62014CC0157
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
NIILO JÄÄSKINEN
prezentate la 9 iulie 2015 (
1
)
Cauza C‑157/14
Neptune Distribution
împotriva
Ministre de l’Économie et des Finances
[cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Franța)]
„Trimitere preliminară privind interpretarea și aprecierea validității — Protecția consumatorilor — Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 — Mențiuni nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare — Ape minerale naturale — Baza de calcul a «valorii echivalente de sare» a sodiului prezent într‑un produs alimentar — Luarea în considerare numai a conținutului de clorură de sodiu (sare de masă) sau a cantității totale de sodiu — Directivele 2000/13/CE și 2009/54/CE — Etichetarea produselor alimentare și publicitatea acestora — Comercializarea apelor minerale naturale — Interzicerea mențiunii privind un conținut scăzut de sare — Articolul 6 TUE — Articolele 11 și 16 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Libertatea de exprimare și de informare — Libertatea de a desfășura o activitate comercială”
I – Introducere
1.
Prezenta cauză este consecința unei acțiuni în contencios introduse în Franța de Neptune Distribution în vederea anulării, pe de o parte, a deciziei administrative prin care acesteia i s‑a pus în vedere să elimine diverse mențiuni de pe etichetele și din mesajele publicitare privind apele minerale naturale pe care le comercializează – mențiuni prin care se urmărește să se sugereze consumatorilor că aceste ape au un conținut scăzut de sare sau de sodiu –, precum și, pe de altă parte, a deciziei ministeriale prin care s‑a respins contestația ierarhică pe care societatea respectivă o formulase împotriva primei decizii. Sesizat cu recurs în cadrul acestui litigiu, Conseil d’État [Consiliul de Stat] (Franța) supune judecății Curții o cerere de decizie preliminară bazată pe două temeiuri diferite.
2.
În primul rând, instanța de trimitere solicită o interpretare a anexei la Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 decembrie 2006 privind mențiunile nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare (
2
), ceea ce constituie o cerere inedită (
3
).
3.
Anexa respectivă conține, printre altele, dispoziții care prevăd că mențiunile nutriționale potrivit cărora un produs alimentar are fie un „conținut scăzut de sodiu/sare”, fie un „conținut foarte scăzut de sodiu sau sare” sunt permise numai dacă produsul nu conține mai mult de o cantitate dată de sodiu sau „valoarea echivalentă de sare” din cantitatea respectivă. Se solicită Curții să stabilească dacă această din urmă noțiune trebuie interpretată în sensul că implică luarea în considerare, la calcularea valorii echivalente amintite, doar a conținutului de clorură de sodiu, denumită în mod obișnuit sare de masă, sau a conținutului total de sodiu (
4
) care este prezent într‑un produs alimentar, fără a face în acest din urmă caz o distincție în funcție de forma sub care se prezintă acest element mineral.
4.
Cu toate acestea, problema care se ridică cu titlu prealabil în această privință va fi de a stabili dacă dispozițiile citate din Regulamentul nr. 1924/2006 au într‑adevăr vocația să se aplice atunci când „produsele alimentare” în cauză sunt, precum în litigiul principal, ape minerale naturale. Considerăm că nu aceasta ar trebui să fie situația în ceea ce privește prima dintre respectivele mențiuni nutriționale, din moment ce există o reglementare specifică a dreptului Uniunii care se aplică în mod prioritar comercializării acestor ape.
5.
În al doilea rând, Conseil d’État solicită Curții să se pronunțe cu privire la validitatea dispozițiilor articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (
5
) și a dispozițiilor articolului 9 alineatele (1) și (2) din Directiva 2009/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 iunie 2009 privind exploatarea și comercializarea apelor minerale naturale (
6
), precum și a anexei III la aceasta coroborate cu anexa la Regulamentul nr. 1924/2006 evocată mai sus. Precizăm de la bun început că avem îndoieli serioase în ceea ce privește caracterul adaptat al cererii astfel formulate.
6.
Această problematică este ridicată de instanța de trimitere întrucât Neptune Distribution susține că, în măsura în care îi interzic evidențierea unei caracteristici a compoziției produselor sale care ar fi totuși exactă, dispozițiile menționate de drept derivat al Uniunii ar încălca atât libertatea de exprimare și de informare, cât și libertatea de a desfășura o activitate comercială, care sunt garantate prin articolul 11 alineatul (1) și prin articolul 16 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) coroborate cu articolul 6 alineatul (1) primul paragraf TUE, precum și prin articolul 10 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”). Această invocare a libertăților fundamentale amintite într‑un domeniu atât de tehnic și de specific precum cel reglementat de dispozițiile avute în vedere, ne pare însă lipsită de temei.
II – Cadrul juridic
7.
Trebuie să se arate cu titlu introductiv că Regulamentul (UE) nr. 1169/2011 (
7
), care modifică în special Regulamentul nr. 1924/2006 și abrogă Directiva 2000/13, se aplică, cu excepția unor dispoziții contrare, de la 13 decembrie 2014, însă nu are vocația să reglementeze ratione temporis litigiul principal, în conformitate cu articolele 54 și 55.
A – Regulamentul nr. 1924/2006
8.
Articolul 1 alineatele (1) și (5) din Regulamentul nr. 1924/2006, intitulat „Obiect și domeniu de aplicare”, prevede, pe de o parte, că acest instrument „armonizează actele cu putere de lege și actele administrative ale statelor membre referitoare la mențiunile nutriționale și de sănătate pentru a asigura funcționarea eficientă a pieței interne oferind, în același timp, un nivel ridicat de protecție a consumatorilor” și, pe de altă parte, că „se aplică fără a aduce atingere [anumitor] dispoziții comunitare”, inclusiv cele ale Directivei 80/777, care a fost înlocuită prin Directiva 2009/54 (
8
).
9.
Articolul 2 alineatul (2) punctele 4 și 5 din acest regulament precizează că:
„4.
«mențiune nutrițională» înseamnă orice mențiune care declară, sugerează sau implică faptul că un produs alimentar are proprietăți nutriționale benefice speciale datorită
[…]
(b)
[în special] nutrienților sau altor substanțe pe care acesta
(i)
le conține;
(ii)
le conține în proporție scăzută sau ridicată sau
(iii)
nu le conține;
5.
«mențiune de sănătate» înseamnă orice mențiune care declară, sugerează sau implică că există o relație între o categorie de produse alimentare, un produs alimentar sau unul din constituenții săi și sănătate;”.
10.
Articolul 8 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede că „[m]ențiunile nutriționale nu sunt permise decât în cazul în care acestea sunt enumerate în anexă și sunt conforme cu condițiile stabilite de prezentul regulament”.
11.
Anexa la Regulamentul nr. 1924/2006, intitulată „Mențiuni nutriționale și condiții aplicabile acestora”, definește pragurile sub care sunt permise următoarele mențiuni:
B – Directiva 2000/13
12.
Potrivit articolului 2 alineatele (1) și (3) din Directiva 2000/13, referitoare la etichetarea, la prezentarea și la publicitatea produselor alimentare:
„(1)   Etichetarea și normele în conformitate cu care se realizează nu trebuie:
(a)
să fie de natură a induce cumpărătorul în eroare, în special:
(i)
asupra caracteristicilor produsului alimentar și în special asupra […] calităților, compoziției […];
(ii)
atribuind produsului alimentar efecte sau proprietăți pe care nu le are;
(iii)
sugerând că produsul alimentar posedă caracteristici speciale, în timp ce toate produsele alimentare similare posedă aceleași caracteristici;
(b)
sub rezerva dispozițiilor comunitare aplicabile apelor minerale naturale și produselor alimentare destinate unei alimentații speciale, să se atribuie unui produs alimentar proprietăți de prevenire, de tratament și de vindecare a unei boli umane sau să se evoce astfel de proprietăți.
[…]
(3)   Interdicțiile sau restricțiile prevăzute la alineatele (1) și (2) se aplică, de asemenea:
(a)
prezentării produselor alimentare […];
(b)
publicității [ (
9
)].”
C – Directiva 2009/54
13.
