62023CJ0600_RES
Cauza C‑600/23
Royal Football Club Seraing
împotriva
Fédération internationale de football association (FIFA) ș.a.
[cerere de decizie preliminară formulată de Cour de cassation (Curtea de Casație, Belgia)]
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 1 august 2025
„Trimitere preliminară – Articolul 19 alineatul (1) TUE – Obligația statelor membre de a stabili căile de atac necesare pentru a asigura o protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii – Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Dreptul la o cale de atac efectivă – Posibilitatea de a recurge la arbitraj – Arbitraj între particulari – Arbitraj impus – Decizie a unui organ al unei federații sportive internaționale care aplică o sancțiune – Hotărâre a Curții de Arbitraj Sportiv (CAS) confirmată printr‑o decizie a unei instanțe a unui stat terț – Cale de atac împotriva hotărârii arbitrale – Reglementare națională care conferă acestei hotărâri arbitrale autoritate de lucru judecat între părți și forță probantă față de terți – Competențele și obligațiile instanțelor naționale în fața cărora este invocată hotărârea arbitrală menționată – Control efectiv al conformității unei astfel de hotărâri arbitrale cu principiile și cu dispozițiile din sfera ordinii publice a Uniunii”
State membre – Obligații – Stabilirea căilor de atac necesare pentru asigurarea unei protecții jurisdicționale efective – Dreptul la o cale de atac efectivă – Control jurisdicțional al unor hotărâri arbitrale privind chestiuni referitoare la dreptul Uniunii – Necesitatea unui control efectuat de o instanță care răspunde cerințelor care decurg din articolul 267 TFUE și de natură să asigure respectarea principiilor și a dispozițiilor care fac parte din ordinea publică a Uniunii
[art. 19 alin. (1) al doilea paragraf TUE; art.45, 56, 63, 101, 102 și 267 TFUE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47]
(a se vedea punctele 69-89)
State membre – Obligații – Stabilirea căilor de atac necesare pentru asigurarea unei protecții jurisdicționale efective – Dreptul la o cale de atac efectivă – Hotărâre a Curții de Arbitraj Sportiv pronunțată în cadrul unui litigiu legat de exercitarea unui sport ca activitate economică – Control jurisdicțional al unei astfel de hotărâri arbitrale – Conținut – Reglementare națională care conferă acestei hotărâri arbitrale, pe teritoriul unui stat membru, autoritate de lucru judecat între părțile la litigiu și forța probantă aferentă unei asemenea autorități față de terți – Lipsa unui control prealabil de către o instanță a acestui stat membru abilitată să sesizeze Curtea cu titlu preliminar al conformității hotărârii menționate cu principiile și cu dispozițiile care fac parte din ordinea publică a Uniunii – Inadmisibilitate
[art. 19 alin. (1) al doilea paragraf TUE; art. 267 TFUE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47]
(a se vedea punctele 90-96, 98-125 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată de Cour de cassation (Curtea de Casație) belgiană cu o trimitere preliminară, Curtea, reunită în Marea Cameră, se pronunță cu privire la controlul jurisdicțional în raport cu dreptul Uniunii Europene, al cărui obiect trebuie să îl poată face, în fața instanțelor statelor membre, hotărârile pronunțate în temeiul unor mecanisme de arbitraj instituite de asociațiile sportive internaționale. Mai precis, aceasta precizează relația dintre sistemul de soluționare a litigiilor în fața Curții de Arbitraj Sportiv (CAS), instituită de Fédération internationale de football association (FIFA), și principiul protecției jurisdicționale efective, în contextul unei reglementări naționale care conferă unei hotărâri arbitrale, confirmată printr‑o decizie a unei instanțe dintr‑un stat terț, autoritate de lucru judecat între părțile în litigiu și forță probantă față de terți. RFC Seraing (denumit în continuare „clubul”) este un club de fotbal cu sediul în Belgia și afiliat la Union royale belge des sociétés de football association ASBL (URBSFA). Acest club a încheiat două contracte cu Doyen Sports Investment Ltd (denumită în continuare „Doyen”), o societate cu sediul în Malta care are ca activitate economică acordarea de asistență financiară cluburilor de fotbal din Europa. În temeiul acestor contracte, Doyen a devenit proprietara unei părți din drepturile economice (
1
) deținute de club asupra a patru jucători determinați.
