61989TJ0061_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
Mål T-61/89
Dansk Pelsdyravlerforening, med säte i Glostrup (Danmark), företrädd av advokaterna Egon Høgh och Lise Høgh, Köpenhamn, biträdda av professor Bernard Gomard, med delgivningsadress i Luxemburg hos direktören Schmaltz-Jørgensen, Den Danske Bank International SA, 2 rue du Fossé,
sökande,
stödd av
Belgien, företrätt av administrative direktören Robert Hoerbær, ministeriet för utrikesfrågor, utrikeshandel och utvecklingssamarbete, och generalinspektören L. van den Eynde, jordbruksministeriet, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg hos Belgiens ambassad, 4, rue des Girondins,
och av
Danmark, företrätt av juridiske rådgivaren vid utrikesministeriet Jørgen Molde, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg hos Danmarks ambassad, 4, boulevard Royal,
intervenienter,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd först av Ida Langermann, rättstjänsten, därefter av juridiske rådgivaren Hans Peter Hartvig och Berend Jan Drijber, rättstjänsten, samtliga i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg hos Roberto Hayder, rättstjänsten, Centre Wagner, Kirchberg,
svarande.
Talan avser i första hand ogiltigförklaring av Europeiska gemenskapernas beslut av den 28 oktober 1988 i ett förfarande för tillämpning av artikel 85 i EEG-fördraget (IV/B-2/31.424 - Hudson's Bay - Dansk Pelsdyravlerforening, EGT nr L 316, s. 43, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå) och i andra hand undanröjande eller nedsättning av de genom beslutet ålagda böterna.
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen)
sammansatt av ordföranden J. L. Cruz Vilaça och domarna A. Saggio, C. Yeraris, C. P Briët och J. Biancarelli,
justitiesekreterare: H. Jung,
som beaktat det skriftliga förfarandet och vad som framkommit vid den muntliga förhandlingen den 2 oktober 1991,
meddelar följande
Domskäl
dom
Faktiska omständigheter i målet
1 Detta mål avser ett beslut av den 28 oktober 1988 av Europeiska gemenskapernas kommission i vilket denna konstaterade att vissa avtal, beslut och samordnade förfaranden av Dansk Pelsdyravlerforening bröt mot artikel 85.1 i EEG-fördraget. I beslutet ålades de berörda pälsdjursuppfödarna att upphöra med överträdelserna och att i framtiden avstå från sådana åtgärder. Kommissionen avslog vidare ansökan om undantag i enlighet med artikel 85.3 och ålade Dansk Pelsdyravlerforening böter.
2 Dansk Pelsdyravlerforening (nedan kallad DPF) är en dansk kooperativ förening. Den har mer än 5 000 pälsdjursuppfödare som medlemmar och omfattar fem regionala föreningar. DPF:s syfte är att utgöra en länk mellan de regionala föreningarna, att skapa en anda av solidaritet och gemenskap mellan de danska pälsdjursuppfödarna, att bidra till pälsdjursuppfödningens utveckling i Danmark och att företräda pälsdjursuppfödarnas intressen gentemot myndigheter och andra branscher.
3 DPF är också verksam under beteckningen Danske Pels Auktioner (nedan kallad DPA); dess verksamhet går då ut på att marknadsföra skinn som producerats eller beretts av dess medlemmar.
4 Varje person eller grupp av personer som bedriver pälsdjursuppfödning och som är medlem i en regional förening anses som medlem (aktiv eller hedersmedlem) i DPF. Vidare kan pälsberedningsföretag antas som medlemmar.
5 DPF erbjuder sina medlemmar rådgivning, veterinärtjänster och utbildningsmöjligheter, vidare en månadstidskrift samt forsknings- och försöksverksamhet. Vissa av dessa tjänster är gratis medan andra är avgiftsbelagda.
6 DPF har infört vissa särskilda tjänster till gagn för medlemmarna, framför allt i form av katastrofhjälp, ungdjursförskott och upptagande på en "rankningslista".
7 DPA anordnar skinnauktioner som är offentliga och öppna för både medlemmar och andra intressenter och för såväl köp som försäljning.
8 De produkter som det gäller är oberett skinn av mink, räv, tvättbjörn och iller. I förevarande fall är dock endast mink- och rävskinn av betydelse. Skinnen säljs på auktioner eller, mera sällan, privat till pälshandlare. Det finns ett begränsat antal auktionsställen.
9 Danmark producerar varje år ca 9 miljoner minkskinn och 240 000 rävskinn. Merparten av dessa skinn säljs på de auktioner som anordnas av DPA. De minkskinn som säljs på auktionerna utgör en tredjedel av världsproduktionen. Omkring 98 % av de skinn som säljs på auktionerna exporteras.
10 Hudson's Bay and Annings Ltd (nedan kallat HBA) som år 1986 uppgick i Hudson's Bay Company Properties (UK) Ltd är det största pälsauktionsföretaget i Förenade kungariket, med filialer i Danmark, Nederländerna, Finland, Sverige och Norge. I Danmark, liksom på andra ställen, har företaget agenter som har till uppgift att köpa upp och samla in skinn för försäljning på auktion i London.
11 Den 4 januari 1985 ingav HBA en ansökan till kommissionen i enlighet med artikel 3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT 1962, nr 13, s. 204, nedan kallad förordning nr 17, fransk version; svensk specialutgåva, del 08, volym 01). Ansökan gick ut på att kommissionen skulle fastslå att DPF hade överträtt artiklarna 85.1 och 86 i fördraget.
12 Den 27 augusti 1985 anmälde DPF följande avtal och beslut till kommissionen:
a)
Love for Dansk Pelsdyravlerforening (stadga för de danska pälsdjursuppfödarnas förening).
b)
Regler for Avlernes kapitalfond (regler för uppfödarnas kapitalfond).
c)
Regler for katastrofhjælpsordning (regler för ett katastrofhjälpsystem).
DPF begärde ett icke-ingripandebesked och i andra hand ett meddelande om undantag i enlighet med artikel 85.3 i EEG-fördraget.
13 Den 30 mars 1987 beslutade kommissionen att inleda ett förfarande i enlighet med artikel 3.1 i förordning nr 17.
14 Efter att ha gett DPF möjlighet att framföra sina synpunkter på kommissionens anmärkningar i enlighet med artikel 19.1 och 19.2 i förordning nr 17 och kommissionens förordning nr 99/63/EEG av den 25 juli 1963 om sådana förhör som avses i artikel 19.1 och 19.2 i rådets förordning nr 17 (EGT 1963 nr 127, s. 2268) och efter att ha hört den rådgivande kommittén för konkurrensbegränsande samverkan och dominerande ställning, fattade kommissionen det omtvistade beslutet (nedan kallat beslutet) i vilket det heter:
"Artikel 1
1. Följande avtal, beslut av företagssammanslutningar samt samordnade förfaranden som ingåtts av Dansk Pelsdyravlerforening (DPF) utgör överträdelser av artikel 85.1:
a)
§ 4.1 f i DPF:s stadga, enligt vilken aktiva medlemmar bl. a är sådana medlemmar" som åtar sig att inte anordna eller på annat sätt stödja försäljning av skinn i konkurrens med DPF:s försäljningsverksamhet", och tillämpningen av denna bestämmelse.
b)
§ 5 i reglerna om katastrofhjälp, enligt vilken rätten till sådan hjälp bortfaller om den försäkrade under skadeåret eller föregående räkenskapsår har levererat skinn för försäljning till andra uppköpare än DPA.
c)
Skyldigheten för en medlem att leverera hela sin produktion till DPA för försäljning
- om medlemmen har beviljats ungdjursförskott,
-
om medlemmen vill bli upptagen på rankningslistan.
d)
§ 5 i standardavtalet om pälskontroll som förbjuder pälsberedningsföretagen att visa eller sälja skinn eller på annat sätt förmedla skinn till andra uppköpare än DPA.
2. DPF skall upphöra med de överträdelser som anges i punkt 1, i den mån man inte redan har gjort detta, och i framtiden avstå från att vidta åtgärder med samma syfte eller verkan som de ovan angivna begränsningarna.
3. Något undantag i enlighet med artikel 85.3 för de till kommissionen anmälda bestämmelser som redovisas i punkt 1 a och b kan inte göras.
4. (återges ej)
Artikel 2
1. DPF åläggs böter på 500 000 (fem hundra tusen) ecu för de i artikel 1 angivna överträdelserna.
2. (återges ej)
Artiklarna 3 och 4
(återges ej)"
15 I fråga om artikel 85.1 fastställs det i beslutet att § 4.1 f i DPF:s stadga har till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen. Detsamma gäller i fråga om skyldigheten att leverera hela skinnproduktionen för att beviljas ungdjursförskott, tillhöra katastrofhjälpsystemet och tas upp på rankningslistan samt i fråga om samma skyldighet i standardavtalet om pälskontroll. I beslutet anges att tillämpningen av artikel 85.1 i fördraget inte utesluts av artikel 2 i rådets förordning nr 26 av den 4 april 1962 om tillämpning av vissa konkurrensregler på produktion av och handel med jordbruksvaror (EGT 1962 nr 30, s. 993, nedan kallad förordning nr 26, fransk version; svensk specialutgåva, del 04, volym 01).
16 Vad gäller tillämpningen av artikel 85.3 i EEG-fördraget anges det i beslutet att § 4.1 f i DPF:s stadga och de övriga anmälda bestämmelserna inte kan beviljas undantag enligt den bestämmelsen, eftersom villkoren för ett sådant undantag inte är uppfyllda. Vidare kommer man i beslutet fram till att reglerna om ungdjursförskott, villkoren för att tas upp på rankningslistan och standardavtalet om pälskontroll, vilka inte formellt anmälts till kommissionen, inte omfattas av artikel 4.2 i förordning nr 17 och att något beslut om tillämpning av artikel 85.3 i EEG-fördraget därför inte kan fattas när det gäller dessa avtal.
17 I skrivelser av den 4 juni 1987 och den 26 november 1987 inlämnade DPF ett förslag till kommissionen om ändring av vissa av dessa bestämmelser. Enligt beslutet har dock förslagen inte genomförts, med undantag av reglerna för ungdjursförskott. Kommissionen har meddelat att den inte överväger att lämna ett icke-ingripandebesked eller bevilja undantag förrän de föreslagna ändringarna gjorts och efter det att den haft möjlighet att granska den praktiska tillämpningen.
Förfarandet
18 Mot denna bakgrund väckte DPF genom ansökan till domstolens kansli den 18 januari 1989 förevarande talan om i första hand ogiltigförklaring av beslutet och i andra hand undanröjande eller nedsättning av de ålagda böterna.
19 Det skriftliga förfarandet försiggick i sin helhet inför domstolen.
20 Genom beslut av den 7 juni 1989 gav domstolen Belgien och Danmark tillstånd att intervenera till stöd för sökandens yrkanden.
21 Genom beslut av den 15 november hänsköt domstolen målet till förstainstansrätten i enlighet med artikel 14 i rådets beslut av den 24 oktober 1988 om upprättandet av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt.
22 Genom beslut av den 15 maj 1990 avslog förstainstansrätten en begäran ingiven den 20 februari 1990 av Harald Andersen och Jørgen Pedersen om att få intervenera till stöd för kommissionens yrkanden .
23 I skrivelser som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 och 21 mars 1991 besvarade sökanden och svaranden frågor som förstainstansrätten ställt till dem genom justitiesekreteraren i en skrivelse av den 14 februari 1991.
24 Med hänvisning till de svar som lämnats på dessa frågor och referentens rapport beslutade förstainstansrätten att inleda det muntliga förfarandet utan föregående bevisupptagning.
25 Sökanden och svaranden samt Belgien, i egenskap av intervenient, gjorde muntliga inlägg och besvarade förstainstansrättens frågor under det sammanträde som hölls den 2 oktober 1991.
Parternas yrkanden
26
DPF, som är sökande, har yrkat att förstainstansrätten
1.
i första hand
skall ogiltigförklara kommissionens beslut av den 28 oktober 1988 i målet nr IV/B-2/31.424, och
i andra hand
skall undanröja eller nedsätta de böter som kommissionen ålagt sökanden i det ovan nämnda beslutet, samt
2.
skall förpliktiga svaranden att ersätta rättegångskostnaderna.
27 Kommissionen, som är svarande, har yrkat att förstainstansrätten
1.
skall ogilla talan, och
2.
förpliktiga sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
28 Belgien, som är intervenient, har yrkat att förstainstansrätten
skall bifalla sökandens yrkanden.
29 Danmark, som är intervenient, har stött sökandens samtliga yrkanden.
Huvudyrkandet om ogiltigförklaring av beslutet
30 Till stöd för sitt huvudyrkande har DPF åberopat en enda grund, nämligen att det inte har skett någon överträdelse av artikel 85.1 i fördraget. Denna grund består av fyra delar. För det första har DPF påstått att kommissionen varken tagit hänsyn till verkan av förordning nr 26 eller principerna för den gemensamma jordbrukspolitiken. För det andra har föreningen gjort gällande att hänsyn bör tas till att det rör sig om ett kooperativ och det syfte som ett sådant har. För det tredje har föreningen ifrågasatt kommissionens analys av den relevanta marknaden. Slutligen har sökanden i fjärde och sista hand gjort gällande att dess stadga och de allmänna försäljningsvillkor som den tillämpar inte strider mot artikel 85 i fördraget.
1. Tillämpning av förordning nr 26 och verkan av principerna för den gemensamma jordbrukspolitiken
Parternas argument
31 Sökanden och intervenienterna har gjort gällande att hänsyn måste tas till verkan av förordning nr 26 och den gemensamma jordbrukspolitikens mål och regler vid bedömningen av de omtvistade bestämmelsernas lagenlighet.
32 Även om sökanden har medgett att pälsskinn inte nämns i bilaga II, till vilken det hänvisas i artikel 38 i fördraget, och därför inte omfattas av förordning nr 26, anser sökanden ändå att man inte kan bedöma dess verksamhet utan att ta hänsyn till de principer som styr den gemensamma jordbrukspolitiken samt de mål som eftersträvas med denna. Sökanden har härvid påpekat att hela dess verksamhet går ut på uppfödning av levande djur i syfte att sälja skinnen. Uppfödning av pälsdjur bör betraktas som en jordbruksverksamhet. Pälsdjur hör enligt sökanden hemma under rubriken "levande djur" som återfinns i listan över jordbruksprodukter i bilaga II till fördraget. År 1957 utgjorde pälsdjursuppfödning enligt sökanden en obetydlig del av jordbruksproduktionen i medlemsstaterna, vilket förklarar att dessa djur inte nämns i bilaga II till fördraget.
33 Sökanden anser vidare att den i sin verksamhet mer än väl uppfyller de mål som anges för den gemensamma jordbrukspolitiken i artikel 39 i fördraget. På grund av sökandens insatser har pälsdjursuppfödningen i Danmark i hög grad utvecklats och i stor utsträckning bidragit till att tillförsäkra en del av jordbruksbefolkningen en skälig levnadsstandard.
