61996CC0228_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 De frågor som är föremål för denna begäran om förhandsavgörande har ställts av Guidice conciliatore di Milano (Italien), i samma mål som det i vilket den ovannämnda domstolen redan tidigare har ställt fem andra tolkningsfrågor. Några av dessa frågor drog den nationella domstolen själv tillbaka och de andra har avgjorts genom domstolens dom av den 5 oktober 1995 i målet Aprile(1) (för tydlighetens skull kommer jag i fortsättningen att använda mig av benämningarna målet Aprile I och domen i målet Aprile I).
2 Som jag fick tillfälle att påpeka i mitt dåvarande förslag till avgörande rörde de frågor som inledningsvis ställdes i målet Aprile I
- för det första vilken betydelse gemenskapsrättens normer och principer har för nationella bestämmelser om återbetalning av vissa avgifter som otillbörligen uppburits av den italienska tullförvaltningen, närmare bestämt den italienska lagen nr 428 av den 29 december 1990(2) (nedan kallad lag nr 428),
- för det andra huruvida dessa gemenskapsrättsliga normer och principer omfattar varor med ursprung i tredje länder, vilket skulle innebära att de skatter och andra avgifter som uppbars på grund av förtullning av dessa varor skulle omfattas av samma regler om skatter och avgifter som var tillämpliga på varor med ursprung i medlemsstaterna.
3 Den första, den andra och den tredje frågan, som senare återtogs, avsåg mer specifikt den första frågeställningen. Med dessa frågor önskade den nationella domstolen ursprungligen att domstolen skulle tillämpa eller närmare bestämt "komplettera och klargöra" sin rättspraxis angående en stats skyldighet att återbetala avgifter som otillbörligen uppburits, då den genom att vidmakthålla avgifter och annan tull som är oförenliga med gemenskapsrätten har underlåtit att uppfylla skyldigheter som åvilar den enligt denna.
4 Den fjärde och den femte frågan, som var de enda frågor som den nationella domstolen fortfarande önskade få besvarade, åsyftade en precisering av om de allmänna regler och förbud som var tillämpliga på handeln mellan medlemsstaterna (konkret förbudet mot avgifter med motsvarande verkan som tull) även var tillämpliga på tullklareringar av varor med ursprung i tredje land och framförallt varor med ursprung i länder som tillhörde Europeiska frihandelssammanslutningen. Domstolen uttalade sig endast över de sistnämnda frågorna.
5 Guidice conciliatore som på begäran av avvocato dello Stato så småningom drog tillbaka de tre första frågorna i målet Aprile I, har på nytt begärt att domstolen skall lämna ett svar beträffande ovissheten i tillämpningen av lag nr 428, som möjligen är oförenlig med gemenskapsrättens normer och principer. I själva verket har Guidice conciliatore alltså ställt samma frågor som den gjorde i målet Aprile I.
6 Följande frågor är föremål för det nya hänskjutandet:
"1) Strider det mot rättssäkerhetsprincipen, principen om ett verksamt skydd för rättigheter som följer av gemenskapsrätten och förbudet mot diskriminering i fråga om skydd mot kränkningar av sådana rättigheter (enligt vilket de nationella processrättsliga bestämmelserna inte får vara mindre förmånliga och i varje fall inte får göra det orimligt svårt att göra gällande dessa rättigheter), såsom dessa principer har utformats i domstolens rättspraxis, att införa en sådan nationell bestämmelse som den som avses i artikel 29 första stycket i lag nr 428 av den 29 december 1990? Sistnämnda bestämmelse har till synes utformats som en tolkningsregel och har följaktligen retroaktiv verkan, men innebär i själva verket att den tidigare gällande allmänna regeln om tioårig preskriptionstid har ersatts med en regel om femårig preskriptionstid. Genom bestämmelsen förkortades vidare den förstnämnda preskriptionstiden till tre år, varvid de ovan nämnda tidsfristerna ansågs ha börjat löpa redan innan bestämmelsen trädde i kraft, varigenom undantag - utan synbar anledning - gjordes även från den allmänna princip som stadgas i artikel 252 i tillämpnings- och övergångsbestämmelserna till civillagen, i vilken föreskrivs att om det för utövandet av en rättighet stadgas en kortare tidsfrist än den som föreskrevs i tidigare lagstiftning, skall den nya tidsfristen, om den är tillämplig även på utövandet av rättigheter som har uppkommit dessförinnan, börja löpa först från det att den nya bestämmelsen har trätt i kraft.
2) Strider det mot principen om att nationella processrättsliga bestämmelser angående skydd av rättigheter som följer av gemenskapsrätten inte får vara mindre förmånliga än de som avser liknande nationella anspråk (domarna av den 16 december 1976 i målet Rewe och målet Comet, REG 1976, s. 1989 och s. 2043, vilka har bekräftats av andra, senare domar) att införa en sådan nationell bestämmelse som den som avses i artikel 29 första stycket i lag nr 428 av den 29 december 1990? Sistnämnda bestämmelse är till synes avsedd att skapa enhetliga tidsfrister för återbetalning av belopp som har betalats i samband med tulltransaktioner, men får i själva verket (vilket klart framgår av rubriken till och lydelsen av bestämmelsen) till följd att de preskriptionstider som tidigare föreskrevs i artikel 91 i tullagen (vilka enbart var tillämpliga då det var fråga om räknefel eller uppbörd av en annan avgift än den som angavs i tulltaxan) utsträcks till att omfatta sådana objektivt sett felaktigt inbetalade belopp som kan hänföras till en överträdelse av gemenskapsrätten, medan liknande anspråk på återbetalning av objektivt sett felaktigt inbetalda belopp enligt allmän nationell rätt (artikel 2033 i civillagen) omfattas av den tioåriga preskriptionstiden.
3) Är den princip som domstolen har fastställt i domen av den 25 juli 1991 i målet Emmott (C-208/90) - enligt vilken en medlemsstat som har underlåtit att genomföra ett direktiv, till dess att den korrekt har genomfört direktivet, inte kan åberopa att en enskild för sent har väckt talan mot den för att skydda rättigheter som han tillerkänns i bestämmelser i direktivet, och enligt vilken en i nationell rätt föreskriven tidsfrist för att väcka talan kan börja löpa först från denna tidpunkt - såsom ett uttryck för rättssäkerhetsprincipen bindande för de nationella domstolarna på samma sätt som de skriftliga bestämmelserna i gemenskapsrätten?
4) Om den föregående frågan skall besvaras jakande: Har den ovan nämnda principen som fastställts i domen av den 25 juli 1991 i mål C-208/90, såsom ett konkret uttryck för en av de grundläggande principerna i gemenskapsrätten, allmän och direkt effekt, det vill säga är den direkt tillämplig och kan den åberopas av enskilda vid nationella domstolar i samtliga fall då ett direktiv inte har genomförts korrekt - såsom det fall avseende direktiv 83/643/EEG som prövades i domen av den 30 maj 1989 i målet kommissionen mot Republiken Italien (340/87) - och i vart fall i de fall då det är fråga om bibehållande eller införande av nationella bestämmelser i vilka regler föreskrivs som innebär en avvikelse från vad som föreskrivs i direkt tillämpliga gemenskapsbestämmelser, såsom exempelvis Gemensamma tulltaxan och fördragets bestämmelser om förbud mot avgifter med motsvarande verkan som tullar, vilka har prövats i domstolens dom av den 21 mars 1991 i målet kommissionen mot Republiken Italien (C-209/89) och i dess dom av den 5 oktober 1995 i målet Aprile (C-125/94), i vilka de nationella bestämmelser som hade behållits i kraft innebar att det i strid med gemenskapsrätten skulle betalas avgifter som inte fick tas ut, och det under sådana förhållanden (såsom vid förtullning av varor) att de ekonomiska aktörerna inte hade möjlighet att vägra att betala dem? Klarhet önskas således i frågan huruvida en medlemsstat, som inte har uppfyllt sin skyldighet att genomföra gemenskapsbestämmelser som har direkt effekt, kan åberopa den tid under vilken preskriptionstid eller andra frister har löpt och som avser den tid som de med gemenskapsrätten oförenliga nationella bestämmelserna har behållits i kraft."
