62004CC0215_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Genom förevarande begäran om förhandsavgörande har Østre Landsret (Danmark) begärt att domstolen skall uttala sig om tolkningen av flera bestämmelser i rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen(2) .
2. Genom de tolkningsfrågor som den hänskjutande domstolen har ställt uppmanas domstolen särskilt att närmare ange viktiga beståndsdelar i det förfarande som reglerar transporter av avfall för återvinning mellan medlemsstater.
I – Gemenskapsrättsliga bestämmelser
3. Som domstolen har slagit fast(3), syftar ovannämnda förordning till att tillhandahålla ett harmoniserat system av förfaranden genom vilka avfallstransporterna kan begränsas för att säkerställa skyddet för miljön.
4. I förordningens andra avdelning fastställs det förfarande som skall tillämpas i fråga om avfallstransporter mellan medlemsstater. Kapitel A i andra avdelningen innehåller artiklarna 3–5 och åsyftar avfall för bortskaffande. Kapitel B under samma avdelning innehåller artiklarna 6–11 och åsyftar avfall för återvinning. Bestämmelserna i fråga om transporter av avfall för återvinning är mindre stränga än dem som gäller för transporter av avfall för bortskaffande. Denna skillnad kan förklaras med gemenskapslagstiftarens önskan att säkerställa att återvinning prioriteras.(4) Begreppen ”bortskaffande” och ”återvinning” av avfall definieras i rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall(5) och det finns en uttrycklig hänvisning till detta direktiv i förordningen(6) .
5. Enligt förordningen är de fysiska eller juridiska personer, som kallas anmälare, vilka har för avsikt att genomföra en avfallstransport från en medlemsstat till en annan i syfte att bortskaffa eller återvinna avfallet, skyldiga att underrätta behöriga myndigheter samt mottagaren av avfallet om den planerade transporten.
6. I artikel 2 g i förordningen definieras anmälare på följande sätt:
”g) ’anmälare’, varje fysisk eller juridisk person som är anmälningspliktig, dvs. någon som anges i det följande och som avser att transportera avfall eller låta transportera avfall:
i) den i vilkens verksamhet avfallet har uppkommit (ursprunglig producent)
eller
ii) om detta inte är tillämpligt, en insamlare som en medlemsstat godkänt för detta ändamål eller en registrerad eller godkänd handlare eller mäklare som svarar för att avfall bortskaffas eller återvinns
eller
iii)	om dessa inte är kända eller saknar tillstånd, den som innehar eller har förfoganderätt till avfallet (innehavare), …
…”
7. Enligt det nionde skälet i förordningen syftar den anmälan till behöriga myndigheter som skall föregå en avfallstransport till att dessa ”underrättas särskilt om avfallstyp samt om transport och bortskaffande eller återvinning av avfallet och därigenom kan vidta nödvändiga åtgärder för att skydda människors hälsa och miljön, inbegripet möjligheten att göra skäliga invändningar mot transporten”.
8. Vad beträffar anmälningsförfarandet i fråga om avfall för återvinning framgår följande av artikel 6 i förordningen:
”1. Om anmälaren avser att transportera avfall för återvinning ... från en medlemsstat till en annan eller låta det gå i transit genom en eller flera medlemsstater ... skall han anmäla detta till den behöriga destinationsmyndigheten och sända kopior av anmälan till behöriga avsändar- och transitmyndigheter samt till mottagaren.
…
3. Anmälan skall göras med hjälp av den fraktsedel som utfärdas av den behöriga avsändarmyndigheten.
4. I samband med anmälan skall anmälaren fylla i fraktsedeln och på begäran från behöriga myndigheter tillhandahålla ytterligare uppgifter och dokumentation.
5. Anmälaren skall på fraktsedeln särskilt ange följande:
– Ursprung, sammansättning och mängd avseende det avfall som skall återvinnas, inbegripet uppgift om producenten samt, om avtalet härrör från olika källor, en detaljerad förteckning över avfallet med uppgift om den ursprungliga producentens identitet, om denna är känd
...”
9. Av artikel 7 i förordningen föreskrivs vidare:
”1. Senast tre arbetsdagar sedan anmälan inkommit skall den behöriga destinationsmyndigheten sända en bekräftelse till anmälaren och kopior av anmälan till övriga behöriga myndigheter och till mottagaren.
2. De behöriga destinations-, avsändar- och transitmyndigheterna skall ha möjlighet att senast 30 dagar sedan bekräftelsen avsänts invända mot transporten. En sådan invändning skall grundas på vad som sägs i punkt 4. Varje invändning skall framställas skriftligen till anmälaren och till övriga berörda behöriga myndigheter inom fristen på 30 dagar.
De berörda behöriga myndigheterna får besluta att lämna ett skriftligt samtycke inom kortare tid än 30 dagar.
…
4. a) De behöriga destinations- och avsändarmyndigheterna får framföra motiverade invändningar mot den avsedda transporten i följande fall:
– i enlighet med direktiv 75/442/EEG, särskilt artikel 7 i detta
eller
– om transporten inte sker i enlighet med nationella lagar och andra författningar om miljöskydd, allmän ordning, allmän säkerhet eller hälsoskydd
…”
10. I artikel 8.1 i förordningen föreskrivs följande:
”1. Om inga invändningar har gjorts får transporten genomföras när fristen på 30 dagar har löpt ut. Ett underförstått samtycke gäller dock inte längre än ett år från den dagen.
Om de behöriga myndigheterna ger skriftligt samtycke, får transporten ske så snart samtliga nödvändiga samtycken erhållits.”
11. Därutöver finns i artikel 10 i förordningen särskilda bestämmelser som skall tillämpas på sådant avfall för återvinning som ännu inte förts in i bilaga 2, 3 eller 4. Sålunda föreskrivs det att samma förfaranden som anges i artiklarna 6–8 skall tillämpas i fråga om sådant avfall, med den skillnaden att ”[d]e berörda behöriga myndigheternas samtycke [dock] skall … föreligga innan transporten påbörjas”. Av handlingarna i målet framgår det att ifrågavarande förfarande skall tillämpas på den transport av avfall som utgörs av elektroniska produkter och som är i fråga i förevarande mål.
12. Slutligen skulle jag vilja nämna att Europeiska gemenskapernas kommission den 30 juni 2003 lade fram ett förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om transport av avfall(7), och senare den 8 mars 2004 ett ändrat förslag till samma dokument(8), som till dags datum ännu inte har antagits av någon av de två institutionerna. Jag kommer längre fram att ange några av de ändringar som har föreslagits beträffande det anmälningsförfarande som skall tillämpas på avfall avsett för återvinning.
II – Tvisten vid den nationella domstolen
13. Bolaget Marius Pedersen A/S (nedan kallat Pedersen) ansökte hos Miljøstyrelsen, som är ett nationellt miljöorgan och den behöriga myndigheten i Danmark för att ta emot anmälningar om import samt kopior av anmälningar om export av avfall(9), om tillstånd att transportera 2 000 ton avfall från elektroniska produkter till sitt partnerföretag i Tyskland, för återvinning av avfallet.
