TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
2023 m. birželio 15 d.(*)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13/EEB – Hipoteka užtikrinta paskola, indeksuota užsienio valiuta – 6 straipsnio 1 dalis – 7 straipsnio 1 dalis – Prašymas taikyti laikinąsias apsaugos priemones – Paskolos sutarties vykdymo sustabdymas – Visiško restitucijos poveikio veiksmingumo užtikrinimas“
Byloje C‑287/22
dėl Sąd Okręgowy w Warszawie XXVIII Wydział Cywilny (Varšuvos apygardos teismas, XXVIII civilinių bylų skyrius, Lenkija) 2022 m. kovo 24 d. nutartimi, kurį Teisingumo Teismas gavo 2022 m. gegužės 3 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
YQ,
RJ
prieš
Getin Noble Bank S.A.
TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
kurią sudaro kolegijos pirmininkė L. S. Rossi, teisėjai S. Rodin ir O. Spineanu-Matei (pranešėja),
generalinė advokatė L. Medina,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        RJ ir YQ, atstovaujami radca prawny M. Pledziewicz,
–        Getin Noble Bank S.A., atstovaujamos adwokaci Ł. Hejmej, M. Przygodzka ir A. Szczęśniak,
–        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna ir S. Żyrek,
–        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos P. Barros da Costa, C. Chambel Alves ir A. Cunha,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos I. Rubene, N. Ruiz García ir A. Szmytkowska,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 6 straipsnio 1 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies, siejamų su veiksmingumo ir proporcingumo principais, išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant YQ ir RJ ginčą su Getin Noble Bank S.A. dėl prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kuriuo siekiama, kad būtų sustabdytas hipoteka užtikrintos paskolos, indeksuotos užsienio valiuta, sutarties vykdymas, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl pagal šioje sutartyje įtvirtintas nesąžiningas sąlygas nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3        Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
4        Šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.“
Lenkijos teisė
Civilinis kodeksas
5        1964 m. balandžio 23 d. ustawa – Kodeks cywilny (Civilinio kodekso įstatymas) (Dz. U., Nr. 16, 93 pozicija) suvestinės redakcijos (Dz. U., 2020, 1740 pozicija) (toliau – Civilinis kodeksas) 1 straipsnyje nustatyta:
„1.      Su vartotoju sudarytos sutarties sąlygos, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, nėra jam privalomos, jeigu jose vartotojo teisės ir pareigos nustatomos nusižengiant gerai moralei ir šiurkščiai pažeidžiant jo interesus (neteisėtos sutarties sąlygos). Tai netaikoma sąlygoms, kuriose apibrėžiami pagrindiniai šalių įsipareigojimai, įskaitant kainą arba užmokestį, jeigu jos aiškiai suformuluotos.
2.      Jeigu pagal šio straipsnio 1 dalį sutarties sąlyga nėra privaloma vartotojui, šalims lieka privalomos likusios sutarties sąlygos.
3.      Sutarties sąlygos, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, yra tos sutarties sąlygos, kurioms vartotojas neturėjo realios įtakos. Konkrečiai kalbant, tai yra sutarties sąlygos, perimtos iš tipinės sutarties, kurią šiam vartotojui siūlo jo kontrahentas.
4.      Asmuo, teigiantis, kad dėl sąlygos buvo atskirai derėtasi, turi pateikti tokio teiginio įrodymų.“
6        Civilinio kodekso 405 straipsnyje įtvirtinta:
„Be teisinio pagrindo kito asmens sąskaita ekonominės naudos gavęs asmuo privalo grąžinti gautą naudą natūra, o jei tai neįmanoma, grąžinti jos vertę.“
7        Šio kodekso 410 straipsnyje nurodyta:
„1.      Pirmesnių straipsnių nuostatos visų pirma taikomos nepagrįsto įsipareigojimų įvykdymo atveju.
2.      Įsipareigojimai yra įvykdyti nepagrįstai, jeigu juos įvykdęs asmuo apskritai neturėjo jokių įsipareigojimų arba nebuvo įsipareigojęs asmeniui, kuriam juos įvykdė; arba išnyko įsipareigojimų vykdymo pagrindas; arba nebuvo pasiektas numatytas įsipareigojimų įvykdymo tikslas; arba teisės aktas, kuriuo buvo grindžiamas įsipareigojimas, negaliojo ir įvykdžius įsipareigojimus netapo galiojantis.“
Civilinio proceso kodeksas
8        1964 m. lapkričio 17 d. ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (Civilinio proceso kodekso įstatymas) (Dz. U., Nr. 43, 296 pozicija) suvestinės redakcijos (Dz. U., 2021 m., 1805 pozicija) (toliau – Civilinio proceso kodeksas) 189 straipsnyje nustatyta:
„Pareiškėjas gali prašyti teismo pripažinti teisinių santykių ar teisės buvimą ar nebuvimą, jeigu jis yra teisėtai suinteresuotas pareikšti ieškinį.“
9        Šio kodekso 7301 straipsnyje nustatyta:
„1.      Bet kuri proceso šalis gali prašyti taikyti laikinąsias priemones, jeigu įrodo, kad jos reikalavimas prima facie pagrįstas ir ji yra teisėtai suinteresuota prašyti taikyti tokias priemones.