Considerentul (8) al Directivei 2009/54 privind comercializarea apelor minerale naturale prevede că aceste ape sunt supuse, „[c]u privire la etichetare, […] normelor generale stabilite prin Directiva [2000/13]. Prezenta directivă se poate, prin urmare, limita la stabilirea de completări și derogări necesare de la respectivele norme generale”.
14.
Articolul 9 alineatele (1) și (2) din această directivă prevede:
„(1)   Se interzice, atât pe ambalaje și etichete, cât și în publicitatea de orice tip, utilizarea de mențiuni […] care:
(a)
în cazul unei ape minerale naturale, sugerează o caracteristică pe care apa nu o posedă […];
[…]
(2)   Se interzic toate indicațiile care atribuie unei ape minerale naturale proprietăți referitoare la prevenirea, tratarea sau vindecarea unei boli umane.
Cu toate acestea, indicațiile menționate în anexa III sunt autorizate în cazul în care întrunesc criteriile relevante stabilite în respectiva anexă sau, în absența acestora, criteriile stabilite în dreptul intern și cu condiția de a fi fost elaborate în baza analizelor fizico‑chimice și, după caz, examenelor farmacologice, fiziologice și clinice realizate în conformitate cu metode științifice recunoscute, în conformitate cu anexa I secțiunea I punctul 2.
Statele membre pot autoriza […] includerea altor indicații, cu condiția ca acestea să nu contravină principiilor prevăzute la primul paragraf și să fie compatibile cu cele prevăzute la al doilea paragraf.”
15.
În anexa III la Directiva 2009/54, intitulată „Mențiuni și criterii prevăzute la articolul 9 alineatul (2)”, mențiunea „[c]orespunde pentru regim sărac în sodiu” este asociată cu criteriul următor: „[c]onținutul de sodiu este mai mic de 20 mg/l”.
III – Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
16.
Prin decizia din 5 februarie 2009, direction régionale de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes d’Auvergne [Direcția Regională pentru Concurență, Consum și Combaterea Fraudei din Auvergne] (Franța) i‑a pus în vedere societății Neptune Distribution, care asigură vânzarea și distribuția apelor minerale naturale gazoase „Saint‑Yorre” și „Vichy Célestins”, să elimine de pe etichetele și de pe mesajele publicitare ale acestor ape următoarele mențiuni:
—
„Sodiul din St‑Yorre provine în principal din bicarbonat de sodiu. St‑Yorre nu conține decât 0,53 g de sare (sau clorură de sodiu) pe litru, cu alte cuvinte, mai puțin decât într‑un litru de lapte!!!” și
—
„A nu se confunda sarea și sodiul – sodiul din Vichy Célestins este în esență cel furnizat de bicarbonatul de sodiu. A nu se confunda mai ales cu sarea de masă (clorură de sodiu). Vichy Célestins nu conține decât 0,39 g de sare pe litru, cu alte cuvinte, de 2‑3 ori mai puțin decât într‑un litru de lapte!”, precum și,
—
în general, orice mențiune prin care se urmărește să se determine convingerea că apele în discuție au conținut scăzut sau foarte scăzut de sare sau de sodiu.
17.
Prin decizia din 25 august 2009, ministrul francez al economiei, industriei și ocupării forței de muncă a respins contestația ierarhică formulată de Neptune Distribution împotriva acestui act de punere în întârziere.
18.
Prin hotărârea din 27 mai 2010, tribunal administratif de Clermont‑Ferrand [Tribunalul Administrativ din Clermont‑Ferrand] a respins acțiunea în contencios introdusă de Neptune Distribution având ca obiect anularea pentru abuz de putere atât a actului de punere în întârziere din 5 februarie 2009, cât și a deciziei ministeriale ulterioare. Cour administrative d’appel de Lyon [Curtea Administrativă de Apel din Lyon] a confirmat această sentință prin hotărârea din 9 iunie 2011. Neptune Distribution a formulat un recurs împotriva acestei hotărâri la Conseil d’État.
19.
Având în vedere motivele care vizează dispoziții ale dreptului Uniunii care au fost invocate în cadrul acestui recurs, prin decizia din 26 martie 2014, primită la grefa Curții la 4 aprilie 2014, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Baza de calcul a «valorii echivalente de sare» a cantității de sodiu prezent într‑un produs alimentar, în sensul anexei la Regulamentul (CE) nr. 1924/2006, este reprezentată doar de cantitatea de sodiu care, asociată cu ioni de clorură, formează clorură de sodiu sau sare de masă sau cuprinde cantitatea totală de sodiu conținut în produsul alimentar, sub toate formele sale?
2)
În cea de a doua ipoteză, dispozițiile articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2000/13/CE și ale articolului 9 alineatele (1) și (2) din Directiva 2009/54/CE coroborate cu anexa III la această directivă, interpretate în lumina relației de echivalență stabilite între sodiu și sare în anexa la Regulamentul (CE) nr. 1924/2006, prin faptul că interzic unui distribuitor de apă minerală să indice pe etichetele sale și în mesajele sale publicitare orice mențiune referitoare la conținutul scăzut de sare pe care l‑ar putea avea produsul său, care, pe de altă parte, este bogat în bicarbonat de sodiu, în măsura în care respectiva mențiune ar fi de natură să inducă în eroare cumpărătorul cu privire la conținutul total de sodiu din apă, încalcă articolul 6 alineatul (1) primul paragraf [TUE] coroborat cu articolul 11 alineatul (1) (libertatea de exprimare și de informare) și cu articolul 16 (libertatea de a desfășura o activitate economică) din [cartă], precum și articolul 10 din [CEDO]?”
20.
Au depus observații scrise Neptun Distribution, guvernele francez, elen și italian, precum și Parlamentul European, Consiliul Uniunii Europene și Comisia Europeană. La ședința care a avut loc la 26 februarie 2015, doar guvernul italian nu a fost reprezentat.
IV – Analiză
A – Cu privire la interpretarea anexei la Regulamentul nr. 1924/2006 (prima întrebare)
21.
Prezenta cerere de decizie preliminară privește, înainte de toate, interpretarea unei noțiuni, și anume „valoarea echivalentă de sare” a cantității de sodiu prezent într‑un produs alimentar, care figurează în anexa la Regulamentul nr. 1924/2006, în contextul mențiunilor nutriționale „conținut scăzut de sodiu/sare” și „conținut foarte scăzut de sodiu/sare” amintite mai sus (
10
). Se solicită Curții să se pronunțe, pentru prima dată, cu privire la aspectul dacă noțiunea respectivă trebuie interpretată în sensul că acest act reține ca bază de calcul a „valorii echivalente de sare” fie numai cantitatea de sodiu care – prin asocierea cu ioni de clorură – poate constitui clorură de sodiu (numită „sare de masă”), fie cantitatea totală de sodiu – indiferent de forma acesteia – care se află în produsul respectiv.
22.
În susținerea primului aspect al acestei opțiuni, care este preferat de Neptune Distribution, instanța de trimitere arată că, „în măsura în care sodiul se află în mod obișnuit în natură doar asociat cu alte elemente chimice”, ar fi posibil să se considere că anexa menționată impune să se ia în considerare numai cantitatea de sodiu care formează clorura de sodiu (
11
). Aceasta observă de asemenea că, în schimb, dacă cel de al doilea aspect al opțiunii ar fi reținut de Curte, astfel cum a susținut administrația franceză, o apă bogată în bicarbonat de sodiu ar putea să nu fie calificată cu „conținut scăzut de sodiu/sare”, în sensul anexei la Regulamentul nr. 1924/2006, chiar dacă aceasta ar avea conținut scăzut, chiar foarte scăzut de clorură de sodiu (
12
).
23.
În aceste condiții, considerăm că o problemă trebuie soluționată în prealabil, și anume cea a aplicabilității în speță a dispozițiilor Regulamentului nr. 1924/2006 și în special a celor conținute în anexa la acesta. La fel ca guvernele francez și elen, considerăm că Directiva 2009/54 introduce un regim specific pentru mențiunile care pot figura pe etichetele și în publicitatea referitoare la apele minerale naturale, împrejurare din care rezultă, în opinia noastră, că utilizarea mențiunilor nutriționale sau de sănătate prevăzute de Regulamentul nr. 1924/2006 este exclusă în general în privința acestei categorii speciale de produse alimentare (
13
). Neptune Distribution și Comisia susțin, dimpotrivă, că Regulamentul nr. 1924/2006 și Directiva 2009/54 ar avea un caracter complementar în ceea ce privește mențiunile care pot fi utilizate în legătură cu apele minerale naturale, însă această teză nu ne convinge în totalitate, ținând seama de modul de redactare și de raportul dintre actele dreptului Uniunii pertinente în cauză.