14. En anmälan enligt artikel 6 i förordningen inkom till de behöriga myndigheterna i destinationsmedlemsstaten den 25 februari 2000. Myndigheterna avsände den 2 mars 2000 en bekräftelse till Pedersen samt till Miljøstyrelsen på att anmälan hade tagits emot.
15. Genom en skrivelse av den 14 mars 2000 begärde Miljøstyrelsen att Pedersen skulle inkomma med en mer detaljerad beskrivning av det avfall som skulle exporteras. Denna begäran följdes av en skriftväxling mellan de båda parterna i målet, av ett möte som ägde rum den 18 oktober 2000 och därefter av ytterligare två skrivelser från Miljøstyrelsen av den 31 oktober 2000 respektive den 9 juli 2001 där den sistnämnda preciserade för Pedersen vilka upplysningar man ansåg sig behöva för att kunna bevilja tillståndet.
16. Miljøstyrelsen avslog ansökan om exporttillstånd med motiveringen att Pedersen inte hade tillhandahållit de uppgifter som behövdes för att pröva ansökan, och då särskilt:
– En förteckning över ursprungliga avfallsproducenter liksom en fullmakt från dessa av vilken det framgår att Pedersen har rätt att företräda dem i samband med export av insamlat avfall. Följaktligen kunde Pedersen inte ha agerat i egenskap av anmälare för transporten.
– Bevis på att avfallet i den tyska anläggningen skulle bearbetas på ett sätt som ur miljöhänseende kan likställas med det som föreskrivs enligt dansk lagstiftning.
– Fullständiga uppgifter vad beträffar avfallets sammansättning. På formuläret för gränsöverskridande transporter hade sökanden uppgivit att det rörde sig om en transport av ”avfall från elektroniska produkter”.
För övrigt har Miljøstyrelsen, med hänvisning till den påstått ofullständiga anmälan, gjort gällande att den tidsfrist på 30 dagar som föreskrivs i artikel 7.2 i förordningen inom vilken behörig avsändarmyndighet skall lämna sitt medgivande eller komma med invändningar inte kan anses ha börjat löpa.
Pedersen överklagade till Østre Landsret, eftersom bolaget ansåg att det tillhandahållit tillräckliga uppgifter för att Miljøstyrelsen skulle kunna bevilja det tillstånd som det ansökt om, att tidsfristen inom vilken invändningar kunde framställas hade löpt ut och att Pedersen följaktligen hade rätt att genomföra exporten.
III – Begäran om förhandsavgörande
17. Eftersom Østre Landsret var osäker i fråga om tolkningen av flera av bestämmelserna i förordningen beslutade domstolen att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1) a)	Skall uttrycket ’om detta inte är tillämpligt’ i artikel 2 g ii i rådets förordning nr 259/93/EEG av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen, förstås så att en godkänd insamlare inte med automatik kan betraktas som anmälare av en export av avfall för återvinning?
b) Om svaret är jakande, ombeds domstolen att närmare ange under vilka omständigheter en godkänd insamlare kan betraktas som anmälare av export av avfall för återvinning.
c) Kan en sådan omständighet vara att avfallsproducenten inte är känd eller att antalet producenter är sådant och deras tillverkning så liten att det inte skulle vara rimligt att dessa individuellt behövde anmäla export av avfall?
2) Har behöriga myndigheter i avsändarstaten, med hänvisning till artikel 7.2 i förening med 7.4 a första och andra strecksatserna i förordning nr 259/93/EEG …, rätt att invända mot en ansökan om tillstånd att exportera avfall för återvinning, om anmälaren inte har tillhandahållit information om huruvida nämnda avfall kommer att bearbetas i destinationsstaten med metoder som miljömässigt är jämförbara med dem som fordras enligt avsändarstatens lagstiftning?
3) Skall artikel 6.5 första strecksatsen i förordning nr 259/93/EEG … förstås så att den informationsplikt som gäller beträffande avfallets sammansättning kan anses vara fullgjord om anmälaren angivit kategori av avfall, exempelvis ’avfall från elektroniska produkter’?
4) a)	Skall artikel 7.1 och 7.2 i förordning nr 259/93/EEG … förstås så att den frist som fastställs i artikel 7.2 börjar löpa från och med det att bekräftelse på anmälan avsänts från de behöriga myndigheterna i destinationsstaten, trots att myndigheterna i avsändarstaten inte anser sig ha erhållit alla de uppgifter som föreskrivs i artikel 6.5?
b) Vid nekande svar, vilka upplysningar skall ha bifogats anmälan för att den frist på 30 dagar som föreskrivs enligt artikel 7.2 skall anses ha börjat löpa?
c) Blir rättsföljden av att denna frist på 30 dagar överskrids att de behöriga myndigheterna inte längre kan framställa invändningar eller begära ytterligare upplysningar?”
IV – Bedömning
A – Den första tolkningsfrågan
18. Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida uttrycket ”om detta inte är tillämpligt”, som förekommer i artikel 2 g ii i förordningen, skall förstås så att en godkänd insamlare av avfall inte med automatik kan betraktas som anmälare av export av avfall för återvinning. Vid jakande svar på denna fråga vill den nationella domstolen vidare få veta under vilka förutsättningar en sådan godkänd insamlare kan betraktas som anmälare. Den hänskjutande domstolen undrar i detta hänseende särskilt över relevansen av två omständigheter, dels den omständigheten att avfallsproducenten inte är känd, dels den omständigheten att antalet producenter är sådant och den volym de hanterar så liten att det skulle vara orimligt att ålägga dessa att individuellt anmäla transporter av avfall.
19. Precis som den danska, den österrikiska och den polska regeringen, liksom kommissionen, anser jag att uttrycket ”om detta inte är tillämpligt” i artikel 2 g ii i förordningen skall förstås så att en godkänd insamlare inte med automatik, det vill säga under alla omständigheter, kan betraktas som anmälare av transport av avfall för återvinning.
20. Det framgår nämligen uttryckligen av ordalydelsen i artikel 2 g i och ii i förordningen att gemenskapslagstiftaren velat inrätta en hierarkisk ordning över personer som kan anmäla export av avfall till de behöriga myndigheterna. Sålunda följer av ordalydelsen i denna bestämmelse att det i första hand och huvudsakligen är ”den i vilkens verksamhet avfallet har uppkommit”, det vill säga den ursprunglige producenten av avfallet, som skall betecknas som anmälare.
21. ”[O]m detta inte är tillämpligt”,
och endast då, kan en insamlare som en medlemsstat har godkänt betraktas som anmälare, eftersom denne anges på andra plats enligt den rangordning som föreskrivs i artikel 2 g i och ii i förordningen. En godkänd insamlare får således endast betecknas som anmälare i andra hand i förhållande till avfallets ursprunglige producent och således inte med automatik.
