PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO SPRENDIMAS1995 m. lapkričio 9 d.(*)„Muitų grąžinimas – Rungimosi principas – Ypatinga situacija“Byloje T‑346/94France-Aviation, pagal Prancūzijos teisę įsteigta bendrovė, įsikūrusi Châteaufort (Prancūzija), atstovaujama Liono advokatūros advokato Jean-Claude Cavaillé, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Guy Arendt kontora, 62, avenue Guillaume_ieškovė_priešEuropos Bendrijų Komisiją,
atstovaujamą vyriausiojo patarėjo teisės klausimais Richard Wainwright
ir į Komisiją deleguoto valstybės tarnautojo Jean-Francis Pasquier,
nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Teisės tarnybos
darbuotojas Carlos Gómez de la Cruz, Wagner Centre, Kirchberg_atsakovę_dėl
1994 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimo REM 4/94, kuriuo
atsakant į Prancūzijos vyriausybės prašymą pripažįstama, jog importo
muitų grąžinimas ieškovei buvo nepagrįstas, panaikinimo_EUROPOS BENDRIJŲPIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)kurį sudaro pirmininko pareigas einantis H. Kirschner, teisėjai A. Kalogeropoulos ir V. Tiili_kancleris H. Jung_atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 1995 m. rugsėjo 27 d. posėdžiui_priima šįSprendimą Teisės aktai ir bylos faktai1        Ieškovė,
kurios pagrindinis verslas – lengvųjų civilinių ir karinių orlaivių
techninė priežiūra, nuo 1980 m. užsiima orlaivių atskirų detalių ir
atsarginių dalių importu į Prancūziją. Importuojamos prekės
klasifikuojamos pagal įvairias Bendrojo muitų tarifines subpozicijas,
atsižvelgiant į tai, ar jos yra skirtos civiliniam (tuo atveju jos
neapmokestinamos muitais), ar kariniam naudojimui (tuo atveju jos
apmokestinamos muitais).2        Šalys
sutinka, kad importuodama daugumą šių detalių ieškovė negali iš anksto
pasakyti, kam jos bus vėliau naudojamos, tai yra nurodyti, ar jos bus
montuojamos į civilinį, ar į karinį orlaivį. Dėl šios priežasties ji
niekada nėra gavusi ar kreipusis dėl 1987 m. gruodžio 9 d.
Komisijos reglamento (EEB) Nr. 4142/87, nustatančio sąlygas,
kuriomis importuojant tam tikras prekes taikoma palanki procedūra dėl jų
ypatingos paskirties (OL L 387, p. 81, toliau –
Reglamentas Nr. 4142/87) (Neoficialus vertimas), 3 straipsnio
1 dalyje numatyto raštiško leidimo atitinkamoms detalėms, kuris yra
išankstinė ieškovės atliekamo neapmuitinamo „civilinei“ paskirčiai
naudojamų detalių importo sąlyga.3        Tokiomis
aplinkybėmis Prancūzijos muitinė iš pradžių leido ieškovei visas
importuotas detales deklaruoti kaip „civilines“, nepaisant jų galutinės
paskirties, su sąlyga, kad muitai už kariniams tikslams panaudotas ir
dėl to apmuitinamas detales bus reguliariai sumokami paskui.4        Iš
bylos medžiagos matyti, kad 1988 m. Prancūzijos muitinė ieškovei
pranešė, jog tokia praktika, kai importas neapmuitinamas, o mokėtini
muitai sumokami vėliau, nėra gera. Ji priminė, kad 1988 m.
pradžioje ieškovė įsipareigojo įsteigti nuosavą kompiuterizuotą muitinės
sandėlį, o tai leistų deklaruoti kiekvieną detalę civilinei arba
karinei paskirčiai jos paėmimo iš sandėlio momentu. Iš tikrųjų iš
1988 m. liepos 25 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2503/88
dėl muitinės sandėlių (OL L 225, p. 1) matyti, kad
muitinės sandėliai, be kita ko, yra skirti padėti tiems ūkio subjektams,
kurie nežino galutinės ne Bendrijos kilmės prekių paskirties arba kurie
dar nepageidauja jos įforminti savo prekėms. 5        1988 m.
gruodžio 26 d. laišku ieškovė iš tiesų pateikė prašymą leisti
steigti nuosavą muitinės sandėlį jai priklausančiose oro uosto
patalpose. Po metų, dar nepatenkinus šio prašymo, 1989 m. lapkričio
28 d. laišku Prancūzijos muitinė patvirtino ankstesniais metais
naudoto paskesnio muitų sumokėjimo metodo taikymo tinkamumą ir pažymėjo,
kad, „atsižvelgiant į sunkumus, su kuriais susidurta <…>
steigiant konkretų nuosavą sandėlį, šiuo atveju bauda nebus skiriama“. 6        1991 m.
birželio 25 d. laišku ieškovė iš naujo kreipėsi į kompetentingą
muitinės įstaigą su prašymu leisti steigti privatų muitinės sandėlį.