24.
Astfel, articolul 1 alineatul (5) litera (b) din Regulamentul nr. 1924/2006, care are drept obiect mențiunile nutriționale și de sănătate (
14
) înscrise pe produsele alimentare în general, prevede în mod expres că acest regulament se aplică fără a aduce atingere dispozițiilor Directivei 80/777 privind comercializarea apelor minerale naturale, căreia Directiva 2009/54 i s‑a substituit începând cu 16 iulie 2009 (
15
).
25.
În plus, anexa la acest regulament limitează doar la apele „altele decât apele minerale naturale reglementate de [Directiva 2009/54]” mențiunea nutrițională potrivit căreia un produs alimentar are „conținut scăzut de sodiu/sare”, utilizarea ei fiind autorizată de această anexă în anumite condiții. Ne pare clar că legiuitorul Uniunii a intenționat în acest caz să distingă apele minerale naturale, în măsura în care acestea constituie o categorie specială de produse alimentare, în privința căreia Directiva 2009/54 se aplică cu prioritate, chiar exclusiv, în domeniul reglementat de dispozițiile acesteia (
16
).
26.
Este adevărat că anexa la Regulamentul nr. 1924/2006 prevede o interdicție de utilizare a mențiunii nutriționale potrivit căreia un produs alimentar are „conținut foarte scăzut de sodiu/sare”, interdicție valabilă atât pentru apele minerale naturale, cât și pentru celelalte ape. Cu toate acestea, este vorba, în opinia noastră, despre o clarificare cu privire la un tip de mențiuni care nu este reglementat deloc de Directiva 2009/54. Această dispoziție specială din anexa la regulamentul amintit are astfel vocația de a se aplica apelor minerale naturale, care intră, în rest, în domeniul de aplicare al Directivei 2009/54. Respectiva dispoziție instituie însă o interdicție de utilizare a mențiunii respective în privința apelor minerale naturale și a celorlalte ape care are un caracter absolut, în sensul că, după cum prevede ultima teză a acestei dispoziții, interdicția se aplică independent de criteriul „valorii echivalente de sare” a sodiului. Prin urmare, aplicarea sa într‑o situație precum cea din litigiul principal nu depinde de interpretarea acestui criteriu.
27.
În schimb, în ceea ce privește mențiunea nutrițională „conținut scăzut de sodiu/sare”, evocată anterior, anexa la Regulamentul nr. 1924/2006, care autorizează utilizarea acesteia, putea contraveni în mod semnificativ cu anexa III la Directiva 2009/54, care reglementează utilizarea mențiunii „[c]orespunde pentru regim sărac în sodiu”, conflict de norme care a fost soluționat în favoarea acestei directive.
28.
Decurge de aici, în opinia noastră, că singurele indicații care pot permite să se sublinieze cantitatea scăzută de sodiu prezent într‑o apă minerală naturală sunt cele prevăzute de Directiva 2009/54, potrivit articolului 9 alineatul (2) coroborat cu anexa III la această directivă. Or, noțiunea „valoare echivalentă de sare”, a cărei interpretare este solicitată în prima întrebare preliminară, figurează numai în Regulamentul nr. 1924/2006, iar nu în directiva respectivă (
17
) și de altfel nici în Directiva 2000/13 (
18
).
29.
Cu toate acestea, precizăm, pentru orice eventualitate, că, referitor la interpretarea noțiunii„valoarea echivalentă de sare” în sensul anexei la regulamentul menționat, suntem de acord cu punctul de vedere exprimat de guvernele francez, elen și italian, precum și de Comisie (
19
) potrivit căruia cantitatea totală de sodiu prezent într‑un produs alimentar este unica bază pertinentă pentru calcularea „valorii echivalente de sare” a sodiului pe care îl conține acest produs alimentar.
30.
Astfel, Regulamentul nr. 1924/2006 și anexa la acesta nu efectuează o distincție între diferitele surse de sodiu prezent într‑un produs alimentar. În special, acestea nu evidențiază nicio diferență în funcție de eventuala asociere a sodiului cu ioni de bicarbonat sau cu ioni de clorură. Dimpotrivă, în mențiunile nutriționale analizate, anexa amintită stabilește o corelație directă între conținutul maxim de „sodiu” autorizat, indiferent de forma luată de sodiu, și „valoarea echivalentă de sare” din acest conținut de referință (
20
).
31.
Respectând aceeași logică, legiuitorul Uniunii a intenționat să evite orice confuzie între noțiunea de sodiu și noțiunea de sare (sau clorură de sodiu) în ceea ce privește, mai specific, comercializarea apelor minerale naturale, care este reglementată de Directiva 2009/54 (
21
), și informarea consumatorilor asupra produselor alimentare, care face în prezent obiectul Regulamentului nr. 1169/2011 (
22
).
32.
Aceste argumente de ordin literal se coroborează cu considerații de ordin teleologic. Astfel, după cum amintesc guvernul francez și Comisia, Regulamentul nr. 1924/2006 are drept obiective să se asigure atât loialitatea mențiunilor nutriționale și de sănătate, cât și un nivel ridicat de protecție a consumatorilor în acest domeniu (
23
). Or, obiectivele respective pot fi atinse pe deplin, în opinia noastră, numai dacă conținutul total de sodiu care se află într‑un produs alimentar, iar nu numai o parte – sub formă de clorură de sodiu –, se ia în considerare în raport cu mențiunile nutriționale autorizate în temeiul unei aplicări coroborate a articolului 8 din regulamentul amintit și a anexei la acesta.
33.
În sfârșit, Consiliul subliniază în mod întemeiat că „luarea în considerare a aportului global de sodiu, din toate sursele, corespunde unei practici științifice îndelungate în cadrul organismelor internaționale în domeniul alimentar” (
24
). Parlamentul European adaugă că, „în ceea ce privește obiectivul de reducere a aportului de sodiu, documentele OMS stabilesc în mod explicit o echivalență între sarea de masă (clorură de sodiu) și alte surse de sodiu, inclusiv, între altele, bicarbonatul de sodiu” (
25
).
34.
În consecință, considerăm că noțiunea „valoarea echivalentă de sare” în sensul anexei la Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretată că are în vedere cantitatea totală de sodiu conținută într‑un produs alimentar, sub toate formele sale, iar nu numai sodiul care poate fi asociat cu ioni de clorură (clorură de sodiu numită „sare de masă”).
B – Cu privire la aprecierea validității dispozițiilor prevăzute de Directiva 2000/13 și de Directiva 2009/54 (a doua întrebare)
1. Cu privire la conținutul și la întinderea întrebării adresate
35.
Cea de a doua întrebare preliminară este formulată cu titlu subsidiar. Aceasta este adresată numai în ipoteza în care, ca răspuns la prima întrebare, Curtea ar declara că trebuie să se țină seama de cantitatea totală de sodiu conținută într‑un produs alimentar, indiferent de forma acestui mineral, pentru calcularea conținutului „valorii echivalente de sare” a nivelului maxim de sodiu admis pentru a putea utiliza mențiunile nutriționale „conținut scăzut de sodiu/sare” și „conținut foarte scăzut de sodiu/sare” care sunt prevăzute de Regulamentul nr. 1924/2006.
36.
Această întrebare are drept obiect, în esență, aprecierea validității mai multor dispoziții ale dreptului derivat al Uniunii, a căror compatibilitate este pusă la îndoială de instanța de trimitere în raport, pe de o parte, cu articolul 6 alineatul (1) primul paragraf TUE, care a conferit cartei o valoare obligatorie, și, pe de altă parte, cu articolul 11 alineatul (1) și cu articolul 16 din cartă, referitoare la libertatea de exprimare și de informare și, respectiv, la libertatea de a desfășura o activitate economică (
26
), precum și cu articolul 10 din CEDO, referitor de asemenea la libertatea de exprimare (
27
).
37.