22. Genom tolkningsfrågan uppmanas domstolen särskilt att fastställa under vilken eller vilka omständighet/er den ursprunglige producenten inte kan anses vara den ende som, enligt förordningen, kan godtas som anmälare.
23. Den hänskjutande domstolen begär i detta hänseende att domstolen skall uttala sig om två tänkbara fall. Det första är att avfallsproducenten inte är känd och det andra att antalet producenter är sådant och den volym de hanterar så liten att det skulle vara orimligt att dessa individuellt skulle behöva anmäla avfallstransporter.
24. Jag anser att de tänkbara fall som tagits upp av den hänskjutande domstolen är relevanta för bedömningen av hururvida en godkänd insamlare skall kunna betecknas som anmälare i den mening som avses i förordningen.
25. Vad beträffar det första fallet framstår det, enligt min uppfattning, som uppenbart att eftersom ingen kände till vem som var ursprunglig producent till det avfall som skulle transporteras – vilket kan vara fallet när det gäller övergivet avfall, utan märkning av vilken det framgår vem som tillverkat detsamma(10), är det i praktiken omöjligt att en sådan producent godtas som anmälare. Under sådana omständigheter har en godkänd insamlare, eftersom han figurerar i andra rang bland de personer som kan inta den rättsliga ställningen anmälare, behörighet att med stöd i själva förordningen anmäla transporten av det ifrågavarande avfallet till de behöriga myndigheterna.(11)
26. Vad beträffar det andra tänkbara fallet, nämligen ett stort antal aktörer som var och en tillverkar en liten avfallsmängd, har jag svårt att se att förordningen skall förstås så att den ålägger en undantagslös förpliktelse för dessa småproducenter, och bara för dem, att anmäla avsedda avfallstransporter. Jag anser att uttrycket ”om detta inte är tillämpligt”, i detta hänseende, skall ges en vid tolkning för att säkerställa att anmälningsförfarandet sker på ett effektivt sätt. En ökning av antalet anmälningar från tillverkare av små avfallsmängder skulle nämligen, enligt min uppfattning, motverka den förpliktelse att handlägga dessa anmälningar inom relativt korta tidsfrister som, i enlighet med förordningen, åligger de behöriga myndigheterna.
27. Att, under sådana omständigheter, vägra att medge att en godkänd insamlare får betecknas som anmälare skulle inte heller bidra till att separat insamling av avfall som utgörs av elektriska eller elektroniska produkter uppmuntrades. Även om direktiv 2002/96 inte var i kraft vid tidpunkten för omständigheterna vid den nationella domstolen kan det vara av intresse att notera att målsättningen att sådant avfall ”i hög grad insamlas separat” särskilt omnämns i detta direktiv.(12)
28. Målsättningen motiveras med hänsyn till att förekomsten av farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter kräver att avfallet som härrör från dessa genomgår särskild behandling. Separat insamling utgör därvid en förutsättning för att säkerställa att denna särskilda behandling genomförs liksom att återvinning av avfall som utgörs av elektriska och elektroniska produkter sker under miljövänliga förhållanden.(13)
29. I detta hänseende vill jag hävda att den tolkning, enligt vilken en godkänd insamlare, då det finns ett stort antal aktörer som var och en tillverkar små mängder avfall, skall godkännas som anmälare i den mening som avses i artikel 2 g i förordningen, skall anses stå i överensstämmelse med miljöskyddsändamålet i förordningen. Härvid bör, i enlighet med förordningens sjätte skäl, understrykas att ”det är viktigt att organisera övervakningen och kontrollen av avfallstransporter på ett sätt som tar hänsyn till behovet av att bevara, skydda och förbättra miljökvaliteten”.
30. Med hänsyn till det föregående, föreslår jag att svaret till den hänskjutande domstolen blir att uttrycket ”om detta inte är tillämpligt” i artikel 2 g ii skall tolkas så att en godkänd insamlare av avfall inte med automatik kan betraktas som anmälare för en transport av avfall för återvinning. Däremot kan en godkänd insamlare, med stöd av nämnda förordning, betecknas som anmälare för en sådan transport, särskilt då antingen avfallsproducenten är okänd eller om det finns ett stort antal producenter som var och en tillverkar små avfallsmängder.
B – Den andra tolkningsfrågan
31. Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 7.2 och 7.4 a första och andra strecksatserna i förordningen skall tolkas så att det skall anses vara tillåtet för den behöriga avsändarmyndigheten att invända mot en transport av avfall för återvinning om myndigheten i fråga inte har fått uppgifter från anmälaren av vilka det framgår att nämnda avfall kommer att omhändertas av destinationsmedlemsstaten enligt metoder som miljömässigt är jämförbara med dem som fordras enligt avsändarmedlemsstatens lagstiftning.
32. Som ett led i mitt svar på denna fråga, vill jag framhålla den nyligen meddelade domen av den 16 december 2004 i målet EU-Wood-Trading.(14) I målet slog domstolen fast att artikel 7.4 a första strecksatsen i förordningen skall förstås så att de invändningar som de behöriga avsändar- och destinationsmyndigheterna får framföra kan grundas på såväl överväganden som har ett samband med själva transporten av avfallet inom respektive behörig myndighets geografiska behörighetsområde som överväganden som har ett samband med den planerade återvinningen.
Vidare slog domstolen fast att denna bestämmelse i förordningen skall tolkas så att den behöriga avsändarmyndigheten, vid bedömningen av konsekvenserna för människors hälsa och miljön av en planerad återvinning på destinationsorten, med iakttagande av proportionalitetsprincipen kan tillämpa de hälso- och miljöskyddsnormer som gäller för återvinning i avsändarstaten, även om dessa är strängare än dem som gäller i destinationsstaten, för att invända mot en avfallstransport.
33. Grunderna för det resonemang som domstolen har fört för att komma fram till denna slutsats ger, enligt min uppfattning, svaret på den fråga som den nationella domstolen har ställt.
34. Det bör noteras att domstolen har betonat nödvändigheten av att, i syfte att uppnå målsättningen att skydda hälsa och miljö, beakta varje avfallstransport mellan medlemsstater i dess helhet, det vill säga från det att avfallet lämnar avsändarmedlemsstaten till dess att det färdigbehandlats i destinationsmedlemsstaten. Helhetsbedömningen av en avfallstransport äventyras emellertid om de behöriga myndigheterna inte vederbörligen informeras om detaljerna kring transporten. Ur denna synvinkel kan syftet med artikel 6.5 i förordningen just sägas vara att ålägga anmälaren att tillhandahålla en rad upplysningar avseende det avfall som skall återvinnas såsom avfallets ursprung, sammansättning och mängd samt det sätt på vilket det är avsett att transporteras.