1991 m. spalio 2 d. laišku regiono muitinės įstaigos
direktorius atkreipė dėmesį į sunkumus, susijusius su sandėlius
reglamentuojančių taisyklių pakeitimais. Galiausiai 1992 m.
balandžio 16 d. laišku regiono muitinės įstaigos direktorius
suteikė ieškovei leidimą eksploatuoti prašyme nurodytą sandėlį. Tačiau
perkėlus iki šiol buvusią kompetentingą muitinės įstaigą į kitą vietą,
tas pats direktorius 1992 m. spalio 20 d. laiške ieškovei
nurodė papildomą iš pradžių suteikto leidimo sąlygą. Muitinės sandėlis
buvo įsteigtas tik 1993 m. sausio 1 d. ir šį delsimą ieškovė
priskiria pirmiau apibūdintam „administracinio pobūdžio vilkinimui“. 7        Anksčiau
1990 m. birželio 12 d. laišku kompetentinga muitinės įstaiga
buvo informavusi ieškovę, kad ligi šiol jai taikytas lengvatinis muitų
režimas bus panaikintas nuo 1990 m. liepos 1 d., nes ji
neįvykdė įsipareigojimo įsteigti pirmiau minėtą muitinės sandėlį
1990 metais. Todėl visas importuotas prekes ieškovė buvo priversta
išleidinėti į laisvą apyvartą sumokėdama visus su tuo susijusius muitus,
įskaitant muitus už tas detales, kurios galiausiai bus priskirtos
„civiliniam“ naudojimui. Šiuo klausimu minėtame laiške buvo iškelta
tokia sąlyga: „Nuo šiol turėsite pateikti prašymą dėl muitų ir mokesčių,
sumokėtų už civiliniam naudojimui skirtas orlaivių detales, grąžinimo
ataskaitinių metų pabaigoje.“ 8        1991 m.
spalio mėn., gavęs ieškovės pirmąjį prašymą dėl grąžinimo, 1991 m.
gruodžio 23 d. laiške regioninės muitinės direktorius atsakė, kad
„iš principo grąžinimas yra galimas“, kartu nurodydamas, jog dar reikia
pateikti keletą dokumentų, kad kompetentinga tarnyba galėtų atlikti
patikrinimą. 1993 m. liepos 12 d. laišku ieškovė pateikė
muitinei prašymą grąžinti tuos muitus, kuriuos ji sumokėjo už tas 1990,
1991 ir 1992 m. importuotas detales, kurios galiausiai buvo
sumontuotos civiliniuose orlaiviuose. Tiksli prašoma grąžinti suma, kuri
buvo nurodyta tik vėliau, sudarė 1 610 338 Prancūzijos
frankus (FRF). Nei Prancūzijos valdžios institucijos, nei Komisija
neginčijo šios sumos dydžio ar jos apskaičiavimo būdo. 9        1994 m.
sausio 4 d. laišku Muitinės ir netiesioginių mokesčių generalinis
direktoratas atkreipė ieškovės dėmesį į tai, kad šių importuotų prekių
išleidimo vartojimui momentu ji neturėjo leidimo taikyti palankios
ypatingos prekių paskirties procedūros, o jos sumokėtas muitas buvo
reikalaujamas teisėtai, vadovaujantis Reglamento Nr. 4142/87
nuostatomis. Generalinis direktoratas ieškovę taip pat informavo, kad
atsižvelgdamas į šiuo atveju susiklosčiusias ypatingas aplinkybes jis
nusprendė perduoti prašymą dėl grąžinimo Europos Bendrijų Komisijai,
vadovaudamasis 1979 m. liepos 2 d. Tarybos reglamento (EEB)
Nr. 1430/79 dėl importo arba eksporto muito grąžinimo arba
atleidimo nuo jo (OL L 175, p. 1) 13 straipsnio
1 dalimi su pakeitimais, padarytais 1986 m. spalio 7 d.
Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3069/86, iš dalies keičiančiu Tarybos
reglamentą (EEB) Nr. 1430/79 (OL L 286, p. 1,
toliau – 13 straipsnis), kuri išdėstyta taip: „Importo
muitai gali būti grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti esant
ypatingoms situacijoms, išskyrus nurodytąsias A–D skirsniuose,
kurias lemia aplinkybės, kurios nėra suinteresuotojo asmens apgaulė ar
akivaizdus aplaidumas <...>“10      1994 m.
