egy korábbi kisebb jogsértés sokkal rövidebb idő eltelte esetén sem vezethet ilyen értékeléshez.
79. Ugyanakkor nem gondolom azt, hogy a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet azt támasztaná alá, hogy a személyeket vég nélkül meg lehet büntetni a múltban megállapított versenyjogi jogsértés miatt.
80. A Bíróság ebben az ügyben inkább arra mutatott rá – álláspontom szerint helyesen –, hogy mivel a szóban forgó ügy tényállása szerint a jogsértéseket relatíve rövid idő – kevesebb mint tíz év – választotta el egymástól, a Groupe Danone ismétlődő jogsértő magatartása bizonyítja a részvénytársaság arra való hajlamát, hogy a versenyszabályok általa történt megsértésének megállapításából nem vonja le a megfelelő következtetéseket(60) .
81. Ennélfogva egyértelmű, hogy miközben a visszaesés megállapítása vonatkozásában nincs különös elévülési idő, a Bíróság – amennyiben erre felhívják – felülvizsgálhatja azt, hogy a Bizottság túllépte‑e a mérlegelési jogkörét, amikor figyelembe vette a versenyszabályok korábbi megsértését. Ezért úgy vélem, hogy a fellebbező nem igazolta annak indokát, hogy a Bíróságnak a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben a visszaesés vonatkozásában megállapított konkrét elévülési idő hiányát illetően tett megállapításait újra kellene gondolnia.
82. A teljesség kedvéért megjegyzem továbbá, hogy a jelen ügyben a fellebbező nem vitatta az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását, miszerint a 94/815 határozat közlése ellenére a Lafarge leányvállalata négy éven át folytatta a kérdéses jogsértésben való aktív részvételt. Álláspontom szerint egy ilyen rövid időtartam nem tekinthető eltúlzottnak, és ezért a Bizottság nem lépte túl a mérlegelési jogkörét e vonatkozásban.
83. Álláspontom szerint a megtámadott ítélet nem sértette meg a jogbiztonság – valamennyi tagállam jogrendszerében közös – általános elvét azzal, hogy elfogadta, hogy a Bizottság konkrét elévülési idő hiányában is megállapíthatta a visszaesést.
84. Ezért úgy vélem, hogy a Bíróságnak az ötödik jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítania.
B – Második rész
1. A megtámadott ítélet
85. A Lafarge első fokon azt állította, hogy a tagállamok többségében a visszaesés tényét csak akkor lehet figyelembe venni, ha a második jogsértést az első jogsértést megállapító ítélet jogerőre emelkedése után követték el(61) .
86. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 734. pontjában megállapította, hogy elegendő, ha a vállalkozás felelősségét egy hasonló típusú jogsértésben megállapították, még akkor is, ha a határozat még bírósági felülvizsgálat tárgyát képezi. Az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a Bizottság határozatait mindaddig jogszerűnek kell vélelmezni, ameddig meg nem semmisítik, vagy vissza nem vonják azokat, és a kereseteknek nincs halasztó hatálya. Ezt követően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 737. pontjában kifejtette, hogy „[k]étségkívül problémát okozhat, ha egy olyan korábbi határozatot, amely a következő határozatnál a bírság megemelésének alapjául szolgált, ez utóbbi határozat jogerőre emelkedését követően megsemmisítenek. Ebben az esetben valójában nem történt visszaesés. Ugyanakkor, ha a jogsértést szankcionáló első határozat megalapozatlannak bizonyulna, akkor ez olyan új tény lenne, amely a fellebbezési határidő újraindulásának alapjául szolgál”.
2. Érvelés
87. A fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, és megsértette az indokolási kötelezettségét, amennyiben úgy vélte, hogy a Bizottság visszaesés címén annak ellenére megemelhette a rá kiszabott bírságot, hogy az első jogsértés megállapítása még nem vált jogerőssé a megtámadott határozat szerinti tényállás megvalósulásakor.
88. A tagállamok büntetőjogi rendszerei szerint valamely személyt általában csak akkor kell visszaesőnek tekinteni, ha azt követően, hogy az első jogsértés miatt jogerősen elítélték, újabb jogsértést követ el. A visszaesés egyik lényeges eleme, hogy a második jogsértés elkövetésének idején az első jogsértés már jogerősen megállapításra került, ami megköveteli a jogorvoslatok kimerítését. A jelen ügyben a Bizottság a 94/815 határozatra hivatkozott annak megállapításakor, hogy a Lafarge visszaeső. A Lafarge ugyanakkor keresetet indított e határozat megsemmisítése iránt, és az Elsőfokú Bíróság 2000. május 15‑én hozta meg ítéletét(62) . Ez az ítélet csak két hónappal a Lafarge‑zsal való közlését követően vált jogerőssé, mivel utóbbi nem fellebbezett ellene. A megtámadott határozatban vitatott magatartások a Bizottság szerint 1998 novemberében fejeződtek be. Ugyanakkor ebben az időpontban a Lafarge‑ot még nem marasztalták el jogerősen kartellben való részvételért, mivel az Elsőfokú Bíróság ekkor még nem hozott ítéletet a Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben.
89. Az Elsőfokú Bíróság azzal, hogy hagyta, hogy a Bizottság önkényesen megemelje a bírság összegét, megsértette a nulla poena sine lege
általános elvét.
90. Az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt állította, hogy a fellebbezés benyújtására rendelkezésre álló határidő újraindulásának alapjául szolgál az, ha a második határozat meghozatalát követően az első határozatot jogerősen megsemmisítik. Bizottsági határozat megsemmisítése iránti kereset benyújtási határidejének újraindulásáról sem a Szerződés, sem a közösségi jog egyéb rendelkezései nem szólnak. Az Elsőfokú Bíróság megsértette az indokolási kötelezettségét is, amikor egy nem létező eljárásra hivatkozott annak érdekében, hogy az első jogsértés jogerős megállapításának hiányában is alátámassza a visszaesés megállapítását.
91. Ha egy bizottsági határozatot megsemmisítő ítélet olyan új tényt keletkeztetne, amely alapján a visszaesést helytelenül szankcionáló második bizottsági határozat megsemmisítése iránti kereset benyújtási határideje újraindulhat, akkor ez a megoldás rendellenes és méltánytalan terhet róna a szóban forgó vállalkozásra, és ezért sértené a gondos igazságszolgáltatás és a pergazdaságosság elvét.