35. Domstolen har tolkat denna artikel i förordningen på så sätt att det även åligger anmälaren att tillhandahålla upplysningar om villkoren för återvinningen av det ifrågavarande avfallet. Domstolen konstaterar i detta hänseende att gemenskapslagstiftaren har ”eftersträvat att samtliga behöriga myndigheter informeras om hela förfarandet för behandling av avfallet till dess att det inte längre utgör någon fara för människors hälsa och miljön”.(15) Att de behöriga myndigheterna förfogar över denna fullständiga information utgör en förutsättning för att de skall kunna vidta de åtgärder, som exempelvis möjligheten att föra fram motiverade invändningar, som är nödvändiga för att skydda människors hälsa och miljön.
36. Med ledning av detta synsätt har domstolen medgivit att den behöriga avsändarmyndigheten får en rätt till insyn vad gäller villkoren för den avsedda avfallsåtervinningen i destinationsmedlemsstaten. Denna rätt till insyn innebär en möjlighet för förstnämnda myndighet att framställa invändningar mot en transport med stöd i artikel 7.4 a första strecksatsen i förordningen, om myndigheten, med ledning av den information den förfogar över, bedömer att den avsedda återvinningen i destinationsstaten kan få negativa följder för människors hälsa och miljön.(16) På samma grunder kan den behöriga avsändarmyndigheten också i det enskilda fallet, och med iakttagande av proportionalitetsprincipen, granska huruvida den avsedda återvinningen i destinationsstaten, även om den omgärdas av mindre stränga regler, trots detta kan anses säkerställa en skyddsnivå som är jämförbar med den som eftersträvas genom dess nationella regler.
37. Denna konkreta riskbedömning som den behöriga avsändarmyndigheten har att göra skall, enligt domstolen, ske inte mot bakgrund av allmänna överväganden utan med ledning av relevant vetenskaplig forskning, och kan inte göras om anmälaren inte har tillhandahållit upplysningar om villkoren för återvinningen i destinationsmedlemsstaten.(17)
38. Som jag har anfört ovan, åligger denna uttryckliga informationsplikt anmälaren enligt artikel 6.5 i förordningen i enlighet med den tolkning bestämmelsen har givits av domstolen.
39. Av det sagda följer, enligt min uppfattning, att artikel 7.4 a första strecksatsen i förordningen, om den läses i förening med artikel 6.5 i samma förordning, skall tolkas så att den ger den behöriga avsändarmyndigheten rätt att invända mot en transport av avfall för återvinning, om myndigheten inte från anmälaren har fått upplysningar om att detta avfall i destinationsmedlemsstaten kommer att behandlas enligt metoder som miljömässigt är jämförbara med dem som föreskrivs enligt avsändarmedlemsstatens lagstiftning.
C – Den tredje tolkningsfrågan
40. Den nationella domstolen har ställt denna fråga för få klarhet i huruvida artikel 6.5 första strecksatsen i förordningen skall tolkas så att informationsplikten beträffande avfallets sammansättning kan anses vara uppfylld om anmälaren inom ramen för anmälan endast uppger en kategori av avfall, i förevarande fall ”avfall från elektroniska produkter”.
41. I likhet med den danska, den belgiska, den österrikiska och den polska regeringen samt kommissionen, anser jag att anmälaren, enligt den aktuella bestämmelsen i förordningen, är skyldig att tillhandahålla detaljerade och fullständiga uppgifter om sammansättningen av det avfall som skall återvinnas så att de behöriga myndigheterna får en möjlighet att kontrollera vilket avfall som transporteras och bedöma hur miljöfarligt avfallet är.
42. Således är det, enligt min uppfattning, inte tillräckligt att endast ange den kategori det berörda avfallet är hänförligt till för att informationsplikten skall anses vara uppfylld. Om man hänvisar till den kategori av avfall som är föremål för tvist i målet vid den nationella domstolen, och beaktar att det råder stor variation i fråga om avfall från elektroniska produkter både vad gäller avfallets storlek och vilka specifika ämnen det innehåller, framstår det som alldeles för allmänt och oprecist att endast ange den kategori avfallet hänförs till. Den behöriga myndigheten får nämligen med ledning av endast denna uppgift varken reda på något om avfallets kemiska sammansättning eller dess fysiska egenskaper, och myndigheten kan därmed heller inte bedöma huruvida den avsedda återvinningen är lämplig eller inte.
43. Det framgår emellertid uttryckligen av ordalydelsen i artikel 6.5 första strecksatsen i förordningen att det åligger anmälaren en skyldighet att tillhandahålla detaljerade uppgifter som går längre än att endast ange avfallstyp. Således skulle jag vilja erinra om att anmälaren, enligt nämnda bestämmelse, på den fraktsedel som utgör beviset för att formföreskrifterna för anmälan är uppfyllda, särskilt skall ange ”[u]rsprung, sammansättning
och mängd avseende det avfall som skall återvinnas”.(18) Därutöver är anmälaren, enligt samma bestämmelse, och om det rör sig om avfall som härrör från olika källor, skyldig att framställa en ”detaljerad förteckning över avfallet”.
44. Också i ett fall som rör det som är föremål för prövning i förevarande mål, nämligen en insamling av avfall som härrör från elektroniska produkter, oberoende av om detta avfall härrör från olika källor eller inte, vill jag hävda, att anmälaren alltid, enligt artikel 6.5 första strecksatsen i förordningen, är skyldig att lämna uppgifter om komponenter, material och de ämnen som ingår i nämnda avfall till de behöriga myndigheterna.
45. Behovet av sådan detaljerad information är för övrigt än större vad beträffar avfall som utgörs av eller innehåller elektriska och elektroniska produkter (WEEE). Jag nöjer mig i detta hänseende med att, och då endast som belysande exempel eftersom det inte var i kraft vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, hänvisa till direktiv 2002/96 där det, vad beträffar den särskilda behandling som behöver tillämpas i fråga om sådant avfall och nödvändigheten av att uppmuntra att det samlas in separat, föreskrivs följande: ”För att underlätta hanteringen, i synnerhet behandlingen och återvinningen/materialåtervinningen av WEEE är det viktigt att tillverkarna tillhandahåller information om hur komponenter och material skall identifieras.”(19) . Det bör också framhållas att förekomsten av farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter (EEE) ”är ett stort problem i samband med avfallshanteringen”.(20)
46. Med beaktande av dessa överväganden anser jag att svaret till den hänskjutande domstolen bör bli att artikel 6.5 första strecksatsen i förordningen skall tolkas så att den informationsplikt som åligger anmälaren av en transport av avfall för återvinning inte kan anses uppfylld om det i anmälan endast anges vilken kategori det ifrågavarande avfallet hänförs till.
D – Den fjärde tolkningsfrågan
47. Den hänskjutande domstolen har ställt denna sista fråga för att få klarhet i huruvida artikel 7.1 och 7.2 i förordningen skall förstås så att den tidsfrist på 30 dagar inom vilken behöriga myndigheter kan framställa invändningar mot en transport, skall anses börja löpa från det at t den behöriga destinationsmyndigheten har avsänt bekräftelse på anmälan också i de fall då den behöriga avsändarmyndigheten inte anser sig ha fått in alla de uppgifter som föreskrivs i artikel 6.5 i förordningen. Den hänskjutande domstolen vill också få klarhet i huruvida följden av att nämnda 30-dagarsfrist överskrids blir att de behöriga myndigheterna inte längre kan framställa invändningar mot transporten eller begära ytterligare information från anmälaren.
