62024CJ0634
DOMSTOLENS DOM (tredje avdelningen)
den 12 februari 2026 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Gränskontroller, asyl och invandring – Passage av medlemsstaternas yttre gränser – Förordning (EU) 2018/1806 – Nationell lagstiftning enligt vilken en person som är medborgare i flera tredjeländer och som omfattats av ett system med undantag från viseringskravet, är skyldig att förete en ytterligare handling för att erhålla ett tillfälligt uppehållstillstånd – Övergripande avtal om ekonomi och handel mellan Kanada, å ena sidan, och Europeiska unionen, å andra sidan – Direkt effekt”
I mål C‑634/24 [Lenaimon] (
i
),
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Högsta förvaltningsdomstolen, Litauen) genom beslut av den 25 september 2024, som inkom till domstolen den 30 september 2024, i målet
M.P.
mot
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos,
meddelar
DOMSTOLEN (tredje avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C. Lycourgos (referent) samt domarna O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra, och N. Fenger,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Litauens regering, genom K. Dieninis och V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, båda i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom F. Blanc, C. Hermes och J. Jokubauskaitė, samtliga i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 30.6 i det övergripande avtalet om ekonomi och handel mellan Kanada, å ena sidan, och Europeiska unionen, och dess medlemsstater, å andra sidan, undertecknat i Bryssel den 30 oktober 2016 (EUT L 11, 2017, s. 23), även kallat Ceta (Comprehensive Economic and Trade Agreement) (nedan kallat Ceta), och artikel 4.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1806 av den 14 november 2018 om fastställande av förteckningen över tredjeländer vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredjeländer vars medborgare är undantagna från detta krav (EUT L 303, 2018, s. 39).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan M.P. och Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (migrationsavdelningen vid Republiken Litauens inrikesministerium) (nedan kallad migrationsavdelningen). Målet rör lagenligheten av migrationsavdelningens beslut att inte bevilja M.P. tillfälligt uppehållstillstånd i Litauen (nedan kallat det överklagade beslutet).
Tillämpliga bestämmelser
Internationell rätt
3
I artikel 1.2 Ceta föreskrivs följande:
”Om inte annat anges, gäller följande definitioner i detta avtal:
medborgare:
a)
vad gäller Kanada, en fysisk person som är medborgare i Kanada enligt kanadensisk lagstiftning,
…”
4
Kapitel tio i avtalet har rubriken ”Fysiska personers inresa och tillfälliga vistelse för affärsändamål” och innehåller artiklarna 10.1–10.10 i avtalet.
5
I artikel 10.1 i avtalet föreskrivs följande:
”I detta kapitel gäller följande definitioner:
…
nyckelpersonal: personal vars affärsresa sker för investeringsändamål, investerare eller personer som är föremål för företagsintern förflyttning:
…
b)
investerare: fysiska personer som i en övervakande eller verkställande roll etablerar, utvecklar eller förvaltar en investering, till vilken dessa personer eller det företag som anställer dessa personer anförtrott, eller är i färd med att anförtro, ett betydande kapitalbelopp, och
…
fysiska personer som inreser för affärsändamål: nyckelpersonal, tjänsteleverantörer på kontraktsbasis, oberoende yrkesutövare eller affärsresenärer på kortare besök som är medborgare i en part.”
6
I artikel 10.2 i nämnda avtal föreskrivs följande:
”1.   Detta kapitel ger uttryck för de förmånliga handelsförbindelserna mellan parterna samt det gemensamma målet att underlätta handeln med tjänster och investeringar genom att tillåta inresa och tillfällig vistelse för fysiska personer för affärsändamål och genom att säkerställa insyn i processen.
2.   Detta kapitel är tillämpligt på åtgärder som införs eller upprätthålls av en part avseende inresa och tillfällig vistelse på deras territorium för nyckelpersonal, tjänsteleverantörer på kontraktsbasis, oberoende yrkesutövare och affärsresenärer på kortare besök. Detta kapitel är inte tillämpligt på åtgärder som påverkar fysiska personer som söker tillträde till en parts arbetsmarknad, och inte heller på åtgärder som rör medborgarskap, bosättning eller fast anställning.
3.   Inget i detta kapitel ska hindra en part från att tillämpa åtgärder för att reglera fysiska personers inresa till eller tillfälliga vistelse på deras territorium, inbegripet sådana åtgärder som är nödvändiga för att skydda gränsernas integritet och säkerställa att fysiska personers förflyttning över dessa sker i ordnade former, förutsatt att åtgärderna inte tillämpas på ett sådant sätt att de upphäver eller minskar de förmåner som tillkommer en part enligt villkoren i detta kapitel. Enbart det faktum att visering krävs för fysiska personer från vissa länder, men inte från andra, ska inte anses upphäva eller inskränka förmåner enligt detta kapitel.
