Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2026 m. vasario 26 d.(1)
Byla C‑840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
prieš
TL
(Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2001/29/EB – 5 straipsnio 2 dalies b punktas – Kopijavimui asmeniniam naudojimui taikoma išimtis – Teisinga kompensacija – Direktyva 2006/115/EB – 6 straipsnio 1 dalis – Nukrypimas nuo teisės į viešąją panaudą – Teisė į atlygį – Kolektyvinio administravimo bendrovė – Direktyva 2014/26/ES – 11 straipsnio 4 dalis – 12 straipsnio
4 dalis – Kolektyvinio administravimo bendrovės administruojamų pajamų už teisių naudojimą panaudojimas – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta remti kultūrinę reikšmę turinčius kūrinius “
Įvadas
1.        Nors Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 2 dalyje intelektinės nuosavybės apsauga siejama su bendrąja teise į nuosavybę, mano manymu, neginčijama, kad ši apsauga atlieka specifinę funkciją, kuri skiriasi nuo materialių objektų nuosavybės apsaugos funkcijos.
2.        Tai ypač taikytina literatūros ir meno kūrinių nuosavybei, saugomai autorių teisių ir gretutinių teisių. Iš tikrųjų šios nuosavybės, kaip ir ją saugančios teisės, pagrindinė funkcija – prisidėti prie meninės ir mokslinės kūrybos, esminių bet kurios visuomenės funkcionavimo aspektų. Ir nors prisidedama iš esmės tuo, kad autoriams ir atlikėjams užtikrinamas teisingas finansinis atlygis už jų pastangas, leidžiantis jiems visiškai atsidėti savo kūrybinei veiklai, tuo neturėtų būti apsiribojama, reikėtų siekti ir bendresnių tikslų – prisidėti prie kultūros plėtros.
3.        Bet kurios autorių teisių ir gretutinių teisių sistemos funkcionavimo pagrindas – kolektyvinio administravimo organizacijos, kurios veikia kaip tarpininkės tarp kūrėjų (teisių turėtojų) ir tų, kurie naudojasi jų kūriniais. Šios organizacijos suteikia licencijas kūrinių bei kitų saugomų objektų naudojimui ir paskirsto iš to gautas pajamas teisių turėtojams. Vis dėlto jų vaidmuo tuo neapsiriboja. Iš tikrųjų šios organizacijos dažnai raginamos atlikti įvairias kitas kultūrinio ar socialinio pobūdžio užduotis, atsižvelgiant į visuomeninę literatūros ir meno kūrinių nuosavybės funkciją(2).
4.        Šioje byloje keliamas klausimas, ar ir kokia apimtimi pagal Sąjungos teisę šioms organizacijoms leidžiama dalį surinktų pajamų, ypač tam tikrų rūšių pajamų, skirti kultūros veiklai, kuri gali būti naudinga ne tik autorių teisių ir gretutinių teisių turėtojams, bet ir kitų kategorijų asmenims.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
5.        2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo(3) 5 straipsnio 2 dalies b punkte nurodyta:
„Valstybės narės 2 straipsnyje nustatytai atgaminimo teisei gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais:
<...>
b)      kai atgaminama asmeniniam naudojimui bet kurioje laikmenoje ir atgaminantys fiziniai asmenys nesiekia tiesioginių ar netiesioginių komercinių tikslų, su sąlyga, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją, priklausomą nuo 6 straipsnyje nurodytų techninių apsaugos priemonių taikymo ar netaikymo atitinkamam kūriniui ar objektui[.]“
6.        2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/115/EB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje(4) 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės gali nukrypti nuo 1 straipsnyje numatytos išimtinės viešos panaudos teisės, jeigu atlyginimas už tokią panaudą mokamas bent jau autoriams. Atsižvelgdamos į savus kultūros rėmimo tikslus, valstybės narės turi teisę pačios nustatyti tokio atlyginimo dydį.“
7.        2014 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/26/ES dėl kolektyvinio autorių teisių ir gretutinių teisių administravimo ir daugiateritorių licencijų naudoti muzikos kūrinius internete teikimo vidaus rinkoje(5) 3 straipsnio h punkte sąvoka „pajamos už teisių naudojimą“ apibrėžiama kaip „teisių turėtojų vardu kolektyvinio administravimo organizacijos surinktos pajamos už išimtinės teisės naudojimą ir pajamos už teisę į atlygį arba kompensaciją“.
8.        Šios direktyvos 4 straipsnyje nurodyta, jog „valstybės narės užtikrina, kad kolektyvinio administravimo organizacijos veiktų teisių turėtojų, kurių teisėms jos atstovauja, interesais ir, kad jos nenustatytų jiems jokių pareigų, kurios nėra pagrįstai reikalingos jų teisėms ar interesams ginti arba jų teisėms veiksmingai administruoti“.
9.        Šios direktyvos 8 straipsnio 5 dalies d punkte numatyta, kad „pagal II antraštinės dalies 2 skyriaus nuostatas visuotinis narių susirinkimas priima sprendimus bent dėl šių dalykų:
<...>
d)      bendrosios atskaitymų iš pajamų už teisių naudojimą ir bet kokių pajamų, gautų iš investuotų pajamų už teisių naudojimą, politikos[.]“
10.      Minėtos direktyvos 11 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad „kolektyvinio administravimo organizacijai neleidžiama naudoti pajamų už teisių naudojimą ar pajamų, gautų iš pajamų už teisių naudojimą investavimo, niekam kitam, tik paskirstyti teisių turėtojams, išskyrus atvejus, kai jai leidžiama atskaityti ar išskaičiuoti jai priklausančius administravimo mokesčius, laikantis pagal 8 straipsnio 5 dalį priimto sprendimo, arba naudoti pajamas už teisių naudojimą ar pajamas, gautas iš pajamų už teisių naudojimą investavimo, laikantis pagal 8 straipsnio 5 dalį priimto sprendimo“.
11.      Direktyvos 2014/26 12 straipsnio 2 ir 4 dalyse nustatyta:
„2.      Atskaitymai turi būti pagrįsti kolektyvinio administravimo organizacijos teisių turėtojams teikiamų paslaugų ir, jei taikoma, 4 dalyje nurodytų paslaugų atžvilgiu ir jie turi būti nustatyti remiantis objektyviais kriterijais.
