62007TO0215
FÖRSTAINSTANSRÄTTENS BESLUT (DOMARE MED BEHÖRIGHET ATT BESLUTA OM INTERIMISTISKA ÅTGÄRDER)
den 15 november 2007 (
*1
)
I målT-215/07 R,
Beniamino Donnici, Castrolibero (Italien), företrädd av M. Sanino, G.M. Roberti, I. Perego och P. Salvatore, avocats,
sökande,
med stöd av
Republiken Italien, företrädd av I. Braguglia, i egenskap av ombud, biträdd av P. Gentili, avvocato dello Stato,
intervenient,
mot
Europaparlamentet, företrätt av H. Krück, N. Lorenz och A. Caiola, samtliga i egenskap av ombud,
svarande,
med stöd av
Achille Occhetto, Rom (Italien), företrädd av P. De Caterini och F. Paola, avocats,
intervenient,
angående en ansökan om uppskov med verkställigheten av Europaparlamentets beslut av den 24 maj 2007 om valprövning av Beniamino Donnici (2007/2121(REG)) tills förstainstansrätten avgjort målet i sak,
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (DOMARE MED BEHÖRIGHET ATT BESLUTA OM INTERIMISTISKA ÅTGÄRDER),
som ersätter förstainstansrättens ordförande i enlighet med artikel 106 i förstainstansrättens rättegångsregler och förstainstansrättens beslut i plenum av den 5 juli 2006, den 6 juni och den 19 september 2007,
följande
Beslut
Tillämpliga bestämmelser
1
I artiklarna 6–8, 12 och 13.3 i akten om allmänna direkta val av företrädare i Europaparlamentet (EGT L 278, 1976, s. 5), i dess lydelse och med den numrering som följer av rådets beslut 2002/772/EG, Euratom av den 25 juni 2002 och av den 23 september 2002 (EGT L 283, s. 1) (nedan kallad 1976 års akt), föreskrivs följande:
”Artikel 6
1.   Företrädarna skall rösta individuellt och personligen. De får inte bindas av några instruktioner eller uppdrag.
2.   Europaparlamentets ledamöter skall åtnjuta den immunitet och de privilegier som gäller för dem enligt protokollet om Europeiska gemenskapernas immunitet och privilegier av den 8 april 1965.
Artikel 7
1.   Uppdraget som företrädare i Europaparlamentet är inte förenligt med att vara
—
ledamot av regeringen i en medlemsstat,
—
ledamot av Europeiska gemenskapernas kommission,
—
domare, generaladvokat eller justitiesekreterare i Europeiska gemenskapernas domstol eller förstainstansrätt,
—
ledamot i Europeiska centralbankens direktion,
—
ledamot av Europeiska gemenskapernas revisionsrätt,
—
EU-ombudsmannen,
—
medlem av Ekonomiska och sociala kommittén i Europeiska ekonomiska gemenskapen och i Europeiska atomenergigemenskapen,
—
medlem av sådana kommittéer eller andra organ som har tillsatts enligt fördragen om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen och Europeiska atomenergigemenskapen för att förvalta gemenskapernas medel eller för att utföra en permanent och direkt förvaltningsuppgift,
—
styrelseledamot, direktionsledamot eller anställd i Europeiska investeringsbanken,
—
tjänsteman eller annan anställd i aktiv tjänst inom Europeiska gemenskapernas institutioner eller till dessa knutna fackorgan.
2.   Från och med valet till Europaparlamentet år 2004 skall uppdraget som ledamot av Europaparlamentet inte vara förenligt med uppdraget som ledamot av ett nationellt parlament.
Utan hinder av denna regel och utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i punkt 3 får
—
de ledamöter av Irlands nationella parlament som vid ett senare val väljs till ledamöter av Europaparlamentet utöva båda mandaten samtidigt fram till följande val till Irlands nationella parlament, då första stycket i denna punkt skall tillämpas,
—
de ledamöter av Förenade kungarikets nationella parlament som under den femårsperiod som föregår valet till Europaparlamentet 2004 även är ledamöter av Europaparlamentet utöva båda mandaten samtidigt fram till valet till Europaparlamentet 2009, då första stycket i denna punkt skall tillämpas.
…
Artikel 8
Om inte annat följer av bestämmelserna i denna akt skall valförfarandet i varje medlemsstat genomföras enligt de nationella bestämmelserna.
Dessa nationella bestämmelser, vilka eventuellt kan beakta nationella särdrag i medlemsstaterna, får inte inkräkta på valsystemets proportionella karaktär.
…
Artikel 12
Europaparlamentet skall pröva företrädarnas behörighet. I detta syfte skall Europaparlamentet beakta de valresultat som medlemsstaterna officiellt har tillkännagivit och avgöra sådana tvister som kan uppkomma på grund av bestämmelserna i denna akt dock inte tvister som uppkommer på grund av nationella bestämmelser som akten hänvisar till.
Artikel 13
…
3.   Om det uttryckligen fastställs i en medlemsstats lagstiftning när mandattiden för en ledamot av Europaparlamentet löper ut, skall dennes mandat upphöra i enlighet med bestämmelserna i denna lagstiftning. De behöriga nationella myndigheterna skall underrätta Europaparlamentet om detta.”
2
I artikel 3 och artikel 4.3 och 4.4 i Europaparlamentets arbetsordning föreskrivs följande:
”Artikel 3
Valprövning
1.   Efter val till Europaparlamentet skall talmannen uppmana de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna att utan dröjsmål meddela parlamentet namnen på de valda ledamöterna, så att alla ledamöter kan tillträda sitt uppdrag i parlamentet från och med öppnandet av det första sammanträdet efter valet.
Samtidigt skall talmannen göra dessa myndigheter uppmärksamma på de relevanta bestämmelserna i [1976 års akt] och uppmana dem att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att undvika oförenlighet med uppdraget som ledamot av Europaparlamentet.
2.   Varje vald ledamot vars namn meddelats parlamentet skall, innan han tillträder sitt uppdrag som ledamot, avge en skriftlig förklaring om att han inte innehar något uppdrag som är oförenligt med uppdraget som ledamot av Europaparlamentet, enligt vad som avses i artikel 7.1 eller 7.2 i [1976 års akt]. Efter allmänna val skall denna förklaring om möjligt avges senast sex dagar före parlamentets konstituerande sammanträde. Fram till dess att en prövning har skett av bevisen för att en ledamot utsetts eller beslut fattats beträffande en eventuell tvist, förutsatt att han undertecknat den ovannämnda skriftliga förklaringen, skall ledamoten tillträda sina uppdrag i parlamentet och i dess organ, varvid han skall ha alla de rättigheter som följer av uppdragen.
Om det, genom ett faktaunderlag som kan verifieras i källor som är tillgängliga för allmänheten, konstateras att en ledamot innehar ett uppdrag som är oförenligt med uppdraget som ledamot av Europaparlamentet, enligt vad som avses i artikel 7.1 eller 7.2 i [1976 års akt], skall parlamentet på grundval av information från talmannen förklara platsen vakant.
3.   Med utgångspunkt i ett betänkande från behörigt utskott skall parlamentet omgående granska de utfärdade bevisen och avgöra varje enskild ny ledamots mandat, samt eventuella tvister som uppkommer till följd av bestämmelserna i [1976 års akt] med undantag av invändningar som grundar sig på nationella vallagar.
4.   Behörigt utskotts betänkande skall grunda sig på de officiella kungörelserna från de enskilda medlemsstaterna om det samlade valresultatet, vilka innehåller namnen på de valda kandidaterna och deras ersättare samt en rangordning baserad på valresultatet.
Giltigheten av en ledamots mandat får inte bekräftas förrän ledamoten har avgivit de skriftliga förklaringar som följer av denna artikel och bilaga I till arbetsordningen.
Parlamentet kan när som helst på grundval av ett betänkande från sitt behöriga utskott yttra sig om varje invändning mot ett mandats giltighet.
5.   Om en ledamot utnämns till följd av att en kandidat på samma lista har dragit sig tillbaka, skall utskottet med behörighet i frågor som rör valprövning kontrollera att mandatet har avståtts i enlighet med andan och bokstaven i [1976 års akt] och i artikel 4.3 i arbetsordningen.
6.   Utskottet skall se till att medlemsstaternas och unionens myndigheter omgående ger parlamentet alla uppgifter som kan komma att påverka en parlamentsledamots mandat eller ersättarnas rangordning. Är det fråga om en utnämning, skall den dag anges från vilken utnämningen gäller.
När behöriga myndigheter i medlemsstaterna inleder ett förfarande som kan leda till att en ledamot skiljs från sitt uppdrag, skall talmannen begära regelbunden information från dem om hur förfarandet framskrider. Talmannen skall hänvisa ärendet till behörigt utskott, och parlamentet kan yttra sig på förslag av detta utskott.
Artikel 4
Mandatets varaktighet
…
3.   Varje ledamot som begär entledigande skall anmäla detta till talmannen tillsammans med angivande av det datum då avgången skall gälla, vilket inte får vara senare än tre månader efter anmälan. Anmälan skall ske i form av ett skriftligt protokoll som upprättas i närvaro av generalsekreteraren eller dennes företrädare. Det skall undertecknas av denne och den berörde ledamoten samt omgående överlämnas till behörigt utskott, vilket skall ta upp det på föredragningslistan till sitt första sammanträde efter det att handlingen mottagits.
