62008CP0296
LUARE DE POZIȚIE A AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentată la 6 august 2008 (
1
)
Cauza C-296/08 PPU
Procedură de extrădare
împotriva lui
Ignacio Pedro Santesteban Goicoechea
„Cooperare polițienească și judiciară în materie penală — Decizia-cadru 2002/584/JAI — Articolele 31 și 32 — Mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre — Posibilitatea statului de executare a unei cereri de extrădare de a aplica o convenție adoptată anterior datei de 1 ianuarie 2004, dar aplicabilă, în acest stat, de la o dată ulterioară”
I — Introducere
1.
În urma unei cereri de extrădare a autorităților spaniole, formulată la 2 iunie 2008 în temeiul Convenției din 27 septembrie 1996 (
2
), domnul Ignacio Santesteban Goicoechea (
3
) a fost reținut în Franța în vederea extrădării (
4
).
2.
Potrivit indicațiilor oferite de instanța de trimitere, domnul Santesteban Goicoechea este membru al organizației teroriste Euskadi Ta Askatasuna/Tierra Vasca y Libertad/Țara Bască și Libertate (ETA). Faptele care îi sunt imputate au fost comise pe teritoriul spaniol în lunile februarie și martie 1992. Acestea sunt calificate ca depozitare de arme de război, deținere ilicită de substanțe explozive, utilizare ilegală a unui autovehicul al altei persoane, înlocuirea plăcilor de înmatriculare și apartenența la o organizație teroristă (
5
).
3.
Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (Franța) (Camera de instrucție a Curții de Apel din Montpellier), chemată să se pronunțe cu privire la cererea de extrădare, are îndoieli cu privire la aplicabilitatea Convenției din 1996. Aceasta apreciază că aplicarea convenției respective de către Republica Franceză ar putea fi contrară Deciziei-cadru privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (
6
) (denumită în continuare „decizia-cadru”). În aceste condiții, chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare cu privire la interpretarea deciziei-cadru:
„1)
Lipsa notificării, în temeiul articolului 31 alineatul (2) din decizia-cadru […], de către un stat membru, în speță [Regatul Spaniei], a intenției sale de a continua aplicarea unor acorduri bilaterale sau multilaterale determină, în temeiul termenului «înlocuiește» de la articolul 31 din această decizie-cadru, imposibilitatea acestui stat membru de a utiliza în relația cu un alt stat membru, în speță [Republica Franceză], care a făcut o declarație în temeiul articolului 32 din decizia-cadru, alte proceduri decât cea a mandatului european de arestare?
2)
În cazul unui răspuns negativ la întrebarea precedentă:
Rezervele formulate de statul de executare permit acestui stat aplicarea [Convenției din 1996], așadar, anterioară datei de 1 ianuarie 2004, dar care a intrat în vigoare în acest stat de executare ulterior datei de 1 ianuarie 2004 prevăzute la articolul 32 din decizia-cadru?”
4.
Întrucât singurul motiv pentru care domnul Santesteban Goicoechea este deținut de autoritățile franceze în prezent este cererea de extrădare prezentată de autoritățile spaniole, instanța de trimitere a solicitat și Camera a treia a Curții a decis supunerea prezentei cauze procedurii preliminare de urgență (articolul 104b din Regulamentul de procedură).
II — Cu privire la admisibilitatea trimiterii preliminare
5.
Admisibilitatea prezentei trimiteri preliminare trebuie apreciată în lumina articolelor 234 CE și 35 UE. În această privință, trebuie distinse în principal două aspecte, și anume, pe de o parte, dacă instanța de trimitere este o „instanță națională” în sensul jurisprudenței constante a Curții în materia trimiterilor preliminare (
7
) și, pe de altă parte, dacă această instanță exercită, în speță, funcții jurisdicționale, iar nu funcții administrative (
8
).
6.
În ceea ce privește primul aspect, camera de instrucție a unei curți de apel franceze, sesizată cu o cerere de extrădare, poate fi considerată, fără nicio îndoială, o „instanță națională” în sensul dispozițiilor din tratat care reglementează procedura preliminară. Astfel, potrivit explicațiilor oferite în această privință de guvernul francez în observațiile sale scrise, camera respectivă este un organism permanent instituit prin lege, este compusă din magistrați inamovibili a căror independență și inamovibilitate sunt garantate, își exercită funcțiile în cadrul unei proceduri obligatorii și contradictorii și aplică norme de drept.
7.
În ceea ce privește al doilea aspect, s-ar putea desigur pune întrebarea dacă procedura de extrădare în cadrul căreia intervine camera de instrucție a curții de apel are un caracter cu adevărat jurisdicțional. Astfel, Conseil d’État français (Consiliul de Stat Francez) a hotărât, anterior, că ar fi vorba despre o funcție administrativă, iar nu despre o funcție jurisdicțională în sensul dreptului francez (
9
). Or, o astfel de apreciere în dreptul național nu poate răspunde la întrebarea dacă instanța de trimitere exercită o funcție jurisdicțională în sensul dreptului comunitar.
8.