2.      Teisėtas suinteresuotumas taikyti laikinąsias apsaugos priemones egzistuoja tuomet, kai tokių priemonių netaikymas trukdytų arba rimtai kliudytų vykdyti sprendimą, kuris bus priimtas atitinkamoje byloje, arba bet kuriuo atveju trukdytų arba kitaip kliudytų pasiekti proceso šioje byloje tikslą.
<…>
3.      Priimdamas sprendimą dėl prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones teismas turi atsižvelgti į bylos šalių interesus taip, kad užtikrintų tinkamą teisinę apsaugą gavėjui ir neįpareigotų skolininko daugiau, nei būtina.“
10      Pagal minėto kodekso 731 straipsnį taikant apsaugos priemonę negali būti siekiama reikalavimo įvykdymo, išskyrus atvejus, kai įstatymas numato kitaip.
11      To paties kodekso 755 straipsnyje įtvirtinta:
„1.      Jeigu prašymas taikyti laikinąsias apsaugos priemones nesusijęs su piniginiais reikalavimais, teismas nurodo taikyti apsaugos priemones, kurios, jo nuomone, yra tinkamos atsižvelgiant į bylos aplinkybes, neatmetant galimybės taikyti apsaugos priemones, numatytas piniginiams reikalavimams. Visų pirma teismas gali:
1)      nustatyti atitinkamos vykdymo procedūros šalių ar dalyvių teises ir pareigas tos procedūros laikotarpiu;
2)      uždrausti perleisti su šia procedūra susijusį turtą ar teises;
3)      sustabdyti tą procedūrą ar bet kurią kitą atitinkamo sprendimo vykdymo procedūrą;
4)      <…>
5)      nurodyti padaryti atitinkamą įrašą nekilnojamojo turto registre arba kitame registre.
2.      <…>
21.      731 straipsnis netaikomas, jei prašomų laikinųjų apsaugos priemonių taikymas yra būtinas siekiant išvengti gresiančios žalos ar kitų neigiamų pasekmių naudos gavėjui.
3.      Teismas praneša skolininkui apie uždarame posėdyje priimtą nutartį, kuria reikalaujama, kad jis atliktų veiksmą arba nekliudytų gavėjo veiksmui. Ši nuostata netaikoma nutartims, kuriomis įpareigojama perduoti skolininko turimus daiktus.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
12      2008 m. YQ ir RJ sudarė hipoteka užtikrintos paskolos sutartį su Getin Noble Bank 360 mėnesių laikotarpiui dėl 643 395,63 Lenkijos zlotų (PLN) (apie 140 000 EUR) sumos (toliau – pagrindinėje byloje nagrinėjama paskolos sutartis). Šioje paskolos sutartyje buvo numatyta šios sumos konvertavimo į Šveicarijos frankus (CHF) sąlyga pagal šio banko nustatytą pirkimo normą, taikant kintamąją palūkanų normą. CHF apskaičiuotos mėnesinės įmokos turėjo būti grąžintos PLN taikant CHF pardavimo normą, kurią taip pat vienašališkai nustatė minėtas bankas. Ieškovams pagrindinėje byloje lyginamojoje lentelėje buvo pranešta apie palūkanų normų ir valiutų keitimo kursų svyravimų poveikį minėtai paskolos sutarčiai.
13      2021 m. gegužės 25 d. ieškovai kreipėsi į Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija), kaip į pirmosios instancijos teismą, prašydami pripažinti pagrindinėje byloje nagrinėjamą paskolos sutartį negaliojančia ir priteisti iš Getin Noble Bank 375 042,34 PLN (apie 94 000 EUR) sumą, t. y. mėnesinių įmokų sumą, kurią jie jau buvo sumokėję iki ieškinio pareiškimo šiam teismui dienos, kartu su teisės aktuose nustatytomis palūkanomis ir bylinėjimosi išlaidomis. Šiuo klausimu minėti ieškovai tvirtino, kad šios paskolos sutarties sąlygos, susijusios su atitinkamos paskolos sumos indeksavimu užsienio valiuta, yra „nesąžiningos sąlygos“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį.
14      Ieškovai pagrindinėje byloje taip pat pateikė prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kad būtų nustatytos bylos šalių teisės ir pareigos; bylos nagrinėjimo laikotarpiui sustabdyta prievolė mokėti minėtoje paskolos sutartyje numatyto dydžio mėnesines įmokas joje nurodytais terminais nuo ieškinio pirmojoje instancijoje pateikimo iki galutinio bylos užbaigimo; uždrausta Getin Noble Bank siųsti jiems pranešimą apie sutarties nutraukimą; galiausiai – uždrausta jam skelbti bet kokią Biuro Informacji Gospodarczej (Ekonominės informacijos biuras, Lenkija) informaciją, susijusią su ieškovų pagrindinėje byloje nagrinėjamos paskolos negrąžinimu, laikotarpiu nuo prašomų laikinųjų apsaugos priemonių taikymo iki bylos užbaigimo.