34 Kommissionen har mot detta anfört att förordning nr 26 endast är tillämplig på de i bilaga II upptagna produkterna. Även om det rör sig om en produkt som har samband med någon av de i bilaga II upptagna produkterna, är förordning 26 inte tillämplig (domstolens dom av den 25 mars 1981 i målet 61/80 Coöperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek mot kommissionen, Rec. 1981, s. 851). Kommissionen understryker vidare att förordning nr 26 inte generellt medger konkurrensbegränsningar på jordbruksområdet.
35 Enligt den belgiska regeringen bryter kommissionens beslut mot viktiga principer för den kooperativa rörelsens funktion på jordbruksområdet. Genom att bilda föreningar av jordbruksproducenter har jordbrukskooperationen en reglerande funktion i medlemmarnas intresse och främjar således konkurrensen både när det gäller medlemmar och andra. Den belgiska regeringen har medgett att förordning nr 26 har en begränsad räckvidd men betonar att andra produkter än de som är upptagna i bilaga II till EEG-fördraget utgör en del av jordbruksproduktionen och att producenterna tillhör jordbruksorganisationer. Den belgiska regeringen har vidare anfört att jordbruksproduktionen utvecklas och att förordning nr 26 av det skälet i allt mindre grad är tillämplig på verksamheter som sammanhänger med jordbruket. Jordbruket i Europeiska gemenskapen präglas av familjejordbruk, och den kooperativa formen säkerställer familjejordbrukens tillgång till marknaden.
Förstainstansrättens bedömning
36 Förstainstansrätten erinrar om att enligt artikel 42 i fördraget skall bestämmelserna i kapitlet om konkurrensreglerna tillämpas på produktion och handel med jordbruksprodukter endast om rådet beslutar detta, såsom domstolen konstaterat i den ovan nämnda domen av den 25 mars 1981 (mål 61/8). Enligt artikel 38.3 i fördraget är de produkter som omfattas av bestämmelserna i artiklarna 39-46 i fördraget uppräknade i bilaga II till EEG-fördraget, och rådet hade inom två år efter fördragets ikraftträdande kunnat besluta om vilka ytterligare varor som skulle tas upp i listan. Det var i enlighet med dessa bestämmelser i fördraget som tillämpningsområdet för artikel 1 i förordning nr 26 begränsades till produktionen av och handeln med de produkter som är uppräknade i bilaga II till fördraget.
37 Det är - som domstolen fastslog i sin tidigare nämnda dom av den 25 mars 1981 - lämpligt att för tolkningen av bilagan gå till kommentarerna till nomenklaturen, den s.k. Brysselnomenklaturen, eftersom det inte finns några gemenskapsbestämmelser som klargör begreppen i bilaga II till fördraget, och denna bilaga exakt återger vissa nummer i rådets nomenklatur för tullsamarbete. Det framgår av kommentaren till kapitel 43 i nomenklaturen och av själva innehållet i kapitel 43, som har rubriken "Pälsskinn och konstgjord päls", att skinn och päls omfattas av kapitel 43, särskilt rävskinn (nr 4301.60) och minkskinn (nr 4302.11). Kapitel 43 nämns dock inte i bilaga II till fördraget. Förordning nr 26 är därför inte tillämplig på tillverkning av produkter som inte omfattas av bilaga II till fördraget, även om de har ett nära samband med en produkt som omfattas av denna bilaga (jämför ovannämnda dom av den 25 mars 1981). Eftersom skinn och päls inte nämns i bilaga II, som innehåller en uttömmande lista på jordbruksprodukter, anser därför förstainstansrätten att dessa produkter inte omfattas av bestämmelserna i förordning nr 26.
38 Denna slutsats motsägs inte av att uppfödning av pälsdjur betraktas som en jordbruksverksamhet i Danmark, och inte heller av att uppfödarna där har gått samman för att bilda ett kooperativ vars verksamhet enligt uppgift bidrar till att uppnå samma mål som dem gäller för den gemensamma jordbrukspolitiken enligt artikel 39 i fördraget - om dessa sakförhållanden skulle anses fastlagda.
39 Härav följer att den första delen av den enda grunden, om tillämpligheten av förordning nr 26, inte kan godtas.
2. Verkan av sökandens kooperativa struktur och verksamhetens syfte
Parternas argument
40 Sökanden och intervenienterna har hävdat att sökandens kooperativa karaktär och syfte har betydelse för tillämpligheten av artikel 85.1 i fördraget när det gäller de faktiska omständigheterna i fallet.
41 Enligt sökanden består verksamheten i ett typiskt kooperativ av ett samarbete mellan oberoende jordbrukare (medlemmarna). Samarbetet går ut på att deras produkter bereds eller saluförs i ett gemensamt företag ( produktions- och försäljningsföreningar) eller att de produkter som används i basproduktionen köps upp gemensamt (inköpsföreningar). Den kooperativa formen gör det sålunda möjligt att bibehålla enmans- eller familjeföretag i basproduktionen i de fall där det är motiverat, och att utnyttja den gemensamma företagsformen för tjänster (inköp, försäljning, tekniskt stöd osv.), som medlemmarna inte kan utföra var för sig. På detta sätt möjliggörs en ökad produktion, förbättrad kvalitet och bättre konkurrensvillkor samt en sänkning priserna, samtidigt som levnadsvillkoren för jordbruksbefolkningen förbättras. Sökanden har understrukit att medlemskapet i de flesta kooperativ innebär vissa skyldigheter gentemot detta, varav de viktigaste är att medlemmarna skall sälja sina produkter genom föreningen, att utträde beviljas först en viss tid efter ansökan och kan få påföljder. Enligt sökanden är dessa skyldigheter nödvändiga för att möjliggöra finansieringen av företaget (som endast förfogar över ett litet grundkapital) och för att skydda samtliga medlemmars intresse av att upprätthålla den gemensamma verksamheten. Medlemmarna måste vidare till följd av det gemensamma intresse som finns mellan dem och föreningen, liksom den solidaritet och lojalitet som denna är grundad på, avstå från att agera i strid med föreningens intressen, t.ex. genom att aktivt verka i en konkurrerande förening. Sökanden har även pekat på att kooperativmedlemmarnas ekonomiska rättigheter avgörs av hur mycket de säljer genom kooperativet och inte av det kapital de satt in, och att regeln "en man, en röst" är viktig inom ett kooperativ.
42 När det gäller förhållandet mellan de kooperativa principerna och fördragets konkurrensregler anser sökanden att en organisation som agerar i enlighet med sådana principer inte överträder de reglerna. Detta skulle bl.a. framgå av domstolens ovan nämnda dom av den 25 mars 1981 i det s.k. löpemålet och framför allt av den franska regeringens yttrande i det målet, där det heter att "ett jordbrukskooperativ innebär att dels jordbrukarna inbördes, dels jordbrukarna och kooperativet knyts samman genom tillämpning av bestämmelser om förmånsbehandling" (punkt 22), varvid dessa bestämmelser i princip inte är oförenliga med artikel 85.1. För att kunna bedöma detta är det enligt sökanden nödvändigt att i varje enskilt fall företa en konkret granskning av de skyldigheter som kooperativet ålägger medlemmarna.
43 Sökanden betraktar sig som ett typiskt kooperativ i traditionell mening, inom vilket ett stort antal små pälsdjursfarmer som drivs som familjeföretag gått samman för att lösa gemensamma problem rörande uppköp, kvalitetskontroll, bekämpning av djursjukdomar, avsättning av de färdiga produkterna samt forskning och utveckling.
Sökanden har uppgett att valet att bilda ett kooperativ gjordes både av historiska och ekonomiska skäl. Historiska, eftersom verksamheter med anknytning till jordbruket i Danmark traditionellt drivs i kooperativ form och uppfödningen av pälsdjur utvecklats inom ramen för jordbruket; ekonomiska, eftersom den kooperativa formen gjort det möjligt att bevara familjeföretagen inom pälsdjursuppfödningen. Den omständigheten att skinnen säljs på auktion innebär inte att verksamheten skiljer sig från andra typiska kooperativ, eftersom många andra jordbruksprodukter säljs på auktion.
När det gäller skinn, vars relevanta marknad är världsmarknaden, sker all engroshandel på auktioner som är styrande för prisbildningen. Det är endast detta sätt som gör det möjligt för pälsdjursuppfödarna att bereda skinn av högsta kvalitet och att skapa en marknad där produkterna kan bjudas ut efter sortering till ett stort antal köpare under omständigheter som innebär en rationell prissättning.
Enligt sökanden är skinnmarknaden helt öppen för insyn, eftersom de auktioner som hålls är öppna både för DPF:s medlemmar och för andra. Föreningens medlemmar kan välja att sälja hela eller en del av sin produktion genom andra försäljningskanaler. Till skillnad från andra kooperativ i de olika medlemsstaterna har sökanden aldrig till medlemskapet velat knyta en försäljningsskyldighet för medlemmarna. Det är bara i situationer då en medlem tar i anspråk särskilda tjänster från sökanden (katastrofhjälp, ungdjursförskott etc.) som medlemmen måste acceptera en begränsad skyldighet att leverera sina skinn till kooperativet.
44 Kommissionen har för sin del påpekat att sökandens syfte inte bara är att tillvarata medlemmarnas intressen gentemot myndigheterna och andra branscher utan också att sälja de skinn som dess medlemmar har producerat eller berett. Försäljning på auktioner utgör en mycket viktig del av sökandens verksamhet och på denna punkt kan verksamheten inte jämföras med ett jordbrukskooperativ. Dessutom har kommissionen understrukit att den ovan nämnda domen av den 25 mars 1991 inte gällde kooperativa föreningars ställning, vilket den franska regeringens yttrande avsåg (punkt 25). Enligt kommissionens uppfattning försökte den franska regeringen i det fallet rikta uppmärksamheten på att det inom jordbrukssektorn finns ett stort antal små lokala kooperativ som borde anses omfattade av artikel 2 i förordning nr 26. Detta är inte situationen i föreliggande fall. För det första omfattas inte produkterna i fråga av bilaga II till fördraget. För det andra är sökanden inte ett litet lokalt kooperativ utan en kooperativ förening med en stark ställning på den berörda marknaden. Kommissionen har vidare påpekat att begreppet företag i den mening som avses i artikel 85 i fördraget inte avser någon speciell rättslig form eller företagets ägandeförhållanden (se t.ex. domstolens domar av den 16 december 1975 i de förenade målen 40-48/73, 50/73, 54-56/73, 111/73, 113/73 och 114/73 Suiker Unie mot kommissionen, 1975, Rec. 1975, s.1633 och i det ovan nämnda målet av den 25 mars 1981).
45 Enligt den belgiska regeringen är ett kooperativ inom en marknadsekonomi en speciell företagsform som utgör ett mellanting mellan ett företag där alla enheter är oberoende av varandra och ett företag där alla ekonomisk enheter är integrerade. Ett viktigt kännetecken på ett kooperativ är medlemmarnas dubbla förhållande till verksamheten. En medlem i ett kooperativ både utnyttjar dess tjänster eller levererar produkter till det och tillskjuter samtidigt kapital. Om en person blir medlem av en kooperativ förening kan han utnyttja dess fördelar. Det är därför normalt att en medlem förbinder sig att samarbeta med kooperativet och inte motarbeta det genom att anordna konkurrerande försäljning. De grundläggande principerna för den kooperativa rörelsen bör inte betraktas som oförenliga med artikel 85.1 i fördraget. Genom att sammanföra små ekonomiska enheter är kooperationen en form av koncentration som främjar verklig konkurrens. De bestämmelser som beslutet avser hör till de grundläggande principerna för kooperationen. Den belgiska regeringen har vidhållit att konkurrensreglerna bör tillämpas med hänsyn till den faktiska situationen på marknaden. I sin dom av den 25 oktober 1977 i målet 26/76 Metro mot kommissionen (Rec.1977, s. 1875) medgav domstolen att konkurrensens karaktär och intensitet kan variera. Den belgiska regeringen har - med hänvisning till generaladvokaten Reischls förslag till avgörande i samband med domstolens domar av den 29 oktober 1980 i målen 138/79 Roquettes Frères mot rådet (Rec. 1980, s. 3333), 139/79 Maizena mot rådet (Rec. 1980, s. 3393), i vilka Reischl kom fram till att konkurrensreglerna endast har en relativ räckvidd på jordbruksområdet - hävdat att även de målsättningar som anges i artikel 39 i fördraget bör tas i beaktande vid bedömningen av om ett jordbrukskooperativ följer konkurrensreglerna.
46 Den danska regeringen har gjort gällande att det aktuella målet väcker principiella frågor rörande förhållandet mellan gemenskapens konkurrensregler och den kooperativa rörelsen. Den har påpekat att ett kooperativs kapital, till skillnad från ett aktiebolags, är beroende av hur många medlemmar kooperativet har och av varje medlems omsättning inom kooperativet. Ett kooperativ bygger på principen att man är fri att ansluta sig och fri att utträda. Kooperativets överskott fördelas mellan medlemmarna i förhållande till deras omsättning inom ramen för kooperativet och inte i förhållande till det kapital som de satt in. Alla medlemmar har lika rösträtt oberoende av insatt kapital. Syftet med ett kooperativ är alltså att skapa förutsättningar för ett frivilligt ekonomiskt givande samarbete i medlemmarnas intresse. Den kooperativa strukturen har en direkt betydelse för medlemmarnas rättigheter och skyldigheter. Varje medlem är sålunda skyldig att uppträda lojalt mot kooperativet, dvs. mot de övriga medlemmarna, och medlemmarna får inte direkt motarbeta kooperativets intressen.
47 Enligt den danska regeringens uppfattning bidrar den kooperativa rörelsen till att uppnå målen för den gemensamma jordbrukspolitiken så som de anges i artikel 39 i fördraget. Den danska regeringen har medgett att sökandens verksamhet inte omfattas av förordning nr 26 - den är inte en jordbruksverksamhet i fördragets mening eftersom pälsskinn inte tas upp i bilaga II till fördraget. Den har dock understrukit att förordning nr 26 uttrycker det förhållande som bör råda mellan bestämmelserna om den gemensamma jordbrukspolitiken och gemenskapens konkurrensregler. Hänsyn bör därför tas till de särskilda förutsättningarna för jordbruksproduktionen och till kooperativets fördelar som organisationsform. Ett avtal som träffas mellan ett antal personer i syfte att bilda ett kooperativ överträder därför inte artikel 85.1 i fördraget.
48 Enligt den danska regeringen är DPF ett typiskt kooperativ. Även om DPF är en förening med en mycket betydande omsättning består den samtidigt av ett antal små och medelstora producenter. Situationen är därför en annan än i det tidigare nämnda löpemålet. DPF:s stadga uttrycker endast att det är nödvändigt att etablera band mellan medlemmarna och kooperativet, så att detta kan vara effektivt och konkurrera på världsmarknaden, något som är av avgörande betydelse för konkurrenssituationen inom gemenskapen.
Förstainstansrättens bedömning
49 Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att artikel 85 i fördraget är tillämplig på alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden.