vasario 4 d. laišku Prancūzijos finansų ministerija perdavė
ieškovės bylą Komisijai pagal 1993 m. liepos 2 d. Komisijos
reglamento (EEB) Nr. 2454/93 (OL L 253, p. 1, toliau
– Reglamentas Nr. 2454/93), išdėstančio Tarybos reglamento (EEB)
Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo
nuostatas (OL L 302, p. 1), 905 straipsnyje
nustatytą procedūrą. Ši nuostata yra skyriuje, kuriame išvardytos kelios
konkrečios standartinės situacijos, kurioms esant laikoma, kad sąlygos,
reikalingos grąžinti muitą, yra įvykdytos arba neįvykdytos. Vienoje iš
šių situacijų nacionalinės institucijos turi teisę nuspręsti, ar
grąžinti muitą, ar ne. Kita vertus, tais atvejais, kai jos negali
priimti tokio sprendimo, o prašymas grindžiamas įrodymais, galinčiais
pateisinti muito grąžinimą, nacionalinės institucijos privalo perduoti
bylą Komisijai, kad ši priimtų sprendimą. Komisijai perduodamoje byloje
turi būti nurodyta visa informacija, reikalinga nuodugniai išnagrinėti
pateikiamą bylą. 11      Nustačiusi,
kad jai valstybės narės pateiktos informacijos nepakanka, Komisija gali
paprašyti papildomos informacijos. Pasikonsultavusi su ekspertų grupe,
kurią sudaro visų valstybių narių atstovai, susirinkę į komiteto,
sprendžiančio atleidimo nuo muitų klausimus, posėdį nagrinėti konkretų
atvejų, Komisija nusprendžia, ar išnagrinėtoji ypatinga situacija sudaro
pakankamą pagrindą grąžinti muitus (907 straipsnis). Apie
sprendimą turi būti pranešta atitinkamai valstybei narei ir, remdamosi
šiuo sprendimu, nacionalinės valdžios institucijos turi priimti
sprendimą dėl konkretaus asmens prašymo (908 straipsnis). 12      Prie
savo 1994 m. vasario 4 d. laiško Prancūzijos finansų
ministerija pridėjo dviejų puslapių bylą, kurioje ieškovės padėtis
1990–1992 m. laikotarpiu apibūdinta nenurodant nei iki 1990 m.
jos atžvilgiu taikytos muitų sistemos, nei 1990 m. liepos mėn.
atlikto sistemos pakeitimo, nei susirašinėjimo su ieškove
1988–1992 m. dėl galimo grąžinimo ir muitinės sandėlio steigimo.
Byloje, be kita ko, nurodyta:–        atgabenusi
prekes, ieškovė nesugebėjo nurodyti, kurios detalės bus montuojamos į
civilinius, o kurios – į karinius orlaivius, todėl ji nepateikė prašymo
leisti taikyti ypatingos prekių paskirties procedūrą_–        ieškovė
išleido importuotas prekes į laisvą apyvartą ir sumokėjo atitinkamus
muitus, nors ji galėjo pasinaudoti galimybe neapmuitinti šių prekių,
taikydama minėtą procedūrą_–        muitinės
tarnybų patarimu ieškovė sandėliuoja importuotas prekes muitinės
sandėlyje nuo 1993 metų. Prie minėtos
bylos pridėtuose apskaitos ir muitinės dokumentuose yra ir ieškovės
1993 m. liepos 12 d. laiškas Muitinės ir netiesioginių
mokesčių generaliniam direktoratui, kuriame ji paminėjo lengvatinio
tarifų režimo nebetaikymą nuo 1990 m. liepos 1 d., dėl įvairių
taikytinų teisės aktų pakeitimų užtrukusį jos muitinės sandėlio
įsteigimą 1993 m. sausio 1 d. ir jai duotą patvirtinimą, kad
galima prašyti grąžinti 1990, 1991 ir 1992 m. sumokėtus muitus.13      1994 m.
vasario 4 d. perduotoje byloje Prancūzijos valdžios institucija
pasiūlė leisti grąžinti muitus, sumokėtus už „civiliniam“ naudojimui
skirtas detales. Ieškovė iš tiesų neturėjusi galimybės atskirti tokių
detalių a priori, nes jos buvo tos pačios, nepaisant
orlaivio rūšies. Siekdama didesnio produktyvumo, ieškovė visas prekes
importavusi kartu, užuot detales civiliniams orlaiviams importavusi
atskirai. Nagrinėjamoms detalėms buvo pritaikyta ypatingos paskirties
procedūra. Prancūzijos administracija manė, kad „šios bendrovės negalima
apkaltinti nei aplaidumu, nei apgaule“. 14      Gavusi
Komisijos prašymą, 1994 m. gegužės mėn. ministerija papildė bylą
nusiųsdama duomenis ir muitinės deklaracijos kopiją. 15      1994 m.