15      Vis dėlto minėtas teismas atmetė ieškovų pagrindinėje byloje pateiktą prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones. Jo teigimu, šie ieškovai neįrodė, kad turėjo teisėtą suinteresuotumą prašyti taikyti laikinąsias apsaugos priemones, nes nėra pagrindo teigti, kad nepritaikius šių priemonių būtų buvę sutrukdyta arba labai kliudyta įvykdyti teismo sprendimą, kuris bus priimtas pagrindinėje byloje, arba pasiekti proceso šioje byloje tikslą. Vadinasi, Civilinio proceso kodekso 7301 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytos sąlygos nebuvo įvykdytos.
16      Ieškovai pagrindinėje byloje apskundė šį teismo sprendimą Sąd Okręgowy w Warszawie XXVIII Wydział Cywilny (Varšuvos apygardos teismas, XXVIII civilinių bylų skyrius, Lenkija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, teigdami, kad turėjo teisėtą suinteresuotumą prašyti taikyti minėtas laikinąsias apsaugos priemones. Getin Noble Bank ginčijo tokį prašymą ir, be kita ko, teigė, kad nebuvo įrodyta, jog šie ieškovai prima facie turi skolinį reikalavimą. Be to, šis bankas suabejojo pagrindinėje byloje nagrinėjamos paskolos sutarties sąlygų nesąžiningumu ir pabrėžė, kad jo finansinė padėtis yra patenkinama.
17      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad jam buvo pateiktas prašymas taikyti laikinąsias apsaugos priemones, t. y. sustabdyti pagrindinėje byloje nagrinėjamoje paskolos sutartyje numatytų mėnesinių įmokų mokėjimą laikotarpiu nuo ieškinio pareiškimo pirmojoje instancijoje dienos iki proceso pabaigos. Kadangi tai yra prašymas taikyti laikinąsias apsaugos priemones, teismas paaiškina, kad jis priima sprendimą remdamasis prima facie įrodymais dėl pagrindinės bylos šalių pateiktų teiginių.
18      Šiuo klausimu minėtas teismas, pirma, dėl ieškovų pagrindinėje byloje skolinio reikalavimo prima facie buvimo mano, kad įrodyta, jog tam tikros atitinkamos sutarties sąlygos yra nesąžiningos ir kad pagrindinėje byloje nagrinėjama paskolos sutartis turi būti panaikinta, nes pagal Lenkijos teisę jos vykdymas objektyviai nebeįmanomas. Tas pats teismas priminė, kad pagal Civilinio kodekso 410 straipsnį kiekviena iš negaliojančios sutarties šalių turi teisę, nepriklausomai nuo kitos šalies teisės, reikalauti grąžinti įvykdytą prievolę.
19      Antra, dėl ieškovių teisėto suinteresuotumo pareikšti ieškinį pagrindinėje byloje įrodymo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad jis egzistuoja pagal Civilinio proceso kodekso 7301 straipsnio 2 dalį, kai nepritaikius šių priemonių būtų buvę sutrukdyta ar labai kliudyta įvykdyti teismo sprendimą, kuris bus priimtas pagrindinėje byloje, arba pasiekti proceso šioje byloje tikslą.
20      Šis teismas nurodo, kad vis dėlto nacionaliniai teismai retai patenkina vartotojų prašymus taikyti tokias laikinąsias apsaugos priemones tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje. Iš tiesų kai kurie iš šių teismų nurodo, kad ieškinys dėl sutarties pripažinimo negaliojančia dėl joje esančios sutarties sąlygos nesąžiningumo negali lemti priverstinio vykdymo, todėl nereikia taikyti laikinųjų apsaugos priemonių. Kiti mano, kad laikinosios priemonės taikymu turėtų būti siekiama ne užtikrinti reikalavimo įvykdymą, o išvengti žalos ar kitų neigiamų pasekmių atitinkamam vartotojui, todėl tokią priemonę būtų galima taikyti tik tuo atveju, jei būtų prima facie įrodyta, kad atitinkamo banko finansinė padėtis yra bloga. Galiausiai egzistuoja tų pačių teismų jurisprudencija, pagal kurią panaikinus paskolos sutartį atitinkamas vartotojas turi vykdyti įsipareigojimus šiam bankui, grąžindamas jam paskolintą kapitalą. Vadinasi, šis vartotojas neturi jokio suinteresuotumo prašyti taikyti tokias laikinąsias apsaugos priemones, kokių buvo prašoma pagrindinėje byloje, nes bet kuriuo atveju, nepriklausomai nuo galutinio sprendimo dėl ginčo esmės, jis privalėtų sumokėti atitinkamam bankui išmokas, susijusias su panaudoto kapitalo grąžinimu arba alternatyviai – su „atlyginimu už šio kapitalo panaudojimą“.