<...>
4.      Kai kolektyvinio administravimo organizacija teikia socialines, kultūros arba švietimo paslaugas, finansuojamas iš atskaitymų iš pajamų už teisių naudojimą ar iš bet kokių pajamų, gautų iš pajamų už teisių naudojimą investavimo, tokios paslaugos teikiamos pagal teisingus kriterijus, ypač susijusius su prieiga prie tų paslaugų ir jų apimtimi.“
Vokietijos teisė
12.      Iki 2016 m. birželio 1 d. autorių teisių ir gretutinių teisių kolektyvinio administravimo organizacijų veiklą pagal Vokietijos teisę reglamentavo 1965 m. rugsėjo 9 d. Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz) (Įstatymas dėl autorių teisių ir gretutinių teisių administravimo)(6), o vėliau – 2016 m. gegužės 24 d. Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften (Autorių teisių ir gretutinių teisių valdymo, kurį atlieka kolektyvinio administravimo organizacijos, įstatymas)(7).
13.      Pagal šiuos abu pagrindinėje byloje taikytinų redakcijų įstatymus kolektyvinio administravimo organizacijos privalo paskirstyti pajamas iš savo veiklos laikydamosi taisyklių (paskirstymo plano), kuriomis draudžiama bet kokia savavališkų veiksmų skirstant pajamas praktika. Šios organizacijos taip pat privalo remti kultūrinę reikšmę turinčius kūrinius ir paslaugas.
Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (toliau – VG Wort) yra autorių teisių į literatūros kūrinius kolektyvinio administravimo organizacija Vokietijoje. Byloje reikšmingu laikotarpiu, t. y. nuo 2016 m. sausio 1 d. iki 2019 m. rugsėjo 30 d., galiojusių redakcijų VG Wort įstatuose buvo nustatyta, kad tam tikros paramos sumos skiriamos Förderungsfonds Wissenschaft der VG Wort GmbH (Mokslo rėmimo fondas; toliau – FFW), priklausančiam ribotos atsakomybės bendrovei VG Wort GmbH, kurios vienintelė akcininkė yra VG Wort. FFW tikslas – mokslo ir mokslinių tyrimų rėmimas. Parama teikiama skiriant dotacijas publikuojamų mokslinių ir specializuotų kūrinių spausdinimo išlaidoms,
moksliniams tyrimams, kuriais remiantis bus kuriami moksliniai arba specializuoti kūriniai, taip pat kitoms mokslinės ir specializuotos literatūros rėmimo priemonėms, tarp jų – stipendijoms, skirtoms sudaryti sąlygas rašyti daktaro disertacijas autorių teisių temomis. Remiantis VG Wort pateikta informacija, FFW parama buvo finansuojama iš pajamų, gautų kaip kompensacija už kopijavimą asmeniniam naudojimui ir atlygis už mokslinių, techninių ir specializuotų kūrinių viešąją panaudą; reikšmingu laikotarpiu tai sudarė 0,51 %
VG Wort gautų pajamų.
15.      TL ir OS, literatūros kūrinių autoriai, yra VG Wort nariai ir yra su ja sudarę administravimo sutartis. Byloje reikšmingu laikotarpiu jie VG Wort užregistravo įvairių kūrinių ir už juos, kaip už „esamo teksto atgaminimą“, gavo tam tikrą šios organizacijos pajamų dalį. Pagrindinėje byloje TL reiškia savo paties teisėmis grindžiamus reikalavimus ir reikalavimus pagal OS jam perleistas teises.
16.      TL prieštarauja tam, kad VG Wort
dalį savo pajamų, gautų laikotarpiu nuo 2016 m. sausio 1 d. iki 2019 m. rugsėjo 30 d., skyrė FFW, taip sumažindama jam ir OS tenkančias pajamų dalis. Pirmojoje instancijoje TL prašė konstatuoti, kad VG Wort
neturėjo ir neturi teisės pajamų dalių, susijusių su jų kūriniais, sumažinti skirdama finansavimą FFW. Be to, TL
prašė pateikti informaciją apie FFW pervestų sumų dydį.
17.      Pirmosios instancijos teismas iš dalies patenkino ieškinį. Apeliacinės instancijos teismas patvirtino sprendimą OS naudai ir atmetė visą TL skundą(8). Jis laikėsi nuomonės, kad VG Wort paskirstymo planai, įtraukti į administravimo sutartis, reiškia bendrąsias sąlygas, kurių nuostatos, susijusios su FFW finansavimu, pagal nacionalinę teisę yra negaliojančios dėl prieštaravimo kolektyvinio administravimo organizacijų veiklą reglamentuojančiuose teisės aktuose nustatytiems pagrindiniams principams, nes tam tikri asmenys galėtų gauti paramą, nors neturėtų į ją teisės.
18.      Kasacinį skundą gavęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad sumos FFW gali būti pervestos teisėtai, atsižvelgiant į kolektyvinio administravimo organizacijų pareigą skatinti mokslą ir kultūrą, nustatytą taikytinuose nacionalinės teisės aktuose. Tačiau tai priklausys nuo šios pareigos suderinamumo su Sąjungos teise.
19.      Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar su Direktyvos [2001/29] 5 straipsnio 2 dalies b punktu, Direktyvos [2006/115] 6 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu ir Direktyvos [2014/26] 11 straipsnio 4 dalimi ir 12 straipsnio 4 dalimi yra suderinama tai, kad pagal nacionalinės teisės nuostatą kolektyvinio administravimo organizacija turi remti kultūrinę reikšmę turinčius kūrinius, o dėl to pasinaudoti parama gali ir gavėjai, kurie (bent kol kas) nėra teisių turėtojai?
2.      Jei socialinės, kultūros arba švietimo paslaugos pagal Direktyvos [2014/26] 12 straipsnio 4 dalį gali būti teisėtai teikiamos tik teisių turėtojams: ar tokių paslaugų teikimo leistinumas priklauso nuo to, ar jų gavėjas turi tuo metu galiojančią teisę į atlyginimą, ar pakanka turėti autoriaus teisę arba gretutinę teisę, už kurią atlyginimas tuo metu neturi būti mokamas? Ar tam, kad būtų leidžiamos tokios paslaugos, turi būti sudaryta administravimo sutartis su kolektyvinio administravimo organizacija?“
20.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gavo 2024 m. gruodžio 10 d. Rašytines pastabas pateikė pagrindinės bylos šalys, Vokietijos ir Austrijos vyriausybės bei Europos Komisija. Toms pačioms šalims, taip pat Prancūzijos vyriausybei, buvo atstovauta 2025 m. lapkričio 26 d. įvykusiame posėdyje.
Analizė
21.      Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia du prejudicinius klausimus. Kadangi atsakymas į antrąjį prejudicinį klausimą priklauso nuo to, kaip bus atsakyta į pirmąjį, šiuos klausimus nagrinėsiu tokia tvarka, kokia jie buvo pateikti.
Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
22.      Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Direktyvos 2001/29
5 straipsnio 2 dalies b punktą, Direktyvos 2006/115
6 straipsnio 1 dalį bei Direktyvos 2014/26
11 straipsnio 4 dalį ir 12 straipsnio 4 dalį. Nors tas teismas šias nuostatas laiko lygiavertėmis, jos reglamentuoja skirtingus klausimus. Iš tikrųjų atitinkamos Direktyvos 2014/26 nuostatos susijusios bendrai su kolektyviniu autorių teisių ir gretutinių teisių administravimu, o direktyvų 2001/29 ir 2006/115 nuostatos suteikia autoriams konkrečias teises, būtent teisę į kompensaciją ir teisę į atlygį atsižvelgiant į nustatytus jų kūrinių naudojimo būdus.
23.      Vis dėlto, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir kaip per posėdį patvirtino VG Wort, ginčas pagrindinėje byloje susijęs su tuo, kaip ši organizacija naudoja pajamas, numatytas atitinkamose direktyvų 2001/29 ir 2006/115 nuostatose. Taigi manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tikrųjų prašo išaiškinti atitinkamas Direktyvos 2014/26 nuostatas atsižvelgiant į direktyvų 2001/29 ir 2006/115 nuostatas, taip pat į reikšmingą Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
24.      Taigi pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2014/26
11 straipsnio 4 dalis ir 12 straipsnio 4 dalis, siejamos su Direktyvos 2001/29
5 straipsnio 2 dalies b punktu ir Direktyvos 2006/115
6 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriais kolektyvinio administravimo organizacijai leidžiama dalį pajamų, gautų įgyvendinant teisę į teisingą kompensaciją ir teisę į atlygį, nurodytas atitinkamai pastarosiose dviejose nuostatose, skirti kultūros veiklai, kuri prireikus gali būti naudinga asmenims, neturintiems autorių teisių. Šis klausimas grindžiamas prielaida, kurios šalys neginčija, kad pagrindinėje byloje aptariamos paslaugos yra „kultūros“ arba „švietimo“ paslaugos, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/26.
25.      Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia išaiškinti tiek Direktyvos 2014/26 nuostatas, tiek Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą ir Direktyvos 2006/115 6 straipsnio 1 dalį. Prieš pradedant nagrinėti šias nuostatas, mano manymu, reikia pateikti kelias pirmines bendras pastabas.
Pirminės pastabos
26.      Kaip minėta šios išvados įvade, atsižvelgiant į specifinį literatūros ir meno kūrinių nuosavybės teisės vaidmenį visuomenėje, kolektyvinio autorių teisių administravimo organizacijų vaidmuo neapsiriboja pajamų už šių teisių naudojimą paskirstymu jų turėtojams. Kolektyvinio autorių teisių administravimo organizacijos tradiciškai turėjo kitų užduočių, pirmiausia socialinių (tai siekia 1897 m.(9)), o vėliau kultūrinių ir šviečiamųjų(10). Taigi jų vaidmens negalima prilyginti, kaip, atrodo, daro ieškovai pagrindinėje byloje, investicinio fondo, kurio vienintelis tikslas – gauti pajamų ir jas paskirstyti nariams atsižvelgiant į investuotą kapitalą, vaidmeniui. Kolektyvinis literatūros ir meno kūrinių nuosavybės teisių administravimas vykdomas kolektyviniais ne tik šių teisių turėtojų, bet ir jų kūrinių naudotojų bei visuomenės interesais.
27.      Tarptautiniu mastu, atrodo, vyrauja susitarimas, kad socialinė, kultūros ir švietimo veikla gali būti finansuojama atskaitant palyginti nedidelę kolektyvinio administravimo organizacijų surinktų pajamų už autorinių teisių naudojimą dalį. Dažniausiai laikoma priimtina 10 % šių pajamų riba(11). Vis dėlto ši riba taikoma atskaitymams iš pajamų už išimtinių teisių naudojimą. Kalbant apie teises į atlygį, kaip antai kompensaciją už kopijavimą asmeniniam naudojimui ar atlygį už viešąją panaudą, nacionalinių įstatymų leidėjų ar pačių kolektyvinio administravimo organizacijų diskrecija, atrodo, yra didesnė(12).
28.      Kolektyvinio administravimo organizacijų finansuojama veikla gali būti įvairi ir naudinga įvairių kategorijų asmenims. Nors socialinė veikla, kaip antai pensijų ar paramos fondai, paprastai būna naudinga teisių turėtojams – šių organizacijų nariams, kultūros ir švietimo veiklos atveju gali būti kitaip. Iš tikrųjų pastaroji veikla gali būti naudinga ne tik teisių turėtojams, bet ir plačiajai visuomenei arba tam tikrų kategorijų asmenims, kaip yra pagrindinėje byloje, kuri susijusi, be kita ko, su stipendijomis jauniems autoriams, būsimiems autorių teisių turėtojams.
29.      Sąjungos teisėje atsižvelgiama į šį kolektyvinio administravimo organizacijų veiklos kultūrinį aspektą. Pavyzdžiui, Direktyvos 2014/26 3 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „kolektyvinio teisių administravimo organizacijos atlieka ir toliau turėtų atlikti svarbų kultūrinės raiškos įvairovės propaguotojų vaidmenį, suteikdamos galimybių mažesniems ir ne tokiems žinomiems repertuarams pasiekti rinką ir teikdamos teisių turėtojams ir visuomenei naudingas socialines, kultūrines ir švietimo paslaugas“. Vis dėlto nagrinėjamu atveju kyla klausimas, ar pagal šios direktyvos nuostatas šioms organizacijoms leidžiama teikti tokias paslaugas.
Dėl Direktyvos 2014/26 nuostatų
30.      Pagal Direktyvos 2014/26 3 straipsnio h punktą sąvoka „pajamos už teisių naudojimą“ apima visas pajamas, kurias kolektyvinio administravimo organizacija surenka teisių turėtojo vardu, įskaitant pajamas už teisę į atlygį ar kompensaciją, kaip antai atlygį už viešąją panaudą arba kompensaciją už kopijavimą asmeniniam naudojimui. Taigi visoms šioms pajamoms iš esmės taikomos tokios pačios taisyklės.
31.      Kalbant apie šių pajamų panaudojimą, Direktyvos 2014/26 11 straipsnio 4 dalyje nurodyta, kad kolektyvinio administravimo organizacijai neleidžiama jų naudoti niekam kitam, tik paskirstyti teisių turėtojams, „išskyrus atvejus, kai jai leidžiama atskaityti ar išskaičiuoti jai priklausančius administravimo mokesčius, laikantis pagal 8 straipsnio 5 dal[ies d punktą] priimto sprendimo, arba naudoti pajamas už teisių naudojimą <...>, laikantis pagal 8 straipsnio 5 dalį priimto sprendimo“(13).