liepos 18 d., remdamasi bylos dokumentais ir pasikonsultavusi su
ekspertų grupe, sudaryta pagal galiojančius teisės aktus, Komisija,
vadovaudamasi 13 straipsnio 1 dalimi, priėmė sprendimą REM
4/94, kuriuo muito grąžinimas šiuo atveju buvo pripažintas nepagrįstu
remiantis tokiais motyvais: –        ieškovė
neįvykdė nė vienos Reglamente Nr. 4142/87 nustatytos sąlygos,
reikalingos taikyti palankią importo procedūrą dėl ypatingos paskirties,
būtent – negavo išankstinio raštiško leidimo, o toks leidimas neturi
grįžtamosios galios_–        teisės aktų nesilaikymas nėra ypatinga situacija 13 straipsnio prasme_–        įvykdyta daug importo operacijų ir klaida buvo kartojama_–        ieškovė elgėsi akivaizdžiai aplaidžiai. 16      Apie
šį sprendimą Komisija pranešė Prancūzijos valdžios institucijai, kuri
1994 m. rugpjūčio 13 d. laišku informavo ieškovę apie šį
sprendimą ir pagrindinius jo motyvus. Iš antspaudo ant laiško matyti,
kad jį ieškovė gavo 1994 m. rugpjūčio 23 dieną. Procedūra17      Tokiomis
aplinkybėmis ieškovė pareiškė šį ieškinį, kurį Pirmosios instancijos
teismo kanceliarija gavo 1994 m. spalio 18 dieną.18      Rašytinė
proceso dalis vyko įprasta tvarka. Išklausęs šalių pastabas,
1995 m. kovo 9 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismas
perdavė bylą pirmajai kolegijai, kurią sudarė trys teisėjai.
Vadovaudamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Pirmosios instancijos teismas
(pirmoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį nesiimdamas
parengiamųjų tyrimo priemonių. Tačiau jis ėmėsi tam tikrų proceso
organizavimo priemonių. 1995 m. rugsėjo 27 d. teismo posėdyje
buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir jų atsakymai į Pirmosios
instancijos teismo klausimus. Žodinio nagrinėjimo pabaigoje pirmininkas
paskelbė žodinės proceso dalies pabaigą. Šalių reikalavimai19      Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo: –        panaikinti
1994 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimą REM 4/94, skirtą
Prancūzijos Respublikos muitų ir netiesioginių mokesčių generaliniam
direktoratui_–        pripažinti
prašymą dėl grąžinimo, atsiųstą per Prancūzijos muitinės generalinį
direktoratą, iš principo pagrįstu, pavedant šiam direktoratui nustatyti
grąžintino muito dydį_–        priteisti iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.20      Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo: –        atmesti ieškinį_–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.  Dėl prašymo panaikinti sprendimą21      Pagrįsdama
savo prašymus ieškovė nurodo tris pagrindus, susijusius su
rungtyniškumo principo pažeidimu tiek, kiek ji neturėjo galimybės
išdėstyti Komisijai savo argumentų, teisėtų lūkesčių apsaugos principo
pažeidimu tiek, kiek ginčijamas sprendimas pažeidė lūkesčius, kuriuos ji
teisėtai galėjo turėti atsižvelgiant į Prancūzijos muitinės įstaigos
nurodymus dėl sumokėtų muitų grąžinimo, ir klaidingu sąvokos „ypatinga
padėtis“ 13 straipsnio prasme išaiškinimu tiek, kiek akivaizdu, jog
Komisija neišnagrinėjo jos faktinės padėties visų atitinkamų galimybių
atžvilgiu. Pirmosios instancijos teismas mano, kad visų pirma reikia
išnagrinėti rungtyniškumo principo pažeidimu grindžiamą pagrindą.Dėl rungtyniškumo principo pažeidimu grindžiamo pagrindoŠalių argumentai22      Ieškovė
teigia, kad rungtyniškumo principas, kuris yra būtinas siekiant
užtikrinti teisę į gynybą (pripažįstamą pagrindiniu Bendrijos teisės
principu), yra bendro pobūdžio taisyklė, pagal kurią tiems, kuriems yra
skirti valdžios sprendimai, turintys pastebimą poveikį jų interesams,
turi būti sudaryta galimybė tinkamai pareikšti savo nuomonę
(1974 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo Transocean Marine Paint prieš Komisiją, 17/74, Rink. p. 1063, 15 punktas ir 1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Michelin prieš Komisiją,
322/81, Rink. p. 3461, 7 punktas). Rungtyniškumo
principas taikytinas ne tik tose procedūrose, kurios gali baigtis