48. När det gäller den första delen av tolkningsfrågan intar Pedersen, den belgiska regeringen samt kommissionen den ståndpunkten att 30-dagarsfristen skall anses börja löpa från det att bekräftelse på anmälan har avsänts från den behöriga destinationsmyndigheten, och detta oberoende av om de uppgifter som anmälaren har lämnat är tillräckliga eller inte. Enligt kommissionen kan den behöriga avsändarmyndigheten, om den anser att anmälan är ofullständig, framställa en invändning mot transporten innan fristen på 30 dagar har löpt ut. Vidare har Pedersen gjort gällande att denna frist utgör en garanti för att anmälningarna inte behandlas på ett godtyckligt sätt, samt att en strikt tolkning av ifrågavarande frist motiveras med hänsyn till både rätten till försvar och anmälarens rättssäkerhet.
49. Den danska, den österrikiska och den polska regeringen tillbakavisar denna ståndpunkt och hävdar att 30-dagarsfristen inte kan anses börja löpa förrän vid den tidpunkt då anmälan är fullständig. Om det skulle förhålla sig tvärtom skulle det, enligt dessa regeringar, leda till att de behöriga myndigheterna skulle berövas rätten att framställa invändningar mot transporter inom den aktuella fristen.
50. Den österrikiska regeringen har vidare gjort gällande att det i förordningen inte ges någon konkret lösning avseende ett fall där den behöriga avsändarmyndigheten, med stöd av artikel 6.4, begär in kompletterande uppgifter eller dokumentation till anmälan samtidigt som den behöriga destinationsmyndigheten redan har avsänt en bekräftelse på att den tagit emot samma anmälan. Den österrikiska regeringen menar att man i ett sådant fall, med hänsyn till förordningens allmänna systematik, bör frysa 30-dagarsfristen till dess att anmälaren har tillhandahållit all den dokumentation som begärts in.
51. Jag måste, i likhet med den österrikiska regeringen, konstatera att det i förordningen inte föreskrivs vilka konsekvenserna blir i fråga om löptiden för den 30-dagarstidsfrist som föreskrivs i artikel 7.2 i förordningen, om en behörig myndighet, med stöd av artikel 6.4 i förordningen, begär in ytterligare uppgifter eller dokumentation. Dessutom bör det noteras att det, i artikel 7.1 i förordningen, föreskrivs att den behöriga destinationsmyndigheten skall sända ut bekräftelse på anmälan sedan anmälan inkommit,
utan att det därvid uppställs något uttryckligt krav på att denna anmälan skall vara fullständig.
52. Det är viktigt att förtydliga att det typfall som har tillställts den hänskjutande domstolen och som dess fråga till Europeiska gemenskapernas domstol grundas på inte kan likställas med ett där den behöriga destinationsmyndigheten inte anser sig behöva sända ut en bekräftelse på anmälan för att denna varit ofullständig.(21)
53. Vi måste också närmare avgränsa det typfall som den hänskjutande domstolens fråga till Europeiska gemenskapernas domstol berör. Det rör sig om ett fall där bekräftelse på anmälan redan har sänts från den behöriga destinationsmyndigheten men där den behöriga avsändarmyndigheten samtidigt inte anser sig förfoga över de uppgifter den skulle behöva för att kunna komma fram till ett beslut. Skall 30-dagarsfristen under sådana omständigheter trots allt anses ha börjat löpa? Jag anser att svaret på denna fråga bör bli jakande.
54. De frågeställningar som sålunda tagits upp av den hänskjutande domstolen fordrar i detta hänseende att man försöker förena två intressen: dels den garanti som anmälaren har inom ramen för det förfarande som fastställs i förordningen, att få sin planerade transport granskad inom de däri föreskrivna fristerna, dels de behöriga myndigheternas rätt att framställa invändningar mot en transport av avfall för återvinning.
55. Vad beträffar för det första den garanti anmälaren har för att få sin planerade transport granskad inom de frister som fastställs i förordningen, bör det erinras om hur förfarandet går till när de behöriga myndigheterna har att granska en anmälan.
56. I artikel 7.1 i förordningen föreskrivs att den behöriga destinationsmyndigheten senast tre arbetsdagar sedan anmälan inkommit skall sända en bekräftelse till anmälaren och kopior av denna handling till övriga behöriga myndigheter och till mottagaren. Avsändandet av bekräftelsen skall, enligt artikel 7.2, anses utgöra den tidpunkt då den 30-dagarsfrist börjar löpa inom vilken behöriga destinations-, avsändar- och transitmyndigheter har möjlighet att framställa invändningar mot transporten.(22)
57. Det finns inget i ordalydelsen av artikel 7.1 och 7.2 i förordningen som tyder på att det skulle finnas något undantag enligt vilket 30-dagarsfristen inte skulle börja löpa om anmälan befinns ofullständig. Tvärtom förefaller det avgörande för hur dessa bestämmelser skall tolkas, i fråga om bestämningen av den tidpunkt då nämnda frist börjar löpa, vara den omständigheten att den behöriga destinationsmyndigheten fullgjort själva formaliteten att sända ut en bekräftelse.
58. För övrigt framgår följande av domstolens rättspraxis: ”[d]et förfarande som anges i förordningen garanterar anmälaren att den avsedda transporten kommer att granskas inom de tidsfrister som anges i förordningen och att anmälaren senast vid utgången av dessa tidsfrister kommer att meddelas om, och eventuellt på vilka villkor, som transporten kan genomföras”.(23) Denna tolkning innebär att en viktig garanti stadfästs för anmälaren i fråga om förfarandet. Anmälaren garanteras att hans ansökan granskas skyndsamt och att han underrättas om utgången av sitt ärende innan 30-dagarsfristen har löpt ut. Tolkningen förefaller, enligt min mening, inte förenlig med en ståndpunkt enligt vilken den behöriga avsändarmyndigheten, med stöd av förordningen, skulle kunna hävda att 30-dagarsfristen inte börjar löpa så länge myndigheten anser anmälan vara ofullständig.
59. Vad sedan gäller den rätt att framställa invändningar som de behöriga avsändar- och destinationsmyndigheterna förfogar över i enlighet med artikel 7.4 a i förordningen, framstår det som klart att en effektiv tillämpning av bestämmelserna i nämnda artikel, där förutsättningarna fastställs för att dessa myndigheter skall få framställa invändningar mot en transport av avfall för återvinning, förutsätter att myndigheterna i fråga på förhand får tillgång till de uppgifter som krävs för en fördjupad granskning av hur den planerade transporten är avsedd att ske.