Bakgrund och förfarande
7 Till att börja med påminner jag om bakgrunden till och förfarandet vid den nationella domstolen, som jag redogjorde för i mitt förslag till avgörande i målet Aprile I (punkt 5-10):
- Aprile, ett italienskt aktiebolag som utövade verksamhet som tullombud i Milano (i Italien), försattes i konkurs den 20 oktober 1992. Konkursförvaltaren beslutade sedan han granskat bolagets bokföring att kräva Tesoreria Provinciale dello Stato på återbetalning av belopp som företaget under de föregående åren betalat som avgifter för tulltransaktioner som utförts utanför tulltjänstemännens ordinarie arbetstid eller utanför tullområdet.
- Då detta krav avslogs av myndigheterna väckte förvaltaren med tillstånd av domstolen talan i åtmintone två fall; en vid Tribunale di Milano avseende ett belopp om 618 436 900 LIT, och en som avsåg ett mindre belopp vid Giudice conciliatore i samma stad.
- I den talan som väcktes vid Giudice conciliatore, och som ligger till grund för det aktuella målet, yrkade Aprile att den italienska förvaltningen skulle återbetala ett belopp om 933 200 LIT, vilket motsvarade de avgifter som företaget betalat för tulltjänster utförda den 22, 23, 24 och 26 november 1990 av tullkontoret i Segrate - Aeroporto di Linate (Milano). Dessa avgifter hade företaget betalat med tillämpning av den italienska lagstiftning enligt vilken det vid denna tidpunkt var möjligt att belägga tulltransaktioner vid import, som utfördes utanför tulltjänstemännens ordinarie arbetstid, med vissa avgifter.
- Då Amministrazione delle Finanze dello Stato bestred denna fordran begärde Giudice conciliatore di Milano genom beslut av den 26 april 1994 att EG-domstolen skulle meddela ett förhandsavgörande.
- Den 5 maj 1995, under handläggningen av förhandsavgörandet, sedan det skriftliga förfarandet hade avslutats och datum för den muntliga förhandlingen hade fastställts till den 11 maj, inställde sig avvocato dello Stato vid Giudice conciliatore di Milano och förklarade på svarandens vägnar att han "med hänsyn till den icke-fiskala arten av de betalningar som var föremål för sökandens talan om återbetalning" medgav att artikel 29.2 och 29.7 i lag nr 428 inte var tillämpliga i detta fall och följaktligen frånföll sin tidigare invändning mot talan. I anledning av detta hemställde han om att domstolen skulle ändra beslutet om hänskjutande och inskränka hans begäran om förhandsavgörande till de två sista frågorna. Käranden anslöt sig omedelbart till förslaget.
- Genom beslut av samma dag, den 5 maj 1995, meddelade Giudice conciliatore di Milano domstolen att den inte längre behövde uttala sig om de tre första frågorna som hade framställts i den ursprungliga begäran om förhandsavgörande.
8 När domen i målet Aprile I hade avkunnats fortsatte förhandlingen vid den nationella domstolen och Giudice conciliatore ställdes inför den invändning som är subsidiär till preskription av rätten till återbetalning (i själva verket till preskription av talan om återbetalning) som med stöd av artikel 29 i lag nr 428 hade åberopats av svaranden.
Nationella och gemenskapsrättsliga bestämmelser
9 I artikel 29 i lag nr 428(3), under rubriken "återbetalning av avgifter som tillstås vara oförenliga med gemenskapsrättens regler" föreskrivs följande:
- I fråga om första stycket utsträcks den femåriga preskriptionstid som införts genom artikel 91 i den konsoliderade tullagen till varje talan om återbetalning av belopp som har betalats i samband med tulltransaktioner. Denna preskriptionstid inskränks dock till tre år, i likhet med den preskriptionstid som anges i artikel 84 i samma lag, från och med den nittionde dagen efter lagens ikraftträdande.(4)
- I andra stycket föreskrivs att "tull på import, pålagor vid tillverkning, pålagor vid förbrukning, tilläggsavgift på socker och de avgifter som staten uppburit vid tillämpning av nationella bestämmelser som är oförenliga med gemenskapsrättens regler skall återbetalas om inte avgiften har övervältrats på andra personer".
- I sjunde stycket tilläggs att bestämmelsen i andra stycket är tillämplig även om återbetalningen avser belopp som betalats innan lagen trädde i kraft (den 27 januari 1991).
10 Vad gäller fakturering av tjänster som den italienska tullen utför "utanför arbetstid" och beräkning av "kostnader för tjänster" har domstolen i domar av den 30 maj 1989 i mål 340/87, kommissionen mot Italien(5), och av den 21 mars 1991 i mål C-209/89, kommissionen mot Italien(6), fastslagit att dessa delvis är oförenliga med gemenskapsrätten.
11 I den första av dessa båda domar har domstolen analyserat artikel 11 i dekret nr 43 av den italienska republikens president av den 23 januari 1973 om tullagen, ändrad genom artikel 1 punkt 2 i dekret nr 254 av den 8 maj 1985. Enligt lydelsen av denna bestämmelse uppbars ett belopp som motsvarade kostnaden för tjänsten vid tulltransaktioner som utfördes under tid då tullanstalterna hölls öppna utanför ordinarie arbetstid för statsanställda, vilken i Italien var sex timmar om dagen, måndag till lördag. Domstolen har även analyserat artikel 15 i dekret nr 254 där det på ett mer generellt sätt föreskrevs att de i dekretet föreskrivna kontrollerna och formaliteterna, som utfördes under tid som tullanstalterna hade öppet utanför ordinarie arbetstid för statsanställda, skulle företas mot betalning för tjänstens kostnad.
12 Domstolen har i den domen fastslagit att
"den [italienska republiken] har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 9 och 12 i EEG-fördraget, genom att vid handel inom gemenskapen debitera ekonomiska aktörer kostnaden för kontroller och administrativa formaliteter som utförts under en del av den ordinarie öppettiden för tullanstalter vid gränsen, som denna öppettid har fastställts i artikel 5.1 a andra strecksatsen i rådets direktiv 83/643 av den 1 december 1983 om underlättande av fysiska kontroller och administrativa formaliteter vid transport av varor mellan medlemsstaterna, i dess lydelse enligt direktiv 87/53".
13 I den andra av de två omnämnda domarna (det vill säga i domen av den 21 mars 1991 i mål 209/89, kommissionen mot Italien), har domstolen förklarat att det även är oförenligt med gemenskapsrätten att vid fullgörandet av tullformaliteter inom ramen för handel mellan medlemsstaterna, då tjänster samtidigt utförs för flera företag, av varje enskilt företag fordra en ersättning som inte står i proportion till kostnaden för de givna tjänsterna. Det rörde sig i det fallet om ersättning för såväl tjänster som utförts utanför ordinarie arbetstid som för tjänster som utförts utanför tullstationens geografiska område. Ersättningarna föreskrevs i två italienska ministeriella förordningar [decreti ministeriali] av den 29 juli 1971 och den 30 januari 1979.