Instanța de trimitere arată că, în cazul în care ar rezulta că toate formele de sodiu prezente într‑un produs alimentar trebuie luate în considerare la calcularea „valorii echivalente de sare”, dispozițiile articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2000/13 și cele ale articolului 9 alineatele (1) și (2) din Directiva 2009/54 coroborate cu anexa III la această din urmă directivă, „interpretate în lumina relației de echivalență stabilite între sodiu și sare în anexa la Regulamentul nr. 1924/2006” (
28
), ar putea să inducă o restricție excesivă a libertăților menționate mai sus.
38.
În această privință, numai Neptune Distribution susține că dispozițiile de drept derivat al Uniunii care sunt menționate astfel în cea de a doua întrebare preliminară sunt contrare libertăților fundamentale protejate prin articolele 11, 16 și 52 din cartă și prin articolul 10 din CEDO, în măsura în care, potrivit interpretării date de cour administrative d’appel de Lyon, aceste dispoziții o privează de posibilitatea de a evidenția calitățile produsului său cu ajutorul unor informații privind compoziția acestuia care ar fi totuși exacte (
29
). Guvernele francez, elen și italian, precum și Parlamentul, Consiliul și Comisia consideră, dimpotrivă, că dispozițiile vizate din Directivele 2000/13 și 2009/54 nu încalcă articolul 6 alineatul (1) primul paragraf TUE coroborat cu articolul 11 alineatul (1) și cu articolul 16 din cartă și, prin urmare, că validitatea acestor dispoziții nu este afectată.
39.
Mai întâi, ridicăm problema caracterului operant al cererii de apreciere a validității formulate în acest mod de instanța de trimitere. Astfel, ne pare nerezonabil să se considere că o eventuală nevaliditate a acestor dispoziții din Directivele 2000/13 și 2009/54, care realizează o reformare a Directivei 80/777, poate decurge din faptul că dispoziții ale unui alt act, respectiv Regulamentul nr. 1924/2006, astfel cum ar fi interpretat de Curte, nu efectuează o distincție, în cazul de față, în ceea ce privește forma sodiului de care trebuie să se țină seama în raport cu valoarea acestui nutrient într‑un produs alimentar. Ne pare excepțional ca problema validității unui act de drept al Uniunii să fie, precum în speță, invocată într‑un cadru în care eventuala incompatibilitate cu carta ar decurge din efectul cumulat al dispozițiilor mai multor acte legislative distincte. În plus, amintim că aprecierea validității unui act efectuată de Curte în cadrul unei trimiteri preliminare trebuie să fie întemeiată în mod normal pe situația, de fapt și de drept, care exista în momentul în care acest act a fost adoptat (
30
).
40.
Pe de altă parte, după cum arată guvernul francez și Consiliul, având în vedere obiectul litigiului principal (
31
), întinderea celei de a doua întrebări preliminare este definită în mod incorect. În opinia noastră, ar trebui ca aprecierea validității solicitată Curții să se limiteze la dispozițiile articolului 9 alineatul (2) al doilea paragraf și ale anexei III la Directiva 2009/54, a căror aplicare coroborată este singura care poate fi pertinentă în speță (
32
). Întrucât nicio cerință specială în ceea ce privește mențiunile referitoare la compoziția de sodiu dintr‑un produs alimentar nu figurează la articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2000/13, care formulează doar norme „cu caracter general și orizontal” (
33
), validitatea acestei din urmă dispoziții nu poate fi afectată de considerațiile prezentate de instanța de trimitere.
41.
Prin urmare, apreciem că ar trebui ca a doua întrebare preliminară să fie reformulată. În orice caz, considerăm că nevaliditatea unor acte de drept derivat al Uniunii care este dedusă de Neptune Distribution dintr‑o pretinsă incompatibilitate cu dispoziții ale cartei nu poate fi admisă într‑un context precum cel din cauză (
34
), iar aceasta în mai ales în raport cu motivele care urmează.
2. Cu privire la justificarea și la proporționalitatea restricțiilor în discuție
42.
Nu există nicio îndoială că dispozițiile Directivei 2009/54 avute în vedere constituie o restricție privind drepturile fundamentale consacrate la articolele 11 și 16 din cartă, întrucât acestea limitează posibilitatea societăților care comercializează ape minerale naturale de a decide liber cu privire la conținutul mențiunilor pe care le utilizează în mesajele comerciale referitoare la aceste produse.
43.
Cu toate acestea, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că libertatea de a desfășura o activitate comercială garantată la articolul 16 din cartă nu constituie o prerogativă absolută și că utilizarea acesteia poate fi restrânsă, așadar, în mod valabil de legiuitorul Uniunii (
35
). Situația este aceeași și pentru libertatea de exprimare și de informare protejată prin articolul 11 din cartă (
36
). Rezultă însă din articolul 52 alineatul (1) din cartă, pe de o parte, că „[o]rice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute prin prezenta cartă trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestor drepturi și libertăți” și, pe de altă parte, că „[p]rin respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți”.
44.
În primul rând, constatăm că, în speță, restrângerile de origine legală care rezultă din aplicarea dispozițiilor vizate în cauză nu afectează substanța libertății de exprimare și de informare și a libertății de a desfășura o activitate comercială recunoscute la articolul 11 și, respectiv, la articolul 16 din cartă. Deși aceste dispoziții au drept obiect reglementarea și fixarea cadrului privind utilizarea libertăților respective, în special în ceea ce privește mențiunile referitoare la conținutul de sodiu în etichetarea și în publicitatea referitoare la apele minerale naturale, acestea nu sunt însă de natură să aducă „atingere însuși conținutului” acestor libertăți (
37
), întrucât persoanele cărora li se aplică aceste norme își păstrează facultatea de a se exprima și de a informa consumatorii, precum și dreptul de a‑și desfășura activitatea economică în cadrul definit în mod proporțional de dreptul Uniunii.
45.
În al doilea rând, reamintim că principiul proporționalității impune, potrivit jurisprudenței Curții, ca actele instituțiilor Uniunii să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea în cauză, fiind stabilit că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate (
38
).
46.
În legătură cu finalitățile dispozițiilor Directivei 2009/54, subliniem, la fel ca guvernele și instituțiile care au prezentat observații în fața Curții, că restrângerile pe care le introduc respectă „[s]copurile de bază [privind] protejarea sănătății consumatorilor, prevenirea inducerii în eroare a consumatorilor și asigurarea unei comercializări corecte” (
39
). Or, „protecția sănătății umane” și „protecția consumatorilor” la un „nivel ridicat” constituie obiective legitime de interes general a căror realizare este prevăzută de Uniune, astfel cum reiese din mai multe dispoziții ale Tratatului FUE și ale cartei (
40
).
47.
În ceea ce privește protecția sănătății consumatorilor, legătura dintre acest obiectiv, care este consacrat la articolul 35 din cartă, și adoptarea Directivei 2009/54 reiese în mod evident din modul de redactare a dispozițiilor acesteia și în special din considerentul (5), citat mai sus, și din articolul 9 alineatul (2) din aceasta.
48.
În această privință, guvernul francez și Comisia subliniază că menționarea unui conținut scăzut de sare (clorură de sodiu), în etichetare și/sau în publicitatea referitoare la apele minerale naturale, ar putea fi percepută de cumpărători ca prezentând un avantaj nutrițional, în condițiile în care o astfel de mențiune face abstracție de conținutul total de sodiu, în pofida avizelor științifice prin care se recomandă reducerea consumului de sodiu din motive medicale (
41
). Dimpotrivă, Neptune Distribution reproșează dispozițiilor de drept derivat vizate că nu fac nicio distincție între, pe de o parte, clorura de sodiu, al cărei consum excesiv ar fi în mod notoriu nefast pentru sănătate, și, pe de altă parte, bicarbonatul de sodiu prezent în anumite ape minerale. Instanța de trimitere consideră că „există o îndoială serioasă cu privire la echivalența, în raport cu riscurile pentru sănătatea persoanelor care suferă de hipertensiune și mai general pentru sănătatea consumatorului european, între consumul de ape bogate în bicarbonat de sodiu și ape bogate în clorură de sodiu”, în special în raport cu diverse avize emise de Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară (denumită în continuare „AESA”) (
42
).