60. Det bör i detta hänseende erinras om att en icke-uttömmande uppräkning av de uppgifter som anmälaren måste tillhandahålla finns i artikel 6.5 i förordningen. Dessutom framgår det av den ordning som inrättats genom förordningen att de behöriga myndigheter vilka tar emot en anmälan måste kontrollera att denna innehåller de uppgifter som är nödvändiga för en bedömning av huruvida den avsedda transporten kan anses förenlig med förordningen. Därigenom kan dessa behöriga myndigheter faktiskt försäkra sig om att de förfogar över erforderliga medel för att kunna utöva tillsyn över hur den aktuella transporten är avsedd att ske. Av detta följer, enligt min uppfattning, att var och en av dessa behöriga myndigheter kan invända mot en transport av avfall för återvinning genom att framställa en invändning med det särskilda motivet att myndigheten inte har tillgång till de uppgifter som behövs för en närmare granskning av den planerade transporten.
61. Mot bakgrund av detta anser jag, med stöd av vad domstolen har slagit fast i sin dom i det ovannämnda målet ASA, där anmälaren hade klassificerat transporten på ett felaktigt sätt (bortskaffande i stället för återvinning)(24), att den behöriga myndigheten skall kunna grunda sin invändning mot transporten på att uppgifterna i anmälan varit ofullständiga utan att behöva åberopa någon av de särskilda bestämmelser i förordningen där de invändningar mot avfallstransporter som medlemsstaterna får göra definieras. Vidare skulle jag vilja förtydliga att en sådan invändning, som grundas på en anmälans ofullständiga karaktär, bör framställas inom den 30-dagarsfrist som föreskrivs i artikel 7.2 i förordningen. En motsatt lösning skulle få till följd att anmälaren skulle förnekas den rätt till prövning av sitt ärende inom 30-dagarsfristen som han är garanterad.
62. Av ovanstående överväganden följer, enligt min uppfattning, att den behöriga avsändarmyndigheten, då det rör sig om en anmälan som är ofullständig, det vill säga som inte innehåller alla de uppgifter som krävs för att fastställa huruvida den avsedda transporten kan anses förenlig med förordningen, borde ha rätt att framställa en invändning mot nämnda transport. Detta skall ske inom den 30-dagarsfrist som också i detta fall börjar löpa från och med den tidpunkt då behörig destinationsmyndighet har avsänt bekräftelsen.
63. Bortsett från detta förtydligande skulle jag vilja framhålla att det för mig framstår som om god förvaltning kräver att den behöriga avsändarmyndigheten, innan en sådan invändning mot en transport framställs, skall ha begärt att anmälaren kompletterar sin anmälan.
64. I detta hänseende kan det erinras om att det i artikel 6.4 i förordningen föreskrivs följande: ”I samband med anmälan skall anmälaren fylla i fraktsedeln och på begäran från behöriga myndigheter tillhandahålla ytterligare uppgifter och dokumentation.”
65. Denna bestämmelse i förordningen är särskilt avsedd att reglera en situation där den behöriga avsändarmyndigheten står inför en ofullständig anmälan. Berörd myndighet bör, enligt min uppfattning, använda sig av den möjlighet att begära in ytterligare uppgifter och dokumentation av anmälaren som står till buds enligt nämnda artikel.
66. Som jag redan har anfört finns det däremot inga bestämmelser i förordningen om vilken inverkan en sådan begäran skulle få för hur de för förfarandet relevanta fristerna löper. Man borde helt klart kunna hävda att anmälarens svar på en sådan begäran, om inget annat har avtalats, skall inkomma inom 30-dagarsfristen. En sådan lösning förefaller mig dock i praktiken vara orealistisk eftersom, då hänsyn tas till den tid, hur kort den än må vara, som anmälaren behöver för att samla in och vidarebefordra de begärda uppgifterna och dokumentationen till den behöriga avsändarmyndigheten, nämnda myndighet förmodligen inte skulle ha kvar mer än några få dagar för att närmare granska det sätt på vilket den planerade transporten skall ske innan 30-dagarsfristen löper ut.
67. Detta är anledningen till att jag anser att behovet av att säkerställa ett effektivt genomförande av bestämmelserna i artikel 6.4 i förordningen, liksom behovet av att tolka innebörden av nämnda artikel inom ramen för det processuella regelverk som gemenskapslagstiftaren har inrättat, föranleder en annan tolkning, nämligen en tolkning enligt vilken den omständigheten att den behöriga avsändarmyndigheten har avsänt en begäran till anmälaren om ytterligare uppgifter och dokumentation skall få till följd att 30-dagarsfristen fryses till dess att nämnda myndighet har fått in de begärda uppgifterna och dokumentationen.
68. Enligt min uppfattning innebär ”fristen fryses” att fristens förlopp, genom en handling som exempelvis en begäran om uppgifter, skall anses ”avbruten utan att den tid som redan har förlöpt avräknas” så att den redan förlöpta tiden beaktas när fristen återigen börjar löpa.(25)
69. För övrigt anser jag att en begäran från den behöriga avsändarmyndigheten om ytterligare uppgifter och dokumentation, för att säkerställa att anmälningsförfarandet sker på ett effektivt sätt och anmälarens rätt till prövning iakttas, inte skall behöva göras mer än en gång och sändas till anmälaren skyndsamt efter det att 30-dagarsfristen börjat löpa. Av begäran skall framgå att anmälaren är skyldig att inom en given tidsfrist lämna de begärda kompletterande uppgifterna och dokumentationen. Nämnda frist skall medlemsstaterna fastställa med beaktande av det skyndsamhetsmotiv som gemenskapslagstiftaren har eftersträvat. Följaktligen kan 30-dagarsfristen antingen anses börja löpa igen efter det att den behöriga avsändarmyndigheten tagit del av de begärda kompletterande uppgifterna och dokumentationen, eller senast när den korta frist som anmälaren haft på sig för att tillhandahålla dessa kompletterande uppgifter och dokumentation har löpt ut. Av dessa förtydliganden följer att 30-dagarsfristen under alla omständigheter inte kan frysas under en längre tid än det tidsutrymme som motsvarar den korta tid som nämnda myndighet har givit anmälaren för att denne skall tillhandahålla de kompletterande uppgifterna och dokumentationen.
70. Denna lösning för, enligt min uppfattning, den fördelen med sig att man kan förena den rätt till skyndsam prövning som anmälaren garanteras i fråga om sin anmälan och den rätt som de behöriga myndigheterna har att, efter att närmare ha granskat anmälan, framställa invändningar mot det sätt på vilket avfallstransporten är avsedd att ske.
71. Vad beträffar den sista delen i den tolkningsfråga genom vilken den hänskjutande domstolen, som vi minns, önskar få klarhet i huruvida den omständigheten att 30-dagarsfristen överskrids skall få till följd att de behöriga myndigheterna inte längre kan framställa invändningar mot transporten eller begära in ytterligare uppgifter från anmälaren, anser jag att denna skall besvaras jakande.