4.   I de fall inga åtaganden görs i detta kapitel, ska alla andra bestämmelser i parternas lagstiftning om inresa och vistelse fortsätta att tillämpas, även de som gäller vistelsens längd.
…”
7
I artikel 10.3.1 Ceta föreskrivs följande:
”Varje part ska tillåta inresa och tillfällig vistelse för fysiska personer för affärsändamål från den andra parten så länge som de fysiska personerna i övrigt uppfyller partens migrationsbestämmelser för inresa och tillfällig vistelse, i enlighet med detta kapitel.”
8
I artikel 10.6.1 i avtalet föreskrivs följande:
”Detta avtal innebär ingen skyldighet för någon part vad gäller deras bestämmelser om immigration, förutom såsom särskilt anges i detta kapitel och i kapitel tjugosju (Transparens).”
9
I artikel 10.7 i avtalet föreskrivs följande:
”1.   Varje part ska tillåta inresa och tillfällig vistelse för nyckelpersonal från den andra parten om inte annat följer av de förbehåll och undantag som förtecknas i bilaga 10-B.
2.   Ingen av parterna får införa eller upprätthålla begränsningar av det totala antal nyckelpersonal från den andra parten som tillåts inresa och tillfällig vistelse, i form av en begränsning i antal eller prövning av det ekonomiska behovet.
…
4.   Varje part ska tillåta tillfällig anställning på deras territorium av personer som är föremål för företagsintern förflyttning och investerare från den andra parten.
5.   Den tillåtna vistelselängden för nyckelpersonal är följande:
…
c)
För investerare: ett år, med möjlighet till förlängning av den part som beviljar inresa och tillfällig vistelse.
…”
10
I artikel 28.3.2 i avtalet föreskrivs följande:
”Vid tillämpning av kapitlen … tio (Fysiska personers inresa och tillfälliga vistelse för affärsändamål), … och med förbehåll för kravet att sådana åtgärder inte tillämpas på ett sätt som skulle innebära ett medel för godtycklig eller oberättigad diskriminering mellan parterna i fall då likartade förhållanden råder, eller en förtäckt inskränkning av tjänstehandeln, ska inget i detta avtal tolkas så att det hindrar att en part antar eller genomför åtgärder som krävs
a)
för att skydda den allmänna säkerheten eller moralen eller för att upprätthålla allmän ordning …
b)
för att skydda människors, djurs eller växters liv eller hälsa …
c)
för att säkerställa efterlevnaden av lagar och föreskrifter som inte är oförenliga med detta avtals bestämmelser, inbegripet sådana som hänför sig till
…
iii)
säkerhet.”
11
I artikel 28.6 Ceta föreskrivs följande:
”Inget i detta avtal ska tolkas så att det
…
b)
hindrar en part från att vidta en åtgärd som den anser nödvändig för att skydda sina väsentliga säkerhetsintressen, där denna åtgärd
…
ii)
vidtas i krigstid eller i andra kritiska lägen i de internationella förbindelserna, eller
…
c)
hindrar en part från att vidta åtgärder för att fullgöra sina internationella skyldigheter i syfte att bevara internationell fred och säkerhet.”
12
I artikel 30.6 Ceta föreskrivs följande:
”1.   Inget i detta avtal ska tolkas som att det ger rättigheter eller medför skyldigheter för personer utöver de rättigheter och skyldigheter som skapas mellan parterna i enlighet med internationell rätt, eller som att avtalet får åberopas direkt i parternas inhemska rättsordningar.
2.   En part får inte inom ramen för sin inhemska lagstiftning föreskriva en rätt att väcka talan mot den andra parten på grundval av att en åtgärd från den andra parten är oförenlig med detta avtal.”
Unionsrätt
Beslut (EU) 2017/38
13
I skälen 4 och 6 i rådets beslut (EU) 2017/38 av den 28 oktober 2016 om provisorisk tillämpning av det övergripande avtalet om ekonomi och handel (Ceta) mellan Kanada, å ena sidan, och Europeiska unionen och dess medlemsstater, å andra sidan (EUT L 11, 2017, s. 1080), anges följande:
”(4)
De delar av avtalet som omfattas av [Europeiska] unionens befogenhet kan tillämpas provisoriskt, i avvaktan på att de förfaranden som är nödvändiga för dess ingående avslutas.
…
(6)
I enlighet med artikel 30.6.1 i avtalet medför avtalet inte rättigheter eller skyldigheter som direkt kan åberopas vid unionens eller medlemsstaternas domstolar eller tribunaler.”