50 Förstainstansrätten anser för det första att DPF skall betraktas som ett företag i den mening som avses i artikel 85 i fördraget, vilket indirekt framgår av rättens ställningstagande till den första delen av grunden, dvs. frågan om tillämpligheten av förordning nr 26. Enligt gemenskapens konkurrensrättsbestämmelser omfattar begreppet företag varje enhet som utövar ekonomisk verksamhet (domstolens dom av den 23 april 1991 i målet C-41/90 Höfner och Elser, Rec. 1991, s. I-1979), oavsett enhetens rättsliga status och anordnandet av försäljning av skinn på offentliga auktioner är en ekonomisk verksamhet. Den omständigheten att DPF är ett kooperativ som är organiserat i enlighet med dansk lag ändrar inte på det förhållandet att dess verksamhet är av ekonomisk art. Förstainstansrätten anser för det andra att DPF också kan betraktas som en företagssammanslutning, eftersom den enligt artikel 4.1 i sin stadga har till syfte att sammanföra inte bara fysiska personer utan även aktiebolag, handelsbolag och andra former av bolag som till sin natur är sådana att de också utövar ekonomisk verksamhet.
51 Förstainstansrätten skall vidare pröva hållbarheten av de argument som lagts fram av sökanden och intervenienterna om förenligheten mellan principerna för den kooperativa sektorn och gemenskapens konkurrensregler. Det skall här påpekas att det faktum att en verksamhet organiseras i den särskilda formen kooperativ inte i sig utgör något konkurrensbegränsande beteende. Det kan dock, beroende på det sammanhang där kooperativet verkar, påverka det kommersiella beteendet hos medlemsföretagen, så att konkurrensen på den marknad där dessa företag bedriver sin ekonomiska verksamhet begränsas eller snedvrids.
52 Förstainstansrätten anser alltså att alla kooperativ, beroende på i vilket sammanhang de verkar, kan påverka konkurrensen på minst två sätt. För det första kan ett kooperativ av det aktuella slaget just på grund av de principer som styr det påverka den fria konkurrensen inom dess stadgeenliga verksamhetsområde, särskilt om det med stöd av de kooperativa principerna - i olika utsträckning i de olika medlemsstaterna - undantas från tillämpningen av sådana nationella rättsregler som gäller för andra former av företag. För det andra kan både kooperativets ekonomiska verksamhet och den fria konkurrensen mellan dess medlemmar och i förhållande till tredje man påverkas av de skyldigheter som åvilar kooperativets medlemmar, särskilt de skyldigheter som följer av principen om "trohet mot kooperativet", enligt vilken kooperativet rent allmänt ålägger sina medlemmar en skyldighet att i utbyte mot vissa förmåner leverera varor till eller ta emot varor från kooperativet. Även om man vid bedömningen av ett kooperativs inverkan på en viss marknad kan ta hänsyn till vad som särskilt kännetecknar denna form av företagssammanslutning, skall detta hänsynstagande ske med beaktande av bl. a. artikel 85.3 i fördraget.
Sökanden och intervenienterna har därför ingen grund för att hävda att en kooperativ förenings ekonomiska verksamhet i princip inte skulle omfattas av bestämmelserna i artikel 85.1 i fördraget, eller att förutsättningarna för att tillämpa gemenskapens konkurrensregler som sådana på den kooperativa sektorn skulle skilja sig från vad som gäller för andra former av ekonomisk verksamhet (se den tidigare nämnda s.k.löpedomen av den 25 mars 1981). I annat fall skulle varje medlemsstat genom sin ekonomiska politik kunna gynna en viss typ av företag enbart för att kunna undanta den från gemenskapens konkurrensregler för företag. Detta skulle innebära ett brott mot principen om likabehandling av företagare som skulle vara oförenligt med själva grunden för gemenskapens rättsordning.
53 Denna slutsats stöds i föreliggande fall av den tidigare nämnda omständigheten att det enligt sökandens stadga är möjligt att bland de aktiva medlemmarna inkludera inte bara uppfödare som är fysiska personer utan också aktiebolag och andra företagsformer.
54 Det skall också erinras om att - som domstolen fastslog i sina domar av den 30 april 1986 i förenade målen 209-213/84 Ministère public mot Asjes m.fl. (Rec. 1986, s. 1425), och av den 27 januari 1987 i målet 45/85 Verband der Sachversicherer mot kommissionen (Rec. 1987, s. 405) -när fördraget undantar vissa verksamheter från tillämpningen av konkurrensreglerna så sker detta i form av ett uttryckligt undantag. Detta skedde i fråga om produktion av och handel med jordbruksprodukter genom artikel 42 i fördraget. Förstainstansrätten anser att dessa principer, som fastställdes i samband med en undersökning av vissa bestämda sektorer, bör tillämpas analogt när det gäller olika organisationsformer för företag eller ekonomiska verksamheter. Det är ostridigt att fördraget inte innehåller någon bestämmelse som undantar företag organiserade i kooperativ form från gemenskapens konkurrensregler eller ändrar förutsättningarna för tillämpningen av dessa. Sådana företag kan i tillämpliga fall liksom alla andra företag utnyttja de undantag som anges i fördraget. Så skulle t.ex. vara fallet om sökandens verksamhet var upptagen i bilaga II till fördraget och därmed omfattades av förordning nr 26, vilket som förstainstansrätten redan fastslagit inte är fallet i detta mål.
55 Det följer av det föregående sammantaget att sökanden och intervenienterna inte har någon grund för påståendet att sökandens ställning som kooperativ förening eller denna verksamhets syfte inverkar på förutsättningarna för tillämpligheten av gemenskapens konkurrensregler i detta fall.
56 Följaktligen är den andra delen av den enda grunden, som bygger på inverkan av sökandens kooperativa struktur och denna verksamhets syfte, ogrundad.
3. Analys av den relevanta marknaden
Sökandens argument
57 Sökanden har i huvudsak godtagit kommissionens definition av den relevanta marknaden men har påtalat att kommissionen analyserat marknadens funktion på ett felaktigt sätt. Sökanden har gjort gällande att pälsmarknaden, där de viktigaste produkterna är räv- och minkskinn, är en global marknad. Transportkostnaderna för skinnen är i förhållande till deras värde låga. Produktionen sker i ett stort antal små produktionsenheter. Oberett skinn efterfrågas av ca 1 000 professionella uppköpare som arbetar för de stora grossisterna och tillverkarna i ca trettio olika länder. Uppköparna efterfrågar skinn i partier bestående av ett stort antal skinn av liknande typ, storlek, kvalitet och färg. En uppfödare skulle inte ensam kunna uppfylla dessa krav. Endast auktionshusen kan efter insamling sortering och sovring uppfylla uppköparnas krav och samtidigt få ut det högsta priset på skinnen. För uppfödaren är möjligheten att sälja sina produkter till högsta möjliga pris avgörande vid valet av distributionskanal. För uppköparna ligger konkurrensen mellan auktionshusen i det sortiment som dessa kan erbjuda, i det förtroende som kunderna har för sovringen och i kvaliteten på de tjänster som de erbjuds, särskilt snabba leveranser av de rätta skinnen. Enligt sökanden framgår det av denna analys av marknadsstrukturen att det i praktiken inte finns någon effektiv avsättningsmöjlighet för skinn om man utnyttjar ett stort antal små distributionskanaler eller om man säljer direkt till enskilda personer. För övrigt berör försäljningen till privata återförsäljare endast en mycket ringa del av världsproduktionen av skinn och förekommer endast i länder där skinnproduktionen har en så begränsad volym att handeln med skinn inte spelar någon egentlig roll för landets ekonomi.
58 På grundval av denna analys av marknaden och försäljningskanalerna för skinn anser sökanden att kommissionen i punkt 4 i) i sitt beslut inte analyserat marknadens funktion på ett korrekt sätt, eftersom försäljning till pälshandlare utanför auktionssystemet endast sker i mycket ringa omfattning och inte påverkar strukturerna på världsmarknaden. Dessutom är argumentet i punkt 11 i beslutet att danska uppfödares möjligheter att sälja privat till uppköpare i andra medlemsstater är nästan helt obefintliga och i punkt 12 att medlemmarna till och med hindras att säja sina varor privat, baserade på en uppfattning om pälsmarknaden som inte återspeglar verkligheten.
Förstainstansrättens bedömning
59 Förstainstansrätten har funnit att denna del av den av sökanden åberopade grunden bygger på en felaktig tolkning av det omtvistade beslutet. I punkt 4 i) i beslutet anger kommissionen endast att "försäljningen av skinn sker antingen privat till pälshandlare eller oftare på offentliga auktioner". De siffror som anges i samma punkt i beslutet bekräftar endast detta konstaterande, och de storleksförhållanden som framgår av dessa tal styrks för övrigt fullt ut av de uppgifter som anges i ansökan. Sökanden har för övrigt aldrig bestritt att uppfödarna kan utnyttja privata distributionskanaler vid sin försäljning. Härav följer att sökanden har fel då den hävdar att kommissionen i sin beskrivning av marknaden överdrivit betydelsen av den privata försäljningen i förhållande till försäljningen på auktioner, vilket inte skulle överensstämma med det verkliga förhållandet. Kommissionen har därför inte haft fel i sak i sin bedömning av det sätt på vilket marknaden fungerar.
60 Den tredje delen av den enda grunden, att beskrivningen av den relevanta marknaden är oriktig, kan därför inte godtas.
4. Förenligheten av sökandens stadga och allmänna villkor med artikel 85 i fördraget
61 Sökanden har till stöd för denna del av grunden framfört fyra anmärkningar. Sökanden har för det första hävdat att dess stadga och allmänna villkor inte strider mot artikel 85.1 i fördraget. För det andra har den kritiserat kommissionen för att inte ha prövat dessa bestämmelser i det sammanhang där de skall tillämpas. För det tredje har den gjort gällande att de villkor som det hänvisas till i beslutet under alla omständigheter har så begränsad verkan att man i enlighet med de minimis-regeln kan bortse från dem. Slutligen har den i sin replik gjort gällande att villkoren i artikel 85.3 i fördraget under alla omständigheter är uppfyllda och att kommissionen borde ha efterkommit dess begäran om undantag i enlighet med artikel 85.3 i fördraget.
62 Förstainstansrätten erinrar om att inverkan på konkurrensen vid tillämpningen av artikel 85.1 i fördraget kan vara en följd både av syftet med det begränsande förfarandet - i detta fall ett beslut av en företagssammanslutning - och av dess inverkan på marknaden. Den fria konkurrensen måste prövas i det sammanhang där den skulle förekomma utan de omtvistade bestämmelserna (se bl. a. domstolens dom av den 30 juni 1966 i målet 56/65 Société technique Minière, Rec. 1966, s. 337 och av den 11 juli 1985 i målet 42/84 Remia mot kommissionen, Rec. 1985, s. 2545).
63 Rätten skall därför i det följande pröva om de omtvistade bestämmelserna kan anses omfattas av förbudet i artikel 85.1 i fördraget. Om så är fallet skall den undersöka dels om den inverkan på konkurrensen som de syftar till eller resulterar i är tillräckligt påtaglig, dels om de uppfyller villkoren för undantag i artikel 85.3. Denna prövning bör föregås av en analys av varje bestämmelses innehåll i förhållande till artikel 85.1. Förstainstansrätten erinrar härvid om att fyra bestämmelser har kritiserats i beslutet. Det gäller för det första konkurrensklausulen i § 4.1 f i DPF:s stadga, för det andra § 5 i reglerna om systemet för katastrofhjälp, för det tredje de exklusiva leveransskyldigheter som måste uppfyllas av föreningens medlemmar för att de skall kunna beviljas ungdjursförskott och tas upp på rankningslistan och för det fjärde och sista § 5 i standardavtalet om pälskontroll enligt vilken ett pälsberedningsföretag endast får visa skinn i lager för sökandens representanter.
4.1 De omtvistade bestämmelsernas konkurrensbegränsande karaktär
4.1.1 Konkurrensklausulen i § 4.1 f i sökandens stadga och de samordnade förfarandena i samband med tillämpningen av denna klausul
64 Enligt beslutet utgör § 4.1 f i DPF:s stadga en överträdelse av artikel 85.1 i fördraget, framför allt därför att den ålägger föreningens medlemmar att inte konkurrera och därmed stänger den danska marknaden för konkurrens. I beslutets punkt 10 i slår kommissionen fast: "§ 4.1 f i DPF:s stadga ålägger föreningsmedlemmarna att avstå från konkurrens. Detta innebär att medlemmarna är förbjudna att uppträda som ombud för konkurrenter vid insamlingen av skinn, varigenom den danska marknaden stängs för konkurrens. Den konkurrensbegränsande inverkan av detta förbud har förstärkts genom ett samordnat förfarande, enligt vilket medlemmarna överhuvudtaget inte får lämna sina skinn till konkurrenterna."
65 I § 4.1 f i DPF:s stadga anges följande:
"Medlemmarna i Dansk Pelsdyravlerforening består av tre grupper:
-
aktiva medlemmar (avsnitt I),
-
(återges ej)
Som aktiv medlem betraktas varje person eller grupp (aktiebolag, handelsbolag eller annat bolag) som föder upp pälsdjur och som är medlem i en regional förening tillhörande Dansk pelsdyravlerforening,
(återges ej)
f)
som åtar sig att inte anordna försäljning av skinn och eller på annat sätt stödja försäljning av skinn i konkurrens med Dansk Pelsdyravlerforenings verksamhet."
Parternas argument
66 Enligt sökanden åläggs medlemmarna genom § 4.1 f i stadgan - som infördes 1946 då sökanden övertog ett auktionshus och påbörjade sin verksamhet under beteckningen DPA - endast att inte bedriva verksamhet som direkt konkurrerar med föreningens försäljningsverksamhet. Detta skulle t.ex. vara fallet om en medlem lät sig anlitas av en utomstående konkurrent för att fungera som depå, ombud eller insamlare för dennes räkning. Sökanden har bestritt att denna bestämmelse medför någon som helst leveransskyldighet eftersom det står medlemmarna fullständigt fritt att välja det auktionshus där de vill sälja sina skinn utan att detta har någon inverkan på medlemskapet. Sökanden påpekar vidare att en sådan bestämmelse är kännetecknande för ett kooperativs stadga.
67 När det gäller inverkan på konkurrensen har sökanden gjort gällande att bestämmelsen i fråga inte innebär att den danska marknaden är stängd för konkurrens. Varje konkurrent kan i själva verket fritt anlita vem som helst som inte är medlem för att köpa upp, insamla eller ta emot skinn. Sökanden bestrider kommissionens påstående att den konkurrensbegränsande inverkan skulle ha förstärkts genom ett samordnat förfarande, enligt vilket medlemmarna inte får deponera skinn hos konkurrenterna.
68 Sökanden har slutligen påpekat att kommissionen i sin skrivelse av den 10 oktober 1985 uppenbarligen var av uppfattningen att denna bestämmelse inte omfattades av artikel 85.1. Den omständigheten att sökanden inte hade följt kommissionens anmodan i skrivelsen att införa en uttrycklig bestämmelse om att medlemmarna kunde sälja sina skinn genom andra distributionskanaler, beror på att en sådan bestämmelse skulle vara onödig och oförenlig med den danska rättstraditionen, som när det gäller kooperativ grundar sig på principen att det som inte är uttryckligen förbjudet för medlemmarna är tillåtet.
