62001CC0475_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jelen ügyben az Európai Bizottság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Görög Köztársaság – mivel az ouzóra a többi szeszesitalénál alacsonyabb jövedéki adót tart hatályban – nem teljesítette az EK 90. cikk első bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
I – Jogi háttér
A közösségi szabályozás
2. Amint köztudott, az EK 90. cikk megállapítja, hogy:
„A tagállamok sem közvetlenül, sem közvetve nem vetnek ki más tagállamok termékeire a hasonló jellegű hazai termékre közvetlenül vagy közvetve kivetett adónál magasabb belső adót.
A tagállamok továbbá nem vetnek ki más tagállamok termékeire olyan természetű belső adót, amely más termékek közvetett védelmét szolgálja”.
3. Az alkohol és az alkoholtartalmú italok jövedéki adója szerkezetének összehangolásáról szóló, 1992. október 19-i 92/83/EGK tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: a 92/83 irányelv) az alkoholtartalmú italokat öt szakaszban tárgyalja, minden szakasz egy-egy kategóriát ölel fel: I. szakasz: „sör” (1–6. cikk); II. szakasz: „bor” (7–10. cikk); III. szakasz: „erjesztett italok” (11–15. cikk); IV. szakasz: „köztes alkoholtermékek” (16–18. cikk) és „etilalkohol” (19‑26. cikk).
4. Az irányelv 19. cikke így rendelkezik:
„(1) A tagállamok az ezen irányelvnek megfelelő jövedéki adót vetik ki az etilalkoholra.
(2) A tagállamok adómértékeiket a 92/84/EGK irányelvnek megfelelően határozzák meg.”
5. Ugyanazen irányelv 20. cikke előírja, hogy:
„Ezen irányelv alkalmazásában» etilalkohol «:
– az összes olyan termék, amelynek tényleges alkoholtartalma meghaladja az 1,2 térfogatszázalékot, és a 2207 és 2208 KN-kód alá tartozik, még akkor is, ha azok a termékek egy másik KN-fejezet [helyesen: árucsoport] alá tartozó termék részét képezik,
– a 2204, 2205 és 2206 KN-kód olyan termékei, amelyek tényleges alkoholtartalma meghaladja a 22 térfogatszázalékot,
– alkoholtartalmú italokat oldott vagy oldatlan állapotban tartalmazó termékek.”
6. Az irányelv 21. cikke értelmében a tagállamok „az etilalkohol adójának hatálya alá tartozó valamennyi termékre azonos jövedékiadó-mértéket vetnek ki”.
7. Az irányelv 22. cikke ugyanakkor felhatalmazza a tagállamokat, hogy „kedvezményes jövedékiadó-mértéket alkalmazhatnak a kisüzemi szeszfőzdék által előállított etilalkoholra”, többek között azzal a feltétellel, hogy „bármely kedvezményes adómértéket, amelyet esetlegesen bevezetnek, ugyanúgy alkalmazzanak a más tagállamokban működő kisüzemi szeszfőzdékből a területükre beszállított etilalkoholra is”.
8. Emellett a 23. cikk értelmében:
„A következő tagállamok az alábbi termékekre alkalmazhatnak olyan kedvezményes adómértéket, amely kisebb a minimum adómértéknél, de legalább eléri az etilalkoholra vonatkozó, normál nemzeti jövedékiadó-mérték 50%‑át:
1) a Francia Köztársaság, a 1576/89/EGK rendelet 1. cikke (4) bekezdésének a) pontjában meghatározott rumra vonatkozóan, és amelyet e rendelet 1. cikke (3) bekezdésének l) pontjában meghatározott termelési területen betakarított cukornádból állítottak elő, amelynek az etil- és metilalkoholon kívüli illóanyagtartalma eléri vagy meghaladja a tiszta alkohol hektolitereiként a 225 grammot, és amelynek tényleges alkoholtartalma eléri vagy meghaladja a 40 térfogatszázalékot;
2) a Görög Köztársaság a 1576/89/EGK rendeletben meghatározott ánizsízesítésű alkoholtartalmú italokra vonatkozóan, amelyek színtelenek, és cukortartalmuk literenként 50 gramm vagy annál alacsonyabb, és amelyekben a végtermék alkoholtartalmának legalább 20%‑a hagyományos, szakaszos, legfeljebb 1 000 liter kapacitású rézlepárlóban történő lepárlással ízesített alkoholból áll.”
9. E tekintetben felhívnám a figyelmet, hogy ezt megelőzően a alkoholtartalmú italok meghatározására, megnevezésére és kiszerelésére vonatkozó általános szabályok megállapításáról szóló, 1989. május 29-i 1576/89/EGK tanácsi rendelet(3) (a továbbiakban: a 1576/89 rendelet) 1. cikke (4) bekezdése o) albekezdésének 3. pontjában előírta, hogy:
„Egy ánizsízesítésű alkoholtartalmú ital akkor nevezhető »ouzo«-nak, ha
– kizárólag Görögországban állították elő,
– olyan desztillátumok elegye, amelyek ízesítéséhez ánizs, ánizskapor, egy, a Chios szigeteken honos masztixfából származó ( Pistacia lentiscus Chia
vagy latifólia) masztixgyanta és más aromás magvak, növények és gyümölcsök desztillátumát vagy kivonatát használták, és az ily módon ízesített alkohol az ouzo alkoholtartalmának legalább 20%‑a.
A párlat:
– előállításához hagyományos, 1 000 liter vagy annál kisebb térfogatú szakaszos működésű réz lepárlóberendezéseket kell használni.
– alkoholtartalma legalább 55% (V/V), de legfeljebb 80% (V/V) legyen.
Az ouzo színtelen, cukortartalma legfeljebb 50 g/l.”
10. Továbbá arra is emlékeztetnem kell, hogy az alkohol és az alkoholtartalmú italok jövedékiadó-mértékének közelítéséről szóló, 1992. október 19-i 92/84/EGK tanácsi rendelet(4) (a továbbiakban: a 92/84 rendelet) arra kötelezi a tagállamokat, hogy ne alkalmazzanak egy bizonyos küszöb alatti adómértékeket. Ugyanis a 3. cikk (1) bekezdése szerint:
„1993. január 1‑jétől az alkohol [a köztes alkoholtermékektől, a bortól és a sörtől] eltérő italokban lévő alkohol minimum jövedékiadó-mértéke 550 ECU, a tiszta alkohol egy hektoliterére.”
11. Végül a 7. cikk (1) bekezdése értelmében:
„Görögország kedvezményes jövedéki adót alkalmazhat Leszbosz, Khiosz, Számosz, a Dodekanészosz és a Kikládok megyékben, valamint az Égei-tenger alábbi szigetein fogyasztott etilalkoholra: Thaszosz, Északi Szporádok, Szamothrákhé és Szkürosz.
A kedvezményes mérték, amely a minimum adómérték alá csökkenhet, nem lehet alacsonyabb az etilalkoholra kivetett szokásos nemzeti mérték 50%‑ánál”.
A nemzeti szabályozás
12. A 92/83 irányelvet a 2127/93 törvény ültette át a görög jogrendbe.
13. A jövedékiadó-mérték alapja e törvény alapján tiszta alkohol hektoliterenként 293 709 drachmában (861 949 euró) került megállapításra, de ugyanezen törvény 26. cikke ugyanakkor úgy rendelkezik, hogy e mértéket az ouzo esetében 50%‑kal kell csökkenteni.
II – A tényállás és az eljárás
14. A Bizottság – mivel magánszemélyektől különböző panaszokat kapott a görög hatóságok által az ouzóra a ginnél, a vodkánál, a whiskynél, a rumnál, a tequilánál és a rizspálinkánál kedvezményesebb jövedékiadó-mérték alkalmazása miatt – 1998. december 16‑án, miután felvilágosítást kért az említett hatóságoktól, felszólító levelet küldött, amelyben az EK 90. cikk megsértését kifogásolta. Mivel a kapott válaszokkal elégedetlen volt, 1999. augusztus 10‑én indokolással ellátott véleményt bocsátott ki, amelyben felhívta Görögországot, hogy tegye meg az e véleményben kifogásolt kötelezettségszegés megszüntetéséhez szükséges intézkedéseket. Mivel Görögország tagadta a véleményben foglaltakat, 2001. december 6‑án a Bizottság benyújtotta a jelen keresetet.
15. A Bírósághoz a Bizottság és a Görög Köztársaság nyújtott be írásbeli észrevételeket.
16. 2003. április 4‑i levelében a Bíróság annak tisztázására kérte a Bizottságot, hogy a keresete alapjául szolgáló érvek nem teszik-e kétségessé a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének érvényességét. E tekintetben a Tanácsot is észrevételek megtételére szólították fel. A Bíróság továbbá annak tisztázására is kérte a Bizottságot, Görögország miként ültethette át az irányelv hivatkozott cikkét az EK 90. cikk, valamint az alkohol és alkoholtartalmú italok minimális jövedékiadó-mértékét meghatározó 92/84 irányelv megsértése nélkül. Végül a Bíróság azt kérdezte a Bizottságtól, hogy a Francia Köztársaság élt-e, és hogyan a 92/83 irányelv 23. cikke (1) bekezdésében rögzített lehetőséggel.