14
I artikel 1 i beslutet föreskrivs följande:
”1.   [Ceta] ska tillämpas provisoriskt av unionen i enlighet med artikel 30.7.3 i avtalet, i avvaktan på att de förfaranden som är nödvändiga för dess ingående avslutas, med förbehåll för följande led:
…”
Kodexen om Schengengränserna
15
I artikel 6.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/399 av den 9 mars 2016 om en unionskodex om gränspassage för personer (kodex om Schengengränserna) (EUT L 77, 2016, s. 1), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1240 av den 12 september 2018 (EUT L 236, 2018, s. 1) (nedan kallad kodexen om Schengengränserna), föreskrivs följande:
”För planerade vistelser på medlemsstaternas territorium som inte varar mer än 90 dagar under en period på 180 dagar, vilket innebär att den period på 180 dagar som föregår varje dag av vistelsen ska beaktas, ska följande villkor gälla för inresa för tredjelandsmedborgare:
…
b)
De innehar giltig visering, om sådan krävs i enlighet med [förordning 2018/1806], utom när de innehar ett giltigt uppehållstillstånd eller en giltig visering för längre vistelse.
…”
Viseringskodexen
16
I artikel 1.1 och 1.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 810/2009 av den 13 juli 2009 om införande av en gemenskapskodex om viseringar (viseringskodex) (EUT L 243, 2009, s. 1), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/1155 av den 20 juni 2019 (EUT L 188, 2019, s. 25) (nedan kallad viseringskodexen), föreskrivs följande:
”1.   Genom denna förordning inrättas förfaranden och villkor för utfärdande av viseringar för planerade vistelser på medlemsstaternas territorium som inte varar längre än 90 dagar under en 180-dagarsperiod.
…
3.   I denna förordning förtecknas också de tredjeländer vars medborgare är skyldiga att inneha visering för flygplatstransitering, genom undantag från principen om fri transitering som fastställs i bilaga 9 till [konventionen angående internationell civil luftfart, som undertecknades i Chicago den 7 december 1944 (United Nations Treaty Series, vol. 15, nr 102) och som trädde i kraft den 4 april 1947], samt fastställer förfaranden och villkor för utfärdande av viseringar för transitering genom de internationella transitområdena på medlemsstaternas flygplatser.”
17
I artikel 2 i viseringskodexen föreskrivs följande:
”I denna förordning avses med
…
2)
visering: ett tillstånd som utfärdats av en medlemsstat för
a)
en planerad vistelse på medlemsstaternas territorium som inte varar längre än 90 dagar under en 180-dagarsperiod, eller
b)
transitering genom de internationella transitområdena på flygplatser i medlemsstaterna,
…”
Förordning 2018/1806
18
I artikel 3.1 i förordning 2018/1806 föreskrivs följande:
”Medborgare i tredjeländer som anges i förteckningen i bilaga I ska ha visering när de passerar medlemsstaternas yttre gränser [(nedan kallad Schengenvisering)].”
19
I artikel 4.1 i förordningen föreskrivs följande:
”Medborgare i de tredjeländer som anges i förteckningen i bilaga II ska vara undantagna från det krav som anges i artikel 3.1 när det gäller vistelser som inte överstiger 90 dagar under en 180-dagarsperiod.”
20
I artikel 6 i förordningen föreskrivs följande:
”1.   En medlemsstat får föreskriva undantag från viseringskravet i artikel 3 eller från det undantag från viseringskravet som föreskrivs i artikel 4 för
a)
innehavare av diplomatpass, tjänstepass eller särskilda pass,
b)
civila besättningsmedlemmar på luftfartyg och på fartyg i samband med deras tjänsteutövning,
c)
civila besättningsmedlemmar på fartyg som när de går i land innehar en identitetshandling för sjömän som utfärdats i enlighet med antingen [konvention (nr 108) om identitetshandlingar för sjömän, som antogs den 13 maj 1958 vid det 41:a mötet för Internationella arbetsorganisationens (ILO) Internationella arbetskonferens och som trädde i kraft den 19 februari 1961] eller [konvention (nr 185) om identitetshandlingar för sjömän (reviderad), som antogs den 19 juni 2003 vid det 91:a mötet för ILO:s Internationella arbetskonferens och som trädde i kraft den 9 februari 2005], eller enligt [konvention om förenkling av formaliteterna i internationell sjöfart, som undertecknades i London den 9 april 1965 och som trädde i kraft den 5 mars 1967 (United Nations Treaty Series, vol. 591, nr 265)],
d)
besättning och personal vid nödhjälps- eller räddningsinsatser vid katastrofer och olyckor,
e)
civila besättningsmedlemmar på fartyg som trafikerar internationella inre vattenvägar,
f)
innehavare av resehandlingar som utfärdats av mellanstatliga internationella organisationer i vilka åtminstone en medlemsstat är medlem eller av andra enheter som erkänts av den berörda medlemsstaten som folkrättssubjekt för tjänstemän i de organisationerna eller enheterna.
…
3.   En medlemsstat får föreskriva undantag från det undantag från viseringskravet som föreskrivs i artikel 4 för personer som utövar avlönad verksamhet under sin vistelse.”
21
I bilaga I till samma förordning återfinns förteckningen över tredjeländer vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar medlemsstaternas yttre gränser. Ryska federationen är ett av dessa tredjeländer.