69 Kommissionen har för det första påpekat att den omtvistade bestämmelsen har en mycket vid formulering som förefaller innebära en skyldighet att leverera till kooperativet. Dessutom har sökanden vägrat att klargöra innebörden av bestämmelsen. Kommissionen har vidare påpekat att sökandens styrelse enligt § 7 i stadgan har befogenhet att utesluta en medlem och att sökanden har utnyttjat denna befogenhet för att utesluta två medlemmar som köpt upp skinn för HBA:s räkning.
70 Kommissionen har för det andra anfört att konkurrensen begränsas även om § 4.1 f i stadgan tolkas så att den enbart ålägger medlemmarna i kooperativet att inte aktivt bedriva verksamhet som direkt konkurrerar med sökandens auktionsverksamhet. Kommissionen anser att förbudets begränsande verkningar förstärks av ett samordnat förfarande, som hindrar medlemmarna från att leverera skinn till konkurrenterna. Kommissionen har för övrigt gjort gällande att den omtvistade bestämmelsen ligger utanför de områden där kommissionen och domstolen utgått från att en konkurrensklausul inte omfattas av artikel 85.1 i fördraget på grund av de särskilda omständigheter under vilka den tillämpas (domstolens ovan nämnda dom av den 11 juli 1985, Remia mot kommissionen).
71 Som svar på sökandens argument angående kommissionens skrivelse av den 10 oktober har kommissionen slutligen anfört att det var uppenbart att skrivelsen varken var ett slutligt ställningstagande eller ett bindande uttalande från kommissionens sida (domstolens dom av den 15 maj 1975 i målet 71/74 Frubo mot kommissionen, punkterna 19 och 20, Rec. 1975, s. 563). Kommissionen har erinrat om att den i meddelandet om anmärkningar och i sin skrivelse av den 15 maj 1985 klart angav att den omtvistade bestämmelsen var konkurrensbegränsande.
Förstainstansrättens bedömning
72 Förstainstansrätten finner att det på grund av parternas argumentation måste prövas dels om den omtvistade bestämmelsen innehåller en konkurrensklausul som är oförenlig med artikel 85.1 i fördraget, vilket hävdas i beslutet, dels om det i samband med tillämpningen av denna konkurrensklausul föreligger ett samordnat förfarande som är oförenligt med samma artikel.
73 Vad först gäller frågan om huruvida den omtvistade bestämmelsen innehåller en konkurrensklausul som strider mot artikel 85.1 i fördraget finner förstainstansrätten att det framgår redan av bestämmelsens lydelse att den ålägger medlemmarna i DPF att inte agera på ett sådant sätt att de direkt konkurrerar med sökandens försäljningsverksamhet, även om bestämmelsen i sig inte föreskriver någon exklusiv leveransskyldighet. Sökanden har för övrigt under den muntliga förhandlingen bekräftat att denna bestämmelse, precis som det sägs i beslutet, förbjuder alla medlemmar i den kooperativa föreningen att insamla skinn för försäljning på andra auktioner än sökandens. Kommissionens uppfattning att § 4.1 f i stadgan innehöll en konkurrensklausul bygger alltså inte på en felaktig tolkning av denna bestämmelse.
74 Det framgår av domstolens dom av den 11 juli 1985 i det tidigare nämnda målet Remia mot kommissionen att en konkurrensklausul kan ligga inom tillämpningsområdet för artikel 85.1 i fördraget. För att kunna bedöma om en sådan klausul omfattas av förbudet i den artikeln är det nödvändigt att pröva hur konkurrensförhållandena skulle vara om klausulen inte fanns. För att en sådan klausul skall ha en gynnsam effekt på konkurrensen måste själva det syfte som eftersträvas med att införa den bidra till fri konkurrens. Vidare måste konkurrensklausulen som sådan vara nödvändig och stå i rimlig proportion till det eftersträvade målet.
75 Förstainstansrätten skall bedöma om § 4.1 f i stadgan i föreliggande fall skall betraktas som förbjuden på grund av de ändringar av konkurrensförhållandena som är dess syfte eller resultat och därför pröva hur konkurrensförhållandena skulle vara om denna klausul inte fanns. Det framgår i detta hänseende av beslutet att det framför allt är gentemot utomstående konkurrenter och inte i förhållandet mellan den kooperativa föreningen och dess medlemmar som sökandens stadga och allmänna villkor har till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.
76 Förstainstansrätten har redan konstaterat att § 4.1 f i stadgan förbjuder alla medlemmar att insamla skinn för försäljning på andra auktioner än sökandens. Detta är en relativt okomplicerad verksamhet som endast består i att insamla, leverera eller vidarebefordra skinn till auktionshus och inte kräver någon särskild sakkunskap, eftersom det på det stadiet inte görs någon sovring eller sortering av skinnen. Följaktligen rör den omtvistade bestämmelsen inte någon verksamhet som uppfödarna endast skulle kunna sköta med hjälp av kooperativet eller den erfarenhet som de förvärvat inom ramen för kooperativet. Därför förbjuder den omtvistade bestämmelsen sökandens medlemmar att utöva en verksamhet som de skulle kunna utöva om bestämmelsen inte fanns.
77 Förstainstansrätten har konstaterat att medlemmarnas insamling av skinn för utomståendes räkning inte bara är en teoretisk möjlighet, vilket framgår av de försök som gjorts av HBA att anlita de danska uppfödarna som insamlare av skinn till försäljning på dess auktioner.
78 Sökanden och intervenienterna har visserligen hävdat att medlemskapet i ett kooperativ i allmänhet innebär vissa skyldigheter gentemot kooperativet. Det normala är att medlemmarna är skyldiga att sälja sina produkter genom föreningen, vilket beror på att de kooperativa föreningarna har ett begränsat kapital och att det är nödvändigt med en garanti för avsättningen genom föreningen för att finansiera verksamheten och tillgodose de övriga medlemmarnas intresse av att bibehålla den nödvändiga gemensamma verksamheten. Faktum kvarstår dock att genom sin allmänna och obegränsade karaktär som inte står i proportion till det av sökanden eftersträvade målet så omfattas konkurrensklausulen - som förbjuder alla medlemmar i föreningen att samla in skinn för försäljning på auktioner anordnade av sökandens konkurrenter och därför gör det svårt för konkurrenterna, med tanke på sökandens mycket starka ställning på marknaden, att få faktisk tillgång till marknaden - av förbudet i artikel 85.1 i fördraget. Sökandens och intervenienternas tidigare nämnda argument kan, oavsett den vikt som tillmäts dem, inte leda till någon annan slutsats och kan därför i detta fall endast prövas mot bestämmelserna i artikel 85.3 i fördraget, dvs. för att ta ställning till ett eventuellt beviljande av undantag.
79 Vad gäller argumentet som stöds på kommissionens skrivelse av den 10 oktober 1985 av vilken det enligt sökandens uppfattning framgår att § 4.1 f i stadgan inte strider mot artikel 85.1 i fördraget, konstaterar förstainstansrätten att det i skrivelsen endast heter: "Jag är för närvarande benägen att anse att den första begränsningen...., nämligen att medlemmarna åtar sig att inte anordna skinnförsäljning som skulle kunna konkurrera med de danska pälsuppfödarnas försäljning eller att på något sätt stödja skinnförsäljning som konkurrerar med Dansk Pelsdyravlerforening, sannolikt inte kommer att skapa några särskilda problem, förutsatt att den innehåller en uttrycklig bestämmelse som innebär att medlemmarna kan sälja sina skinn genom andra distributionskanaler". Denna skrivelse innehåller alltså endast ett preliminärt ställningstagande som inte bygger på någon grundlig prövning; dessutom görs uttalandet under förutsättning att bestämmelsen i fråga ändras. På det sätt som ställningstagandet är formulerat kan det varken leda sökanden till att tro att kommissionen inte senare skulle kunna komma fram till en annan slutsats, eller skapa några berättigade förväntningar hos sökanden. Det argument som bygger på skrivelsen av den 10 oktober 1985 kan därför inte godtas.
80 Förstainstansrätten anser således att kommissionen i tillräcklig grad har visat att konkurrensklausulen i § 4.1 f i sökandens stadga, så som den tolkats och tillämpats av sökanden, kan begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.
81 När det för det andra gäller frågan om hur välgrundad bedömningen i beslutets punkt 10 i är, där det sägs: "den begränsande verkan av detta förbud förstärks ytterligare av de samordnade förfaranden som för medlemmarna innebär att de överhuvudtaget inte kan leverera skinn till konkurrenter", anser förstainstansrätten att det för att definiera begreppet samordnat förfarande bör hänvisas till domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis (se senast förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992 i målet T-11/89 Shell mot kommissionen, Rec. 1992, s. II-757), av vilken det framgår att kriterierna för samordning och samarbete enligt denna rättspraxis bör uppfattas utifrån den grundtanke som ligger bakom konkurrensreglerna i EEG-fördraget och som innebär att alla näringsidkare självständigt måste bestämma vilken politik de vill föra på den gemensamma marknaden.
82 I enlighet med vad sökanden anfört finner dock förstainstansrätten att det inte finns några uppgifter och ännu mindre något bevis som styrker kommissionens ovan citerade uttalande om att ett sådant samordnat förfarande föreligger. I sitt beslut har kommissionen för det första endast hänvisat till vissa förfaranden, men utan att beskriva dem närmare eller ange på vilka punkter de är uttryck för samordning och samarbete och därmed omfattas av förbudet i artikel 85.1 i fördraget enligt ovannämnda rättspraxis. För det andra har kommissionen konstaterat att sökanden har vägrat att klargöra denna fråga. När det gäller de argument som kommissionen därefter har framfört i sina skriftliga yttranden till förstainstansrätten bör det påpekas att dessa argument - även om de kan antas avhjälpa bristerna i beslutets motivering på denna punkt - för det första endast utgör indirekta och abstrakta slutledningar på grundval av vissa generella konstateranden och för det andra endast åberopar uttalanden från några uppfödare till HBA:s advokat dels om uteslutningen av två medlemmar som samlat in skinn för HBA:s verksamhet, dels olika tolkningar av den omtvistade bestämmelsen som vissa uppfödare skulle ha gjort.
83 Förstainstansrätten finner därför att hänvisningen i beslutets punkt 10 till påstådda samordnade förfaranden i samband med tillämpningen av den omtvistade bestämmelsen måste anses bygga på felaktiga sakuppgifter och en felaktig rättstillämpning. Artikel 1.1 i beslutet skall därför upphävas i den mån den förknippar den i artikel 1.1 a nämnda bestämmelsen med samordnade förfaranden i strid med artikel 85.1 i fördraget.
4.1.2 § 5 i reglerna för katatrofhjälpsystemet
84 Enligt beslutet utgör § 5 i reglerna för katastrofhjälp en överträdelse av artikel 85.1 i fördraget, i synnerhet som denna bestämmelse hindrar konkurrenterna från att få tillgång till marknaden genom att avstänga dem från den viktigaste försörjningskällan för skinn i Danmark. I beslutets punkt 10 ii drar kommissionen den slutsatsen att den skyldighet för medlemmarna att leverera sin samlade skinnproduktionen som är ett villkor för medlemskapet i systemet med katastrofhjälp begränsar medlemmarnas valmöjligheter och hindrar dem från att självständigt bestämma sin egen försäljningspolitik. I inledningen av punkt 10 i beslutet sägs att den omtvistade bestämmelse har till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.
85 § 5 i reglerna för det system för katastrofhjälp som syftar till att ersätta DPF:s medlemmar för ekonomisk förlust, om deras djur dör till följd av smittsamma djursjukdomar, innehåller följande bestämmelser:
"Rätten till katastrofhjälp går förlorad om den försäkrade eller hans ombud
(återges ej)
d)
har levererat skinn till försäljning genom andra distributionskanaler än Danske Pels Auktioner under det år då skadan inträffade (15 augusti - 14 augusti) eller föregående räkenskapsår, med undantag för skinn som tagits ut för privat bruk.
(återges ej)"
86 Katastrofhjälpsystemet bygger enligt sökandens beskrivning, som inte ifrågasatts av kommissionen, och enligt DPF:s stadga på en princip om ömsesidighet och kan sammanfattas på följande sätt. En medlem av DPF är inte automatiskt ansluten till systemet, då detta förutsätter en särskild anmälan, och kan när som helst utträda ur systemet. En ny medlem har som regel rätt till katastrofhjälp först efter ett års medlemskap. Katastrofhjälpen beviljas som komplement till en försäkring som tecknats av den försäkrade mot samma risk. Systemet med katastrofhjälp finansieras genom att DPF för de medlemmar som deltar i systemet gör ett avdrag på de belopp som årligen skall inbetalas på dessa medlemmars s.k. driftsfondskonton. Eftersom de belopp som överförs till medlemmarnas driftsfondskonton fördelas mellan medlemmarna i förhållande till värdet på de skinn som de har levererat till försäljning på auktioner anordnade av sökanden under det aktuella året, bidrar varje medlem som omfattas av systemet i förhållande till värdet på det antal skinn som han levererat. Då det föreskrivs i DPF:s stadga att både driftsfondskontona och de s.k. kapitalfondskontona är bundna, och medlemmarna i katastrofhjälpsystemet betalar en "avgift" i form av ett särskilt avdrag på sina driftsfondskonton, förfogar de i praktiken över belopp som annars skulle ha varit bundna. För att medlemmarna skall behandlas på samma sätt får de medlemmar som valt att inte ansluta sig till systemet ett belopp som motsvarar det belopp som dragits av från driftsfondskontona för medlemmarna i systemet.
Parternas argument
87 Sökanden har bestritt att den omtvistade bestämmelsen begränsar konkurrensen. Systemet med katastrofhjälp som medlemmarna fritt kan ansluta sig till eller stå utanför och som det står var och en fritt att lämna, infördes 1959 vid en tidpunkt då det inte var möjligt att hos ett försäkringsbolag teckna försäkring mot smittsamma djursjukdomar till en rimlig kostnad. Systemet bygger på tanken att medlemmarna ger varandra ett ömsesidigt försäkringsskydd mot risker för smittsamma djursjukdomar, vilket ligger i linje med den kooperativa tanken. Sökanden har anfört att den skyldighet att endast leverera skinn till föreningen som åligger de medlemmar som väljer att ansluta sig till katastrofhjälpsystemet infördes genom ett generalförsamlingsbeslut av den 23 oktober 1967 mot bakgrund av att det är tekniskt omöjligt att låta en uppfödare omfattas av systemet enbart när det gäller en del av djurbeståndet. Det är nämligen fysiskt omöjligt att i ett visst djurbestånd genom märkning eller på annat sätt begränsa katastrofhjälpsystemet till vissa bestämda djur, varför systemet med nödvändighet måste omfatta samtliga djur på en farm.
88 Sökanden har vidare anfört att, bortsett från att det är tekniskt omöjligt att begränsa systemet till vissa djur i ett bestånd, så skulle en sådan begränsning kunna leda till missbruk. Som systemet är finansierat kan man endast säkerställa att en medlem i föreningen bidrar till finansieringen i förhållande till den faktiska omfattningen av sin verksamhet genom att låta medlemmen förlora sin rätt till ersättning om han har sålt en del av skinnen från sitt bestånd genom andra försäljningskanaler än sökandens offentliga auktioner. Om en medlem av den kooperativa föreningen skulle ta emot katastrofhjälp utan att samtidigt vara skyldig att leverera alla sin skinn till föreningen, skulle denna medlem omfattas av systemet utan att bidra till finansieringen, vilket skulle vara oförenligt med de principer om ömsesidighet och solidaritet som katastrofhjälpsystemet är ett uttryck för. Enligt sökanden säkerställer således den exklusiva leveransskyldigheten en konsekvent tillämpning av principen att alla medlemmar i systemet skall bidra lika mycket till dess finansiering.