Guvernul francez subliniază pe bună dreptate că ceea ce trebuie să soluționeze în speță chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier este într-adevăr un litigiu. Acest litigiu opune Ministerul Public persoanei solicitate prin cererea de extrădare. Caracterul contradictoriu al procedurii este deosebit de vizibil în prezenta cauză, dat fiind că persoana în cauză nu și-a exprimat consimțământul cu privire la propria extrădare, ci, dimpotrivă, a contestat legalitatea acesteia.
9.
Desigur, camera de instrucție a curții de apel nu decide singură cu privire la extrădare, o autoritate administrativă fiind chemată ulterior să adopte decretul de extrădare. Cu toate acestea, este de competența camerei de instrucție a curții de apel să aprecieze în deplină independență și în cadrul unei proceduri contradictorii legalitatea extrădării solicitate. Dacă avizul acestei instanțe este defavorabil extrădării, persoana solicitată nu va putea fi extrădată și va fi pusă în libertate din oficiu.
10.
Într-un mod mai general, nu trebuie să se piardă din vedere faptul că diferitele proceduri naționale de extrădare, inclusiv de altfel cele instituite pentru punerea în aplicare a deciziei-cadru, prevăd adesea, într-un fel sau altul, implicarea unei autorități administrative (
10
), asemenea procedurii aplicabile în speță în Franța. O interpretare excesiv de restrictivă a criteriilor de admisibilitate a trimiterilor preliminare ar risca să blocheze în asemenea ipoteze accesul la Curte și, în consecință, să pună în pericol interpretarea uniformă a deciziei-cadru.
11.
În sfârșit, având în vedere natura deciziei cadru, competența Curții de a răspunde la întrebări ar putea fi pusă la îndoială. Potrivit articolului 34 alineatul (2) litera (b) UE, decizia-cadru nu poate avea efect direct. De aici rezultă că decizia-cadru nu poate fi opusă aplicării normelor naționale care reglementează extrădarea. În consecință, s-ar putea ridica problema utilității unui răspuns al Curții în speță.
12.
Cu toate acestea, trebuie reținut că întrebărilor adresate cu titlu preliminar de instanțele naționale li se acordă o prezumție de pertinență care nu poate fi înlăturată decât în situații excepționale. Aceasta ar fi situația atunci când este evident că interpretarea solicitată a dispozițiilor dreptului Uniunii Europene vizate de aceste întrebări nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale sau atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i-au fost adresate. Cu excepția unor asemenea ipoteze, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe cu privire la întrebările preliminare referitoare la interpretarea actelor prevăzute la articolul 35 alineatul (1) UE (
11
). Or, utilitatea răspunsului Curții în special în raport cu interpretarea conformă a dreptului francez nu este a priori în mod vădit exclusă.
13.
Pentru toate aceste motive, prezenta trimitere preliminară trebuie declarată admisibilă.
III — Analiza întrebărilor preliminare
A — Observații prealabile
14.
Îndoielile instanței de trimitere referitoare la aplicabilitatea Convenției din 1996 sunt, în esență, întemeiate pe următoarele considerații:
—
pe de o parte, decizia-cadru prevede că înlocuiește Convenția din 1996 [a se vedea articolul 31 alineatul (1) litera (d) din decizia-cadru], iar Regatul Spaniei nu a notificat Consiliului Uniunii Europene și Comisiei Comunităților Europene că dorește să continue să o aplice [articolul 31 alineatul (2) al patrulea paragraf din decizia-cadru] și
—
pe de altă parte, Republica Franceză a declarat, conform articolului 32 din decizia-cadru, că va continua să soluționeze cererile referitoare la fapte comise anterior datei de 1 noiembrie 1993 potrivit sistemului de extrădare aplicabil anterior datei de 1 ianuarie 2004, iar nu potrivit mandatului de arestare. Cu toate acestea, Convenția din 1996 nu era aplicabilă în Franța decât începând cu 1 iulie 2005.
15.
În aceste condiții, s-ar putea dovedi că există o „lacună” în sistemul de extrădare aplicabil între Republica Franceză și Regatul Spaniei în ceea ce privește fapte precum cele din acțiunea principală, comise anterior datei de 1 noiembrie 1993. Cele două întrebări preliminare urmăresc să clarifice dacă există sau nu există o astfel de lacună.
B — Cu privire la prima întrebare preliminară
16.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 31 alineatul (1) din decizia-cadru interzice soluționarea unei cereri de extrădare potrivit normelor prevăzute de o convenție internațională atunci când statul membru solicitant nu a notificat intenția sa de a aplica respectiva convenție internațională în sensul articolului 31 alineatul (2) al patrulea paragraf din decizia-cadru, în timp ce statul membru de executare a exclus, în ceea ce îl privește, aplicarea procedurii mandatului european de arestare printr-o declarație în sensul articolului 32 din decizia-cadru.
17.