32.      Ši nuostata nėra visiškai aiški. Skirtumas tarp, viena vertus, administravimo išlaidų atskaitymo ar kompensavimo, laikantis pagal Direktyvos 2014/26 8 straipsnio 5 dalies d punktą priimto sprendimo, ir, kita vertus, pajamų naudojimo, leidžiamo pagal šią 5 dalį, apskritai leistų manyti, kad pagal šią nuostatą gali būti leidžiami tik atskaitymai, skirti autorių teisių administravimo išlaidoms padengti. Tokio požiūrio, atrodo, laikosi ir Komisija.
33.      Vis dėlto tokio apribojimo visai nematyti iš Direktyvos 2014/26 8 straipsnio 5 dalies d punkto formuluotės: jame kalbama apie „bendr[ąją] atskaitymų iš pajamų už teisių naudojimą <...> politik[ą]“, nenurodant šių atskaitymų tikslo. Mano manymu, jei Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs susiaurinti kolektyvinio administravimo organizacijos visuotiniam narių susirinkimui galimybę leisti atskaitymus iš pajamų už teisių naudojimą iki vien administravimo išlaidų padengimo, tai būtų buvę aiškiai nurodyta Direktyvos 2014/26 8 straipsnio 5 dalies d punkte. Nesant tokio aiškaus apribojimo, nėra pagrindo jį netiesiogiai kildinti iš šios direktyvos 11 straipsnio 4 dalies.
34.      Šią išvadą patvirtina Direktyvos 2014/26 12 straipsnis, kuriame konkrečiai nurodomi atskaitymai iš pajamų už teisių naudojimą. Šio straipsnio 4 dalyje aiškiai nustatyta, kad „socialin[ės], kultūros arba švietimo paslaug[os]“ gali būti „finansuojam[os] iš atskaitymų iš pajamų už teisių naudojimą“. Jei šios direktyvos 11 straipsnio 4 dalis būtų aiškinama taip, kad galimi tik atskaitymai, kurie padengia administravimo išlaidas, tai prieštarautų šios direktyvos 12 straipsnio 4 daliai.
35.      Taigi esu tos nuomonės, jog Direktyvos 2014/26 11 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama taip, kad atskaitymai iš pajamų už teisių naudojimą, siekiant finansuoti socialines, kultūros ar švietimo paslaugas, yra viena iš tokių pajamų panaudojimo formų, kurios gali būti leidžiamos pagal šios direktyvos 8 straipsnio 5 dalį.
36.      Kalbant apie Direktyvos 2014/26 12 straipsnį, jo 2 dalyje nurodyta, kad atskaitymai iš pajamų už teisių naudojimą turi būti pagrįsti, be kita ko, „kolektyvinio administravimo organizacijos teisių turėtojams teikiamų paslaugų ir, jei taikoma, [šio straipsnio] 4 dalyje nurodytų paslaugų atžvilgiu“. O ši 4 dalis, kaip minėta, taikoma socialinėms, kultūros ir švietimo paslaugoms.
37.      Būtų galima, kaip ir Komisijai, remiantis formuluote „kolektyvinio administravimo organizacijos teisių turėtojams teikiam[os] paslaug[os] ir <...> 4 dalyje nurodyt[os] paslaug[os]“, daryti išvadą, kad pastarosios paslaugos būtinai turi būti teikiamos teisių turėtojams, kad jas būtų galima finansuoti atliekant atskaitymus iš pajamų už teisių naudojimą.
38.      Vis dėlto, kaip minėta dėl Direktyvos 2014/26
11 straipsnio 4 dalies, šios direktyvos nuostatos nėra visiškai tikslios, todėl, mano manymu, galimas kitoks jos 12 straipsnio 2 ir 4 dalių aiškinimas.
39.      Iš tikrųjų paslaugos, kurios pagal savo pobūdį yra „kolektyvinio administravimo organizacijos teisių turėtojams teikiam[os] paslaug[os]“, – tai teisių administravimo paslaugos, t. y. susijusios su naudojimo licencijų suteikimu, taip pat su pajamų už jų naudojimą surinkimu ir paskirstymu. Būtent šių administravimo paslaugų finansavimui skirti Direktyvos 2014/26
12 straipsnio 2 dalyje nurodyti atskaitymai. Tas pats taikytina ir socialinėms paslaugoms, kurias kolektyvinio administravimo organizacijos paprastai teikia savo nariams.
40.      Kultūros ir švietimo paslaugomis, priešingai, gali naudotis ne tik teisių turėtojai, bet ir kitų kategorijų asmenys. Be to, šios paslaugos dažnai teikiamos kelioms tiesioginės ir netiesioginės naudos gavėjų grupėms. Nors jos gali būti teikiamos tiesiogiai plačiosios visuomenės nariams arba asmenims, kurie nėra autorių teisių turėtojai, bet kuri veikla, skatinanti kultūrą ar švietimą šioje srityje, paprastai būna netiesiogiai naudinga ir teisių turėtojams.
41.      Vis dėlto pagal jokią Direktyvos 2014/26 nuostatą nėra aiškiai reikalaujama, kad kultūros ar švietimo paslaugas, finansuojamas atskaitymais iš pajamų už teisių naudojimą, minėtų teisių turėtojams tiesiogiai teiktų vien kolektyvinio administravimo organizacijos. Šios direktyvos 12 straipsnio 4 dalyje tik nustatyta, kad šios paslaugos turi būti teikiamos remiantis objektyviais kriterijais. Toks reikalavimas nekyla ir iš šios direktyvos 13 straipsnio 6 dalies, kuria rėmėsi Komisija. Iš tikrųjų, viena vertus, ši nuostata susijusi ne su atskaitymais iš pajamų už teisių naudojimą, o su nepaskirstomų sumų panaudojimu, ir, kita vertus, ja siekiama apriboti ne kolektyvinio administravimo organizacijos visuotinio narių susirinkimo teisę priimti sprendimus, o valstybių narių diskreciją. Kalbant apie šios direktyvos 28 konstatuojamąją dalį, kuria taip pat rėmėsi Komisija, ji negali turėti savarankiškos taikymo srities, kuri skirtųsi nuo šios direktyvos 8 straipsnio 5 dalies, 11 straipsnio 4 dalies bei 12 straipsnio 2 ir 4 dalių, kurias ką tik išnagrinėjau, taikymo srities.