49.
Considerăm, pe de o parte, că, în stadiul actual al cunoștințelor științifice, nu este posibil să se adopte o poziție fermă în legătură cu caracterul nociv sau nu, în special față de hipertensiunea arterială, al unui consum mare de sodiu în stare de bicarbonat sau în stare de clorură (
43
). Prin urmare, în temeiul principiului precauției (
44
), de care legiuitorul Uniunii are obligația să țină seama (
45
), ne pare adecvat să se interzică distribuitorilor de ape minerale naturale să utilizeze o indicație care se întemeiază pe un conținut scăzut de sare (clorură de sodiu), însă omite aportul global de sodiu care poate rezulta din prezența, eventual puternică, a bicarbonatului de sodiu din aceste ape. Este totodată necesar, în opinia noastră, ca acești distribuitori să nu fie autorizați să specifice, astfel cum dorește Neptune Distribution, diferența care ar exista între diversele forme de aport de sodiu în mențiunile referitoare la produsele lor, întrucât o asemenea mențiune poate induce în eroare consumatorii în legătură cu beneficiile posibile pentru sănătatea lor ale consumului de sodiu sub alte forme decât sarea de masă (
46
).
50.
Pe de altă parte, reiese din Hotărârea Deutsches Weintor (
47
) că, deși o mențiune ar putea fi exactă în sine, interzicerea acesteia este legitimă din moment ce respectiva mențiune se dovedește fragmentată. În acea cauză, fiind sesizată cu o cerere privind aprecierea validității dispozițiilor Regulamentului nr. 1924/2006, în special în raport cu articolul 16 din cartă, Curtea a considerat compatibile cu articolul 6 alineatul (1) primul paragraf TUE dispozițiile respective, care interzic fără excepție unui producător sau unui distribuitor de vinuri să utilizeze o mențiune de sănătate de tipul celei care era în discuție în litigiul principal (
48
), ținând seama de caracterul său incomplet, chiar dacă aceasta putea fi veridică (
49
). Prin urmare, legiuitorul Uniunii a putut considera în mod întemeiat că este necesar să se evite utilizarea de mențiuni eventual exacte, însă ambigue, care privează consumatorii de posibilitatea de a‑și controla consumul în mod avizat, în cauza respectivă în ceea ce privește băuturile alcoolice, iar în prezenta cauză în ceea ce privește sodiul conținut în apele minerale naturale.
51.
În legătură cu informarea consumatorilor cu privire la caracteristicile esențiale ale unor produse precum apele minerale naturale, subliniem mai întâi că respectarea acestui obiectiv de interes general este strâns legată în speță de cel evocat anterior, care ține de protecția sănătății umane, și că, prin urmare, unele considerații prezentate mai sus pot fi de asemenea relevante în această privință. Pe de altă parte, este necesar să se precizeze că libertatea de exprimare și de informare garantată de articolul 11 din cartă include informațiile cu caracter comercial, în special în scop publicitar, în lumina a ceea ce este valabil pentru articolul 10 din CEDO (
50
).
52.
În prezenta cauză se poate observa că, deși părțile care au prezentat observații în fața Curții se întemeiază de regulă pe necesitatea de a proteja consumatorii prin intermediul unor informații precise și exacte, acestea formulează propuneri de răspuns diametral opuse raportându‑se totuși la aceleași temei (
51
). În opinia noastră, având în vedere pozițiile adoptate de organismele internaționale citate mai sus (
52
), este efectiv necesar ca distribuitorii de ape minerale naturale să ofere informații atât clare, cât și complete cu privire la cantitatea totală de sodiu conținută în acestea, astfel încât un consumator normal avizat să poată face alegerea în deplină cunoștință de cauză dintre toate produsele similare care îi sunt propuse (
53
), ceea ce presupune să nu fie întreținută nicio confuzie în această privință, nici chiar în cazul eventualei exactități a informației date (
54
).
53.
În sfârșit, în ceea ce privește caracterul adecvat al mijloacelor utilizate de legiuitorul Uniunii pentru a atinge cele două obiective enumerate mai sus, Neptune Distribution susține că restricțiile privind libertățile de informare și de a desfășura o activitate economică rezultate din dispozițiile avute în vedere în cea de a doua întrebare preliminară ar fi disproporționate în raport cu aceste obiective.
54.
Cu toate acestea, potrivit jurisprudenței Curții, „trebuie să se recunoască legiuitorului comunitar o largă putere de apreciere într‑un domeniu precum cel din speță, care implică luarea de către acesta a unor decizii de natură politică, economică și socială, în cadrul cărora trebuie să efectueze aprecieri complexe”, împrejurare din care rezultă că „controlul jurisdicțional al legalității acestor acte nu poate fi decât limitat” și că „numai caracterul vădit inadecvat al unei măsuri adoptate în acest domeniu în raport cu obiectivul pe care instituțiile competente urmăresc să îl atingă poate afecta legalitatea unei astfel de măsuri” (
55
).
55.
În special, în legătură cu aprecierea elementelor de fapt de ordin științific și tehnic deosebit de complexe pentru a determina natura și întinderea măsurilor pe care le adoptă legiuitorul Uniunii într‑un asemenea context, este cert că instanțele Uniunii nu pot să substituie prin aprecierea lor cu privire la astfel de elemente pe cea a instituțiilor, care sunt singurele cărora Tratatul CE le‑a încredințat această sarcină (
56
). Reiese de asemenea din jurisprudență că „puterea de apreciere de care dispun autoritățile competente în privința stabilirii echilibrului corect dintre libertatea de exprimare și obiectivele respective este variabilă pentru fiecare dintre obiectivele care justifică limitarea acestui drept și depinde de natura activităților în discuție” și că marja de apreciere lăsată Curții pare mai vastă în special în raport cu utilizarea comercială – așadar, lucrativă – a libertății de exprimare, mai ales în mesaje cu caracter publicitar (
57
).
56.
În speță, considerăm că, având în vedere larga putere de apreciere a datelor științifice și tehnice care trebuie recunoscută legiuitorului Uniunii în materie și având în vedere necesitatea pentru acesta de a ține seama de principiul precauției amintit mai sus (
58
), s‑a putut considera în mod rezonabil că obiectivele urmărite în mod legitim de dispozițiile Directivei 2009/54 în discuție nu puteau fi atinse prin măsuri mai puțin restrictive în privința libertăților invocate în cauză, în cadrul unei comunicări de natură comercială, de Neptune Distribution.
57.
În plus, la fel ca guvernul francez, Parlamentul, Consiliul și Comisia, subliniem că restrângerea acestor libertăți este moderată în realitate, întrucât distribuitorii de ape minerale naturale continuă să fie liberi să informeze consumatorii cu privire la compoziția acestor ape și în special cu privire la conținutul scăzut de sodiu al acestora utilizând, în etichetarea și în publicitatea lor, mențiuni care sunt autorizate în mod expres de legiuitorul Uniunii, și anume cele care figurează în anexa III la Directiva 2009/54, sau mențiuni care ar fi eventual admise de legiuitorii statelor membre (
59
).
58.
Ținând seama de toate aceste elemente, considerăm că, prin adoptarea dispozițiilor articolului 9 alineatul (2) al doilea paragraf și ale anexei III la Directiva 2009/54, legiuitorul Uniunii nu a depășit limitele impuse de respectarea principiului proporționalității în raport cu articolele 11 și 16 și cu articolul 52 alineatul (1) din cartă.
V – Concluzie
59.
Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Conseil d’État (Franța) după cum urmează:
„1)
Dispoziția anexei la Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 decembrie 2006 privind mențiunile nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare, referitoare la condițiile de admitere a mențiunii nutriționale «conținut scăzut de sodiu/sare», nu are vocația de a se aplica apelor minerale naturale. În schimb, anexa respectivă interzice în mod expres utilizarea mențiunii «conținut foarte scăzut de sodiu/sare» pentru apele minerale naturale.
2)
Dispozițiile articolului 9 alineatul (2) al doilea paragraf și ale anexei III la Directiva 2009/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 iunie 2009 privind exploatarea și comercializarea apelor minerale naturale sunt valide.”
(
1
)   Limba originală: franceza.