92. A fellebbező a válaszában azt állítja, hogy – a Bizottság kijelentéseivel ellentétben – a versenyjogi szankciók jellege és komolysága megköveteli, hogy a visszaesés megállapítása körében ugyanazok a garanciák érvényesüljenek a versenyjogi ügyekben, mint a büntetőügyekben. A Bíróság kimondta, hogy a kérdéses jogsértések jellegéből és az ezt követő büntetések komolyságából és jellegéből adódóan az ártatlanság vélelmének elve alkalmazandó azokban a vállalkozásokat érintő, versenyszabályok megsértésére vonatkozó eljárásokban, amelyek bírság vagy kényszerítő bírság megállapításához vezethetnek (lásd e vonatkozásban különösen az Emberi Jogok Európai Bíróságának az Öztürk kontra Németország ügyben 1984. február 21‑én hozott ítéletét [A sorozat, 73. szám] és a Lutz kontra Németország ügyben 1987. augusztus 25‑én hozott ítéletét [A sorozat, 123‑A. szám])(63) . A Bíróság közvetetten tehát elfogadta, hogy a versenyjogi szankciók jellegükből és súlyukból adódóan büntetőjogi szankciók.
93. A Bizottságnak a Queenborough Rolling Mill Company kontra Bizottság ügyben hozott ítélettel(64) kapcsolatban kifejtett álláspontját(65) illetően a fellebbező megjegyzi, hogy a Bíróság ítélete a vas- és acéliparban tevékenykedő vállalkozások részére figyelőrendszer felállításáról és egyes termékekre vonatkozó termelési kvóták új rendszerének felállításáról szóló, 1981. június 24‑i 1831/81/ESZAK bizottsági határozat(66) különös alkalmazásával kapcsolatos. Az 1831/81 határozatra, amely kifejezetten meghatározza azokat a feltételeket, amelyek fennállása esetén a kvóta túllépése miatt kiszabott bírság összege visszaesés címén megemelhető, versenyjogi jogsértések esetében nem lehet hivatkozni.
94. A Bizottság megjegyzi, hogy a határozatait mindaddig jogszerűnek kell vélelmezni, ameddig azokat meg nem semmisítik, vagy vissza nem vonják, és a bíróságokhoz benyújtott kereseteknek nincs halasztó hatálya. A Bizottság úgy véli, hogy a jelen ügyben el kell kerülni minden büntetőjoggal kapcsolatos analógiát. A Bíróság megerősítette, hogy a versenyjogi eljárás közigazgatási jellegű(67) . Továbbá – amint azt a Lafarge maga is elismeri – a 94/815 határozat a megtámadott határozat meghozatalakor már jogerős volt.
95. A Bizottság úgy véli, hogy az a tény, hogy a közösségi bíróságok bizonyos – valamennyi tagállam jogrendszerében közös – általános büntetőjogi elveket alkalmaznak, nem jelenti azt, hogy az egyes tagállamokban alkalmazható valamennyi ilyen elv alkalmazható, illetve átvehető lenne. A tagállamok a 17. rendelet 15. cikkének (4) bekezdése értelmében úgy döntöttek, hogy „[a]z (1) és (2) bekezdés alapján hozott határozatok nem büntetőjogi jellegűek”. Ezt a jogalkotói döntést megerősítette a Tanács a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet(68) 23. cikkének (5) bekezdésében. A Bizottság megjegyzi, hogy az egyetlen tagállami bíróság, amelynek hasonló kérdésben kellett ítéletet hoznia, nevezetesen a spanyol legfelsőbb bíróság, 2005‑ben, a Bizottságéval azonos álláspontot fogadott el e tekintetben.
96. A Bizottság azt állítja, hogy a korábbi határozat jogereje a visszaesés létjogosultságának nem szükségszerű velejárója. A Bíróság a Queenborough Rolling Mill Company kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében(69) megerősíti, hogy a bírság visszaesés címén történő megemelése nem követeli meg valamennyi bírósági jogorvoslat kimerítését. A Bizottság úgy véli, hogy aláásná a versenypolitikát és a Bizottság által követett célokat, ha az első bizottsági határozat ellen benyújtott kereset meggátolná a visszaesésnek a második határozatban való figyelembevételét.
97. Ugyanakkor a Bizottság egyetért a fellebbezővel abban, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 737. pontjában tett állításával ellentétben nincs olyan közösségi jogi rendelkezés, amely lehetővé tenné egy bizottsági határozat megsemmisítése iránti kereset benyújtási határidejének újraindulását. A szóban forgó kérdés fontosságából adódóan a Bizottság úgy véli, hogy a Bíróságnak a saját indokolásával kellene helyettesítenie az Elsőfokú Bíróság indokolását. A Bizottság úgy véli, hogy ha a versenyjogi jogsértést megállapító első határozatot megsemmisítik, akkor az érintett vállalkozás kérheti a Bizottságtól a második határozat felülvizsgálatát. Egy ilyen felülvizsgálatnak a Bizottság általi elutasítása a Törvényszék előtti megsemmisítési eljárás tárgya lehet. Ez a megoldás összhangban van a Szerződés által létrehozott rendszer logikájával, és azt az ítélkezési gyakorlat is megerősíti. Továbbá összhangban van a gondos ügyintézés és a jogbiztonság elvével is, mivel elkerüli a tisztán időhúzó keresetek kockázatát. Az EK 233. cikk kimondja, hogy az az intézmény, amely a semmisnek nyilvánított aktust hozta, köteles megtenni a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket. Továbbá az állandó ítélkezési gyakorlat szerint lényeges új tények felmerülése megalapozhat egy korábbi jogerős ítélet felülvizsgálata iránti kérelmet. A Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogkörét gyakorolva kiigazíthatja a bírságot. Ezt a megoldást alkalmazták az Unisor kontra Bizottság ügyben(70) . A Bizottság úgy véli, hogy a fellebbező által javasolt megoldás aláásná azt az elvet, mely szerint a közösségi intézmények aktusait érvényesnek kell vélelmezni, és a kereseteknek nincs halasztó hatálya.