14 Slutligen har domstolen i domen i målet Aprile I förklarat att medlemsstaterna inte ensidigt kan införa avgifter med motsvarande verkan beträffande handeln med tredje land: Detta förbud har samma räckvidd som det förbud som erkänns inom ramen för handeln mellan medlemsstaterna. En självklar följd av ett sådant uttalande är skyldigheten att återbetala de tullar för varor med ursprung i tredje land som felaktigt har uppburits av den italienska tullförvaltningen med stöd av de bestämmelser som i de ovannämnda domarna har förklarats vara oförenliga med gemenskapsrätten.
Den andra tolkningsfrågan
15 Inledningsvis kommer jag att analysera den nationella domstolens andra fråga, som avser innehållet i den nationella bestämmelsen som sådant - det vill säga oavsett dess verkan i tiden - samt huruvida det är oförenligt med gemenskapsrätten. Jag anser det vara logiskt att denna analys skall föregå en undersökning av frågan huruvida den i första tolkningsfrågan avsedda bestämmelsen är retroaktiv eller inte.
16 I artikel 29 första stycket i lag nr 428, som återgivits ovan, ges ett tydligt uttryck för lagstiftarens vilja: Att tillämpa samma femåriga preskriptionstid som införts i tullagstiftningen på alla typer av fall där det är möjligt att framställa en begäran eller väcka talan om återbetalning av belopp som har betalats i samband med tulltransaktioner.(7) För det som här är av intresse, är det av mindre betydelse om uttrycket i lagen ("den femåriga preskriptionstid ... skall vara tillämplig på") endast har betydelse i tolkningshänseende eller om det har konstitutiv verkan.
17 Den nationella domstolen frågar om det är förenligt med gemenskapsrätten med en bestämmelse vari en femårig preskriptionstid fastställts för återbetalning av felaktigt inbetalda belopp, när en sådan återbetalning grundar sig på en överträdelse av en gemenskapsrättslig bestämmelse, medan liknande talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp enligt allmän rätt (artikel 2033 i civillagen) omfattas av den tioåriga preskriptionstiden.
18 Som frågan är utformad, innehåller den svaret i sig: Det skulle vara frågan om diskriminering i strid med gemenskapsrätten. Problemet är emellertid ett annat och, enligt handlingarna i målet vid den nationella domstolen, tillämpas den ovannämnda bestämmelsen utan åtskillnad på alla typer av talan om återbetalning av tullar, såväl om dessa grundar sig på nationell rätt som om de grundar sig på gemenskapsrätt (jag bortser som sagt från frågorna om retroaktivitet).
19 Detta är faktiskt den tolkning som naturligt följer av innehållet i bestämmelsen och som har antagits i italiensk rättspraxis: Sålunda fastställer Corte di Cassazione i en dom av den 6 november 1992(8): "I artikel 29 första stycket i lag nr 428 från år 1990 ... inordnas återbetalning av avgifter som felaktigt har uppburits och som motsvarar en stor del av skatterna (indirekt förmögenhetsskatt) under ett enda system. I detta syfte jämställs importtullar, tillverknings- och konsumtionsskatter, etcetera med avgifter som uppburits genom tillämpning av nationella bestämmelser som är oförenliga med gemenskapsrättsliga bestämmelser. På detta sätt undviks det att det med avseende på återbetalning i gemenskapshänseende skapas en ius singulare som skulle försvåra tillämpningen".
20 Med denna premiss som utgångspunkt motsvarar frågan andra italienska domstolars frågor i samband med den treåriga preskriptionstid som tillämpas på begäran om återbetalning av den avgift som årligen erläggs med avseende på regeringskoncession för registrering av bolag i bolagsregistret. Dessa frågor har varit föremål för mål om förhandsavgörande i vilka jag nyligen har lagt fram mina förslag till avgörande (mål C-231/96, EDIS, mål C-260/96, SPAC, de förenade målen C-279/96-281/96 Ansaldo m.fl.). Det handlar om att definitivt ta reda på om det ur gemenskapens perspektiv är tillåtet att talan gentemot skattemyndigheterna om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp är föremål för andra preskriptionstider eller frister än de som fastställs för liknande talan mellan enskilda.
21 Såsom jag har framhävt i dessa förslag till avgörande anser jag att ingen gemenskapsrättslig norm eller princip hindrar den nationelle lagstiftaren från att för olika lagstiftningsområden fastställa olika preskriptionstider för att göra gällande rättigheter eller väcka talan, förutsatt att det vid tillämpningen av dessa preskriptionstider inte görs någon åtskillnad mellan rättigheter som följer av nationella eller av gemenskapsrättsliga bestämmelser.
22 Den nationelle lagstiftaren har faktiskt friheten att föreskriva om preskriptionstider eller andra frister i skattehänseende utan att dessa nödvändigtvis måste sammanfalla med de frister som fastställs för andra slags förhållanden som berör enskilda. Ingen gemenskapsrättslig norm eller princip förpliktar honom att i detta syfte jämställa de skattemässiga förhållandena med förhållanden mellan enskilda.
23 I den italienska lagstiftningen föreskrivs det annars om frister med mycket olika längd beroende på vilket lagstiftningsområde som berörs. Den ordinarie preskriptionstiden (tio år) fastställs i artikel 2946 i civillagen "utom i det fall då det föreskrivs på annat sätt i lagen" och det finns många rättsliga bestämmelser där det faktiskt föreskrivs om kortare frister för preskription av vissa rättigheter eller för väckande av viss talan.(9)
24 I likhet med alla de medlemsstater som har lämnat in yttranden i detta förfarande ser jag ingen anledning till att inte godta att en nationell lagstiftare, med avseende på väckande av talan om återbetalning av felaktigt inbetalda skatter, kan föreskriva om andra tidsvillkor än de som reglerar liknande talan mellan enskilda.
25 Dessutom har domstolen i punkt 22-25 i domen av den 27 mars 1980 i målet Denkavit italiana(10) bekräftat att en sådan åtskillnad är legitim. Efter att ha tillstått att gemenskapsrätten inte nödvändigtvis kräver att medlemsstaterna inför en enhetlig och gemensam regel om de formella och materiella förutsättningarna för invändning mot eller återbetalning av avgifter som strider mot nämnda rätt och att detta problem löses på olika sätt i medlemsstaterna och till och med inom en och samma medlemsstat, beroende på vad det gäller för skatter och avgifter, har den medgivit genomförandet av de två nationella ordningar som i detta avseende är de mest utmärkande.
- I vissa fall är sådana invändningar eller anspråk på återbetalning av avgifter som otillbörligen uppburits genom nationell lag underkastade precisa formföreskrifter och tidsfrister både vad gäller klagomål till skatteförvaltningen och talan inför domstol.
- I andra fall skall talan om återbetalning av felaktigt betalda skatter väckas vid de allmänna domstolarna, särskilt i form av talan om återkrav av betalning som erlagts i den oriktiga tron att betalningsplikt förelåg. Dessa möjligheter till talan står öppna under kortare eller längre tid och i vissa fall motsvarar de den allmänna preskriptionstiden.