(
2
)   JO L 404, p. 9, rectificare în JO 2007, L 12, p. 3, Ediție specială, 15/vol. 18, p. 244.
(
3
)   Deși Curtea a interpretat deja mai multe dispoziții ale Regulamentului nr. 1924/2006, aceasta nu a fost, în schimb, chemată niciodată să se pronunțe în privința anexei menționate.
(
4
)   Sodiul care figurează în lista „nutrienților” prevăzută la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006.
(
5
)   JO L 109, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 9.
(
6
)   JO L 164, p. 45. Prin această directivă, aplicabilă de la 16 iulie 2009, s‑a procedat la reformarea și la abrogarea Directivei 80/777/CEE a Consiliului din 15 iulie 1980 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind exploatarea și comercializarea apelor minerale naturale (JO L 229, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 5, p. 117).
(
7
)   Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2011 privind informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1924/2006 și (CE) nr. 1925/2006 ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 87/250/CEE a Comisiei, a Directivei 90/496/CEE a Consiliului, a Directivei 1999/10/CE a Comisiei, a Directivei 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului, a Directivelor 2002/67/CE și 2008/5/CE ale Comisiei și a Regulamentului (CE) nr. 608/2004 al Comisiei (JO L 304, p. 18).
(
8
)   A se vedea nota de subsol 6 din prezentele concluzii.
(
9
)   Articolul R. 112‑7 din Codul consumului transpune articolul 2 din Directiva 2000/13 în dreptul francez. În versiunea în vigoare în perioada cuprinsă între 25 noiembrie 2005 și 13 decembrie 2014, acesta prevedea la primul paragraf că „[e]tichetarea și normele în conformitate cu care se realizează nu trebuie să fie de natură a induce cumpărătorul sau consumatorul în eroare, în special asupra caracteristicilor produsului alimentar și în special asupra […] calităților, compoziției” și, la al patrulea paragraf, că „[i]nterdicțiile sau restricțiile prevăzute mai sus se aplică, de asemenea, publicității și prezentării produselor alimentare”.
(
10
)   A se vedea punctul 11 din prezentele concluzii. Aceste două mențiuni sunt autorizate numai dacă produsul nu conține mai mult de o cantitate definită de sodiu (respectiv, „0,12 g” și „0,04 g” de sodiu „per 100 g sau per 100 ml”) sau valoarea echivalentă de sare din această cantitate de sodiu.
(
11
)   Neptune Distribution susține că o altă metodă de calculare a valorii echivalente de sare ar fi neadaptată întrucât, în apele minerale naturale, sodiul ar fi asociat în principal cu bicarbonatul și numai o parte scăzută din sodiu s‑ar asocia cu clorurile pentru a forma sarea.
(
12
)   Rezultatul practic al acestei din urmă interpretări ar fi că distribuitorul unei ape minerale naturale cu conținut scăzut de clorură de sodiu, dar bogată în bicarbonat de sodiu nu ar putea utiliza o mențiune referitoare la conținutul scăzut de sare (sau de clorură de sodiu) al produsului său din moment ce, chiar presupunând că aceasta este exactă, o astfel de mențiune ar fi de natură să inducă în eroare cumpărătorii în ceea ce privește conținutul total de sodiu al acestei ape.
(
13
)   Guvernul francez subliniază că, în litigiul principal, atât instanța de primă jurisdicție, cât și cea de apel au considerat că decizia prin care s‑au interzis mențiunile în litigiu se întemeia în mod greșit pe Regulamentul nr. 1924/2006, dar că aceasta putea fi justificată în temeiul Directivei 80/777, devenită Directiva 2009/54. Guvernul francez observă că instanța de trimitere nu contestă această analiză, însă adresează totuși prima întrebare întrucât consideră că dispozițiile aplicabile în opinia acesteia, în speță – și anume articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2000/13, precum și articolul 9 alineatele (1) și (2) din Directiva 2009/54 și anexa III la aceasta – trebuie coroborate cu noțiunea „valoarea echivalentă de sare” care figurează în anexa la Regulamentul nr. 1924/2006 (a se vedea punctul 37 din prezentele concluzii).
(
14
)   Astfel cum au fost definite la articolul 2 alineatul (2) al patrulea și al cincilea paragraf din regulamentul amintit. Cu privire la diferențele dintre aceste două categorii de mențiuni și raportul dintre dispozițiile aferente acestora, a se vedea în special Hotărârea Ehrmann (C‑609/12, EU:C:2014:252, punctul 25 și urm.).
(
15
)   Guvernul elen arată că nu se poate susține că noțiunea de mențiune nutrițională, în sensul Regulamentului nr. 1924/2006, nu poate fi în niciun caz diferită de noțiunea de etichetare care este reglementată de Directiva 2009/54, întrucât, în definitiv, este vorba despre protecția acelorași interese juridice, respectiv atât protecția sănătății și a consumatorilor, cât și protecția liberei circulații a mărfurilor și a unei concurențe solide.
(
16
)   Un tratament specific este rezervat apelor minerale naturale și în Directiva 2000/13 [a se vedea articolul 2 alineatul (1) litera (b)], precum și în Regulamentul nr. 1169/2011, care înlocuiește această directivă (a se vedea trimiterile în favoarea dispozițiilor dreptului Uniunii corespunzătoare apelor minerale naturale și care figurează la articolele 7 și 29 și în anexa V la acest regulament).
(
17
)   Printr‑o aplicare coroborată a dispozițiilor respective din Directiva 2009/54, mențiunea „[c]orespunde pentru regim sărac în sodiu ” poate fi utilizată pentru apele minerale naturale al căror „[c]onținut[…] de sodiu este mai mic de 20 mg/l”, criteriu care nu se referă la o eventuală valoare echivalentă de sare. Observăm că această mențiune, al cărei conținut este perfect explicit pentru un consumator mediu, are legătură nu numai cu o valoare referitoare la aportul de sodiu, ci, printr‑o trimitere la regimul menționat, cu o valoare absolută a acestui aport.
(
18
)   Aceasta se explică și prin informația chimică potrivit căreia apele minerale naturale nu conțin sare (clorură de sodiu) ca atare. Astfel cum au subliniat guvernul francez și Consiliul, acestea pot conține elementele minerale precum sodiul, bicarbonatul și clorura numai în mod separat, iar nu ansamblurile pe care acestea din urmă le pot forma, precum bicarbonatul de sodiu sau clorura de sodiu, întrucât ionii fiecăruia dintre elementele respective sunt dizolvați în aceste lichide.
(
19
)   Parlamentul European și Consiliul au adoptat o poziție numai cu privire la răspunsul care trebuie dat la cea de a doua întrebare preliminară. Cu toate acestea, anumite elemente conținute în observațiile lor aduc lămuriri utile și pentru prima întrebare preliminară.
(
20
)   A se vedea nota de subsol 10 din prezentele concluzii.
(
21
)   Amintim că directiva menționată face trimitere doar la „sodiul” prezent în aceste ape (a se vedea anexa III).
(
22
)   Potrivit considerentului (37) al Regulamentului nr. 1169/2011, „[pentru] înțelegerea cu ușurință a informațiilor furnizate pe etichetă de către consumatorul final”, „ar trebui să se utilizeze pe etichetă termenul «sare» în locul termenului corespunzător al nutrientului «sodiu»”. În plus, anexa I punctul 11 la acesta prevede, în ceea ce privește „declarația nutrițională” impusă de acest regulament, că „conținutul de sare echivalent [trebuie să fie] calculat utilizând formula: sare = sodiu × 2,5”, iar documentul Comisiei intitulat „Întrebări și răspunsuri privind aplicarea Regulamentului (UE) nr. 1169/2011”, din 31 ianuarie 2013, adaugă că „cantitatea totală de sodiu din produsul alimentar” trebuie luată în considerare în această privință (a se vedea punctul 3.25).
(
23
)   A se vedea în special considerentele (1), (2), (9) și (10), precum și articolul 1 alineatul (1) din regulamentul menționat, în plus față de punctul 6 din expunerea de motive la propunerea [COM(2003) 424 final] care a condus la adoptarea acestuia.