C – Értékelés
98. A fellebbező fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a valamennyi tagállam jogrendszerében közös általános jogelveket, a nulla poena sine lege
elvét, a gondos igazságszolgáltatás elvét, és tévesen alkalmazta a jogot, amennyiben egy nem létező eljárásra hivatkozott, és nem tett eleget a megfelelő indokolásra vonatkozó kötelezettségének, amennyiben úgy ítélte meg, hogy a Bizottság annak ellenére megállapíthatta a visszaesés tényét, hogy az első jogsértés megállapítása még nem vált jogerőssé.
99. Álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróság egyértelműen tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 737. pontjában megállapította, hogy ha a jogsértést szankcionáló első határozat alaptalannak bizonyulna, akkor ez egy olyan új tényt keletkeztetne, ami alapján a fellebbezési határidő újraindulhat. Teljesen egyetértek mind a fellebbező, mind a Bizottság álláspontjával abban, hogy egy bizottsági határozat megsemmisítése iránti kereset benyújtására rendelkezésre álló, az EK 230. cikkben meghatározott határidő nem indulhat újra(71) .
100. Mivel ez a téves érvelés szerves részét képezi az Elsőfokú Bíróság indokolásának, ebből álláspontom szerint az következik, hogy a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni, amennyiben az elutasította a Lafarge azon állítását, miszerint a Bizottság tévedett a visszaesés annak ellenére történő megállapításakor, hogy az első jogsértés megállapítása még nem vált jogerőssé(72) .
101. A Bíróság alapokmányának 61. cikke szerint ha a fellebbezés megalapozott, akkor a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez.
102. Úgy vélem, hogy a jelen ügyben a per állása szerint végleges ítélet hozható.
103. A jelen ügyben nem vitatott az, hogy a megtámadott határozat 2002. november 27‑i meghozatala idején a Lafarge az EK 230. cikk értelmében már nem vitathatta a Bizottság által a megtámadott határozatban megállapított visszaesés alapjául szolgáló 94/815 határozat érvényességét megsemmisítés iránti kereset útján, mivel a Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet(73) 2000‑ben közölték vele, és a vonatkozó határidőn belül fellebbezés nem került előterjesztésre.
104. A fellebbező ugyanakkor fenntartja, hogy a Bizottság nem emelhette volna meg a bírságot visszaesés címén, mivel az első jogsértés megállapítása a megtámadott határozat szerinti tényállás megvalósulásakor még nem vált jogerőssé(74) .
105. Emlékeztetni kell arra, hogy a Lafarge‑nak a megtámadott határozatban megállapított jogsértése 1998. november 25‑ig folytatódott. A Lafarge az első fokon és a Bíróság előtt tett előadásaiban azt állította, hogy nem tekinthető visszaesőnek a 2000 júliusa előtt elkövetett cselekmények miatt(75) .
106. A Lafarge az Elsőfokú Bírósághoz és a Bírósághoz benyújtott eljárási irataiban hangsúlyozottan hivatkozott több tagállam büntető törvénykönyvére és ítélkezési gyakorlatára azzal összefüggésben, hogy a visszaesés fogalma nem alkalmazható addig, amíg az első, felelősséget megállapító ítélet jogerőssé nem vált. Álláspontom szerint nem fogadható el a fellebbező azon állítása, miszerint a versenyjogi szankciók jellege és komolysága megköveteli, hogy a versenyjogi ügyekben ugyanazok a garanciák érvényesüljenek a visszaesés megállapítása körében, mint a büntetőügyekben.
107. A 17. rendelet 15. cikke (4) bekezdésének szövegéből kitűnik, hogy a versenyellenes magatartások miatt bírságot kiszabó bizottsági határozat nem büntetőjogi jellegű(76) . Ezért úgy vélem, hogy a közösségi jogalkotó egyértelmű, kifejezett akaratára tekintettel el kell kerülni minden szigorú analógiát a büntetőjogi szankciók és a versenyjogi szabályok megsértése miatt a Bizottság által kiszabott szankciók között.
108. Ugyanakkor a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bizottság az előtte versenyügyekben folytatott közigazgatási eljárás során köteles figyelembe venni a közösségi jog alapvető elveit(77) . Ezért a visszaesés kérdését ebből a szemszögből is meg kell vizsgálni.
109. Úgy vélem, hogy ugyan a fellebbező az előadásaiban több alkalommal is hivatkozott a gondos igazságszolgáltatás elvére, a pergazdaságosság elvére és a jogbiztonság elvére, azonban egyáltalán nem bizonyította, hogy miként sértették meg ezeket a közösségi jog alapvető elveinek részét képező elveket a fellebbező egyéni körülményei vonatkozásában.
110. Nem vitatott az, hogy a fellebbező soha nem volt ténylegesen olyan helyzetben, hogy egy második határozat akkor szabott ki rá visszaesés címén megemelt bírságot, amikor az első jogsértésre vonatkozó határozat (jelen esetben a 94/815 határozat) még megsemmisítési eljárás és az azt követő fellebbezés tárgya lehetett. Ezért a fellebbezőre soha nem nehezedett ténylegesen – az ő szavaival élve – „rendellenes” vagy „méltánytalan teher”(78) . A fellebbező soha nem volt olyan helyzetben, hogy például eltúlzott bírság címén kérnie kelljen a Bizottságtól a megtámadott határozat megváltoztatását, vagy a Bizottság elutasítása esetén ugyanilyen tartalmú keresetet kelljen benyújtania az Unió bíróságaihoz. A fellebbező e vonatkozásban tett állításai ezért absztraktak és hipotetikusak, mivel azok nem a saját egyéni körülményeiből erednek.
111. Ezért úgy vélem, hogy a Bíróság előtti kérdés igen korlátozott jellegű, és a Bíróság értékelésének határt kell szabni a szóban forgó, nem vitatott tényekre tekintettel.
112. Álláspontom szerint a visszaesés kérdésének a fellebbező által javasolt megszorító értelmezése (miszerint a bírságot csak akkor lehet visszaesés címén megemelni, ha a megtámadott határozat szerinti tényállás megvalósulásakor az első jogsértés megállapítása már jogerőssé vált) a nem büntetőjogi jellegű versenyjogi szankciók vonatkozásában túlságosan is megszorító.