Anser det behöriga utskottet att begäran strider mot andan eller bokstaven i [1976 års akt], skall parlamentet underrättas om detta, så att parlamentet kan avgöra om platsen skall förklaras vakant eller inte.
I annat fall konstateras platsen vakant från och med det datum som den avgående ledamoten har angivit i anmälan. Det sker ingen omröstning i parlamentet i detta fall.
…
4.   När en behörig myndighet i en medlemsstat meddelar talmannen att mandatet för en ledamot av Europaparlamentet upphört i enlighet med bestämmelserna i medlemsstatens lagstiftning, till följd av antingen oförenlighet enligt artikel 7.3 i [1976 års akt] eller tillbakadragande av mandatet enligt artikel 13.3 i den akten, skall talmannen meddela parlamentet att mandatet upphört den dag som medlemsstaten angett och uppmana medlemsstaten att utan dröjsmål tillsätta den vakanta platsen.
I de fall medlemsstaternas eller unionens behöriga myndigheter eller ledamoten i fråga underrättar talmannen om att en ledamot tilldelats ett uppdrag eller utnämnts eller valts till ett ämbete som är oförenligt med uppdraget som ledamot av parlamentet enligt vad som avses i artikel 7.1 eller 7.2 i [1976 års akt] skall talmannen underrätta parlamentet, som fastställer att platsen är vakant.”
3
Vidare är enligt artikel 9 i Europaparlamentets arbetsordning och bilaga I till denna varje ledamot skyldig att lämna detaljerade uppgifter om yrkesmässig verksamhet och alla övriga relevanta uppdrag eller all annan verksamhet som de utför mot ersättning.
4
Artiklarna 2 och 30 i Europaparlamentets beslut 2005/684/EG, Euratom av den 28 september 2005 om antagande av Europaparlamentets ledamotsstadga (EGT L 262, s. 1) (nedan kallad ledamotsstadgan) har följande lydelse:
”Artikel 2
1.   Ledamöterna är fria och obundna.
2.   Alla överenskommelser om avsägelse av uppdraget före eller vid valperiodens utgång skall betraktas som ogiltiga.
…
Artikel 30
Denna stadga skall träda i kraft den första dagen i Europaparlamentets valperiod som börjar 2009.”
5
I skäl 4 i ledamotsstadgan uttalas följande:
”Bestämmelsen i artikel 2 om att ledamöterna skall vara fria och obundna nämns inte någonstans i primärlagstiftningen och bör fastställas i en rättsakt. Förklaringar där ledamöterna åtar sig att avsäga sig uppdraget vid en viss tidpunkt, och in blanko-förklaringar om avsägelse av uppdraget, som partierna kan använda sig av enligt eget tycke och smak, bör anses vara oförenliga med bestämmelsen om att ledamöterna skall vara fria och obundna och bör därför inte vara rättsligt bindande.”
Bakgrund till tvisten
6
Vid valet till Europaparlamentet den 12 och den 13 juni 2004 var Beniamino Donnici, sökanden, upptagen som kandidat på den gemensamma listan ”Società Civile – Di Pietro Occhetto”, i valkretsen för södra Italien. Denna lista erhöll två mandat, det första i denna valkrets och det andra i valkretsen för nordvästra Italien. A. Di Pietro, som var högst placerad i de båda valkretsarna, valde valkretsen för södra Italien.
7
A. Occhetto placerades mot bakgrund av antalet röster han erhållit i de båda valkretsarna på andra plats på listorna över valresultatet, och således före sökanden i valkretsen för södra Italien och G. Chiesa i valkretsen för nordvästra Italien. Eftersom Di Pietro valde att utnyttja mandatet för södra Italien skulle Occhetto ha förklarats vald i valkretsen för nordvästra Italien. Genom skriftlig förklaring undertecknad den 6 juli 2004 och inkommen den 7 juli samma år till Ufficio elettorale nazionale per il Parlamento europeo presso la Corte di cassazione (Den nationella valbyrån för Europaparlamentet vid Italiens högsta domstol, nedan kallad den italienska valbyrån) förklarade emellertid Occhetto, som vid den tiden hade ett mandat i den italienska senaten, att han ”oåterkalleligen” avstod från uppdraget som ledamot av Europaparlamentet för någon av de båda valkretsarna.
8
Efter detta avstående överlämnade den italienska valbyrån den 12 november 2004 till Europaparlamentet det officiella valresultatet tillsammans med en förteckning över dem som blivit valda och deras ersättare. Den italienska valbyrån förklarade att Chiesa valts för valkretsen för nordvästra Italien och att Di Pietro valts för valkretsen för södra Italien, och att sökanden var den icke valde med bäst valresultat i den senare valkretsen.
9
Vid det italienska parlamentsvalet den 9 och den 10 april 2006 valdes Di Pietro till ledamot av det italienska parlamentet, och han valde att utnyttja sitt nationella mandat från och med den 28 april 2006. Eftersom detta uppdrag enligt artikel 7.2 i 1976 års akt var oförenligt med ställningen som ledamot av Europaparlamentet konstaterade detta den 27 april 2006 att hans plats var vakant från och med nästföljande dag, och informerade Republiken Italien om detta förhållande.
10
I en förklaring av den 27 april 2006 ställd till den italienska valbyrån återkallade Occhetto sitt avstående av den 7 juli 2004, och förklarade ”sin önskan att i egenskap av förste icke-valde i valkretsen [för södra Italien] avstå sin plats till förmån för [Di] Pietro, och att varje annan viljeförklaring gjord dessförinnan [skulle] anses ogiltig, utan verkan eller under alla förhållanden återkallad … och att i alla händelser [skulle] den vilja som uttryckts av de valda vid förkunnandet av valresultatet beaktas”.
11
Den italienska valbyrån förklarade den 8 maj 2006, efter ovannämnda förklaring, att Occhetto valts till ledamot av Europaparlamentet.
12
Tribunale amministrativo regionale del Lazio (regionala förvaltningsdomstolen i Lazio, Italien) ogillade i dom av den 21 juli 2006 sökandens talan om ogiltigförklaring av denna förklaring. I sak ansåg Tribunale amministrativo regionale del Lazio att Occhettos avstående av den 7 juli 2004, avseende valresultatet, inte avsåg ett avstående från hans plats i eftervalsklassificeringen. Domstolen motiverade sitt avgörande genom att understryka att respekten för folkviljan medförde att valresultaten inte kunde förfogas över och inte kunde förändras, att ett sådant avstående inte kunde påverka antagandet av eventuella beslut om subrogation i fall av oförenlighet, avsättning, obehörighet eller avstående från nominering eller mandat från rättighetsinnehavarens sida, och att den kandidat som avstått vid valet således har rätt att, när förutsättningarna för ersättande är uppfyllda, återta sitt beslut att avstå och ta den plats denne tilldelas genom subrogation.
13
Sökanden har även vid Europaparlamentet bestritt förklaringen att Occhetto skulle vara parlamentsledamot i Di Pietros ställe. Detta bestridande prövades av parlamentets juristkommission vid dess möte den 21 juni 2006. Efter det att den hade konstaterat att detta bestridande enligt artikel 12 i 1976 års akt skulle avvisas eftersom det grundade sig på den italienska vallagen föreslog juristkommissionen enhälligt att parlamentet skulle validera Occhettos mandat med verkan från den 8 maj 2006. Parlamentet stadfäste den 3 juli 2006 Occhettos mandat.
14
I slutligt avgörande av den 6 december 2006, vilket vunnit laga kraft, biföll Consiglio di Stato (Italiens högsta förvaltningsdomstol) sökandens överklagande av det ovannämnda avgörandet från Tribunale amministrativo regionale del Lazio och ogiltigförklarade, med ändring av detta avgörande, förklaringen att Occhetto skulle vara ledamot i Europaparlamentet, vilket låg till grund för den italienska valbyråns handlande, den 8 maj 2006. Consiglio di Stato uttalade för det första att distinktionen mellan avstående från valet och avstående från placeringen i rangordningen var ologisk, eftersom valet är en konsekvens av placeringen i rangordningen och ett avstående från valet implicerar att den berörde inte längre förekommer i denna rangordning, med alla verkningar som följer av detta. Consiglio di Stato framhöll för det andra att det skulle vara motsägelsefullt att anse att ett avstående från valresultatet skulle sakna verkningar vad gäller subrogation och att den kandidat som avstår från ett mandat i Europaparlamentet skulle ha rätt att återta sitt avstående för att ersätta någon annan. Slutligen uttalade Consiglio di Stato att avståendet från valresultatet var en oåterkallelig förklaring så snart som det behöriga organet eller den behöriga myndigheten som hade att motta förklaringen agerat utifrån denna på ett sätt som medfört förändringar i den ursprungliga rangordning som valbyrån upprättat.
15
Den italienska valbyrån förklarade den 29 mars 2007, med beaktande av det ovannämnda avgörandet från Consiglio di Stato, sökanden som ledamot av Europaparlamentet för valkretsen för södra Italien, och upphävde sålunda Occhettos mandat.
16
Denna förklaring överlämnades till Europaparlamentet, som i protokollet från dess plenarmöte den 23 april 2007 beaktade förklaringen enligt följande:
”De behöriga italienska myndigheterna har förklarat att valet [av Occhetto] ogiltigförklarats och att den plats som sålunda blivit vakant tilldelats [sökanden]. Europaparlamentet beaktar dessa beslut med verkan från den 29.3.2007.
