61997CJ0291_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-291/97 P,
H, före detta tjänsteman vid Europeiska gemenskapernas kommission, bosatt i Bryssel och företrädd av advokaten Vincent Lurquin, Bryssel, delgivningsadress: advokatbyrån Louis Schiltz, 2, rue du Fort Rheinsheim, Luxemburg,
klagande,
angående överklagande av dom meddelad den 3 juni 1997 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (tredje avdelningen) i mål T-196/95, H mot kommissionen (REGP 1997, s. II-403), i vilket det förs talan om upphävande av dom, i vilket den andra parten är: Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Ana Maria Alves Vieira, rättstjänsten, i egenskap av ombud, delgivningsadress: rättstjänsten, Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,
meddelar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C. Gulmann samt domarna M. Wathelet, J.C. Moitinho de Almeida, J.-P. Puissochet och L. Sevón (referent),
generaladvokat: S. Alber,
justitiesekreterare: R. Grass,
med hänsyn till referentens rapport,
och efter att den 5 mars 1998 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 H har genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 5 augusti 1997, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan och motsvarande bestämmelser i EKSG-stadgan och Euratomstadgan för gemenskapens domstol, överklagat domen av den 3 juni 1997 i mål T-196/95, H mot kommissionen (REGP 1997, s. II-403, nedan kallad den överklagade domen). Förstainstansrätten ogillade i den domen H:s talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 27 september 1994 att sjukpensionera henne.
2 Av den överklagade domen framgår följande.
"1 Sökanden är före detta tjänsteman i lönegrad B 3 vid kommissionen. Kommissionens förtroendeläkare sjukpensionerade henne automatiskt genom beslut av den 17 mars 1993 med stöd av artikel 59.2 i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna).
2 Sökanden anförde den 15 juni 1993 klagomål mot detta beslut.
3 Genom skrivelse av den 17 juni 1993, som sändes som vanligt brev till sökandens adress i Bryssel, underrättade kommissionen sökanden om sitt beslut att i enlighet med artikel 59.3 i tjänsteföreskrifterna överlämna fallet till invaliditetskommittén och anmodade henne att utse en läkare efter eget val för att företräda henne i denna invaliditetskommitté. Denna anmodan upprepades genom skrivelse av den 15 juli 1993, vilken även den översändes som vanligt brev.
4 Eftersom sökanden inte hade utsett någon läkare, begärde kommissionen genom skrivelse av den 17 december 1993 att domstolens ordförande med tillämpning av artikel 7 andra stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna skulle utse en läkare ex officio.
...
8 Genom skrivelse av den 20 juni 1994 utsåg domstolens ordförande ex officio en läkare med uppgift att företräda sökanden i invaliditetskommittén.
9 Samma dag underrättade den läkare som utsetts av kommissionen, genom skrivelse som sändes som vanligt brev, sökanden om kommitténs inrättande och sammansättning.
10 Den 13 september 1994 fann invaliditetskommittén att sökanden led 'av total bestående invaliditet som [hindrade] henne att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hennes tjänsteklass omfattar och att den av denna anledning måste säga upp henne från hennes tjänst vid kommissionen'.
11 Tillsättningsmyndigheten beslutade den 27 september 1994, med beaktande av invaliditetskommitténs yttrande, att i enlighet med artikel 53 i tjänsteföreskrifterna pensionera sökanden med verkan från den 1 oktober 1994 (nedan kallat tillsättningsmyndighetens beslut eller det omtvistade beslutet). Enligt kommissionen lämnade tjänstemän från kommissionens säkerhetsavdelning en skrivelse, med det omtvistade beslutet och ett administrativt kvitto som bilagor, på sökandens hemadress. Eftersom sökanden inte påträffades, kunde denna inte underteckna nämnda kvitto.
12 Den 10 januari 1995 undertecknade sökanden mottagningskvittot till det ifrågasatta beslutet.
13 Den 6 april 1995 anförde sökanden klagomål mot det ifrågasatta beslutet.
...
15 Genom beslut av den 27 juni 1995, som sökanden erhöll den 18 juli samma år, avslog kommissionen sökandens klagomål av den 6 april 1995."
3 Mot denna bakgrund ansökte H den 17 oktober 1995 vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av invaliditetskommitténs meddelande av den 13 september 1994, av kommissionens beslut av den 27 september 1994 att pensionera henne, samt av kommissionens avslagsbeslut av den 27 juni 1995.
Den överklagade domen
4 I punkt 36 i den överklagade domen förklarade förstainstansrätten att talan skulle tas upp till sakprövning såvitt den gällde beslutet av den 27 september 1994. I punkterna 39 och 40 fann förstainstansrätten att kommissionens beslut av den 27 juni 1995 att avslå H:s klagomål däremot inte utgjorde någon rättsakt mot vilken talan kunde väckas, och i punkt 43-50 förklarade förstainstansrätten att invaliditetskommitténs yttrande skulle anses vara en förberedande rättsakt.