42.      Priešingai, Direktyvos 2014/26
3 konstatuojamojoje dalyje(14) nurodyta, kad, Sąjungos teisės aktų leidėjo manymu, kolektyvinio administravimo organizacijos „ir toliau turėtų atlikti svarbų kultūrinės raiškos įvairovės propaguotojų vaidmenį <...>, teikdamos teisių turėtojams ir visuomenei naudingas socialines, kultūrines ir švietimo paslaugas“(15). Kadangi šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalies tikslas – tik užtikrinti, kad atskaitymai iš pajamų už teisių naudojimą neviršytų pagrįsto dydžio, atsižvelgiant į paslaugas, kurioms finansuoti jie naudojami, nematau pagrindo iš šios nuostatos daryti išvadų, kuriomis būtų viršijamas šis tikslas ir būtų prieštaraujama minėtoje 3 konstatuojamojoje dalyje teisės aktų leidėjo aiškiai išreikštam ketinimui.
43.      Taigi, mano nuomone, pagal atitinkamas Direktyvos 2014/26 nuostatas kolektyvinio administravimo organizacijai nedraudžiama atliekant atskaitymus iš pajamų už teisių, kurias ji administruoja, naudojimą, finansuoti paslaugas, įskaitant kultūros ir švietimo paslaugas, tiesiogiai teikiamas ne tik teisių turėtojams, bet ir kitiems asmenims. Žinoma, taip naudojamų pajamų dalis neturi viršyti pagrįstų ribų, – tai matyti ne tik tiesiogiai iš šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalies, bet ir iš bendrojo principo, nustatyto jos 4 straipsnyje, pagal kurį šios organizacijos turi veikti kuo labiau atsižvelgdamos į teisių turėtojų interesus. Kalbant apie pajamas, kurios gautos kaip kompensacija už kopijavimą asmeniniam naudojimui ir atlygis už viešąją panaudą, atskaitymų dydžio apribojimas taip pat kyla iš Teisingumo Teismo išaiškintų Sąjungos teisės nuostatų, susijusių su šiomis dviem pajamų kategorijomis.
Dėl Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkto
44.      Primintina, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte nurodyta, jog valstybės narės nacionalinės teisės aktuose gali nustatyti išimtinės atgaminimo teisės išimtį, kai fiziniai asmenys atgamina kūrinius nekomerciniam naudojimui (vadinamasis „kopijavimas asmeniniam naudojimui“), „su sąlyga, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją“.
45.      Ši išimtis kyla iš konstatavimo, kad šiuolaikinės techninės priemonės leidžia visuomenės nariams gana lengvai ir už nedidelę kainą atgaminti kūrinius ir kitus saugomus objektus savo pačių ar savo artimo rato narių naudojimui, o teisių turėtojai neturi veiksmingų būdų kontroliuoti tokį atgaminimą ar jį uždrausti. Nors šį reiškinį galima laikyti ne tiek išimtinių teisių pažeidimu, kiek natūralia šių teisių „riba“, nes šios teisės netaikomos privačioje visuomenės narių erdvėje(16), visuotinai pripažįstama, kad kopijavimas asmeniniam naudojimui daro žalą teisių turėtojams, kuri turi būti atlyginta. Vis dėlto, kadangi šios kompensacijos iš atitinkamų visuomenės narių gauti praktiškai neįmanoma, buvo sukurta sistema, pagal kurią, viena vertus, ši kompensacija finansuojama iš tarpininkų – įrašymo įrangos pardavėjų arba atgaminimo paslaugų teikėjų – surinktais mokesčiais, ir, kita vertus, ši suma paskui gali būti įtraukta į šios įrangos ar paslaugų kainą. Tuo metu, kai įsigaliojo Direktyva 2001/29, tokia sistema jau buvo nustatyta daugelio valstybių narių nacionalinėje teisėje.
46.      Aiškindamas Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, Teisingumo Teismas, remdamasis veikiau šios direktyvos konstatuojamosiomis dalimis, nei lakoniška šios nuostatos formuluote, vadovavosi panašia logika.
47.      Iš tikrųjų jis pripažino, kad šioje nuostatoje nurodyta teisinga kompensacija skirta atlyginti teisių turėtojams žalą, kurią jiems padarė asmenys, atliekantys atgaminimą pagal joje nustatytą išimtį, ir kad būtent šie asmenys iš esmės turi atlyginti šią žalą, finansuodami kompensaciją(17). Vis dėlto Teisingumo Teismas pripažino, kad, atsižvelgiant į praktinius sunkumus, kylančius siekiant įpareigoti asmenis, kurie faktiškai atlieka atgaminimą, sumokėti kompensaciją(18), valstybėms narėms leidžiama nustatyti sistemą, pagal kurią įrašymo įrangos pardavėjams arba atgaminimo paslaugų teikėjams taikomas mokestis, kurį jie vėliau perkelia vartotojams, jį įtraukdami į šios įrangos arba šių paslaugų kainą(19). Teisingumo Teismas taip pat pripažino, kad toks mokestis neturi būti taikomas įrangai, kuri įsigyta (ar paslaugoms, kuriomis naudojamasi) akivaizdžiai kitiems tikslams, nei kopijuoti asmeniniam naudojimui, įskaitant atvejus, kai kalbama apie juridinius asmenis, kurie negali tuo pasinaudoti(20).
48.      Dėl teisingo atlygio teisių turėtojams mokėjimo būdo Teisingumo Teismas pripažino, kad dalis, net ir nedidelė, šio atlygio gali būti jiems sumokėta netiesiogiai, per jų labui įsteigtas socialines ir kultūros įstaigas, su sąlyga, kad šios iš tikrųjų būtų naudingos teisių turėtojams(21).
49.      Dėl Teisingumo Teismo nustatyto ryšio tarp mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui, teisių turėtojų patirtos žalos dėl šiam kopijavimui taikomos išimties ir teisingo atlygio, atrodo, gerokai apribojama nors ir „didele“ laikoma(22) valstybių narių diskrecija šioje srityje. Vis dėlto nemanau, kad Direktyva 2014/26 ką nors pakeitė šiuo klausimu, nes ji susijusi ne su teisių turėtojų teisių apimtimi, o tik su kolektyvinio administravimo organizacijų veiklos taisyklėmis.
50.      Vis dėlto reikia konstatuoti, kad negalėjimas tiksliai apskaičiuoti įvairių atitinkamų sumų lemia didelį neapibrėžtumą taikant šią sistemą.