26 Därefter har domstolen, under upprepande av sin rättspraxis Rewe och Comet(11), hävdat att det ur gemenskapens perspektiv är de ovannämnda kraven på att liknande anspråk inte får utsättas för diskriminering eller vara illusoriska som kan ställas på olika nationella system beträffande talan om återbetalning av avgifter som har uppburits i strid med en gemenskapsrättslig bestämmelse. Båda är enligt den aktuella domen Palmisani av den 10 juli 1997,(12) uttryck för "likvärdighetsprincipen" (med krav som ställs på liknande nationella anspråk) respektive gemenskapsrättens "effektivitetsprincip".
27 I ett annat fall som liknar det aktuella målet har domstolen fått tillfälle att ännu en gång precisera sina ovannämnda principer för att svara på en tolkningsfråga som "huvudsakligen syftade till att ta reda på i vilken mån gemenskapsrättens allmänna principer utgör hinder för nationella bestämmelser i vilka det uttryckligen fastställs en preskriptionstid på tre år för att begära återbetalning av felaktigt inbetalda avgifter, utan att undantag på grund av force majeure anses vara berättigade".
28 Det svar som har givits i domen av den 9 november 1989 i målet Bessin och Salson(13) är i sin helhet tillämpligt på detta mål, eftersom likheten mellan de rättsliga omständigheterna i de båda målen är uppenbar. Det var den gången fråga om den franska tullagen, i vilken det fastställdes en frist på tre år för att begära återbetalning av felaktigt inbetalda importavgifter: Denna särskilda bestämmelse skiljer sig från den allmänna preskriptionstid som enligt den franska civillagen i brist på andra bestämmelser tillämpas på begäran om återbetalning av felaktigt inbetalda avgifter.
29 I sitt avgörande av tolkningsfrågan har domstolen, efter att ha erinrat om nödvändigheten att tillämpa nationell lagstiftning på ett icke-diskriminerande sätt på förfaranden som är inriktade på att avgöra rent nationella tvister av samma slag, och att denna lagstiftning inte får medföra att det i praktiken blir omöjligt att göra gällande rättigheter som grundar sig på gemenskapsbestämmelser, avgjort att den treåriga preskriptionstid som frågan gällde "motsvarar ett legislativt val som inte är till förfång för ovannämnda krav."
30 I de båda domarna av den 17 juli 1997 i de förenade målen Texaco och Olieselskabet Danmark(14) samt i målet Haahr Petroleum(15) har domstolen slutligen återupprepat dessa principer, under bekräftande av att "fastställande av skäliga tidsfrister för väckande av talan vid äventyr av preklusion, vilket utgör en tillämpning av den grundläggande rättssäkerhetsprincipen, uppfyller de två villkor som avses ovan och kan således inte anses medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten, även om den omständigheten att dessa frister löper ut per definition medför att den talan som har väckts helt eller delvis avvisas." Följaktligen har domstolen förklarat att den femåriga preskriptionstid som tillämpas i dansk rätt på återbetalningskrav avseende nationella avgifter som är oförenliga med gemenskapsrätten, är förenlig med denna, även om den helt eller delvis hindrar den begärda återbetalningen.
31 Det skulle alltså vara fråga om diskriminering om det i den italienska bestämmelsen om preskription av talan om återbetalning av felaktigt inbetalda avgifter föreskrevs om olika tidsfrister beroende på om återbetalningsplikten grundade sig på nationell rätt eller gemenskapsrätt. Detta skulle faktiskt vara fallet om den tidsfrist som fastställs i lagen för att göra anspråk på återbetalning av en avgift som uppburits i strid med gemenskapsrätten, skulle vara kortare än den tidsfrist som av en annan anledning grundad på nationell rätt fastställs i lagen för att göra anspråk på återbetalning av avgiften i fråga. Men eftersom detta inte är fallet, och den tidsfrist som fastställts i artikel 29 första stycket i lag nr 428 tillämpas utan åtskillnad på all talan om återbetalning av avgifter, oavsett vad den grundar sig på, bör i svaret på den andra tolkningsfrågan fastställas att denna föreskrift är förenlig med gemenskapsrätten.
32 Vad beträffar de övriga aspekter av denna fråga som inte direkt tagits upp av den nationella domstolen, utan av kommissionen i dess yttrande(16), hänvisar jag till det som jag redan har fastställt i mitt förslag till avgörande i målet EDIS (punkt 51-65).
Den första tolkningsfrågan
33 När det en gång fastställts att bestämmelsen som sådan är förenlig med gemenskapsrätten, är det nödvändigt att i det följande analysera de frågor som avser dess verkan i tiden och, närmare bestämt, dess retroaktiva tillämpning.
34 Som kommissionen och i viss mån den franska regeringen har betonat i sina yttranden, så föreligger det en viss oklarhet i detta avseende. Kommissionen fastställer slutligen att "[v]ad beträffar den omtvistade bestämmelsens verkan i tiden, kan situationen beskrivas som ett exempel på oklarhet: Något föreskrivs i lagen (en retroaktiv tolkning av en tidigare bestämmelse), men den tillämpning som sker hos de nationella domstolarna i republiken, inklusive de högsta domstolarna, är en annan (regeln om att retroaktivitet inte föreligger, åtminstone inte för begäran om återbetalning som framställts före ikraftträdandet av lag nr 428)".
35
När den nationella domstolen ställer sin första tolkningsfråga förutsätter den att lagen har en retroaktiv verkan och att den förkortning av tidsfrister som den inför (från tio till fem år, och från dessa fem till tre år) även tillämpas på de tidsfrister som redan hade börjat att löpa när lagen trädde i kraft.
36 I sin ovannämnda dom av den 6 november 1992 bekräftar Corte di Cassazione att bestämmelsen är retroaktiv, vilket är orsaken till att den inte är tillämplig. Det resonemang som förs i domen kan sammanfattas i följande punkter:
a) Enligt de bestämmelser som gällde före ikraftträdandet av lag nr 428 tillämpades den femåriga preskriptionstid som gäller för återbetalning av otillbörligen uppburna avgifter och som regleras i artikel 91 i tullagen endast på räknefel eller på felaktig tillämpning av tulltaxan. I övriga fall var preskriptionstiden som vanligt tio år.(17)
b) Efter utfärdandet av artikel 29 första stycket i lag nr 428 är den femåriga tidsfristen (inte bara preskriptionstiden) tillämplig på alla de fall där det är möjligt att framställa en begäran eller väcka talan om återbetalning av belopp som har betalats i samband med tulltransaktioner.(18)
c) Denna artikel har inte endast betydelse i tolkningshänseende, utan den är även nyskapande, och det har varit lagstiftarens avsikt att ge den en retroaktiv karaktär.
d) På grund av nämnda retroaktivitet är bestämmelsen inte förenlig med gemenskapsrätten och de nationella domstolarna skall låta bli att tillämpa den.(19)
37 Detta synsätt verkar även antas av den italienska förvaltningen: I en av de handlingar som tillhandahållits av sökandebolaget(20) medger förvaltningen att artikel 29 första stycket i lag nr 428 inte är en tolkningsbestämmelse utan en nyskapande bestämmelse och att den treåriga preskriptionstiden inte skall tillämpas på begäran om återbetalning som har framställts före den 27 april 1991: på dessa "tillämpas den tioåriga preskriptionstid som fastställs i artikel 2946 i civillagen ...".