sankcijų nustatymu, bet ir tose, kurios įmonėms gali turėti nepalankių
padarinių, o šiuo atveju taip ir yra. 23      Ieškovė
primena, kad ji neturėjo galimybės išdėstyti savo argumentų nei
ekspertų grupei, nei Komisijos tarnyboms. Tokiomis aplinkybėmis ji
tvirtina, kad pažeidusi rungtyniškumo principą Komisija padarė vertinimo
klaidą, o Reglamento Nr. 4142/87 taikymas visiškai neatitiko
ieškovės faktinės padėties. Iš tiesų Komisijai perduotoje byloje
Prancūzijos muitinės administracija neatskleidė savo pačios vaidmens
įvykiuose, lėmusiuose prašymo dėl grąžinimo pateikimą. Taigi iš ieškovės
buvo atimta galimybė išdėstyti pagrindinius argumentus, kad apgintų
savo bylą Komisijoje ir ekspertų grupėje. 24      Pripažindama
rungtyniškumo principo svarbą Komisija nurodo Teisingumo Teismo
praktiką, pagal kurią sprendimų dėl grąžinimo priėmimo tvarka, kurią
sudaro įvairūs etapai nacionaliniu (įmonės prašymo pateikimas, pradinis
jo nagrinėjimas muitinės įstaigoje) ir Bendrijos lygmeniu (prašymo
pateikimas Komisijai, bylos nagrinėjimas komitete, sprendžiančiame
atleidimo nuo muitų klausimus, konsultavimasis su ekspertų grupe,
Komisijos sprendimo priėmimas, pranešimas atitinkamai valstybei narei),
suinteresuotosioms šalims užtikrina visas būtinas teisines garantijas
(1983 m. kovo 17 d. Sprendimas Control Data prieš Komisiją, 294/81, Rink. p. 911; 1984 m. lapkričio 13 d. Sprendimas Van Gend & Loos prieš Komisiją, 98/83 ir 230/83, Rink. p. 3763 ir 1993 m. liepos 6 d. Sprendimo CT Control (Roterdamas) ir JCT Benelux prieš Komisiją, C‑121/91 ir C‑122/91, Rink. p. I‑3873, 48 punktas). 25      Ji
tvirtina, kad šiuo atveju ši procedūra buvo vykdoma tinkamai bei
sudarant ieškovei galimybę pateikti savo argumentus Prancūzijos valdžios
institucijoms, pateikusioms prašymą dėl grąžinimo Komisijai ir ekspertų
grupei. Nors Prancūzijos valdžios institucijos neatskleidė savo
vaidmens šioje byloje, neabejotina, kad jos nusprendė to neminėti arba
dėl to, kad tai buvo neįrodyta, arba dėl to, kad tai neturėjo reikšmės
prašymo nagrinėjimui iš esmės. Be to, atsižvelgdama į nacionalinių
institucijų perduotą bylą, Komisija nematė reikalo prašyti papildomos
informacijos, kuri bet kuriuo atveju negalėjo pakeisti sprendimo esmės. 26      Atsakydama
į Pirmosios instancijos teismo klausimą dėl galimų sąsajų su
1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimu Technische Universitaet Muenchen,
(C‑269/90, Rink. p. I‑5469) Komisija nurodė, jog šios
Teisingumo Teismo praktikos pritaikyti dabartiniam ginčui neįmanoma.
Priežastys, dėl kurių šiose dviejose bylose buvo kreiptasi į Komisiją,
iš tikrųjų yra nesulyginamos: byla C‑269/90 buvo susijusi su prašymo
neapmuitinti mokslinių prietaisų techniniu įvertinimu tinkamiausiame
sprendimo priėmimo lygmenyje, nes nacionalinė valdžios institucija manė,
kad Komisija, padedama valstybių narių, buvo geresnėje nei ji pati
padėtyje atlikti techninio pobūdžio palyginimus ir patikrinti, ar
panašūs prietaisai egzistuoja visoje Bendrijoje; nagrinėjama byla,
atvirkščiai, yra susijusi su muitų grąžinimu, o klausimas dėl
kompetentingo lygio nustatymo iškilo dėl to, kad sprendimas ir jo
padariniai yra susiję su Bendrijos nuosavomis lėšomis; tokiu atveju
teisę nuspręsti grąžinti įgyja Komisija, o valstybė narė išsaugo teisę
nuspręsti negrąžinti. Komisija pakartojo, kad bet kuriuo atveju
papildoma informacija, kurią ieškovė būtų pateikusi savo ieškiniui
pagrįsti, nebūtų pakeitusi ginčijamo sprendimo esmės. 27      Atsakydama
į Pirmosios instancijos teismo klausimą dėl ypatingos paskirties
procedūros Komisija galiausiai nurodė, kad leidimo gavimas yra būtina
šios procedūros taikymo sąlyga. Savaime suprantama, kad leidimo
suteikimo etapu ir visų pirma išleidimo į laisvą apyvartą deklaracijos
pateikimo etapu šios procedūros vykdytojas turi sugebėti nurodyti
prekes, kurios tenkina ypatingos paskirties įforminimo sąlygas. Todėl
vienintelis teisėtas kelias ieškovei buvo nurodyti šias prekes
vėliausiai išleidimo į laisvą apyvartą deklaracijos pateikimo momentu.