89 Sökanden har vidare gjort gällande att eftersom den exklusiva leveransskyldigheten till följd av kommissionens ingripande upphävdes genom de ändringar som generalförsamlingen gjorde i DPF:s stadga den 28 oktober 1988 så är skyddet mot smittsamma djursjukdomar inte längre som tidigare heltäckande, om inte den uppfödare som anslutit sig till katastrofhjälpsystemet levererat samtliga sina skinn till den kooperativa föreningen. Om så inte är fallet, kommer den ersättning som betalas ut till honom vid smittsamma djursjukdomar endast att vara proportionell mot hans försäljning genom kooperativet. Det är därför inte relevant att jämföra systemen före och efter ändringen av stadgan 1988, och den omständigheten att sökanden, för att tillgodose kommissionens önskemål, av rent praktiska skäl infört det nya systemet betyder ingalunda att det tidigare systemet stred mot artikel 85.1 i fördraget.
90 Sökanden har vidare anfört att anledningen till att katastrofhjälpsystemet är organiserat på det ovan beskrivna sättet och inte i form av ett system där en uppfödare som vill försäkra sitt djurbestånd mot smittsamma djursjukdomar betalar en avgift för varje djur som han vill försäkra, är att ett sådant system skulle omfattas av dansk försäkringslagstiftning, och att sökanden inte får bedriva försäkringsverksamhet.
91 Sökanden har också tillagt att den konsekventa tillämpningen av principen om likabehandling av medlemmarna inte i sig begränsar konkurrensen, utan tvärtom har försatt kooperativet i en ogynnsam situation i förhållande till konkurrenterna. Sökanden har således inte kunnat erbjuda de större uppfödarna mera gynnsamma villkor, t.ex. rabatter eller avdrag så som ett försäkringsföretag kan göra. Kommissionens synpunkt att den exklusiva leveransskyldigheten leder till att den danska marknaden avstängs för konkurrenterna är därför felaktig, eftersom den bestämmelsen tvärtom försatt DPF i en mera ogynnsam situation än dess konkurrenter, särskilt HBA. HBA erbjuder i själva verket ett försäkringssystem vars syfte är detsamma som det system som sökanden införde 1988 och som är gratis för de uppfödare som åtar sig att leverera 40 % av sin skinnproduktion till HBA. Sökanden har hävdat att dess medlemmar fritt kan ansluta sig till HBA:s försäkringssystem. Den omständigheten att det finns ett försäkringssystem som ger bättre risktäckning än katastrofhjälpsystemet visar att det sistnämnda systemet inte hindrar konkurrenterna från att komma in på den danska marknaden. Kommissionen bortser alltså på denna punkt från den viktiga omständigheten att DPF:s erbjudande till sina medlemmar enbart är ett av flera erbjudanden till näringsidkare som själva avgör om och hur de vill försäkra sig mot förlusten av djur till följd av smittsamma sjukdomar.
92 Enligt sökanden har kommissionen slutligen fel då den hävdar att den exklusiva leveransskyldigheten endast kan motiveras med tillämpning av artikel 85.3 i fördraget. Sökanden anser dock att om förstainstansrätten skulle dra slutsatsen att bestämmelsen i fråga omfattas av förbudet i artikel 85.1 borde den komma fram till att den är nödvändig för genomförandet av katastrofhjälpsystemet och att den därför borde omfattas av ett individuellt undantag i enlighet med artikel 85.3 i fördraget.
93 Kommissionen har hävdat att den omständigheten att en medlem fritt kan bestämma om han vill ansluta sig till katastrofhjälpsystemet inte är avgörande. Att det är frivilligt för uppfödaren att sluta avtal med sökanden om att omfattas av det katastrofhjälpssystem som denne infört, innebär inte att avtalet inte är konkurrensbegränsande. Bortsett från vissa fall som kan omfattas av artikel 86 i fördraget kan en part alltid fritt bestämma sig för att sluta ett avtal. Vad frågan gäller är enligt kommissionens uppfattning själva avtalets innehåll, dvs. i föreliggande fall den exklusiva leveransskyldighetens räckvidd för de medlemmar som ansluter sig till katastrofhjälpsystemet.
94 Kommissionen har på denna punkt för det första hävdat att det för bedömningen av vidden av denna valfrihet under alla omständigheter är nödvändigt att även beakta de samordnade förfarandena i samband med tillämpningen av § 4.1 f i sökandens stadga, som innebär att en medlem måste sälja samtliga sina skinn på de auktioner som sökanden anordnar för att bibehålla sina rättigheter som medlem i kooperativet. För det andra anser kommissionen att det avgörande skälet till att katastrofhjälpsystemet strider mot artikel 85.1 i fördraget är att det bygger på en klausul om exklusivitet. Det är "allmänt känt" att exklusivitet och exklusiva inköpsavtal är oförenliga med artikel 85.1 i fördraget, vilket framgår av kommissionens förordningar (EEG) nr 1983/83 och 1984/83 av den 22 juni 1983 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på grupper av ensamåterförsäljaravtal respektive exklusiva inköpsavtal (EGT 1983 L 173, s. 1 och 5, fransk version; svensk specialutgåva, del 17, volym 01).
95 Kommissionen har vidare anfört att den omtvistade exklusiva leveransskyldigheten begränsar medlemmarnas handlingsfrihet genom att de berövas möjligheten att sälja sina skinn genom andra försäljningskanaler än kooperativet. Exklusivitetsklausulen har också verkningar för utomstående konkurrenter som genom den berövas möjligheten att på sina auktioner sälja skinn från medlemmar som omfattas av DPF:s katastrofhjälpsystem. Detta är en direkt följd av exklusivitetsklausulen; kommissionen hänvisar i detta sammanhang till domstolens ovan nämnda dom av den 15 maj 1975 i målet 71/74 Frubo mot kommissionen. De försäkringsvillkor som kan erbjudas av andra företag vilka konkurrerar med sökanden har därför ingen större betydelse.
96 Kommissionen anser att argumentet att de omtvistade bestämmelserna är nödvändiga för att katastrofhjälpsystemet skall fungera är ogrundat och har hävdat att detta argument inte har något att göra med tillämpningen av artikel 85.1 utan rör tillämpningen av artikel 85.3. Det är ytterst svårt att samtidigt tillämpa två kriterier vid bedömningen av om en konkurrensbegränsning är nödvändig, det ena i förhållande till artikel 85.1 och det andra i förhållande till artikel 85.3. Med hänsyn till systematiken i artikel 85 är det logiskt att göra denna bedömning i samband med en prövning av tillämpligheten av artikel 85.3. Kommissionen har hävdat att katastrofhjälpsystemet och den därtill knutna exklusiva leveransskyldigheten i varje fall inte tillhör något av de särskilda ekonomiska områden där det enligt kommissionens eller domstolens praxis under vissa omständigheter medgetts att ett exklusivt leveransavtal inte omfattas av artikel 85.1 i fördraget (domstolens dom av den 28 januari 1986 i målet 161/84 Pronuptia, Rec. 1986, s. 353).
97 Kommissionen har slutligen bestritt att ett försäkringssystem av det slag som införts av sökanden med nödvändighet förutsätter att försäkringstagarna har skyldighet att leverera sina skinn uteslutande till kooperativet. Det nya system som sökanden införde från och med oktober 1988 medför inte någon sådan skyldighet. Den omständigheten att de medlemmar som inte deltar i katastrofhjälpsystemet, dvs. omkring en fjärdedel av kooperativets medlemmar, erhåller belopp som motsvarar de belopp som debiteras de till systemet anslutna medlemmarnas s.k. driftsfondskonton visar för övrigt enligt kommissionen att systemet finansieras genom försäljning på auktion av de skinn som producerats av medlemmarna och att det på intet sätt är nödvändigt att samtliga skinn säljs på dessa auktioner för att systemet skall fungera.
Förstainstansrättens bedömning
98 Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att även om det i beslutet fastställs att sökanden faktiskt intar en dominerande ställning på marknaden i fråga, bör den omtvistade bestämmelsen betraktas som oförenlig inte med artikel 86 i fördraget utan med artikel 85. EG-domstolen har visserligen vid tillämpningen av artikel 86 fastslagit att det strider mot gemenskapens konkurrensregler om en näringsidkare binder köpare till sig genom exklusiva förpliktelser - även om det sker på dessas egen begäran (domstolens dom av den 13 februari 1979 i målet 85/76 Hoffmann-la Roche mot kommissionen, Rec. 1979, s. 461 och av den 3 juli 1991 i målet C-62/86 AKZO mot kommissionen, Rec. 1991, s. I-3359), men denna rättspraxis, som endast gäller tillämpningen av artikel 86 i EEG-fördraget kan inte överföras till alla de fall där artikel 85 är tillämplig. I motsats till vad kommissionen har hävdat är de exklusiva skyldigheterna, varav vissa för övrigt kan omfattas av undantagsförordningarna nr 1983/83 och 1984/83, inte i sig oförenliga med artikel 85.1 i fördraget. När kommissionen därför av den sistnämnda undantagsförordningen sluter sig till att en exklusiv leveransskyldighet till sin natur omfattas av förbudet i artikel 85.1 skall det erinras om att den omständigheten att ett avtal endast kan beviljas undantag i enlighet med artikel 85.3, om det tidigare har fastställts att avtalet omfattas av förbudet i artikel 85.1, enligt vad domstolen uttalat inte innebär att man av möjligheten att bevilja gruppundantag enligt artikel 85.3 kan dra den slutsatsen att varje avtal som tillhör den berörda kategorin därför nödvändigtvis uppfyller villkoren i artikel 85.1 (domstolens dom av den 13 juli 1966 i målet 32/65 Italien mot rådet och kommissionen, Rec. 1966, s. 563).
99 Enligt fast rättspraxis (se senast domstolens dom av den 28 februari 1991 i målet C-234/89 Delimitis, Rec. 1991, s. I-935 angående ett avtal om exklusiv leverans av öl; se också domstolens ovan nämnda dom av den 30 juni 1966 i målet Société Technique Minière och domstolens dom av den 11 december 1980 i målet 31/80 L'Oréal, Rec. 1980, s. 3775) skall det vid bedömningen av en exklusiv skyldighet i förhållande till artikel 85.1 i fördraget tas hänsyn till det faktiska ekonomiska sammanhang där den förekommer. Beroende på de förutsättningar och villkor som gäller för den berörda marknaden kan en exklusiv leveransskyldighet genom att ge producenten garantier för avsättningen av hans produkter och återförsäljaren garantier för tillgången på produkter stärka konkurrensen i fråga om de priser och tjänster som erbjuds konsumenten på den berörda marknaden och därigenom bidra till att öka flexibiliteten på marknaden.
100 Principen att den berörda skyldighetens räckvidd måste bedömas utifrån det faktiska sammanhang där den har sin verkan kan inte frångås med hänvisning till att skyldigheten är motiverad av hänsyn till principen om "trohet mot kooperativet". Den sistnämnda principen kan varken ha till syfte eller verkan att rättfärdiga att kooperativa föreningar vars medlemmar ålagts en exklusivitetsklausul åsidosätter artikel 85.1 i fördraget.
101 Förstainstansrätten finner att bestämmelsen i artikel 5 d i reglerna om katastrofhjälpsystemet, fram till dess att den upphävdes i oktober 1988, ålade de medlemmar som ville utnyttja den av sökanden erbjudna katastrofhjälpen att leverera samtliga skinn från sin farm till försäljning på de offentliga auktioner som anordnades av sökanden, om inte deras rätt till katastrofhjälp skulle gå förlorad. Detta åtagande omfattade både försäljningen under det räkenskapsår då förlusten gjordes och försäljningen under det föregående året.
FORTS. AV DOMSKÄL UNDER DOK.NR: 689A0061.1
102 Förstainstansrätten skall mot bakgrund av dessa överväganden bedöma om den exklusiva leveransskyldigheten för de medlemmar som vill omfattas av sökandens katastrofhjälp har till syfte att påverka konkurrensen på den gemensamma marknaden, och för fullständighetens skull om den omtvistade bestämmelsen har till resultat att konkurrensen begränsas i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget. Däremot kan förstainstansrätten inte i samband med denna grund, som endast rör bedömningen av den omtvistade bestämmelsen i förhållande till artikel 85.1 i fördraget, undersöka om ovan nämnda bestämmelse uppfyller villkoren i artikel 85.3 i fördraget.
103 Vad för det första gäller bedömningen av syftet med den omtvistade bestämmelsen anser förstainstansrätten att för att avgöra om ett avtal har till syfte att begränsa konkurrensen så krävs det, som domstolen fastslagit, att man gör en bedömning av syftet med avtalet som sådant i det ekonomiska sammanhang där det skall tillämpas (dom av den 28 mars 1984 i förenade målen 29/83 och 30/83 CRAM och Rheinzink mot kommissionen, punkt 26, Rec. 1984, s. 1679). Med tanke på omständigheterna i detta fall skall det ekonomiska sammanhanget analyseras på så sätt att man gör en bedömning av i vilken utsträckning den omtvistade bestämmelsen om exklusiv leveransskyldighet ingår som en del i katastrofhjälpsystemet och kooperativets funktionssätt samt i vilken utsträckning det kan påverka villkoren för den danska skinnmarknaden.
104 När det gäller innehållet i den omtvistade bestämmelsen och dess inverkan på medlemmarnas möjlighet att fatta självständiga beslut finner förstainstansrätten att bestämmelsen har till följd att deltagarna i katastrofhjälpsystemet är förhindrade att under två räkenskapsår sälja sina produkter på något annat sätt än på sökandens auktioner, trots att den period under vilken deltagarna är skyddade mot skada är begränsad till ett räkenskapsår åt gången. Sökanden har inte lämnat någon motivering till varför de deltagare som vill få ersättning för förluster som orsakats av en smittsam djursjukdom ett visst räkenskapsår skall ha levererat till försäljning på sökandens auktioner, inte bara samtliga skinn som säljs under det räkenskapsår då skadan inträffade utan också samtliga skinn som sålts under det föregående räkenskapsåret. För att bedöma den exakta räckvidden av denna skyldighet i förhållande till de faktiska villkoren för marknadens funktion bör hänsyn tas till den avhållande verkan som en sådan skyldighet med nödvändighet måste ha på deltagarna i systemet, eftersom de är medvetna om att de vid en anmälan om utträde löper risk att inte vara försäkrade mot en smittsam djursjukdom under det räkenskapsår då de på nytt ansluter sig till systemet. Argumentet att kooperativets medlemmar fritt kan ansluta sig till och utträda ur systemet måste mot denna bakgrund under alla omständigheter tillskrivas en begränsad betydelse. Den omtvistade bestämmelsen som på intet sätt är nödvändig för att katastrofhjälpsystemet skall fungera bidrar därför till en tröghet i systemet som låser näringsidkarnas beteende genom att påtagligt inskränka deras fria bestämmanderätt.