Procedurile disciplinare și arbitrale desfășurate în Elveția
La 4 septembrie 2015, comisia de disciplină a FIFA a adoptat o decizie în care a declarat, printre altele, că, prin încheierea contractelor în discuție, clubul încălcase Regulamentul privind statutul și transferul jucătorilor (denumit în continuare „RSTJ”) (
2
) și a impus sancțiuni disciplinare acestui club. Întrucât calea de atac internă depusă de club a fost respinsă, acesta din urmă a introdus, la 9 martie 2016, o acțiune în anulare împotriva acestei decizii de respingere în fața CAS, invocând nelegalitatea dispozițiilor pe care se întemeiază această decizie și sancțiunile disciplinare aplicate. În această privință, clubul a susținut, printre altele, că RSTJ, în măsura în care prevede o interdicție totală a practicilor numite „third‑party influence” și „third‑party ownership”, însoțită de sancțiuni disciplinare, încalcă dreptul Uniunii și în special libertatea de circulație a lucrătorilor, libertatea de prestare a serviciilor și libera circulație a capitalurilor garantate de articolele 45, 56 și, respectiv, 63 TFUE, precum și normele de concurență prevăzute la articolele 101 și 102 TFUE.
La 9 martie 2017, CAS a pronunțat o hotărâre arbitrală (denumită în continuare „hotărârea CAS”), în care a confirmat, printre altele, aplicabilitatea acestor dispoziții ale dreptului Uniunii litigiului și a înlăturat existența încălcării lor.
La 15 mai 2017, clubul a introdus o acțiune împotriva hotărârii CAS la Tribunal fédéral (Tribunalul Federal, Elveția), care a fost respinsă prin hotărârea din 20 februarie 2018.
Procedura judiciară desfășurată în Belgia
La 3 aprilie 2015, Doyen și asociația de drept belgian care dirijează clubul au citat FIFA, Union des associations européennes de football (UEFA) și URBSFA în fața tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Tribunalul Comercial francofon din Bruxelles, Belgia). La 8 iulie 2015, clubul a intervenit în mod voluntar în procedură, solicitând acestei instanțe în special să constate neconformitatea interzicerii totale a practicilor menționate mai sus cu articolele 45, 56, 63, 101 și 102 TFUE. La 17 noiembrie 2016, tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Tribunalul Comercial francofon din Bruxelles) a pronunțat o hotărâre în care s‑a declarat necompetent să soluționeze diferitele cereri ale clubului.
Apelul împotriva acestei hotărâri, formulat de club la cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia), a fost respins la 12 decembrie 2019. Această instanță a statuat, pe de o parte, că motivele avansate de club potrivit cărora RSTJ încalcă dreptul Uniunii fuseseră deja invocate de acesta din urmă în fața CAS, în cadrul litigiului dintre acesta și FIFA, și fuseseră respinse în hotărârea CAS. Or, potrivit cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles), hotărârea CAS trebuie considerată, în temeiul reglementării belgiene aplicabile (
3
), ca având aceleași efecte ca o decizie a unei instanțe în relațiile dintre părți, ca trebuind, prin urmare, să i se recunoască autoritate de lucru judecat începând de la pronunțarea ei și că a dobândit autoritate de lucru judecat de la data respingerii de către Tribunal fédéral (Tribunalul Federal) a acțiunii introduse împotriva acesteia. Pe de altă parte, cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a arătat în esență că, din moment ce unei hotărâri judecătorești sau unei hotărâri arbitrale i se recunoaște autoritatea de lucru judecat în relațiile dintre părțile în litigiu, acesteia trebuie să i se acorde, față de terții la acest litigiu, cărora le este opozabilă, forța probantă aferentă unei astfel de autorități. În speță, potrivit acestei instanțe, hotărârea CAS are forță probantă în privința URBSFA, care nu era parte în litigiul dintre club și FIFA în fața CAS.