(
24
)   Consiliul menționează printre altele directivele Codex Alimentarius – organul comun al Organizației Națiunilor Unite pentru Alimentație și Agricultură (FAO) și al Organizației Mondiale a Sănătății (OMS) –, unele dintre ele „privind etichetarea nutrițională” (CAC/GL 2‑1985, astfel cum au fost revizuite în 2013), iar celelalte, „pentru utilizarea mențiunilor referitoare la nutriție și la sănătate” (CAC/GL 23‑1997, astfel cum au fost revizuite în 2004). Observăm că considerentul (7) al Regulamentului nr. 1924/2006 face trimitere în mod expres la acestea din urmă.
(
25
)   Parlamentul citează printre altele un document al OMS intitulat „Réduire les apports en sel au niveau des populations, Rapport du forum et de la réunion technique OMS 5‑7 octobre 2006, Paris, France” (accesibil la adresa de internet: http://apps.who.int/iris/handle/10665/43712), care prevede că, „[î]n sensul […] prezentului raport, […] termenul sare se aplică indiferent de aportul de sodiu sau de clorură de sodiu. Termenul de reducere a aporturilor alimentare de sare desemnează reducerea aportului total de sodiu provenit din toate sursele alimentare” (p. 3, subliniere în original).
(
26
)   Cu privire la conținutul acestei libertăți, a se vedea „Explicații cu privire la Carta drepturilor fundamentale” (JO 2007, C 303, p. 17), care trebuie – conform articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și articolului 52 alineatul (7) din cartă – luate în considerare la interpretarea acesteia.
(
27
)   Reiese din articolul 52 alineatul (3) din cartă că, în măsura în care aceasta conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin CEDO, înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de convenția menționată, fără ca acest principiu să împiedice însă dreptul Uniunii să confere o protecție mai largă. Precizăm că această dispoziție este pertinentă în ceea ce privește articolul 11 din cartă, al cărui conținut corespunde celui al articolului 10 din CEDO, iar nu în ceea ce privește articolul 16 din aceasta, care nu are o dispoziție echivalentă în CEDO.
(
28
)   Instanța de trimitere explică respectiva „relație de echivalență” subliniind că, pentru a defini pragurile sub care mențiunile „conținut scăzut [sau] conținut foarte scăzut de sodiu/sare” sunt autorizate, anexa la Regulamentul nr. 1924/2006 se referă, fără a face deosebire, la conținutul de sodiu al unui produs alimentar sau la „valoarea echivalentă de sare” a acestuia.
(
29
)   Din moment ce o apă minerală naturală poate conține nu clorură de sodiu (sare), ci numai ioni de clorură sau ioni de sodiu prezenți în mod independent unii de ceilalți (a se vedea nota de subsol 18 din prezentele concluzii), în ceea ce ne privește, apreciem că mențiunile în discuție în litigiul principal sunt inexacte.
(
30
)   A se vedea Hotărârea SAM Schiffahrt și Stapf (C‑248/95 și C‑249/95, EU:C:1997:377, punctul 46).
(
31
)   Acest guvern subliniază în mod întemeiat că îndoielile instanței de trimitere privesc numai validitatea interdicției de a menționa conținutul scăzut de sare sau de clorură de sodiu al unei ape minerale naturale bogate în bicarbonat de sodiu, iar nu validitatea interdicției generale a unei etichetări care poate induce în eroare consumatorul sau care atribuie unui produs alimentar efecte sau proprietăți pe care nu le are.
(
32
)   Considerăm că alineatul (1) și primul paragraf al alineatului (2) ale articolului 9 amintit sunt menționate în mod greșit de instanța de trimitere, din moment ce doar al doilea paragraf al acestui alineat (2) face trimitere la anexa III la Directiva 2009/54, singura care conține mențiunile autorizate și criteriile lor de aplicare, care fac de fapt obiectul celei de a doua întrebări preliminare.
(
33
)   A se vedea considerentele (4) și (5) ale Directivei 2000/13. Potrivit considerentului (8) al Directivei 2009/54, aceasta stabilește „completări și derogări” necesare în raport cu „norme[le] generale” edictate de Directiva 2000/13.
(
34
)   Cu titlu de comparație, în Hotărârea Digital Rights Ireland și alții (C‑293/12 și C‑594/12, EU:C:2014:238), mizele ingerințelor care au determinat Curtea să declare nevalidă directiva vizată de acea cauză, ca urmare a lipsei proporționalității, aveau o cu totul altă importanță.
(
35
)   A se vedea în special Concluziile avocatului general Mazák prezentate în cauza Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:189, punctul 66 și urm.), precum și Hotărârea Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 45 și jurisprudența citată).
(
36
)   A se vedea Hotărârile Schmidberger (C‑112/00, EU:C:2003:333, punctul 79) și Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222, punctul 26). Explicațiile cu privire la articolul 11 din cartă, menționate mai sus, precizează că restrângerile legale aduse dreptului la libertatea de exprimare care este garantat de aceasta trebuie să respecte condițiile prevăzute la articolul 10 alineatul (2) din CEDO.
(
37
)   A se vedea în special Hotărârile Karlsson și alții (C‑292/97, EU:C:2000:202, punctul 45 și urm.), Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:526, punctele 54 și 57), precum și Digital Rights Ireland și alții (C‑293/12 și C‑594/12, EU:C:2014:238, punctele 39 și 40).
(
38
)   A se vedea în special Hotărârea Schaible (C‑101/12, EU:C:2013:661, punctul 29 și jurisprudența citată).
(
39
)   A se vedea considerentul (5) al Directivei 2009/54.
(
40
)   În prelungirea articolelor 9 și 12 TFUE (privind dispoziții cu aplicabilitate generală) și a articolului 114 alineatul (3) TFUE (privind apropierea legislațiilor statelor membre), articolul 168 alineatul (1) TFUE și articolul 169 alineatul (1) TFUE confirmă că „[î]n definirea și punerea în aplicare a tuturor politicilor și acțiunilor Uniunii se asigură un nivel ridicat de protecție a sănătății umane”, precum și un „nivel ridicat de protecție a consumatorilor”, dispoziții al căror conținut a fost ridicat la rangul de „principii” la articolul 35 și, respectiv, la articolul 38 din cartă (a se vedea „Explicații cu privire la cartă”, menționate mai sus).
(
41
)   Guvernul francez arată că rezultatele cercetării internaționale colectate de diferitele autorități sanitare, în special OMS, conduc la stabilirea unei legături directe între un consum excesiv de sodiu și riscurile de hipertensiune arterială, precum și patologiile cardiovasculare și renale asociate acestui risc.
(
42
)   Potrivit deciziei de trimitere, ar reieși din înscrisurile din dosarul național și în special dintr‑un aviz al AESA din 21 aprilie 2005 că creșterea tensiunii arteriale este principalul efect indezirabil identificat în legătură cu un aport de sodiu crescut. Deși sodiul este responsabil în cea mai mare parte pentru aceasta, ionii de clorură ar avea de asemenea un rol în creșterea tensiunii arteriale legate de un consum considerabil de sare. Mai multe studii ar urmări să demonstreze că un regim bogat în bicarbonat de sodiu nu are același efect indezirabil ca un regim bogat în clorură de sodiu pentru persoanele care suferă de hipertensiune. Într‑un aviz publicat în iunie 2011, AESA ar fi refuzat să includă în lista mențiunilor de sănătate autorizate, prevăzută la articolul 13 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1924/2006, mențiunea potrivit căreia bicarbonatul de sodiu nu are efecte indezirabile asupra tensiunii arteriale, pentru motivul că studiul prezentat în susținerea acestei mențiuni nu prezenta garanții metodologice suficiente, însă, potrivit instanței de trimitere, doar această circumstanță nu permite să se afirme că bicarbonatul de sodiu trebuie considerat că poate induce sau agrava hipertensiunea arterială în același temei și în aceleași proporții ca și clorura de sodiu.
(
43
)   Conținutul articolului prezentat de Neptune Distribution (Helwig, J.‑J., „À l’instar du chlorure de sodium, le bicarbonate de sodium doit‑il être considéré comme pouvant induire ou aggraver l’hypertension artérielle?”, Médecine et nutrition, 2008, volumul 44, nr. 1, p. 29-37) ne pare neconcludent în acest sens, dat fiind că nu se stabilește nici că această publicare provine de la o autoritate științifică recunoscută, nici că ea ar reprezenta reflectarea unui consens medical actual. De altfel, chiar autorul acestuia arată că articolul respectiv „nu urmărește să tranșeze problema [ridicată în titlul său], ci mai degrabă să expună, în modul cel mai obiectiv posibil, datele experimentale generate în acest domeniu […] în ultimele două decenii”.