38 Med dessa premisser som utgångspunkt uppstår en första fråga av rent processuell karaktär, som den franska regeringen har hänvisat till i sitt yttrande, då den ifrågasätter huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till sakprövning: Enligt regeringens mening kan tillämpningen av de tidsfrister som fastställs i lag nr 428 möjligen leda till(21) att Apriles yrkanden bifalls. Detta innebär, enligt regeringen, att frågorna endast är hypotetiska till sin karaktär, och utan betydelse för avgörandet av tvisten vid den nationella domstolen.
39 Jag tror emellertid inte att sådana tvivel kan medföra hinder för att tolkningsfrågorna tas upp till sakprövning, varvid det i princip endast tillkommer den nationella domstolen att göra en bedömning av deras relevans.(22) Det tillkommer naturligtvis inte heller domstolen att lösa en rent nationell fråga, som avser tillämpningen på tvisten vid den nationella domstolen av de italienska lagar, som reglerar preskription av rättigheter och möjligheter att väcka talan.
40 Som jag tidigare har uppgivit förefaller det mig inte vara oförenligt med gemenskapsrätten att artikel 29 i lag nr 428 tillämpas på fall som uppkommit efter det att lagen trätt i kraft. Däremot kan det ifrågasättas att den tillämpas på dem som innehar rätten till återbetalning av de skatter som de tidigare betalat i den oriktiga tron att betalningsplikt förelåg, i den mån detta kan föra med sig att förutsättningarna för att göra krav gällande blir mindre förmånliga för dem än tidigare.
41 Det är klart att oförenlighet med gemenskapsrätten föreligger vad beträffar begäran om återbetalning som framställts före ikraftträdandet av de nya tidsfristerna: Rättssäkerhetsprincipen medger inte att sådana anspråk påverkas av en senare bestämmelse, som inte existerade då dessa anspråk framställdes och som försämrar rättsläget för sökandena. Så uppfattade de italienska domstolarna själva frågan när de lät bli att tillämpa den ifrågavarande artikeln retroaktivt.
42 Men problemet gäller inte endast de anspråk som redan har framställts före den 27 april 1991, utan också de som framställts efter detta datum, i fråga om skatter och avgifter som betalats innan den nya lagen började gälla. Precis så är det i fallet med Aprile: Tullarna hade (felaktigt) betalats under år 1990, före utfärdandet av lag nr 428, vilket innebär att lagen vid den tiden gjorde det möjligt att under tio år från denna tidpunkt göra eventuella anspråk gällande som grundade sig på dessa tullar (allmän tioårig preskriptionstid). Det faktiska anspråket framställdes inte förrän i mars år 1994.
43 Domstolen har i domen i målet Deville(23) av den 29 juni 1988, förklarat att "om en viss lagstiftning till följd av en dom från domstolen förklaras vara oförenlig med fördraget, får det i nationell lagstiftning inte antas en processrättslig bestämmelse som särskilt minskar möjligheterna att föra talan om återbetalning av avgifter som otillbörligen uppburits till följd av lagstiftningen i fråga. Det tillkommer den nationella domstolen att undersöka huruvida den omtvistade bestämmelsen minskar de möjligheter att föra talan om återbetalning som skulle ha funnits om bestämmelsen inte existerade".(24)
44
Målet Deville har en annan profil än detta mål: I den franska lagstiftningen hade det antagits en särskild bestämmelse (artikel 18 i lagen av den 11 juli 1985) för att uttryckligen avskaffa en skatt som förklarats vara oförenlig med gemenskapsrätten, och som domstolen givit ett förhandsbesked om i domen av den 9 maj 1985 i målet Humblot(25). I samma artikel stipulerades att de skattskyldiga som gjorde anspråk på återbetalning av skatten efter den 9 maj 1985 skulle kunna få detta anspråk tillgodosett såvida det framställdes inom en viss tid (om vilkens tolkning parterna var oense), räknat från den dag då skatten betalades. Domstolen ansåg sig inte vara behörig att då den svarade på tolkningsfrågan avgöra huruvida den nationella lagstiftningen faktiskt minskade de möjligheter att göra anspråk gällande som tidigare funnits till förmån för den skattskyldige.
45 Följande kan däremot sägas om det aktuella målet:
a) Även om det uppenbarligen har skett en reducering av möjligheterna att begära återbetalning av felaktigt betalda pålagor, som i förhållande till den tidigare bestämmelsen fastställs i den nya lagen och detta har framhävts av de nationella domstolarna, är det också riktigt att denna lag enligt domstolarnas tolkning gör det möjligt att framställa anspråk under tre års tid efter dess ikraftträdande(26), en tidsfrist som bör anses vara tillräcklig för att garantera en effektiv rätt till återbetalning.
b) Till skillnad från målet Deville är den ifrågasatta nationella lagstiftningen inte av en sådan speciell karaktär att den endast är tillämplig på en viss pålaga som tidigare förklarats vara oförenlig med gemenskapsrätten, utan den berör i stället en hel rad nationella pålagor, vilkas ordning för preskription och andra frister slås samman med den ordning som redan regleras i tullagstiftningen.
c) Lag nr 428 har antagits efter domstolens ovannämnda dom av den 30 maj 1989, i vilken det har förklarats att endast en del av de avgifter som uppburits med stöd av de italienska tullbestämmelserna har uppburits i strid med gemenskapsrätten(27). Däremot får naturligtvis inte lag nr 428 anses vara en lagstiftningsåtgärd avsedd att "reagera" mot andra, senare domar från domstolen: Detta är fallet med den likaledes ovannämnda domen av den 21 mars 1991, där andra avgifter som uppburits med stöd av dessa bestämmelser av samma orsak har förklarats vara oförenliga med gemenskapsrätten, och domen i målet Aprile av den 5 oktober 1995, som är tillämplig på varor med ursprung i tredje land.
46 Jag tror inte att det i detta avseende är nödvändigt att analysera huruvida en bestämmelse som förkortar preskriptionstiderna för en talan som kan komma att väckas i enlighet med den tidigare lagstiftningen, kan anses vara retroaktiv i egentlig mening. Som bekant går åsikterna i doktrinen beträffande denna fråga isär, liksom de lösningar som antagits genom lagar och de högsta domstolarnas rättspraxis(28). Men i vilket fall som helst är det nu frågan om att undersöka om en sådan bestämmelse, i den mån den berör situationer som skyddas av gemenskapsrätten, är förenlig med principerna i domen i målet Deville.
47 Skall den princip som ligger till grund för domen i målet Deville med andra ord anses vara så absolut att den under inga omständigheter medger att omfattningen av det tidigare rättsskyddet minskas genom en senare lagändring? Kvarstår det en absolut rätt för den skattskyldige som har betalat en pålaga som är oförenlig med gemenskapsrätten att göra anspråk på återbetalning enligt de (icke-diskriminerande och icke-illusoriska) nationella bestämmelser som var i kraft när betalningen ägde rum eller då det förklarades att den var oförenlig med gemenskapsrätten?
48 Det skyddssyfte som ligger till grund för rättsfallet Deville avser att upprätthålla status quo ante för de skattskyldiga som har förlitat sig på att möjligheterna att vidta rättsliga åtgärder mot otillbörlig beskattning kvarstår. Sådana möjligheter bör inte försämras precis när det - genom rättspraxis eller lagstiftning - uttryckligen har förklarats att beskattningen är oförenlig med gemenskapsrätten och därmed otillbörlig.
