62018CO0131
DOMSTOLENS BESLUT (tionde avdelningen)
den 11 april 2019 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Bolagsrätt – Bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner – Direktiv 2011/7/EU – Artikel 6 – Ersättning för indrivningskostnader – Betalning av ett fast belopp och en skälig ersättning – Avdrag från det fasta beloppet för utgifter för att anlita en advokat innan talan väcks vid en domstol”
I mål C‑131/18,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) genom beslut av den 18 januari 2018, som inkom till domstolen den 19 februari 2018, i målet
Vanessa Gambietz
mot
Erika Ziegler,
meddelar
DOMSTOLEN (tionde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C. Lycourgos (referent) samt domarna E. Juhász och M. Ilešič,
generaladvokat: G. Hogan,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet enligt artikel 99 i domstolens rättegångsregler genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat,
följande
Beslut
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 6.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/7/EU av den 16 februari 2011 om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EUT L 48, 2011, s. 1).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan Vanessa Gambietz och Erika Ziegler, och rör indrivning av Zieglers skuld till Gambietz.
Tillämpliga bestämmelser
3
I skälen 19 och 20 i direktiv 2011/7 anges följande:
”(19)
Borgenären måste få skälig ersättning för sina indrivningskostnader till följd av sena betalningar för att motverka sena betalningar. Indrivningskostnaderna bör också omfatta indrivning av administrativa kostnader och ersättning för interna kostnader till följd av sena betalningar, för vilka detta direktiv bör fastställa ett minsta fast belopp som får kumuleras med räntan vid sen betalning. Syftet med ersättning i form av ett fast belopp bör vara att begränsa de administrativa och interna kostnaderna i samband med indrivning. Ersättning för indrivningskostnader bör fastställas utan att det påverkar tillämpningen av nationella bestämmelser enligt vilka en nationell domstol får bevilja borgenären ersättning för annan skada avseende gäldenärens betalningsförsening.
(20)
Förutom rätt till betalning av ett fast belopp för interna indrivningskostnader bör borgenären också ha rätt till ersättning för övriga indrivningskostnader som orsakats av gäldenärens sena betalning. Sådana kostnader bör särskilt inkludera de kostnader som borgenären har för att anlita en advokat eller en indrivningsbyrå.”
4
Artikel 6 i nämnda direktiv har rubriken ”Ersättning för indrivningskostnader” och föreskriver följande:
”1.   Medlemsstaterna ska säkerställa att borgenären, om ränta vid sen betalning ska utgå vid handelstransaktioner i enlighet med artikel 3 eller 4, har rätt till minst ett fast belopp om 40 [euro] av gäldenären.
2.   Medlemsstaterna ska se till att det fasta belopp som avses i punkt 1 är betalbart utan att det krävs en påminnelse och som ersättning för borgenärens egna indrivningskostnader.
3.   Borgenären ska ha rätt att utöver det fasta belopp som anges i punkt 1 få skälig ersättning från gäldenären för alla indrivningskostnader som överskrider detta fasta belopp och som uppkommit till följd av gäldenärens sena betalning. Detta kan omfatta bland annat kostnader som uppkommit på grund av att en jurist eller en indrivningsbyrå anlitats.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
5
Vanessa Gambietz har yrkat att Erika Ziegler, som Gambietz har en fordran mot, ska betala kapitalbelopp och upplupen ränta samt ytterligare ett belopp på 112 euro. Sistnämnda belopp avser dels det fasta belopp om 40 euro som föreskrivs i 288 § punkt 5 första meningen i Bürgerliches Gesetzbuch (civillagen) (nedan kallad BGB), dels advokatarvode med 72 euro.
6
Amtsgericht Eilenburg (Distriktsdomstolen i Eilenburg, Tyskland) biföll denna talan, utom vad rör det fasta beloppet på 40 euro, varefter Gambietz överklagade domen till Landgericht Leipzig (Regionaldomstolen i Leipzig, Tyskland). Landgericht Leipzig ogillade överklagandet med motiveringen att det fasta beloppet enligt 288 § punkt 5 tredje meningen BGB ska kvittas mot de advokatkostnader som uppkommit före rättegången.
7
Gambietz överklagade detta avgörande till den hänskjutande domstolen.