…
I enlighet med artikel 3.2 i [parlamentets arbetsordning] gäller att så länge som [dennes] befogenhet inte bekräftats eller ett eventuellt bestridande inte har prövats … [får sökanden] … tillträda sin plats i Europaparlamentet och dess organ med fullt utövande av [sina] rättigheter, på villkor att [han] dessförinnan lämnat en förklaring att [han inte utövar] något uppdrag som är oförenligt med ställningen som ledamot i Europaparlamentet.”
17
I mellantiden har Occhetto i en skrivelse av den 5 april 2007, vilken kompletterats genom ett meddelande av den 14 april samma år, inkommit med ett bestridande och begärt att parlamentet skall bekräfta hans mandat och att det inte skall bekräfta sökandens mandat. I beslut av den 24 maj 2007 (nedan kallat det angripna beslutet), antaget efter juristkommissionens rapport av den 22 maj 2007 (A6-0198/2007), förklarade parlamentet sökandens mandat, vilket meddelats av behöriga nationella myndigheter, som ledamot av Europaparlamentet ogiltigt och bekräftade Occhettos mandat. Parlamentet uppdrog vidare åt sin ordförande att vidarebefordra detta beslut till behörig nationell myndighet, till sökanden och till Occhetto.
Förfarandet och parternas yrkanden
18
Sökanden har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 22 juni 2007, med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG, väckt talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
19
Sökanden har, genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli samma dag, med stöd av artikel 104 i förstainstansrättens rättegångsregler och artikel 242 EG, inkommit med förevarande begäran om interimistiska åtgärder, avseende uppskov med verkställigheten av det angripna beslutet. Sökanden har därvid yrkat att parlamentet skall förpliktas betala rättegångskostnaderna för detta förfarande eller att förstainstansrätten skall låta prövningen av denna fråga anstå tills målet prövas i sak.
20
Parlamentet har i sitt skriftliga svaromål, som inkom till förstainstansrättens kansli den 8 juli 2007, i första hand yrkat att ansökan om interimistiska åtgärder skall avvisas och i andra hand att ansökan skall ogillas. Parlamentet har yrkat att sökanden skall förpliktas betala rättegångskostnaderna.
21
Occhetto har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 5 juli 2007, ansökt om tillstånd att intervenera till stöd för parlamentets yrkanden.
22
Parterna har yttrat sig över denna ansökan inom förelagda frister.
23
I beslut av den 13 juli 2007 har förstainstansrätten (domare med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder) lämnat Occhetto tillstånd att intervenera och berett honom tillfälle att inkomma med en interventionsinlaga.
24
Occhetto har i sin interventionsinlaga, som inkom till förstainstansrättens kansli den 29 juli 2007, yrkat att ansökan om interimistiska åtgärder skall ogillas och att sökanden skall förpliktas betala rättegångskostnaderna.
25
Republiken Italien har, genom ansökan om inkom till förstainstansrättens kansli den 2 augusti 2007, ansökt om tillstånd att intervenera i förevarande förfarande till stöd för sökandens yrkanden. Republiken Italien har beretts tillfälle att yttra sig vid förhandlingen, och prövningen av dess interventionsansökan har förklarats få anstå till efter denna.
26
Parterna utvecklade sin talan vid förhandlingen den 12 september 2007.
27
Vid förhandlingen uppmanades parterna att muntligen ange sin inställning till Republiken Italiens interventionsansökan. Parterna har inte anfört några invändningar mot denna. Mot denna bakgrund och med beaktande av artikel 40 första stycket i domstolens stadga, vilken gäller i målet vid förstainstansrätten enligt artikel 53 första stycket i stadgan, har förstainstansrätten (domare med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder) bifallit Republiken Italiens interventionsansökan, vilken beaktats i protokollet från förhandlingen.
28
Republiken Italien har, i dess yttrande vid förhandlingen, yrkat att ansökan om interimistiska åtgärder skall bifallas.
29
Förstainstansrätten (domare med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder) har vid förhandlingen beslutat att till akten lägga dels ett utdrag ur protokollet från parlamentets plenarsession den 23 april 2007, i vilket punkt 10 i detta protokoll återgivits, dels en kopia av parlamentets valprövningskommissions andra rapport av den 7 januari 1983. Parterna har inte anfört någon invändning i detta avseende.
Bedömning
30
Enligt artiklarna 242 EG och 243 EG, jämförda med artikel 225.1 EG_får förstainstansrätten, när den anser att omständigheterna så kräver, besluta om uppskov med verkställigheten av en rättsakt angående vilken talan om ogiltigförklaring förs vid förstainstansrätten eller besluta om nödvändiga interimistiska åtgärder. I detta avseende skall den beakta vad som föreskrivs i artikel 104.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, såsom denna bestämmelse har preciserats i rättspraxis.
31
Således får uppskov med verkställigheten och andra interimistiska åtgärder beviljas när det har fastställts att beviljandet vid första påseendet framstår som faktiskt och rättsligt befogat (fumus boni juris) och att åtgärderna ställer krav på skyndsamhet på så sätt att de – för att undvika att den som ansöker om de interimistiska åtgärderna orsakas allvarlig och irreparabel skada – måste beviljas och ha verkan redan innan målet har avgjorts i sak. Förstainstansrätten skall även i förekommande fall göra en avvägning mellan de föreliggande intressena (se beslut av den 25 juli 2000 i mål C-377/98 R, Nederländerna mot parlamentet och rådet, REG 2000, I-6229, punkt 41, och av den 23 februari 2001 i mål C-445/00 R, Österrike mot rådet, REG 2001, s. I-1461, punkt 73, samt beslut av förstainstansrättens ordförande den 16 februari 2007 i mål T-310/06 R, Ungern mot kommissionen, ej publicerat i rättsfallssamlingen punkt 19).
Upptagande till sakprövning
Parternas argument
32
Parlamentet har anfört att förevarande ansökan skall avvisas. Enligt parlamentet innehåller det omtvistade beslutet endast en punkt som kan bli föremål för verkställighet, det vill säga den instruktion som lämnats parlamentets ordförande att översända beslutet till berörda organ och personer. Såvitt gäller sökanden innehåller det omtvistade beslutet endast en negativ föreskrift som inte kan verkställas, eftersom den begränsats till att endast förklara hans mandat ogiltigt. Ett uppskov med verkställigheten av det omtvistade beslutet kan inte förvandlas till en positiv rättsakt, det vill säga ett beslut att bekräfta sökandens mandat. Enligt rättspraxis kan i princip en ansökan om uppskov med verkställighet inte framställas mot ett negativt beslut, eftersom beviljandet av ett uppskov inte kan leda till att sökandens ställning ändras (beslut av domstolens ordförande den 21 februari 2002 i de förenade målen C-486/01 P-R och C-488/01 P-R, Front national mot parlamentet, REG 2002, s. I-1843, punkt 73, beslut av förstainstansrättens ordförande den 12 maj 2006 i mål T-42/06 R, Gollnisch mot parlamentet, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 30). Ett uppskov skulle därmed inte vara till praktisk nytta för sökanden (beslut av förstainstansrättens ordförande av den 2 juli 2004 i mål T-76/04 R, Bactria mot kommissionen, REG 2004, s. II-2025, punkt 52, och beslutet i det ovannämnda målet Gollnisch mot parlamentet, punkterna 36 och 37).
Förstainstansrättens bedömning
33
Det har vid upprepade tillfällen fastslagits att en ansökan om uppskov med verkställigheten inte kan framställas mot ett negativt förvaltningsbeslut, eftersom beviljandet av ett uppskov inte kan leda till att sökandens ställning ändras (beslut av domstolens ordförande den 30 april 1997 i mål C-89/97 P(R), Moccia Irme mot kommissionen, REG 1997, s. I-2327, punkt 45, beslutet i det i punkt 32 ovan nämnda målet Front national mot parlamentet, punkt 73, beslut av förstainstansrättens ordförande den 11 juli 2002 i de förenade målen T-107/01 R och T-175/01 R, Lormines mot kommissionen, REG 2002, s. II-3193, punkt 48, och av den 16 januari 2004 i mål T-369/03 R, Arizona Chemical m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II-205, punkt 62, samt beslutet i det i punkt 32 ovan nämnda målet Gollnisch mot parlamentet, punkt 30).
34
I detta sammanhang utgörs ett negativt beslut av en vägran att vidta de åtgärder som sökanden har begärt (se, för ett liknande resonemang, beslutet i det i punkt 33 ovan nämnda målet Lormines mot kommissionen, punkt 48).
35
Parlamentets uppfattning att det i förevarande mål angripna beslutet utgör ett negativt beslut är inte korrekt. Beslutet grundar sig nämligen på en valprövning av sökanden i egenskap av ledamot i Europaparlamentet och innebär, till följd av denna prövning, att sökandens mandat ogiltigförklarats. Samtidigt innebär det omtvistade beslutet att Occhettos mandat förklarats giltigt, vilket innebar ett upphörande av den provisoriska reglering som sökanden åtnjutit enligt artikel 3.2 i parlamentets interna arbetsordning sedan den 29 mars 2007.
36
Såsom parlamentet har medgett (se punkt 99 nedan) skulle beviljandet av uppskov med verkställigheten av det angripna beslutet medföra en förändring av sökandens rättsställning, eftersom den ovannämnda provisoriska regleringen till förmån för honom skulle bibehållas och han under tiden den gällde kunde fortsätta som ledamot i parlamentet och dess organ med fullt utövande av de rättigheter som uppdraget medför. Mot denna bakgrund, och i motsats till vad parlamentet gjort gällande, kan inte det angripna beslutet, såvitt gäller sökanden, anses utgöra ett negativt beslut i den mening som avses i den rättspraxis som återgivits i punkt 33 ovan.