17. Válaszként e kérdésekre a Bizottság és a Tanács 2003. április 17‑én, illetve május 5‑én írásbeli észrevételeket nyújtott be.
18. A Bizottság és a Görög Köztársaság részt vett a 2003. szeptember 16‑án tartott tárgyaláson is.
19. A Bírósághoz 2002. május 6‑án érkezett beadványával az Egyesült Királyság beavatkozásának engedélyezését kérte a Bizottság kérelmeinek támogatására. A kérelmet a Bíróság elnöke 2002. július 25‑i határozatával elfogadta. Az Egyesült Királyság azonban az eljárás során nem nyújtott be írásbeli észrevételeket, és a 2003. december 16‑án tartott tárgyaláson sem vett részt.
III – Jogi elemzés
A – A keresetnek a pert megelőző eljárás késői megindítása miatti elfogadhatatlanságáról
A felek érveinek összegzése
20. Görögország azt állítja, hogy a jogvita tárgyát képező adórendszert 1993‑ban a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdésével teljes összhangban ültette át saját jogába, és erről ugyanezen irányelv 29. cikke értelmében haladéktalanul tájékoztatta a Bizottságot. Ekkor a Bizottság nem emelt kifogásokat, és csak 1997. április 28‑án közölte kétségeit a hivatkozott rendszernek az EK 90. cikkel való összeegyeztethetőségéről.
21. A görög kormány megítélése szerint az a tény, hogy a Bizottság, bár 1993 óta ismerte a vitatott nemzeti rendelkezést, és csak néhány évvel később indított kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást, a jóhiszeműség, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elveinek megsértését jelenti.
22. A Bizottság más véleményen van. Szerinte ugyanis nem csak az EK 226. cikk második bekezdése szerinti keresetindítás időpontja tekintetében rendelkezik széles mérlegelési jogkörrel, hanem a vonatkozó, pert megelőző eljárás elindítása tekintetében is. A jelen ügyben éppen úgy tartotta helyesnek, hogy érintett harmadik személyek panasza következtében cselekedjék. Mindenesetre, teszi hozzá a Bizottság, a tagállamok nem indokolhatják az EK‑Szerződés rendelkezéseivel ellentétes jogszabályaik hatályban tartását a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset esetleges késedelmes megindítására történő hivatkozással.
Álláspont
23. Úgy tűnik, hogy e tekintetben a Bizottság álláspontja jobban tükrözi a közösségi ítélkezési gyakorlat közismert és állandó irányvonalát.
24. Ahogyan arra maga a Bizottság is emlékeztetett, az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságra tartozik annak eldöntése, hogy benyújtson-e keresetet az EK 226. cikk második bekezdése értelmében, és ha igen, mikor(5), valamint mindig a Bizottság dönti el, hogy elindítsa-e az eljárás első bekezdés szerinti szakaszát, amely megelőzi és elősegíti a peres eljárást(6) . Egyértelműnek tűnik számomra, nem lehet, hogy ez az utóbbi megállapítás ne foglalja magába a Bizottság mérlegelési jogkörét is az említett pert megelőző eljárás megindításának időpontjára vonatkozóan.
25. Másfelől meg kell jegyeznem, hogy a görög kormány álláspontjának elfogadása azt jelentené, hogy a szóban forgó eljárást illetően határidőt állapítunk meg a Bizottság hatáskörének gyakorlása tekintetében, tehát korlátozzuk e hatáskört, aminek semmi nyoma nem lelhető fel a jogszabályokban, és ezt még a jóhiszeműség, a bizalomvédelem és a jogbiztonság alapelveire való hivatkozással sem lehet implicit módon levezetni.
26. Olyannyira, hogy a Bíróság nem maradt közömbös az ezen alapelvekre vonatkozó kérelmekkel szemben, és megállapította, hogy „egyes tényállások esetében az eljárás 169. cikk [jelenleg EK 226. cikk] szerinti pert megelőző szakaszának kivételes elhúzódása [de véleményem szerint az eljárás megindításának elhúzódása is] egyre nehezebbé teszi az érintett állam számára, hogy vitassa a Bizottság érveit, ami sértheti a védelmi jogokat”(7) .
27. Ugyanakkor az alperes állam feladata a szóban forgó nehézségek, és ezek védelmi jogokra gyakorolt hatásának bizonyítása. A jelen ügyben azonban Görögország nem csak, hogy nem bizonyított ilyen érvet, de hivatkozni sem hivatkozott rá.
28. A fentiek fényében tehát megalapozatlannak tartom az elfogadhatatlanságra vonatkozó jogi érvet.
B – A vitatott nemzeti jogszabályt engedélyező közösségi rendelkezés létére vonatkozó előzetes kérdésről
A felek érveinek összegzése
29. A Tanács – válaszul a Bíróság 2003. április 4‑i felvilágosítás iránti kérésére (lásd a fenti 16. pontban) – formális elfogadhatatlansági kifogás előterjesztése nélkül arra hivatkozik, hogy a jelen keresettel a Bizottság valójában nem a görög kormány viselkedésének a közösségi joggal való összeegyeztethetőségét vitatja, hanem közvetlenül a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének érvényességét.
30. Véleménye szerint azonban mindez nem egyeztethető össze a keresetindítási jogalapok EK-Szerződésben előírt rendszerével. Ez a Bíróság megállapítása szerint „megkülönbözteti az EK 226. és EK 227. cikk szerinti, a tagállam kötelezettségszegésének megállapítására irányuló kereseteket az EK 230. és EK 232. cikk szerinti keresetektől, amelyek a közösségi intézmények aktusai vagy mulasztásai jogszerűségének vizsgálatára irányulnak”. Mindezt azért, mert a kétféle kereseti út eltérő célok elérésére irányul, és eltérő szabályok, illetve feltételek vonatkoznak rájuk(8) . Tehát annak lehetővé tétele a Bizottság számára, hogy kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetben az EK 230. cikk ötödik bekezdése szerinti határidő letelte után valamely más közösségi intézmény által elfogadott aktus érvényességét vitassa – folytatja a Tanács – nem egyeztethető össze a jogbiztonság elvével, amely alapján nem lehet korlátlanul vita tárgyává tenni a közösségi aktusokat.
31. A Bíróság ugyanezen felvilágosítás iránti kérésére adott válaszában a Bizottság vitatja ezeket a következtetéseket, megállapítván, hogy a jelen kereset ténylegesen és kizárólag a görög kormány magatartása ellen irányul, tehát semmiféle formában nem áll szándékában vitatni a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének érvényességét.
32. A Bizottság – magyarázatul kezdeményezésének időpontjára és módjára – a Bíróságnak a Socridis-ügyben hozott ítéletére hivatkozik. Ebből az ítéletből a felperes szerint arra lehet következtetni, hogy eredményezzen bár egy irányelv átültetése a közösségi joggal összeegyeztethetetlen megoldásokat, jogellenessége nem ebből ered, hanem csak akkor következik be, ha a tagállamok számára hagyott választási lehetőség nem elég tág ahhoz, hogy lehetővé tegye az irányelvnek az EK‑Szerződéssel összeegyeztethető értelemben történő átültetését(9) . A jelen ügyben azonban nem erről van szó, mivel a 92/83 irányelv 23. cikkének (2) bekezdése nem kötelezi Görögországot, hanem csak pusztán megengedi számára, hogy az ouzo tekintetében csökkentett jövedékiadó-mértéket alkalmazzon. Következésképpen, mivel a priori
nem lehet tudni, hogy melyik tagállam mikor fogja alkalmazni ezt a rendelkezést, a Bizottság nem kérhette volna a hivatkozott irányelv megsemmisítését az EK 230. cikk értelmében, és nem léphetett volna fel haladéktalanul e tagállammal szemben.
33. Állításának alátámasztására a Bizottság emlékeztet arra, hogy a 92/83 irányelv tizenhetedik preambulumbekezdése előírja, hogy „azokban az esetekben, amikor a tagállamok számára engedélyezték a kedvezményes adómértékek alkalmazását, az ilyen kedvezményes adómértékek nem okozhatják a belső piaci verseny torzulását”. Ezzel a preambulumbekezdéssel – jegyzi meg a Bizottság – a Tanács átruházta a tagállamokra az arról való meggyőződés felelősségét, hogy a csökkentett jövedékiadó-mérték alkalmazása egyes termékek tekintetében összeegyeztethető-e az EK‑Szerződéssel.
34. Jelen ügyben tehát Görögországra hárult annak a felelőssége, hogy a közösségi jog megsértése nélkül alkalmazza az irányelv 23. cikkének (2) bekezdését, és erre – teszi hozzá a Bizottság – lehetősége is lett volna, csak le kellett volna mondania arról, hogy éljen a hivatkozott rendelkezésben szereplő eltérés lehetőségével.