5 Som grund för sin talan åberopade H särskilt oegentligheter med hänseende på invaliditetskommitténs inrättande och arbete. Denna grund bestod av tre delar. Överklagandet avser endast förstainstansrättens bedömning av de två första delgrunderna.
6 Genom sin första delgrund kritiserade H kommissionen för att ha valt ett strikt ensidigt förfarande vid inrättandet av invaliditetskommittén och vid utseendet av läkaren som skulle företräda H i denna kommitté.
7 I punkterna 77 och 78 i den överklagade domen fastslog förstainstansrätten att flera handlingar i målet, bl.a. ansökan och H:s skrivelser, i vilka hon erkände att hon erhållit kommissionens brev av den 17 juni och den 15 juli 1993, i vilka hon anmodades att utse en läkare efter eget val, tvivelsutan visade att hon hade full kännedom om kommissionens beslut att överlämna fallet till invaliditetskommittén och att denna kommitté inrättades.
8 I punkt 79 anförde förstainstansrätten att kommissionen, sedan den inte fått svar på sina brev, hade rätt att begära att domstolens ordförande, med tillämpning av artikel 7 andra stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna, skulle utse en läkare.
9 Förstainstansrätten påpekade för övrigt i punkt 80 att det beslut som det, enligt artikel 7 andra stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna, ankommer på domstolens ordförande att fatta inte är en del av ett domstolsförfarande utan utgör ett förvaltningsbeslut. Det skulle strida mot syftet med denna bestämmelse att fordra att detta beslut skall föregås av ett kontradiktoriskt förfarande, eftersom bestämmelsens ändamål just är att rätta till tjänstemannens underlåtenhet att agera.
10 Slutligen konstaterade förstainstansrätten i punkt 81 att H genom brevet av den 20 juni 1994 hade underrättats om att läkare hade utsetts att företräda henne och om hur invaliditetskommittén var sammansatt i övrigt.
11 Det skall i detta hänseende erinras om att bevisvärderingen ankommer uteslutande på förstainstansrätten, när bevisningen har förebringats på rätt sätt och när allmänna rättsgrundsatser och processuella regler avseende bevisbördans fördelning och bevisföringen har iakttagits. Med undantag för det fall då bevisningens innebörd har missuppfattats utgör denna bedömning inte en rättsfråga som det ankommer på domstolen att pröva (se beslut av den 6 oktober 1997 i mål C-55/97 P, AIUFFASS och AKT mot kommissionen, REG 1997, s. I-5383, punkt 25).
12 I punkt 83 fastslog förstainstansrätten emellertid att det uttryckligen framgick av skrivelserna av den 22 juli och den 10 september 1994, av den läkare som utsetts att företräda henne respektive av den tredje läkare som utsetts genom överenskommelse, att H vägrade att ta kontakt med medlemmarna i invaliditetskommittén, trots att hon skriftligen hade uppmanats till detta.
13 Förstainstansrätten fastslog vidare i punkt 84 att H, sedan hon informerats om invaliditetskommitténs sammansättning i ovannämnda brev av den 20 juni 1994, haft möjlighet att till denna kommitté överlämna läkarrapporter som hon ansåg vara relevanta - vilket hon emellertid inte hade gjort.
14 Med hänsyn till det anförda fann förstainstansrätten i punkt 85 att H:s argument att hon varit hindrad från att utöva sina rättigheter enligt artikel 9 första stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna inte kunde godtas.
15 Efter att ha undersökt de andra grunder som H hade åberopat, ogillade förstainstansrätten hennes talan mot beslutet av den 27 september 1994.
Den första grunden till stöd för överklagandet
16 Som första grund har H i överklagandet åberopat förfaranderättsliga oegentligheter avseende invaliditetskommitténs sammansättning och funktionssätt enligt artikel 7 i bilaga II till tjänsteföreskrifterna. Enligt klaganden ansåg förstainstansrätten felaktigt att det förfarande genom vilket domstolens ordförande ex officio utser en läkare med uppgift att företräda klaganden i invaliditetskommittén inte skall vara kontradiktoriskt. Vidare skulle förstainstansrätten felaktigt ha ansett att invaliditetskommitténs tillvägagångssätt uppvisade kontradiktoriska drag av det skälet att doktor P i brevet av den 20 juni 1994 hade underrättat H om att han blivit utsedd och därvid meddelat henne namnen på de övriga läkarna i invaliditetskommittén.