22
I bilaga II till förordning 2018/1806 återfinns förteckningen över tredjeländer vars medborgare är undantagna från kravet att inneha visering när de passerar medlemsstaternas yttre gränser när det gäller vistelser som inte överstiger 90 dagar under en 180-dagarsperiod. Kanada och Staten Israel ingår bland dessa tredjeländer.
Litauisk rätt
Utlänningslagen
23
I artikel 40.1 led 16 i Lietuvos Respublikos įstatymas dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX-2206 (Republiken Litauens lag nr IX-2206 om utlänningars rättsliga ställning) av den 29 april 2004 (Žin., 2004, nr 73‑2539), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad utlänningslagen), föreskrivs att ett tillfälligt uppehållstillstånd får utfärdas eller förnyas när den berörda personen är medborgare i Australien, Japan, Förenade konungariket, Förenta staterna, Kanada, Nya Zeeland eller Sydkorea och avser att arbeta eller bedriva annan laglig verksamhet i Republiken Litauen.
Lagen om införande av restriktiva åtgärder
24
Enligt artikel 1 i Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymas Nr. XIV-1888 (Republiken Litauens lag nr XIV-1888 om införande av restriktiva åtgärder med anledning av det militära angreppet mot Ukraina) av den 20 april 2023 (TAR, 2023, nr 2023‑7804) (nedan kallad lagen om införande av restriktiva åtgärder), syftar denna lag till att säkerställa Republiken Litauens nationella säkerhet och utrikespolitiska intressen och att uppnå de mål som avses i artikel 1.1 i Lietuvos Respublikos tarptautinių sankcijų įstatymas Nr. IX-2160 (Republiken Litauens lag nr IX-2160 om internationella sanktioner) av den 22 april 2004 (Žin., 2004, nr 68‑2369), genom att införa restriktiva åtgärder i Litauen med anledning av främmande staters militära angrepp mot Ukraina.
25
I artikel 3.1 och 3.2 i lagen om införande av restriktiva åtgärder föreskrivs att Republiken Litauens viseringskontor i utlandet tills vidare inte längre kan godta ansökningar om visering från medborgare i Ryska federationen och Republiken Belarus, utom i de fall då Republiken Litauens utrikesministerium förmedlar inlämnandet av den aktuella viseringsansökan. Det föreskrivs vidare att ansökningar från medborgare i Ryska federationen och Republiken Belarus om nationell visering via en extern tjänsteleverantör i utlandet tills vidare inte längre kan godtas.
26
I artikel 3.3 i denna lag föreskrivs att ansökningar från medborgare i Ryska federationen om tillfälligt uppehållstillstånd i Litauen via en extern tjänsteleverantör i utlandet tills vidare inte längre kan godtas, med undantag för medborgare i Ryska federationen för vilka en myndighet som godkänts av den litauiska regeringen fungerar som mellanhand i de fall som fastställts av den litauiska regeringen. Dessa ansökningar kan tills vidare inte heller godtas i Litauen, med undantag för ansökningar från medborgare i Ryska federationen som innehar en giltig Schengenvisering eller nationell visering som utfärdats av Republiken Litauens viseringskontor i utlandet eller i Litauen, eller ett giltigt uppehållstillstånd som utfärdats av Republiken Litauen eller en annan EU-medlemsstat.
27
I artikel 4.1 i den lagen preciseras att de restriktiva åtgärder som avses i artikel 3 i denna lag, med undantag av den restriktiva åtgärd som avses i artikel 3.2 i nämnda lag, ska vara tillämpliga under ett år från den dag då denna lag träder i kraft.
28
Enligt artikel 5 i lagen om införande av restriktiva åtgärder trädde denna lag i kraft den 3 maj 2023 och gällde till och med den 2 maj 2024.
Lagen av den 25 april 2024
29
Genom artikel 2 i Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XIV-2581 (lag nr XIV-2581 om ändring av artiklarna 3, 4 och 5 i Republiken Litauens lag nr XIV-1888 om införande av restriktiva åtgärder med anledning av det militära angreppet mot Ukraina) av den 25 april 2024 (TAR, 2024, nr 2024‑8222k) (nedan kallad lagen av den 25 april 2024), ändrades bland annat artikel 4.1 i lagen om införande av restriktiva åtgärder, vilket innebar att de restriktiva åtgärder som föreskrivs i artikel 3, med undantag för den som avses i punkt 8, var tillämpliga från den 3 maj 2024 till den 2 maj 2025.
30
Genom artikel 3 i lagen av den 25 april 2024 ändrades artikel 5 i lagen om införande av restriktiva åtgärder genom att det föreskrevs att den sistnämnda lagen skulle vara gällande till och med den 2 maj 2025.