21      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be kita ko, mano, kad tiek, kiek Direktyva 93/13 siekiama apsaugoti atitinkamą vartotoją atkuriant šalių lygybę, pagal šią direktyvą draudžiama atsisakyti taikyti tokias laikinąsias priemones. Šio teismo nuomone, kai nesąžiningų sutarties sąlygų panaikinimas reiškia visos paskolos sutarties negaliojimą, iš esmės būtina taikyti tinkamas laikinąsias apsaugos priemones, kaip antai sustabdyti pareigą mokėti mėnesines įmokas, į kurias įeina pagal šią paskolos sutartį mokėtina suma ir palūkanos, bylos nagrinėjimo laikotarpiu, kad būtų užtikrintas visiškas sprendimo dėl esmės veiksmingumas. Minėto teismo teigimu, kai panaikinus nesąžiningas paskolos sutarties sąlygas ji objektyviai nebegali būti vykdoma, atsisakymas taikyti tokias laikinąsias priemones pakenktų Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje ir 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtintam restitucijos poveikiui, taigi ir šių nuostatų veiksmingumui.
22      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be kita ko, patikslina, kad Lenkijos teisėje numatytos procesinės taisyklės, pagal kurias ieškinio suma nustatoma ieškinio dėl atitinkamos paskolos sutarties pripažinimo negaliojančia pateikimo dieną. Taigi vartotojas gali reikalauti grąžinti tik iki šios datos jau sumokėtų mėnesinių įmokų sumą. Jei proceso pradžioje nebūtų pritaikyta laikinoji apsaugos priemonė, jam pasibaigus vartotojas būtų įpareigotas pradėti naują procesą prieš atitinkamą banką; jo tikslas būtų grąžinti mėnesines įmokas, vartotojo sumokėtas per laikotarpį nuo naujo proceso pradžios iki pabaigos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad tokia situacija yra nepalanki minėtam vartotojui ir ja pažeidžiamas Direktyvos 93/13 veiksmingumas. Be to, šalių teisių ir pareigų pusiausvyra nebūtų atkurta priėmus tokį sprendimą dėl esmės, nes tik tas pats vartotojas turėtų pradėti naują teismo procesą, kad įgyvendintų savo teises, ir tam papildomai skirti finansinių priemonių ir laiko.
23      Šiomis aplinkybėmis Sąd Okręgowy w Warszawie XXVIII Wydział Cywilny (Varšuvos apygardos teismas, XXVIII civilinių bylų skyrius) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar, atsižvelgiant į veiksmingumo ir proporcingumo principus, pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį draudžiamas toks nacionalinės teisės aiškinimas arba nacionalinė jurisprudencija, pagal kuriuos jis gali, be kita ko, atsižvelgdamas į vartotojui tenkančią pareigą atsiskaityti su atitinkamu pardavėju ar tiekėju arba pardavėjo ar tiekėjo gerą finansinę padėtį, netenkinti vartotojo prašymo taikyti laikinąją apsaugos priemonę (ieškinio užtikrinimą) – sustabdyti sutarties, kuri, tikėtina, bus pripažinta negaliojančia dėl nesąžiningų sąlygų pašalinimo iš jos, vykdymą, kol bus nagrinėjama byla?“
Dėl prejudicinio klausimo
Dėl priimtinumo
24      Getin Noble Bank ginčija prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą.
25      Šiuo klausimu atsakovė pagrindinėje byloje iš esmės teigia, pirma, kad šis prašymas nesusijęs su Sąjungos teisės išaiškinimu – Direktyvos 93/13 nuostatos netaikomos nesąžiningų sąlygų panaikinimo padariniams, nes šios direktyvos tikslas būtų pasiektas atkūrus pusiausvyrą tarp šalių. Taigi sutarties, kurioje yra nesąžiningų sąlygų, pripažinimas negaliojančia sukelia pasekmių pagal nacionalinę teisę. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas iš tikrųjų susijęs su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo sąlygomis tokiomis aplinkybėmis, kai dėl atitinkamos sutarties panaikinimo šios sutarties šalys tapo lygiateisės ir jų nebesieja vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo santykiai. Taigi vertinant prašymo taikyti šias laikinąsias apsaugos priemones pagrįstumą nereikia taikyti šios direktyvos nuostatų.
26      Šiuo klausimu reikia priminti, kad tik pagrindinę bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas turi įvertinti prejudicinio sprendimo reikalingumą ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų, kuriems taikoma svarbos prezumpcija, reikšmingumą. Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateiktas klausimas susijęs su Sąjungos teisės normos išaiškinimu ar galiojimu, nebent būtų akivaizdu, kad prašomas išaiškinimas visiškai nesusijęs su šio ginčo aplinkybėmis ar dalyku, kad problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į tą klausimą (šiuo klausimu žr. 2022 m. gegužės 5 d. Sprendimo Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, 43 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
27      Be to, pagal suformuotą jurisprudenciją jeigu, kaip šioje byloje, nėra akivaizdu, kad Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar dalyku, šios teisės nuostatos netaikymu pagrindinėje byloje grindžiamas prieštaravimas sietinas ne su prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumu, bet su pateiktų klausimų esme (2019 m. liepos 4 d. Sprendimo Kirschstein, C‑393/17, EU:C:2019:563, 28 punktas ir 2023 m. balandžio 27 d. Sprendimo M.D. (Draudimas atvykti į Vengriją), C‑528/21, EU:C:2023:341, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
28      Nagrinėjamu atveju, pirma, ginčas pagrindinėje byloje susijęs su prašymu taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kuriuo, be kita ko, siekiama sustabdyti hipoteka užtikrintos paskolos sutarties, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudarė su vartotojais, vykdymą, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl šios sutarties pripažinimo negaliojančia dėl vienos iš joje esančių sąlygų nesąžiningumo. Antra, prejudicinis klausimas susijęs su Direktyvos 93/13 nuostatų, pagal kurias valstybės narės, be kita ko, įpareigojamos užtikrinti, kad egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais, išaiškinimo, ir juo siekiama nustatyti, ar pagal šias nuostatas draudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią būtų galima atmesti tokį prašymą.