37
Härav följer att sökanden har ett berättigat intresse av att begära uppskov med verkställigheten, och således av att förevarande ansökan skall prövas i sak.
Fumus boni juris
38
Sökanden har anfört att han i sin talan i målet i sak anfört två grunder till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring av det angripna beslutet. Den första grunden är i sak att parlamentet genom att anta det omtvistade beslutet har åsidosatt de bestämmelser och principer som anger dess behörighet i frågor om valprövning av dess ledamöter. Genom den andra grunden har sökanden ifrågasatt riktigheten av de skäl som anförts till stöd för det angripna beslutet.
39
För att avgöra om villkoret avseende fumus boni juris är uppfyllt i förevarande fall skall det göras en prima facie-bedömning av de grunder som sökanden åberopat till stöd för sin talan i huvudsak och följaktligen pröva huruvida i vart fall någon av dem framstår som befogade och därmed inte kan lämnas utan avseende inom ramen för det interimistiska förfarandet (se, för ett liknande resonemang, beslut av domstolens ordförande den 19 juli 1995 i mål C-149/95 P(R), kommissionen mot Atlantic Container Line m.fl., REG 1995, s. I-2165, punkt 26, beslut av förstainstansrättens ordförande den 30 juni 1999 i mål T-13/99 R, Pfizer Animal Health mot rådet, REG 1999, s. II-1961, punkt 132, och beslut av förstainstansrätten (domare med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder) av den 28 september 2007 i mål T-257/07 R, Frankrike mot kommissionen, REG 2007, s. II-4153, punkt 59).
40
Det skall inledningsvis göras en prima facie-bedömning av huruvida de argument som sökanden anfört inom ramen för sin förstahandsgrund är välgrundade.
Parternas argument
41
Sökanden har, med stöd av Republiken Italien, anfört att nationella rättsakter rörande mandat för ledamöter av parlamentet enlig artikel 190.4 EG och artikel 8 i 1976 års akt omfattas av medlemsstaternas behörighet och antas med tillämpning av de bestämmelser, förfaranden och garantier som föreskrivs genom medlemsstaternas interna rättsordningar. När det gäller valprövning skall parlamentet enligt artikel 12 i 1976 års akt endast beakta de beslut som fattats på nationell nivå, och det får inte ifrågasätta de valresultat och den mandatfördelning som tillkännagetts, i den mån detta utgör ett uttryck för nationella myndigheters rättigheter som de tillerkänts genom gemenskapsrättsliga bestämmelser. Prövningen av huruvida de förfaranden som föreskrivs i nationell rätt har iakttagits, giltigheten av nationella bestämmelser, i synnerhet sådana som reglerar avstående från deltagande i valet, och iakttagandet av grundläggande rättigheter ankommer uteslutande på behöriga nationella domstolar eller, för det fall talan väckts där, Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, och inte på parlamentet.
42
Ovan angivna överväganden bekräftas av rättspraxis (förstainstansrättens dom av den 10 april 2003 i målT-353/00, Le Pen mot parlamentet, REG 2003, s. II-1729, punkterna 92 och 93, och domstolens dom av den 7 juli 2005 i mål C-208/03 P, Le Pen mot parlamentet, REG 2005, s. I-6051, punkt 51), där det bekräftats att parlamentet ”saknar behörighet när en plats har blivit vakant på grund av gällande nationella bestämmelser” och bekräftats av parlamentets egen praxis, såsom den framgår av parlamentets beslut av den 3 juli 2006, i vilken sökandens bestridande avvisats, samt genom rapporten från parlamentets juristkommission av den 26 november 2004 (A6-0043/2004) angående valprövning. I denna rapport görs nämligen skillnad mellan bestridanden avseende specifika bestämmelser i 1976 års akt och bestridanden grundade på nationella bestämmelser, vilka skall avvisas.
43
Enligt sökanden är vidare de övriga bestämmelser som parlamentets juristkommission hänvisat till i sin rapport av den 22 maj 2007 (A6-0198/2007), angående valprövning av sökanden, och mer specifikt artikel 3.5 i parlamentets interna arbetsordning, vilken hänvisar till artikel 4.3 i denna, irrelevanta.
44
För det första gäller förevarande mål valprövning, i den mening som avses i artikel 12 i 1976 års akt, av en ny ledamot och inte en vakant plats, då artikel 4.3 i parlamentets interna arbetsordning skulle vara tillämplig. I alla händelser görs det i 1976 års akt en klar skillnad mellan vakanser som följer av att någon avgått, vilka endast omfattas av sistnämnda bestämmelse, och skäl till avsättande som följer av nationella bestämmelser, vilka parlamentet är begränsat till att endast beakta enligt artikel 13 i nämnda akt. I förevarande fall är vakansen på Occhettos plats och sökandens ersättande av denne en direkt konsekvens av den italienska valbyråns tillkännagivande av den 29 mars 2007, i vilket den informerat parlamentet om att tillkännagivandet av Occhetto som ersättare för Di Pietro rättskraftigt annullerats och att även tillkännagivandet av sökanden som representant för valkretsen för södra Italien annullerats. Av dessa skäl skulle parlamentet ha inväntat beslut fattade på nationell nivå utan att pröva huruvida Occhettos avstående var förenligt med 1976 års akt, och heller inte prövat huruvida det var förenligt med de formella villkoren i artikel 4.3 i parlamentets interna arbetsordning.
45
Vidare skall inte hänvisningen till ”andan och bokstaven” i 1976 års akt i artikel 3.5 i parlamentets interna arbetsordning tolkas så, att parlamentet har rätt att överpröva beslut som fattats av nationella myndigheter, eftersom artikel 12 i 1976 års akt ger klart uttryck för att parlamentet ”skall … beakta” de valresultat som medlemsstaternas behöriga myndigheter tillkännagivit. En motsatt tolkning av artikel 3.5 i parlamentets interna arbetsordning skulle oundvikligen medföra att den blev ogiltig, eftersom den skulle innefatta en avvikelse som är oförenlig med bestämmelserna i 1976 års akt.
46
Artikel 3.5 i parlamentets interna arbetsordning kan vidare inte, även om den tolkas tillsammans med artikel 6 i 1976 års akt, åberopas av parlamentet för att ifrågasätta ett tillkännagivande som gjorts av behörig nationell myndighet. För det första rör artikel 6 i 1976 års akt enbart de valda parlamentsledamöternas utövande av sitt mandat och är inte tillämplig på valet av en parlamentsledamot, vilket utgör en tidigare fråga. För det andra, och i alla händelser, möjliggör inte denna bestämmelse att ogiltigheten av åtgärder som vidtagits eller beslut som fattats av kandidater fastställs. Detta innefattar politiska överenskommelser, såsom en kandidats oåterkalleliga tillbakaträdande, innefattande ett avstående från ett parlamentariskt mandat. Detta bekräftas genom lydelsen av parlamentets resolution avseende tvister rörande giltigheten av parlamentariska mandat i samband med ”vändkors-systemet” (EGT C 68, 1983, s. 31) och genom valprövningskommissionens andra rapport av den 7 januari 1983, nämnd i denna resolution. När det gäller artikel 2 i ledamotsstadgan rör det sig, i motsats till vad som angivits i det angripna beslutet, om en helt ny bestämmelse, vilket även framgår av skäl 4 i nämnda stadga, vilken i alla händelser inte är tillämplig i förevarande mål.
47
Slutligen har sökanden anfört att det angripna beslutet innebär ett åsidosättande av rättskraftsprincipen, eftersom det berövar avgörandet i Consiglio di Stato dess rättsverkan, och det avgörandet har vunnit laga kraft. Sökanden har i detta avseende hänvisat till domstolens dom av den 30 november 2003 i målC-224/01, Köbler (REG 2003, s. I-10239, punkterna 38 och 39), vilken enligt sökanden innebär att varje möjlighet att åsidosätta ett lagakraftvunnet avgörande är utesluten, även om detta avgörande skulle innefatta en överträdelse av gemenskapsrätten. I sådant fall finns det endast en möjlighet att, på vissa villkor, vid nationell domstol föra talan om ersättning från staten för den skada som eventuellt inträffat.
48
Parlamentet har i första hand gjort gällande att den behörighet som artikel 12 första meningen i 1976 års akt ger är det centrala i den bestämmelsen. Parlamentets behörighet att valpröva sina ledamöter består i att pröva huruvida nomineringshandlingen som nationella myndigheter överlämnat med tillämpning av nationella valregler är förenlig med principerna i 1976 års akt. Detta är meningen med detta förfarande, vilket framgår av regleringskommissionens rapport om parlamentets prövning av val och immunitet, angående ändring av artiklarna 7 och 8 i parlamentets interna arbetsordning, avseende valprövning och den tidsmässiga omfattningen av ett parlamentsmandat (A3-0166/94), motsvarande artikel 3 respektive artikel 4 i den nu gällande interna arbetsordningen för parlamentet.