31
I artikel 4.1 i lagen av den 25 april 2024 preciseras att denna lag trädde i kraft den 3 maj 2024, med undantag för artikel 1.5 och artikel 4.3 i den lagen.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
32
M.P., som är både kanadensisk, rysk och israelisk medborgare, reste in i Litauen med ett kanadensiskt pass. De behöriga litauiska myndigheterna krävde således inte att han skulle inneha visering för att resa in i den medlemsstaten.
33
Den 13 oktober 2023 ingav M.P. en brådskande ansökan om tillfälligt uppehållstillstånd i Litauen och åberopade artikel 40.1 led 16 i utlänningslagen. Han gjorde gällande att han var kanadensisk medborgare, att han ägde andelar i ett företag som bedrev sin verksamhet i Litauen och att han hade rest dit för att arbeta där. Till sin ansökan bifogade klaganden bland annat kopior av sitt kanadensiska, ryska och israeliska pass.
34
Den 19 oktober 2023 godtog migrationsavdelningens enhet i Klaipėda (Litauen) att pröva hans ansökan.
35
Den 20 oktober 2023 begärde migrationsavdelningen att M.P. skulle precisera på grundval av vilket medborgarskap han ansökte om tillfälligt uppehållstillstånd i Litauen. M.P. uppgav på nytt att han ansökte om uppehållstillstånd i egenskap av kanadensisk medborgare.
36
Genom det överklagade beslutet, vilket delgavs M.P. den 30 november 2023, återkallade migrationsavdelningen det beslut som fattats av enheten i Klaipėda om att godta att pröva M.P.:s ansökan om uppehållstillstånd, med motiveringen att han inte bara var kanadensisk medborgare, utan även rysk medborgare och att han till sin ansökan inte hade bifogat någon av de handlingar som avses i artikel 3.3 i lagen om införande av restriktiva åtgärder, det vill säga en giltig Schengenvisering eller nationell visering som utfärdats av Republiken Litauens viseringskontor, eller ett giltigt uppehållstillstånd i en medlemsstat.
37
M.P. överklagade till Regionų administracinio teismo Vilniaus rūmai (Regionala förvaltningsdomstolen, avdelningen i Vilnius, Litauen) och yrkade bland annat att det överklagade beslutet skulle upphävas. Till följd av att det överklagandet ogillades genom dom av den 2 april 2024, överklagade M.P. den domen till Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Högsta förvaltningsdomstolen i Litauen), som är den hänskjutande domstolen.
38
M.P. har gjort gällande att de litauiska myndigheterna, trots att de hade medgett att han var kanadensisk medborgare, tillämpat systemet med undantag från viseringskravet på hans inresa i Litauen och godtagit att pröva hans ansökan om tillfälligt uppehållstillstånd i Litauen såsom kanadensisk medborgare, därefter beslutade att beakta hans ryska medborgarskap för att tillämpa bestämmelserna i lagen om införande av restriktiva åtgärder på honom. Det finns emellertid inte någon bestämmelse som förbjuder en person som är medborgare i flera tredjeländer att bland sina medborgarskap välja det medborgarskap som han eller hon avser att åberopa för att lämna in en ansökan om uppehållstillstånd till de litauiska myndigheterna.
39
Enligt M.P. har det således bortsetts från hans kanadensiska medborgarskap, trots att avtalsparterna enligt artiklarna 10.1 och 10.6–10.9 Ceta ska tillåta vissa medborgare i dessa parter, såsom affärsmän, investerare, företagsledare eller specialister, att resa in och vistas i det berörda landet utan något ytterligare tillstånd samt att arbeta i företag som är etablerade där eller bedriva ekonomisk verksamhet där. M.P. har gjort gällande att Ceta ger sådana kanadensiska medborgare rätt att erhålla ett tillfälligt uppehållstillstånd i Litauen och att denna bestämmelse har genomförts på nationell nivå genom artikel 40.1 led 16 i utlänningslagen. I händelse av en konflikt mellan Ceta och artikel 3.3 i lagen om införande av restriktiva åtgärder ska detta avtal ha företräde.
40
Migrationsavdelningen har för sin del hävdat att lagen om införande av restriktiva åtgärder inte undantar ryska medborgare som även är medborgare i ett annat land från dess tillämpningsområde. Det ankommer inte på migrationsavdelningen att avgöra vilket medborgarskap den person som har ansökt om tillfälligt uppehållstillstånd i Litauen har, utan migrationsavdelningen ska begränsa sig till att pröva de handlingar som bifogats ansökan.
41
Den hänskjutande domstolen har för det första påpekat att det i artikel 30.6 Ceta föreskrivs att inget i detta avtal kan tolkas som att det ger rättigheter eller medför skyldigheter för personer utöver de rättigheter och skyldigheter som skapas mellan parterna i enlighet med internationell rätt, eller som att avtalet får åberopas direkt i parternas inhemska rättsordningar, vilket domstolen bekräftade i yttrande 1/17 (Övergripande avtal om ekonomi och handel mellan EU och Kanada) av den 30 april 2019 (EU:C:2019:341).