29      Šiomis aplinkybėmis nėra akivaizdu, kad prašomas Direktyvos 93/13 išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis ar dalyku ar kad iškelta problema yra hipotetinė.
30      Be to, reikia priminti, kad Direktyva 93/13 suteikiama apsauga negali apsiriboti vien sutarties, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudarė su vartotoju, vykdymo trukme, bet ji taikoma ir po šios sutarties įvykdymo. Taigi, nors tiesa, kad vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytos sutarties pripažinimo negaliojančia dėl vienos iš joje esančių sąlygų nesąžiningumo valstybės narės pagal savo nacionalinę teisę turi reglamentuoti šio negaliojimo padarinius, tai turi būti daroma laikantis šia direktyva vartotojui suteiktos apsaugos, visų pirma užtikrinant, kad bus atkurta teisinė ir faktinė situacija, kuri būtų susiklosčiusi šiam vartotojui, jei nebūtų šios nesąžiningos sąlygos (šiuo klausimu žr. 2023 m. kovo 16 d. Sprendimo M. B. ir kt. (Sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmės), C‑6/22, EU:C:2023:216, 21 ir 22 punktus).
31      Getin Noble Bank teigia, kad Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktą klausimą, nes tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ieškovus pagrindinėje byloje kvalifikavo kaip vartotojus, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, yra klaidinga.
32      Šiuo klausimu primintina, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Be to, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas neturi spręsti dėl nacionalinių nuostatų aiškinimo ir spręsti, ar nacionalinio teismo pateiktas šių nuostatų aiškinimas ar taikymas yra teisingas, nes toks aiškinimas priklauso išimtinei nacionalinio teismo kompetencijai (šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Sociálna poisťovňa, C‑799/19, EU:C:2020:960, 44 ir 45 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
33      Kadangi nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė, kad ieškovai pagrindinėje byloje yra vartotojai, Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl tokio kvalifikavimo. Taigi Teisingumo Teismas turi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į pateiktą klausimą.
34      Vadinasi, reikia pripažinti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl esmės
35      Savo vieninteliu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis, siejamos su veiksmingumo principu, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią nacionalinis teismas gali atmesti vartotojo prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kuriuo siekiama sustabdyti pagal šią sutartį mokėtinų mėnesinių įmokų mokėjimą, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl šio vartotojo sudarytos paskolos sutarties pripažinimo negaliojančia dėl nesąžiningų sąlygų, jeigu tokios priemonės yra būtinos siekiant užtikrinti visišką šio sprendimo veiksmingumą.
36      Reikėtų priminti, kad Direktyvos 93/13 tikslas – užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą (šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 37 punktą).
37      Šiuo tikslu Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad nesąžiningos sutarties sąlygos nebūtų privalomos vartotojui, nereikalaujant, kad šis kreiptųsi į teismą ir gautų teismo sprendimą, patvirtinantį šių sąlygų nesąžiningumą (2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Pannon GSM, C‑243/08, EU:C:2009:350, 20–28 punktai). Darytina išvada, kad nacionaliniai teismai privalo netaikyti minėtų sąlygų, kad jos nesukeltų privalomų pasekmių vartotojui, nebent šis tam prieštarautų (2019 m. kovo 26 d. Sprendimo Abanca Corporación Bancaria ir Bankia, C‑70/17 ir C‑179/17, EU:C:2019:250, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