35. Ami a Franciaország számára fenntartott, a 92/83 irányelv 23. cikkének (1) bekezdésében szereplő hasonló lehetőségre vonatkozó azon eltérő elbánást illeti, amely szerint ez az állam kedvezményes jövedékiadó-mértéket alkalmazhat a rumra, a Bizottság úgy érvel, hogy ebben az esetben az eltérés az EK‑Szerződés 227. cikke (jelenleg EK 299. cikk) (2) bekezdésén alapul, amely előírja, hogy a Tanács egyedi intézkedéseket fogad el abból a célból, hogy előmozdítsa a gazdasági és társadalmi fejlődést Franciaország tengerentúli megyéiben(10) .
36. A tárgyaláson a Bizottság ismételten hangsúlyozta, hogy nem állt és nem is áll szándékában sem közvetlenül, sem közvetve (különösen az EK 241. cikk szerinti érvénytelenségi kifogással) vitatni a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének jogszerűségét. Megítélése szerint ugyanakkor, bár a jelen kereset végül is egybeesést mutat e tekintetben, ez nem akadályozhatja meg a Bizottságot abban, hogy teljes mértékben gyakorolja az EK 226. cikk által ráruházott hatáskört. Mindezt azért, mert a megsemmisítés iránti és a mulasztás megállapítása iránti kereseteknek eltérő a célja, és az EK‑Szerződés nem korlátozza a Bizottság hatáskörét, illetve nem említ semmilyen tilalmat a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset tekintetében, hanem éppen ellenkezőleg, széles mérlegelési jogkört biztosít a Bizottság számára. Azonban – és számomra úgy tűnik, hogy ez a Bizottság érvelésének központi eleme – leginkább azért, mert ha le is járt az elérést engedő másodlagos jogi aktus megsemmisítésére irányuló kereset benyújtásának határideje, a Bizottságnak továbbra is joga és kötelessége, hogy kifogásolja az ezen eltérésen alapuló, az EK‑Szerződéssel összeegyeztethetetlen magatartásokat. Megítélése szerint ugyanis e magatartást a jogbiztonságra való hivatkozással sem lehet indokolni.
37. Egyébként a Bizottság arra is emlékeztet, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatali eljárások keretében már értelmezte oly módon az EK‑Szerződés rendelkezését, hogy e szabály alapján a jogalkotónak a másodlagos jog egyes rendelkezéseit jogszerűtlennek kell tekintenie, és következésképpen azt módosítania kell. Jelesül a Barber-ügyben hozott ítéletről van szó(11), a 86/378/EGK irányelv(12) 9. cikke által a tagállamoknak nyújtott azon lehetőség tekintetében, hogy az egyenlő bánásmód EK‑Szerződés 119. cikke (jelenleg EK 141. cikk) szerinti elvének alkalmazását az öregségi nyugdíjkorhatár meghatározása vonatkozásában elhalaszthatják. Ebben az ítéletben, mivel a Bíróság megállapította, hogy az EK‑Szerződés 119. cikke nem tesz lehetővé ilyen eltérést, a tanács úgy ítélte meg, hogy a 86/378 irányelv egyes rendelkezései részben jogellenesek, ezért azokat módosítani kell(13) .
38. Görögország a maga részéről, mivel a szóban forgó kérdésben csak a tárgyaláson nyilatkozhatott, csatlakozik a Tanács ellenvetéseihez, és hozzáfűzi, hogy a jogvita tárgyát képező adórendszer a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének átültetése, és hogy ilyen rendelkezés nem kerülhetett volna az irányelvbe az EK‑Szerződéssel való összeegyeztethetőségének előzetes értékelése nélkül, valamint a rendelkezés célja, vagyis olyan tájjellegű és hagyományos termék védelme, mint az ouzo, egyébként sem lenne elérhető – ahogyan azt a Bizottság elvárja – ha a rendelkezést valamiképpen nem alkalmaznák.
Álláspont
39. Meglehetősen tágan érintettem a felek érvelését, nemcsak azért, mert véleményem szerint az általuk felvetett kérdés a jelen ügy központi eleme, hanem azért is, mert a felek álláspontjai összetettebbé teszik annak jogi minősítését. Valóban, ezt elfogadhatósági kérdésnek is lehetne minősíteni, ha azt rónánk a Bizottság terhére (ahogyan azt a Tanács látszik tenni), hogy a jelen keresettel az volt a szándéka, hogy az EK 230. cikk ötödik bekezdésben előírt határidő lejártának megkerülésével a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének megsemmisítését kérje. Eltérő esetben, vagyis ha ténylegesen a görög kormány magatartásának jogosságáról folyna a vita (ahogyan azt állítása szerint a Bizottság kívánja), tehát annak lehetőségéről, hogy ez a magatartás a hivatkozott rendelettel való összeegyeztethetősége ellenére is vitatható, akkor a kérdés érdemi volna, és következésképpen megalapozná a keresetet. És éppen a kérdés e rejtett kettőssége az, ami miatt külön vizsgálom a kereset elfogadhatóságát és érdemét.
40. Ezek után úgy gondolom, hogy fel kell oldani ezt a kettősséget, a Tanács kifogásának az alább részletezett okokból történő elutasításával.
41. Ez a kifogás, mint már említettem, abból a gyanúból született, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás paravánja mögött a jelen kereset a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének jogszerűségét kérdőjelezi meg.
42. Ha azonban ez lenne a kereset célja, kedvezőtlen kimenetelt kellene jósolni neki. Azt kellene kifogásolni, ahogyan azt a Tanács is tette, hogy a Bizottság tartózkodott attól, hogy közvetlenül és azonnal keresetet nyújtson be az irányelv vitatott rendelkezése ellen, ahogyan azt könnyedén megtehette volna, mivel maga tett javaslatot az aktusra, elfogadásának pillanatától kezdve jól ismerte annak tartalmát és következményeit. A Bizottság tehát nem reagálhat sok évvel ezután, megtámadván az aktus jogszerűségét a rendszer által előírtaktól eltérő utakon, és még kevésbé tehetné ezt olyan eljárás alkalmazásával, mint a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás, amely nem közvetlenül az aktus kibocsátóját, hanem annak címzettjét érinti, jobban mondva az előbbit az utóbbi közvetítésével.
43. Ha tehát adott esetben nem a görög kormány magatartását kívánja az eljárás tárgyává tenni, hanem a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdését, amelyen az említett magatartás alapul, a jelen keresetet éppen azért kellene elfogadhatatlannak nyilvánítani, mert nem megfelelően alkalmazza a keresetek EK‑Szerződésben rögzített rendszerét(14) .
44. Azonban, amint arra már emlékeztettem, a Bizottság határozottan visszautasít minden eljárási visszaélésre vonatkozó gyanút. Az általa többször is hangsúlyozott cél kizárólag annak megállapítása, hogy a szóban forgó görög jogszabály összeegyeztethető-e az EK 90. cikkel. Ellenben semmilyen módon nem szándékozik megkérdőjelezni az irányelv azon rendelkezésének jogszerűségét, amelyet a hivatkozott jogszabály ültetett át a nemzeti jogba.
45. A dolgok ilyen állása mellett semmilyen okot nem látok arra, hogy a jelen kereset tárgyának vizsgálatakor ne vegyem figyelembe ezeket a megállapításokat tekintve, hogy a Bizottság részletes indokolást nyújt e vonatkozásban.
46. A Bizottság ugyanis azt állítja, hogy kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indított, nem pedig megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be az EK 230. cikk értelmében, mivel megítélése szerint a jelen ügyben nem az irányelv hivatkozott rendelkezésének jogszerűsége vitatott, hanem kizárólag a görög kormány magatartása.
47. A Bizottság szerint ugyanis a szóban forgó rendelkezés nem kötelezi a Görög Köztársaságot a vitatott adójogszabály elfogadására, hanem választási lehetőséget kínál arra nézve, hogy hogyan és mikor fogadja el azt. Ez a választás tehát a kereset tárgya, és nem az irányelv rendelkezése; másrészt ugyanezen okból a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást nem lehetett volna megindítani azelőtt, hogy a görög kormány ne élt volna az említett lehetőséggel.
48. Meg kell azonban jegyeznem, hogy a Bizottság álláspontját elfogadva is csak nehezen tudom követni érvelését.
49. Az bizonyos, hogy a 92/83 irányelv 23. cikkének (2) bekezdéséből egyértelműen kiderül, hogy Görögország szabadon dönthetett, hogy él-e
és mikor
a rendelkezésben szereplő lehetőséggel, de legalább ennyire egyértelműen derül ki az is, hogy az említett állam arról egyáltalán nem dönthetett szabadon, hogyan éljen ezzel a lehetőséggel.
50. Ahogyan maga a Bizottság is megállapította, Görögország előtt a következő lehetőség állt: vagy egyszerűen alkalmazza a 92/83 irányelv 23. cikkének (2) bekezdésében számára felajánlott eltérést, azonban ebben az esetben (a felperes mostani álláspontja szerint) megsértette volna az EK 90. cikket, vagy pedig az eltérést kiterjesztően alkalmazta volna minden, az ouzóhoz hasonló és/vagy azzal versengő ital tekintetében, de ez esetben viszont a 92/84 irányelvet sértette volna meg, amely – mint azt már említettük (lásd a fenti 10. pontot) – elvben megtiltja a tagállamok számára, hogy egy minimális mértéknél alacsonyabb adómértékeket alkalmazzanak.