105 Förstainstansrätten finner dessutom att två omständigheter klart visar att en exklusiv leveransskyldighet av det slag som det här gäller inte har något som helst samband med hur ett sådant system kan organiseras och fungera på ett tillfredsställande sätt. Dessa omständigheter är för det första att sökanden den 28 oktober 1998 ändrade sin stadga, varvid den omtvistade exklusiva leveransskyldigheten upphävdes, utan att sökanden inför förstainstansrätten gjort gällande att detta lett till någon störning av katastrofhjälpsystemet, och för det andra att HBA, som också infört ett katastrofhjälpsystem, enligt sökandens egna uppgifter ålägger de försäkrade en leveransskyldighet som inte är exklusiv utan begränsad till enbart 40 % av den samlade försäljningen.
106 När sökanden har gjort gällande att den exklusiva leveransskyldighet som ålagts deltagarna i systemet är motiverad av att det är tekniskt omöjligt att försäkra endast vissa av en uppfödares djur och vidare att det är juridiskt omöjligt att införa ett system med försäkring "per djur", så beror detta på att det enligt dansk lag är förbjudet för sökanden att bedriva försäkringsverksamhet. Det skall här för det första påpekas att sökanden har medgett att, till skillnad från den situation som rådde på marknaden när katastrofhjälpsystemet infördes 1959, så kan medlemmarna i kooperativet nu individuellt teckna försäkring mot risken för smittsamma djursjukdomar. Detta bekräftas för övrigt av bestämmelsen i DPF:s stadga om att den av sökanden utbetalade ersättningen alltid utgör ett komplement till den ersättning som utbetalas från en individuell försäkring. Härav följer att när sökanden - åtminstone fram till ändringen av stadgan den 28 oktober 1988 - valde att bibehålla ett katastrofhjälpsystem med en exklusiv leveransskyldighet för skinn var detta ett beslut som inte har något samband med kooperativets funktion, dels därför att det numera finns ett utbud av andra försäkringssystem för uppfödarna, dels därför att ett ömsesidigt försäkringssystem mot risken för smittsamma djursjukdomar kan införas helt oberoende av om en exklusiv leveransskyldighet knyts till det. Förstainstansrätten anser för det andra att det följer av principen om gemenskapsrättens företräde att sökanden inte under några omständigheter kan hänvisa till sin nationella lagstiftning som grund för att inte uppfylla de skyldigheter som åvilar sökanden enligt artikel 85.1 i fördraget (se senast förstainstansrättens dom av den 12 december 1991 i målet T-30/89 Hilti mot kommissionen, Rec. 1991, s. II-1439).
107 Det följer av det föregående att den omtvistade bestämmelsen, som ålägger de medlemmar som deltar i katastrofhjälpsystemet en exklusiv leveransskyldighet för hela deras skinnproduktion, bedömd i sitt ekonomiska sammanhang kraftigt begränsar medlemmarnas rätt att agera självständigt på marknaden och dessutom saknar betydelse för att katastrofhjälpsystemet skall fungera på ett tillfredsställande sätt. En sådan bestämmelse måste därför med hänsyn till dess innehåll och räckvidd anses ha till syfte att begränsa, hindra eller snedvrida konkurrensen på den gemensamma marknaden, och omfattas därför av förbudet i artikel 85.1 i fördraget.
108 När det för det andra gäller frågan om den omtvistade bestämmelsens konkurrensbegränsande verkan, erinrar förstainstansrätten inledningsvis om att verkningarna av ett avtal inte behöver beaktas om det konstaterats att avtalet har ett konkurrensbegränsande syfte (se domstolens dom av den 30 januari 1985 i målet 123/83 BNIC, Rec. 1985, s. 391 och den tidigare nämnda domen av den 27 januari 1987 i målet Verband der Sachversicherer mot kommissionen). Det finns dock anledning att också undersöka om den omtvistade bestämmelsen har till verkan att konkurrensen på den gemensamma marknaden begränsas, hindras eller snedvrids. Som kommissionen hävdat är den relevanta frågan när det gäller verkningarna av den omtvistade bestämmelsen i förhållande till artikel 85.1 i fördraget inte om det är frivilligt för kooperativets medlemmar att ansluta sig till katastrofhjälpsystemet. I stället gäller frågan om den ålagda exklusiva leveransskyldigheten, som det sägs i beslutet, har en konkurrensbegränsande verkan för kooperativets medlemmar, vilkas rätt att fatta självständiga beslut inskränks, och i förhållande till utomstående konkurrenter, vilkas tillgång till den danska marknaden försvåras.
109 På denna punkt framgår det av handlingarna i målet att den omtvistade exklusivitetsklausulen i sitt ekonomiska sammanhang begränsar konkurrensen på marknaden. För det första har sökanden som redan påpekats en stark ställning på skinnmarknaden och för det andra omfattas 75 % av sökandens medlemmar av katastrofhjälpsystemet, vilket som tidigare påpekats i sig leder till att låsa näringsidkarnas beteende. Den omtvistade bestämmelsen har därför till följd att begränsa konkurrensen genom att den gör det svårare för sökandens konkurrenter att få tillgång till den danska marknaden. Den omfattas följaktligen av förbudet i artikel 85.1 i fördraget.
110 Förstainstansrätten har därför kommit fram till att bedömningen i beslutet, att § 5 d i bestämmelserna om katastrofhjälp har till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen på den gemensamma marknaden i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget, varken bygger på ett oriktigt underlag i sak, felaktig rättstillämpning eller en uppenbart oriktig bedömning.
4.1.3 Den exklusiva leveransskyldigheten som villkor för ungdjursförskott och upptagande på rankningslistan.
111 I beslutet anförs att skyldigheten för medlemmarna att leverera hela sin produktion till DPA och överlåta försäljningen av produktionen till denna dels när ett ungdjursförskott har mottagits, dels när medlemmen vill bli upptagen på rankningslistan, utgör en överträdelse av artikel 85.1 i fördraget, i synnerhet som denna skyldighet hindrar konkurrenterna att från få tillgång till marknaden genom att avstänga dem från den viktigaste försörjningskällan för skinn i Danmark.
112 Systemet med ungdjursförskott gör det möjligt för DPF:s medlemmar att få ett förskott som är beräknat så att det täcker kostnaderna för uppfödningen under perioden mellan djurens födelse och fram till den ålder då de kan avlivas och uppfödarna kan sälja deras skinn. Det ansökningsformulär för ungdjursförskott som tagits fram av DPF innehåller bl.a.följande text:
"Undertecknad medlem av Dansk Pelsdyravlerforening ansöker härmed om ungdjursförskott.
(återges ej)
Jag förklarar mig härmed införstådd med att förskottet betalas ut på följande villkor:
1. Jag är medlem i Dansk Pelsdyravlerforenings katastrofhjälpsystem.
2. Jag åtar mig att leverera hela min skinnproduktion till försäljning genom Danske Pels Auktioner.
(återges ej)"
113 Syftet med rankningslistan är att uppmuntra uppfödarna att hela tiden förbättra sin skinnproduktion genom att låta dem konkurrera inbördes och genom att ge dem möjlighet att lära sig av de erfarenheter som gjorts på de bästa farmerna. En medlem i DPF som vill bli upptagen på listan måste avge en försäkran om att han levererat hela sin skinnproduktion till försäljning på sökandens auktioner.
Parternas argument
114 Sökanden har uppgett att ungdjursförskottet infördes för att lösa uppfödarnas likviditetsproblem under perioden mellan djurens födelse och försäljningen av skinnen. Skyldigheten att leverera hela produktionen till försäljning på sökandens auktioner under det år då medlemmen vill ha förskottet utgör det enda sätt på vilket sökanden kan vara säker på att medlemmen kommer att betala tillbaka förskottet. Enligt dansk lagstiftning har sökanden ingen möjlighet att beviljas "företrädesrätt" till skinn. Skyldigheten är begränsad till ett år och denna period är fastställd med hänsyn till den naturliga uppfödningscykeln. Denna situation kan jämföras med situationen när det gäller de flesta kontrakt av detta slag som normalt förekommer inom jordbrukssektorn. Sökanden understryker att ett åsidosättande av leveransskyldigheten inte får till följd att medlemmen utesluts ur DPF. Ett sådant åsidosättande är för övrigt inte förenat med någon form av påföljd, bortsett från att villkoren för att få katastrofhjälp inte längre är uppfyllda. Sökanden har dessutom anfört att en uppfödare som tagit emot ett ungdjursförskott kan befrias från leveransskyldigheten genom att betala tillbaka förskottet. Härav följer enligt sökanden att reglerna om ungdjursförskott inte strider mot artikel 85.1 i fördraget.
115 När det slutligen gäller den exklusiva leveransskyldigheten som villkor för att tas upp på rankningslistan har sökanden gjort gällande att ett av kraven för att tas upp på listan är att en viss minsta mängd skinn levereras. För att korrekt kunna ange vilka uppfödare som har den bästa produktionen krävs att hela produktionen levereras för att undvika att en uppfödare endast levererar sina bästa skinn, medan den del av hans produktion som är av lägre kvalitet inte tas med i bedömningen. Sökanden anser att det, i motsats till vad kommissionen föreslagit, av tekniska skäl inte är möjligt begränsa leveransskyldigheten till enbart skinn av viss typ och färg.
116 Kommissionen har hävdat att den exklusivitetsklausul som ingår i systemet med ungdjursförskott är oförenlig med artikel 85.1 i fördraget i den mån uppfödaren åtar sig att leverera hela sin produktion av skinn till sökanden. Det saknar i detta fall betydelse om ett åsidosättande av leveransskyldigheten inte leder till en uteslutning ur föreningen och att en pälsdjursuppfödare som fått ett ungdjursförskott kan befrias från skyldigheten genom att betala tillbaka förskottet. Uppfödaren är nämligen under alla omständigheter skyldig att sälja hela sin produktion på sökandens auktioner, eftersom förskottet bygger på att uppfödaren är ansluten till katastrofhjälpsystemet. Kommissionen påpekar vidare att skyldigheten i fråga, till skillnad från ett allmänt inköps- och försäljningsavtal, inte gäller ett på förhand fastställt antal eller kvantitet till ett överenskommet pris.
117 När det gäller rankningslistan anser kommissionen att deltagarnas skyldighet att leverera hela sin skinnproduktion utgör en begränsning av konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget. Kommissionen anser att inverkan på konkurrensen är påtaglig eftersom hälften av alla uppfödare, vanligen de största, önskar delta i detta system.
Förstainstansrättens bedömning
118 Förstainstansrätten finner att det är ostridigt mellan parterna att en medlems möjlighet att få ungdjursförskott är beroende av att han levererar hela sin produktion till försäljning på sökandens auktioner under det år då förskottet betalas ut. Sökanden har visserligen gjort gällande att en sådan skyldighet är det enda sätt på vilket föreningen kan vara säker på att medlemmen kommer att betala tillbaka förskottet, eftersom sökanden enligt dansk lagstiftning inte kan få "företrädesrätt" till djurskinn. I princip är det onekligen normalt handelsbruk att kräva säkerhet för återbetalning av förskott. Förstainstansrätten konstaterar emellertid att kommissionen vid den muntliga förhandlingen med rätta påpekade att priset på skinn är sju gånger högre än förskottet per ungdjur och att DPF eller DPA har säkerhet i medlemmarnas individuella konton. I näst sista stycket i § 8 i reglerna om "uppfödarnas kapitalfond" föreskrivs att om en medlem är skyldig DPF ett belopp och det inte är möjligt att utkräva detta belopp på något annat sätt, kan beloppet dras från medlemmens s.k. kapitalfondskonto efter det att hans s..k. driftsfondskonto avslutats. Det framgår vidare av § 7 jämförd med § 25 i DPF:s stadga att om en medlem som står i skuld till föreningen inte betalar sin skuld och det inte har varit möjligt att indriva denna genom normala rättsliga förfaranden, så har föreningen rätt att utesluta medlemmen och kvitta fordran mot innestående medel på medlemmens driftsfonds- och kapitalfondskonto när beloppen på dessa konton återbetalas. Det följer härav att föreningen till skillnad från vad sökanden hävdat inte har något behov av ytterligare ekonomisk säkerhet, t.ex. den exklusiva leveransskyldigheten, för att säkerställa att förskottet återbetalas. Skyldigheten medför dels att de medlemmar som tar emot ungdjursförskott inte fritt kan besluta om sin försäljningspolicy, dels att sökandens konkurrenter får det svårare att komma in på den danska marknaden. Mot denna bakgrund finner rätten att den exklusivitetsklausul som är knuten till beviljandet av ungdjursförskott är ägnad att begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.
119 När det gäller argumentet dels att en underlåtelse att uppfylla leveransskyldigheten inte leder till en uteslutning ur DPF, dels att en uppfödare som erhållit ungdjursförskott kan befrias från leveransskyldigheten genom att betala tillbaka förskottet, finner förstainstansrätten att dessa omständigheter på intet sätt mildrar den tvingande karaktären hos den leveransskyldighet som följer av bestämmelsen i fråga. När det gäller argumentet att skyldighetens varaktighet är jämförbar med flertalet avtal som normalt tillämpas inom jordbrukssektorn, betonar förstainstansrätten att den omständigheten att det kan finnas liknande avtal på andra marknader saknar betydelse för bedömningen av den omtvistade skyldighetens konkurrensbegränsande verkan i det konkreta sammanhanget, eftersom en sådan jämförelse avser marknader som är helt skilda från den relevanta marknaden. Tvärtom skall på nytt framhävas att sökandens ställning på marknaden är mycket stark, vilket ökar den omtvistade bestämmelsens konkurrensbegränsande verkan.
120 När det gäller reglerna om upptagande på rankningslistan, särskilt skyldigheten för deltagarna ett leverera hela sin produktion till försäljning på sökandens auktioner, anser förstainstansrätten att leveransskyldigheten hindrar deltagarna från att utnyttja andra försäljningskanaler än dessa auktioner. Bestämmelsen kan därför under samma förutsättningar som de som anges ovan ha en konkurrensbegränsande verkan.
121 Förstainstansrätten anser också att det saknas grund för sökandens argument att en deltagare måste leverera hela sin produktion för att det skall vara möjligt att på ett korrekt sätt bedöma kvaliteten på uppfödarens hela produktion, eftersom det för detta ändamål inte är nödvändigt att de skinn som tas upp på rankningslistan säljs genom sökanden. Denna verksamhet har i själva verket inget samband med kvalitetskontrollen av de berörda skinnen.
122 Bedömningen av den exklusiva leveransskyldighetens verkningar bör som redan nämnts göras på grundval av det rättsliga och ekonomiska sammanhang, där skyldigheten ingår. Tillsammans med andra faktorer kan skyldigheten nämligen få en kumulerad verkan på konkurrensen (se bl.a. domstolens ovan nämnda dom av den 28 februari 1991 Delimitis, punkt 14). Förstainstansrätten anser på denna punkt att den exklusiva leveransskyldighet som är knuten till rankningslistan, till vilken kommer den exklusiva leveransskyldighet som är knuten till katastrofhjälpsystemet och systemet med ungdjursförskott, under de föreliggande omständigheterna, var för sig och genom sin kumulerade verkan, begränsar konkurrensen på så sätt att den gör det svårare för sökandens konkurrenter att få tillgång till marknaden genom att de i stor utsträckning blir avstängda från den viktigaste försörjningskällan för skinn i Danmark.