Clubul a formulat recurs în fața instanței de trimitere împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles), invocând în special motivul întemeiat pe încălcarea articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, a articolului 267 TFUE și a articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
În aceste condiții, instanța de trimitere solicită Curții să se stabilească dacă aceste dispoziții ale dreptului Uniunii se opun ca, pe teritoriul unui stat membru, unei hotărâri arbitrale, pe de o parte, să îi fie conferită autoritate de lucru judecat în relațiile dintre părțile în litigiu, în cazul în care conformitatea acestei hotărâri cu dreptul Uniunii nu a fost controlată în prealabil de o instanță națională abilitată să sesizeze Curtea cu titlu preliminar, și, pe de altă parte, să îi fie conferită, datorită acestei autorități de lucru judecat, forță probantă în relațiile dintre părțile din litigiu și terți.
Aprecierea Curții
Cu privire la protecția jurisdicțională efectivă a particularilor în cadrul Uniunii, inclusiv în cazul recurgerii la arbitraj
Cu titlu introductiv, Curtea amintește, pe de o parte, că obligația enunțată la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE presupune ca toate instanțele care fac parte din sistemul jurisdicțional al statelor membre care pot fi chemate, în calitate de „instanțe” în sensul dreptului Uniunii, să interpreteze sau să aplice acest drept să îndeplinească cerințele inerente unei protecții jurisdicționale efective. Pe de altă parte, dreptul la o cale de atac efectivă garantat la articolul 47 din cartă impune printre altele ca aceste instanțe să poată efectua un control jurisdicțional efectiv al actelor, al măsurilor sau al comportamentelor despre care se susține, în cadrul unui anumit litigiu, că au adus atingere drepturilor sau libertăților pe care dreptul Uniunii le conferă unui justițiabil. Cu toate acestea, niciuna dintre aceste două dispoziții nu presupune ca justițiabilii să dispună de o cale de atac directă având ca obiect, cu titlu principal, repunerea în discuție a unei anumite măsuri, în condițiile în care, pe de altă parte, există în sistemul jurisdicțional național în cauză una sau mai multe căi de atac care îi permit să obțină, cu titlu incident, un control jurisdicțional efectiv al acestei măsuri care asigură astfel respectarea drepturilor și a libertăților pe care dreptul Uniunii le garantează acestora.
De altfel, ordinea juridică instituită de tratate nu se opune de principiu ca particulari care intră sub incidența acestei ordini juridice în temeiul exercitării unei activități economice pe teritoriul Uniunii să supună litigiile care pot apărea între ei în cadrul acestei activități unui mecanism de arbitraj. Astfel, particularii au posibilitatea de a subscrie la o convenție care supune, în termeni clari și preciși, toate sau o parte dintre litigiile în legătură cu aceasta unui organ arbitral, în locul instanței care ar fi fost competentă să se pronunțe cu privire la respectivele litigii în temeiul dispozițiilor aplicabile în lipsa unei astfel de convenții. Cu toate acestea, din momentul în care mecanismul de arbitraj instituit sau desemnat printr‑o astfel de convenție este chemat să fie pus în aplicare pe teritoriul Uniunii, în cadrul litigiilor legate de exercitarea unei activități economice pe acest teritoriu, acest mecanism trebuie să fie conceput și pus în aplicare într‑un mod care să asigure, pe de o parte, compatibilitatea cu principiile care structurează arhitectura jurisdicțională a Uniunii și, pe de altă parte, respectarea efectivă a ordinii publice a Uniunii. În acest scop, hotărârile pronunțate de organul arbitral trebuie să poată face obiectul unui control jurisdicțional de natură să garanteze protecția jurisdicțională efectivă (
4
), acest control putând avea totuși în mod valabil un caracter limitat.