51. Más szóval a Bizottság álláspontja szerint Görögországnak nem volt választási lehetősége a tekintetben, hogyan alkalmazza a rendelkezést az EK‑Szerződés szabályaival összeegyeztethető módon (lásd a fenti 32. pontban hivatkozott Socridis-ügyben hozott ítéletet); Görögországnak csak az a paradox „szabadsága” maradt, hogy ne alkalmazza az e rendelkezés által számára engedett eltérést. A Bizottság szerint azonban Görögországnak, saját kezdeményezésére, éppen ezt kellett volna tennie, hogy elkerülje az EK 90. cikk megsértését.
52. Mármost attól a ténytől eltekintve, hogy így végül is az aktus címzettjeire hárul vissza annak az értékelésnek a felelőssége, hogy az aktus által megengedett magatartás jogszerű-e vagy sem, még mindig ott marad az a kérdés, hogy a görög kormány mely okból és milyen alapon tekinthette úgy, hogy felruházták ezen értékelés önálló elvégzésének hatáskörével/kötelezettségével. Annál is inkább, mert a közösségi jogalkotó már saját hatáskörében elvégezte ezt az értékelést, formálisan és előírásszerűen megengedvén az eltérést, és mert maga a Bizottság tartózkodott attól, hogy ezt meghatározott időn belül (és még sokkal később is) vitassa, mert a jogszabály jelentése nem volt félreérthető, ráadásul más tagállamok (úgymint Franciaország) teljesen hasonló körülmények között megkapták a hozzájárulást ahhoz, hogy azonos eltérésekkel élhessenek, ami később indokolásul szolgált. Az eltérés jogszerűségét illetően a görög kormány nem juthatott volna-e érdemben más következtetésekre, mint a Bizottság, úgy ítélvén meg például (mint ahogyan valójában meg is ítéli), hogy nincs hasonlóság az ouzo és a többi érintett ital között, és hogy az eltérés által megengedett eltérő bánásmódot egy tájjellegű és hagyományos termék védelmének igénye indokolja? És ha így ítélte volna meg, ki, hogyan és mikor mondhatott volna ellent, vagy kinek kellett volna ellent mondania? Maga a Bizottság, amikor egyszer csak úgy dönt, hogy észrevételezi és beavatkozik?
53. Másfelől, még mindig a Bizottság logikájánál maradva, nem úgy tűnik, hogy a görög kormány számára valamiféle figyelmeztetést jelentene az irányelv már hivatkozott tizenhetedik preambulumbekezdése szerinti megállapítás, amelynek értelmében „azokban az esetekben, amikor a tagállamok számára engedélyezték a kedvezményes adómértékek alkalmazását, az ilyen kedvezményes adómértékek nem okozhatják a belső piaci verseny torzulását ” (lásd a fenti 33. pontot).
54. Valójában nem egyértelmű, hogy vonatkozik-e ez a preambulumbekezdés minden olyan esetre, amelyekben az irányelv lehetővé teszi kedvezményes adómérték alkalmazását. Ugyanis nem magyarázható meg, hogy az irányelv rendelkező részében szereplő tilalom miért ismétlődik meg más, ilyen adómértéke vonatkozó rendelkezésekben is(15), ugyanakkor nem szerepel a 23. cikkben. Éppen az eltérő szabályozás erősíti meg azt, hogy a Görögország számára a közösségi jogalkotó által lehetővé tett egyedi eltérés az ouzo tekintetében (csakúgy, mint Franciaország esetében a rum tekintetében) valódi eltérést jelentett az irányelv általános szabályaitól.
55. Számomra tehát nem tűnik úgy, hogy az eltérés alkalmazásának jogellenessége eléggé egyértelmű volt ahhoz, hogy indokolja azt a fajta „ön-”, avagy visszájára fordított felügyeletet, amit a Bizottság elvárt volna Görögországtól.
56. A fentebb elmondottaknak a Barber-ügyben hozott ítélet sem mond ellent, amelyre a Bizottság – szerintem tévesen – hivatkozik állításának alátámasztására (lásd a fenti 37. pontot). Emlékeztetek arra, hogy abban az ügyben arra kérték a Bíróságot, hogy előzetes döntéshozatali eljárás keretében (tehát nem az egyik fél egyoldalú értékelése alapján) hozzon döntést az EK‑Szerződés egyik általános rendelkezésének (az EK‑Szerződés 119. cikkének) hatályáról. Az ítélet eredményeképpen jelentősen szűkült az említett rendelkezésen alapuló irányelv hatálya, következésképpen az EK‑Szerződés említett rendelkezésével összeegyeztethetetlenné váltak a tagállamok azon magatartásai, amelyeket maga az irányelv engedélyezett.
57. Most félretéve a további következtetéseket, amelyeket e precedensből hamarosan le fogok vonni (61. pont), csak annak hangsúlyozására szorítkozom a vitatott kérdést illetően, hogy – amint azt a Bíróság is elismerte – az adott helyzetben a tagállamok „ésszerűen vélhették” azt, hogy az irányelv alkalmazása helyes, tehát az általuk tanúsított magatartás miatt nem lehetett szankciókat alkalmazni velük szemben (43. pont). Ez is megerősíti, hogy nem áll a tagállamok hatáskörében döntéseket hozni a közösségi jogszabályok jogszerűségéről, amelyek (abban az ügyben ráadásul még sokkal egyértelműbben, mint a jelen ügyben) meghatározott tagállami magatartásokat tesznek lehetővé.
58. A Bizottság azonban kifogásolhatná (és ha jól értem, éppen ezt kifogásolja), hogy a jelen kereset azt akarja a felszínre hozni, ami a görög kormány számára esetleg nem volt világos, különösen annak megállapítását kérvén a Bíróságtól, hogy ez a kormány az irányelv 23. cikkének (2) bekezdésében lehetővé tett eltérést alkalmazva az EK‑Szerződéssel ellentétes magatartást tanúsított. Ez az ok tehát, amiért a Bizottság úgy döntött, hogy megindítja a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást tekintve, hogy ez – a megsemmisítés iránti keresettől eltérően – kifejezetten a tagállam magatartására irányul.
59. Úgy tűnik azonban, hogy az ilyen érvelésnek ellentmond a tények valósága. Mint azt már korábban is hangsúlyoztam, a görög kormány magatartását az irányelv már hivatkozott rendelkezése tette lehetővé, és ez a rendelkezés semmiféle mérlegelési lehetőséget nem hagyott e kormány számára. Tehát az, amit a jelen kereset a jogvita tárgyává tesz, nem az irányelv 23. cikke (2) bekezdése alkalmazásának módja
(amelynek a rendelkezéssel való összeegyeztethetőségét valójában semmilyen módon nem vitatták(16) ), hanem magának a rendelkezésnek az egyszerű alkalmazása, tehát önmagában a rendelkezés által biztosított jog gyakorlásának ténye.
60. Nehezen tudom azonban megérteni, hogy a jogalanynak valamely jogot biztosító rendelkezés egyszerű alkalmazása hogyan sértheti az EK‑Szerződést anélkül, hogy bárki is vitatná annak a rendelkezésnek a jogszerűségét, amely e jog alapját képezi. Valójában a kettő közül az egyik: vagy a rendelkezés jogszerű, de akkor annak kell lennie a rendelkezés által biztosított jog szabályos gyakorlásának is; vagy pedig a rendelkezés jogellenes, de akkor viszont éppen e jog alapja az, ami vitatható, és nem (vagy nem csak) gyakorlásának jogszerűsége. Azt az álláspontot azonban szerintem nehéz fenntartani, hogy jogellenes a rendelkezés, de az ehhez tökéletesen alkalmazkodó jogalany viselkedése nem az.
61. Egyébiránt éppen a már hivatkozott Barber-ügyben hozott ítélet erősíti meg ezt az érvelést. Az ítéletből ugyanis kiderül, hogy amennyiben a tagállamoknak az ügyben érintett magatartásai vonatkozásában probléma merült fel, az EK‑Szerződés 119. cikkének a Bíróság által adott értelmezése következtében a másodlagos jognak az említett magatartásokat megengedő rendelkezései elveszítették az e cikkből származó jogalapjukat. A vita tárgyát tehát a nevezett magatartásokat megelőzően éppen ezen rendelkezések alkották. Valóban, amint az már korábban láttuk (37. pont), a Tanács épp e tekintetben avatkozott be a Bizottság javaslatára, hogy elvégezze a szükséges módosításokat.
62. Úgy tűnik tehát számomra, hogy ez a precedens is megerősíti azt, hogy nem lehet elvonatkoztatni a valamely tagállam magatartása és valamely irányelv ezt megengedő rendelkezése közötti összefüggéstől, tehát nem lehet vitatni az előbbi jogszerűségét, ha előzőleg nem volt jogvita tárgya az utóbbi jogszerűsége.