49
När parlamentet såsom i förevarande fall konstaterar att den nationella myndighetens utnämning av en parlamentsledamot strider mot gemenskapsrätten skall parlamentet följaktligen inte bekräfta detta mandat, även om den nationella utnämningen antagits på ett definitivt sätt av den berörda medlemsstatens domstol på högsta nivå. I ett sådant fall är parlamentet definitivt behörigt att pröva huruvida de ovannämnda gemenskapsrättsliga principerna och bestämmelserna har iakttagits, för att säkerställa gemenskapsrättens företräde genom att åtgärder som vidtagits med stöd av nationell rätt och som strider mot dessa inte skall tillämpas. Parlamentet kan i ett sådant fall inte vara skyldigt att uppmärksamma kommissionen på att det kan föreligga ett åsidosättande av 1976 års akt, eftersom detta skulle tvinga parlamentet att fatta ett provisoriskt beslut avseende valprövningen, vilket vore oförenligt med 1976 års akt, det vill säga i förevarande fall att bekräfta sökandens mandat i strid mot artikel 6 i 1976 års akt.
50
Parlamentet har för det andra anfört att det omtvistade beslutet är förenligt med artikel 6 i 1976 års akt. Enligt parlamentet medger det italienska systemet för val till Europaparlamentet att kandidater ställer upp för val i flera valkretsar samtidigt. Denna möjlighet kan uppmuntra kandidaterna att träffa avtal om ett framtida parlamentsmandat som eventuellt erhålls efter valet. Sådana avtal innebär inte bara ett åsidosättande av folkviljan, utan begränsar också de valda kandidaternas utövande av sitt mandat. Det ankommer således på parlamentet att övervaka iakttagandet av gemenskapsrätten och att undvika att eventuella rättsstridigheter inte reproduceras i de akter som parlamentet antar.
51
Parlamentet anser sig i förevarande mål ha konstaterat att de italienska myndigheterna har åsidosatt artikel 6 i 1976 års akt. Principen om fria parlamentsledamöter, vilken skyddas genom den bestämmelsen, är nämligen oförenlig med varje form av rättsligt erkännande av avtal om utövandet av ett parlamentsmandat. Det var således korrekt att i domen från Tribunale amministrativio regionale del Lazio anse att Occhetto inte kunde avstå från sin kandidatur. Däremot är den dom med motsatt slutsats som meddelats av Consiglio di Stato oförenlig med omfattningen av principen om fria parlamentsledamöter.
52
Parlamentet har för det tredje gjort gällande att artikel 3.5 i parlamentets interna arbetsordning är relevant vid valprövningen av sökanden, eftersom dennes utnämning till parlamentsledamot följt på att de italienska myndigheterna tagit Occhettos avstående av den 7 juli 2004 i beaktande. Så snart parlamentet bekräftat ett mandat, såsom Occhettos i juli 2006, ankommer det på parlamentet att när detta mandat upphävs av nationella myndigheter pröva huruvida detta upphävande är förenligt med de principer som anges i 1976 års akt. Tvärtemot vad sökanden har gjort gällande rör det sig inte om ett vakant mandat i parlamentet, som uppstått genom tillämpning av nationella bestämmelser och som parlamentet endast har att beakta. Om så vore fallet skulle parlamentets beslut av den 3 juli 2006, rörande giltigheten av Occhettos mandat inte ha något rättsligt värde. En sådan begränsning av parlamentets befogenheter i en sådan situation skulle nämligen beröva parlamentets kontrollbefogenhet enligt artikel 12 i 1976 års akt dess ändamålsenliga verkan, och uppenbart strida mot gemenskapsrättens tolkningsregler. Således skall den invändning om rättsstridighet som sökanden anfört mot artikel 3.5 i parlamentets interna arbetsordning lämnas utan avseende, då den bestämmelsen är förenlig med artiklarna 6 och 12 i 1976 års akt.
53
Parlamentets resolution avseende tvister rörande giltigheten av parlamentariska mandat i samband med ”vändkors-systemet” (se punkt 46 ovan) medför ingen annan bedömning än den som angivits ovan, eftersom parlamentet i denna resolution även bekräftat principen om fria parlamentsledamöter som erkänns i artikel 6 i 1976 års akt. Parlamentet har heller inte i det angripna beslutet åsidosatt rättskraftsprincipen, då det i punkt O i dess skäl konstaterat att domen från Consiglio di Stato hade vunnit laga kraft.
54
Parlamentet har slutligen anfört att det var korrekt att i det angripna beslutet inspireras av ledamotsstadgan. Denna stadga har antagits av gemenskapslagstiftaren år 2005, även om den inte träder i kraft förrän år 2009. Vid tolkningen av artikel 6 i 1976 års akt skall således gemenskapslagstiftarens uppfattning, såsom den kommit till uttryck i denna, beaktas. Vidare är medlemsstaterna skyldiga att inte anta nationella bestämmelser i strid med antagen gemenskapslagstiftning, även om denna ännu inte trätt i kraft.
55
Occhetto har anfört att hans avstående från det italienska valet, som lämnades till den italienska valbyrån den 7 juli 2004 (se punkt 7 ovan), har följt på en valöverenskommelse angående fördelningen av de platser som den gemensamma listan ”Società Civile – Di Pietro Occhetto” erhållit i valet till Europaparlamentet mellan de första namnen på de två delarna av denna lista, det vill säga hans och Di Pietros. Detta framgår för övrigt av påståenden som sökanden och Di Pietro framfört inom ramen för en skadeståndstalan vid Tribunale civile di Roma (Roms civilmålsdomstol) mot Occhetto, angående ersättning för den skada som de skall ha lidit till följd av Occhettos återkallelse av sitt avstående från sitt mandat i parlamentet. Occhetto ansökte inom ramen för det förfarandet om genstämning i vilken han yrkade att hans avstående skulle förklaras ogiltigt eftersom det grundade sig på en otillåten överenskommelse och således var en nullitet.
56
Occhetto har närmare bestämt anfört att han, vid genomförandet av det ovannämnda avtalet, inför notarien den 6 juli 2004 undertecknade fyra avståenden från utnämningen till parlamentsledamot, däribland det som dagen därpå deponerades hos behöriga italienska myndigheter. Dessa handlingar gjorde det möjligt för Di Pietro, som valts i de två berörda valkretsarna, att bli ”herre” och ”domare” över verkningarna av dennes valmöjligheter, då han sålunda kontrollerade fördelningen av det andra mandat som tilldelats den ifrågavarande gemensamma listan.
57
Enligt Occhetto var det ifrågavarande avtalet, som var avsett att modifiera kandidaternas rangordning på listan såsom denna etablerats genom väljarnas röster, otillåtet och därmed en nullitet. Följaktligen är varje avstående som sker med tillämpning av ett sådant avtal också det att anse som en nullitet. Dessutom strider ett sådant avstående mot artikel 3 i tilläggsprotokollet till den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950, enligt vilket de fördragsslutande parterna förbinder sig att anordna fria val ”under förhållanden som tillförsäkrar folket rätten att fritt ge uttryck för sin mening beträffande sammansättningen av den lagstiftande församlingen”, och även mot artikel 4 i 1976 års akt. Ett sådant påstående skulle vidare inte bara innebära ett åsidosättande av Occhettos ”passiva valrättigheter”, utan även av de ”aktiva välrättigheterna” för de väljare som röstat på honom.
58
Occhetto har förklarat att hans argument att avståendet skall anses vara en nullitet då det var resultatet av ett otillåtet avtal inte har åberopats inför italiensk förvaltningsdomstol, eftersom detta inte kunde prövas vid dessa. Det italienska domstolssystemet är uppdelat mellan förvaltningsdomstolar och allmänna domstolar, och Consiglio di Stato, som är en förvaltningsdomstol, kunde inte pröva frågan huruvida Occhettos avstående från mandatet var en nullitet, då detta var en fråga för allmän civildomstol.
59
Det var således korrekt av parlamentet att anta det omtvistade beslutet vid utövandet av dess egna befogenheter som erkänts i 1976 års akt och i parlamentets interna arbetsordning. Det ankommer nämligen på parlamentet att säkerställa att nationella förfaranden är förenliga med grundläggande principer i en konstitutionell demokrati.
60
Det framgår i detta avseende av bestämmelserna i 1976 års akt och i Europakonventionen att rangordningen av kandidater utifrån antalet röster är okränkbar och inte kan ändras genom frivilliga privata överenskommelser. Det enda tillfället när de behöriga valmyndigheterna får beakta ett eventuellt avstående från den kandidat som rangordnats på första plats är således vid förfarandet för tillkännagivande av mandatfördelningen, eftersom den berörda kandidaten har rätt att återkalla ett eventuellt avstående som skett dessförinnan eller, i förekommande fall, bekräfta detta, även underförstått. Att beröva den berörda kandidaten denna rätt, såsom Consiglio di Stato gjort i sin dom (se punkt 14 ovan), skulle innebära att ett avstående inte fick återkallas även om det skett trots bristande samtycke eller till följd av köpslående eller politiska bedrägerier.
61
Den ovannämnda domen från Consiglio di Stato har således inneburit ett åsidosättande av Europakonventionen, och Occhetto har fört frågan vidare till Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna efter detta avgörande.
62
Slutligen har Occhetto anfört att parlamentets resolution avseende tvister rörande giltigheten av parlamentariska mandat i samband med ”vändkors-systemet”, vilken åberopats av sökanden (se punkt 46 ovan), inte är relevant, eftersom den rör omständigheter som inträffat inom ett politiskt parti och inte, som i förevarande mål, inom en vallista som samlat kandidater från olika politiska grupper. Vidare har det inte rört sig om vare sig något kontrakt eller något slags påtryckning mot en kandidat, utan om ett enkelt val syftande till att säkerställa en spridd representativitet oberoende av det berörda partiets olika beståndsdelar utan att utestänga någon kandidat från dennes representationsrättigheter, enligt principen att det var samma politiska projekt som kommit till uttryck.