Tačiau aišku, kad jei ieškovė manė negalinti suskirstyti prekių pagal
panaudojimą civilinei arba karinei paskirčiai jų išleidimo į laisvą
apyvartą momentu, išankstinis leidimas taikyti ypatingos paskirties
procedūrą neturėjo prasmės. Iš to Komisija daro išvadą, kad bet kuriuo
atveju ieškovei, net jei ji būtų norėjusi, nebūtų buvęs išduotas
leidimas taikyti ypatingos paskirties procedūrą ir ji negalėtų
pasinaudoti tokiu leidimu. Pirmosios instancijos teismo vertinimas28      Pirmiausia
reikia konstatuoti, kad, remiantis pirmiau apibūdintais teisės aktais,
administracinė procedūra, pagal kurią priimtas ginčijamas sprendimas,
buvo sudaryta iš skirtingų etapų, pirma, nacionaliniu lygmeniu, per kurį
ieškovė pateikė prašymą dėl grąžinimo ir jį pagrindžiančius dokumentus
Prancūzijos valdžios institucijai, ir, antra, Bendrijos lygmeniu, per
kurį Prancūzijos valdžios institucija parengė ieškovės bylą ir perdavė
ją Komisijai, kuri, pasikonsultavusi su ekspertų grupe, pripažino
prašymą dėl grąžinimo nepagrįstu. 29      Šiuo klausimu Komisija, nurodydama minėtus sprendimus Control Data prieš Komisiją, Van Gend & Loos prieš Komisiją ir ypač CT Control (Roterdamas) ir JCT Benelux prieš Komisiją,
tvirtina, kad nagrinėjamu atveju ieškovės teisė būti išklausytai nebuvo
pažeista, nes ginčijamos procedūros metu ieškovei buvo suteikta
galimybė visus savo argumentus išdėstyti Prancūzijos valdžios
institucijoms, o jos bylą, kurią perdavė šios institucijos, turėjo ir
ekspertų grupė, ir Komisija. 30      Šiuo
atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ieškovės teisė
būti išklausytai tokios procedūros, kokia nagrinėjama šioje byloje,
metu pirmiausia turi būti užtikrinta santykiuose tarp suinteresuotojo
asmens ir nacionalinės valdžios institucijos. Iš tikrųjų Reglamentas
Nr. 2454/93 tik numato, pirma, ryšius tarp suinteresuotojo asmens
ir valdžios institucijos ir, antra, tarp šios institucijos ir Komisijos.
Nors šis teisės aktas nenumato tiesioginių Komisijos tarnybų ir
suinteresuotojo asmens kontaktų, tai nebūtinai reiškia, kad kiekvienu
atveju, kai Komisijai perduodamas prašymas dėl grąžinimo, ji gali
apsiriboti informacija, kurią jai pateikė nacionalinė valdžios
institucija. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Reglamento
Nr. 2454/93 905 straipsnio 2 dalyje nustatyta, jog
Komisija gali paprašyti atitinkamos valstybės narės pateikti papildomos
informacijos. Todėl reikia išnagrinėti, ar šioje byloje Komisija
privalėjo pateikti tokį prašymą, kad būtų užtikrinta ieškovės teisė būti
išklausytai, t. y. pateikti papildomus paaiškinimus, ieškovės iš
pradžių nurodytus Prancūzijos valdžios institucijai ir vėliau perduotus
Komisijai. 31      Šiuo
atžvilgiu reikia pabrėžti, kad nagrinėjamos bylos faktinės aplinkybės
iš esmės skiriasi nuo 24 ir 29 punktuose minėtų bylų faktinių
aplinkybių. Iš tikrųjų šiuo metu nagrinėjamoje byloje ieškovė remiasi
nacionalinių valdžios institucijų sudarytos ir perduotos bylos
neišbaigtumu, o tokių kaltinimų nebuvo pareikšta nė vienoje iš trijų
minėtų bylų. Byloje CT Control (Roterdamas) ir JCT Benelux prieš Komisiją ieškovai
net pripažino, kad visi argumentai, kuriuos jie pateikė, buvo paminėti
su jais susijusiame prašyme ir kad nebuvo jokių naujų aplinkybių,
kuriomis jie galėtų papildyti savo argumentus (sprendimo
49 punktas). Šiuo metu nagrinėjamu atveju, atvirkščiai, atsakydama į
Pirmosios instancijos teismo nustatytas proceso organizavimo priemones,
ieškovė pareiškė, kad ji neprisidėjo prie bylos rengimo, kad jai nebuvo
sudaryta galimybė susipažinti su šia byla prieš jos perdavimą ir kad ji
faktiškai niekada jos nematė. 32      Be to, reikėtų priminti, kad minėtame sprendime Technische Universitaet Muenchen,
susijusiame su mokslo prietaiso neapmuitinimu, Teisingumo Teismas
nusprendė, jog su sudėtingais techniniais įvertinimais susijusioje
administracinėje procedūroje Komisija turi diskreciją, ir pažymėjo, kad
ši diskrecija neatsiejama nuo administracinėse procedūrose Bendrijos
teisinės sistemos suteikiamų fundamentalios svarbos garantijų, apimančių
suinteresuotojo asmens teisę pareikšti savo nuomonę, užtikrinimu (13 ir
14 punktai). Kadangi atitinkamuose Bendrijos teisės aktuose
importuotojui nebuvo numatyta galimybė paaiškinti savo poziciją
Komisijai, nors jo informacija apie importuoto mokslo prietaiso požymius
bei numatomą jo paskirtį galėjo būti labai naudinga, Teisingumo Teismas
nusprendė, jog teisė būti išklausytam tokioje procedūroje reikalauja,
kad procedūros Komisijoje metu suinteresuotajai šaliai būtų sudaryta
galimybė apibūdinti savo padėtį ir tinkamai pareikšti savo nuomonę dėl
faktinių aplinkybių reikšmės ir prireikus dėl Bendrijos institucijos
turimų dokumentų (23–25 punktai). 33      Reikia
išnagrinėti, ar pirmiau išdėstyti Teisingumo Teismo motyvai taip pat
gali būti reikšmingi tokiai 13 straipsnio taikymo procedūrai, kokia
nagrinėjama šioje byloje. Šiuo atžvilgiu neabejotina, kad Komisija
pagrįstai nurodė, jog ji retai atlieka „sudėtingus techninius
įvertinimus“ tuomet, kai sprendžia dėl muitų grąžinimo ar negrąžinimo.
Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas mano, kad suinteresuotosios
šalies teisę būti išklausytam Komisijoje lemia ne ypač techninis bylos
pobūdis, bet diskrecija, kurią ji turi šioje srityje. 34      Pirmosios
instancijos teismas konstatuoja, kad daugeliu atžvilgių Komisija turi
diskreciją taikydama 13 straipsnį, kurį Teisingumo Teismas
apibūdino kaip „bendrąją teisingumo nuostatą“ (1983 m. gruodžio
15 d. Sprendimo Schoellershammer prieš Komisiją, 283/82,
Rink. p. 4219, 7 punktas). Viena vertus, ši nuostata
susijusi su „ypatingomis situacijomis“, o tai būtinai reiškia, kad
Komisija turi atsižvelgti ir įvertinti daug faktinės ir teisinės
informacijos, kuri gali būti reikšminga jos galutiniam sprendimui
priimti. Kita vertus, Komisija turi patikrinti, ar suinteresuotoji šalis
yra kalta ne tik dėl aplaidumo, bet dėl „akivaizdaus aplaidumo“.
Galiausiai pagal Reglamento Nr. 2454/93 907 straipsnį prieš
priimdama sprendimą Komisija turi pasikonsultuoti su ekspertų grupe,
vadinasi, ji gali pasirinkti, ar vadovautis minėtos grupės nuomone, ar
ja nesivadovauti. Atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes, Pirmosios
instancijos teismas mano, kad 13 straipsnio taikymo procedūroje
Komisija turi bent jau tokią diskreciją, kokią Teisingumo Teismas jai
pripažino minėtame sprendime Technische Universitaet Muenchen. Iš to išplaukia, kad teisė būti išklausytam muitų grąžinimo procedūrose turi būti užtikrinama. 35      Šioje
byloje reikia konstatuoti, kad Prancūzijos institucijų Komisijai
perduotoje byloje yra 1993 m. liepos 12 d. ieškovės laiškas
muitinės įstaigai, kuriame ji nurodo muitinės sandėlio steigimo sunkumus
bei laikotarpiu nuo 1990 m. iki 1992 m. sumokėto muito grąžinimo
galimybės „patvirtinimą“. Tačiau byloje nėra ieškovės ir Prancūzijos
muitinės administracijos susirašinėjimo dėl šių dviejų klausimų. Todėl
atrodo, kad Komisija priėmė ginčijamą sprendimą remdamasi neišsamia
bylos medžiaga. 36      Reikia
pridurti, kad savo byloje Prancūzijos institucijos pasiūlė grąžinti
muitą pažymėdamos, jog ieškovės negalima apkaltinti „aplaidumu“. Kadangi
Komisija ketino nukrypti nuo šios pozicijos ir atmesti prašymą dėl
grąžinimo taip pat dėl to, kad ieškovė buvo „akivaizdžiai aplaidi“ (žodį
„akivaizdžiai“ į šią formuluotę įterpė minėtas 1986 m. spalio
7 d. Reglamentas Nr. 3069/86), ji privalėjo pasirūpinti, kad
Prancūzijos institucijos išklausytų ieškovę. Iš tiesų sprendimas dėl
aplaidumo laipsnio yra susijęs su sudėtingu teisiniu vertinimu, kuris
turėjo būti atliktas atsižvelgiant į visas susijusias faktines
aplinkybes, įskaitant nacionalinės valdžios institucijos sprendimus
ieškovės atžvilgiu. Pirmosios instancijos teismas mano, kad tokioje
situacijoje, kai Komisija ieškovei pareiškė rimtus kaltinimus dėl
„akivaizdaus aplaidumo“, nacionalinės valdžios institucijos
užtikrinimas, kad ieškovė būtų išklausyta, buvo kur kas būtinesnis nei
minėtoje Technische Universitaet Muenchen byloje, kurioje
Teisingumo Teismas nusprendė, kad importuotojas turėjo būti išklausytas
tuo metu, kai Komisijoje vyko procedūra, nors šioje tebuvo nagrinėjamas
mokslo prietaiso objektyvus techninis įvertinimas. 37      Be
to, aplinkybė, kurią nurodė Komisija, kad net ekspertų grupės, su kuria
buvo konsultuotasi prieš priimant ginčijamą sprendimą, narys,
atstovaujantis Prancūzijai, siūlė negrąžinti muitų, yra nereikšminga. Iš
tikrųjų nebuvo įrodyta ir net nebuvo teigiama, kad šis narys buvo
susipažinęs su visomis šios bylos aplinkybėmis. 38      Vadinasi,
ginčijamas sprendimas buvo priimtas pagal administracinę procedūrą,
kurios metu buvo pažeista ieškovės teisė būti išklausytai. 39      Kadangi
Komisija tvirtina, kad net jei būtų buvę atsižvelgta į Pirmosios
instancijos teismui ieškovės pateiktą papildomą informaciją, tai nebūtų