42
Eftersom det mål som gav upphov till det yttrandet skiljer sig från det nationella målet, ska det fastställas huruvida artikel 30.6 Ceta ska tolkas så, att den utgör hinder för att M.P. åberopar bestämmelserna i detta avtal vid den hänskjutande domstolen.
43
För det andra har den hänskjutande domstolen påpekat att enligt artikel 3.1 i förordning 2018/1806 och bilaga I till den förordningen ska ryska medborgare som önskar resa in i Litauen inneha visering, medan kanadensiska medborgare enligt artikel 4.1 i denna förordning och bilaga II till samma förordning är undantagna från ett sådant krav när det gäller vistelser som inte överstiger 90 dagar under en 180-dagarsperiod.
44
I förevarande fall har de litauiska myndigheterna, vid M.P.:s inresa till deras territorium, i dennes egenskap av kanadensisk medborgare, tillämpat ett system med undantag från viseringskravet, men de har därefter, i samband med dennes ansökan om tillfälligt uppehållstillstånd i Litauen, krävt att han ska uppvisa antingen en Schengenvisering eller en nationell visering, eller ett giltigt uppehållstillstånd som utfärdats av Republiken Litauen eller en annan medlemsstat. M.P. kan dessutom, i enlighet med artikel 3.1 och 3.2 i lagen om införande av restriktiva åtgärder, inte erhålla någon nationell visering som rysk medborgare.
45
Enligt den hänskjutande domstolen omfattas M.P. inte heller av någon av de fall som kan bli föremål för undantag från viseringskravet och som anges i artikel 6.1 a–f i förordning 2018/1806. Även om artikel 6.3 i nämnda förordning också gör det möjligt för medlemsstaterna att föreskriva sådana undantag för personer som utövar avlönad verksamhet under sin vistelse, är det syfte för vilket M.P. reste in i Litauen emellertid inte relevant för tillämpningen av lagen om införande av restriktiva åtgärder. Den hänskjutande domstolen anser följaktligen att artikel 6.3 inte heller är tillämplig i förevarande fall.
46
Mot denna bakgrund beslutade Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Högsta förvaltningsdomstolen i Litauen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 30.6 i [Ceta] tolkas så, att det utgör hinder för att en person som är medborgare i Kanada, Israel och Ryssland åberopar bestämmelserna i detta avtal i ett överklagande till en nationell domstol avseende ett tillfälligt uppehållstillstånd i Litauen under de omständigheter som föreligger i [det nationella målet]?
2)
Ska artikel 4.1 i [förordning 2018/1806], jämförd med bilaga II till nämnda förordning, tolkas så, att den, under de omständigheter som föreligger i [det nationella målet], inte utgör hinder för nationell lagstiftning som är giltig under en begränsad tidsperiod, enligt vilken en rysk medborgare som önskar ansöka om tillfälligt uppehållstillstånd i Litauen ska förete en giltig visering eller ett giltigt uppehållstillstånd, trots att den aktuella personen i egenskap av medborgare i [ett land] som anges i bilaga II till [förordningen] har rest in i Litauen enligt bestämmelser om viseringsfrihet, varvid frågan samtidigt uppkommer huruvida dessa bestämmelser i [förordningen] ska anses förenliga med Ceta?”
47
Genom skrivelse av den 8 juli 2025 skickade EU-domstolens kansli en begäran om förtydligande till den hänskjutande domstolen. Den hänskjutande domstolen angav som svar på denna begäran för det första, att M.P., enligt dess uppfattning, kunde betraktas som en ”investerare” i den mening som avses i artikel 10.1 Ceta för det andra, att artikel 3.3 i lagen om införande av restriktiva åtgärder inte medförde att ansökningar om tillfälligt uppehållstillstånd från ryska medborgare tills vidare inte skulle godtas om sådana medborgare hade uppehållstillstånd i Litauen eller i en annan medlemsstat, och för det tredje, att de åtgärder som föreskrivs i artikel 3.3 var tillämpliga till och med den 2 maj 2026, enligt Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XV-170 (lag nr XV-170 om ändring av artiklarna 3, 4 och 5 i Republiken Litauens lag nr XIV-1888 om införande av restriktiva åtgärder med anledning av det militära angreppet mot Ukraina) av den 17 april 2025 (TAR, 2025, nr 2025‑7432).
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
48
Det framgår av den hänskjutande domstolens redogörelse för den första frågan i begäran om förhandsavgörande och av dess svar på EU-domstolens begäran om förtydligande att den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida bestämmelserna i kapitel tio i Ceta kan åberopas vid den hänskjutande domstolen av en enskild som är kanadensisk investerare i den mening som avses i artikel 10.1 i det avtalet.
49
Härav följer att den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 30.6 Ceta ska tolkas så, att bestämmelserna i kapitel tio har direkt effekt.