113. Ez a megközelítés szükségtelenül és mesterségesen korlátozná a Bizottságot abban, hogy a visszaesés intézményét alkalmazza a jogellenes cselekmények visszaszorítása, illetve ezek ismétlődésének megelőzése végett. Ez egyes jogsértések valódi súlyának alulértékeléséhez és alulszankcionálásához vezetne. Úgy vélem továbbá, hogy nem lehet eléggé hangsúlyozni azt a vélelmet, miszerint az Unió intézményeinek aktusait mindaddig jogszerűnek kell vélelmezni, illetve azok mindaddig joghatásokat váltanak ki, amíg azokat vissza nem vonják, megsemmisítés iránti kereset alapján meg nem semmisítik, illetve többek között előzetes döntéshozatal iránti kérelem vagy jogellenességi kifogás következtében nem nyilvánítják érvénytelennek. Álláspontom szerint ez a vélelem az Európai Unió jogának az egyik sarokköve, amelynek célja a jogbiztonság biztosítása. Ugyan a szóban forgó vélelem a Törvényszék és a Bíróság előtti eljárásokban megdönthető, azonban úgy vélem, hogy a jelen eljárással összefüggésben nincs olyan nyilvánvaló ok, amely e vélelem további minősítését indokolná.
114. Ezért a szóban forgó ügy tényállásának fényében úgy vélem, hogy a fellebbező által javasolt megközelítés nemcsak a Bizottságnak a versenyellenes magatartás elleni harc eszközéül szolgáló bírságkiszabási jogkörét ásná alá indokolatlanul, hanem kimutatható nyomós indok nélkül aláásná a közösségi intézmények aktusainak jogszerűségére vonatkozó vélelmet is.
115. A teljesség kedvéért megjegyzem továbbá, hogy ha elfogadnánk a fellebbező által javasolt megközelítést (még ha az a szóban forgó ügyben releváns lenne is), az olyan helyzethez vezetne, amelyben a jogsértő a Törvényszék és a Bíróság előtti eljárások hossza miatt(79) elkerülhetné a visszaesés következményeit, ami hátráltatná a Bizottságnak a versenyjog érvényre juttatásában betöltött szerepét. Ezzel szemben a jogsértő bármikor – többek között az első jogsértés megállapításának megsemmisítése esetén – kérheti a Bizottságtól azt, hogy vizsgálja felül a visszaesést megállapító későbbi határozatát, illetve egy esetleges bizottsági elutasítás esetén keresetet indíthat a megsemmisítés iránt.
116. Az előbbiekből álláspontom szerint az következik, hogy a Lafarge által előterjesztett azon jogalap, amely a tagállamok által elismert azon elv megsértését érinti, miszerint valamely személyt csak akkor lehet visszaesőnek tekinteni, ha az új jogsértés az első jogsértés megállapításának jogerőssé válását követően következik be, alaptalan, következésképpen el kell utasítani.
IX – A hatodik fellebbezési jogalap: téves jogalkalmazás a bírság kiindulási összegének az elrettentő hatás elérése címén történő megemelése vonatkozásában
A – A megtámadott ítélet
117. A Lafarge első fokon azt állította, hogy a bírság elrettentő hatásának szükségletét a bírság kiszámításának a végén kellett volna megvizsgálni, és ha a Bizottság így járt volna el, akkor szükségszerűen arra a következtetésre jutott volna, hogy szükségtelen a bírságot az elrettentő hatás elérése címén megemelni. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 683. pontjában úgy vélte, hogy „a méret és az összesített források alapján az elrettentési tényező alkalmazásának szükségességére vonatkozó döntést nem befolyásolja az, hogy az a bírságszámítás melyik szakaszában történik, mivel nem valamely adott összeg megfelelőségére vonatkozik.” Az Elsőfokú Bíróság a 684. pontban hozzátette, hogy „a bírságnak az elrettentő hatás elérése címén történő megemelése nem annak értékelésén alapul, hogy a bírság kiindulási összege megfelel‑e a bírság elrettentő céljának, ezért a bírság összegének nincs jelentősége a jelen összefüggésben.”
B – Érvelés
118. A fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 680–684. pontjában megsértette az EK 81. cikket és a 17. rendeletet, amennyiben megállapította, hogy a Bizottság nem a bírság kiszámításának végén értékelhette a bírság összege – elrettentő hatás elérése címén történő – megemelésének szükségességét, hanem a bírság alapösszegének kiszámításakor. A fellebbező úgy véli, hogy az elrettentés érdekében akkor lehet megemelni a jogsértés súlya és időtartama, és az esetleges súlyosító vagy enyhítő körülmények alapján kiszámított bírság összegét, ha annak végső összege nem tűnik elegendőnek ahhoz, hogy az érintett vállalkozást vagy más gazdasági szereplőt meggyőzze a jogsértés súlyáról, és arról, hogy annak megismétlése nem kívánatos. Ahhoz, hogy értékelni lehessen azt, hogy a bírság végső összege elegendő‑e az elrettentő hatás kiváltásához, értelemszerűen ismerni kell az összeget.
119. A fellebbező megjegyzi, hogy az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló 2006. évi iránymutatás(80) (a továbbiakban: 2006. évi iránymutatás) szerint a bírságnak az elrettentő hatás érdekében történő külön megemelése felől a bírság végső összegére tekintettel – és ebből következően a bírság alapösszegének értékelését, illetve a súlyosító és enyhítő körülmények miatti növelést, illetve csökkentést követően – kell dönteni.
120. A Bizottság úgy véli, hogy a fellebbező állításával ellentétben az elrettentés kérdése nem csak akkor szolgál a bírság összege megemelésének alapjául, ha a végső összeg nem tűnik elegendőnek ahhoz, hogy az érintett vállalkozást vagy más gazdasági szereplőt meggyőzze arról, hogy a jogsértés megismétlése nem kívánatos. Az elrettentés a versenypolitika szerves részét képezi, és megkísérli befolyásolni a vállalkozások magatartását. A Bizottság azt is megjegyzi, hogy a megtámadott határozatot nem a 2006. évi, hanem az 1998. évi iránymutatás alapján hozták meg. Az 1998. évi iránymutatás kimondja, hogy a vállalkozás méretét és az összesített forrásait a jogsértés súlyának megállapításánál kell figyelembe venni (1.A pont), a jogsértés időtartamának (1.B pont) és az esetleges súlyosító vagy enyhítő körülményeknek a figyelembevétele előtt. E vonatkozásban a Bizottság módosíthatja a versenyjog területén kiszabott bírságokra vonatkozó politikáját. Az 1998. évi és a 2006. évi iránymutatás szövege hasonló, mivel mindkettő lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy a bírság kiszámításakor figyelembe vegye a vállalkozások méretét és összesített forrásait. Továbbá nincs jelentősége annak, hogy a vállalkozás méretét melyik szakaszban veszik figyelembe, mivel a bírságnak az ezen az alapon történő megemelése független a bírság végső összegétől. A Bizottság továbbá úgy véli, hogy a Bíróság a fellebbezés elbírálása során nem helyettesítheti méltányossági okokból a saját mérlegelésével a – teljes körű felülvizsgálati jogkörének gyakorlása során a bírságok összegéről határozó – Törvényszék mérlegelését.