17 Även om det beslut genom vilket domstolens ordförande utser en läkare med uppgift att företräda tjänstemannen i invaliditetskommittén är ett förvaltningsbeslut, hindrar denna omständighet enligt klagandens uppfattning inte att de beslut som omedelbart föregår eller följer detta förvaltningsbeslut är av kontradiktorisk natur. Enligt H var kommissionen skyldig att informera henne om sitt beslut att vända sig till domstolens ordförande och att skicka henne en kopia på beslutet av domstolens ordförande om vilken läkare som han utsett. Klaganden anser vidare att invaliditetskommittén borde ha inkallat henne. Den omständigheten att hon inte meddelats de skrivelser som förstainstansrätten prövat skulle ha inneburit en överträdelse av artikel 26 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna, som föreskriver att meddelandet av alla handlingar om tjänstemannens administrativa ställning skall styrkas genom hans underskrift eller genom ett rekommenderat brev.
18 Kommissionen har i sitt svar gjort gällande att överklagandet inte kan prövas på denna grund, eftersom den endast utgör kritik av förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheter som parterna anfört och av de handlingar som lagts fram. Vid prövningen av ett överklagande vore domstolen emellertid inte behörig vare sig att fastställa de faktiska omständigheterna eller att undersöka de bevis som förstainstansrätten godtagit till stöd för dessa omständigheter.
19 Det skall i detta hänseende erinras om att bevisvärderingen uteslutande ankommer på förstainstansrätten, när bevisningen har förebringats på rätt sätt och när allmänna rättsgrundsatser och processuella regler avseende bevisbördans fördelning och bevisföringen har iakttagits. Med undantag för det fall då bevisningens innebörd har missuppfattats utgör denna bedömning inte en rättsfråga som det ankommer på domstolen att pröva (se beslut av den 6 oktober 1997 i mål C-55/97 P, AIUFFASS och AKT mot kommissionen, REG 1997, s. I-5383, punkt 25).
20 När förstainstansrätten prövade de uppgifter i akten som förelagts den och som beskrivs i punkterna 78 och 79 i den överklagade domen, och när förstainstansrätten fann att H tvivelsutan hade full kännedom om kommissionens beslut att överlämna fallet till invaliditetskommittén och om inrättandet av denna kommitté, gjorde förstainstansrätten en bedömning av faktiska omständigheter som det inte ankommer på domstolen att pröva.
21 Förstainstansrätten påpekade med all rätt att kommissionen, emedan den inte fått svar på sina brev, hade rätt att begära att domstolens ordförande skulle utse en läkare med uppgift att företräda H i invaliditetskommittén. Såsom förstainstansrätten rätteligen har framhållit i punkt 80 i domen skulle det strida mot syftet med artikel 7 andra stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna att fordra att detta beslut skall föregås av ett kontradiktoriskt förfarande, eftersom bestämmelsens ändamål just är att rätta till tjänstemannens underlåtenhet att agera.
22 När förstainstansrätten slutligen i punkt 81 konstaterade att H genom brevet av den 20 juni 1994 hade underrättats om att läkare hade utsetts att företräda henne och om hur invaliditetskommittén var sammansatt i övrigt, gjorde den även då en bedömning av faktiska omständigheter som det inte ankommer på domstolen att pröva.
23 I den del överklagandet kan prövas på klagandens första grund skall det således lämnas utan bifall.
24 Vad gäller H:s argument, som anfördes som en del av den första grunden, att artikel 26 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, så utgör detta argument en självständig grund som inte har åberopats inför förstainstansrätten.
25 Vid prövningen av ett överklagande har domstolen emellertid endast behörighet att granska förstainstansrättens prövning av de grunder som anfördes vid denna (beslut av den 17 september 1996 i mål C-19/95 P, San Marco mot kommissionen, REG 1996, s. I-4435, punkt 49).
26 Av detta följer att överklagandet inte kan prövas på denna grund.
Den andra grunden
27 Som andra grund har H anfört att förstainstansrätten med orätt ansåg att hon hade kunnat åtnjuta sina rättigheter enligt artikel 9 i bilaga II till tjänsteföreskrifterna.
28 Kommissionen anser att även denna grund utgör kritik av förstainstansrättens bedömning av faktiska omständigheter och därför utesluter en prövning i sak.
29 I detta hänseende skall konstateras följande. När förstainstansrätten prövade de uppgifter i akten som förelagts den och som beskrivs i punkterna 83 och 84 i den överklagade domen och av dessa uppgifter drog slutsatsen dels att klaganden vägrade att ta kontakt med medlemmarna i invaliditetskommittén, trots att hon skriftligen hade uppmanats till detta, dels att hon haft möjlighet att till denna kommitté överlämna läkarrapporter som hon ansåg vara relevanta, vilket hon emellertid inte hade gjort, företog förstainstansrätten en bedömning av faktiska omständigheter som det inte ankommer på domstolen att pröva.
30 Av detta följer att överklagandet inte heller kan prövas på den andra grunden.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
31 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som är tillämplig på förfarandet för överklagande enligt artikel 118, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att klaganden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, skall hon förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i denna instans.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
följande dom:
32 Överklagandet ogillas.
33 Klaganden skall ersätta rättegångskostnaderna.