(
44
)   Rezultă din acest principiu, astfel cum a fost interpretat de Curte, că, „în cazul în care persistă anumite incertitudini cu privire la existența sau la întinderea riscurilor privind sănătatea persoanelor, pot fi luate măsuri de protecție fără a trebui să se aștepte demonstrarea deplină a caracterului real și grav al acestor riscuri” și că este suficient să persiste „probabilitatea unui prejudiciu real pentru sănătatea publică în ipoteza realizării riscului” (Hotărârea Acino/Comisia, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, punctele 57 și 58, precum și jurisprudența citată), având în vedere în special „cele mai fiabile date științifice disponibile și […] cele mai recente rezultate ale cercetării internaționale” (Hotărârea Afton Chemical, C‑343/09, EU:C:2010:419, punctul 60).
(
45
)   A se vedea în special Hotărârea Alliance for Natural Health și alții (C‑154/04 și C‑155/04, EU:C:2005:449, punctul 68 și jurisprudența citată).
(
46
)   Guvernul francez arată în mod întemeiat că o mențiune prin care se subliniază conținutul scăzut de sare (clorură de sodiu) al unei ape minerale naturale care este, pe de altă parte, foarte bogată în bicarbonat de sodiu este de natură să mascheze aportul important de sodiu al unei astfel de ape și poate incita, așadar, la un consum excesiv al acestei ape, care poate conduce la o depășire a normei de aport zilnic de sodiu recomandate de OMS.
(
47
)   C‑544/10, EU:C:2012:526.
(
48
)   Curtea a declarat că noțiunea „mențiuni de sănătate” în sensul regulamentului menționat, care sunt interzise în mod normal pentru băuturile alcoolice, acoperă o descriere precum „ușor de digerat”, însoțită de menționarea unui conținut redus de acizi, substanțe percepute ca negative de un număr mare de consumatori (ibidem, punctul 41).
(
49
)   Curtea a subliniat că mențiunea în litigiu, presupunând că poate fi considerată corectă în materialitatea sa, se dovedește totuși incompletă și, așadar, ambiguă, chiar înșelătoare, în sensul că aceasta evidențiază caracterul ușor de digerat al vinului în cauză, trecând totodată sub tăcere faptul că riscurile inerente consumului de băuturi alcoolice nu sunt nicidecum înlăturate sau limitate de buna digerare (ibidem, punctul 50 și urm.). De asemenea, în Hotărârea Teekanne (C‑195/14, EU:C:2015:361, punctele 36-41), Curtea a subliniat că etichetarea unui produs alimentar, privită în mod global, poate să fie de natură să inducă în eroare un consumator mediu, în pofida faptului că lista ingredientelor pe care o conține este exactă.
(
50
)   A se vedea în special Hotărârile Germania/Parlamentul și Consiliul (C‑380/03, EU:C:2006:772, punctul 155) și Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222, punctul 27 și jurisprudența citată), precum și Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Hachette Filipacchi Presse Automobile și Dupuy împotriva Franței (nr. 13353/05, § 30 și jurisprudența citată, 5 martie 2009).
(
51
)   Astfel, Neptune Distribution arată că difuzarea unei informații așa‑zis exacte (a se vedea rezervele noastre exprimate la nota de subsol 29 din prezentele concluzii) referitoare la compoziția unei ape minerale naturale bogate în bicarbonat de sodiu, însă cu conținut scăzut de clorură de sodiu ar contribui la protecția consumatorilor, ajutându‑i să aleagă bine elementele care constituie regimul lor alimentar, în timp ce guvernul francez susține că restricțiile prevăzute de Directivele 2000/13 și 2009/54 în privința unor mențiuni precum cele în discuție în litigiul principal sunt adecvate și necesare pentru a permite consumatorilor să facă o alegere clară, care corespunde cel mai bine nevoilor lor nutriționale.
(
52
)   În special avizele OMS și AESA evocate la notele de subsol 25 și 42 din prezentele concluzii.
(
53
)   Chiar dacă Regulamentul nr. 1169/2011 nu se aplică în speță (a se vedea punctul 7 din prezentele concluzii), considerăm că este util să subliniem că preocuparea de a informa în cele mai bune condiții consumatorii pentru a le permite să își „aleagă” produsele alimentare „în cunoștință de cauză” apare în mai multe rânduri în acest regulament, în special în ceea ce privește elemente nutriționale precum sodiul [a se vedea în special considerentele (3), (4), (10), (34), (36) și (37), precum și articolul 3 alineatul (1) și articolul 4]. A se vedea de asemenea Cartea albă a Comisiei intitulată „Strategie pentru Europa privind problemele de sănătate legate de alimentație, excesul de greutate și obezitate” [COM(2007) 279 final, p. 5 și urm.].
(
54
)   A se vedea punctul 50 din prezentele concluzii și, prin analogie, Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Markt intern Verlag GmbH și Klaus Beermann împotriva Germaniei (20 noiembrie 1989, nr. 10572/83, seria A nr. 165, § 35).
(
55
)   A se vedea în special Hotărârile Alliance for Natural Health și alții (C‑154/04 și C‑155/04, EU:C:2005:449, punctul 52), Germania/Parlamentul și Consiliul (C‑380/03, EU:C:2006:772, punctul 145 și jurisprudența citată), precum și Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, punctul 125 și jurisprudența citată), sublinierea noastră.
(
56
)   A se vedea Hotărârile Nickel Institute (C‑14/10, EU:C:2011:503, punctul 60) și Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, punctul 60 și jurisprudența citată).
(
57
)   A se vedea în special Hotărârile Germania/ European și Consiliul (C‑380/03, EU:C:2006:772, punctul 155) și Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222, punctul 27), precum și Concluziile noastre prezentate în cauza Novo Nordisk (C‑249/09, EU:C:2010:616, punctul 46 și urm.). De asemenea, Curtea Europeană a Drepturilor Omului își exercită competența de control în mod ponderat și lasă o marjă de apreciere, a cărei amploare variază în funcție de tipurile de utilizare a libertății de exprimare și de contextul acestora, marja lăsată fiind în mod clar mai vastă în domeniul comercial (a se vedea în special Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârile Ahmed și alții împotriva Regatului Unit, nr. 22954/93, § 61, CEDO 1998‑VI, § 61, și Remuszko împotriva Poloniei, nr. 1562/10, § 64 și jurisprudența citată, 16 iulie 2013).
(
58
)   A se vedea punctul 49 din prezentele concluzii.
(
59
)   În această privință, Consiliul și Comisia subliniază că mențiunile care sunt prevăzute în respectiva anexă III permit informarea consumatorului atât în legătură cu gradul general de mineralizare a unei ape minerale naturale (a se vedea de exemplu mențiunea „puternic mineralizată”), cât și în legătură cu elementele caracteristice ale apei (a se vedea de exemplu mențiunile „hidrogencarbonatată”, „clorurată” și „sodică”) sau cu capacitatea apei de a răspunde unui regim specific (prin intermediul mențiunii „corespunde pentru regim sărac în sodiu ”, care este cea mai adecvată în opinia noastră, cu condiția ca apa minerală naturală în cauză să aibă un conținut de sodiu mai mic de 20 mg/l, astfel cum prevede această dispoziție). Acestea adaugă în mod întemeiat că faptul că niciunul dintre statele membre nu a recurs la posibilitatea – prevăzută la articolul 9 alineatul (2) al treilea paragraf din Directiva 2009/54 – de a autoriza alte indicații decât cele enumerate în anexa III este un indiciu concret cu privire la faptul că reglementarea criticată este aptă în sine să asigure informarea utilă a consumatorului de către distribuitorii de ape minerale naturale. În plus, Parlamentul subliniază în mod întemeiat că posibilitatea respectivă constituie un element de flexibilitate care confirmă că regimul juridic instituit de legiuitorul Uniunii respectă principiul proporționalității.