C – Értékelés
121. A jelen fellebbezési jogalap a Bizottság által a fellebbezőre kiszabott bírság kiszámításakor a vállalkozás méretére és összesített forrásaira tekintettel alkalmazott elrettentési szorzónak az Elsőfokú Bíróság általi értékelését érinti, különösen azt, hogy a szorzó alkalmazására a bírság kiszámításának melyik szakaszában került sor.
122. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság különösen széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak megválasztása tekintetében, hogy milyen tényezőket vesz figyelembe a bírság összegének meghatározása során, egyebek között olyanokat, mint az ügy különös körülményei, annak háttere, a bírságok elrettentő hatása, anélkül hogy kimerítő vagy kötelező felsorolása lenne a mérlegelendő tényezőknek(81) .
123. A Bíróság a Showa Denko kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében megjegyezte, hogy az „elrettentés” az egyik olyan tényező, amelyet a bírság összegének kiszámításakor figyelembe kell venni(82) . Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EK 81. cikk megsértése miatt és a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabott bírság célja az érintett vállalkozások jogsértő magatartásának szankcionálása, valamint az érintett vállalkozások, csakúgy mint más gazdasági szereplők elrettentése attól, hogy a jövőben megszegjék a közösségi versenyjog szabályait. Így a Bizottság a bírság összegének kiszámítása során figyelembe veheti többek között a kérdéses vállalkozás méretét és gazdasági erejét(83) . Ebben az ügyben a Bíróság úgy vélte, hogy az Elsőfokú Bíróság megalapozottan mondta ki, hogy a Showa Denko KK „hatalmas”, világméretű forgalma miatt a kartell többi tagjához képest könnyebben mozgósíthatja a bírság megfizetéséhez szükséges forrásokat, ami a bírság megfelelő elrettentő hatásának biztosítása érdekében indokolta a szorzó alkalmazását(84) . A Bíróság ezt „elrettentési szorzónak” nevezte.
124. A Bíróság a Showa Denko kontra Bizottság ügyben hozott ítéletéből kitűnően egyértelműen úgy vélte, hogy elrettentési szorzó alkalmazható annak figyelembevétele érdekében, hogy milyen relatív hatással van valamely bírság egy kartell tagjaira.
125. Mivel az elrettentési szorzó ilyen körülmények között az érintett vállalkozások különböző méretéhez és gazdasági erejéhez igazodik, úgy vélem, hogy a Bizottság az e körben érvényesülő széles mérlegelési jogköre fényében e különbségekre hivatkozással alkalmazhat elrettentési szorzót.
126. Úgy vélem, hogy ebben az esetben – tekintettel arra, hogy az elrettentési szorzó a kartell tagjainak relatív méretén és gazdasági erején alapul, nem pedig a bírság tényleges, konkrét összegének értékelésén – nincs jelentősége annak, hogy az elrettentési szorzót a bírság kiszámításának melyik szakaszában alkalmazzák. Továbbá álláspontom szerint ugyancsak nincs jelentősége annak a kérdésnek, hogy a Bizottság a 2006. évi iránymutatás elfogadásával(85) megváltoztatta‑e azt, hogy az elrettentési szorzót a bírság kiszámításának melyik szakaszában alkalmazzák, mivel ez a szorzó az érintett vállalkozások relatív méretéhez és gazdasági erejéhez igazodik(86) .
127. Ezért úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amennyiben úgy ítélte meg, hogy nincs jelentősége annak, hogy a bírság Bizottság általi kiszámításának melyik szakaszában alkalmazzák az elrettentési szorzót a vállalkozás méretének és összesített forrásainak figyelembevétele és ezzel az egyes kartelltagokra kiszabott bírság tényleges hatásának kifejezése végett.
128. Ezért álláspontom szerint a fellebbező hatodik jogalapját mint megalapozatlant el kell utasítani.
X – Költségek
129. Mivel álláspontom szerint az ügy egy részét vissza kell utalni az Európai Unió Törvényszéke elé, a jelen fellebbezéssel kapcsolatos költségekről jelenleg nem kell határozni.
XI – Végkövetkeztetések
130. Ezért azt javaslom, hogy a Bíróság:
– helyezze hatályon kívül az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának (harmadik tanács) a T‑54/03. sz., Lafarge kontra Bizottság ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletét annyiban, amennyiben az elutasította a Lafarge azon jogalapját, miszerint a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét a Lafarge‑nak az egységes, összetett és folyamatos jogsértésben 1992. augusztus 31‑től való részvételét illetően;
– utalja vissza az ügyet az Európai Unió Törvényszéke elé annak értékelése végett, hogy a Bizottság megsértette‑e az egyenlő bánásmód elvét a Lafarge‑nak az egységes, összetett és folyamatos jogsértésben 1992. augusztus 31‑től való részvételét illetően;
– a fellebbezést ezt meghaladó részében utasítsa el;
– a költségekről jelenleg ne határozzon.
(1) .
(2) –	Az EK‑Szerződés 81. cikkének alkalmazási eljárásáról a BPB PLC, a Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, a Société Lafarge SA és a Gyproc Benelux NV vállalatokkal szemben [helyesen: az EK‑Szerződés 81. cikkének a BPB PLC, a Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, a Société Lafarge SA és a Gyproc Benelux NV vállalkozásokkal szembeni alkalmazására vonatkozó eljárásban] (COMP/E‑1/37.152 – „gipszlemezek”‑ügy) hozott határozat (az értesítés a C(2002) 4570. számú dokumentummal történt) (HL 2005. L 166., 8. o.).
(3) –	HL 1962., 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.