63. A Bizottság ugyanakkor azt várja el, mint azt már láttuk (36. pont), hogy ezt a magatartást önmagában üldözzék, tehát a jogalapját képező közösségi rendelkezés jogszerűségétől függetlenül, mert e magatartások létét semmiképpen nem lehetne indokolni, a jogbiztonságra való hivatkozással sem. Nem lényeges tehát a tény, hogy a rendelkezés nem került, és a jelen ügyhöz hasonlóan a megsemmisítés iránti kérelem határidejének lejárta miatt nem is kerülhet megtámadásra.
64. Az ilyen igényt azonban meglátásom szerint nemcsak azért kell határozottan elutasítani, mert ellentmond a fentebb hivatkozott logikus érveknek (60. pont), hanem leginkább azért, mert a legkomolyabb aggodalmakat kelti. Ez az álláspont elkerülhetetlenül oda vezetne, hogy súlyos bizonytalansági, sőt destabilizáló elemeket vinne a rendszerbe tekintve, hogy így valamely közösségi aktus címzettjei sohasem bízhatnának az aktus jogerejében, különösen pedig az ebben biztosított jogokban.
65. A Bizottság álláspontja tehát végső soron közvetlen összeütközésbe kerülne a közösségi jogrend megszilárdult és alapvető elveivel, amely elveket ez az álláspont megmagyarázhatatlanul és indokolatlanul áldozná fel annak tétlensége nyomán, aki kétségbe vonhatta volna vagy vonhatná az aktus jogszerűségét. Világos, hogy a jogbiztonság elvére utalok, valamint ennek természetes és szükségszerű következményére, a közösségi aktusok jogszerűségének vélelmére.
66. Ismeretes, hogy ezen elv értelmében a közösségi intézmények jogi aktusait megilleti a jogszerűség vélelme, és ennélfogva mindaddig joghatásokat váltanak ki, amíg azokat vissza nem vonják a Szerződésekben előírt esetekben, módon és határidőkön belül(17) : az elfogadó intézmény részéről történő visszavonásról, megsemmisítés iránti kereset alapján történő megsemmisítésről, vagy az EK 240. cikk szerinti jogellenességi kifogás, illetve az EK 234. cikk szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelem következtében történő érvénytelenné nyilvánításról van szó. Mindez azért, mert „meg [kell] őrizni a jogbiztonságot, elkerülvén azt, hogy a hatályos közösségi aktusokat korlátlanul lehessen vitatni”(18) .
67. A jelen ügyben azonban egyik feltétel sem következett be, és ahogyan azt már többször hangsúlyoztam, a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének érvényességét egyáltalán nem vitatták.
68. Ha azonban így van, tehát a Görögország magatartását megengedő közösségi rendelkezést jogszerűnek kell vélelmezni, és mint ilyen, teljes hatállyal bír, abból szükségszerűen az következik, hogy az általa megengedett magatartást – tehát a jelen ügyben vitatott nemzeti jogszabályt is – jogszerűnek kell tekinteni.
69. Akkor tehát arra a következtetésre kell jutni, hogy a Bizottság kifogásai indokolatlanok, tehát a kereset megalapozatlannak tekintendő.
70. Ugyanakkor a végkövetkeztetés levonása előtt még pontosítanom kell, hogy a fentebb elmondottak célja nem az, hogy alulértékelje a Bizottság kerestében rejlő elvi kérdést, különösen a megfelelő megoldások kutatását olyan esetekben, mint a jelen ügy, amelyek eredménye egyébként a Bizottság által az EK‑Szerződés általános rendelkezéseivel ellentétesnek tartott helyzetek fennmaradása lenne. Tény azonban, hogy ha a Bizottság akármilyen okból nem tudta haladéktalanul ellenőrizni ezeket a helyzeteket, küldetésének megfelelően megpróbálhatja, és meg is kell próbálnia megoldani ezeket a rendszer által biztosított minden eszköz igénybevételével, ezek közé értve adott esetben – ahogyan az a Barber-ügyben hozott ítélet után történt – az érintett rendelkezések módosítása vagy visszavonása iránti javaslat előterjesztését is. E küldetése alapján azonban nem változtathatja meg a rendszer pontos és alapvető szabályait, még akkor sem, ha ez annak a veszélyét hordozza magában, hogy továbbra is fennmaradnak helyzetek, amelyek jogszerűsége kétes. Ez a hipotézis egyébként nem új, és nem is kivételes, mert a jogrendek nem a tökéletesség, hanem a szabályok uralmát testesítik meg, és e szabályok között található a jogbiztonság hivatkozott elve is.
71. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a keresetet, mint megalapozatlant utasítsa el.
C – Az ügy érdeméről
72. A felvázolt végkövetkeztetés feleslegessé tenné az ügy érdemét érintő kérdések tárgyalását. A teljesség igénye okán azonban, és mintegy szubszidiáriusan néhány megjegyzés erejéig ezekkel a kérdésekkel is foglalkozom.
A felek érveinek összegzése
73. A Bizottság azt kifogásolja, hogy Görögország az ouzo, vagyis az ott elsődlegesen előállított alkoholtartalmú ital tekintetében az egyéb italokkal – mint például a ginnel, a vodkával, a whiskyvel vagy a rummal – ellentétben, 50%‑kal alacsonyabb jövedékiadó-mértéket alkalmazott. Ez az EK 90. cikke második bekezdésében tiltott hátrányos megkülönböztetést valósít meg, amennyiben a megkülönböztető jellegű adóztatás olyan italokat érint, amelyek a hivatkozott rendelkezés értelmében egymáshoz viszonyítva hasonló jellegű termékeknek minősülnek.
74. Ez a hasonlóság elsősorban magából a 92/83 irányelvből következne, amely az említett italokat ugyanabba az adókategóriába sorolta („etilalkohol”) tekintve, hogy mindegyik jelentős alkoholtartalommal rendelkezik. A Bizottság szerint a Bíróságnak a C‑302/00. sz. ügyben hozott ítéletéből (19) is az következik, hogy két termék ugyanazon adókategóriába való tartozása az EK 90. cikk szerinti hasonlóság ismérvének minősül.
75. A Bíróságnak a C‑171/78.(20) és a C‑230/89. sz.(21) ügyekben hozott ítéleteire – amelyekre később visszatérek – történő hivatkozás sem elegendő ahhoz, folytatja a Bizottság, hogy ki lehessen zárni az italok hasonlóságát azon körülmény okán, hogy e termékek fogyasztási szokásai eltérőek abban az értelemben, hogy az ouzót elsősorban az előételek és a főételek kísérőjeként fogyasztják, míg a többi alkoholtartalmú italt étvágygerjesztőként vagy az étkezések után.
76. Ezzel szemben, teszi hozzá a Bizottság, az ouzónak a többi alkoholtartalmú italhoz viszonyított hasonlósága abból a tényből következik, akárcsak az ilyen jellegű italok legnagyobb része, hogy az ouzo is bizonyos nyersanyagok lepárlásából származik, ugyanolyan alkoholtartalommal rendelkezik (37,5% térfogatszázalék), a fogyasztók ugyanazon szükségleteit elégíti ki, és mind tisztán, mind pedig vízzel keverve fogyasztható.
77. Igaz, ismeri el a Bizottság, hogy a szóban forgó ital bizonyos különbségeket mutat az egyéb alkoholos italokhoz viszonyítva, különösen meghatározott ízesítőanyagok alkalmazásának köszönhető ízét és hagyományos réz lepárlóberendezésekben történő készítését illetően. Ezeket a különbségeket azonban nem lehet meghatározónak tekinteni az alkoholos italok közötti hasonlóság vizsgálatakor, mert ha ez így történne, egyiket sem lehetne valamely másikhoz hasonlónak tekinteni. Pontosan e következmény elkerülése érdekében állapította meg a Bíróság, hogy az EK 90. cikk szerinti hasonlóság vizsgálata nem a termékek közötti azonosság, hanem a hasonlóság feltételén alapul.
78. Másfelől maga a Bíróság volt az, amely a C‑230/89. sz. ügyben (22) elutasította a görög hatóságok érvelését, amely szerint az ouzo és a whisky nem hasonlóak, mert az előbbi hagyományos görög ital, és mint ilyen, széles körben fogyasztják, míg az utóbbit a fogyasztó luxusterméknek minősíti.
79. Mindenesetre az a tény, hogy az ouzo hagyományos termék, a Bizottság szerint nem lenne elegendő ahhoz, hogy megkülönböztessék az 1576/89 irányelv 1. cikkének (4) bekezdésében felsorolt egyéb alkoholtartalmú italoktól, mert ezek közül sokat hagyományos módon készítenek, és többé-kevésbé a származási ország szokásaihoz és életviteléhez kötődnek.
80. Miután meggyőződött a szóban forgó termékek hasonlóságáról, a Bizottság megállapítja, hogy a vitatott adójogi intézkedést nem lehet indokolni arra a tényre hivatkozva, hogy ilyen körülmények között maga a 92/83 irányelv engedi meg kedvezményes adómértékek alkalmazását. Ezeket a körülményeket csak olyan fokon lehet figyelembe venni, amennyiben nem következik belőlük más tagállamokból származó termékekkel szembeni hátrányos megkülönböztetés. A jelen ügyben azonban Görögország a csökkentett jövedékiadó-mértéket kizárólag egy nemzeti alkoholtartalmú ital tekintetében alkalmazza, hátrányos helyzetbe hozván ily módon a más tagállamokból származó hasonló termékeket.