50
Det ska för det första betonas, såsom Europeiska kommissionen har påpekat, att kapitel tio omfattas av unionens befogenhet och har tillämpats provisoriskt sedan den 21 september 2017, i enlighet med artikel 1 i beslut 2017/38. Frågan huruvida bestämmelserna i kapitel tio har direkt effekt ska således inte avgöras uteslutande av de nationella domstolarna utifrån deras nationella lagstiftning (dom av den 14 december 2000, Dior m.fl., C‑300/98 och C‑392/98, EU:C:2000:688, punkt 48, dom av den 11 september 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, EU:C:2007:496, punkterna 34 och 47, och dom av den 8 mars 2011, Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, punkterna 32 och 33).
51
För det andra följer det av fast rättspraxis att det endast är om frågan om det aktuella internationella avtalets direkta effekt inte har reglerats däri som det ankommer på domstolen att avgöra den frågan. Domstolen ska härvid bland annat grunda sig på avtalets anda, systematik och lydelse (dom av den 13 januari 2015, rådet m.fl./Vereniging Milieudefensie och Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P–C‑403/12 P, EU:C:2015:4, punkt 53 och där angiven rättspraxis).
52
Artikel 30.6 Ceta utesluter otvetydigt, såsom den litauiska regeringen och kommissionen har påpekat, att bestämmelserna i detta avtal kan åberopas direkt av en enskild vid en nationell domstol. Härav följer att bestämmelserna i kapitel tio i avtalet inte ska anses ha direkt effekt (se, för ett liknande resonemang, yttrande 1/17 (Övergripande avtal om ekonomi och handel mellan EU och Kanada) av den 30 april 2019, EU:C:2019:341, punkterna 181 och 198).
53
För det tredje ska det emellertid, för att ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar, även påpekas att när det nationella målet omfattas av unionsrättens tillämpningsområde ska tillämplig nationell rätt så långt som möjligt tolkas i överensstämmelse med ett internationellt avtal som utgör en del av unionsrätten, även när detta avtal inte har direkt effekt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl., C‑212/04, EU:C:2006:443, punkt 113, dom av den 8 november 2022, Deutsche Umwelthilfe (Typgodkännande av motorfordon), C‑873/19, EU:C:2022:857, punkt 66, och dom av den 11 januari 2024, Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD, C‑252/22, EU:C:2024:13, punkterna 76 och 82 och där angiven rättspraxis).
54
En sådan skyldighet att göra en unionsrättskonform tolkning har emellertid vissa begränsningar. Den nationella domstolens skyldighet att beakta ett internationellt avtals innehåll vid tolkningen och tillämpningen av relevanta bestämmelser i nationell rätt begränsas således av allmänna rättsprinciper och kan inte tjäna som grund för att tolka nationell rätt contra legem (se, analogt, dom av den 20 februari 2024, X (Avsaknad av skäl för uppsägning), C‑715/20, EU:C:2024:139, punkt 70, och dom av den 27 februari 2024, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, punkt 74).
55
Härav följer, trots att bestämmelserna i kapitel tio i Ceta inte har direkt effekt, att om en bestämmelse i litauisk rätt som är relevant för utgången i det nationella målet visar sig vara oförenlig med dessa bestämmelser, ankommer det på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida det är möjligt att, med iakttagande av de begränsningar som det erinrats om i föregående punkt, tolka den nationella rätten på ett sätt som är förenligt med nämnda bestämmelser, med hänsyn till den nationella rätten i sin helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt (dom av den 15 oktober 2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, punkt 51).
56
Mot denna bakgrund ska den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 30.6 Ceta ska tolkas så, att bestämmelserna i kapitel tio i avtalet inte har direkt effekt, vilket emellertid inte utesluter att de kan ligga till grund för en tolkning av den aktuella nationella lagstiftningen som är förenlig med unionsrätten.
Den andra frågan
57
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 4.1 i förordning 2018/1806, jämförd med bilaga II till den förordningen, ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken det för att en rysk medborgare ska kunna erhålla ett tillfälligt uppehållstillstånd i den medlemsstaten krävs att den medborgaren företer en visering som utfärdats av myndigheterna i denna medlemsstat eller ett uppehållstillstånd som utfärdats av någon av medlemsstaterna när nämnda medborgare har rest in i den förstnämnda medlemsstaten, utan att behöva förete någon visering, eftersom vederbörande även är medborgare i ett av de länder som avses i bilaga II till förordningen. Den hänskjutande domstolen vill även få klarhet i huruvida dessa bestämmelser i förordning 2018/1806 är förenliga med Ceta.
58
För det första framgår det av artikel 6.1 i kodexen om Schengengränserna att det uppehållstillstånd som tredjelandsmedborgare beviljas enligt kodexen endast ger dem rätt att vistas i Schengenområdet i högst 90 dagar under en period på 180 dagar (dom av den 5 februari 2020, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sjömäns påmönstring i Rotterdams hamn), C‑341/18, EU:C:2020:76, punkt 58).