49 Detta bör enligt min mening inte innebära en förpliktelse att bibehålla ett rättsligt system som gällde tidigare fullständigt "fryst", tills det inte längre är möjligt att ändra det genom lagstiftning. Däremot anser jag att det skulle vara tillåtet med en ändring av detta system om det skedde i form av en allmän lagstiftningsåtgärd, förutsatt att de berörda därigenom inte hindrades att utöva sin rätt att framföra anspråk och att de för detta ändamål beviljas en tillräckligt lång tidsfrist under iakttagande av principen om rätt till ett verksamt rättsligt skydd.
50 Exakt sådana är omständigheterna i tvisten vid den nationella domstolen, sett såväl ur ett normativt som ur ett faktiskt perspektiv.
51 Å ena sidan berör den nationella bestämmelsen inte endast en viss pålaga, utan den gestaltar sig som en åtgärd för att ge allmän giltighet åt ett rättsligt system som gällde tidigare (det system som fastställdes i tullagen). Det är riktigt att artikel 29 i lag nr 428 både till rubrik och innehåll uttryckligen avser återbetalning av pålagor som är oförenliga med gemenskapsrätten. Men det är ju också frågan om en generaliserande åtgärd genom vilken man försöker att jämställa talan om återbetalning som grundar sig på en kränkning av gemenskapsrätten med liknande talan som grundar sig på nationell rätt, och att "inordna återbetalning av avgifter som felaktigt har uppburits och som motsvarar en stor del av skatterna ... under ett enda system".(29)
52 Eftersom det var fråga om avgifter som betalats av bolaget Aprile i november 1990, ett fåtal dagar innan den nya lagen nr 428 antogs, var den tidsfrist på tre år som fastställdes i lagen för att begära återbetalning faktiskt sett mer än tillräcklig för att talan om återbetalning skulle kunna väckas i tid. Utan hinder kunde bolaget alltså under en lång tid efter ikraftträdandet av den nya lagen utöva sin rätt till återbetalning av avgiften.
53 Sammanfattningsvis kan omständigheterna i detta mål inte jämföras med omständigheterna i målen Deville och Barra. Inte heller bör domstolens rättspraxis beträffande dessa mål tolkas på ett så restriktivt sätt att den hindrar varje ändring i lagstiftningen om ordningen för talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp, som har införts efter en dom från domstolen. Förutsatt att det efter en sådan lagändring fortfarande finns tillräckliga möjligheter att begära återbetalning av dessa pålagor (till exempel, som i detta fall, under en tidsfrist på tre år), anser jag inte att ändringen kan anses vara oförenlig med gemenskapsrätten.
Den tredje och den fjärde tolkningsfrågan
54 Den tredje och den fjärde tolkningsfrågan berör samma sak. Jag anser att de bör analyseras samtidigt, liksom alla intervenienter i förhandsförfarandet har gjort. Ingen av de deltagande ifrågasätter i själva verket innehållet i den tredje frågan (huruvida de nationella domstolarna är bundna av de principer som fastställts av domstolen, eftersom dessa är "oskrivna normer" i gemenskapsrätten). De tar för givet att domstolarna har en sådan iakttagelseplikt, som är en naturlig följd av de skyldigheter som följer av EG-fördraget eller av gemenskapsinstitutionernas rättsakter, varvid det tillkommer domstolen att säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av fördraget (artikel 164 i EG-fördraget).
55 Den nationella domstolen har frågat om en medlemsstat som ännu inte har anpassat sin nationella rätt till gemenskapsrättsliga bestämmelser med direkt effekt kan göra gällande att preskriptionstider eller andra frister har börjat att löpa under den tid då den nationella reglering som är oförenlig med gemenskapsrätten har varit gällande. Den har uttryckligen hänvisat till verkan av domstolens dom av den 25 juli 1991 i målet Emmott(30), som såväl kommissionen och de olika intervenerande medlemsstaterna som sökandebolaget i målet vid den nationella domstolen har yttrat sig om.
56 Som bekant, har domstolen i denna dom förklarat: "... innan direktivet har blivit korrekt genomfört kan den medlemsstat som underlåter detta inte gentemot en enskild som mot staten i fråga väckt talan i syfte att tillvarata de rättigheter som bestämmelser i direktivet tillerkänner denne, åberopa att dennes talan väckts för sent. Vidare följer härav att en frist för väckande av talan enligt nationell rätt kan börja löpa först från den tidpunkten".(31)
57 Det är emellertid riktigt att räckvidden hos rättsfallet Emmott senare har begränsats av domstolen, som har betonat att det endast är möjligt att tillämpa detta rättsfall när det är fråga om samma speciella omständigheter som i det målet. I domarna av den 27 oktober 1993, Steenhorst-Neerings(32), och av den 6 december 1994, Johnson(33), har domstolen bekräftat att de nationella preskriptionstiderna med stöd av vissa direktiv är tillämpliga på anspråk med avseende på socialförsäkringsunderstöd, även om direktiven ännu inte i vederbörlig ordning har införlivats i nationell rätt.
58 Under detta förhandsförfarande har domstolen avkunnat de ovannämnda domarna i målen Haahr Petroleum och Texaco Olieselskabet Danmark, varvid den ånyo har avfärdat tillämpningen av den rättsprincip som fastställts i domen i målet Emmott. I de båda målen hade en begäran om återbetalning - som grundade sig på en överträdelse av artikel 95 i fördraget - avvisats av de danska myndigheterna, som åberopade en nationell bestämmelse till följd av vilken en talan som avser återbetalning av felaktigt inbetalda avgifter preskriberas när en tidsfrist på fem år förflutit, från betalningsdagen räknat. Domstolen återupprepade att det inte var oförenligt med gemenskapsrätten att i dessa två fall tillämpa bestämmelsen, trots att den helt eller delvis var till hinder för återbetalning av avgifterna.
59 Slutligen har domstolen avkunnat domen av den 2 december 1997, i målet Fantask m.fl.(34), två månader före förhandlingen i detta mål. Denna dom är av särskilt stor betydelse för det aktuella målet, eftersom omständigheterna i målet Fantask m.fl. de facto och de jure motsvarar omständigheterna i det aktuella målet.
60 Liksom i det aktuella målet frågade den nationella domstolen, som i målet Fantask m.fl. skulle avgöra en tvist med samma slags utmärkande egenskaper som de som domstolen precis redogjort för, "... om gemenskapsrätten är till hinder för att en medlemsstat åberopar en nationell preskriptionsfrist mot ett krav på återbetalning av avgifter som har uppburits i strid med gemenskapsrätten så länge medlemsstaten inte har införlivat detta direktiv på ett korrekt sätt. Även sökandebolagens och kommissionens yttrande grundade sig på de principer som fastslås i domen i målet Emmott, medan de regeringar som inkom med yttranden i förfarandet för förhandsavgörande motsatte sig att dessa principer skulle tillämpas."
61 Domstolen beslutade sig ännu en gång för den sistnämnda lösningen, varvid den återupprepade samma slags resonemang som det jag tidigare hänvisat till.
62 För det första påminde den om att det i avsaknad av en gemenskapsrättslig reglering i frågan som en allmän princip tillkommer varje medlemsstat att i sin nationella rättsordning reglera de processrättsliga bestämmelserna om talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp, förutsatt att dessa förfaranden varken är mindre förmånliga än de som avser liknande nationella anspråk eller medför att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten.
63 För det andra har domstolen efter det att den har betonat att fastställande av skäliga tidsfrister för väckande av talan, vid äventyr av preklusion i rättssäkerhetens intresse, vilket skyddar både den skattskyldige och den berörda myndigheten, är förenligt med gemenskapsrätten, understrukit att sådana frister således inte kan anses medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten, även om den omständigheten att dessa frister löper ut per definition medför att den talan som har väckts helt eller delvis avvisas. Kort sagt skall den preskriptionstid på fem år som fastställts i dansk rätt betecknas som skälig, och den tillämpas både på talan som grundas på gemenskapsrätt och på nationell rätt.