63
Occhetto anser av ovan angivna skäl att villkoret avseende fumus boni juris inte är uppfyllt i förevarande mål.
Förstainstansrättens bedömning
64
Det skall inledningsvis framhållas att enligt artikel 7.1 EG och artikel 189 första stycket EG handlar parlamentet inom ramen för de befogenheter som det tilldelats genom fördragen.
65
I artikel 190.4 EG föreskrivs att parlamentet skall utarbeta ett förslag till allmänna direkta val enligt en i alla medlemsstater enhetlig ordning eller i enlighet med principer som är gemensamma för alla medlemsstater, och att rådet enhälligt skall fastställa bestämmelser om detta och rekommendera medlemsstaterna att anta bestämmelserna i enlighet med sina konstitutionella föreskrifter.
66
Sådana bestämmelser har beslutats genom 1976 års akt, i vars artikel 8 första stycket det föreskrivs att om inte annat följer av bestämmelserna i den akten skall valförfarandet i varje medlemsstat genomföras enligt nationella bestämmelser. Enligt denna artikel reglerades således förfarandet för val av ledamöter till parlamentet den 12 och den 13 juni 2004 alltjämt i varje medlemsstat av relevanta nationella bestämmelser, i förevarande mål av den italienska lagen nr 18 av den 24 januari 1979, om val av italienska ledamöter i Europaparlamentet (GURI nr 29 av den 30 januari 1979, s. 947).
67
För att närmare avgränsa ramarna för förevarande mål påminner förstainstansrätten om att den italienska lagen nr 18 ger möjlighet att samtidigt kandidera i flera valkretsar. Sålunda har Di Pietro kunnat kandidera på den gemensamma listan ”Società Civile – Di Pietro Occhetto” både i valkretsen för södra Italien och valkretsen för nordvästra Italien. Såsom framgått ovan erhöll den listan två mandat, eller ett mandat i var och en av dessa två valkretsar. Di Pietro, som rangordnades på första plats i båda valkretsarna, valde den 6 juli 2004 mandatet för södra Italien och Occhetto – som då även var ledamot i det nationella parlamentet – har samma dag ”oåterkalleligen” och inför notarie avstått från ett mandat i någon av de båda valkretsarna.
68
Mot denna bakgrund överlämnade den italienska valbyrån den 12 november 2004 till parlamentet de officiella resultaten från valet till Europaparlamentet tillsammans med en förteckning över valda kandidater och deras ersättare. Den italienska valbyrån förklarade Chiesa vald i valkretsen för nordvästra Italien och Di Pietro vald i valkretsen för södra Italien, samt förklarade sökanden som den främste bland de icke-valda i den sistnämnda valkretsen. Occhetto upptogs inte i denna förteckning.
69
Emellertid lämnade Di Pietro, efter att ha valts till det italienska parlamentet vid valet den 9 och den 10 april 2006 och efter det att han hade valt att utnyttja sitt nationella mandat, sitt mandat i parlamentet vakant. Då Occhetto återkallat sitt avstående förklarade den italienska valbyrån honom vald i valkretsen för södra Italien. Denna förklaring var föremål för en tvist vid behöriga italienska domstolar, inom ramen för vilken Occhettos avstående åberopats och diskuterats. Tvisten ledde till att sökanden förklarades vald, vilket den italienska byrån tillkännagav för parlamentet den 29 mars 2007.
70
Förevarande mål rör således en valprövning av sökanden som parlamentet genomfört med tillämpning av artikel 12 i 1976 års akt och efter bestridande från Occhetto med hänvisning till samma artikel, vilken utgör parlamentets rättsliga grund på detta område.
71
Det framgår av lydelsen av artikel 12 i 1976 års akt att parlamentet inte har någon principiell behörighet att övervaka att medlemsstaterna iakttar gemenskapsrätten, var sig generellt eller mer specifikt vad gäller valförfarandet. Tvärtom visar bestämmelsens lydelse att den valprövning som parlamentet är behörig att göra förefaller, i vart fall vid ett första påseende, vara begränsad.
72
Även om det är korrekt som parlamentet anfört i skäl P i det angripna beslutet att det är parlamentet och ingen annan som skall genomföra valprövningen av sina ledamöter, har det underlåtit att nämna den andra meningen i artikel 12 i 1976 års akt, vilken inte kan särskiljas från den första meningen, då den klart och tydligt uttrycker en dubbel gräns för parlamentets behörighet vad gäller valprövning.
73
För det första skall parlamentet i detta avseende ”beakta de valresultat som medlemsstaterna officiellt har tillkännagivit”.
74
Det skall i detta avseende erinras om att enligt artikel 8 i 1976 års akt ”skall valförfarandet i varje medlemsstat genomföras enligt de nationella bestämmelserna” om inte annat följer av 1976 års akt. Även om medlemsstaterna sålunda är skyldiga att iaktta bestämmelserna i 1976 års akt när det gäller vissa formföreskrifter för val, är det således ändå så att det ankommer på medlemsstaterna att organisera val i enlighet med det förfarande som fastställts i deras nationella bestämmelser, och inom ramen för detta genomföra röstsammanräkning och fastställa det officiella valresultatet.
75
Att ”beakta” dessa resultat förefaller innebära att parlamentets roll begränsas till att beakta de nationella myndigheternas konstaterande av vilka kandidater som valts, det vill säga en rättslig situation som redan existerar och som följer uteslutande av dessa myndigheters beslut, vilket tydligt visar den totala avsaknad av utrymme för skönsmässig bedömning som parlamentet har på området. Detta förefaller således utesluta att parlamentet i detta sammanhang skulle kunna ifrågasätta rättsenligheten av den ifrågavarande nationella åtgärden och vägra att beakta den, även om det ansåg att rättsstridigheter ägt rum (se, angående ett fall där parlamentet beaktat ett avsättande från ett mandat som beslutats av den behöriga nationella myndigheten, domen av den 7 juli 2005 i det i punkt 42 ovan nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkterna 49 och 56, och domen av den 10 april 2003 i det i punkt 42 ovan nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkterna 90–92).
76
För det andra är parlamentets behörighet att pröva bestridanden som anförs vid valprövning även begränsad i sak till att endast avse tvister ”som kan uppkomma på grund av bestämmelser i [1976 års akt], dock inte tvister som uppkommer på grund av nationella bestämmelser som akten hänvisar till”.
77
Det förefaller, i vart fall vid en första anblick, som om parlamentet har tillämpat artikel 6 i 1976 års akt på ett felaktigt sätt, genom att tillämpa den i en situation som inte omfattas av dess tillämpningsområde. Denna artikel rör nämligen endast parlamentsledamöter, vilka skall kunna utöva sina befogenheter på ett oberoende sätt, och inte valda kandidater som ännu inte valprövats av parlamentet enligt artikel 12 i 1976 års akt. Parlamentets bekräftande av en sådan persons mandat inom ramen för dess valprövning utgör en nödvändig och oundgänglig förutsättning för att artikel 6 i 1976 års akt skall kunna tillämpas på sådana personer.
78
Artikel 3.2 första stycket i parlamentets interna arbetsordning kan inte föranleda någon annan slutsats. Enligt den bestämmelsen får en vald kandidat, som ännu inte valprövats, tillträda sina uppdrag i parlamentet i egenskap av ledamot och med utövande av sina rättigheter, inklusive de som följer av artikel 6 i 1976 års akt, men endast tillfälligt och med förbehåll för parlamentets senare beslut vid valprövningen.
79
Det skall emellertid anmärkas att det omtvistade beslutets motivering visar att parlamentet avsett att likställa en vald kandidat med en parlamentsledamot, och att det tolkat artikel 6 i 1976 års akt utifrån lydelsen av artikel 2 i ledamotsstadgan, som inte träder i kraft förrän 2009 och där det föreskrivs att ledamöterna skall vara fria och oberoende (punkt 1) och att avtal angående avstående från ett mandat innan upphörandet eller vid slutet av en mandatperiod är nulliteter och ogiltiga (punkt 2) (se punkt F i skälen i det omtvistade beslutet).
80
Parlamentet har således i punkt K i skälen i det omtvistade beslutet ansett att ”tillämpningsområdet för artikel 6 i [1976 års akt] omfattar även kandidater som finns officiellt upptagna i den rangordning som skett efter valet, i parlamentets intresse … med vetskap om att sådana kandidater potentiellt utgör parlamentet”.
81
Förutom att Occhetto inte upptagits i den rangordning som upprättats av de italienska myndigheterna efter valet i juni 2004, är det möjligt att vid en första anblick anse att parlamentets ovannämnda påstående grundar sig på en tolkning contra legem av artikel 6 i 1976 års akt, vilken inte kan godtas.
82
Den problematik som aktualiseras av Occhettos bestridande rör inte i första hand på något sätt en parlamentsledamots utövande av sitt mandat, utan rör en situation som inträffat innan han fått denna ställning, nämligen de behöriga nationella myndigheternas officiella tillkännagivande av att en kandidat blivit vald. Denna situation och de tvister som rör denna omfattas av nationell vallagstiftning och skall prövas av behöriga nationella myndigheter och domstolar.