81. A vitatott görög jogszabály indokolása céljából a 92/84 irányelv 7. cikkére sem lehetne hivatkozni, mert bár igaz az, hogy ez a rendelkezés lehetővé teszi Görögország számára, hogy csökkentet jövedékiadó-mértéket alkalmazzon a meghatározott vidékeken fogyasztott etilalkohol tekintetében, ez az ital fogyasztására, és nem előállítására vonatkozik, és egyébként sem zárja ki a kedvezményből a más tagállamokból származó termékeket.
82. Természetesen Görögországnak ellenkező a véleménye, és az alábbiakban ismertetett érvelések alapján részletesen vitatja a Bizottság álláspontját.
Álláspont
83. Mielőtt állást foglalnék a felek érvei tekintetében, meg kell állapítanom, hogy a Bizottság mind a jelen ügyben benyújtott keresetlevelében, mind pedig válaszában és a tárgyaláson is kifejezetten megismételte, hogy a jelen kereset kizárólag az EK 90. cikknek állítólagos megsértésére vonatkozik.
84. Ebből következik, hogy az egyetlen érdembeni kérdés, amelyről a Bíróságnak a jelen ügyben határoznia kell, az az, hogy az ouzo a Bizottság által említett termékekhez, vagyis a whiskyhez, a ginhez, a rumhoz vagy a vodkához hasonló jellegű termék-e vagy sem. Amennyiben igen, semmilyen kétség nem merülne fel azt illetően, hogy a csökkentett jövedékiadó-mértéknek kizárólag az ouzo tekintetében történő alkalmazása az EK 90. cikk első bekezdésének megsértését jelentené tekintve, hogy az ouzo az 1576/89 irányelv 1. cikke (4) bekezdése o) albekezdése 3. pontjának meghatározása szerint Görögországban előállított termék (lásd a fenti 9. pontot), míg a whisky, a gin, a rum vagy a vodka elsősorban más tagállamokból származó termékek. Fordítva is igaz, amennyiben kizárnánk vagy nem nyerne kellőképpen bizonyítást, hogy ezek a termékek hasonló jellegűek, a keresetet megalapozatlannak kellene minősíteni, tehát el kellene utasítani, mivel a Bíróságtól még szubszidiárius jelleggel sem kérte a Bizottság annak megállapítását, hogy a vitatott adórendszer protekcionista jellegű‑e, ami viszont ugyanezen cikk második bekezdését sértené meg.
85. Még mindig előzetesen állapítom meg, hogy a jelen eljárásban részt vevő felek elsősorban a Bíróság ítélkezési gyakorlatára támaszkodnak, amely valóban elég gazdag ebben a kérdésben. A hivatkozott ítéletek mindenesetre általában meghatározott termékekre vonatkoznak, és ebből következően gyakran azokat a sajátos helyzeteket tükrözik, amelyek lehetővé tették a felek számára, hogy ugyanazokra a precedensekre hivatkozzanak ilyen vagy olya n értelemben.
86. Ezek után rátérek a jelen ügyben előterjesztett érvelésekre olyan kiindulópontot választva, amelyet még véleményem szerint senki nem kifogásolt. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából ugyanis az következik, hogy az EK 90. cikk első bekezdése szerinti „hasonló jelleg” fogalmát „annak vizsgálata alapján kell értékelni, hogy a szóban forgó termékek hasonlóak-e és a fogyasztók azonos igényeinek felelnek-e meg, nem a szigorú azonosság, hanem a hasonló és összehasonlítható felhasználás követelménye alapján”(23) .
87. Különösen pedig ami az alkoholtartalmú italok két kategóriája hasonló jellegének értékelését illeti, „elsősorban a két italkategória objektív jellemzőinek, úgymint eredetük, előállítási eljárásaik, érzékszervi tulajdonságaik, különösen ízük és alkoholtartalmuk együttesét [kell] figyelembe venni, másodsorban pedig azt a tényt, hogy a két italkategória mennyire felel meg a fogyasztók ugyanazon igényeinek”(24) .
88. Ahhoz tehát, hogy az alkoholtartalmú italok e két kategóriáját az EK 90. cikk első bekezdése értelmében hasonló jellegűeknek lehessen minősíteni, két követelménynek kell eleget tenniük: hasonló „objektív jellemzők együttesével” kell rendelkezniük, és „a fogyasztók ugyanazon igényeinek” kell megfelelniük.
89. Ebből az ítélkezési gyakorlatból ugyanezen cél tekintetében még az is következik, hogy nem elég, ha csak az egyik feltétel teljesülj, hanem mindnek egyszerre kell fennállnia. A Bíróság ugyanis kizárta, hogy két italt, amely „alapvetően eltérő belső jellemzőkkel” – gyártási eljárással és érzékszervi tulajdonságokkal – rendelkezik, hasonló jellegűeknek lehessen minősíteni csak azért, mert azokat „azonos módon lehet fogyasztani”(25) .
90. Ezeket az elveket a jelen ügyben alkalmazva elsősorban azt emelném ki, hogy a szóban forgó termékek objektív jellemzőit illetően meg kell állapítani: úgy az ouzo, mint a többi szóban forgó ital mutat némi hasonlóságot, mint például magas alkoholtartalmuk és a bennük található alkohol növényi eredete. De az is igaz, hogy több fontos jellemző, az íz, a felhasznált nyersanyagok és az előállítás módja tekintetében meglehetősen eltérnek egymástól.
91. Maga a Bizottság egyébként nem vitatja ezeket a különbségeket, de ugyanakkor kifogásolja, hogy ha ezek meghatározóak lennének az EK 90. cikk első bekezdése alkalmazásának céljából, egyetlen alkoholtartalmú italt sem lehetne a másikhoz hasonló jellegűnek minősíteni, viszont amint már említettem, a Bíróság megállapította, hogy a hasonló jelleg vizsgálata nem az azonosság, hanem a hasonlóság követelményén alapul.
92. A görög kormánnyal együtt ugyanakkor emlékeztetnék arra, hogy az „ouzo” elnevezés kizárólag a 1576/89 rendelet) 1. cikke (4) bekezdése o) albekezdésének 3. pontjában leírt alapanyagokból és eljárás szerint előállított alkoholtartalmú italt jelölheti (lásd a fenti 9. pontot). Ez az ital ánizsmag, ánizskapor-mag, egy a Chios szigeteken honos masztixfából származó masztixgyanta és más aromás magvak, növények és gyümölcsök felhasználásával készül hagyományos 1 000 liter vagy annál kisebb térfogatú szakaszos működésű réz lepárlóberendezésekben.
93. Az ouzo tehát olyan alapanyagokból és gyártási eljárással készül, amelyek sajátos, és az egyéb alkoholtartalmú italoktól – amelyek, ahogyan ez a 1576/89 rendelet 1. cikke (4) bekezdéséből kiderül, mind jól meghatározott érzékszervi tulajdonságokkal rendelkeznek – jól megkülönböztethető érzékszervi tulajdonságokat kölcsönöznek ennek(26) . Következésképpen – és ezt a tapasztalat is megerősíti – íze nem hogy nem azonos, hanem még csak nem is hasonló az említett egyéb alkoholtartalmú italokéhoz.
94. E helyütt emlékeztetnék arra, hogy a Bíróság korábban már megállapította, hogy bár a vermut alkoholtartalma hasonló a csendes gyümölcsborokéhoz, „figyelembe kell venni azt a körülményt is, hogy [ezt] nem ugyanazon alapanyagokból állították elő, mint a gyümölcsborokat, mivel a szőlőborhoz nem csak etilalkoholt adnak hozzá, hanem minimális mennyiségben fűszerkeveréket is, amely a vermut sajátos ízét adja”. Következésképpen „a vermut érzékszervi tulajdonságai nem ugyanazok, mint a csendes gyümölcsborokéi, és ez a két kategória a fogyasztók eltérő igényeinek felel meg”(27) .
95. Éppen ezen igények vonatkozásában erősítik meg további elemek a szóban forgó italok közötti különbséget. Mint ahogyan azt a görög kormány is kiemelte, és aminek a Bizottság sem mondott ellent, az ouzót általában ételek (elsősorban halételek és hagyományos görög sültek) kísérőjeként fogyasztják elsősorban a 45 évnél idősebb emberek, hagyományos helyiségekben (úgymint a tavernákban, a kávézó-éttermekben vagy az „ouzózókban”), míg a whiskyt, a gint, a rumot és a vodkát általában vagy az étkezéstől elkülönülten, vagy ha ennek során is, akkor étvágygerjesztőként vagy étkezés után fogyasztják elsősorban a 18 és 45 év közötti emberek, olyan helyiségekben, amelyek kizárólag italok fogyasztására szolgálnak (eszpresszók, pubok és diszkók). Ehelyütt emlékeztetnék arra, hogy a Bíróság szerint a likőr jellegű borok, mint a sherry és a madeira, amelyeket „szokásosan étvágygerjesztőként vagy desszertborként fogyasztanak”, nem hasonlíthatók az asztali borokhoz, amelyek „a fogyasztók eltérő igényeinek felelnek meg”(28) .