38      Be to, Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.
39      Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybės narės turi nacionalinėje teisėje nustatyti tvarką, pagal kurią konstatuojamas sutartyje įtvirtintos sąlygos nesąžiningumas ir sukonkretinami šio konstatavimo teisiniai padariniai. Vis dėlto tokia išvada turi leisti atkurti teisinę ir faktinę situaciją, kuri susiklostytų suinteresuotajam vartotojui, jei nebūtų šios nesąžiningos sąlygos. Toks nacionalinis teisinis Direktyvoje 93/13 vartotojams garantuojamos apsaugos reglamentavimas negali pažeisti šios apsaugos esmės (šiuo klausimu žr. 2022 m. birželio 30 d. Sprendimo Profi Credit Bulgaria (Kompensacija „ex officio“ nesąžiningos sąlygos atveju), C‑170/21, EU:C:2022:518, 43 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
40      Remiantis suformuota jurisprudencija, nesant specialių Sąjungos teisės normų atitinkamoje srityje, Direktyvoje 93/13 numatyta vartotojų apsaugos įgyvendinimo tvarka, vadovaujantis valstybių narių procesinės autonomijos principu, turi būti nustatyta jų nacionalinės teisės sistemoje. Vis dėlto ši tvarka turi būti ne mažiau palanki, nei panašias vidaus situacijas reglamentuojančios taisyklės (lygiavertiškumo principas), ir ji neturi būti tokia, kad dėl jos būtų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga įgyvendinti Sąjungos teisės suteiktas teises (veiksmingumo principas) (2021 m. birželio 10 d. Sprendimas BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 27 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
41      Konkrečiai kalbant apie laikinąsias apsaugos priemones, kurių prašoma siekiant apginti iš Direktyvos 93/13 kylančias teises, Teisingumo Teismas galėjo nuspręsti, kad šia direktyva draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias bylą iš esmės nagrinėjančiam teismui, turinčiam jurisdikciją vertinti sutarties sąlygos nesąžiningumą, neleidžiama imtis laikinųjų apsaugos priemonių, kaip antai sustabdyti vykdymo procesą, kai tokias priemones taikyti būtina siekiant užtikrinti visišką galutinio sprendimo veiksmingumą, nes šiomis teisės nuostatomis gali būti pakenkta šia direktyva siekiamos apsaugos veiksmingumui (šiuo klausimu žr. 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, 59, 60 ir 64 punktus).
42      Be to, Teisingumo Teismas turėjo progą patikslinti, kad gali reikėti taikyti tokias priemones, ypač kai galima rizika, kad per prašomo priimti prejudicinį sprendimą nagrinėjimo laikotarpį, kuris gali būti pakankamai ilgas, šis vartotojas mokės didesnes mėnesines įmokas, nei faktiškai mokėtinos, jei atitinkama sąlyga netaikoma (šiuo klausimu žr. 2016 m. spalio 26 d. Nutarties Fernández Oliva ir kt., C‑568/14–C‑570/14, EU:C:2016:828, 34–36 punktus).
43      Taigi Direktyva 93/13, visų pirma pagal jos 6 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį, vartotojams užtikrinama apsauga reikalauja, kad nacionalinis teismas galėtų taikyti tinkamą laikinąją apsaugos priemonę, jei tai būtina visiškam būsimo sprendimo dėl nesąžiningų sutarties sąlygų veiksmingumui užtikrinti.
44      Nagrinėjamu atveju, kiek tai susiję su lygiavertiškumo principu, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos informacijos nematyti, kad laikinąsias apsaugos priemones reglamentuojantys nacionalinės teisės aktai būtų taikomi skirtingai, atsižvelgiant į tai, ar ginčas susijęs su teisėmis, kylančiomis iš nacionalinės teisės, ar su iš Sąjungos teisės kylančiomis teisėmis.
45      Kiek tai susiję su veiksmingumo principu, reikia priminti, kad kiekvieną atvejį, kai kyla klausimas, ar dėl nacionalinės procesinės nuostatos Sąjungos teisės taikymas tampa neįmanomas ar pernelyg sudėtingas, reikia nagrinėti atsižvelgiant į šios nuostatos svarbą visam procesui, į proceso eigą ir jo ypatumus įvairiose nacionalinėse instancijose (šiuo klausimu žr. 2016 m. vasario 18 d. Sprendimo Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, 43 punktą). Tas pats neišvengiamai taikytina ir jurisprudencijoje pateiktam šios nacionalinės nuostatos išaiškinimui.
46      Šiuo klausimu iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos ir, be kita ko, Lenkijos vyriausybės Teisingumo Teismui pateiktų rašytinių pastabų, matyti, kad pagal Civilinio proceso kodeksą Lenkijos teismas, nagrinėjantis bylą dėl sutarties pripažinimo negaliojančia dėl joje esančios sutarties sąlygos nesąžiningumo, gali taikyti laikinąsias apsaugos priemones. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo Civilinio proceso kodekso 7301 straipsnį, susijusį su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo sąlygomis, ir šio kodekso 755 straipsnio 21 dalį, pagal kurią šis teismas gali taikyti apsaugos priemonę, net jeigu ji skirta skoliniam reikalavimui įvykdyti, kai tai būtina siekiant išvengti neišvengiamos žalos ar kitų neigiamų pasekmių gavėjui.
47      Vis dėlto, pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, nacionalinėje jurisprudencijoje yra daug praktikos, pagal kurią atmetami prašymai taikyti laikinąsias apsaugos priemones tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, t. y. kai prašoma iki galutinio sprendimo dėl bylos esmės paskelbimo sustabdyti mėnesinių įmokų mokėjimą pagal paskolos sutartį, kuri gali būti pripažinta negaliojančia dėl joje esančių tariamai nesąžiningų sąlygų. Pagal šią jurisprudenciją toks atmetimas pateisinamas tuo, kad atitinkamas vartotojas neturi „suinteresuotumo pareikšti ieškinį“, remiantis šio sprendimo 20 punkte apibendrintais motyvais.