83
Det skall understrykas att det är precis i denna betydelse som parlamentet antagit sitt beslut av den 3 juli 2006, vilket det underlåtit att nämna i det angripna beslutet, och i vilket det med tillämpning av artikel 12 i 1976 års akt har ansett att sökandens bestridande efter det att Occhetto officiellt förklarats vald och därmed återställt sökandens ställning som den främst placerade bland de icke valda i valkretsen för södra Italien skulle avvisas eftersom det bestridandet grundade sig på den italienska vallagstiftningen.
84
Mot denna bakgrund förefaller det som sökanden har gjort gällande om att parlamentet genom att anta det angripna beslutet har åsidosatt artikel 12 i 1976 års akt inte sakna grund.
85
Denna slutsats förefaller inte kunna omkullkastas genom lydelsen av artikel 3.5 i parlamentets interna arbetsordning, vilken det uttryckligen hänvisats till i punkt C i skälen i det angripna beslutet. Hänvisningen till denna bestämmelse förefaller inte vid en första anblick berättiga parlamentet att förändra omfattningen av den behörighet det har i fråga om dess medlemmar enligt artikel 12 i 1976 års akt.
86
En intern parlamentsbestämmelse kan nämligen inte, av normhierarkiska skäl, medföra en behörighet att avvika från bestämmelserna i 1976 års akt och ge parlamentet en mer omfattande behörighet än vad som följer av denna akt (domen av den 10 april 2003 i det ovan i punkt 42 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 93). För det fall artikel 3.5 i parlamentets interna arbetsordning skall tolkas på detta sätt är den, såsom sökanden med rätta framhållit, rättsstridig.
87
Parlamentet har gjort gällande att artikel 3.5 i dess interna arbetsordning skall tolkas så, att ”från den tidpunkt då Europaparlamentet har bekräftat ett mandat, såsom man gjort med Occhettos i juli 2006, ankommer det på detta att pröva – för det fall mandatet återkallas av nationella myndigheter till följd av ett avstående från den ifrågavarande ledamoten, såsom skett ifrån [den italienska valbyrån] den 29 mars 2007 – huruvida återkallelsen uppfyller de principer som angivits i 1976 års akt”.
88
Det är i detta avseende tillräckligt att konstatera att sökanden inte har förklarats vara ledamot efter det att ”ledamoten” Occhetto hade avgått.
89
Vad parlamentet anfört om att varje annan tolkning av valprövningsrätten enligt artikel 12 i 1976 års akt än den som gjorts i det angripna beslutet skulle beröva den bestämmelsen dess ändamålsenliga verkan är ogrundat. Det är nämligen uppenbart att parlamentet har all rätt att inom ramen för artikel 12 i 1976 års akt uttala sig angående situationen för en vald kandidat som har någon av de egenskaper som gör det oförenligt för denne att vara parlamentsledamot som anges i den bestämmelsen, såsom de uppräknats i artikel 7 i 1976 års akt.
90
När det gäller det som parlamentet har anfört om att dess valprövningsbeslut skulle vara ogiltigt ifall det grundade sig på en rättsstridig nationell rättsakt, i förevarande mål den nationella rättsakt genom vilken den officiella förklaringen angående valresultaten grundats, förfaller inte heller detta vara välgrundat.
91
Enligt rättspraxis kan inte, när såsom i förevarande mål en nationell rättsakt beslutas inom ramen för ett gemenskapsrättsligt beslutsfattande och den till följd av kompetensfördelningen på det berörda området är bindande för innehållet i det gemenskapsbeslut som följer på denna rättsakt, rättsstridigheter i en sådan nationell rättsakt på något sätt påverka giltigheten av det gemenskapsrättsliga beslutet (se, för ett motsvarande synsätt, domstolens dom av den 3 december 1992 i målC-97/91, Oleificio Borelli mot kommissionen, REG 1992, s. I-6313, punkterna 10–12, svensk specialutgåva, volym 12, s. I-205, och förstainstansrättens ordförandes beslut av den 21 maj 2007 i mål T-18/07 R, Kronberger mot parlamentet, REG 2007, ej publicerat i rättsfallssamlingen, s. II-0000, punkterna 38–40).
92
Således kan eventuella rättsstridigheter i den behöriga nationella myndighetens officiella tillkännagivande av valresultaten inte på något sätt påverka giltigheten av parlamentets beslut vid valprövning av dem som valts.
93
Det skall i detta avseende framhållas att det ankommer på nationella domstolar att pröva, om så behövs efter att ha begärt förhandsavgörande från domstolen enligt artikel 234 EG, huruvida de nationella bestämmelserna och förfarandena är rättsenliga (se, för ett motsvarande synsätt, domen i det i punkt 91 ovan nämnda målet Kronberger mot parlamentet, punkt 41).
94
I förevarande fall har en sådan rättslig prövning verkligen skett vid de behöriga italienska domstolarna i enlighet med den italienska lagen nr 18. Först har nämligen Tribunale amministrativo regionale del Lazio, och därefter Consiglio di Stato, prövat huruvida den italienska vallagen var rättsenlig, vilket ledde till att sökanden förklarades vara parlamentsledamot. Visserligen har inte dessa domstolar begärt något förhandsavgörande från domstolen inom ramen för den prövningen. Detta förefaller emellertid snarast bero på att de frågor som de hade att pröva inte rörde en tolkning av gemenskapsrätten, utan den nationella rätten, och mer specifikt huruvida Occhettos ursprungliga avstående från valresultatet och det senare återkallandet av detta avstående var giltiga.
95
Det följer av samtliga dessa överväganden att vad sökanden anfört om att parlamentet saknade behörighet att fatta det angripna beslutet förefaller vara befogat och kan inte avfärdas utan en mer ingående prövning, vilken skall ske när målet prövas i sak. Det kan således konstateras att villkoret avseende fumus boni juris är uppfyllt i förevarande mål, utan att det är nödvändigt att pröva övriga argument som sökanden anfört.
Krav på skyndsamhet och intresseavvägning
Parternas argument
96
Sökanden har gjort gällande att ett avslag på förevarande begäran skulle orsaka honom allvarlig och irreparabel skada, eftersom det angripna beslutet berövar honom hans plats i Europaparlamentet och han således förhindras utföra de uppgifter han anförtrotts av de italienska väljarna. Denna skada har redan börjat förverkligas, då hans namn och profil försvunnit från parlamentets webbplats. Förstainstansrätten har tidigare fastslagit att en sådan skada skall anses vara irreparabel och att kravet på skyndsamhet därmed är uppfyllt (förstainstansrättens ordförandes beslut av den 26 januari 2001 i mål T-353/00 R, Le Pen mot parlamentet, REG 2001, s. II-125, punkterna 96–98).
97
När det gäller intresseavvägningen har sökanden gjort gällande att förstainstansrätten (domare med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder), med tillämpning av samma angreppssätt som i förstainstansrättens ordförandes beslut av den 25 november 1999 i mål T-222/99 R, Martinez och de Gaulle mot parlamentet (REG 1999, s. II-3397), punkt 80, och av den 26 januari 2001 i det i punkt 96 ovan nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkterna 101 och 103, skall ge företräde åt sökandens specifika intresse, vilket denne berövats genom det angripna beslutet, av att utöva det mandat som denne lagligen anförtrotts. Detta intresse sammanfaller vidare såväl med parlamentets intresse avseende säkerställandet av dess legitima sammansättning i enlighet med tillämpliga bestämmelser och förfaranden i nationell rätt som med den berörda medlemsstatens intresse avseende respekten för dess behörighet i valfrågor och de definitiva avgöranden som dess domstolar beslutat om (se, när det gäller sistnämnda intresse, beslut av domstolens ordförande den 31 juli 2003 i mål C-208/03 P-R, Le Pen mot parlamentet, REG 2003, s. I-7939, punkt 108).
98
Parlamentet anser att sökanden inte har visat att det föreligger krav på skyndsamhet. Vad sökanden anfört om att han genom det omtvistade beslutet berövats det mandat han erhållit av sina väljare kan inte godtas, eftersom Occhetto efterträtt honom i förteckningen över valda. Enligt parlamentet kan frågan huruvida det föreligger krav på skyndsamhet när det gäller frågor rörande parlamentsmandat inte enbart avgöras utifrån de valdas rättigheter, utan den skall avgöras även med hänsyn till väljarnas intressen. För övrigt har Occhetto redan utövat sitt mandat i över ett år.
99
Enligt parlamentet skall inte heller en intresseavvägning utfalla till sökandens fördel. I förevarande mål rör det sig inte om ett vidmakthållande av ett provisoriskt mandat för en parlamentsledamot, vilket det gjorde i det mål i vilket beslutet av den 26 januari 2001 i det i punkt 96 ovan nämnda målet Le Pen mot parlamentet meddelats. Sökanden har snarare sökt uppnå och vidmakthålla den provisoriska situation han åtnjöt enligt artikel 3.2 i parlamentets interna arbetsordning från den 29 mars 2007 och för vilken situation det angripna beslutet innebar ett upphörande. Den situation som sökanden befinner sig i är således bräckligare än sökandens i det ovan i punkt 96 nämnda beslutet av den 26 januari 2001 i målet Le Pen mot parlamentet, eftersom denne sökte vidmakthålla ett mandat som bekräftats av parlamentet.