59
Det föreskrivs vidare i artikel 6 dessutom en skyldighet för vissa av dessa tredjelandsmedborgare att inneha en giltig visering för att kunna beviljas en sådan rätt till kortvarig vistelse.
60
Såsom framgår av artikel 1 i viseringskodexen är syftet med den således att inrätta förfaranden och villkor för utfärdande av viseringar för transitering genom medlemsstaternas territorium eller för planerade vistelser på medlemsstaternas territorium som inte varar längre än 90 dagar under en 180-dagarsperiod. Enligt definitionen i artikel 2.2 a och b i viseringskodexen avser begreppet visering i kodexen ”ett tillstånd som utfärdats av en medlemsstat” för ”en planerad vistelse på medlemsstaternas territorium som inte varar längre än 90 dagar under en 180-dagarsperiod” respektive för ”transitering genom de internationella transitområdena på flygplatser i medlemsstaterna” (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 mars 2017, X och X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, punkt 41).
61
Det är mot denna bakgrund som det i förordning 2018/1806 fastställs en förteckning över tredjeländer vars medborgare omfattas av eller är undantagna från ett sådant viseringskrav.
62
I artikel 4.1 i denna förordning föreskrivs således att medborgare i de tredjeländer som anges i förteckningen i bilaga II till förordningen inte behöver erhålla visering för att passera unionens yttre gränser när det gäller en vistelse som inte överstiger 90 dagar under en 180-dagarsperiod.
63
Härav följer att den bestämmelsen undantar medborgare i vissa tredjeländer, däribland Kanada, men inte Ryska federationen, från kravet att erhålla visering för att under en kortare tid kunna vistas i Schengenområdet.
64
Mot bakgrund av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat är det emellertid inte fråga om en sådan kortvarig vistelse i det nationella målet. Det framgår nämligen av beslutet om hänskjutande att M.P. ansöker om tillfälligt uppehållstillstånd för att arbeta i Litauen under en period som uppenbart är längre än den vistelse som beviljas enligt kodexen om Schengengränserna. Vidare framgår det inte på något sätt av det beslutet att det nationella målet rör huruvida M.P. lagligen rest in i Litauen eller ett beslut av de litauiska myndigheterna som innebar att M.P.:s rätt till kortvarig vistelse i Litauen, såsom den garanteras i kodexen om Schengengränserna, upphörde i förtid.
65
Eftersom förordning 2018/1806 inte rör beviljande av ett sådant tillfälligt uppehållstillstånd som det aktuella (se, analogt, dom av den 16 januari 2018, E, C‑240/17, EU:C:2018:8, punkt 41), kan denna förordning inte utgöra hinder för en sådan lagstiftning som den som beskrivs i den andra tolkningsfrågan.
66
Härav följer för det andra att det inte är nödvändigt att i övrigt pröva huruvida artikel 4.1 i förordning 2018/1806 och dess bilaga II är förenliga med Ceta.
67
Mot denna bakgrund ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 4.1 i förordning 2018/1806, jämförd med bilaga II till den förordningen, ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken det för att en rysk medborgare ska kunna erhålla ett tillfälligt uppehållstillstånd i den medlemsstaten krävs att den medborgaren företer en visering som utfärdats av myndigheterna i denna medlemsstat eller ett uppehållstillstånd som utfärdats av någon av medlemsstaterna när nämnda medborgare har rest in i den förstnämnda medlemsstaten, utan att behöva förete någon visering, eftersom vederbörande även är medborgare i ett av de länder som avses i bilaga II till förordningen.
Rättegångskostnader
68
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
1)
Artikel 30.6 i det övergripande avtalet om ekonomi och handel mellan Kanada, å ena sidan, och Europeiska unionen, och dess medlemsstater, å andra sidan, undertecknat i Bryssel den 30 oktober 2016
ska tolkas så,
att bestämmelserna i kapitel tio i avtalet inte har direkt effekt, vilket emellertid inte utesluter att de kan ligga till grund för en tolkning av den aktuella nationella lagstiftningen som är förenlig med unionsrätten.
2)
Artikel 4.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1806 av den 14 november 2018 om fastställande av förteckningen över tredjeländer vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredjeländer vars medborgare är undantagna från detta krav, jämförd med bilaga II till den förordningen,
ska tolkas så,
att den inte utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken det för att en rysk medborgare ska kunna erhålla ett tillfälligt uppehållstillstånd i den medlemsstaten krävs att den medborgaren företer en visering som utfärdats av myndigheterna i denna medlemsstat eller ett uppehållstillstånd som utfärdats av någon av medlemsstaterna när nämnda medborgare har rest in i den förstnämnda medlemsstaten, utan att behöva förete någon visering, eftersom vederbörande även är medborgare i ett av de länder som avses i bilaga II till förordningen.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: litauiska.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.