123 Förstainstansrätten anser mot denna bakgrund att kommissionen i tillfredsställande grad har visat att en medlems skyldighet att leverera hela sin produktion och överlåta försäljningen till DPA när medlemmen ansöker om ett ungdjursförskott eller vill tas upp på rankningslistan, begränsar konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.
4.1.4 § 5 i standardavtalet om pälskontroll
124 I beslutets punkt 10 ii anges följande:
"Skyldigheten att leverera den samlade skinnproduktionen ... som ingår i standardavtalet om pälskontroll begränsar medlemmarnas valmöjligheter och hindrar dem från att fritt besluta om sin försäljningspolicy. Genom denna skyldighet förhindras konkurrenter att få tillgång till marknaden, eftersom den utestänger dem från den viktigaste försörjningskällan för skinn i Danmark".
I punkt 14 i beslutet heter det:
"Överträdelsen inleddes senast vid följande tidpunkter:
(återges ej)
iv)
när det gäller skyldigheten att leverera den samlade produktionen enligt standardavtalet om pälskontroll, den 1 januari 1973".
125 Det framgår av handlingarna i målet att pälskontrollsystemet dels bygger på ett standardavtal om pälskontroll som utarbetats av DPA, dels på en rad individuella avtal mellan DPA och de uppfödare som vill få status som pälsberedningsföretag. De individuella avtalen skall följa bestämmelserna i standardavtalet. Ett pälsberedningsföretag som i realiteten drivs av en uppfödare som är medlem i DPF är en specialiserad verksamhet som inte bara bereder skinn från egna djur utan även från andra uppfödare som inte själva vill bereda sina skinn eller inte anser att de kan göra detta. DPA har åtagit sig att fortlöpande kontrollera pälsberedningsföretagen.
126 I § 5 i standardavtalet om pälskontroll föreskrivs följande:
Pälsberedningsföretaget förbinder sig att uteslutande tjäna DPA:s intressen, bl.a. genom att inte visa egna eller andras skinn för andra än representanter för DPA. Företaget åtar sig också att inte anordna någon försäljning eller annan form av förmedling av skinn till andra uppköpare eller försäljningsorganisationer än DPA."
Parternas argument
127 Sökanden har anfört att kommissionens hänvisning till beslutets punkt 10 ii om "den skyldighet att leverera hela produktionen ... som ingår i standardavtalet om pälskontroll" beror på ett missförstånd. Sökanden har hävdat att syftet var att få så många medlemmar som möjligt att själva bereda skinnen, både därför att detta är ett viktigt led i produktionen, därför att det är mera rationellt och därför att uppfödarna därmed kan minska sina kostnader. För att uppmuntra uppfödarna att själva bereda sina skinn erbjuds de hela tiden hjälp bl. a. i form av specialiserade kurser. Enligt standardavtalet om pälskontroll kontrollerar sökanden kvaliteten på den skinnberedning som utförs av uppfödare som driver egna pälsberedningsföretag. På grundval av detta samarbete kan företagen få status som "professionella pälsberedningsföretag". I gengäld åtar sig företagen att inte bedriva verksamhet som direkt konkurrerar med sökandens auktioner genom att förmedla försäljning eller fungera som depå för DPF:s konkurrenter. Ett pälsberedningsföretag som anslutit sig till avtalet om pälskontroll har rätt att bereda skinn för vem det vill. Varje uppfödare kan leverera sina djur efter slakt till företaget och sedan avhämta de beredda skinnen där och sälja dem var han vill.
128 Enligt kommissionen begränsar § 5 i avtalet om pälskontroll valmöjligheterna för medlemmarna i DPF och hindrar dem från att fritt besluta om sin egen försäljningspolicy. Bestämmelsen har till följd att en uppfödare som levererar sina djur för beredning till ett pälsberedningsföretag inte kan begära att detta skall visa dem för någon av sökandens konkurrenter. Det är i detta sammanhang viktigt att notera att det inte är uppfödaren själv som begär att pälsberedningsföretaget inte skall visa hans produkter, och att en begäran från en uppfödare om att företaget skall visa dem för potentiella kunder skulle avslås med hänvisning till den omtvistade bestämmelsen i avtalet. Enligt kommissionen förhindrar denna konkurrensbegränsande bestämmelse uppfödarna från att leverera sina skinn till andra än sökandens auktioner, eftersom pälsberedningsföretaget inte får visa skinnen för uppköpare från andra auktioner. Ett sådant förbud försvårar i högsta grad skinnleveranser till andra auktioner än sökandens och skärper de leveransskyldigheter som redan gäller. Den omständigheten att det redan fanns en klausul som förbjöd konkurrens i DPF:s stadga gjorde det enligt kommissionens uppfattning överflödigt att ta med en sådan även i avtalet om pälskontroll, men sökanden gjorde ändå detta och vägrade att upphäva denna bestämmelse på kommissionens begäran. Den omständigheten att bestämmelsen i fråga innehåller en skyldighet som försvårar leverans av skinn till andra än sökandens auktioner bekräftar därför kommissionens uppfattning att förbudets konkurrensbegränsande verkan har förstärkts genom ett samordnat förfarande enligt vilket inga leveranser får ske till sökandens konkurrenter. Denna konkurrensbegränsning avsåg samtliga uppfödare vars skinn bereddes av de företag som ingått avtalet om pälskontroll, dvs ca 30 procent av uppfödarna under 1984/85 och 20 procent under 1987/88.
Förstainstansrättens bedömning
129 Förstainstansrätten erinrar för det första om att domstolen i sin dom av den 21 november 1991 i målet C-269/90 Technische Universität München, punkterna 13 och 14, (Rec.1991, s. I-15469) fastslog följande:
".. när det är fråga om ett administrativt förfarande som inbegriper komplexa tekniska bedömningar skall kommissionen ges utrymme för skönsmässig bedömning för att kunna utföra sin uppgift.
När gemenskapens institutioner ges utrymme för skönsmässig bedömning bör dock särskild stor vikt läggas vid att de garantier som tillhandahålls av gemenskapens rättsordning i fråga om administrativa förfaranden uppfylls. Dessa garantier innebär bl.a. att den behöriga institutionen är skyldig att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det aktuella fallet, att den berörda personen skall ha rätt att framföra sina synpunkter samt att beslutet skall vara tillräckligt motiverat. Det är endast under sådana förhållanden som domstolen kan kontrollera om de faktiska och rättsliga omständigheter som är av betydelse för den skönsmässiga bedömningen föreligger."
Principen i artikel 190 i fördraget att det skall finnas en tillräckligt uttömmande motivering utgör en av gemenskapsrättens grundläggande principer. Det ankommer på domstolarna att säkerställa att den iakttas genom att vid behov ex officio undersöka om motiveringsskyldigheten har åsidosatts (domstolens dom av den 20 mars 1959 i målet 18/57 Nold mot Höga myndigheten, Rec. 1959, s. 89 och förstainstansrättens dom av den 28 januari 1992 i målet T-45/90 Speybrouck mot parlamentet, Rec. 1992, s. II-33).
Det skall därför prövas om beslutet, som inbegriper komplicerade ekonomiska bedömningar, fattats i enlighet med de nämnda principerna i den mån det rör standardavtalet om pälskontroll.
130 Enligt förstainstansrättens uppfattning framgår det vid en genomgång av artikel 1.1 d i beslutet att kommissionen funnit att två former av förbud i § 5 i standardavtalet om pälskontroll bryter mot artikel 85.1 i fördraget: för det första förbudet för pälsberedningsföretagen att visa skinnen för andra än DPA:s uppköpare och för det andra förbudet för dessa företag att genom försäljning eller på annat sätt förmedla skinnen till andra än DPA:s uppköpare.
131 När det gäller förbudet för pälsberedningsföretagen att visa skinnen för andra än DPA:s uppköpare kan förstainstansrätten endast konstatera att denna del av beslutet inte är motiverad någonstans i texten och att kommissionens uttalanden i sammanhanget endast återfinns i dess svaromål och i dupliken. Enligt fast rättspraxis skall dock skälen till ett beslut återfinnas i själva beslutstexten. Ett beslut får inte motiveras först i efterhand i gemenskapsdomstolarna om det inte föreligger särskilda omständigheter, vilket inte är fallet i detta mål (se domstolens domar av den 26 november 1981 i målet 195/80 Michel mot Europaparlamentet, Rec. 1981, s. 2861, av den 8 mars 1988 i förenade målen 64/86, 71/86-73/86 och 78/86 Sergio mot kommissionen, Rec. 1988, s. 1399; se förstainstansrättens dom av den 20 mars 1991 i målet T-1/90 Pérez-Mínguez Casariego mot kommissionen, Rec. 1991, s. II-143). Det kan därför konstateras att denna del av beslutet inte är tillräckligt motiverad, varför den bör ogiltigförklaras.
132 När det gäller förbudet för pälsberedningsföretagen att genom försäljning eller på annat sätt förmedla skinn till andra än DPA:s uppköpare, kan förstainstansrätten endast konstatera att den enda motivering som skulle kunna ligga till grund för denna del av beslutet återfinns i de ovan nämnda punkterna 10 ii och punkt 14 iv, som gäller den påstådda skyldigheten enligt standardavtalet om pälskontroll att leverera hela skinnproduktionen. Förstainstansrätten anser emellertid att det vare sig av bestämmelsens lydelse eller av den sökande föreningens arbetssätt framgår att det finns en sådan exklusiv leveransskyldighet, vilket kommissionen för övrigt indirekt men nödvändigtvis medgett i sitt ovan nämnda svaromål.
133 När det gäller själva ordalydelsen i den ovan angivna § 5 i pälskontrollavtalet anser förstainstansrätten att paragrafen i sig inte föreskriver någon exklusiv leveransskyldighet, vare sig i form av ett krav på uppfödarna att leverera alla sina skinn till pälsberedningsföretagen eller i form av ett krav på de sistnämnda att leverera samtliga beredda skinn till föreningen för försäljning enbart på dennas auktioner.
134 Denna tolkning av ordalydelsen bekräftas av en undersökning av hur sökanden arbetar i praktiken. Sökanden har anfört, utan att bli motsagd av kommissionen, att ett pälsberedningsföretag som anslutit sig till pälskontrollavtalet kan bereda skinn för vem som helst, och att alla uppfödare har rätt att lämna in sina avlivade djur och efter beredning avhämta dem hos företaget och antingen sälja dem privat till pälshandlare eller till sökandens konkurrenter för försäljning på deras pälsauktioner (se punkt 127 ovan). Härtill kommer enligt förstainstansrättens uttalande ovan att § 4.1 f i sökandens stadga visserligen ålägger DPF:s medlemmar att inte bedriva verksamhet som direkt konkurrerar med sökandens försäljningsverksamhet, men att bestämmelsen i sig inte föreskriver någon exklusiv leveransskyldighet, eftersom bestämmelsens verkan i huvudsak är att förbjuda föreningens medlemmar att samla in skinn för försäljning på andra auktioner än dem som anordnas av sökanden (se punkt 73 ovan).
135 Detta bekräftas dessutom av kommissionens egen argumentation i svaromålet och dupliken, där den enbart har gjort gällande att den omtvistade bestämmelsen begränsar konkurrensen och skärper den leveransskyldighet som redan gäller, utan att påstå att § 5 i pälskontrollavtalet i sig föreskriver någon form av exklusiv leveransskyldighet.
136 Härav följer att den enda del av motiveringen till beslutet som skulle kunna stöda att en överträdelse av artikel 1.1 d ägt rum när det gäller förbudet för ett pälsberedningsföretag att genom försäljning eller på annat sätt förmedla skinnen till andra än DPA:s uppköpare är felaktig.
137 Det följer av det föregående tillsammantaget att eftersom kommissionen inte tog upp detta argument i beslutet utan först i sitt svaromål till förstainstansrätten, så skall artikel 1.1 d i beslutet upphävas utan att det är nödvändigt att undersöka om den omtvistade bestämmelsen begränsar konkurrensen eller förstärker verkan av andra exklusiva leveransskyldigheter som tas upp på andra ställen i sökandens stadga. Det framgår också av vad som tidigare anförts att kommissionen i sitt beslut endast gjorde gällande att sökanden tillämpade samordnade förfaranden i samband med § 4. 1 f i DPF:s stadga, något som förstainstansrätten har tagit ställning till i punkt 83 ovan. Förstainstansrätten förklarar därför i enlighet med sökandens yrkande artikel 1.1 ogiltig i den del den avser samordnade förfaranden som strider mot artikel 85.1 i fördraget.
4.2 Inverkan på handeln mellan medlemsstaterna och påtaglig effekt på konkurrensen
138 Kommissionen utgick i beslutet från att konkurrensen mellan medlemsstaterna påverkas i den mån § 4.1 f i DPF:s stadga och skyldigheten att leverera hela skinnproduktionen som villkor för ungdjursförskott, medlemskap i katastrofhjälpsystemet och upptagande på rankningslistan, har till syfte eller resultat att begränsa konkurrenternas tillgång till marknaden genom att i praktiken monopolisera tillgången till mink- och rävskinn i Danmark. Enligt beslutet har begränsningen eller avskaffandet av verklig konkurrens lett till en avskärmning av den gemensamma marknaden, som gör att DPF:s konkurrenter i realiteten inte har tillgång till den danska marknaden och som med tanke på pälssektorns storlek i Danmark - över 27 % av minkproduktionen i världen - har en påtaglig effekt på handeln mellan medlemsstaterna.
Parternas argument
139 Sökanden har gjort gällande att de omtvistade bestämmelserna har så begränsad inverkan på konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna att man i enlighet med "de minimis-regeln" kan bortse från den. Ingen uppfödare har möjlighet att påverka utbudet och därmed priserna.
140 Kommissionen har med hänvisning till domstolens dom av den 25 februari 1986 i målet 193/83 Windsurfing International mot kommissionen (Rec. 1986, s. 661) gjort gällande att de omtvistade bestämmelserna hindrar föreningens medlemmar från att leverera en del av sin produktion till andra medlemsstater för försäljning där. Kommissionen påstår med hänvisning till punkt 13 i den tidigare nämnda domen i det s.k. löpemålet att konkurrensen mellan auktionsföretagen kan begränsas på grund av bestämmelsen i fråga. Om dessa bestämmelser också har andra syften saknar betydelse. Kommissionen har påpekat att HBA fått tag i en betydligt större andel skinn producerade i de övriga nordiska länderna än i Danmark. Kommissionen hänvisar vidare till att den danska produktionen av minkskinn utgör 72 procent av produktionen i medlemsstaterna och att sökandens omsättning ligger långt över 200 miljoner ecu.