Trebuie subliniat de la bun început că cererile de extrădare primite începând cu 1 ianuarie 2004 sunt în principiu guvernate de procedura referitoare la mandatul european de arestare (
12
). Aceasta este regula generală stabilită la articolul 32 a doua teză din decizia-cadru. Rezultă că o cerere de extrădare precum cea prezentată de Regatul Spaniei la 2 iunie 2008 ar trebui, în principiu, să fie soluționată potrivit procedurii mandatului european de arestare (
13
).
18.
Cu toate acestea, există excepții de la regula generală menționată, prevăzute la articolul 31 alineatele (2) și (3) și la articolul 32 din decizia-cadru. În special, statele membre sunt libere să excludă aplicarea procedurii referitoare la mandatul european de arestare în ceea ce privește cererile de extrădare referitoare la fapte comise anterior unei date ce va fi indicată (articolul 32 a treia-a șasea teză din decizia-cadru). Astfel, Republica Franceză a declarat că va continua să soluționeze potrivit sistemului de extrădare aplicabil anterior datei de 1 ianuarie 2004 cererile referitoare la fapte comise anterior datei de 1 noiembrie 1993. Întrucât faptele imputate domnului Santesteban Goicoechea au fost comise în 1992, prezenta cerere de extrădare prezentată de Regatul Spaniei va trebui, așadar, să fie soluționată, de Republica Franceză, potrivit sistemului aplicabil anterior datei de 1 ianuarie 2004, iar nu potrivit procedurii referitoare la mandatul european de arestare.
19.
Trebuie totuși examinat dacă aplicarea acestui sistem anterior necesită, pe lângă declarația statului membru de executare (Republica Franceză) în sensul articolului 32 din decizia-cadru, și o notificare din partea statului membru solicitant (Regatul Spaniei) în temeiul articolului 31 alineatul (2) al patrulea paragraf din decizia-cadru.
20.
Potrivit informațiilor furnizate de instanța de trimitere, nu există nicio notificare a Regatului Spaniei care să arate că acesta ar mai dori să continue să aplice acorduri preexistente, precum Convenția din 1996, convenție în temeiul căreia a introdus prezenta cerere de extrădare, ori Convenția din 13 decembrie 1957 (
14
).
21.
La prima vedere, din această lipsă a notificării de către Regatul Spaniei s-ar putea ajunge la concluzia potrivit căreia Convenția din 1996 – ca de altfel și Convenția din 1957 – a fost înlocuită cu decizia-cadru [a se vedea articolul 31 alineatul (1) din aceasta] și că aceasta nu poate, prin urmare, să se aplice în speță. Or, un astfel de rezultat nu ar părea conform economiei generale a deciziei-cadru și obiectivelor acesteia.
22.
Mai întâi, sistemul notificărilor prevăzut la articolul 31 alineatul (2) din decizia-cadru nu este aplicabil unor instrumente precum Convenția din 1996. De fapt, astfel cum subliniază Comisia, instrumentele multilaterale expres prevăzute la articolul 31 alineatul (1) menționat, printre care Convenția din 1996, fac deja parte din acquis-ul Uniunii Europene (
15
), iar existența acestora este bine cunoscută de statele membre. Republica Franceză adaugă în mod justificat că, în realitate, articolul 31 alineatul (2) din decizia-cadru nu vizează decât proceduri de extrădare mai ambițioase decât cea a mandatului european de arestare și susceptibile să o completeze și să o îmbunătățească, cum ar fi, de exemplu, sistemul de extrădare existent între statele cooperării nordice (
16
).
23.
Chiar dacă am presupune că Convenția din 1996 ar putea face obiectul unei notificări în sensul articolului 31 alineatul (2) din decizia cadru, lipsa unei astfel de notificări nu ar putea fi considerată un obstacol în calea aplicării efective, în speță, a respectivei convenții. Astfel, spre deosebire de declarațiile prevăzute la articolul 32 din decizia-cadru, notificările prevăzute la articolul 31 alineatul (2) al patrulea și al cincilea paragraf din decizia-cadru nu fac obiectul niciunei publicități în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și nu sunt comunicate celorlalte state membre. De aici se poate deduce că aceste notificări trebuie considerate acte pur declaratorii care nu constituie o condiție prealabilă necesară pentru aplicarea unor acorduri preexistente sau noi.
24.
În plus, articolul 31 din decizia-cadru trebuie interpretat în lumina obiectivului principal al deciziei-cadru care este contribuția la crearea unui spațiu de libertate, securitate și justiție, ceea ce presupune o îmbunătățire și o accelerare a procedurilor de extrădare (
17
). Și înlocuirea anumitor acorduri preexistente, prevăzută la articolul 31 alineatul (1) din decizia-cadru, vizează, așadar, îmbunătățirea și accelerarea procedurilor de extrădare și cu siguranță nu are ca obiectiv să le încetinească sau să le facă mai dificile (
18
). Pare de neconceput ca articolul 31 alineatul (1) din decizia-cadru să aibă ca efect o deteriorare a sistemului de extrădare aplicabil între două state membre la momentul intrării în vigoare a deciziei-cadru.
25.
Rezultă că, în relațiile bilaterale dintre două state membre, acordurile preexistente, precum Convenția din 1996 și Convenția din 1957, nu pot fi considerate înlocuite prin decizia-cadru decât în măsura în care decizia-cadru este efectiv aplicată între aceste state membre. Câtă vreme unul dintre cele două state membre, în cazul de față Republica Franceză, nu aplică decizia-cadru anumitor cereri de extrădare, aceste cereri vor putea fi prezentate și soluționate în temeiul unor acorduri preexistente, sub rezerva articolului 32 din decizia-cadru.
26.
Pentru toate motivele expuse mai sus, la prima întrebare trebuie să se răspundă negativ.
C — Cu privire la a doua întrebare preliminară
27.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă unui stat membru care a făcut o declarație în sensul articolului 32 din decizia-cadru îi este permis să soluționeze cereri de extrădare în temeiul unei convenții semnate anterior datei de 1 ianuarie 2004, dar care a devenit aplicabilă în acest stat membru ulterior acestei date. Din contextul cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare, precum și din observațiile părților reiese că această întrebare se concentrează pe Convenția din 1996 în temeiul căreia Regatul Spaniei a prezentat în speță cererea de extrădare din 2 iunie 2008.
28.
Desigur, Convenția din 1996 a fost semnată anterior datei de 1 ianuarie 2004, prevăzută la articolul 32 din decizia-cadru, însă nu a devenit aplicabilă pentru Republica Franceză decât la 1 iulie 2005 (
19
) pentru cererile de extrădare primite după această dată (
20
). Prin urmare, se pune întrebarea dacă se poate considera că, în relațiile dintre Regatul Spaniei și Republica Franceză, Convenția din 1996 face parte din „sistemul de extrădare aplicabil până la 1 ianuarie 2004”.
29.
La prima vedere, pare să fie necesar un răspuns negativ la această întrebare, întrucât Convenția din 1996 nu era aplicabilă în Franța la 1 ianuarie 2004, dată la care face trimitere articolul 32 din decizia-cadru. Prin urmare, în speță, ar trebui aplicată Convenția din 1957, iar nu cea din 1996.
30.
Cu toate acestea, un asemenea răspuns nu ar ține seama suficient de economia generală și de obiectivele deciziei-cadru. Cum s-a arătat mai sus (
21
), obiectivul principal al deciziei-cadru este crearea unui spațiu de libertate, securitate și justiție, ceea ce presupune o îmbunătățire și o accelerare a procedurilor de extrădare (
22
).
31.
Prevăzând o posibilitate de derogare de la procedura mandatului european de arestare, articolul 32 din decizia-cadru nu exclude ca statele membre să facă să evolueze procedurile de extrădare aplicabile între ele, îmbunătățindu-le și accelerându-le treptat. Simplul fapt că un stat membru sustrage, prin intermediul unei declarații în sensul articolului 32 din decizia-cadru, anumite cereri de extrădare de la procedura mandatului european de arestare nu obligă totuși acest stat membru să „înghețe” dreptul său intern în starea în care era aplicabil unor asemenea cereri anterior datei de 1 ianuarie 2004. Nu se poate susține că statul membru respectiv este obligat să aleagă numai între situația existentă la 1 ianuarie 2004, pe de o parte, și procedura mandatului european de arestare, pe de altă parte. Având în vedere finalitatea deciziei-cadru, nimic nu împiedică acest stat membru să adapteze, puțin câte puțin, procedura sa de extrădare aplicabilă cauzelor vechi vizate de declarația sa făcută în temeiul articolului 32 menționat.
32.
Dimpotrivă, unui stat îi este permis să îmbunătățească treptat dreptul său procedural aplicabil unor cereri de extrădare pe care nu a dorit să le supună de la bun început procedurii mandatului european de arestare. În acest scop, acesta poate, printre altele, să pună în vigoare o convenție internațională, precum Convenția din 1996, pe care o încheiase deja anterior datei de 1 ianuarie 2004, dar care mai avea nevoie să fie ratificată și pusă în aplicare (
23
). O astfel de îmbunătățire a procedurilor aplicabile este întru totul conformă economiei generale și obiectivului deciziei-cadru (
24
).
33.
În orice caz, articolul 32 din decizia-cadru ar trebui interpretat în sensul că nu se opune îmbunătățirii ulterioare a unui sistem de extrădare aplicabil în statul membru de executare până la 1 ianuarie 2004.
34.
Tocmai un astfel de sistem de extrădare preexistent a fost îmbunătățit la 1 iulie 2005 prin punerea în aplicare, pentru Republica Franceză, a Convenției din 1996. Astfel, Convenția din 1996 are ca obiect completarea dispozițiilor și facilitarea aplicării Convenției din 1957 [a se vedea articolul 1 alineatul (1) prima liniuță din Convenția din 1996 și penultimul considerent din preambulul acesteia] (
25
). În același sens, Convenția din 1957 prevedea deja de asemenea, la articolul 28, posibilitatea părților contractante de a încheia între ele acorduri bilaterale sau multilaterale pentru a completa dispozițiile acesteia sau pentru a facilita aplicarea principiilor conținute de aceasta.
35.
Constatarea potrivit căreia Convenția din 1996 completează și îmbunătățește un sistem preexistent de extrădare în sensul articolului 32 din decizia-cadru este, în plus, confirmată chiar de decizia-cadru care enumeră convenția respectivă printre instrumentele internaționale care fac parte din acquis-ul Uniunii Europene (
26
).
36.
Pentru toate motivele expuse mai sus, la a doua întrebare trebuie să se răspundă pozitiv.
D — Principiile generale
37.
În observațiile pe care le-a prezentat Curții, domnul Santesteban Goicoechea susține că o aplicare a Convenției din 1996 ar contraveni, în speță, principiilor generale de drept și drepturilor fundamentale.
38.
În temeiul articolului 6 UE, Uniunea Europeană se întemeiază pe principiul statului de drept și respectă drepturile fundamentale, astfel cum sunt acestea garantate de CEDO (
27
) și astfel cum rezultă din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, ca principii generale de drept comunitar. Rezultă din aceasta că statele membre sunt supuse controlului conformității actelor lor cu tratatele și cu principiile generale de drept atunci când pun în aplicare dreptul Uniunii (
28
) [a se vedea de asemenea articolul 51 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la Nisa la 7 decembrie 2000 (JO C 364, p. 1)].
39.
Prin urmare, s-ar putea susține că statele membre nu se pot prevala de articolul 32 din decizia-cadru pentru a aplica un sistem de extrădare ce nu respectă drepturile fundamentale (
29
). Cu toate acestea, nu este indispensabil ca, în cadrul prezentei proceduri preliminare de urgență, Curtea să se pronunțe asupra acestei întrebări. Mai întâi, întrebarea nu face parte din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare. În plus, astfel cum vom arăta în continuare, nu rezultă că principiile generale ar fi încălcate.
40.
Desigur, CEDO nu consacră un drept în sine de a nu fi extrădat (
30
) și nu conține dispoziții nici cu privire la condițiile în care poate fi acordată o extrădare, nici cu privire la procedura care trebuie aplicată (
31
). În plus, procedura extrădării nu are ca obiect drepturile și obligațiile cu caracter civil ale reclamantului sau temeinicia unei acuzații în materie penală îndreptate împotriva sa în sensul articolului 6 din CEDO (
32
).
41.
Trebuie totuși să se examineze dacă există principii de drept al Uniunii Europene care se opun soluționării de către Republica Franceză a cererii de extrădare prezentate de Regatul Spaniei în temeiul Convenției din 1996. Domnul Santesteban Goicoechea face trimitere în special la principiul legalității incriminării și al neretroactivității legii penale mai aspre, precum și la principiul securității juridice.
Principiul legalității incriminării
42.
În ceea ce privește principiul legalității incriminării și a pedepsei (nullum crimen, nulla poena sine lege), trebuie amintit că acesta face parte din principiile generale ale dreptului aflate la baza tradițiilor constituționale comune ale statelor membre. Acest principiu a fost consacrat prin diferite tratate internaționale, în special prin articolul 7 paragraful 1 din CEDO (
33
), precum și, mai recent, prin articolul 49 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
43.
Acest principiu ar putea fi încălcat prin faptul că, în pofida cuprinsului articolului 32 din decizia-cadru, care face trimitere la „sistemul de extrădare aplicabil până la 1 ianuarie 2004”, un stat membru dorește să aplice norme care au devenit aplicabile după această dată.
44.
Principiul nullum crimen, nulla poena sine lege presupune ca legea să definească în mod clar infracțiunile și pedepsele pentru acestea (
34
). Acesta este strâns legat de principiul neretroactivității infracțiunii și a pedepsei (nullum crimen, nulla poena sine lege praevia) în virtutea căruia legiuitorul nu poate introduce o infracțiune sau o pedeapsă și nu poate crește o pedeapsă în mod retroactiv.
45.
Or, principiul nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) nu se aplică decât dreptului material, cu alte cuvinte aspectului dacă o faptă este sau nu este susceptibilă de a fi sancționată. Cu toate acestea, principiul respectiv nu este aplicabil aspectelor procedurale ale dreptului penal (
35
). Prin urmare, unei persoane i se pot aplica, fără să se încalce principiul nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia), dispoziții procedurale introduse sau modificate după data faptelor reținute în sarcina sa. Este cazul, în special, al dispozițiilor care guvernează extrădarea persoanelor între state (
36
), întrucât acestea au un caracter pur procedural.
46.
Rezultă că domnul Santesteban Goicoechea nu poate invoca în mod valabil principiul nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) pentru a evita ca prezentei cereri de extrădare prezentate de Regatul Spaniei să i se aplice Convenția din 1996.
Principiul securității juridice și principiul non bis in idem
47.
În prezenta cauză, aceste două principii sunt invocate în sensul că situația domnului Santesteban Goicoechea ar fi fost „definitiv stabilită” prin respingerea unei cereri de extrădare anterioare prezentate de Regatul Spaniei la 11 octombrie 2000 (
37
). S-ar putea pune, prin urmare, întrebare dacă prezenta cerere de extrădare, prezentată la 2 iunie 2008, intră în conflict cu securitatea juridică sau cu principiul non bis in idem.
48.
Totuși, această întrebare se integrează în contextul aprecierii cererii de extrădare ca atare, iar nu în examinarea prealabilă referitoare la normele aplicabile unei astfel de aprecieri. Obiectul prezentei trimiteri preliminare nu este decât stabilirea regimului de extrădare aplicabil în speță. Acestea fiind spuse, rezultă că instanța națională este obligată să verifice și să asigure, cu ocazia aprecierii cererii, respectarea drepturilor fundamentale, printre care securitatea juridică și principiul non bis in idem. Curtea poate oferi câteva indicații în această privință.
49.
În ceea ce privește principiul securității juridice, din care face parte autoritatea de lucru judecat, există o jurisprudență constantă potrivit căreia acesta se numără printre principiile generale ale dreptului aplicate de Curte (
38
). Or, autoritatea de lucru judecat nu privește decât elementele de fapt și de drept care au fost efectiv sau în mod necesar soluționate prin decizia jurisdicțională în cauză (
39
).
50.
În situația de față, decizia anterioară a privit desigur o cerere de extrădare referitoare la aceeași persoană și la aceleași fapte ca prezenta cerere. Cu toate acestea, instanța competentă nu s-a pronunțat asupra cererii respective în temeiul Convenției din 1996, aceasta nefiind aplicabilă la acea dată. Autoritatea de lucru judecat a unui aviz defavorabil dat la acea dată nu se opune, prin urmare, ca prezenta cerere de extrădare, referitoare la aceeași persoană și la aceleași fapte, să fie soluționată pe baza unui nou temei juridic, respectiv Convenția din 1996 (
40
).
51.
Amintim în această privință că respingerea cererii de extrădare din 11 octombrie 2000 se întemeiase pe prescrierea, potrivit dreptului francez, a faptelor reținute împotriva domnului Santesteban Goicoechea. Dreptul s-a modificat tocmai cu privire la acest aspect, Convenția din 1996 nepermițând de acum înainte statului membru de executare să invoce prescrierea faptelor potrivit dreptului său intern (
41
).
52.
În ceea ce privește principiul non bis in idem, consacrat prin articolul 4 din Protocolul nr. 7 anexat la CEDO și prin articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, acesta este un principiu fundamental al dreptului comunitar a cărui respectare este asigurată de instanța de judecată (
42
).
53.
Aplicarea principiului non bis in idem este supusă unei triple condiții, identitate de fapte, identitate de făptuitor și identitate de interes juridic protejat. Acest principiu interzice, prin urmare, sancționarea [și urmărirea (
43
)] aceleiași persoane mai mult de o dată pentru același comportament ilicit pentru a proteja același interes juridic (
44
).
54.
Trebuie să se constate că, potrivit informațiilor de care dispune Curtea, domnul Santesteban Goicoechea nu a fost urmărit de mai multe ori pentru aceleași fapte, iar autoritățile competente nu intenționează să îl sancționeze de două ori pentru aceleași fapte (
45
). Autoritățile spaniole au încercat pur și simplu de mai multe ori să obțină din partea Republicii Franceze extrădarea acestuia, de fiecare dată în cadrul aceluiași proces penal.
55.
Or, extrădarea în sine nu este o sancțiune, iar simplul fapt de a extrăda o persoană nu răspunde în niciun fel la întrebarea dacă, în drept, statul solicitant va putea să aplice o sancțiune acestei persoane și să execute această sancțiune.
56.
În consecință, principiul non bis in idem nu se aplică procedurilor de extrădare însele. Prin urmare, acesta nu se poate opune ca o cerere de extrădare în privința domnului Santesteban Goicoechea să fie prezentată încă o dată de Regatul Spaniei și soluționată de Republica Franceză.
IV — Concluzie
57.
Având în vedere considerațiile precedente, la întrebările preliminare adresate de cour d’appel de Montpellier ar trebui să se răspundă după cum urmează:
„1)
Atunci când statul membru de executare a exclus aplicarea mandatului european de arestare printr-o declarație în sensul articolului 32 din Decizia-cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, articolul 31 din această decizie-cadru nu se opune soluționării unei cereri de extrădare potrivit normelor prevăzute de o convenție internațională, chiar și în situația în care statul membru solicitant nu a notificat intenția sa de a aplica respectiva convenție internațională în temeiul articolului 31 alineatul (2) a patrulea paragraf din decizia-cadru menționată.
2)
Un stat membru care a făcut o declarație în temeiul articolului 32 din Decizia-cadru 2002/584 pentru a exclude, pentru anumite cereri de extrădare, aplicarea procedurii mandatului european de arestare poate soluționa respectivele cereri în calitate de stat membru de executare în temeiul unei convenții internaționale care a fost semnată înainte de 1 ianuarie 2004 pentru a completa un sistem de extrădare preexistent, chiar dacă această convenție a devenit aplicabilă în statul membru respectiv ulterior datei de 1 ianuarie 2004.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Convenție, denumită și „Convenția de la Dublin”, elaborată în baza articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea Europeană, privind extrădarea între statele membre ale Uniunii Europene (JO C 313, p. 12), denumită în continuare „Convenția din 1996”.
(
3
)	Sau, potrivit memoriului depus chiar de persoana în cauză, Inaki Santesteban Goikoetxea.
(
4
)	Anterior prezentei cereri de extrădare, autoritățile spaniole încercaseră deja, în două rânduri, să îl prindă pe domnul Santesteban Goicoechea, fără succes însă: o cerere de extrădare formulată la 11 octombrie 2000 adresată autorităților franceze a făcut obiectul unui aviz defavorabil din partea cour d’appel de Versailles (Curtea de Apel din Versailles) (Franța) (Hotărârea din 19 iunie 2001) ca urmare a prescripției, potrivit dreptului francez, a faptelor reținute împotriva persoanei în cauză, iar un mandat european de arestare emis la 31 martie 2004 nu a reușit, nici acesta, să conducă la extrădarea domnului Santesteban Goicoechea către Spania.
(
5
)	Trebuie arătat că domnul Santesteban Goicoechea a încheiat executarea unei pedepse cu închisoarea în Franța la care fusese condamnat pentru infracțiuni diferite de cele pentru care extrădarea sa este solicitată în prezent de autoritățile spaniole; acest aspect reiese din răspunsurile scrise ale guvernului francez la întrebările adresate de Curte în cadrul prezentei proceduri preliminare.
(
6
)	Decizia-cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 (JO L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3).
(
7
)	A se vedea, ex multis, Hotărârea din 17 septembrie 1997, Dorsch Consult (C-54/96, Rec., p. I-4961, punctul 23), și Ordonanța din 14 mai 2008, Pilato (C-109/07, Rep., p. I-3503, punctul 22).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 30 iunie 2005, Längst (C-165/03, Rec., p. I-5637, punctul 25), și Hotărârea din 27 aprilie 2006, Standesamt Stadt Niebüll (C-96/04, Rec., p. I-3561, punctul 13), precum și Ordonanța din 18 iunie 1980, Borker (138/80, Rec., p. 1975, punctul 4).
(
9
)	Hotărârea Conseil d’État français din 7 iulie 1978, Croissant.
(
10
)	În ceea ce privește dreptul german, a se vedea, de exemplu, descrierea conținută în Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozlowski (C-66/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 14 și 15); în această ultimă cauză, Curtea nu a pus la îndoială caracterul judiciar al procedurii în fața instanței de trimitere germane.
(
11
)	Hotărârea din 16 iunie 2005, Pupino (C-105/03, Rec., p. I-5285, punctul 30).
(
12
)	Decizia-cadru este, așadar, aplicabilă unor cereri de extrădare care vizează fapte anterioare intrării sale în vigoare.
(
13
)	Trebuie amintit că un mandat european de arestare fusese emis în anul 2004 împotriva domnului Santesteban Goicoechea.
(
14
)	Convenția europeană privind extrădarea, semnată la Paris, încheiată în cadrul Consiliului Europei (denumită în continuare „Convenția din 1957”).
(
15
)	A se vedea considerentul (4) al deciziei-cadru.
(
16
)	Astfel, potrivit indicațiilor guvernului francez, numai Regatul Danemarcei, Republica Finlanda și Regatul Suediei au efectuat notificări în temeiul articolului 31 alineatul (2) din decizia-cadru.
(
17
)	A se vedea, în acest sens, considerentele (1) și (5) ale deciziei-cadru.
(
18
)	După aceeași logică, se consideră că aplicarea în continuare a unor acorduri preexistente, ca și încheierea de noi acorduri între statele membre simplifică sau facilitează mai mult procedurile de predare a persoanelor care fac obiectul unui mandat european de arestare [a se vedea articolul 31 alineatul (2) primul și al doilea paragraf din decizia-cadru].
(
19
)	Convenția din 1996 nu a fost încă ratificată de toate statele membre și, prin urmare, nu a intrat încă în vigoare în mod formal [a se vedea articolul 18 alineatul (2) din aceasta]. Cu toate acestea, după 1 iulie 205, Convenția din 1996 se aplică între republica Franceză și Regatul Spaniei, întrucât aceste două state au ratificat-o și au făcut declarații în temeiul articolului 18 alineatul (4) din convenția menționată.
(
20
)	Articolul 18 alineatul (5) din Convenția din 1996.
(
21
)	A se vedea partea referitoare la prima întrebare preliminară, îndeosebi punctul 24 din prezenta luare de poziție.
(
22
)	A se vedea, în acest sens, considerentele (1) și (5) ale deciziei-cadru.
(
23
)	A se vedea articolul 18 din Convenția din 1996.
(
24
)	Chiar și în ceea ce privește cererile de extrădare care intră în domeniul de aplicare al procedurii referitoare la mandatul european de arestare, articolul 31 alineatul (2) din decizia-cadru permite statelor membre să meargă mai departe și să aplice acorduri bilaterale sau multilaterale –preexistente sau noi – care contribuie la simplificarea sau la facilitarea sporită a procedurilor de predare a persoanelor care fac obiectul unui mandat european de arestare. Cu atât mai mult, o astfel de îmbunătățire a procedurii trebuie să fie posibilă în ceea ce privește cererile de extrădare excluse din domeniul de aplicare al procedurii mandatului european de arestare.
(
25
)	Printre îmbunătățirile aduse sistemului din 1957 prin Convenția din 1996 trebuie subliniate în special următoarele: în primul rând, extrădarea nu poate fi refuzată pe motiv că acțiunea sau pedeapsa s-a prescris în conformitate cu legislația statului membru solicitat [articolul 8 alineatul (1) din Convenția din 1996] și, în al doilea rând, nicio infracțiune nu poate fi considerată infracțiune politică de statul membru solicitat [articolul 5 din Convenția din 1996, „depolitizarea” infracțiunilor]. Prin urmare, o extrădare nu mai poate fi refuzată pe motiv că ar fi vorba despre o infracțiune „politică”.
(
26
)	Considerentul (4) al deciziei-cadru.
(
27
)	Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”).
(
28
)	Hotărârea din 3 mai 2007, Advocaten voor de Wereld (C-303/05, Rep., p. I-3633, punctul 45).
(
29
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2006, Parlamentul European/Consiliul (C-540/03, Rec., p. I-5769, punctele 70 și 71).
(
30
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Soering împotriva Regatului Unit din 7 iulie 1989, seria A nr. 161, § 85.
(
31
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Decizia Di Giovine împotriva Portugaliei din 31 august 1999 (cererea nr. 39912/98).
(
32
)	A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Mamatkoulov și Askarov împotriva Turciei din 4 februarie 2005 (cererile nr. 46827/99 și 46951/99), Recueil des arrêts et décisions, 2005-I, § 82, Hotărârea RAF împotriva Spaniei din 21 noiembrie 2000 (cererea nr. 53652/00), Recueil des arrêts et décisions, 2000-XI, Hotărârea Sardinas Albo împotriva Italiei din 8 ianuarie 2004 (cererea nr. 56271/00), Recueil des arrêts et décisions, 2004-I, și Decizia Zaratin împotriva Italiei din 23 noiembrie 2006 (cererea nr. 33104/06).
(
33
)	A se vedea Hotărârea Advocaten voor de Wereld, citată anterior (nota de subsol 28, punctul 49 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 22 mai 2008, Evonik Degussa/Comisia și Consiliul (C-266/06 P, punctul 38).
(
34
)	A se vedea Hotărârile Advocaten voor de Wereld (citată la nota de subsol 28, punctul 50) și Evonik Degussa/Comisia și Consiliul (citată la nota de subsol 33, punctul 39).
(
35
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2005, Pupino (citată la nota de subsol 11, punctul 46 coroborat cu punctele 44 și 45). A se vedea, în plus, Ordonanța Bundesverfassungsgericht (Germania) din 26 februarie 1969, cauza 2 BvL 15, 23/68 (publicată în Neue Juristische Wochenschrift 1969, p. 1059, 1061, precum și în Repertoriul deciziilor Curții Constituționale Germane, BVerfGE vol. 25, p. 269, 286 și următoarele).
(
36
)	Comisia Europeană a Drepturilor Omului, Decizia X împotriva Țărilor de Jos din 6 iulie 1976 (cererea nr. 7512/76, D. R. 6, p. 185), Decizia Polley împotriva Belgiei din 6 martie 1991 (cererea nr. 12192/86) și Decizia Bakhtiar împotriva Elveției din 18 ianuarie 1996 (cererea nr. 27292/95).
(
37
)	Trebuie amintit că cererea de extrădare respectivă făcuse obiectul unui aviz defavorabil al cour d’appel de Versailles (Hotărârea din 19 iunie 2001) ca urmare a prescripției, potrivit dreptului francez, a faptelor reținute împotriva persoanei în cauză.
(
38
)	Hotărârea din 12 februarie 2008, Kempter (C-2/06, Rep., p. I-411, punctul 37).
(
39
)	Hotărârea din 12 iunie 2008, Comisia/Portugalia (C-462/05, Rep., p. I-4183, punctul 23).
(
40
)	A se vedea de asemenea Hotărârile cour de cassation (Franța), chambre criminelle (Curtea de Casație, Camera penală) din 15 februarie 2006, nr. 05-86.095 (Cauza Zurutuza Sarasola), din 12 mai 1987, Bull. Crim. 1987, nr. 194 (Cauza Dario Fantig), și din 9 iulie 1987, Bull. Crim. 1987, nr. 229 (cauza Imaz-Martiarena).
(
41
)	Articolul 8 alineatul (1) din Convenția din 1996.
(
42
)	Hotărârea din 29 iunie 2006, SGL Carbon/Comisia (C-308/04 P, Rec., p. I-5977, punctul 26 și jurisprudența citată).
(
43
)	Articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
(
44
)	Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P și C-219/00 P, Rec., p. I-123, punctul 338).
(
45
)	Spre deosebire de Hotărârea din 28 septembrie 2006, Gasparini și alții (C-467/04, Rec., p. I-9199).