96. A Bizottság szerint azonban a fogyasztók szokásai nem meghatározóak az EK 90. cikk első bekezdésében szereplő hasonlóság vizsgálatának szempontjából. A Bizottság, ahogyan azt már fentebb kiemeltem (lásd a fenti 75. pontot), a Bíróságnak a 171/78. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben és a C‑230/89. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítéleteire hivatkozik.
97. Az első ügyet illetően a Bizottság azt a részletet idézi, amelyben a Bíróság megállapítja, hogy bár „Dániában az akvavitet a fogyasztók elsősorban bizonyos jellegzetes ételek kísérőjeként választják, ez nem zárja ki azt, hogy ezt az italt más célra is fel lehet használni, és amennyiben így van, legalábbis részben, nagyszámú, más pálinka jellegű itallal is helyettesíthető”(29) .
98. Ezt a megállapítást azonban együtt kell olvasni a következő mondatban szereplővel, amellyel a Bíróság még hozzáteszi, hogy „megállapítható tehát, hogy amennyiben a magasabb adóval sújtott alkoholtartalmú italok a 95. cikk (jelenleg EK 90. cikk) első bekezdése értelmében az akvavithez nem hasonló italok, ezek mindazonáltal az utóbbi versenytársai a 95. cikk (jelenleg EK 90. cikk) második bekezdése értelmében”(30) . Ebből szerintem az következik, hogy bár a fogyasztók szokásainak az EK 90. cikk második bekezdése szerinti potenciális versenyhelyzet vizsgálatának szempontjából nincs feltétlenül jelentősége, ennek nem szükségszerű következménye, hogy azoknak az ugyanezen cikk első bekezdése szerinti hasonlóság vizsgálata szempontjából sincs jelentősége.
99. Az idézett megállapítások véleményem szerint a Bizottság által hivatkozott – Bizottság kontra Görögország ügyben hozott – ítélet tekintetében is érvényesek, amelyben a Bíróság hasonlóan oldotta meg az ügyet, az EK 90. cikk első és második bekezdésének összefüggésében vizsgálva azt. Amikor az ítélet 9. pontjában a Bíróság megállapítja, hogy „az italok lehetséges helyettesíthetősége mértékének meghatározásakor nem lehet a valamely tagállamban vagy egy meghatározott vidéken elterjedt fogyasztási szokásokra szorítkozni”(31), nem (vagy nem elsősorban) a fogyasztók szokásainak irrelevanciájára utal az ezen italok közötti hasonlóság vizsgálatának szempontjából. Valószínűbb, hogy a fogalmazást is figyelembe véve ez az EK 90. cikk szerinti potenciális versenyhelyzet vizsgálatára vonatkozik (vagy elsősorban arra).
100. Ugyanezen okból nem hinném, hogy meghatározó lenne a Bizottság ezen ítéletre való hivatkozása azt állítva, hogy a Bíróság abban elismerte, hogy létezik hasonlóság az ouzo és a whisky között. Távol attól, hogy értékelte volna az ouzo és a whisky közötti hasonlóságot, a Bíróság inkább annak a megállapítására szorítkozott, hogy „az alkoholtartalmú italok között meg nem határozható számú olyan ital is van, amelyeket a 95. cikk (jelenleg EK 90. cikk) első bekezdése értelmében hasonlóaknak kell minősíteni, és azokban az esetekben is, amikor nem lehet megfelelő hasonlóságot kimutatni a szóban forgó termékek között, léteznek olyan közös tulajdonságok, amelyek elégségesek a legalább részleges vagy lehetséges versenyhelyzet megállapításához ”(32) . Csak ezen megállapítás alapján tette hozzá később a Bíróság, hogy „annak a ténynek, hogy az ouzo hagyományos görög italnak minősül, és széles körben fogyasztják, míg a whiskyt a fogyasztó luxuscikknek tartja, e tekintetben nincs jelentősége”(33) .
101. Úgy tűnik tehát, hogy végső soron a szóban forgó italok mind belső tulajdonságaik – vagyis az íz, a felhasznált alapanyagok és a gyártási eljárások –, mind pedig a fogyasztók igényei tekintetében különböznek egymástól.
102. Az a kifogás pedig, amely szerint az ouzo és a többi szóban forgó alkoholtartalmú ital ugyanazon, a 92/83 irányelv 19. és azt követő cikkei szerinti adójogi csoportba tartozik („etilalkohol”), úgy vélem, hogy nem meggyőző.
103. Nekem is az a véleményem, akárcsak a görög kormánynak, hogy az ismertetett körülmény önmagában nem minősülhet meghatározónak azon következtetés levonása tekintetében, hogy ezek a termékek az EK 90. cikk első bekezdése értelmében hasonlóak. Ahogyan ugyanis az irányelv harmadik és negyedik preambulumbekezdéséből következik, ez az adójogi csoport lényegében a Közös Vámtarifa osztályozásán alapul, ami az egységes ítélkezési gyakorlat szerint a termékek közötti hasonlóságot csak valószínűsíti, de semmiképp nem bizonyítja(34) .
104. Ezt a következtetést véleményem szerint a Bizottság által érvelésének alátámasztása céljából hivatkozott C‑302/00. sz.(35) ügyben hozott ítélet sem cáfolja (lásd a fenti 74. pontot). Ebben az ítéletben a Bíróság annak megállapítása céljából, hogy a sötét és a világos dohányból készült cigaretták hasonló termékek‑e, elsősorban arra a megállapításra támaszkodott, hogy e termékek hasonló tulajdonságokkal rendelkeznek, és a fogyasztók ugyanazon igényeit elégítik ki (lásd az ítélet 24‑26. pontját), míg csak kiegészítő jelleggel utalt arra a tényre, hogy ezek a termékek azonos adójogi bánásmódban részesülnek, és a kombinált nómenklatúra ugyanazon alszáma alá tartoznak (lásd az ítélet 27. és 28. pontját).
105. Egyébként pedig az, hogy az „etilalkohol” adójogi csoportba tartozó alkoholtartalmú italok nem szükségszerűen hasonlóak egymáshoz szerintem abból a tényből is következik, hogy – amint azt a görög kormány is hangsúlyozta – ebbe a csoportba tartoznak az ouzónál jelentősen kisebb alkoholtartalommal rendelkező italok is (az ouzo alkoholtartalma mintegy 37,55 térfogatszázalék). A 92/83 irányelv 20. cikkének értelmében ugyanis ebbe a csoportba tartozik „az összes olyan termék, amelynek tényleges alkoholtartalma meghaladja az 1,2 térfogatszázalékot, és a 2207 és 2208 KN-kód alá tartozik […]”, valamint „a 2204, 2205 és 2206 KN-kód olyan termékei, amelyek tényleges alkoholtartalma meghaladja a 22 térfogatszázalékot”. Mindez megerősíti, hogy az e csoportba tartozó termékek nem szükségszerűen hasonlóak, mivel nem lehet hasonlónak tekinteni a 2, 24 és 37,5 térfogatszázalék alkoholtartalommal rendelkező italokat.
106. Következésképpen úgy vélem, hogy a Bizottság által felhozott egyetlen érv sem alkalmas annak egyértelmű bizonyítására, hogy a szóban forgó italok hasonlóak az EK 90. cikk első bekezdése értelmében; ezzel szemben, objektív tények igazolják ennek ellenkezőjét. Másfelől, amint arra már utaltam, a Bizottság nem kérte másodlagosan annak megállapítását, hogy ezen italok között fennáll-e a hivatkozott cikk második bekezdése szerinti verseny.
107. Ismeretes, hogy „az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kötelezettségszegés megállapítására irányuló keresetben a Bizottságnak kell bizonyítania az általa megállapított kötelezettségszegést”. Pontosabban „ennek az intézménynek [kell] az annak megállapításához szükséges bizonyítási elemeket felhoznia a bíróság előtt, hogy ez a jogsértés valóban fennáll, anélkül hogy ez bármilyen vélelmen alapulna”(36) ; ellenkező esetben a keresetnek nem lehet helytadni.
108. Véleményem szerint éppen ez történt a jelen esetben. Azt a következtetést kell tehát levonni, hogy a jelen kereset megalapozatlan, következésképpen el kell utasítani.
IV – A költségekről
109. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Javaslom, hogy a Bizottság – mivel a Görök Köztársaság előterjesztett ilyen kérelmet, és tekintettel az e kereset tárgyában tett végkövetkeztetéseimre – tegyen eleget e kérelemnek.
V – Végkövetkeztetések
110. A fenti megállapítások fényében azt indítványozom, hogy a Bíróság:
1) A keresetet utasítsa el, mint megalapozatlant.
2) Kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	HL L 316., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 206. o.
(3)
–	HL L 160., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 9. kötet, 59. o.
(4)
–	HL L 316., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 213. o.
(5)
–	Lásd többek között a 7/68. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1968. december 10-én hozott ítéletet (EBHT 1968., 617. o.), a 7/71. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1971. december 14-én hozott ítélet (EBHT 1971., 1003. o.) 5. és 6. pontját, a 324/82. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1984. április 10-én hozott ítélet (EBHT 1984., 1861. o.) 12. pontját és a C‑422/92. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1995. május 10-én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑1097. o.) 18. pontját.