8
Den hänskjutande domstolen anser att det fasta beloppet om 40 euro som Vanessa Gambietz har rätt till enligt 288 § punkt 5 tredje meningen BGB ska kvittas mot de advokatkostnader om 72 euro som hon haft före rättegången för att hävda sin rätt gentemot Erika Ziegler.
9
Den hänskjutande domstolen är emellertid osäker huruvida denna tolkning av 288 § BGB är förenlig med artikel 6.3 i direktiv 2011/7.
10
Den hänskjutande domstolen lutar härvid åt slutsatsen att denna bestämmelse också föreskriver ett sådant avdrag från det fasta beloppet. Den menar dock att skälen 19 och 20 i direktiv 2011/7 skulle kunna tala för motsatt tolkning. Om det fasta beloppet kvittas mot advokatkostnader som utgetts för att driva in fordran, så kommer det fasta beloppet till stor del eller till och med helt och hållet kvittas bort, vilket innebär att borgenären i slutändan endast kan få ersättning för ett belopp som motsvarar de advokatkostnader som uppkommit före rättegången.
11
Mot denna bakgrund beslutade Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen:
”Ska artikel 6.3 i [direktiv 2011/7] tolkas på så sätt att det fasta belopp om 40 euro som nämns i artikel 6.1 i direktivet ska kvittas mot externa rättsliga kostnader som till följd av gäldenärens dröjsmål med betalningen uppkommer genom att en advokat anlitas före rättegången och att de därför ska ersättas enligt artikel 6.3 i direktivet?”
Prövning av tolkningsfrågan
12
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 6.3 i direktiv 2011/7 ska tolkas så, att det fasta belopp om 40 euro som tillerkänns borgenären enligt artikel 6.1 i direktivet ska kvittas mot den skäliga ersättning som föreskrivs i artikel 6.3 i samma direktiv.
13
Av artikel 99 i domstolens rättegångsregler följer att om en fråga i en begäran om förhandsavgörande är identisk med en fråga som domstolen redan har avgjort, om svaret på en sådan fråga klart kan utläsas av rättspraxis eller om svaret på frågan inte lämnar utrymme för rimligt tvivel, får domstolen, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, när som helst avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat.
14
Domstolen finner att denna bestämmelse ska tillämpas i förevarande mål.
15
Artikel 6 i direktiv 2011/7 syftar till att tillförsäkra borgenären ersättning för indrivningskostnader när ränta vid sen betalning ska utgå enligt detta direktiv. Enligt artikel 6.1 i samma direktiv ska borgenären tillerkännas ett fast belopp om 40 euro. Enligt artikel 6.3 har borgenären, utöver detta fasta belopp, rätt till skälig ersättning för alla indrivningskostnader som överskrider detta fasta belopp.
16
Det framgår således av själva ordalydelsen i artikel 6.3 i direktiv 2011/7 att den skäliga ersättning som föreskrivs i denna bestämmelse avser alla andra indrivningskostnader, som inte täcks av det fasta belopp som beviljas borgenären enligt artikel 6.1 i samma direktiv.
17
Domstolen har dessutom, i punkterna 22–24 i sin dom av den 13 september 2018, Česká pojišťovna (C‑287/17, EU:C:2018:707), förklarat att unionslagstiftaren, genom att i artikel 6.3 i direktiv 2011/7 använda begreppet ”som överskrider detta fasta belopp”, har avsett att understryka att dessa kan utgöra en del av en skälig ersättning för indrivningskostnader, oavsett vilka, som överstiger summan 40 euro.
18
Det framgår således av lydelsen av bestämmelsen i fråga att den skäliga ersättning som föreskrivs i denna bestämmelse omfattar samtliga utgifter, oavsett slag, som inte redan ersätts genom det fasta belopp på 40 euro som beviljas borgenären enligt artikel 6.1 i direktiv 2011/7.
19
Denna tolkning vinner stöd av det syfte som eftersträvas med direktiv 2011/7.
20
Syftet med direktivet är nämligen att bekämpa sena betalningar i handelstransaktioner, eftersom dessa sena betalningar enligt skäl 12 i direktivet är ett avtalsbrott som har blivit ekonomiskt intressant för gäldenärerna bland annat genom att räntan vid sen betalning är låg eller obefintlig (dom av den 16 februari 2017, IOS Finance EFC, C‑555/14, EU:C:2017:121, punkt 24, och dom av den 13 september 2018, Česká pojišťovna, C‑287/17, EU:C:2018:707, punkt 25).