64 För det tredje har domstolen återigen avfärdat att de principer som har fastslagits i domen i målet Emmott skulle vara tillämpliga på detta slags tvister. Domen i målet Emmott var berättigad med hänsyn till omständigheter som var utmärkande för det målet, enligt vilka preklusionen medförde att sökanden i målet vid den nationella domstolen helt berövades möjligheten att göra gällande sin rätt till likabehandling enligt ett gemenskapsdirektiv.
65 Domstolen har dragit slutsatsen att "gemenskapsrätten i sin nuvarande utformning inte är till hinder för att en medlemsstat, som har underlåtit att införliva direktivet på ett korrekt sätt, gentemot en talan om återbetalning av felaktigt inbetalda avgifter som har uppburits i strid med direktivet, åberopar en nationell preskriptionsfrist som börjar löpa den dag då anspråken avseende den aktuella avgiften uppkom, om en sådan frist inte är mindre förmånlig om talan väcks med stöd av gemenskapsrätten än om den väcks med stöd av nationell rätt och den inte medför att i det praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten."
66 Med hänsyn till de presenterade principernas tydlighet och den uppenbara likheten mellan omständigheterna de facto och de jure i målet Fantask m.fl. och i detta mål, avstod kommissionen under den muntliga förhandlingen från att fortsätta att hävda sin tidigare ståndpunkt och medgav att frågan hade blivit definitivt avgjord efter domen i målet Fantask m.fl.. Sökanden i målet vid den nationella domstolen försökte däremot att under samma förhandling betona olikheter mellan de danska och italienska rättsordningarna som uteslöt möjligheten att på det aktuella målet tillämpa de principer som hade fastslagits i målet Fantask m.fl.
67 Enligt min uppfattning misslyckades detta försök, framför allt därför att utgångspunkten visade sig vara felaktig: I stället för att upptäcka presumtiva skillnader mellan målet Fantask m.fl. och detta mål hade det varit nödvändigt att fastslå likheten i omständigheterna mellan målet Emmott och detta mål, eftersom det i rättspraxis efter domen i målet Emmott har fästs vikt vid den speciella karaktären hos omständigheterna, vilka var avgörande för utgången i detta mål. I detta avseende framhöll den brittiska regeringen under förhandlingen att det - bland annat - var de egna myndigheterna som uppmanade fru Emmott att inte väcka talan. Däremot har inget hindrat italienska bolag att utöva sin rätt att väcka talan avseende erläggandet av avgifter.
68 För det andra och oberoende av det ovanstående, har de skillnader som gjorts gällande mellan de båda nationella lagstiftningarna ingen relevans med avseende på den betydelse doktrinen i målet Fantask m.fl. har för detta mål. Oberoende av om tidsfristen är fem eller tre år, den har fastställts i en allmän eller en särskild bestämmelse som tillämpas på en viss kategori av avgifter, det har skett en förändring i rättspraxis beträffande tolkningen av den tidigare bestämmelsen eller inte, är det viktiga att domstolen har bekräftat att den fem- eller treåriga preskriptionstiden som kan invändas mot talan om återbetalning av felaktigt inbetalda pålagor, och som grundas på gemenskapsrätten, kan börja löpa från den tidpunkt då betalningen skedde, och inte från den tidpunkt då staten på ett korrekt sätt införlivade direktivet med sin nationella rätt.
Förslag till avgörande
Följaktligen föreslår jag att domstolen skall besvarara de tolkningsfrågor som ställts av Guidice conciliatore di Milano på följande sätt:
1) Gemenskapsrätten utgör inte hinder för att det i de nationella rättsordningarna föreskrivs att talan mot skattemyndigheter om återbetalning av felaktigt inbetalda pålagor skall ha väckts inom en frist av tre år, även om denna frist inte motsvarar den frist som föreskrivs för talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp mellan enskilda, förutsatt att den tillämpas utan åtskillnad på talan om återbetalning som grundas på nationell rätt och talan om återbetalning som följer av gemenskapsbestämmelsers tillämpning.
2) Gemenskapsrätten utgör inte hinder för en nationell bestämmelse som, för att göra det rättssystem som tillämpas på vissa kategorier av pålagor enhetligt, förkortar preskriptionstider och andra frister för att väcka talan som dessförinnan var tillämpliga i fråga om återbetalning av pålagor som uppburits i strid med bestämmelserna i ett direktiv, förutsatt att det i bestämmelsen fastställs en tillräckligt lång tidsfrist (till exempel tre år) från det att den träder i kraft för att väcka talan.
3) Gemenskapsrätten utgör inte hinder för att, på en begäran om återbetalning av en pålaga som är oförenlig med ett direktiv, tillämpa nationella bestämmelser enligt vilka talan om återbetalning av felaktigt inbetalda pålagor preskriberas vid utgången av en frist av tre år från det att betalningen sker, även om dessa bestämmelser har till följd att nämnda återbetalning helt eller delvis hindras.
(1) - Mål C-125/94 (REG 1995, s. I-2919).
(2) - Lag om fullgörande av de förpliktelser som åvilar Italien till följd av dess medlemskap i Europeiska gemenskaperna (GURI, tillägg 1991, nr 10).
(3) - Artikelns första stycke har följande ordalydelse: "Den femåriga preskriptionstid som införts genom artikel 91 i den konsoliderade tullagen, som antagits genom dekret nr 43 av den italienska republikens president av den 23 januari 1973, skall vara tillämplig på varje begäran och talan om återbetalning av belopp som har betalats i samband med tulltransaktioner. Denna preskriptionstid och den preskriptionstid som anges i artikel 84 i tullagen förkortas till tre år från och med den nittionde dagen efter lagens ikraftträdande." Artikel 91 i tullagen hade ursprungligen följande lydelse: "Den skattskyldige äger rätt till återbetalning av avgifter som har inbetalats med för högt belopp till följd av att skatten påförts enligt felaktiga beräkningsgrunder eller till följd av att sådana avgifter påförts, som inte fastställs i gällande tulltaxa för den i varuspecifikationen beskrivna varan. En förutsättning för att den skattskyldige skall kunna hävda anspråk i ovannämnda hänseende är att han framför sin begäran inom den femåriga preskriptionstiden, som räknas från betalningsdagen, och att han bifogar det ursprungliga betalningsbeviset till sin begäran."
(4) - Lag nr 428, som publicerades i Gazetta Ufficiale den 12 januari 1991, trädde i kraft den 27 januari samma år. Följaktligen förkortades den femåriga preskriptionstiden till tre år från och med den 21 april 1991.
(5) - REG 1989, s. 1483.
(6) - REG 1991, s. I-1575.
(7) - Under den muntliga förhandlingen åberopade sökandebolagets ombud den "civilrättsliga" naturen hos det inbetalda beloppet eftersom det enligt hans mening är fråga om ett "vederlag" för en tjänst, inom ramen för ett jämställt förhållande där det inte föreligger någon offentlig myndighetsutövning. Trots att det förefaller mig utomordentligt svårt att hävda denna ståndpunkt när det är fråga om avgifter som har karaktären av tullar som regleras av en offentlig myndighet och som uppkommer i offentliga tjänstemäns tjänsteutövning, tillkommer det endast den nationella domstolen att med tillämpning av bestämmelserna i den egna rättsordningen ta ställning till ett sådant påstående.