(6)
–	Lásd például a 247/87. sz., Star Fruit kontra Bizottság ügyben 1989. február 14-én hozott ítélet (EBHT 1989., 291. o.) 11. pontját.
(7)
–	A C‑359/97. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2000. szeptember 12-én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑6355. o.) 28. pontja.
(8)
–	A C‑1/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. december 13-án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑9989. o.) 101. pontja.
(9)
–	A C‑166/98 sz. Socridis-ügyben 1999. június 17-én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑3791. és különösen I‑3814. o.) 19. pontja.
(10)
–	A Bizottság még azt is hozzáfűzi, hogy a Szerződés ugyanezen cikke alapján a Tanács több határozatot is elfogadott (például a 2002. február 18-i 2002/166/EK határozatot [HL L 55., 33. o.]), amelyek lehetővé teszik a Francia Köztársaság számára, hogy az EK 90. cikktől való eltérésként kedvezőbb adómértékeket alkalmazzon a tengerentúli francia megyékből származó „hagyományos” rum esetében.
(11)
–	A C‑262/88. sz. ügyben 1990. május 17-én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑1889. o.).
(12)
–	A férfiak és a nők közti egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben történő megvalósításáról szóló 1986. július 24-i tanácsi irányelv (HL L 225., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 330. o.).
(13)
–	Lásd a férfiak és a nők közti egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben történő megvalósításáról szóló 86/378/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 1996. december 20-i 96/97/EK tanácsi irányelv tizennegyedik preambulumbekezdését (HL L 46., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 232. o.).
(14)
–	Lásd ebben az értelemben, és a kereset egyéb jogalapjai vonatkozásában is a 799/79. sz., Bruckner kontra Bizottság és Tanács ügyben 1981. november 12-én hozott ítélet (EBHT 1981., 2697. o.) 19. pontját, amelyben a Bíróság megállapította, hogy „ha lehetséges is kártérítésre irányuló keresetet benyújtani anélkül, hogy egyidejűleg a jogsértést okozó aktus megsemmisítését is kérelmezni kellene, ez nem teszi lehetővé azon jogellenesség megállapítására irányuló kereseti kérelem elfogadhatatlansági akadályának megkerülését, amelynek célja ugyanazon vagyoni eredmény elérése”. Ugyanebben az értelemben lásd az 59/65. sz. Schreckenberg-ügyben 1966. december 15-én hozott ítéletet (EBHT 1966., 785. o.) és az 543/79. sz., Birke kontra Bizottság ügyben 1981. november 12-én hozott ítélet (EBHT 1981., 2669. o.) 28. pontját.
(15)
–	Lásd például a 92/83 irányelv 4. cikkét, amely, miután az (1) bekezdésben feljogosítja a tagállamokat, hogy a kisüzemi sörfőzdék által főzött sörre kedvezményes adómértéket alkalmazzanak, a (3) bekezdésben pontosítja, hogy a tagállamoknak biztosítaniuk kell, ezt a kedvezményes adómértéket „egyformán alkalmazzanak a más tagállamokban elhelyezkedő független kisüzemi sörfőzdékből a területükre beszállított sörre is”, valamint azt, hogy „egy más tagállamból származó szállítmányra soha ne vessenek ki magasabb adót, mint annak pontos hazai megfelelőjére”. Lásd továbbá a 22. cikk hasonló értelmű (1) és (3) bekezdését, amelyek a kisüzemi szeszfőzdék által előállított etilalkoholra alkalmazható kedvezményes jövedékiadó-mértékre vonatkoznak (lásd a fenti 7. pontot).
(16)
–	Ismétlem egyébként, hogy a görög kormány a kezdetektől fogva állította, anélkül hogy ellentmondtak volna neki, hogy a vitatott nemzeti jogszabály nem más, mint a 92/83 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a görög jogrendbe történt szó szerinti átültetésének eredménye.
(17)
–	Lásd e tekintetben a 7/56., 3/57–7/57. sz., Algera és társai kontra Assemblée commune de la CECA egyesített ügyekben 1957. július 12-én hozott ítéletet (EBHT 1957., 81. o.), a C‑137/92. P. sz., Bizottság kontra BASF és társai ügyben 1994. június 15-én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑2555. o.) 48. pontját, és a C‑245/92. P. sz., Chemie Linz kontra Bizottság ügyben 1999. július 8-án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4643. o.) 93. pontját.
(18)
–	A C‑178/95. sz. Wiljo-ügyben 1997. január 30-án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑585. o.) 19. pontja. Lásd továbbá a C‑188/92. sz. TWD kontra Textilwerke Deggondorf ügyben 1994. március 9-én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑833. o.) 16. pontját és a C‑239/99. sz., Nachi Europe ügyben 2001. február 15‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1197. o.) 29. pontját.
(19)
–	A C‑302/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2002. február 27-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑2055. o.) 27. pontja.
(20)
–	A 171/78. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1980. február 27-én hozott ítélet (EBHT 1980., 447. o.) 35. pontja.
(21)
–	A C‑230/89. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1991. április 18-án hozott ítélet (EBHT 1991., I‑1909. o.) 9. pontja.
(22)
–	A fent hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügyben 1991. április 18-án hozott ítélet.
(23)
–	A fenti 23. pontban hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben 2002. február 27-én hozott ítélet. Lásd ugyanebben az értelemben a 45/75. sz. Rewe-ügyben 1976. február 17-én hozott ítélet (EBHT 1976., 181. o.) 12. pontját és a C‑367/93 és C‑377/93. sz., Roders egyesített ügyekben 1995. augusztus 11-én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑2229. o.) 27. pontját.
(24)
–	A fent hivatkozott Roders-ügyben hozott ítélet, ugyanott. Lásd ugyanebben az értelemben a 106/84. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1986. március 4-én hozott ítélet (EBHT 1986., 833. o.) 12. pontját és a 243/84. sz. Walker-ügyben 1986. március 4-én hozott ítélet (EBHT 1986., 875. o.) 11. pontját.
(25)
–	A fent hivatkozott Walker-ügyben hozott ítélet 12. és 13. pontja.
(26)
–	E cikk értelmében például rumnak nevezni csak „olyan alkoholtartalmú italt [lehet], amelyet kizárólag a nádcukor gyártásakor keletkező melasz vagy a cukornád levéből nyert szirup alkoholos erjesztésével és lepárlásával állítanak elő, és amelyet 96% (V/V)-nál kisebb alkoholtartalomra párolnak, hogy a párlatban a rum jellegzetes érzékszervi tulajdonságai határozottan felismerhetők legyenek ”, vagy „olyan alkoholtartalmú ital, amelyet kizárólag a cukornád levének alkoholos erjesztésével és lepárlásával állítanak elő, és amely rendelkezik a rumra jellemző aromaanyagokkal, és illóanyagtartalma legalább 225 g/hl abszolút alkoholra vonatkoztatva […]” (a kiemelés tőlem). Vagy whiskynek lehet nevezni: „ [az] olyan alkoholtartalmú ital[t], amelyet gabonacefre lepárlásával nyernek, – amelynek cukrosítását a benne található malátadiasztázzal, valamint más természetes enzimek felhasználásával vagy a nélkül végeznek, – élesztő segítségével erjesztenek – amelyet 94,8% (V/V)-nál kisebb alkoholtartalomra pároltak, hogy a desztillátum rendelkezzen a felhasznált nyersanyagra jellemző aromával, illattal és ízzel, és amelyet legalább három évig érlelnek olyan fahordókban, amelyek térfogata legfeljebb 700 liter”.
(27)
–	Lásd a fent hivatkozott Roders-ügyben hozott ítélet 33. pontját
(28)
–	Ugyanott, 32. pont.
(29)
–	A fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben 1980. február 27-én hozott ítélet 35. pontja.
(30)
–	Ugyanott, a kiemelés tőlem.
(31)
–	A fent hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügyben 1991. április 18-án hozott ítélet. A kiemelés tőlem.
(32)
–	A fent hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügyben 1991. április 18-án hozott ítélet 8. pontja. A kiemelés tőlem.
(33)
–	Ugyanott, 9. pont
(34)
–	Lásd a 169/78. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1980. február 27-én (EBHT 1980., 347. o.) 31. pontját, a 216/81. sz. COGIS-ügyben 1982. július 15-én hozott ítélet (EBHT 1982., 2701. o.) 8. pontját és a fent hivatkozott 106/84. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1986. március 4-én hozott ítélet (EBHT 1986., 833. o.) 17. pontját.
(35)
–	A fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben 2002. február 7-én hozott ítélet.
(36)
–	A C‑434/01. sz. ügyben 2003. november 6-án hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé) 21. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Ugyanebben az értelemben lásd a C‑210/91. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1992. december 16-án (EBHT 1992., I‑6735. o.) 22. pontját, a C‑217/97. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1999. szeptember 9-én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5087. o.) 22. pontját és a C‑55/99. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2000. december 14-én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑11499. o.) 30. pontját.