51.      Nors dar „analoginiais“ laikais, kai įvairiose šalyse ir tarptautiniu mastu buvo įdiegtos mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistemos, buvo galima manyti, kad didžioji dalis tuo metu fiziniams asmenims prieinamos įrašymo įrangos buvo skirta saugomų objektų atgaminimui(23), vis dėlto buvo sunku tiksliai nustatyti, kurie objektai iš tikrųjų buvo atgaminti. Taigi šis mokestis turėjo būti mokamas remiantis apytiksliais kriterijais ir fiksuoto dydžio suma.
52.      Skaitmeninėje aplinkoje ta pati laikmena, dažnai integruota į techninį įrenginį, talpina ir naudotojo sukurtus privačius objektus, ir saugomus objektus, kurie gali būti teisėtai įsigyti iš teisių turėtojų, atgaminti pagal kopijavimui asmeniniam naudojimui taikomą išimtį arba gauti neteisėtai, nesant galimybės tiksliai nustatyti, kokiomis proporcijomis šie įvairių kategorijų objektai užima laikmenos talpą. Tai aiškiai nurodė Teisingumo Teismas, remdamasis teisine fikcija, pagal kurią fiziniams asmenims suteikti įrašymo įrenginiai laikomi visiškai naudojamais saugomų objektų atgaminimui pagal kopijavimo asmeniniam naudojimui taikomą išimtį(24), nors suprantama, kad praktikoje taip toli gražu nėra.
53.      Taigi teisių turėtojų patirtos žalos taikant šią išimtį ir mokesčio, kuris turi būti surinktas siekiant kompensuoti šią žalą, apskaičiavimui būtinai turi įtakos didelis neapibrėžtumas ir apytiksliai duomenys. Tas pats taikytina ir iš šio mokesčio gautų pajamų paskirstymui, nes, kaip pažymėjo pats Teisingumo Teismas, „praktiškai neįmanoma nustatyti, kuris naudotojas kurį kūrinį atgamino ir kokioje laikmenoje“(25).
54.      Taigi apskaičiuodamos šias sumas valstybės narės turi realią diskreciją, o pagal Direktyvą 2001/29 tik reikalaujama, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją atsižvelgiant į kopijavimui asmeniniam naudojimui taikomą išimtį ir, kaip nurodyta šios direktyvos 31 konstatuojamojoje dalyje, kad būtų išlaikyta derama pusiausvyra tarp teisių turėtojų ir naudotojų interesų. O tai, ką reiškia „teisingą“ ir „derama“, paliekama valstybėms narėms spręsti savo nuožiūra, laikantis bendrųjų Sąjungos teisės principų, kaip antai nediskriminavimo ir proporcingumo principų.
55.      Šiomis aplinkybėmis, mano manymu, visiškai įmanoma, kad kolektyvinio administravimo organizacijos galėtų palyginti nedidelę dalį sumų, gautų surinkus mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, skirti kultūros ir švietimo veiklai finansuoti, kuri prireikus būtų naudinga asmenims, kurie nėra teisių turėtojai, kartu užtikrinant, kad pastarieji iš tikrųjų gautų teisingą kompensaciją už žalą, kurią būtų laikomi patyrę dėl kopijavimo asmeniniam naudojimui išimties.
56.      Šios išvados nepaneigia Sprendimas Hewlett‑Packard Belgium(26), kuriame Teisingumo Teismas pripažino, kad „permokėjimo“ už teisių turėtojų patirtą žalą situacija yra nesuderinama su Direktyvos 2001/29
5 straipsnio 2 dalies a ir b punktais. Iš tikrųjų šis sprendimas buvo susijęs su konkrečia situacija, kai mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui buvo renkamas dviem etapais: prieš atgaminimo operaciją, atsižvelgiant į atgaminimo aparato greitį, ir po šios operacijos, atsižvelgiant į atgaminimo kartų skaičių. Teisingumo Teismo analizė, viena vertus, buvo grindžiama prielaida, kad visos iš šio mokesčio gautos pajamos atiteko teisių turėtojams, ir, kita vertus, buvo susijusi su konkrečia situacija, kai buvo žinomas atliktų atgaminimų skaičius, taigi ir teisių turėtojų patirtos žalos dydis(27). Vis dėlto tokia situacija yra išimtinė ir praktiškai susidaro tik mokesčių, renkamų už atgaminimo paslaugas, atveju. O kai mokestis renkamas tuo metu, kai fiziniams asmenims suteikiami įrašymo įrenginiai, tiksliai apskaičiuoti žalos atlyginimą remiantis atgaminimų skaičiumi neįmanoma. Vadinasi, į šiame sprendime padarytas išvadas galima atsižvelgti tik iš dalies.
57.      Taigi, mano nuomone, pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą nedraudžiama pagrįstai nedidelės pajamų iš mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui dalies skirti kultūros ar švietimo veiklai, kuri gali būti naudinga asmenims, ne teisių turėtojams, su sąlyga, kad teisių turėtojai tiesiogiai ar netiesiogiai gautų teisingą kompensaciją atsižvelgiant į kopijavimui asmeniniam naudojimui taikomą išimtį.
Dėl Direktyvos 2006/115 6 straipsnio 1 punkto
58.      Primintina, kad Direktyvos 2006/115 6 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybė valstybėms narėms nukrypti nuo išimtinės panaudos teisės(28), kiek tai susiję su „viešąja panauda“, su sąlyga, kad atlygį, kurio dydį valstybės narės nustato atsižvelgdamos į savus kultūros rėmimo tikslus, už tokią panaudą gauna bent jau autoriai.
59.      Ši nuostata ne tik panaši į Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, bet ir labai nuo jo skiriasi.
60.      Viena vertus, kaip Teisingumo Teismas jau turėjo progą patvirtinti(29), viešosios panaudos išimtis, kaip ir kopijavimui asmeniniam naudojimui taikoma išimtis, gali lemti žalą teisių turėtojams, kurią siekiama kompensuoti atitinkamu atlygiu, kaip ir teisinga kompensacija, nurodyta Direktyvos 2001/29
5 straipsnio 2 dalies b punkte(30).
61.      Kita vertus, atsakomybė už šią žalą tenka ne naudotojams, o viešosioms įstaigoms, siūlančioms saugomų objektų panaudą taikant šią išimtį. Taigi būtent šios įstaigos turi mokėti atlygį teisių turėtojams(31). Kadangi nenurodyta, kad šis atlygis turi būti „teisingas“, nekyla pareiga atsižvelgti į atitinkamo saugomo objekto ekonominę vertę ir ji gali būti daug mažesnė nei teisingas atlygis, numatytas kitose Direktyvos 2006/115 nuostatose(32). Taigi pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms suteikiama didelė diskrecija nustatyti atlygio dydį atsižvelgiant į viešosios panaudos išimtį(33).