72. För det första skulle den rätt till prövning som domstolen har slagit fast, och som innebär att anmälaren garanteras att hans planerade transport granskas inom de i förordningen föreskrivna tidsfristerna samt att han underrättas om det beslut som fattats beträffande hans anmälan senast vid utgången av nämnda frister, åsidosättas, om man hävdade att de behöriga myndigheterna kunde framställa invändningar också efter det att 30-dagarsfristen har löpt ut. Dessutom skulle en sådan tolkning stå i direkt strid med ordalydelsen i artikel 7.2 i direktivet där följande stadgas: ”(d)e behöriga destinations-, avsändar- och transitmyndigheterna skall ha möjlighet att senast 30 dagar sedan bekräftelsen avsänts invända mot transporten …”.
73. När det sedan gäller frågan huruvida de behöriga myndigheterna kan begära att anmälaren lämnar kompletterande uppgifter och dokumentation efter det att 30-dagarsfristen har löpt ut, kan jag i ordalydelsen i artiklarna 6.4 och 7.2 i förordningen inte finna något uttryckligt svar. Däremot kan man av den allmänna systematiken för dessa två bestämmelser sluta sig till att en behörig myndighet måste framställa eventuell begäran om ytterligare uppgifter och dokumentation inom denna tidsfrist. Ifrågavarande tidsfrist är, som vi har kunnat konstatera, en principiell tidsfrist som avgränsar den tid som de behöriga myndigheterna kan ägna åt att granska varje anmälan.
74. För att kunna ge den hänskjutande domstolen ett fullständigt svar, för det fall det med ledning av handlingarna i målet skulle visa sig att det särskilda förfarande som fastställs i artikel 10 i förordningen skall anses tillämpligt på den transport av avfall från elektroniska produkter som är föremål för tvisten vid den nationella domstolen, måste jag slutligen söka fastställa huruvida den tolkning jag föreslagit också kan tillämpas avseende en transport av avfall som faller inom tillämpningsområdet för nämnda artikel.
75. Jag vill i detta hänseende erinra om att det i artikel 10 i förordningen finns särskilda bestämmelser som skall tillämpas på transporter av avfall för återvinning som ännu inte har förts in i någon av bilagorna 2, 3 eller 4. Sålunda föreskrivs däri att dessa förfaranden skall tillämpas i fråga om sådant avfall som anges i artiklarna 6–8 med följande skillnad: ”De berörda behöriga myndigheternas [skriftliga] samtycke skall dock föreligga innan transporten påbörjas.”
76. Det framgår uttryckligen av ordalydelsen i artikel 10 i förordningen att de förfaranden som anges i artiklarna 6–8 skall äga fortsatt tillämpning på dessa särskilda kategorier av avfall och detta gäller således också de däri föreskrivna tidsfristerna. Det enda särdraget utgörs av ett krav på att de behöriga myndigheterna skall lämna ett skriftligt samtycke innan transporten kan påbörjas. Således kan en transport av avfall som faller inom tillämpningsområdet för artikel 10 i förordningen inte betraktas som tillåten och därmed heller inte genomföras med åberopande av något underförstått samtycke från dessa myndigheter efter det att 30-dagarsfristen har löpt ut.
77. Efter att, på detta sätt, ha tydliggjort särdragen i det förfarande som skall tillämpas på sådant avfall som avses i artikel 10 i förordningen, kan jag inte se att något skulle hindra att det svar jag föreslagit för den hänskjutande domstolen också skulle kunna tillämpas beträffande de typfall som faller inom tillämpningsområdet för nämnda artikel.
78. Annorlunda uttryckt förhåller det sig så att de behöriga myndigheterna, oaktat att det enligt förordningen krävs att de lämnar ett skriftligt samtycke innan en transport kan påbörjas, måste iaktta den 30-dagarsfrist som föreskrivs i artikel 7.2 i förordningen om de vill framställa någon invändning och/eller en begäran om ytterligare uppgifter och dokumentation.
79. Mot bakgrund av det ovanstående, föreslår jag att svaret till den hänskjutande domstolen blir att artikel 7.1 och 7.2 i förordningen skall tolkas så att den 30-dagarsfrist som de behöriga myndigheterna förfogar över för att framställa invändningar mot en transport skall anses börja löpa från den tidpunkt då den behöriga destinationsmyndigheten har avsänt en bekräftelse på anmälan. Detsamma skall gälla i de fall där den behöriga avsändarmyndigheten inte anser sig ha fått alla de uppgifter som föreskrivs i artikel 6.5 i förordningen. I ett sådant fall får emellertid den omständigheten att den behöriga avsändarmyndigheten, i enlighet med artikel 6.4 i nämnda förordning, har avsänt en begäran om ytterligare uppgifter och dokumentation till anmälaren, till följd att 30-dagarsfristen fryses under en tid. Sistnämnda tid får under alla omständigheter inte överskrida den korta frist som ifrågavarande myndighet har fastställt för tillhandahållandet av dessa kompletterande uppgifter och dokumentation. Slutligen skall ett överskridande av 30-dagarsfristen anses medföra att de behöriga myndigheterna inte längre kan framställa invändningar mot transporten eller begära ytterligare uppgifter och dokumentation från anmälaren.
V – Förslag till avgörande
80. Mot bakgrund av samtliga dessa överväganden föreslår jag att domstolen skall besvara de tolkningsfrågor som Østre Landsret har ställt på följande sätt:
1) Uttrycket ”om detta inte är tillämpligt” i artikel 2 g ii i rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen, i dess ändrade lydelse enligt kommissionens beslut 1999/816/EG av den 24 november 1999, skall förstås så att en godkänd insamlare av avfall inte med automatik kan betecknas som anmälare för en transport av avfall för återvinning. Däremot kan en godkänd insamlare, med stöd av nämnda förordning, betraktas som anmälare av sådan transport, särskilt då antingen avfallsproducenten är okänd eller då det finns ett stort antal producenter som var och en tillverkar små avfallsmängder.
2) Artikel 7.4 a första strecksatsen i förordning nr 259/93, i dess ändrade lydelse enligt beslut 1999/816, skall, om den läses i förening med artikel 6.5 i samma förordning, tolkas så att den behöriga avsändarmyndigheten har rätt att invända mot en transport av avfall för återvinning, om myndigheten i fråga inte från anmälaren har fått upplysningar om att detta avfall i destinationsmedlemsstaten kommer att behandlas enligt metoder som miljömässigt är jämförbara med dem som föreskrivs enligt lagstiftningen i avsändarmedlemsstaten.
3) Artikel 6.5 första strecksatsen i förordning nr 259/93 i dess ändrade lydelse enligt beslut 1999/816 skall tolkas så att den informationsplikt som åligger anmälaren av en transport av avfall för återvinning inte kan anses uppfylld om det i anmälan endast anges vilken avfallskategori det ifrågavarande avfallet hänförs till.