21
Av detta följer att direktivet syftar till att ge ett effektivt skydd för borgenären mot sena betalningar. Ett sådant skydd tillförsäkrar borgenären en så fullständig ersättning som möjligt för de indrivningskostnader som denne har haft i syfte att motverka sena betalningar (dom av den 13 september 2018, Česká pojišťovna, C‑287/17, EU:C:2018:707, punkt 26).
22
Eftersom den ersättning som föreskrivs i artikel 6.3 i direktiv 2011/7 ska vara skälig, kan ersättningen emellertid varken omfatta kostnader som redan är beaktade i det fasta belopp på 40 euro som föreskrivs i punkt 1 i denna artikel, eller kostnader som framstår som överdrivna med hänsyn till samtliga omständigheter i det enskilda fallet (dom av den 13 september 2018, Česká pojišťovna, C‑287/17, EU:C:2018:707, punkt 30).
23
Det ska tilläggas att den omständigheten att den skäliga ersättningen inte omfattar den del av kostnaderna som redan kompenserats genom det fasta beloppet på 40 euro inte undergräver det avskräckande syftet med den ersättning som föreskrivs i artikel 6 i direktiv 2011/7. Denna artikel ger nämligen under alla omständigheter borgenären rätt att, utöver det fasta beloppet på 40 euro, som denne erhåller automatiskt, få en skälig ersättning för återstående kostnader, samtidigt som man undviker att samma indrivningskostnader ersätts två gånger.
24
Det framgår således såväl av ordalydelsen av artikel 6 i direktiv 2011/7 som syftet med detta direktiv att denna artikel ska tolkas så, att den skäliga ersättning som i punkt 3 i denna artikel föreskrivs för borgenärens indrivningskostnader ska beräknas på så sätt att det från detta belopp görs avdrag för indrivningskostnader som redan omfattas av det fasta belopp på 40 euro som tillkommer borgenären enligt punkt 1 i nämnda artikel.
25
De nationella domstolarna ska således bevilja borgenären en skälig ersättning enligt artikel 6.3 i direktiv 2011/7, förutsatt att summan av samtliga indrivningskostnader som borgenären ådragit sig och som dessa domstolar anser skäliga överstiger 40 euro, och efter att från denna summa ha dragit av de 40 euro som redan beviljats schablonmässigt.
26
Denna tolkning påverkas inte av vad som ska beaktas enligt skäl 19 och 20 i direktiv 2011/7.
27
Dessa skäl talar nämligen inte för slutsatsen att ”interna” indrivningskostnader endast får kompenseras genom det fasta beloppet på 40 euro, medan de övriga indrivningskostnaderna ska ersättas självständigt enligt artikel 6.3 i direktiv 2011/7 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 september 2018, Česká pojišťovna, C‑287/17, EU:C:2018:707, punkterna 34–37).
28
Ingressen till en unionsrättsakt är dessutom och under alla omständigheter inte juridiskt bindande och kan varken åberopas till stöd för undantag från bestämmelserna i den aktuella rättsakten eller för att tolka dessa bestämmelser på ett sätt som uppenbart strider mot deras lydelse (dom av den 13 september 2018, Česká pojišťovna, C‑287/17, EU:C:2018:707, punkt 33). Såsom den hänskjutande domstolen har påpekat görs det i artikel 6 i direktiv 2011/7 inte någon åtskillnad mellan interna indrivningskostnader och andra indrivningskostnader.
29
Av det ovan anförda följer att tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Artikel 6.3 i direktiv 2011/7 ska tolkas så, att det fasta belopp om 40 euro som tillerkänns borgenären enligt artikel 6.1 i direktivet ska kvittas mot den skäliga ersättning som föreskrivs i artikel 6.3 i samma direktiv.
Rättegångskostnader
30
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:
Artikel 6.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/7/EU av den 16 februari 2011 om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner ska tolkas så, att det fasta belopp om 40 euro som tillerkänns borgenären enligt artikel 6.1 i direktivet ska kvittas mot den skäliga ersättning som föreskrivs i artikel 6.3 i samma direktiv.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.