62.      Vieninteliai šios diskrecijos apribojimai susiję su kriterijais, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant šio atlygio dydį, t. y. su teisių turėtojams padarytos žalos apimtimi, kurią atspindi atitinkamos įstaigos panaudai siūlomų objektų skaičius ir šioje įstaigoje užregistruotų panaudos gavėjų skaičius(34). Be to, šis atlygis turi leisti teisių turėtojams gauti tinkamas pajamas, todėl jo dydis negali būti tik simbolinis(35). Būtent valstybės narės sprendžia dėl „tinkamo“ šių pajamų lygio.
63.      Pagal analogiją su tinkamo atlygio už kopijavimą asmeniniam naudojimui atveju, mano nuomone, niekas netrukdo tam, kad atlygis už viešąją panaudą teisių turėtojams būtų mokamas netiesiogiai, per jų labui įsteigtas socialines ar kultūros įstaigas(36).
64.      Iš to išplaukia, kad valstybių narių diskrecija yra dar didesnė nustatant atlygį pagal viešosios panaudos išimtį nei nustatant mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui dydį. Vadinasi, jos juo labiau gali įgalioti kolektyvinio administravimo organizacijas dalį šio atlygio skirti kultūros ar švietimo veiklos, kuri prireikus gali būti naudinga asmenims, ne teisių turėtojams, finansavimui.
65.      Taigi manau, kad pagal Direktyvos 2006/115 6 straipsnio 1 dalį nedraudžiama dalies atlygio pagal viešosios panaudos išimtį skirti tokiai veiklai finansuoti, su sąlyga, kad teisių turėtojai už tai gauna tinkamą atlygį.
Siūlomas atsakymas
66.      Taigi į pirmąjį prejudicinį klausimą siūlau atsakyti, kad Direktyvos 2014/26
11 straipsnio 4 dalis ir 12 straipsnio 4 dalis, siejamos su Direktyvos 2001/29
5 straipsnio 2 dalies b punktu bei Direktyvos 2006/115
6 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriais kolektyvinio administravimo organizacijai leidžiama dalį pajamų, gautų įgyvendinant teisę į teisingą kompensaciją ir teisę į atlygį, nurodytas atitinkamai pastarosiose dviejose nuostatose, skirti kultūros veiklai, kuri prireikus gali būti naudinga asmenims, ne autorių teisių turėtojams, su sąlyga, kad teisių turėtojai tiesiogiai ar netiesiogiai gautų teisingą kompensaciją ir tinkamą atlygį.
Dėl antrojo prejudicinio klausimo
67.      Antrasis prejudicinis klausimas pateikiamas tam atvejui, jei Teisingumo Teismas į pirmąjį klausimą atsakytų, jog Direktyvos 2014/26
11 straipsnio 4 dalis ir 12 straipsnio 4 dalis, siejamos su Direktyvos 2001/29
5 straipsnio 2 dalies b punktu bei Direktyvos 2006/115
6 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriais kolektyvinio administravimo organizacijai leidžiama dalį pajamų, gautų įgyvendinant teisę į teisingą kompensaciją ir teisę į atlygį, nurodytas atitinkamai pastarosiose dviejose nuostatose, skirti kultūros veiklai, kuri prireikus gali būti naudinga asmenims, ne autorių teisių turėtojams. Jei Teisingumo Teismas pritartų mano siūlomam atsakymui į pirmąjį prejudicinį klausimą, į antrąjį atsakyti nereikėtų. Vis dėlto, siekdamas išsamumo, trumpai jį išnagrinėsiu.
68.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2014/26
11 straipsnio 4 dalis ir 12 straipsnio 4 dalis, siejamos su Direktyvos 2001/29
5 straipsnio 2 dalies b punktu bei Direktyvos 2006/115
6 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinamos taip, kad kolektyvinio administravimo organizacijos teikiamomis ir iš atskaitymų iš pajamų, gautų įgyvendinant teisę į teisingą kompensaciją ir teisę į atlygį, nurodytas atitinkamai pastarosiose dviejose nuostatose, finansuojamomis socialinėmis, kultūros ir švietimo paslaugomis gali naudotis tik teisių turėtojai, turintys tuo metu galiojančią teisę į atlygį arba sudarę administravimo sutartį su atitinkama organizacija. Mano manymu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas „tuo metu galiojančia teise į atlygį“ laiko teisę dalyvauti skirstant pajamas už teisių naudojimą, t. y. turi omenyje tai, kad šiems teisių turėtojams priklausantys objektai generavo tokias pajamas.
69.      Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia daryti prielaidą, kad toks galimo atitinkamų pajamų paskirstymo apribojimas grindžiamas Direktyvos 2014/26 11 straipsnio 2 dalies ir 12 straipsnio 4 dalies aiškinimu arba su Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktu susijusia jurisprudencija, prireikus pagal analogiją taikoma ir Direktyvos 2006/115 6 straipsnio 1 daliai.
70.      Vis dėlto ir šiose nuostatose, ir šioje jurisprudencijoje bendrai kalbama tik apie „teisių turėtojus“, nieko daugiau nepatikslinant. Taigi, mano nuomone, nėra pagrindo iš jų kildinti papildomų reikalavimų, susijusių su tuo metu galiojančios teisės į atlygį buvimu arba su minėtų teisių turėtojų ir atitinkamos kolektyvinio administravimo organizacijos sutartiniais santykiais.
71.      Tai juo labiau taikytina teisei į teisingą kompensaciją už kopijavimą asmeniniam naudojimui arba teisei į atlygį už viešąją panaudą. Iš tikrųjų tokių teisių administravimas paprastai patikimas įstatymu paskirtoms kolektyvinio administravimo organizacijoms ir šių organizacijų sutartiniai santykiai su teisių turėtojais nereikalingi. Taigi visi šių teisių turėtojai gali gauti pajamų už naudojimąsi jomis.
72.      Be to, ne visi teisių turėtojai nuolat gauna pajamų už naudojimąsi savo teisėmis. Taigi naudojimasis kolektyvinio administravimo organizacijos teikiamomis kultūros paslaugomis nebūtinai laike sutampa su tokių pajamų gavimu. Vadinasi, būtų ir neteisinga, ir praktiškai neįmanoma, kad naudojimasis priklausytų nuo gavimo.