turėję jokio poveikio ginčijamam sprendimui, reikia pabrėžti, kad šis
argumentas, kuriuo Komisija, atrodo, siekia paneigti pirmiau nustatyto
procedūros trūkumo reikšmę, turi būti atmestas. Iš tiesų Pirmosios
instancijos teismas negali atstoti kompetentingos administracinės
institucijos arba nurodyti rezultatų, kuriuos ši pasieks pagal naują
administracinę procedūrą, atsižvelgdama į Prancūzijos valdžios
institucijų ir ieškovės papildytą bylą. Be to, ekspertų grupei, su kuria
pagal Reglamento Nr. 2454/93 907 straipsnį Komisija privalo
konsultuotis prieš priimdama sprendimą, dar nebuvo pateikta ši papildyta
byla, todėl ji negalėjo pareikšti savo nuomonės atsižvelgdama į visas
faktines aplinkybes. 40      Iš
viso to, kas pirmiau išdėstyta, išplaukia, kad rungtyniškumo principo
pažeidimu grindžiamą pagrindą reikia pripažinti pagrįstu. Todėl
ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas, nesant reikalo priimti
sprendimą dėl kitų ieškovės nurodytų pagrindų. Dėl reikalavimo pripažinti prašymą dėl grąžinimo pagrįstu41      Atsakydama
į Pirmosios instancijos teismo klausimą ieškovė nurodė, kad ji
palaikytų savo reikalavimą dėl šio pripažinimo, net jei ginčijamas
sprendimas būtų panaikintas. Šiuo atžvilgiu ieškovė pažymėjo, kad savo
ieškinį dėl grąžinimo ji iš esmės grindė teisėtais lūkesčiais, kurių ji
turėjo dėl Prancūzijos valdžios institucijų patvirtinimų, susijusių su
sumokėtų muitų grąžinimu. Jurisdikciją dėl šio teisės klausimo, kurio
nagrinėjimas nepatenka į įprastos procedūros pagal Reglamento
Nr. 2454/93 905 ir paskesnius straipsnius taikymo sritį, turi tik
Pirmosios instancijos teismas ir tai suteikia jam teisę priimti
tiesiogiai vykdytiną sprendimą dėl ieškovės prašomo grąžinimo. 42      Šiuo
klausimu pakanka priminti, kad iš nusistovėjusios Bendrijos teismų
praktikos matyti, jog nagrinėdamas ieškinį dėl panaikinimo, pareikštą
pagal EB sutarties 173 straipsnį, Bendrijos teismas negali nurodyti
Bendrijos institucijai imtis priemonių, įvykdančių Bendrijos teismo
sprendimą panaikinti institucijos sprendimą, nepasisavindamas
administracinės institucijos išimtinių teisių (žr., pavyzdžiui,
1994 m. gegužės 27 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties J prieš Komisiją, T‑5/94, Rink. p. II‑391, 17 punktą ir 1990 m. lapkričio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Barbi prieš Komisiją,
T‑73/89, Rink. p. II‑619, 38 punktą). Iš tiesų EB
sutarties 176 straipsnis, pagal kurį institucija, kurios teisės
aktas buvo paskelbtas negaliojančiu, privalo imtis būtinų priemonių,
išsamiai reglamentuoja šią sritį. Reikia pridurti, jog bet kuriuo atveju
šioje byloje Komisija privalo iš naujo pradėti administracinę
procedūrą, todėl Pirmosios instancijos teismui yra per anksti nagrinėti
teisėtų lūkesčių principo pažeidimu grindžiamą pagrindą. 43      Iš
to išplaukia, kad reikalavimas pripažinti prašymą dėl grąžinimo
pagrįstu turi būti atmestas.  Dėl bylinėjimosi išlaidų44      Pagal
Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalies pirmąją
pastraipą pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija iš esmės pralaimėjo
bylą, iš jos priteistinos bylinėjimosi išlaidos.Remdamasis šiais motyvais_PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)nusprendžia :1.      Panaikinti
1994 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimą REM 4/94, skirtą
Prancūzijos Respublikos muitų ir netiesioginių mokesčių generaliniam
direktoratui.2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.3.      Nurodyti Komisijai padengti bylinėjimosi išlaidas.Kirschner
Kalogeropoulos
TiiliPaskelbta 1995 m. lapkričio 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris         PirmininkasH. Jung        H. Kirschner* Proceso kalba: prancūzų.