141 När det gäller att i förhållande till förbudet i artikel 85.1 i fördraget bedöma om bestämmelserna i fråga i detta fall leder till en begränsning av konkurrensen, vilket enligt förstainstansrätten kan vara fallet, bör man överväga om bestämmelserna har en tillräckligt påtaglig inverkan på handeln inom gemenskapen, dvs. det måste bl.a. undersökas om de med tillräcklig grad av sannolikhet, på grundval av objektiva, rättsliga och faktiska omständigheter, direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt kan inverka på handeln mellan medlemsstaterna (se den ovan nämnda domen av den 30 juni 1966 i målet 56/65 Société Technique Minière). Det är därför nödvändigt att pröva om bestämmelserna i fråga kan leda till en avskärmning av gemenskapsmarknaden såtillvida att DPF:s konkurrenter i realiteten inte har tillgång till den danska marknaden och om bestämmelserna därmed kan försvåra den ekonomiska integration som eftersträvas i fördraget.
142 Förstainstansrätten anser när det gäller ett ställningstagande till denna del av klagomålet att det finns anledning att redovisa följande siffror som har uppgetts alternativt inte bestritts av sökanden:
-
För det första utgör den danska produktionen av minkskinn ca 72 procent av gemenskapens samlade produktion.
-
För det andra sålde DPA av de 9 miljonerna minkskinn och 240 000 rävskinn som i genomsnitt produceras varje år i Danmark 8 miljoner respektive 185 000 under 1985/86 och 8,3 miljoner respektive 190 000 under 1986/87.
-
För det tredje exporterades 98 procent av minkskinnen.
Den andel av denna export som går till medlemsstaterna har enligt sökanden varierat år från år mellan 33 procent och 46 procent; sökanden uppgav vid den muntliga förhandlingen att föreningen omfattar 5 000 uppfödare och att endast 50-100 danska uppfödare inte är medlemmar i föreningen.
143 Enligt förstainstansrättens uppfattning visar dessa siffror att en mycket stor del av gemenskapens skinnproduktion avsätts i enlighet med de omtvistade bestämmelserna. Dessa bestämmelser strider som förstainstansrätten ovan framhållit mot artikel 85.1 i fördraget och kan leda om de naturliga handelsflödena och därmed påverka handeln mellan medlemsstaterna. Kommissionen har därför med rätta fastslagit att sökandens stadga och övriga bestämmelser som styr föreningens verksamhet, och som enligt förstainstansrätten står i strid med artikel 85.1 i fördraget, påtagligt inverkar på konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna.
144 Den del av grunden som går ut på att det inte förekommer någon påtaglig inverkan på konkurrensen och handeln inom gemenskapen kan därför inte godtas.
4.3 Tillämpningen av artikel 85.3 i fördraget
145 Kommissionen framhöll i sitt beslut att de stadgar och regler som anmälts inte kan beviljas undantag i enlighet med artikel 85.3, eftersom villkoren för ett sådant undantag inte är uppfyllda. När det gäller ungdjursförskott, villkoren för att tas upp på rankningslistan och standardavtalet om pälskontroll fastslås det i beslutet att dessa bestämmelser, som inte formellt anmälts till kommissionen, inte omfattas av artikel 4.1 i förordning nr 17 och därför inte kan undantas i enlighet med artikel 85.3. Ett sådant undantag kan enligt beslutet ändå inte beviljas i den mån bestämmelserna begränsar konkurrensen på samma sätt som de anmälda bestämmelserna.
Parternas argument
146 Sökanden har i sin replik gjort gällande att villkoren i artikel 85.3 i fördraget är uppfyllda och att kommissionen i varje fall borde ha beviljat sökandens begäran om undantag i enlighet med artikel 85.3.
147 Kommissionen har gjort gällande att den i beslutet förklarat att villkoren för undantag inte var uppfyllda och att sökanden inte bestritt detta i sin ansökan. Kommissionen anser därför att denna grund, som åberopas för första gången i repliken, inte kan tas upp till prövning.
Förstainstansrättens bedömning
148 Förstainstansrätten konstaterar att denna grund framförs för första gången i repliken. I artikel 42.2 första stycket i de då gällande rättegångsreglerna för domstolen, som genom artikel 11 tredje stycket i rådets beslut av den 24 oktober 1988 om upprättandet av en förstainstansrätt för Europeiska gemenskaperna var tillämplig på förstainstansrätten och vars ordalydelse i stort sett överförts till artikel 42.2 första stycket i rättegångsreglerna för förstainstansrätten, anges följande: "Nya grunder får inte åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet". Denna del av grunden kan därför inte tas upp till prövning.
149 Det följer av det föregående sammantaget att beslutet skall ogiltigförklaras i följande omfattning:
-
Artikel 1.1 i den mån den till den bestämmelse som avses i 1 a knyter de samordnade förfaranden som utgör en överträdelse av artikel 85.1 i fördraget.
-
Artikel 1.1 i den mån den gäller de samordnade förfaranden som utgör en överträdelse av artikel 85.1 i fördraget.
-
Artikel 1.1 d om fastställande av att § 5 i standardavtalet om pälskontroll utgör en överträdelse av artikel 85.1 i fördraget.
-
Artikel 1.2 i den mån den ålägger sökanden dels att upphöra med de påstådda samordnade förfarandena, dels att upphäva § 5 i standardavtalet om pälskontroll.
Andrahandsyrkandet om undanröjande av
böter eller nedsättning av bötesbeloppet
Parternas argument
150 Sökanden har gjort gällande att dess rättsvillfarelse är ursäktlig. Den har inte haft klart för sig att föreningar och deras verksamhet inom det område som omfattas av konkurrensreglerna i fördraget skulle bedömas på annat sätt än i enlighet med dansk lag. I en skrivelse till kommissionen från den danska konkurrensmyndigheten, Monopoltilsynet, av den 24 september 1986 anförde myndigheten att den inte funnit någon rättslig grund för att ingripa i fråga om sökandens stadga eller för att kräva att sökanden skulle anmäla sig för registrering hos Monopoltilsynet. Sökanden understryker vidare att den för att visa sin goda vilja ändrat samtliga de bestämmelser i stadgan som låg till grund för kommissionens beslut.
151 Sökanden har i sin replik anfört att den som kooperativ förening byggt sin ekonomiska verksamhet på de kooperativa principerna, som i de flesta länder har en allmän leveransskyldighet knuten till medlemskapet. Sökandens regler är mindre restriktiva och föreningen anser att den på goda grunder kan hävda att ingen överträdelse av konkurrensreglerna begåtts. Sökanden bygger på den kooperativa tradition som förekommer i samtliga medlemsstater.
152 Sökanden har med hänvisning till ärendena Frubo (kommissionens beslut 74/433/EEG av den 25 juli 1974, EGT L 237, s. 16) blomkål, (kommissionens beslut 78/66/EEG av den 2 december 1977, EGT 1978, L 21, s. 23) löpe, (kommissionens beslut 80/234/EEG av den 5 december 1979, EGT 1980, L 51, s. 19) och snittblommor (kommissionens beslut 88/491/EEG av den 26 juli 1988, EGT L 262, s. 27) gjort gällande att kommissionen inte ålagt kooperativen i fråga några böter, trots att deras verksamhet i högre grad begränsade konkurrensen än vad fallet är i det föreliggande målet.
153 Kommissionen har bestritt att sökandens felaktiga rättstillämpning var ursäktlig. De danska myndigheternas bedömning gäller endast den danska lagstiftningen. Sökanden borde ha känt till att de omtvistade bestämmelserna sammantagna, särskilt den exklusiva leveransskyldigheten till sökandens auktioner, var oförenliga med artikel 85.1 i fördraget. Kommissionen har påstått att den tagit hänsyn till att sökanden efter att ha fått meddelandet om anmärkningarna framlagt konkreta förslag till ändringar av sin stadga för att avlägsna de påtalade begränsningarna. Med hänvisning till Pioneer-domen (domstolens dom av den 7 juni 1983 i förenade målen 100-103/80 Musique Diffusion française mot kommissionen, Rec. 1983, s. 1825) och Anseau-Navewa-domen (domstolens dom av den 8 november 1983 i förenade målen 96-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 och 110/82 Anseau-Navewa mot kommissionen, Rec. 1983, s. 3369) har kommissionen anfört att det ankommer på den att säkerställa att dess ingrepp har en tillräckligt förebyggande karaktär och att hänsyn tas till en lång rad omständigheter vars karaktär och betydelse varierar efter typen av överträdelse och de särskilda omständigheter under vilka överträdelsen har begåtts. Kommissionen har följt dessa riktlinjer när den fastställde bötesbeloppet i detta ärende.
154 I de av sökanden angivna ärendena hade kommissionen funnit att det förelåg en överträdelse av artikel 85.1 och att undantag inte kunde beviljas i enlighet med artikel 85.3 i fördraget. Samtliga dessa ärenden gällde dessutom med undantag för löpefallet produkter som i enlighet med artikel 38 i fördraget omfattas av bilaga II. Kommissionen hänvisar också till att den i Meldocfallet (kommissionens beslut 86/596/EEG av den 26 november 1986, EGT nr L 348, s. 50, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå), i vilket fem företag, varav fyra kooperativ, inom sektorn för mjölkprodukter var inblandade, hade utdömt högre böter än för sökanden.
155 Enligt den danska regeringens uppfattning bör sökanden inte åläggas böter, eftersom medlemmarna ser stadgan som ett normalt inslag i ett kooperativs speciella struktur, och inte som ett medel att begränsa konkurrensen. Den danska regeringen har hävdat att det i detta fall inte hade begåtts någon allvarlig eller avsiktlig överträdelse av artikel 85 i fördraget och att hänsyn bör tas till detta som en förmildrande omständighet.
Förstainstansrättens bedömning
156 Förstainstansrätten finner för det första att när det gäller sökandens argument att dess ursäktliga misstag skulle ha stötts av de danska monopolmyndigheternas inställning, så bör det framhållas att Monopoltilsynets skrivelse av den 24 september 1986 endast gällde en anmälan om registrering hos myndigheten och att skrivelsen när det gäller de bestämmelser som tas upp i beslutet endast avsåg sökandens stadga. Rätten har för det andra framhållit att det av domstolens fasta rättspraxis framgår att medlemsstaterna enligt fördragets artiklar 85 och 86 jämförda med dess artikel 5 inte får vidta åtgärder som kan upphäva den ändamålsenliga verkan av de konkurrensregler som gäller för företagen. En skrivelse från de nationella, i detta fall danska, myndigheterna om villkoren för tillämpligheten av konkurrensreglerna kan därför inte under några omständigheter vara bindande för kommissionen när det gäller tillämpningen av artikel 15 i förordning nr 17/62 (domstolens dom av den 28 mars 1985 i målet 298/83 CICCE mot kommissionen, punkt 27, Rec. 1985, s. 1105).
157 Förstainstansrätten finner för det tredje att det i enlighet med domstolens fasta rättspraxis (se senast domen av den 8 februari 1990 i målet C-279/87 Tipp-Ex mot kommissionen, Rec. 1990, s. I-261) inte är nödvändigt att företaget var medvetet om att det överträdde förbudet i artikel 85 i fördraget för att överträdelsen skall betraktas som uppsåtlig; det räcker att det inte kunnat vara omedvetet om att det omtvistade beteendet hade till syfte eller verkan att begränsa konkurrensen på den gemensamma marknaden.
158 Förstainstansrätten anser att detta är fallet i föreliggande mål, med tanke dels på de olika bestämmelser enligt vilka uppfödarna skall leverera hela sin produktion till försäljning på sökandens auktioner, dels på innehållet i konkurrensklausulen i § 4.1 f i sökandens stadga liksom på de sammantagna verkningarna av dessa bestämmelser.
159 Förstainstansrätten finner inte heller att de kommissionsbeslut som sökanden hänvisat till var sådana att de kunde inge sökanden någon berättigad förväntan om att en kooperativ förening i princip inte skulle omfattas av tillämpningsområdet för artikel 85. Det framgår tvärtom av dessa beslut att kommissionen under lång tid ansett att vissa av bestämmelserna i de kooperativa föreningarnas stadgor kan stå i strid med artikel 85.1 i fördraget. Sökandens argument att kommissionen aldrig ålagt en kooperativ förening böter kan inte heller godtas. Kommissionen har med rätta hänvisat till sitt beslut i det ovan nämnda Meldocfallet. Förstainstansrätten erinrar också om att kommissionen som förmildrande omständighet har tagit hänsyn till att sökandens tillgångar tillhör de producenter som är medlemmar i föreningen och därför är direkt beroende av kooperativets vinster för sina inkomster.
160 När det gäller argumentet om sökandens goda vilja som skulle framgå av att föreningen ändrat de omtvistade bestämmelserna anser förstainstansrätten att det av punkt 14 i beslutet framgår att kommissionen som en förmildrande omständighet har tagit hänsyn till den omständigheten att sökanden lagt fram konkreta förslag i syfte att avlägsna de påtalade begränsningarna. Det skall tilläggas att det i artikel 15.2 i förordning nr 17 visserligen anges att det vid fastställandet av bötesbeloppet skall tas hänsyn både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått. Kommissionen kan dock ålägga böter även om företaget i fråga som i detta fall ändrar de bestämmelser som strider mot artikel 85.1 i fördraget, eftersom en sådan ändring enbart har verkan i framtiden.
161 Som ovan anförts har förstainstansrätten emellertid beslutat att ogiltigförklara beslutet under de omständigheter som anges i punkt 149 ovan. Med tanke på omständigheterna i målet anser förstainstansrätten att en rimlig bedömning av verkningarna av en ogiltigförklaring är att sätta ned de ålagda böterna med 40 procent och att böter på 300 000 ecu är skäliga med hänsyn till hur allvarlig den fastslagna överträdelsen av gemenskapens konkurrensregler är och hur länge den pågått.
162 Det följer av det föregående sammantaget att beslutet skall ogiltigförklaras i den omfattning som anges i punkt 149 ovan, att de böter som ålagts sökanden skall nedsättas från 500 000 till 300 000 ecu samt att talan i övrigt skall ogillas.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
163 I enlighet med artikel 87.3 första stycket i rättegångsreglerna för förstainstansrätten skall rätten om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin kostnad. Eftersom båda parter har tappat målet på vissa punkter, finner förstainstansrätten att det är en skälig bedömning av omständigheterna i målet att vardera parten skall bära sina rättegångskostnader. I övrigt skall intervenienterna för sökanden i målet i enlighet med artikel 87.4 i rättegångsreglerna för förstainstansrätten bära sina rättegångskostnader.
Domslut
På dessa grunder beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen)
följande dom:
1)
Artikel 1.1 i kommissionens beslut av den 28 oktober 1988 (IV/B-2/31.424 - Hudson's Bay - Dansk Pelsdyravlerforening, EGT L 316, s. 43) ogiltigförklaras i den mån den avser samordnade förfaranden som utgör en överträdelse av artikel 85.1 i fördraget.
2)
Artikel 1.1 d i beslutet ogiltigförklaras.
3)
Artikel 1.2 i beslutet ogiltigförklaras i den mån den ålägger sökanden dels att upphöra med de påstådda samordnade förfarandena, dels att upphäva §5 i standardavtalet om pälskontroll.
4)
Det bötesbelopp som ålagts sökanden genom artikel 2 i beslutet fastställs till 300 000 ecu.
5)
Talan i övrigt ogillas.
6)
Vardera parten och intervenienterna skall bära sina rättegångskostnader.