73.      Priešingai, kolektyvinio administravimo organizacijos veikia srityse, apibrėžtose pagal saugomų objektų rūšis arba teisių kategorijas, kaip aiškiai nurodyta Direktyvos 2014/26 5 straipsnio 2 dalyje. Taigi logiška, kad, kai aptariamose šios direktyvos nuostatose daroma nuoroda į teisių turėtojus, kalbama apie teisių, kurių administravimas patenka į atitinkamos organizacijos veiklos sritį, turėtojus.
74.      Mano nuomone, tokia pati taisyklė turėtų būti taikoma ir naudojant pajamas už teisių naudojimą socialinėms, kultūros ir švietimo paslaugoms finansuoti. Jei naudos iš šių paslaugų galėtų turėti tik teisių turėtojai, tai turėtų būti tik tie, kurių teisių administravimas patenka į atitinkamos organizacijos veiklos sritį. Iš tikrųjų, jei, pavyzdžiui, kolektyvinio teisių į literatūros kūrinius administravimo organizacija naudotų pajamas už šių teisių naudojimą teisių į muzikos kūrinius turėtojų labui, tai prilygtų jų naudojimui asmenų, kurie nėra teisių turėtojai, labui, ir apribojimas netektų prasmės.
75.      Taigi, jei Teisingumo Teismas nepritartų mano siūlomam atsakymui į pirmąjį prejudicinį klausimą, į antrąjį prejudicinį klausimą reikėtų atsakyti taip, kad Direktyvos 2014/26
11 straipsnio 4 dalis ir 12 straipsnio 4 dalis, siejamos su Direktyvos 2001/29
5 straipsnio 2 dalies b punktu bei Direktyvos 2006/115
6 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinamos taip: kolektyvinio administravimo organizacijos teikiamomis ir iš atskaitymų iš pajamų, gautų įgyvendinant teisę į teisingą kompensaciją ir teisę į atlygį, nurodytas atitinkamai pastarosiose dviejose nuostatose, finansuojamomis socialinėmis, kultūros ir švietimo paslaugomis gali naudotis bet kuris teisių, kurių administravimas patenka į atitinkamos organizacijos veiklos sritį, turėtojas.
Išvada
76.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus:
2014 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/26/ES dėl kolektyvinio autorių teisių ir gretutinių teisių administravimo ir daugiateritorių licencijų naudoti muzikos kūrinius internete teikimo vidaus rinkoje 11 straipsnio 4 dalis ir 12 straipsnio 4 dalis, siejamos su 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio 2 dalies b punktu bei 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/115/EB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje 6 straipsnio 1 dalimi,
turi būti aiškinamos taip:
pagal jas nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriais kolektyvinio administravimo organizacijai leidžiama dalį pajamų, gautų įgyvendinant teisę į teisingą kompensaciją ir teisę į atlygį, nurodytas atitinkamai pastarosiose dviejose nuostatose, skirti kultūros veiklai, kuri prireikus gali būti naudinga asmenims, ne autorių teisių turėtojams, su sąlyga, kad teisių turėtojai tiesiogiai ar netiesiogiai gautų teisingą kompensaciją ir tinkamą atlygį.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      Šiuo klausimu žr., be kita ko, Gervais, D., The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations, European Intellectual Property Review, 2018, Nr. 6, p. 349–356 ir juose nurodyta literatūra.
3      OL L 167, 2001, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230.
4      OL L 376, 2006, p. 28.
5      OL L 84, 2014, p. 72.
6      BGBl. I, 1965, p. 1294.
7      BGBl. I, 2016, p. 1190.
8      Konstatavęs, kad iš TL pajamų jokia suma nebuvo atskaityta.
9      Žr. Melichar, F., Deductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law, International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991, Nr. 1, p. 47.
10      Kalbant apie kitą sritį, pažymėtina, kad šios organizacijos taip pat dažnai dalyvauja kovoje su autorių teisių pažeidimais.
11      Žr., be kita ko, Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, WIPO Publication No. 855E/22, Ženeva, 2022, p. 225 ir 226.
12      Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, op. cit., p. 228.
13      Šioje nuostatoje išvardyti sprendimai, kuriuos priima kolektyvinio administravimo organizacijos visuotinis narių susirinkimas.
14      Žr. šios išvados 25 punktą.
15      Išskirta mano.
16      Žr., be kita ko, Vivant, M., Bruguière, J.‑M., Droit d’auteur et droits voisins, Dalloz, Paryžius, 2016, p. 548 ir paskesni.
17      Žr., be kita ko, 2013 m. liepos 11 d. Sprendimą Amazon.com International Sales ir kt. (C‑521/11, EU:C:2013:515, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Amazon).
18      Be to, reikia konstatuoti, kad tokio sumokėjimo atveju tai reikštų nebe kompensaciją pagal išimtį, o mokamą saugomų objektų naudojimą. Išimties dėl kopijavimo asmeniniam naudojimui buvimo pagrindas – sunkumai, su kuriais susiduria teisių turėtojai, siekdami kontroliuoti saugomų objektų naudojimą privačioje visuomenės narių erdvėje ir gauti už tai atlygį.
19      Sprendimas Amazon, 24 ir 25 punktai.
20      Sprendimas Amazon, 28 punktas.
21      Sprendimas Amazon, 49–55 punktai.
22      Sprendimas Amazon, 20 punktas.
23      Esant mažai kitų galimybių jais naudotis.
24      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Amazon (41 ir 42 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
25      Sprendimas Amazon, 51 punktas.
26      2015 m. lapkričio 12 d. sprendimas (C‑572/13, EU:C:2015:750, 85 ir 86 punktai). Primintina, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies a punkte nustatyta vadinamoji „atgaminimo reprografijos būdu“ išimtis, kuri taip pat suteikia pagrindą teisingai kompensacijai.
27      2015 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, 84 punktas).
28      Direktyvos 2006/115 2 straipsnio 1 dalies b punkte sąvoka „panauda“ apibrėžiama kaip „perdavim[as] neatlygintinai naudotis tam tikram laikui viešai prieinamose įstaigose nesiekiant tiesioginės ar netiesioginės komercinės naudos“.
29      Dėl 1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyvos 92/100/EEB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, 1992, p. 61; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk. 1 t., p. 120), panaikintos ir pakeistos Direktyva 2006/115, 5 straipsnio 1 dalies.
30      2011 m. birželio 30 d. Sprendimas VEWA (C‑271/10, EU:C:2011:442, 29 punktas; toliau – Sprendimas VEWA).
31      Sprendimas VEWA, 23 punktas.
32      Sprendimas VEWA, 33 punktas.
33      Sprendimas VEWA, 36 punktas.
34      Sprendimas VEWA, 37–39 punktai.
35      Sprendimas VEWA, 34 punktas.
36      Žr. šios išvados 44 punktą.