(8) - Domen har nummer 12024 (Massimario del Foro Italiano 1992), och motsvarar nummer RGN 4373/91. Ibland anges den med det datum som finns i texten (den 10 april 1992), medan den vid andra tillfällen anges med det datum då den lämnades in till "Cancelleria" (den 6 november 1992).
(9) - Under rubrikerna "om korta preskriptionstider" och "om presumtiva preskriptionstider" i den italienska civillagen i artiklarna 2947 ff. regleras de fall då fristerna är kortare än vanligt. Till exempel, i fråga om skadestånd (fem år), relationer mellan bolagsmän (fem år), transport- och försäkringsavtal (ett år), anställningsförhållanden (ett eller tre år, beroende på omständigheterna), etcetera.
(10) - Mål 61/79 (REG 1980, s. 1205; svensk specialutgåva, volym 5).
(11) - Domar av den 16 december 1976 i mål 33/76, Rewe (REG 1976, s. 1989; svensk specialutgåva, volym 3), och i mål 45/76, Comet (REG 1976, s. 2043).
(12) - Mål C-261/95 (REG, s. I-4025).
(13) - Mål 386/87 (REG 1989, s. 3551), punkt 15-18.
(14) - De förenade målen C-114/95 och C-115/95 (REG 1997, s. I-4263), punkt 45-49.
(15) - Mål C-90/94 (REG 1997, s. I-4085), punkt 46-53.
(16) - Kommissionen har i detta mål begränsat sig till att hänvisa till sitt yttrande i målet EDIS.
(17) - "Corte di Cassazione har vid många tillfällen uttalat sig beträffande frågan om preskriptionstid och fastställt att bestämmelsen i artikel 91 i tullagen (om den femåriga preskriptionstiden) - enligt den ordalydelse som gällde före ikraftträdandet av artikel 29 första stycket i lag nr 428 av den 29 december 1990 - endast avsåg de fall av återbetalning av erlagda belopp som genom räknefel eller felaktig tillämpning av tulltaxan varit för höga, medan preskriptiontiden som vanligt var tio år då det - liksom i detta mål - rörde sig om felaktigt inbetalda belopp (därför att förvaltningen hade uppburit belopp för vilka det inte förelåg någon betalningsskyldighet). (Domarna nr 2217 från år 1989 och 2464 från år 1987)."
(18) - "Emellertid bör talan [om upphävande av dom] analyseras mot bakgrund av den senare regleringen i artikel 29 första stycket i lag nr 428 av den 29 december 1990. I denna har det med avseende på artikel 91 i tullagen föreskrivits om en femårig tidsfrist (och inte bara preskriptionstid) som förklarats vara tillämplig på alla de fall där det är möjligt att framställa en begäran eller väcka talan om återbetalning av belopp som har betalats i samband med tulltransaktioner."
(19) - "Corte di Cassazione förklarade likväl vid tolkningen av bestämmelsen (dom nr 7248 från år 1991) att denna är fullständigt nyskapande, eftersom den har förvandlat en preskriptionstid till en annan frist och har utsträckt tillämpningen av artikel 91 till fall (som avgifter som otillbörligen uppburits inom gemenskapen) som säkerligen inte omfattades av artikelns tidigare ordalydelse. Trots att det medges att lagstiftaren har velat tillskriva detta lagrum retroaktiv verkan, vilket redan har fastställts genom argument som i huvudsak bekräftats av Corte costituzionale (beslut nr 444 från år 1991), bör det inte vara tillämpligt på begäran om återbetalning av avgifter som otillbörligen uppburits inom gemenskapen, eftersom det har försvårat utövandet av rätten till återbetalning (på grund av att det är omöjligt att avbryta preskriptionstider) och till och med kan medföra att denna rätt går förlorad (eftersom fristen ex officio kan anses ha löpt ut)."
(20) - Bilaga nr 6.
Det är fråga om ett svar som gavs den 23 april 1996 till bolagets företrädare av Ministero delle Finanze, Dipartimento delle dogane e delle imposte indirette, som hänskjöts för utlåtande från Avvocatura Generale delle Stato.
(21) - Beslutet om hänskjutande ger anledning till liknande tvivel när det fastställs: "I det aktuella målet ingav konkursförvaltaren för Aprile begäran om återbetalning den 30 mars 1994 och detta skedde således efter ikraftträdandet av lag nr 428/1990, när preskriptionstiden skulle anses vara förkortad till tre år .... Den nittionde dagen efter den dag då lag nr 428/1990 trädde i kraft, varvid den femåriga tidsfristen förkortades till tre år, inföll den 27 april 1991, vilket medför att begäran från konkursförvaltaren för Aprile har ingetts inom den treåriga tidsfristen, om det anses att denna började löpa från den ifrågavarande dagen. Begäran har däremot inte ingetts inom den treåriga fristen om det skall anses att de preskriptionstider som fastställts för bestämmelsen 'löper' vid lagens ikraftträdande."
(22) - Emellertid måste jag medge att den franska regeringens tes förefaller mig övertygande: Om den treåriga preskriptionstiden inte trädde i kraft förrän den 27 april 1991 och begäran om återbetalning framställdes den 30 mars, var den tidsfrist som skulle tillämpas på denna begäran den allmänna tidsfristen på fem år som inte berördes av den förkortning till tre år som fastställdes i lag nr 428, och som endast gällde från den nittionde dagen efter ikraftträdandet (det vill säga, från och med den 27 april 1991). Under dessa omständigheter har Apriles begäran om återbetalning framställts i rätt tid.
(23) - Mål 240/87 (REG 1988, s. 3513).
(24) - Samma princip har redan fastställts i domen av den 2 februari 1988 i mål 309/85, Barra (REG 1988, s. 355; svensk specialutgåva, volym 9). Där anses det vara oförenligt med gemenskapsrätten att den återbetalningsskyldighet som fastställts i en tidigare dom från domstolen (dom av den 13 februari 1985 i mål 293/83, Gravier (REG 1985, s. 593; svensk specialutgåva, volym 8) begränsas genom nationell lagstiftning såtillvida att den endast främjar dem som har väckt talan före avkunnandet av sistnämnda dom.
(25) - Mål 112/84 (REG 1985, s. 1367).
(26) - Företrädaren för den italienska regeringen gjorde ett uttalande med samma innebörd under den muntliga förhandlingen.
(27) - Se punkt 10 i detta förslag till avgörande.
(28) - Den nationella domstolen betonar i sin begäran om förhandsavgörande att den nya tidsfristen också tillämpas på utövandet av tidigare uppkomna rättigheter, när detta i enlighet med artikel 252 i tillämpnings- och övergångsbestämmelserna till den italienska civillagen (RD av den 30 mars 1942, nr 318) är beroende av utgången av en kortare frist än den som fastställdes i den tidigare lagen. Den nya tidsfristen börjar dock att löpa från och med den nya bestämmelsens ikraftträdande. Motsvarande föreskrifter finns i många civillagar eller liknande bestämmelser.
(29) - Se härvidlag Corte di cassaziones bedömning i punkt 19 i detta förslag till avgörande.
(30) - C-208/90 (REG 1991, s. I-4269).
(31) - Punkt 23.
(32) - Mål C-338/91 (REG, s. I-5475).
(33) - Mål C-410/92 (REG, s. I-5483).
(34) - Mål C-188/95 (REG, s. I-0000), punkt 42-52.