48      Iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos ir Lenkijos vyriausybės Teisingumo Teismui pateiktų rašytinių pastabų matyti, kad nacionalinis teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl sutarties pripažinimo negaliojančia dėl joje esančios nesąžiningos sąlygos, iš principo priima sprendimą ultra petita dėl ieškinyje suformuluotų reikalavimų, t. y. jei ieškinio apimtis neišplečiama, dėl sumų, sumokėtų iki ieškinio jam pateikimo. Vadinasi, kai nagrinėdamas bylą iš esmės šis teismas konstatuoja, kad panaikinus minėtą sąlygą ši sutartis objektyviai nebegali būti vykdoma, kaip yra pagrindinėje byloje, ir atitinkamam vartotojui turi būti grąžintos sumos, kurias jis nepagrįstai sumokėjo pagal šią sutartį, atmetus prašymą taikyti laikinąją apsaugos priemonę sustabdyti pagal tą pačią sutartį mokėtinų mėnesinių įmokų mokėjimą, galutinis sprendimas dėl bylos esmės taptų bent iš dalies neveiksmingas. Iš tiesų priėmus tokį galutinį sprendimą nebūtų atkurta teisinė ir faktinė situacija, kuri susiklostytų vartotojui, jei nebūtų minėtos nesąžiningos sąlygos, remiantis šio sprendimo 39 punkte nurodyta jurisprudencija, nes pagal taikytinas procesines taisykles galutinis sprendimas galėtų būti taikomas tik daliai jau sumokėtos sumos.
49      Iš to išplaukia, kad tokiomis aplinkybėmis laikinosios apsaugos priemonės, kuria sustabdomas mėnesinių įmokų, mokėtinų pagal paskolos sutartį, kuri gali būti pripažinta negaliojančia dėl joje esančios nesąžiningos sąlygos, mokėjimas, taikymas gali būti būtinas, kad būtų užtikrintas visiškas priimamo sprendimo veiksmingumas, šio sprendimo restitucinis poveikis ir atitinkamai Direktyvoje 93/13 numatytos apsaugos veiksmingumas.
50      Iš tiesų, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, netaikant laikinosios apsaugos priemonės, kuria būtų sustabdytas sutartinio įsipareigojimo mokėti šias mėnesines įmokas vykdymas, vartotojas, siekdamas išvengti to, kad galutiniu sprendimu dėl atitinkamos paskolos sutarties negaliojimo būtų tik iš dalies atkurta jo padėtis, turėtų arba išplėsti savo pradinio reikalavimo apimtį po kiekvienos mėnesinės įmokos sumokėjimo, arba, priėmus sprendimą panaikinti šią paskolos sutartį, pareikšti naują ieškinį, kurio dalykas būtų per pirmąjį procesą sumokėtos mėnesinės įmokos. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Lenkijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose pažymi, jog pagal 2005 m. liepos 28 d. Ustawa o kosztach sądowych w sprawach cywilnych (Įstatymas dėl bylinėjimosi išlaidų civilinėse bylose) (Dz. U., Nr. 167, 1398 pozicija) suvestinę redakciją (Dz. U., 2022 m., 1125 pozicija) bet koks ieškinio apimties išplėtimas apmokestinamas teismo mokesčiais.
51      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, bet kuriuo atveju būtina, kad vartotojas pareikštų naują ieškinį, kai po pirmojo proceso dėl paskolos sutarties pripažinimo negaliojančia dėl joje esančios sutarties sąlygos nesąžiningumo vyksta apeliacinis procesas, nes tokiu atveju Lenkijos teisės procesinėse normose nenumatyta galimybės išplėsti ieškinio pirmojoje instancijoje apimtį. Šiomis aplinkybėmis akivaizdu, kad, nesant laikinųjų apsaugos priemonių, kuriomis būtų siekiama sustabdyti pagal šią paskolos sutartį mokėtinų mėnesinių įmokų mokėjimą, sprendimas, kuriuo ši sutartis pripažįstama negaliojančia ir nurodoma grąžinti šio vartotojo jau sumokėtas sumas, neleistų pasiekti Direktyvos 93/13 tikslo atkurti ankstesnę teisinę ir faktinę situaciją.
52      Be to, kaip pažymėta šio sprendimo 42 punkte, tokios laikinosios apsaugos priemonės taikymas atrodo juo labiau būtinas, kai vartotojas prieš pradėdamas procedūrą atitinkamam bankui pervedė didesnę sumą, nei pasiskolinta suma.
53      Galiausiai negalima atmesti galimybės, kad, nepritaikius laikinosios apsaugos priemonės sustabdyti to paties vartotojo sutartinės prievolės vykdymą, dėl atitinkamo proceso pratęsimo vartotojo finansinė situacija pablogėtų taip, kad jis nebeturėtų lėšų imtis reikiamų veiksmų susigrąžinti sumas, į kurias turi teisę pagal pripažintą negaliojančia sutartį.
54      Tokios aplinkybės taip pat galėtų padidinti riziką, kad vartotojas nebegalės mokėti mėnesinių įmokų, mokėtinų pagal minėtą paskolos sutartį, o dėl to atitinkamas bankas galėtų pradėti savo reikalavimo vykdymo procedūrą pagal paskolos sutartį, kuri gali būti pripažinta negaliojančia.