4) Artikel 7.1 och 7.2 i förordning nr 259/93, i dess ändrade lydelse enligt beslut 1999/816, skall förstås så att den 30-dagarsfrist inom vilken de behöriga myndigheterna kan framställa invändningar mot en transport skall anses börja löpa från den tidpunkt då den behöriga destinationsmyndigheten har avsänt en bekräftelse på att den mottagit anmälan. Detsamma skall gälla i de fall där den behöriga avsändarmyndigheten inte anser sig ha fått alla de uppgifter som föreskrivs i artikel 6.5 i förordningen. I ett sådant fall får emellertid den omständigheten att den behöriga avsändarmyndigheten, i enlighet med artikel 6.4 i nämnda förordning, har avsänt en begäran om ytterligare uppgifter och dokumentation till anmälaren, till följd att 30-dagarsfristen fryses under en tid. Sistnämnda tid får under alla omständigheter inte överskrida den korta frist som ifrågavarande myndighet har fastställt för tillhandahållandet av dessa kompletterande uppgifter och dokumentation. Slutligen skall ett överskridande av 30-dagarsfristen anses medföra att de behöriga myndigheterna inte längre får framställa invändningar mot transporten eller begära ytterligare uppgifter och dokumentation från anmälaren.
(1) .
(2)
–	EGT L 30, s.1; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 43. Förordningen i dess ändrade lydelse i kommissionens beslut 1999/816/EG av den 24 november 1999 (EGT L 316, s. 45, (nedan kallad förordningen).
(3)
–	Dom av den 28 juni 1994 i mål C-187/93, Europaparlamentet mot rådet (REG 1994, s. I-2857, svensk specialutgåva, volym 15, s. I-249), punkt 26.
(4)
–	Dom av den 25 juni 1998 i mål C-203/96, Dusseldorp m.fl. (REG 1998, s. I-4075), punkt 33.
(5)
–	EGT L 194, s. 39; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238. Direktivet i dess ändrade lydelse enligt rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991 (EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 66) samt kommissionens beslut 96/350/EG av den 24 maj 1996 (EGT L 135, s. 32).
(6)
–	Se artikel 2 i och 2 k.
(7) –	KOM(2003) 379 slutlig.
(8) –	KOM(2004) 172 slutlig.
(9)
–	Se artikel 2 i den danska förordningen nr 971/1996 av den 19 november 1996 om import och export av avfall.
(10)
–	I skäl 20 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/96/EG av den 27 januari 2003 om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (WEEE), (EUT 2003, L 37, s. 24) används uttrycket ”övergivna produkter” för att beteckna produkter som har tillverkats av en producent som upphört med sin verksamhet eller inte kan identifieras.
(11)
–	Jag skulle vilja påpeka att samma begrepp återfinns och utvecklas i Europaparlamentets och rådets ändrade förslag till förordning om transport av avfall. Således stadgas, i enlighet med artikel 2.7 i d i detta ändrade förslag, att personer som tillhör någon av de tre kategorier som återfinns i den första kategorin i den nyinrättade rangordningen, då dessa ”inte är kända, i konkurs eller på annat sätt oförmögna, en godkänd insamlare eller registrerad handlare eller mäklare”, kan inta den rättsliga ställningen som anmälare.
(12)
–		Se skäl 16.
(13)
–		Se skäl 15.
(14)
–	Dom av den 16 december 2004 i mål C-277/02, EU-Wood-Trading (REG 2004, s. I-0000).
(15)
–	Se domen i det ovan i fotnot 14 nämnda målet EU-Wood-Trading (punkt 37).
(16)
–	Under sådana omständigheter skulle skälet för invändningen vara att transporten inte uppfyller de krav som uppställs i bestämmelserna i direktiv 75/442 och särskilt artikel 4, där följande föreskrivs: ”[m]edlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att avfall bortskaffas utan fara för människors hälsa och utan att processer eller metoder används som kan skada miljön ...”. Se domen i det ovannämnda målet EU-Wood-Trading, punkt 42.
(17)
–	Jag skulle, i detta hänseende, vilja tillägga, såsom jag redan har anfört i mitt förslag till avgörande som föredrogs den 23 september 2004 i det ovannämnda målet EU-Wood-Trading (punkt 68), att en anmälare som har ingått ett avtal om återvinning av avfall med det mottagande företaget rimligen borde kunna visa att återvinningen uppfyller de krav som uppställs i den gällande lagstiftningen i avsändarmedlemsstaten. Dessutom borde denna fråga, om behov uppstår och inom de tidsfrister som uppställs i förordningen, kunna aktualisera en åsiktsväxling mellan den behöriga avsändarmyndigheten och anmälaren.
(18)
–	Min kursivering.
(19)
–	Se skäl 22 i nämnda direktiv. Se också dess artikel 11.1.
(20)
–	Se skäl 7 i samma direktiv.
(21)
–	Detta typfall regleras inte uttryckligen i förordningen men däremot i artikel 9 i det ändrade förslaget till förordning om avfall. I nämnda artikel föreskrivs att den behöriga mottagarmyndigheten när den har tagit emot en korrekt genomförd
anmälan skall sända ett mottagningsbevis. I artikel 5.3 i nämnda förslag till förordning föreskrivs i detta hänseende att en anmälan skall anses vara korrekt genomförd om anmälaren har tillhandahållit den information och den dokumentation som föreskrivs i denna samt all övrig information och dokumentation som begärts. En bekräftelse på att anmälan är korrekt genomförd skall i princip sändas ut inom tre arbetsdagar från det att den behöriga destinationsmyndigheten tagit emot anmälan. Om det däremot skulle visa sig att anmälan inte är korrekt genomförd, föreskrivs det i artikel 9.2 att den berörda myndigheten får begära in de uppgifter och den dokumentation som saknas. I sådant fall gäller att nämnda 3-dagarsfrist ”upphävs … fram till dess att den behöriga mottagarmyndigheten har mottagit den begärda informationen”.
(22)
–	För upplysnings skull skulle jag också vilja nämna att dessa myndigheter, i enlighet med artikel 7.3 i förordningen, förfogar över en frist på 20 dagar från det att bekräftelse avsänts inom vilken de skall fastställa villkoren för avfallstransporten.
(23)
–	Dom av den 13 december 2001 i mål C-324/99, DaimlerChrysler (REG 2001, s. I-9897), punkt 70. Se även dom av den 27 februari 2002 i mål C-6/00, ASA (REG 2002, s. I-1961), punkt 49, samt dom av den 19 oktober 2004 i mål C-472/02, Siomab (REG 2004, s. I-0000), punkt 29.
(24)
–	Domen i det ovan i fotnot 23 nämnda målet ASA, punkt 47. Se även domstolens beslut av den 27 februari 2003 i de förenade målen C-307/00–311/00, Oliehandel Koeweit m.fl. (REG 2003, s. I-1821), punkt 107, samt domen i det ovannämnda målet Siomab, punkt 28.
(25)
–	Beträffande begreppet ”frysa” som det definieras i fransk rätt, se Lexique de termes juridiques, Dalloz, Paris, 1981.