100
För övrigt skulle ett uppskov med verkställigheten av det angripna beslutet medföra rättsliga konsekvenser inte bara för parlamentet, utan även för Occhetto, eftersom detta skulle störa utövandet av hans mandat, vilket definitivt bekräftats av parlamentet i dess beslut av den 3 juli 2006. Parlamentet anser mot denna bakgrund att ett medgivande av det begärda uppskovet med verkställigheten skulle medföra en mycket allvarlig skada för allmänintresset. När det gäller frågor om grundläggande principer för en parlamentsledamots mandat kan enbart en prövning av målet i sak medföra en förändring av den aktuella situationen, och det kan inte godtas att sökandens intresse ges företräde eftersom denne i bästa fall endast har en rätt fumus boni juris till sin fördel.
101
Occhetto har gjort gällande att enbart en prövning av sakfrågan i målet kan medföra en ny förändring av vem som utövar parlamentariska funktioner, då en första växling redan hade skett när sökanden förklarades vald den 29 mars 2007. Då Occhetto utövat sin parlamentariska funktion sedan förklaringen av den 8 maj 2006 och även är ordförande för parlamentets delegation för relationerna med Nordatlantiska fördragsorganisationen (Nato), skulle ett eventuellt avbrott i hans utövande av sitt mandat förorsaka honom en irreparabel skada och även skada parlamentets funktion. Vad sökanden anfört angående kravet på skyndsamhet saknar således grund.
102
Med hänsyn till att Occhetto erhållit fler röster än sökanden förefaller det i alla händelser vara högst olämpligt att inom ramen för intresseavvägningen bifalla förevarande begäran om interimistiska åtgärder på grundval av en prövning som, i enlighet med sakens natur, endast är översiktlig.
Förstainstansrättens bedömning
103
Enligt fast rättspraxis är syftet med ett interimistiskt förfarande att garantera att domen i sakfrågan får full effekt. Om detta mål skall uppnås måste de sökta åtgärderna vara brådskande på så sätt att det är nödvändigt, för att inte allvarligt och irreparabelt skada sökandens intressen, att de beslutas och får verkningar innan målet avgörs i sak (beslut av domstolens ordförande den 25 mars 1999 i mål C-65/99 P(R), Willeme mot kommissionen, REG 1999, s. I-1857, punkt 62, beslut av förstainstansrättens ordförande den 15 juli 1999 i mål T-167/99 R, Giulietti mot kommissionen, REG FP 1999, s. I-A-139 och s. II-751, punkt 29, samt beslutet i det ovan i punkt 97 nämnda målet Martinez och de Gaulle mot parlamentet, punkt 79).
104
Mot bakgrund av att en parlamentsledamots mandat är tidsbegränsat till fem år och att förklaringen att sökandens mandat förklarats ogiltigt till följd av det angripna beslutet gör det omöjligt för honom att utöva sitt mandat som parlamentsledamot, förefaller det i förevarande mål klart vara så att, för det fall den angripna rättsakten ogiltigförklarades när målet prövades i sak, skulle den skada som sökanden skulle komma att lida ifall inte begäran om uppskov med verkställigheten av denna rättsakt bifölls vara irreparabel (se, för ett motsvarande synsätt, beslut av den 31 juli 2003 i det ovan i punkt 97 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 102, och av den 26 januari 2001 i det ovan i punkt 96 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 96).
105
Denna skada har redan börjat inträffa. Det framgår klart av handlingarna i målet och av parlamentets inlagor att det efter det att det omtvistade beslutet antogs har ansett att Occhetto är ledamot på den plats som representerar valkretsen för södra Italien, och inte sökanden.
106
Det ankommer därför på förstainstansrätten att göra en intresseavvägning. Det är fastslaget att den allvarliga och irreparabla skadan, som utgör ett rekvisit för skyndsamheten, även utgör den första omständighet som beaktas vid den jämförelse som görs vid intresseavvägningen. Mer specifikt måste denna jämförelse leda till att domstolen som skall besluta i det interimistiska förfarandet prövar om en eventuell ogiltigförklaring av den omtvistade rättsakten av den domstol som dömer i saken skulle göra det möjligt att undanröja den situation som skulle uppstå på grund av rättsaktens omedelbara verkställighet och omvänt om uppskov med verkställigheten av rättsakten skulle utgöra hinder för dess fulla verkan för det fall talan i saken ogillades (se beslutet av den 31 juli 2003 i det i punkt 97 ovan nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 106 och där angiven rättspraxis).
107
I förevarande mål har förklaringen att sökandens mandat var ogiltigt tillämpats sedan den 24 maj 2007, med alla negativa verkningar som det inneburit för honom. Ju längre sökanden hindras från att utöva sitt mandat, för vilket det återstår mindre än två år, desto större blir den irreparabla skada han lider (se, för ett motsvarande synsätt, beslutet av den 26 januari 2001 i det ovan i punkt 96 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 102). Det kan nämligen inte uteslutas att en eventuell dom till fördel för sökanden i sakfrågan inte kommer att kunna meddelas förrän mandatet löpt ut, då den skada som sökanden uppgett sig lida – det vill säga att han berövats sin ställning som parlamentsledamot – inträffat på ett oåterkalleligt sätt (se, för ett motsvarande synsätt, beslut av den 31 juli 2003 i det ovan i punkt 97 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 107).
108
I motsats till vad som var fallet i det mål som ledde fram till beslutet av den 26 januari 2001 i det ovan i punkt 96 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 105, skall i förevarande mål även Occhettos intresse av att det angripna beslutet verkställs, vilket skulle innebära att han kunde fortsätta att utöva sitt mandat, beaktas. I den mån som det angripna beslutet riskerar att orsaka sökanden en irreparabel skada gäller nämligen samma risk för Occhetto ifall ifrågavarande begäran skulle bifallas, med hänsyn till sannolikheten för att en eventuell dom i vilken sökandens talan ogillas inte kommer att kunna meddelas förrän merparten av eller hela den återstående mandatperioden löpt ut. Då Occhetto innan han den 7 juli 2004 valde att avstå rangordnades före sökanden i förteckningen över valda, kan sökandens intresse inte på något sätt anses vara större eller gå före.
109
I en sådan situation när det föreligger jämvikt mellan de specifika och omedelbara intressena hos sökanden och Occhetto har det mer generella intresse som talar för ett beviljande av uppskov med verkställigheten eller mot detsamma särskilt stor betydelse.
110
Det kan inte bestridas att den berörda medlemsstaten, i förevarande fall Republiken Italien, har ett intresse av att dess lagstiftning i valfrågor respekteras av parlamentet (se, för ett motsvarande synsätt, beslutet av den 31 juli 2003 i det ovan i punkt 97 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 108, och av den 26 januari 2001 i det ovan i punkt 96 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 104). Visserligen kan detta intresse tänkas stå mot parlamentets allmänna intresse av att dess beslut består (se, för ett motsvarande synsätt, beslutet av den 26 januari 2001 i det ovan i punkt 96 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 99). Detta sistnämnda intresse skall emellertid inte anses tungt nog vid förevarande intresseavvägning.
111
Det skall i detta avseende påminnas om att den mer eller mindre allvarliga karaktären i de grunder som åberopats för att fumus boni juris skall fastställas kan beaktas av den domstol som prövar ansökan om en interimistisk åtgärd vid dess bedömning av kravet på skyndsamhet och i förekommande fall även vid intresseavvägningen (se beslutet av den 31 juli 2003 i det ovan i punkt 97 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 110 och där angiven rättspraxis).
112
Det framgår i förevarande mål av det som anförts i punkterna 64–95 ovan att sökandens argument till stöd för förekomsten av fumus boni juris förefaller, mot bakgrund av de omständigheter som är kända för förstainstansrätten (domare med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder), vara väl underbyggda och befogade.
113
Även om det vidare skulle antas att parlamentet hade rätt att åsidosätta det valresultat som tillkännages av den berörda medlemsstaten när parlamentet anser att detta resultat strider mot bestämmelserna i 1976 års akt, förefaller det ändå som om en sådan behörighet endast skulle komma till användning i sällsynta undantagsfall, eftersom det kan antas att medlemsstaterna i allmänhet uppfyller sin skyldighet enligt artikel 10 EG att anpassa sin vallagstiftning till kraven i 1976 års akt.
114
Det skulle således vara oproportionerligt att låta det angripna beslutet fortsätta skapa irreparabla verkningar trots att förekomsten av ett sådant sällsynt fall som kan motivera antagandet av det har ifrågasatts på ett befogat sätt vid gemenskapsdomstolen.
115
Slutligen skall även det förhållandet att Occhetto kunnat utöva sitt mandat från den 28 april 2006 till den italienska valbyråns tillkännagivande av den 29 mars 2007, och därefter på nytt efter antagandet av det angripna beslutet, det vill säga från den 24 maj 2007, således i över ett år, beaktas vid intresseavvägningen (se, för ett liknande synsätt, beslutet av den 31 juli 2003 i det ovan i punkt 97 nämnda målet Le Pen mot parlamentet, punkt 109).
116
Av vad som anförts ovan följer att villkoren för beviljande av uppskov med verkställigheten av det omtvistade beslutet är uppfyllda. Sökandens yrkande därom skall således bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (DOMARE MED BEHÖRIGHET ATT BESLUTA OM INTERIMISTISKA ÅTGÄRDER)
följande:
1)
Europaparlamentets beslut av den 24 maj 2007 om valprövning av Beniamino Donnici (2007/2121(REG)) får inte verkställas.
2)
Frågan om rättegångskostnader avgörs senare.
Luxemburg den 15 november 2007
E. Coulon
Justitiesekreterare
M. Vilaras
Domare
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska