62023CJ0671
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
19 iunie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Prevenirea utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor și al finanțării terorismului – Directiva (UE) 2015/849 – Articolul 59 – Noțiunea de «încălcare sistematică» – Sancțiuni – Reglementare sau practică națională care permite aplicarea unei amenzi distincte pentru fiecare încălcare constatată în cursul unuia și aceluiași control – Compatibilitate cu dreptul Uniunii – Armonizare minimală – Respectarea principiilor generale ale dreptului Uniunii – Sancțiuni efective, proporționale și disuasive – Principiul ne bis in idem”
În cauza C‑671/23,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei), prin decizia din 8 noiembrie 2023, primită de Curte la 13 noiembrie 2023, în procedura
M
împotriva
Lietuvos bankas,
CURTEA (Camera a șasea),
compusă din domnul A. Kumin (raportor), președinte de cameră, doamna I. Ziemele și domnul S. Gervasoni, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru guvernul lituanian, de V. Kazlauskaitė‑Švenčionienė și E. Kurelaitytė, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul spaniol, de M. Morales Puerta, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de C. Auvret, J. Jokubauskaitė și G. von Rintelen, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 59 din Directiva (UE) 2015/849 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 2015 privind prevenirea utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor sau finanțării terorismului, de modificare a Regulamentului (UE) nr. 648/2012 al Parlamentului European și al Consiliului și de abrogare a Directivei 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului și a Directivei 2006/70/CE a Comisiei (JO 2015, L 141, p. 73).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între M, o instituție emitentă de monedă electronică, pe de o parte, și Lietuvos bankas (Banca Lituaniei), pe de altă parte, în legătură cu decizia adoptată de aceasta din urmă de a aplica M opt amenzi distincte pentru săvârșirea a opt încălcări ale legislației naționale privind prevenirea spălării banilor și a finanțării terorismului.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Considerentele (1), (2) și (59) ale Directivei 2015/849 au următorul cuprins:
„(1)
Fluxurile de bani iliciți pot deteriora integritatea, stabilitatea și reputația sectorului financiar și pot amenința piața internă a Uniunii [Europene], precum și dezvoltarea internațională. Spălarea de bani, finanțarea terorismului și criminalitatea organizată rămân probleme semnificative care ar trebui abordate la nivelul Uniunii. Pe lângă o mai mare dezvoltare a abordării bazate pe dreptul penal la nivelul Uniunii, prevenirea țintită și proporționată a utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor și finanțării terorismului este indispensabilă și poate aduce rezultate complementare.
(2)
Soliditatea, integritatea și stabilitatea instituțiilor de credit și instituțiilor financiare și încrederea în sistemul financiar în ansamblu ar putea fi puse grav în pericol de eforturile infractorilor și ale complicilor acestora fie de a disimula originea produselor infracțiunii, fie de a canaliza fonduri legale sau ilegale în scopuri teroriste. […] [O]biectivele de protecție a societății împotriva criminalității și de protecție a stabilității și integrității sistemului financiar al Uniunii ar trebui puse în balanță cu necesitatea de a crea un mediu de reglementare care să permită societăților să își dezvolte propriile afaceri fără cheltuieli disproporționate legate de conformitate.
[…]
(59)
Importanța combaterii spălării banilor și a finanțării terorismului ar trebui să determine statele membre să prevadă în dreptul intern sancțiuni și măsuri administrative eficace, proporționale și disuasive pentru nerespectarea dispozițiilor naționale de transpunere a prezentei directive. […] Prin urmare, prezenta directivă ar trebui să includă o serie de măsuri și sancțiuni administrative pe care statele membre să le aibă la dispoziție cel puțin pentru încălcări grave, repetate sau sistematice ale cerințelor referitoare la măsurile de precauție privind clientela, păstrarea evidențelor, raportarea tranzacțiilor suspecte și controalele interne ale entităților obligate. Gama acestora ar trebui să fie suficient de largă pentru a permite statelor membre și autorităților competente să ia în considerare diferențele dintre entitățile obligate, în special dintre instituțiile de credit și instituțiile financiare și alte entități obligate, în ceea ce privește dimensiunea, caracteristicile și natura activității acestora. În transpunerea prezentei directive, statele membre ar trebui să se asigure că impunerea de măsuri și sancțiuni administrative în conformitate cu prezenta directivă și de sancțiuni penale în conformitate cu dreptul intern nu încalcă principiul ne bis in idem.”
4
Articolul 1 din această directivă prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Prezenta directivă urmărește să prevină utilizarea sistemului financiar al Uniunii în scopul spălării banilor și finanțării terorismului.
(2)   Statele membre se asigură că spălarea banilor și finanțarea terorismului sunt interzise.”
5
Articolul 58 din directiva menționată dispune la alineatele (1) și (2):
„(1)   Statele membre se asigură că entitățile obligate pot fi trase la răspundere pentru încălcări ale dispozițiilor naționale de transpunere a prezentei directive în conformitate cu prezentul articol și cu articolele 59-61. Orice sancțiune sau măsură rezultată este eficace, proporțională și disuasivă.
(2)   Fără a aduce atingere dreptului statelor membre de a prevedea și a impune sancțiuni penale, statele membre stabilesc norme privind măsurile și sancțiunile administrative și se asigură că autoritățile lor competente pot impune astfel de sancțiuni și măsuri în cazul încălcărilor dispozițiilor naționale de transpunere a prezentei directive, asigurând totodată aplicarea lor.
[…]”
6
Articolul 59 din aceeași directivă prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că prezentul articol se aplică cel puțin pentru încălcările entităților obligate care sunt grave, repetate, sistematice sau o combinație a acestora, în ceea ce privește cerințele prevăzute în:
(a)
articolele 10-24 (precauția privind clientela);
(b)
articolele 33, 34 și 35 (raportarea tranzacțiilor suspecte);
(c)
articolul 40 (păstrarea evidențelor) și
(d)
articolele 45 și 46 (controale interne).
(2)   Statele membre se asigură că, în cazurile menționate la alineatul (1), măsurile și sancțiunile administrative care pot fi aplicate includ cel puțin următoarele:
(a)
o declarație publică în care se identifică persoana fizică sau juridică și natura încălcării;
(b)
un ordin prin care se impune persoanei fizice sau juridice să pună capăt comportamentului respectiv și să se abțină de la repetarea acestuia;
(c)
retragerea sau suspendarea autorizației sale, în cazul unei entități obligate care face obiectul autorizării;
(d)
o interdicție temporară de a exercita funcții de conducere în entitățile obligate împotriva oricărei persoane cu responsabilități de conducere într‑o entitate obligată sau a oricărei alte persoane fizice declarate responsabilă de încălcare;
(e)
sancțiuni administrative pecuniare cu o valoare maximă de cel puțin două ori mai mare decât valoarea beneficiului rezultat din încălcare, în cazul în care beneficiul respectiv poate fi stabilit, sau de cel puțin 1000000 [de euro].
(3)   Statele membre se asigură că, prin derogare de la alineatul (2) litera (e), în cazul în care entitatea obligată în cauză este o instituție de credit sau o instituție financiară, se pot aplica de asemenea următoarele sancțiuni:
(a)
în cazul unei persoane juridice, sancțiuni administrative pecuniare cu o valoare maximă de cel puțin 5000000 [de euro] sau 10 % din cifra de afaceri anuală totală, calculată pe baza ultimelor situații disponibile aprobate de organul de conducere; în cazul în care entitatea obligată este o societate‑mamă sau o filială a societății‑mamă care este obligată să întocmească situații financiare consolidate în conformitate cu articolul 22 din Directiva 2013/34/UE [a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind situațiile financiare anuale, situațiile financiare consolidate și rapoartele conexe ale anumitor tipuri de întreprinderi, de modificare a Directivei 2006/43/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivelor 78/660/CEE și 83/349/CEE ale Consiliului (JO 2013, L 182, p. 19)], cifra de afaceri anuală totală relevantă este cifra de afaceri anuală totală sau tipul corespunzător de venit în conformitate cu directivele contabile relevante, care se calculează pe baza ultimelor situații consolidate disponibile aprobate de organul de conducere al principalei societăți‑mamă;
(b)
în cazul unei persoane fizice, sancțiuni administrative pecuniare cu o valoare maximă de cel puțin 5000000 [de euro] sau, în statele membre a căror monedă nu este euro, valoarea echivalentă în moneda națională la 25 iunie 2015.
(4)   Statele membre pot împuternici autoritățile competente să impună tipuri suplimentare de sancțiuni administrative pe lângă cele prevăzute la alineatul (2) literele (a)-(d) sau să impună sancțiuni administrative pecuniare care depășesc valorile menționate la alineatul (2) litera (e) și la alineatul (3).”
7
Articolul 60 din Directiva 2015/849 prevede la alineatul (4):
„Statele membre se asigură că, atunci când stabilesc tipul și nivelul măsurilor sau sancțiunilor administrative, autoritățile competente iau în considerare toate circumstanțele relevante, inclusiv, după caz:
(a)
gravitatea și durata încălcării;
(b)
gradul de responsabilitate a persoanei fizice sau juridice declarate responsabile;
(c)
capacitatea financiară a persoanei fizice sau juridice declarate responsabilă, indicată de exemplu de cifra de afaceri totală a persoanei juridice declarate responsabilă sau de venitul anual al persoanei fizice declarate responsabilă;
(d)
beneficiul obținut în urma încălcării de persoana fizică sau juridică declarată responsabilă, în măsura în care acesta poate fi determinat;
(e)
pierderile produse terților prin încălcare, în măsura în care acestea pot fi determinate;
(f)
măsura în care persoana fizică sau juridică declarată responsabilă cooperează cu autoritatea competentă;
(g)
încălcările anterioare comise de persoana fizică sau juridică declarată responsabilă.”
Dreptul lituanian
Legea PBC/FT
8
Lietuvos Respublikos pinigų plovimo ir teroristų finansavimo prevencijos įstatymas Nr. VIII‑275 (Legea Republicii Lituania nr. VIII‑275 privind prevenirea spălării banilor și a finanțării terorismului) din 19 iunie 1997 (Žin., 1997, nr. 64-1502), în versiunea modificată prin Legea nr. XIII‑1440 din 30 iunie 2018 (denumită în continuare „Legea PBC/FT”), transpune în dreptul lituanian Directiva 2015/849. Articolul 34 din această lege prevede:
„1.   Se consideră o încălcare gravă a prezentei legi:
1)
nerespectarea cerințelor privind identificarea clientului și a beneficiarului prevăzute la articolele 9-15 din prezenta lege;
2)
nerespectarea cerințelor privind raportarea operațiunilor sau a tranzacțiilor monetare suspecte prevăzute la articolul 16 din prezenta lege;
3)
nerespectarea cerințelor privind păstrarea informațiilor prevăzute la articolul 19 din prezenta lege;
4)
omisiunea unei instituții financiare sau a unei alte entități obligate de a institui procedurile de control intern prevăzute la articolul 29 din prezenta lege.
2.   Se consideră o încălcare sistematică a prezentei legi:
1)
săvârșirea unei încălcări a prezentei legi de cel puțin trei ori în cursul unei perioade de un an de la data pronunțării unei sancțiuni pentru încălcarea prezentei legi;
2)
în cazul în care se constată simultan încălcări ale dispozițiilor care reglementează prevenirea spălării banilor și/sau a finanțării terorismului, care cuprind mai multe seturi de cerințe:
a)
cerințe privind identificarea clientului și a beneficiarului prevăzute la articolele 9-15 din prezenta lege;
b)
cerințe privind raportarea operațiunilor sau a tranzacțiilor monetare suspecte prevăzute la articolul 16 din prezenta lege;
c)
cerințe privind păstrarea informațiilor prevăzute la articolul 19 din prezenta lege;
d)
cerințe privind procedurile de control intern prevăzute la articolul 29 din prezenta lege.”
9
Articolul 39 din Legea PBC/FT prevede la alineatul 1:
„Banca Lituaniei și Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba [(Serviciul de Investigare a Criminalității Financiare, Lituania)] pot impune unei instituții financiare sau unei sucursale a unei instituții financiare străine următoarele amenzi:
[…]
2)
pentru încălcări ale prezentei legi, în cazul în care instituția financiară sau sucursala unei instituții financiare străine încalcă în mod sistematic prezenta lege, comite o încălcare gravă a prezentei legi sau o încalcă în mod repetat în cursul unei perioade de un an de la pronunțarea unei sancțiuni pentru încălcarea prezentei legi, între 0,5 și 10 % din veniturile brute anuale (în cazul în care cuantumul corespunzător cu 10 % din veniturile brute anuale este mai mare de 5100000 de euro) sau între 2000 și 5100000 de euro (dacă suma corespunzătoare cu 10 % din veniturile brute anuale este mai mică de 5100000 de euro).”
Legea privind Banca Lituaniei
10
Articolul 433 din Lietuvos Respublikos Lietuvos banko įstatymas Nr. I‑678 (Legea Republicii Lituania nr. I‑678 privind Banca Lituaniei) din 1 decembrie 1994 (Žin., 1994, nr. 99-1957), în versiunea modificată prin Legea nr. XIII‑1854 din 20 decembrie 2018 (denumită în continuare „Legea privind Banca Lituaniei”), prevede la alineatele 7 și 10:
„7.   Pentru a decide dacă să aplice o sancțiune și pentru a stabili sancțiunea sau sancțiunile aplicate efectiv și nivelul acestora, Banca Lituaniei ia în considerare:
1)
gravitatea și durata încălcării constatate;
2)
cuantumul veniturilor sau al oricărui alt beneficiu patrimonial obținut de persoană ca urmare a încălcării, al pierderilor evitate sau al prejudiciului cauzat, în măsura în care acesta poate fi determinat;
3)
abaterea săvârșită de persoana juridică, forma și tipul abaterii săvârșite de persoana fizică, precum și capacitatea financiară a persoanei căreia i se aplică sancțiunea;
4)
încălcările anterioare săvârșite de persoana căreia i se aplică sancțiunea și sancțiunile aplicate acesteia, precum și cooperarea sa cu Banca Lituaniei în cursul investigației;
5)
circumstanțele atenuante și agravante prevăzute de prezenta lege, precum și de alte legi care reglementează piețele financiare;
6)
impactul încălcărilor constatate ale reglementării și al sancțiunilor (măsurilor) planificate asupra stabilității și încrederii piețelor financiare;
7)
măsurile luate de persoana căreia i se aplică sancțiunea pentru a evita repetarea încălcării în viitor;
8)
orice altă circumstanță prevăzută de legile care reglementează piețele financiare sau care este semnificativă.
[…]
10.   În cazul în care sancțiunea aplicabilă constă într‑o amendă, cuantumul amenzii aplicate concret se stabilește în trei etape, ținând seama de cuantumul de bază al amenzii și de circumstanțele menționate la alineatele 7, 8 și 9 ale prezentului articol. Într‑o primă etapă se stabilește, în raport cu gravitatea și cu durata încălcării constatate, cuantumul de bază al amenzii, care nu poate depăși 50 % din cuantumul maxim al amenzii care poate fi aplicată pentru o asemenea încălcare. Într‑o a doua etapă, cuantumul de bază al amenzii este eventual redus sau majorat, ținând seama de circumstanțele atenuante și agravante și de celelalte circumstanțe care militează în favoarea sau în defavoarea persoanei interesate. […] Într‑o a treia etapă, cuantumul amenzii stabilit în cursul primei și al celei de a doua etape este eventual redus sau majorat ținând seama de necesitatea de a asigura proporționalitatea sancțiunii și un efect disuasiv, precum și de orice altă circumstanță relevantă care nu a fost luată în considerare în cadrul etapelor precedente. Autoritatea de supraveghere adoptă un act de stabilire, în conformitate cu dispozițiile prezentului articol, a regulilor de calculare a amenzii.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
11
M este o instituție emitentă de monedă electronică care a făcut obiectul unei inspecții a Băncii Lituaniei care acoperă perioada cuprinsă între 1 aprilie 2019 și 31 martie 2020. În urma acestei inspecții, Banca Lituaniei, printr‑o decizie din 13 noiembrie 2020 (denumită în continuare „decizia în litigiu”), a aplicat M opt amenzi pentru opt încălcări constând fiecare în încălcarea mai multor dispoziții ale Legii PBC/FT și a instrucțiunilor adresate participanților la piețele financiare care vizează prevenirea spălării banilor și/sau a finanțării terorismului. Banca Lituaniei a considerat că fiecare dintre aceste încălcări are un caracter grav sau relativ grav și că șapte dintre ele au de asemenea un caracter sistematic, în sensul articolului 34 alineatul 2 punctul 2) din Legea PBC/FT.
12
În ceea ce privește încălcările sistematice săvârșite de M, Banca Lituaniei a considerat că aceste încălcări, indiferent dacă este vorba despre încălcări care fac parte dintr‑unul sau mai multe seturi de cerințe vizate la această dispoziție, trebuie calificate drept „încălcări sistematice distincte” care justifică fiecare impunerea unei amenzi.
13
Banca Lituaniei a calculat cuantumul amenzilor aplicate M întemeindu‑se pe articolul 433 din Legea privind Banca Lituaniei și pe descrierea calculului amenzilor adoptată de Consiliul de administrație al Băncii Lituaniei, ținând seama în același timp de cuantumul maxim al amenzilor prevăzut la articolul 39 alineatul 1 punctul 2) din Legea PBC/FT.
14
În cadrul acestui calcul, Banca Lituaniei a stabilit cuantumul de bază al amenzilor, în ceea ce privește cele cinci încălcări considerate grave, la 30 % din amenda maximă și, în ceea ce privește cele trei încălcări considerate relativ grave, la 20 % din amenda maximă. În continuare, aceasta a ținut seama de circumstanțele atenuante și agravante, precum și de principiile rațiunii și echității și a redus aceste cuantumuri de bază pentru ca amenzile să nu fie disproporționate în raport cu veniturile anuale brute ale M, fiind în același timp suficient de ridicate pentru a descuraja M să săvârșească încălcări în viitor. În aceste condiții, Banca Lituaniei a aplicat lui M cinci amenzi în cuantum de 55000 de euro, două amenzi în cuantum de 35000 de euro și o amendă în cuantum de 25000 de euro, respectiv un cuantum total de 370000 de euro.
15
M a introdus o acțiune împotriva Băncii Lituaniei la Vilniaus apygardos administracinis teismas (Tribunalul Administrativ Regional din Vilnius, Lituania) având ca obiect anularea în parte a deciziei în litigiu, însoțită de o cerere de emitere a unei somații de a face. M a arătat printre altele, în susținerea acestei acțiuni, că Banca Lituaniei nu putea constata mai multe „încălcări sistematice distincte” ale Legii PBC/FT, ci o „încălcare sistematică unică” a acestei legi și, prin urmare, nu îi putea aplica decât o singură amendă.
16
Prin hotărârea din 21 septembrie 2021, această instanță a admis în parte acțiunea și a redus suma totală a amenzilor impuse M la suma de 200000 de euro. Instanța menționată a respins însă argumentul M cu privire la existența unei „încălcări sistematice unice” a Legii PBC/FT.
17
M a declarat apel împotriva acestei hotărâri la Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei), instanța de trimitere, pentru ca, pe de o parte, hotărârea menționată, în măsura în care a respins în parte acțiunea menționată la punctul 15 din prezenta hotărâre, să fie anulată și, pe de altă parte, ca această acțiune să fie admisă în totalitate. Banca Lituaniei a declarat de asemenea apel împotriva aceleiași hotărâri pentru a obține anularea acesteia și respingerea în totalitate a acțiunii menționate.
18
M arată că articolul 34 din Legea PBC/FT prevede atât „infracțiuni grave”, cât și „încălcări sistematice” și apreciază că existența mai multor încălcări grave trebuie să conducă la constatarea unei „încălcări sistematice unice” și, prin urmare, la aplicarea unei singure amenzi, al cărei cuantum maxim este stabilit prin această lege. În plus, potrivit interpretării literale a acestui articol 34, încălcările care fac parte din același grup de cerințe s‑ar considera că reprezintă o singură încălcare gravă. Pe de altă parte, M susține că Banca Lituaniei, prin faptul că s‑a abținut să constate o „încălcare sistematică unică” și prin faptul că i‑a aplicat mai multe amenzi, deși încălcările constatate priveau nerespectarea unor cerințe similare, a încălcat principiul ne bis in idem.
19
Banca Lituaniei susține, la rândul său, întemeindu‑se pe articolul 39 alineatul 1 punctul 2) din Legea PBC/FT, că, deși intenția legiuitorului era aceea a prevedea că o amendă poate fi aplicată unei instituții financiare atunci când aceasta a săvârșit cel puțin o încălcare gravă a acestei legi, nu există o normă similară pentru încălcarea sistematică, astfel încât o încălcare nu poate fi considerată sistematică decât dacă au fost constatate și alte încălcări ale legii menționate, astfel cum precizează articolul 34 alineatul 2 din aceasta. În plus, calificarea, în domeniul spălării banilor și al finanțării terorismului, a mai multor infracțiuni grave drept „infracțiune gravă unică” sau drept „infracțiune sistematică unică” ar fi contrară obiectivelor urmărite de Directiva 2015/849, și anume reducerea amenințărilor în acest domeniu și a consecințelor negative ale acestora asupra economiei și a sistemului financiar din Uniune. Astfel, o asemenea calificare ar încuraja participanții la piețele financiare să săvârșească încălcări grave și sistematice în domeniul menționat. Pe de altă parte, aceasta ar face imposibilă individualizarea amenzii în funcție de durata și de gravitatea fiecărei încălcări, precum și în funcție de celelalte circumstanțe aferente acesteia, ceea ce ar afecta exercitarea de către persoana în cauză a dreptului său la apărare.
20
Instanța de trimitere consideră că prezenta cauză ridică problema dacă articolul 59 din Directiva 2015/849 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia, în ipoteza în care autoritatea competentă a unui stat membru constată, în cursul unuia și aceluiași control, mai multe încălcări ale unor cerințe, care fac parte fie din același set, fie din seturi diferite de cerințe, enunțate la articolul 59 alineatul (1) literele (a)-(d) din această directivă, fiecare dintre aceste încălcări trebuie calificată drept „încălcare sistematică distinctă” care dă naștere unei amenzi distincte, calculată ținând seama de cuantumul maxim al amenzii prevăzut de legea națională care transpune directiva menționată.
21
Această instanță arată că, contrar articolului 59 alineatul (1) din Directiva 2015/849, articolul 34 alineatul 2 punctul 2) din Legea PBC/FT prevede că, pentru a stabili existența unei încălcări sistematice, trebuie constatate încălcări ale mai multor seturi de cerințe vizate la această din urmă dispoziție. Or, în speță, prin decizia în litigiu, Banca Lituaniei ar fi stabilit existența unor încălcări sistematice distincte atât pentru încălcările care fac parte din același set, cât și pentru cele care fac parte din seturi diferite de cerințe. Instanța menționată exprimă îndoieli cu privire la conformitatea cu acest articol 59 a unei norme naționale care permite adoptarea unei asemenea decizii. În lipsa conformității unei asemenea norme naționale cu articolul menționat, ar trebui să se examineze ce criterii trebuie luate în considerare pentru a stabili dacă o încălcare are un caracter sistematic în sensul aceluiași articol. Instanța de trimitere ridică, pe de altă parte, problema dacă articolul 39 alineatul 1 punctul 2) din Legea PBC/FT, în măsura în care prevede posibilitatea de a impune o amendă pentru „o încălcare gravă a [acestei] legi”, a transpus în mod corect articolul 59 alineatul (1) menționat, care vizează „încălcări grave, repetate, sistematice sau care prezintă o combinație a acestor caracteristici”.
22
Instanța de trimitere observă de asemenea că Directiva 2015/849 nu conține o definiție detaliată a noțiunii de infracțiune sistematică sau gravă. Ea mai arată că din articolul 5 și din articolul 59 alineatul (4) din această directivă reiese că statele membre dispun de o anumită marjă de manevră pentru a adopta dispoziții mai stricte, în limitele stabilite de dreptul Uniunii. Cu toate acestea, instanța de trimitere consideră că aceste articole 5 și 59 nu pot fi interpretate în sensul că respectivele state membre au competența de a prevedea norme sau dispoziții naționale în temeiul cărora autoritatea competentă a unui stat membru poate aplica o amendă distinctă pentru fiecare dintre încălcările cerințelor prevăzute de directiva menționată, constatate în cursul unuia și aceluiași control.
23
Instanța de trimitere consideră că, atunci când sunt constatate încălcări vizate la articolul 59 alineatul (1) din Directiva 2015/849, trebuie impusă o singură sancțiune administrativă pecuniară, al cărei cuantum maxim este stabilit la articolul 59 alineatul (3) litera (a) din această directivă. Astfel, dacă ar putea fi impuse amenzi distincte pentru fiecare dintre încălcările prevăzute la articolul 59 alineatul (1) din directiva menționată care au fost constatate simultan, cuantumul maxim total al amenzilor pronunțate în același timp ar putea depăși cu mult cuantumul maxim al amenzii prevăzut la alineatul (3) litera (a) al acestui articol 59, ceea ce ar putea aduce atingere principiilor securității juridice și proporționalității.
24
În aceste condiții, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 59 din Directiva 2015/849 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia, în cazul în care autoritatea națională competentă constată, în cursul unui control unic, o serie de încălcări ale unor seturi diferite de cerințe prevăzute la articolul 59 alineatul (1) literele (a)-(d) din [această directivă], fiecare dintre aceste încălcări este considerată a constitui o încălcare sistematică distinctă, iar pentru fiecare dintre aceste încălcări se aplică o amendă distinctă, ținându‑se seama de cuantumul maxim al amenzii prevăzut de legislația națională de transpunere a [directivei menționate]?
2)
Articolul 59 din Directiva 2015/849 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia, în cazul în care autoritatea națională competentă constată, în cursul unui control unic, o serie de încălcări ale aceluiași set de cerințe prevăzute la articolul 59 alineatul (1) literele (a)-(d) din [această directivă], fiecare dintre aceste încălcări este considerată a constitui o încălcare sistematică distinctă, iar pentru fiecare dintre aceste încălcări se aplică o amendă distinctă, ținându‑se seama de cuantumul maxim al amenzii prevăzut de legislația națională de transpunere a [directivei menționate]?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la cel puțin una dintre întrebările de mai sus, ce criterii trebuie luate în considerare pentru a stabili dacă o încălcare prevăzută la articolul 59 din Directiva 2015/849 este sistematică?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima și la a doua întrebare
25
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 59 din Directiva 2015/849 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări sau practici naționale potrivit căreia fiecare dintre „încălcările sistematice” ale cerințelor enunțate la alineatul (1) al acestui articol, constatate de autoritatea competentă a unui stat membru în cursul unuia și aceluiași control, trebuie calificată drept „încălcare sistematică distinctă” care conduce la o amendă distinctă, al cărei cuantum este stabilit pe baza cuantumului maxim al sancțiunii pecuniare care poate fi aplicată în temeiul acestei reglementări sau practici naționale.
26
Cu titlu introductiv, trebuie precizat că aceste întrebări nu privesc aspectul dacă fiecare dintre cele opt încălcări în discuție în litigiul principal, luată separat, intră în sfera noțiunii de „încălcare sistematică”, în sensul articolului 59 alineatul (1) din Directiva 2015/849, ci aspectul dacă această dispoziție se opune ca fiecare dintre încălcările care intră sub incidența acestei noțiuni să fie calificată drept „încălcare sistematică distinctă” atunci când toate au fost constatate în cursul unuia și aceluiași control și dacă, în acest context, este determinant faptul că încălcările respective au fost săvârșite cu încălcarea unor cerințe care intră sub incidența uneia dintre literele (a)-(d) ale acestei dispoziții sau a mai multe dintre aceste litere.
Cu privire la interpretarea articolului 59 din Directiva 2015/849
27
Potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck_292/82, EU:C:1983:335, punctul 12, și Hotărârea din 18 aprilie 2024, Citadeles nekustamie īpašumi, C‑22/23, EU:C:2024:327, punctul 30, precum și jurisprudența citată).
28
În primul rând, potrivit articolului 59 alineatul (1) din Directiva 2015/849, „[s]tatele membre se asigură că prezentul articol se aplică cel puțin pentru încălcările entităților obligate care sunt grave, repetate, sistematice sau o combinație a acestora, în ceea ce privește cerințele prevăzute în: (a) articolele 10-24 (precauția privind clientela); (b) articolele 33, 34 și 35 (raportarea tranzacțiilor suspecte); (c) articolul 40 (păstrarea evidențelor) și (d) articolele 45 și 46 (controale interne)”. În plus, articolul 59 alineatele (2) și (3) din această directivă prevede sancțiunile și măsurile administrative pe care autoritatea competentă a unui stat membru trebuie să le poată aplica cel puțin în cazurile prevăzute la acest alineat (1).
29
În această privință, mai întâi, din utilizarea expresiei „cel puțin” la articolul 59 alineatele (1)-(3) din Directiva 2015/849 reiese că această directivă nu efectuează decât o armonizare minimă atât în ceea ce privește încălcările care trebuie sancționate, cât și sancțiunile care trebuie impuse de statele membre. Această interpretare este confirmată de faptul că, în conformitate cu articolul 59 alineatul (4) din directiva menționată, statele membre pot împuternici autoritățile competente să impună tipuri suplimentare de sancțiuni administrative pecuniare care depășesc valorile menționate la articolul respectiv (Hotărârea din 2 martie 2023, PrivatBank ș.a., C‑78/21, EU:C:2023:137, punctul 65).
30
În continuare, trebuie subliniat că Directiva 2015/849 nu definește noțiunea de „încălcare sistematică”. În plus, trebuie să se constate, asemenea Comisiei Europene, că faptul că cerințele prevăzute de această directivă sunt regrupate la articolul 59 alineatul (1) nu furnizează nicio indicație cu privire la stabilirea condițiilor în care trebuie să se constate existența unor „încălcări sistematice distincte”. Astfel, încălcările enumerate la literele (a), (b), (c) și (d) ale acestei dispoziții privesc unul sau mai multe articole care fac parte din capitolele II, IV, V și, respectiv, VI din directiva menționată, așa încât această enumerare reflectă numai structura directivei.
31
În sfârșit, contrar celor susținute de instanța de trimitere și de M, nu este necesar să se recalifice ansamblul „infracțiunilor sistematice” și al „infracțiunilor grave”, în sensul articolului 59 alineatul (1) din Directiva 2015/849, constatate în cursul unuia și aceluiași control de autoritatea competentă a unui stat membru, drept „încălcare sistematică unică”. Astfel, o asemenea interpretare nu își găsește temeiul în modul de redactare a acestei dispoziții. În plus, utilizarea, în dispoziția menționată, a termenilor „combinație a acestora” permite să se considere că o încălcare poate fi atât „sistematică”, cât și „gravă”.
32
În al doilea rând, în ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul 59 din Directiva 2015/849, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 60 alineatul (4) din această directivă, „[s]tatele se asigură că, atunci când stabilesc tipul și nivelul măsurilor sau sancțiunilor administrative, autoritățile competente iau în considerare toate circumstanțele relevante”. În temeiul acestei din urmă dispoziții, din respectivele circumstanțe relevante fac parte printre altele gravitatea și durata încălcării, pierderile produse terților și gradul de responsabilitate și de cooperare, precum și beneficiul obținut în urma încălcării și încălcările anterioare comise de persoana fizică sau juridică declarată responsabilă.
33
Or, o reglementare sau o practică națională potrivit căreia fiecare dintre încălcările care intră sub incidența noțiunii de „încălcare sistematică”, în sensul articolului 59 alineatul (1) din Directiva 2015/849, constatate în cursul unuia și aceluiași control este calificată drept „încălcare sistematică distinctă” permite statului membru în cauză să țină seama de ansamblul circumstanțelor relevante menționate într‑o măsură mai mare decât ar permite o reglementare națională potrivit căreia aceste încălcări, luate împreună, ar trebui calificate drept „încălcare sistematică unică”.
34
Pe de altă parte, statele membre dispun, în cadrul transpunerii Directivei 2015/849, de o marjă largă de apreciere în ceea ce privește modul adecvat de punere în aplicare a obligației de a prevedea sancțiuni și măsuri administrative în cazul unor încălcări ale cerințelor prevăzute de această directivă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 17 noiembrie 2022, Rodl & Partner, C‑562/20, EU:C:2022:883, punctul 45).
35
În al treilea rând, interpretarea literală și contextuală care reiese din cuprinsul punctelor 29 și 32-34 din prezenta hotărâre este confirmată de interpretarea teleologică a Directivei 2015/849, care are ca obiectiv principal, astfel cum reiese din titlul său și din articolul 1 alineatele (1) și (2) din aceasta, prevenirea utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor și finanțării terorismului. Mai precis, dispozițiile acestei directive urmăresc să stabilească, potrivit unei abordări bazate pe risc, un ansamblu de măsuri preventive și disuasive care să permită combaterea în mod eficient a spălării banilor și a finanțării terorismului, pentru a evita, după cum reiese din considerentul (1) al acestei directive, ca fluxurile de bani iliciți să deterioreze integritatea, stabilitatea și reputația sectorului financiar al Uniunii și să amenințe piața sa internă, precum și dezvoltarea internațională (Hotărârea din 5 decembrie 2024, MISTRAL TRANS, C‑3/24, EU:C:2024:999, punctele 25 și 26, precum și jurisprudența citată).
36
Directiva 2015/849 realizează în acest scop o armonizare minimă atât în ceea ce privește încălcările cerințelor prevăzute de această directivă care trebuie sancționate, cât și sancțiunile care trebuie impuse de statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2021, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, punctul 44).
37
Având în vedere ceea ce precedă, articolul 59 din Directiva 2015/849 trebuie interpretat în sensul că, deși statele membre trebuie să sancționeze cel puțin încălcările prevăzute la alineatul (1) al acestuia, prevăzând cel puțin sancțiunile și măsurile administrative prevăzute la alineatele (2) și (3) ale acestuia, ele au totuși posibilitatea de a prevedea alte sancțiuni și măsuri, inclusiv pentru alte încălcări decât cele enumerate la acest alineat (1), din moment ce respectivul articol 59 nu efectuează decât o armonizare minimă.
38
Astfel, Directiva 2015/849 nu se opune în principiu unei reglementări sau practici naționale care prevede ca fiecare dintre încălcările care prezintă un caracter sistematic, constatate în cursul unuia și aceluiași control, să fie calificată drept „încălcare sistematică distinctă” care conduce la o amendă distinctă.
Respectarea principiilor generale ale dreptului Uniunii
39
În cadrul marjei de apreciere pe care le‑o recunoaște articolul 59 din Directiva 2015/849, statele membre sunt obligate să își exercite competențele cu respectarea dreptului Uniunii și a principiilor sale generale și în special cu respectarea principiilor proporționalității, ne bis in idem și efectivității, care impune ca aceste sancțiuni să aibă un caracter efectiv și disuasiv (a se vedea prin analogie Hotărârea din 17 noiembrie 2022, Rodl & Partner, C‑562/20, EU:C:2022:883, punctul 49 și jurisprudența citată).
40
Această constatare reiese de asemenea din modul de redactare a considerentului (59) și a articolului 58 alineatul (1) din Directiva 2015/849, în temeiul cărora statele membre trebuie să prevadă sancțiuni și măsuri administrative eficace, proporționale și disuasive.
– Cu privire la principiul efectivității
41
În ceea ce privește principiul efectivității, conform unei jurisprudențe constante, reglementarea națională aplicabilă nu trebuie să fie concepută astfel încât să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (Hotărârea din 5 martie 2019, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, punctul 137 și jurisprudența citată).
42
În această privință, trebuie amintit că cerința efectivității se extinde în mod necesar atât la urmărirea penală și la sancționarea infracțiunilor care aduc atingere integrității, stabilității sau reputației sistemului financiar al Uniunii, pe care Directiva 2015/849 urmărește să le prevină, astfel cum reiese din articolul 1 alineatul (1) din această directivă coroborat cu considerentele (1) și (2) ale acesteia, cât și la punerea în aplicare a pedepselor dispuse, în măsura în care, în lipsa unei executări efective a sancțiunilor, ele nu pot avea un caracter efectiv și disuasiv. În acest context, revine legiuitorului național sarcina de a garanta că regimul procedural aplicabil urmăririi și sancționării acestor infracțiuni nu este conceput așa încât să prezinte, din rațiuni inerente acestuia, un risc sistemic de impunitate a faptelor care constituie asemenea infracțiuni (a se vedea prin analogie Hotărârea din 21 decembrie 2021, Euro Box Promotion ș.a., C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 și C‑840/19, EU:C:2021:1034, punctele 192 și 193).
43
Or, o măsură este efectivă și disuasivă atunci când încurajează actorii implicați să evite sancțiunile, iar în ipoteza în care s‑a aplicat o amendă, să o plătească în cel mai scurt timp (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 2016, EL‑EM-2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, punctul 47).
44
În speță, trebuie să se constate că o reglementare sau o practică națională potrivit căreia fiecare dintre infracțiunile care au un caracter sistematic, constatate în cursul unuia și aceluiași control, este calificată drept „infracțiune sistematică distinctă” care conduce la o amendă distinctă încurajează actorii implicați să evite sancțiunile și previne un risc sistemic de impunitate prin faptul că o asemenea reglementare sau practică descurajează actorii implicați care au săvârșit o asemenea infracțiune să săvârșească noi infracțiuni. Prin urmare, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, reiese că reglementarea sau practica națională în discuție în litigiul principal este conformă cu principiul efectivității.
– Cu privire la principiul proporționalității
45
În ceea ce privește principiul proporționalității, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, măsurile administrative sau represive permise de legislația națională relevantă nu trebuie să depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor urmărite în mod legitim de această legislație, fiind stabilit că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate. Mai precis, severitatea sancțiunilor aplicate trebuie să fie adecvată gravității încălcărilor pe care urmărește să le reprime, mai ales prin asigurarea unui efect realmente disuasiv, respectându‑se în același timp principiul general al proporționalității (Hotărârea din 6 octombrie 2021, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, punctele 99 și 100, și Hotărârea din 21 noiembrie 2024, Еkоstroy, C‑61/23, EU:C:2024:974, punctele 43 și 45, precum și jurisprudența citată).
46
Pe de altă parte, principiul proporționalității se impune nu numai în ceea ce privește determinarea elementelor constitutive ale unei încălcări, ci și în ceea ce privește stabilirea normelor referitoare la intensitatea amenzilor și la aprecierea elementelor care pot fi luate în considerare în vederea stabilirii acestora (Hotărârea din 6 octombrie 2021, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, punctul 98 și jurisprudența citată).
47
Deși revine, în definitiv, instanței naționale, care este singura competentă să aprecieze faptele și să interpreteze legislația națională, sarcina de a stabili dacă aceste cerințe sunt îndeplinite în speță, Curtea este competentă, în cadrul unei trimiteri preliminare, pe baza dosarului cauzei principale, precum și a observațiilor care i‑au fost prezentate, să furnizeze instanței de trimitere indicații utile, de natură să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată (Hotărârea din 2 martie 2023, PrivatBank ș.a., C‑78/21, EU:C:2023:137, punctul 71, precum și jurisprudența citată).
48
În speță, Legea PBC/FT, care transpune Directiva 2015/849, urmărește, astfel cum reiese din titlul său, să prevină spălarea banilor și finanțarea terorismului. În acest scop, articolul 34 alineatul 2 din Legea PBC/FT definește noțiunea de „încălcare sistematică” a acestei legi, iar articolul 39 alineatul 1 punctul 2) din legea menționată prevede cuantumul amenzilor care pot fi impuse atunci când a fost constatată o asemenea încălcare sistematică. Potrivit informațiilor furnizate de instanța de trimitere, în temeiul reglementării sau practicii naționale în discuție în litigiul principal, fiecare dintre încălcările sistematice ale aceleiași legi, constatate de autoritatea competentă în cursul unuia și aceluiași control, trebuie calificată drept „încălcare sistematică distinctă” care conduce la o amendă distinctă al cărei cuantum este stabilit ținând seama de cuantumul maxim pe care îl prevede această reglementare.
49
În ceea ce privește, în primul rând, aspectul dacă reglementarea sau practica națională în discuție în litigiul principal este de natură să garanteze realizarea obiectivelor urmărite, trebuie amintit, pe de o parte, că o reglementare națională nu poate garanta realizarea obiectivului invocat decât în cazul în care răspunde cu adevărat preocupării privind atingerea acestuia în mod coerent și sistematic și, pe de altă parte, că, în cazul în care obiectivul unei reglementări naționale este, precum în speță, prevenirea spălării banilor și a finanțării terorismului, această reglementare trebuie privită ca fiind de natură să garanteze realizarea obiectivului preventiv astfel invocat atunci când contribuie la diminuarea riscului de spălare a banilor și de finanțare a terorismului (Hotărârea din 2 martie 2023, PrivatBank ș.a., C‑78/21, EU:C:2023:137, punctele 72 și 73, precum și jurisprudența citată).
50
Or, dispozițiile Directivei 2015/849, care au caracter preventiv, urmăresc să stabilească, potrivit unei abordări bazate pe risc, un ansamblu de măsuri preventive și disuasive care să permită combaterea cu eficacitate a spălării banilor și a finanțării terorismului pentru a evita, astfel cum reiese din considerentul (1) al acestei directive, posibilitatea ca fluxuri de bani iliciți să deterioreze integritatea, stabilitatea și reputația sectorului financiar al Uniunii și să amenințe piața sa internă, precum și dezvoltarea internațională (Hotărârea din 2 martie 2023, PrivatBank ș.a., C‑78/21, EU:C:2023:137, punctul 75).
51
Printre aceste măsuri preventive și disuasive care permit combaterea în mod eficient a spălării banilor și a finanțării terorismului figurează cele prevăzute la articolul 59 din Directiva 2015/849, care impune statelor membre să sancționeze cel puțin încălcările menționate la alineatul (1) al acestui articol și, în acest scop, să prevadă cel puțin sancțiunile prevăzute la alineatele (2) și (3) ale articolului menționat. Or, aceste dispoziții au fost transpuse în dreptul lituanian prin articolul 34 și prin articolul 39 alineatul 1 punctul 2) din Legea PBC/FT.
52
Prin urmare, rezultă că o reglementare sau o practică națională precum cea în discuție în litigiul principal este adecvată pentru a garanta realizarea obiectivelor legitime pe care le urmărește, aferente prevenirii spălării banilor și finanțării terorismului.
53
În al doilea rând, în ceea ce privește caracterul necesar al reglementării sau al practicii naționale în discuție în litigiul principal, trebuie să se constate că, în sine, faptul de a prevedea că fiecare dintre încălcările sistematice ale Legii PBC/FT, constatate de autoritatea competentă în cursul unuia și aceluiași control, trebuie calificată drept „încălcare sistematică distinctă” care conduce la o amendă distinctă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea finalității urmărite de această reglementare sau practică.
54
Astfel, pentru a preveni spălarea banilor și finanțarea terorismului, actorii implicați care au săvârșit o încălcare a Legii PBC/FT trebuie descurajați să săvârșească noi încălcări ale acestei legi în viitor. Or, este necesar în acest scop să se prevadă că, atunci când mai multe încălcări ale acestei legi sunt constatate în cursul unuia și aceluiași control, acestor actori li se poate impune fie o sancțiune mai gravă decât pentru o încălcare unică, fie, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 44 din prezenta hotărâre, o sancțiune distinctă pentru fiecare dintre încălcările săvârșite.
55
În cazul în care o sancțiune pecuniară este mai puțin restrictivă decât retragerea sau suspendarea autorizației prevăzute la articolul 59 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2015/849 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 martie 2023, PrivatBank ș.a., C‑78/21, EU:C:2023:137, punctul 90), revine totuși instanței de trimitere sarcina de a se asigura că, într‑o situație în care mai multe încălcări sistematice sunt constatate în cursul unuia și aceluiași control de către autoritatea competentă, faptul de a stabili, în conformitate cu reglementarea sau cu practica națională în discuție în litigiul principal, cuantumul amenzii pentru fiecare dintre aceste încălcări ținând seama de același cuantum minim și de același cuantum maxim ca în cazul unei încălcări sistematice unice nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor urmărite.
56
Astfel, posibilitatea de a cumula amenzi, dintre care niciuna nu poate fi inferioară cuantumului minim prevăzut la articolul 39 alineatul 1 punctul 2) din Legea PBC/FT, numai în limita unui cuantum egal cu cuantumul maxim prevăzut de această dispoziție înmulțit cu numărul de amenzi aplicate poate conduce într‑o asemenea situație la impunerea unor sancțiuni pecuniare de o valoare considerabilă, care se poate ridica la mai multe milioane de euro.
57
Deși, luate separat, asemenea caracteristici, în ceea ce privește calculul amenzilor aplicate pentru sancționarea mai multor încălcări sistematice constatate în cursul unuia și aceluiași control, nu depășesc în mod necesar limitele a ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor pe care le urmărește reglementarea sau practica națională în discuție în litigiul principal, combinarea acestor diferite caracteristici, în special posibilitatea de a cumula amenzile care nu pot fi inferioare unui cuantum predefinit, numai în limita unui cuantum care corespunde de mai multe ori cuantumului maxim prevăzut pentru fiecare dintre aceste amenzi este totuși susceptibilă să încalce această cerință [a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 septembrie 2019, Maksimovic ș.a., C‑64/18, C‑140/18, C‑146/18 și C‑148/18, EU:C:2019:723, punctele 42, 47 și 48, și Hotărârea din 8 martie 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Efect direct), C‑205/20, EU:C:2022:168, punctele 40 și 41].
58
În aceste condiții, din articolul 433 alineatul 10 din Legea privind Banca Lituaniei reiese că cuantumul amenzii este eventual redus sau majorat ținând seama de necesitatea de a asigura proporționalitatea sancțiunii. Astfel, se pare că Banca Lituaniei dispune de o marjă de apreciere care îi permite să stabilească sancțiuni pecuniare așa încât să nu depășească ceea ce este necesar pentru prevenirea spălării banilor și a finanțării terorismului, aspect a cărui verificare este însă de competența instanței de trimitere în cazul concret.
59
În al treilea rând, în ceea ce privește caracterul adecvat al sancțiunilor în raport cu gravitatea încălcărilor constatate, trebuie amintit că, atunci când reglementarea națională prevede un cumul de sancțiuni precum cumulul mai multor sancțiuni pecuniare, autoritățile competente au obligația de a se asigura că severitatea tuturor sancțiunilor aplicate nu depășește gravitatea încălcării constatate, în caz contrar încălcându‑se principiul proporționalității. În plus, acest principiu impune ca, la determinarea sancțiunii, precum și la stabilirea cuantumului amenzii să se țină seama de circumstanțele individuale ale speței [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 2023, G. ST. T. (Proporționalitatea pedepsei în caz de contrafacere), C‑655/21, EU:C:2023:791, punctele 66 și 67, precum și jurisprudența citată].
60
Pentru aprecierea proporționalității sancțiunilor, trebuie luată de asemenea în considerare posibilitatea de care dispune instanța națională de a modifica încadrarea juridică față de cea reținută în actul adoptat de autoritatea competentă a unui stat membru, această posibilitate fiind de natură să conducă la aplicarea unei sancțiuni mai puțin severe, și de aceea de a adapta sancțiunea în raport cu gravitatea infracțiunii constatate [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 2023, G. ST. T. (Proporționalitatea pedepsei în caz de contrafacere), C‑655/21, EU:C:2023:791, punctul 68 și jurisprudența citată].
61
În speță, pe de o parte, articolul 433 alineatele 7 și 10 din Legea privind Banca Lituaniei prevede că trebuie să se țină seama, la determinarea unei sancțiuni, precum și la stabilirea cuantumului amenzii, de circumstanțele individuale ale cazului concret, precum și de necesitatea de a asigura proporționalitatea sancțiunilor și, pe de altă parte, după cum reiese din cuprinsul punctului 14 din prezenta hotărâre, Banca Lituaniei a ținut seama de aceste circumstanțe, reducând în același timp cuantumul de bază al amenzilor în discuție în litigiul principal pentru motivul că erau disproporționate în raport cu veniturile anuale brute ale M.
62
Pe de altă parte, articolul 59 alineatul (2) litera (e) și alineatul (3) din Directiva 2015/849 nu stabilește un plafon, ci un prag în ceea ce privește cuantumul maxim al sancțiunilor pecuniare pe care statele membre trebuie să le poată impune. Nu este mai puțin adevărat că revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă severitatea tuturor sancțiunilor aplicate în speță M nu depășește gravitatea încălcărilor constatate.
63
Deși, având în vedere ceea ce precedă, reglementarea sau practica națională în discuție în litigiul principal pare a fi conformă cu principiul proporționalității, revine totuși instanței de trimitere sarcina de a se asigura în speță, pe de o parte, că sancțiunile impuse M de Banca Lituaniei nu depășesc ceea ce este necesar pentru a preveni spălarea banilor și finanțarea terorismului și, pe de altă parte, că rigoarea acestor sancțiuni este adecvată gravității încălcărilor pe care urmăresc să le reprime.
– Cu privire la principiul ne bis in idem
64
În ceea ce privește principiul ne bis in idem, a cărui aplicabilitate trebuie verificată de instanța de trimitere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 septembrie 2023, Volkswagen Group Italia și Volkswagen Aktiengesellschaft, C‑27/22, EU:C:2023:663, punctul 46), trebuie amintit că acest principiu interzice cumulul atât de proceduri, cât și de sancțiuni de natură penală, în sensul articolului 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), pentru aceleași fapte și împotriva aceleiași persoane. În această privință, trebuie amintit că aplicarea principiului ne bis in idem este supusă unei duble condiții, și anume, pe de o parte, să existe o decizie anterioară definitivă (condiția „bis”) și, pe de altă parte, ca aceleași fapte să fie vizate de decizia anterioară și de procedurile sau de deciziile ulterioare (condiția „idem”) (Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, punctele 46 și 47, precum și jurisprudența citată).
65
În ceea ce privește condiția „bis”, pentru a se putea considera că o persoană a făcut obiectul unei „hotărâri judecătorești definitive” pentru faptele care îi sunt imputate, în sensul articolului 50 din cartă, trebuie, pe de o parte, ca acțiunea penală să fi fost stinsă în mod definitiv, în conformitate cu dreptul național, și, pe de altă parte, ca această decizie să fi fost pronunțată în urma unei aprecieri asupra fondului cauzei respective (Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, punctele 48 și 53, precum și jurisprudența citată).
66
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că articolul 50 din cartă nu se limitează numai la procedurile și la sancțiunile care sunt calificate drept „penale” de dreptul național, ci acoperă – independent de o asemenea calificare în dreptul național – și procedurile și sancțiunile care trebuie considerate ca având o natură penală ca urmare a naturii înseși a infracțiunii sau a gradului de severitate a sancțiunii pe care persoana în cauză riscă să o suporte (Hotărârea din 30 ianuarie 2025, Engie România, C‑205/23, EU:C:2025:43, punctul 49 și jurisprudența citată).
67
În ceea ce privește condiția „idem”, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe consacrate a Curții, criteriul pertinent pentru a aprecia existența aceleiași infracțiuni, în sensul articolului 50 din cartă, este cel al identității faptelor materiale, înțeles ca existența unui ansamblu de împrejurări concrete indisolubil legate între ele care au condus la achitarea sau la condamnarea definitivă a persoanei în cauză. Astfel, acest articol interzice aplicarea mai multor sancțiuni de natură penală pentru fapte identice la capătul a diferite proceduri desfășurate în acest scop (Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, punctul 67 și jurisprudența citată). În schimb, principiul ne bis in idem nu are vocația de a se aplica atunci când faptele în cauză nu sunt identice, ci doar similare (Hotărârea din 22 martie 2022, bpost, C‑117/20, EU:C:2022:202, punctul 36).
68
Pentru a stabili dacă există un astfel de ansamblu de împrejurări concrete, instanțele naționale competente trebuie să determine dacă actele materiale din cele două cauze reprezintă un ansamblu de fapte indisolubil legate în timp, în spațiu, precum și prin obiectul lor (Hotărârea din 14 septembrie 2023, Bezirkshauptmannschaft Feldkirch, C‑55/22, EU:C:2023:670, punctul 57, precum și jurisprudența citată).
69
În speță, contrar celor pretinse de M, dosarul de care dispune Curtea nu cuprinde niciun element care să permită să se concluzioneze în sensul încălcării principiului ne bis in idem. Deși este adevărat că nu se poate exclude de la bun început că amenzile în discuție în litigiul principal pot fi considerate ca având o natură penală având în vedere gradul lor de severitate, articolul 58 alineatul (2) din Directiva 2015/849 permițând statelor membre să prevadă și să impună sancțiuni penale, trebuie totuși să se constate, pe de o parte, că nu reiese din acest dosar că M a fost sancționată cu amenzi printr‑o decizie definitivă anterioară deciziei în litigiu privind fapte materiale identice cu cele care au făcut obiectul acestei decizii. Pe de altă parte, diferitele încălcări constatate în decizia menționată se refereau la nerespectarea a diferite dispoziții ale Legii PBC/FT și a instrucțiunilor adresate participanților la piețele financiare prin care se urmărea prevenirea spălării banilor și/sau a finanțării terorismului și, prin urmare, la fapte care sunt doar similare, iar nu identice.
70
Or, din jurisprudență reiese că principiul ne bis in idem nu se aplică într‑o situație în care sancțiunile privind mai multe încălcări ale diferitor dispoziții ale dreptului național care transpun dreptul Uniunii au fost aplicate de aceeași autoritate prin una și aceeași decizie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 martie 2020, Marine Harvest/Comisia, C‑10/18 P, EU:C:2020:149, punctul 78).
71
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 59 din Directiva 2015/849 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări sau practici naționale potrivit căreia fiecare dintre „încălcările sistematice” ale cerințelor enunțate la alineatul (1) al acestui articol 59, constatate de autoritatea competentă a unui stat membru în cursul unuia și aceluiași control, trebuie calificată drept „încălcare sistematică distinctă” care conduce la o amendă distinctă, al cărei cuantum este stabilit pe baza cuantumului maxim al sancțiunii pecuniare care poate fi aplicată în temeiul acestei reglementări sau practici naționale, cu condiția ca principiile generale ale dreptului Uniunii, în special principiile efectivității și proporționalității, să fie respectate.
Cu privire la a treia întrebare
72
Având în vedere răspunsul dat la prima și la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
73
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
Articolul 59 din Directiva (UE) 2015/849 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 2015 privind prevenirea utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor sau finanțării terorismului, de modificare a Regulamentului (UE) nr. 648/2012 al Parlamentului European și al Consiliului și de abrogare a Directivei 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului și a Directivei 2006/70/CE a Comisiei
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune unei reglementări sau practici naționale potrivit căreia fiecare dintre „încălcările sistematice” ale cerințelor enunțate la alineatul (1) al acestui articol 59, constatate de autoritatea competentă a unui stat membru în cursul unuia și aceluiași control, trebuie calificată drept „încălcare sistematică distinctă” care conduce la o amendă distinctă, al cărei cuantum este stabilit pe baza cuantumului maxim al sancțiunii pecuniare care poate fi aplicată în temeiul acestei reglementări sau practici naționale, cu condiția ca principiile generale ale dreptului Uniunii, în special principiile efectivității și proporționalității, să fie respectate.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: lituaniana.