(4) –	Lásd a megtámadott határozat 1. cikkét.
(5) –	A megtámadott határozat 1. cikke.
(6) –	Lásd a megtámadott határozat (549) preambulumbekezdését. A Bizottság a vállalkozásoknak a Közösség négy fő piacán a termék értékesítésével elért forgalmán alapuló piaci részesedéseiből indult ki (lásd a megtámadott határozat (546) preambulumbekezdését).
(7) –	Az EK‑Szerződés [81.] cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/C/33.833 – „kartonlemezek”‑ügy) 1994. július 13‑án hozott határozat (HL 1994. L 243., 1. o.) 1 750 000 ECU bírságot szabott ki. Az Elsőfokú Bíróság a T‑311/94. sz., BPB kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletében (EBHT 1998., II‑1129. o.) a bírságot 750 000 ECU‑re csökkentette.
(8) –	Az EK‑Szerződés [81.] cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/33.126 és 33.322 – „cement”‑ügy) 1994. november 30‑án hozott határozat (HL 1994. L 343., 1. o.) 22 872 000 ECU bírságot szabott ki. Az Elsőfokú Bíróság a T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15‑én hozott ítéletében (EBHT 2000., II‑491. o.) a bírságot 14 248 000 euróra csökkentette (lásd a T‑43/95. sz. ügyet).
(9) –	HL 1996. C 207., 4. o.
(10) –	Lásd a megtámadott határozat 3. cikkét.
(11) –	Lásd a megtámadott ítélet 282. pontját.
(12) –	Lásd a megtámadott ítélet 301. pontját.
(13) –	Lásd a megtámadott ítélet 324. pontját. Lásd még a megtámadott ítélet 325. pontjában foglalt indokolást.
(14) –	Lásd a megtámadott ítélet 326. pontját.
(15) –	Lásd többek között a C‑551/03. P. sz., General Motors kontra Bizottság ügyben 2006. április 6‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑3173. o.) 52. pontját, a C‑266/06. P. sz., Evonik Degussa kontra Bizottság ügyben 2008. május 22‑én hozott ítélet 73. pontját, valamint a C‑101/07. P. és C‑110/07. P. sz., Coop de France bétail et viande és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2008. december 18‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑10255. o.) 59. pontját.
(16) –	Lásd többek között a 15. lábjegyzetben hivatkozott Evonik Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 74. pontját és a 15. lábjegyzetben hivatkozott Coop de France bétail et viande és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 60. pontját.
(17) –	Lásd a C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑123. o.) 50. pontját.
(18) –	Lásd a megtámadott ítélet 429. pontját.
(19) –	Hivatkozás a 17. lábjegyzetben. A Bíróság az 55–57. pontban úgy vélte, hogy a versenyellenes magatartásokban és megállapodásokban való részvétel tilalmának, valamint a jogsértőket fenyegető szankcióknak a közismertsége miatt gyakori, hogy az e magatartásokat és e megállapodásokat megvalósító tevékenységek titkosan folynak le, a találkozókat – leggyakrabban egy harmadik országban – titkosan tartják, továbbá az erre vonatkozó dokumentáció a legminimálisabbra szorítkozik. Még ha a Bizottság felfedez is olyan iratokat – mint például a találkozókról készült jegyzőkönyvek –, amelyek kifejezetten tanúsítják a piaci szereplők közötti jogellenes kapcsolatfelvételt, ezen iratok általában csak töredékesek és szórványosak, és ezért gyakran következtetésekkel kell bizonyos részleteket rekonstruálni. Az esetek nagy részében a versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezését bizonyos egybeesésekből és ténykörülményekből kell kikövetkeztetni, amelyek együtt figyelembe véve, más összefüggő magyarázat hiányában a versenyjogi szabályok megsértésének bizonyítékául szolgálhatnak.
(20) –	Lásd a megtámadott ítélet 494. pontját.
(21) –	Lásd a megtámadott határozat 127. pontját és a megtámadott ítélet 503. pontját.
(22) –	Lásd a megtámadott ítélet 503. és 504. pontját.
(23) –	Lásd a megtámadott ítélet 506. pontját.
(24) –	Lásd a megtámadott ítélet 507. pontját.
(25) –	Lásd még a megtámadott ítélet 510. pontját.
(26) –	Lásd a megtámadott ítélet 512. pontját.
(27) –	Lásd a C‑19/95. P. sz., San Marco kontra Bizottság ügyben 1996. szeptember 17‑én hozott végzés (EBHT 1996., I‑4435. o.) 40. pontját és a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑8417. o.) 19. pontját.
(28) –	Lásd a T‑43/92. sz., Dunlop Slazenger International kontra Bizottság ügyben 1994. július 7‑én hozott ítélet (EBHT 1994., II‑441. o.) 79. pontját és a C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4125. o.) 86. pontját.
(29) –	Lásd a 17. lábjegyzetben hivatkozott ügyben hozott ítélet 78. és 79. pontját.
(30) –	Lásd a megtámadott ítélet 515. pontját.
(31) –	Lásd a megtámadott ítélet 510. pontját.
(32) –	A fellebbező különösen a megtámadott ítélet 496. pontjára hivatkozott.
(33) –	E vonatkozásban lásd többek között a C‑401/96. P. sz., Somaco kontra Bizottság ügyben 1998. május 7‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2587. o.) 53. pontját és a C‑404/04. P. sz., Technische Glaswerke Ilmenau kontra Bizottság ügyben 2007. január 11‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban nem tették közzé) 90. pontját.
(34) –	Lásd a C‑274/99. P. sz., Connolly kontra Bizottság ügyben 2001. március 6‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1611. o.) 121. pontját és a C‑197/99. P. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 11‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑8461. o.) 81. pontját.
(35) –	Lásd különösen a 17. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 372. pontját és a C‑167/06. P. sz., Komninou és társai kontra Bizottság ügyben 2007. október 25‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban nem tették közzé) 22. pontját.
(36) –	Nevezetesen a Lafarge piaci részesedésére C. táblázataiban történő utalásban, valamint a BPB egyes nyilatkozataiban.