55      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią atsisakoma taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kuriomis siekiama sustabdyti mėnesinių įmokų, mokėtinų pagal paskolos sutartį, mokėjimą, nors šios priemonės yra būtinos siekiant užtikrinti Direktyva 93/13 vartotojams suteikiamą apsaugą, atsižvelgiant į jos vietą visose Lenkijos teisėje numatytose procesinėse taisyklėse, neatrodo atitinkanti veiksmingumo principą, todėl yra nesuderinama su Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalimi ir 7 straipsnio 1 dalimi.
56      Šiomis aplinkybėmis svarbu priminti, kad Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principas reikalauja, kad nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į visą vidaus teisės sistemą ir taikydami joje pripažintus aiškinimo metodus, pagal savo kompetenciją imtųsi visų priemonių, kad būtų užtikrintas visiškas šios direktyvos veiksmingumas ir priimtas ja siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas (2018 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, 59 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
57      Tokio Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo reikalavimas apima, be kita ko, visiems nacionaliniams teismas nustatytą pareigą prireikus pakeisti suformuotą jurisprudenciją, jeigu ji pagrįsta su direktyvos tikslais nesuderinamu nacionalinės teisės išaiškinimu. Taigi nacionalinis teismas negali pagrįstai manyti, jog neturi galimybės aiškinti nacionalinės teisės nuostatos taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, vien dėl to, jog buvo nuolat pateikiamas toks šios nuostatos aiškinimas, kuris neatitiko šios teisės (2019 m. birželio 26 d. Sprendimo Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, 66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
58      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Lenkijos vyriausybė mano, kad atitinkami teisės aktai, konkrečiai kalbant, antroji laikinųjų apsaugos priemonių taikymo sąlyga pagal Lenkijos teisę, t. y. Civilinio proceso kodekso 7301 straipsnyje numatyta „suinteresuotumo pareikšti ieškinį“ buvimo sąlyga, gali būti aiškinami taip, kad atitiktų Sąjungos teisę.
59      Reikia pabrėžti, kad šio sprendimo 55 punkte nurodyta nacionalinė jurisprudencija gali būti laikoma nesuderinama su Sąjungos teise, tik jeigu šis teismas konstatuoja, kad prašomų laikinųjų apsaugos priemonių taikymas yra būtinas siekiant užtikrinti visišką galutinio sprendimo dėl bylos esmės veiksmingumą. Šiuo klausimu, pirma, jis turi turėti pakankamai įrodymų dėl vienos ar kelių sutarties sąlygų nesąžiningumo, kad būtų tikėtina, kad atitinkama paskolos sutartis yra niekinė arba bent kad atitinkamam vartotojui turės būti grąžintos pagal šią sutartį mokėtinos mėnesinės įmokos. Antra, minėtas teismas, atsižvelgdamas į visas bylos aplinkybes, turi nustatyti, ar šio vartotojo pareigos mokėti mėnesines įmokas per atitinkamą procesą sustabdymas yra būtinas siekiant užtikrinti teisinės ir faktinės situacijos, kuri susiklostytų minėtam vartotojui, jei nebūtų šios sąlygos, atkūrimą. Taigi tas pats teismas galės atsižvelgti, be kita ko, į to paties vartotojo finansinę situaciją ir riziką, kad jis privalės grąžinti atitinkamam bankui sumą, viršijančią tą, kurią pasiskolino iš šio banko.
60      Taigi, jeigu nacionalinis teismas mano, pirma, kad yra pakankamai įrodymų, jog atitinkamos sutarties sąlygos nesąžiningos ir kad atitinkamo vartotojo pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą paskolos sutartį sumokėtų sumų grąžinimas yra tikėtinas, ir, antra, nesant laikinųjų apsaugos priemonių, kuriomis būtų siekiama sustabdyti pagal šią sutartį mokėtinų mėnesinių įmokų mokėjimą, negali būti užtikrintas visiškas galutinio sprendimo dėl esmės veiksmingumas, o tai turi įvertinti nacionalinis teismas; atsižvelgdamas į visas bylos aplinkybes šis teismas turi taikyti laikinąsias apsaugos priemones, t. y. sustabdyti vartotojo pareigą atlikti mokėjimus pagal šią sutartį.
61      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis, siejamos su veiksmingumo principu, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią nacionalinis teismas gali atmesti vartotojo prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kuriuo siekiama sustabdyti pagal šią paskolos sutartį mokėtinų mėnesinių įmokų mokėjimą, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl šio vartotojo sudarytos paskolos sutarties pripažinimo negaliojančia dėl nesąžiningų sąlygų, jeigu tokių priemonių taikymas yra būtinas siekiant užtikrinti visišką šio sprendimo veiksmingumą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
62      Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis, siejamos su veiksmingumo principu,
turi būti aiškinamos taip:
pagal jas draudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią nacionalinis teismas gali atmesti vartotojo prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kuriuo siekiama sustabdyti pagal šią paskolos sutartį mokėtinų mėnesinių įmokų mokėjimą, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl šio vartotojo sudarytos paskolos sutarties pripažinimo negaliojančia dėl nesąžiningų sąlygų, jeigu tokių priemonių taikymas yra būtinas siekiant užtikrinti visišką šio sprendimo veiksmingumą.
Parašai.
*      Proceso kalba: lenkų.