(37) –	Első fokon előterjesztett keresetében a Lafarge a megtámadott határozat 413. lábjegyzetére is hivatkozott, amely szerint „a Bizottság kiemeli, hogy egyes tények arra utalnak, hogy a Gyproc a versailles‑i találkozó előtt versenyellenes jellegű magatartásban vett részt [...] Ugyanakkor e magatartás vonatkozásában a Bizottság nem tud kellő bizonyítékkal szolgálni arra vonatkozóan, hogy a Gyproc tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy ezzel csatlakozott a négy fő piacot érintő információcserére vonatkozó [magas szintű képviselők közötti] londoni megállapodáshoz.”
(38) –	Álláspontom szerint a Lafarge első fokon ténylegesen hivatkozott az eljárásbeli egyenlőség elvére, miszerint ugyanazt a bizonyítékot ugyanúgy kell értékelni az ugyanabban az eljárási pozícióban levő különböző felek vonatkozásában.
(39) –	Lásd analógia alapján a C‑89/08. P. sz., Bizottság kontra Írország és társai ügyben 2009. december 2‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 89. pontját; a C‑519/07. P. sz., Bizottság kontra Koninklijke FrieslandCampina ügyben 2009. szeptember 17‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 106–109. pontját; a C‑83/01. P., C‑93/01. P. és C‑94/01. P. sz., Chronopost és társai kontra UFEX és társai egyesített ügyekben 2003. július 3‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I-6993. o.) 45. pontját, valamint a C‑359/95. P. és C‑379/95. P. sz., Bizottság és Franciaország kontra Ladbroke Racing ügyben 1997. november 11‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑6265. o.) 39. pontját.
(40) –	A T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01‑T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz. egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 2004., II‑1181. o.).
(41) –	A C‑308/04. P. sz. ügyben 2006. június 29‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑5977. o.) 52. és 53. pontja.
(42) –	Lásd a 41. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 52. és 53. pontját.
(43) –	Iránymutatás a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet 1. kötet 171. o.; a továbbiakban: 1998. évi iránymutatás)
(44) –	A 41. lábjegyzetben hivatkozott SGL Carbon kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 46. és 47. pontja.
(45) –	Lásd a megtámadott ítélet 701. pontját.
(46) –	Hivatkozás a 17. lábjegyzetben; lásd a 91. pontot.
(47) –	Lásd a megtámadott ítélet 721. és 722. pontját.
(48) –	Lásd a megtámadott ítélet 725. és 726. pontját.
(49) –	Lásd a megtámadott ítélet 727. pontját.
(50) –	A C‑3/06 P. sz. ügyben 2007. február 8‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑1331. o.).
(51) –	Poiares Maduro főtanácsnok a Groupe Danone kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványában kifejtette: „Kétségtelen, hogy noha a 15. cikk (2) bekezdése világos felső határt rögzít, a bírság pontos összege kiszámításának elemeit illetően általánosan fogalmazták meg. Versenyjogi összefüggésben mégis úgy gondolom, hogy ésszerű és előre látható volt, hogy a Bizottság mérlegelési jogkörének gyakorlása során a visszaesés tényét mint a jogsértés súlyához kapcsolódó tényezőt vizsgálja. A Bíróság ítélkezési gyakorlata is ezen irányba mutat.” Lásd az 50. lábjegyzetben hivatkozott ügyben ismertetett indítvány 21. pontját.
(52) –	Uo., lásd a 24. pontot.
(53) –	Uo., lásd a 25., a 26. és a 30. pontot.
(54) –	Hivatkozás a 17. lábjegyzetben; lásd a 91. pontot.
(55) –	A 100–103/80. sz., Musique Diffusion francaise és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 1825. o.) 106. pontja.
(56) –	A versenyjogi szankciók elrettentő hatásának szükségletét hangsúlyozta a Bíróság a C‑76/06. P. sz., Britannia Alloys & Chemicals kontra Bizottság ügyben 2007. június 7‑én hozott ítéletben (EBHT 2007., I‑4405. o.) és a 15. lábjegyzetben hivatkozott Coop de France betail et viande és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben.
(57) –	Abban az ügyben az 1998. évi iránymutatás.
(58) –	Az 50. lábjegyzetben hivatkozott ítélet; lásd a 36. és 37. pontot.
(59) –	Uo., lásd a 39. pontot.
(60) –	Uo., lásd a 40. pontot.
(61) –	Lásd a megtámadott ítélet 704. pontját.
(62) –	A 8. lábjegyzetben hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet.
(63) –	A C‑235/92. P. sz., Montecatini kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4539. o.) 176. pontja.
(64) –	A 64/84. sz. ügyben 1985. június 20‑án hozott ítélet (EBHT 1985., 1829. o.).
(65) –	Lásd a lenti 96. pontot.
(66) –	HL 1981. L 180., 1. o.
(67) –	Lásd a 17. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 200. pontját.
(68) –	HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.
(69) –	A 65. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(70) –	A 78/83. sz. ügyben 1984. december 13‑án hozott ítélet (EBHT 1984., 4177. o.) 7–11. pontja.
(71) –	Megjegyzem ugyanakkor, hogy a Bíróság alapokmányának 44. cikke értelmében perújítási kérelemmel akkor lehet a Bírósághoz fordulni, ha olyan döntő jelentőségű tény merül fel, amely az ítélet meghozatalát megelőzően a Bíróság és a perújítást kérő fél előtt ismeretlen volt. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a perújítás nem fellebbezési, hanem olyan rendkívüli jogorvoslati eljárás, amely megengedi a jogerős ítélethez kapcsolódó res judicata hatás megkérdőjelezését a Bíróság által hivatkozott ténybeli megállapítások alapján. A perújítás előfeltétele olyan tény felmerülése, amely már az ítélet vagy végzés meghozatala előtt is létezett, és amely az ítélet vagy a végzés meghozatala időpontjában mind a Bíróság, mind a perújítást kérő fél előtt ismeretlen volt, és amely – amennyiben a Bíróság értékelhette volna – az eljárás eltérő befejezését eredményezhette volna. Lásd a C‑255/06. P‑REV. sz., Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret kontra Tanács és Bizottság ügyben 2009. április 2‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 14–16. pontját. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet idevágó részében nem hivatkozott a perújítási eljárásra.
(72) –	A „jogerős” kifejezésnek az Elsőfokú Bíróság általi használata és a feleknek a bizottsági határozattal kapcsolatos álláspontja véleményem szerint annyiban félrevezető, amennyiben e kifejezés látszólag azt jelenti, hogy a határozat címzettjének ki kell merítenie a megsemmisítés iránti keresetindítás és azt azt követő fellebbezés lehetőségét. Ugyanakkor az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi intézmények aktusait jogszerűnek kell vélelmezni. Ez azt jelenti, hogy mindaddig joghatásokat váltanak ki, amíg azokat vissza nem vonják, megsemmisítés iránti kereset alapján meg nem semmisítik, illetve előzetes döntéshozatal iránti kérelem vagy jogellenességi kifogás következtében nem nyilvánítják érvénytelennek (lásd a C‑475/01. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2004. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8923. o.] 18. pontját és a C‑199/06. sz., CELF és Ministre de la culture et de la Communication kontra SIDE ügyben 2008. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑469. o.] 60. pontját.). Ezért álláspontom szerint a közösségi intézmények aktusai annak ellenére – már kibocsátásukkor – jogerősnek tekinthetők, hogy számos különböző eljárásjogi aktussal (különösen a megsemmisítés iránti keresettel és az azt követő fellebbezéssel) megtámadhatók.
(73) –	Hivatkozás a 8. lábjegyzetben.
(74) –	Úgy vélem, hogy ez azt jelenti, hogy a megsemmisítés iránti kereset benyújtásának az EK 230. cikk szerinti lehetőségét és az azt követő fellebbezést még nem merítették ki.
(75) –	Lásd a megtámadott ítélet 706. pontját.
(76) –	Lásd még az 1/2003 rendelet 23. cikkének (5) bekezdését.
(77) –	Lásd a 322/81. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 3461. o.) 7. pontját, valamint az 55. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion francaise és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 8. pontját.
(78) –	Lásd a fenti 91. pontot.
(79) –	Amelyet nem lehet előre megjósolni és megállapítani.
(80) –	HL 2006. C 210., 2. o.
(81) –	Lásd többek között a C‑289/04. P. sz., Showa Denko kontra Bizottság ügyben 2006. június 29‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑5859. o.) 36. pontját, a C‑137/95. P. sz., SPO és társai kontra Bizottság ügyben 1996. március 25‑én hozott végzés (EBHT 1996., I‑1611. o.) 54. pontját és a C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4411. o.) 33. pontját. A Bizottság mérlegelési jogköre ugyanakkor nem teljesen korlátlan, mivel a bírság meghatározásakor figyelembe kell vennie a közösségi jog általános elveit, például az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét.
(82) –	A 81. lábjegyzetben hivatkozott Showa Denko kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 15. pontjában a Bíróság megjegyezte, hogy a világméretű forgalmat a Bizottság csak az „elrettentési szorzó” megállapítása során vette figyelembe. Ezzel szemben a bírság alapösszegének megállapításánál a Bizottság csak a kartell tárgyát képező termékek révén elért világméretű forgalmat vette figyelembe. A jelen eljárás tekintetében lásd a fenti 5. és 6. pontot, valamint a 6. lábjegyzetet.
(83) –	Lásd a 81. lábjegyzetben hivatkozott Showa Denko kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 16. pontját, valamint az 55. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion francaise és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 119–121. pontját. Bot főtanácsnok az 56. lábjegyzetben hivatkozott Britannia Alloys & Chemicals kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványának 21. lábjegyzetében megjegyezte, hogy „a Bíróság nagyon hamar elismerte a 41/69. sz., ACF Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970. július 15‑én hozott ítéletében (EBHT 1970., 661. o.), hogy a 17. rendelet 15. cikkében meghatározott szankcióknak »egyaránt célja a jogsértő magatartások megbüntetése, illetve azok megismétlésének megelőzése« (173. pont)”.
(84) –	Lásd a 81. lábjegyzetben hivatkozott Showa Denko kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 18. pontját.
(85) –	Nem vitatott, hogy az 1998. évi iránymutatást kellett alkalmazni abban az időpontban, amikor a megtámadott határozatban bírságot szabtak ki a Lafarge‑ra. Az 1998. évi iránymutatás 1.A. része (amely a jogsértés súlyát érinti) többek között kimondja, hogy „[f]igyelembe kell még venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír.” A 2006. évi iránymutatás tartalmának ezért a szóban forgó körülmények vonatkozásában – elfogadásának időpontjára tekintettel – nincs jelentősége. Továbbá az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi versenyszabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez igazíthassa. Lásd az 55. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion francaise és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 109. pontját és a C‑196/99. P. sz., Aristrain kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑11005. o.) 81. pontját. A Bizottság tehát anélkül változtathatja meg a bírságokra vonatkozó iránymutatását, hogy ez szükségszerűen megkérdőjelezné az e körben korábban elfoglalt álláspontját.
(86) –	Ugyanakkor megjegyzem, hogy a 81. lábjegyzetben hivatkozott Showa Denko kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben a Bíróság úgy vélte, hogy a vállalkozásra kiszabott bírság megállapítása során számolni lehet az elrettentési tényezővel, amelyet nemcsak az érintett vállalkozás különös helyzete, hanem számos tényező figyelembevételével kell értékelni (lásd a 23. pontot). Egyértelmű tehát, hogy az érintett vállalkozás mérete és gazdasági ereje csupán egyike lehet azoknak a tényezőknek, amelyeket az elrettentési szorzó meghatározásakor figyelembe vesznek. E vonatkozásban a 2006. évi iránymutatás „Az elrettentő hatás érdekében történő speciális növelés” címszó alatt kimondja, hogy a vállalkozások forgalmán túlmenően bizonyos körülmények fennállása esetén a „Bizottság annak érdekében is szükségesnek tarthatja a szankció növelését, hogy az meghaladja a jogsértéseknek köszönhető jogtalan hasznot, amennyiben annak mértéke felbecsülhető” (lásd a 80. lábjegyzetben hivatkozott 2006. évi iránymutatás 30. és 31. pontját). Ahol az elrettentési szorzót többek között a jogsértésnek köszönhető hasznok összegére hivatkozással határozzák meg, ott álláspontom szerint lehet jelentősége annak, hogy az elrettentési szorzót a bírság kiszámításának melyik szakaszában alkalmazzák. Ugyanakkor a jogsértéseknek köszönhető jogtalan hasznok fennállása és összege kérdésének a jelen eljárás vonatkozásában nincs jelentősége.