În acest context, nu se poate admite ca, recurgând la arbitraj, particularii să se poată sustrage de la principiile și de la dispozițiile dreptului primar sau derivat al Uniunii care au un caracter esențial pentru ordinea juridică instituită de tratate sau o importanță fundamentală pentru îndeplinirea misiunilor încredințate Uniunii. Dimpotrivă, respectarea acestor principii și a acestor dispoziții care fac parte din ordinea publică a Uniunii se impune particularilor în măsura în care condițiile lor de aplicare respective sunt îndeplinite într‑un anumit caz. În această măsură, respectarea acestei ordini publice constituie o completare esențială a rețelei structurate de principii, de norme și de relații juridice mutual interdependente care leagă Uniunea și statele membre, precum și pe acestea între ele. Libertățile garantate la articolele 45, 56 și 63 TFUE fac parte din ordinea publică a Uniunii. Aceste trei articole, care au efect direct, constituie fundamente ale pieței interne care cuprinde un spațiu fără frontiere interne prevăzut la articolul 26 TFUE.
Cu privire la controlul jurisdicțional al hotărârilor pronunțate de CAS în cadrul unor litigii legate de exercitarea unui sport ca activitate economică pe teritoriul Uniunii
Mai întâi, Curtea arată că mecanismele de arbitraj cărora asociațiile sportive internaționale precum FIFA le supun soluționarea litigiilor care pot apărea între ele sau între asociațiile naționale care sunt membre ale acestora și particularii care intră în competența lor, indiferent dacă este vorba despre întreprinderi sau despre sportivi, se caracterizează, ca urmare a statutelor și a prerogativelor acestor asociații sportive, printr‑un ansamblu de elemente care le sunt proprii.
Pentru acest motiv, în cazul în care aceste litigii sunt legate de exercitarea unui sport ca activitate economică pe teritoriul Uniunii, posibilitatea particularilor în cauză de a obține un control jurisdicțional efectiv al compatibilității hotărârilor pronunțate în cadrul litigiilor menționate cu principiile și cu dispozițiile care fac parte din ordinea publică a Uniunii prezintă o importanță cu totul deosebită. Astfel, ținând seama de statutele și de prerogativele asociațiilor sportive precum FIFA, recurgerea la asemenea mecanisme de arbitraj trebuie considerată ca fiind impusă în mod unilateral de asemenea asociații acestor particulari. Chiar dacă, din punct de vedere formal, aplicarea unui mecanism de acest tip unui particular poate necesita încheierea unei convenții cu acesta, încheierea convenției respective și introducerea în aceasta din urmă a unei clauze care prevede recurgerea la arbitraj sunt, în realitate, impuse în prealabil de o reglementare adoptată de asociația în cauză și aplicabilă membrilor săi și persoanelor afiliate acestor membri sau chiar altor categorii de persoane. Caracterul obligatoriu al mecanismelor de arbitraj de acest tip este strâns legat de vocația acestora de a se aplica unor litigii între, pe de o parte, o asociație sportivă care dispune de competențe de reglementare, de control și de sancționare sui generis și deosebit de extinse și, pe de altă parte, un ansamblu general și nedeterminat de persoane juridice sau fizice supuse exercitării acestor competențe în cadrul exercitării activității lor profesionale.
Desigur, această recurgere impusă la arbitraj se poate justifica în principiu, ținând seama de autonomia juridică de care dispun asociațiile sportive internaționale și având în vedere responsabilitățile care le revin acestora, prin urmărirea unor obiective legitime precum cele care constau în asigurarea tratamentului uniform al litigiilor legate de disciplina sportivă care intră în competența lor sau în a permite interpretarea și aplicarea coerentă a normelor aplicabile acestei discipline. Această autonomie juridică nu poate justifica însă faptul că punerea în aplicare a competențelor deținute de astfel de asociații conduce la limitarea posibilității particularilor de a se prevala de drepturile și de libertățile care le sunt conferite de dreptul Uniunii și care fac parte din ordinea publică a Uniunii. Or, această cerință implică ea însăși ca respectarea acestor drepturi și a acestor libertăți să poată face obiectul unui control jurisdicțional efectiv cu atât mai mult atunci când recurgerea la arbitraj este impusă particularilor în cauză.
În continuare, în ceea ce privește cerințele pe care trebuie să le îndeplinească controlul jurisdicțional al hotărârilor pronunțate de organul arbitral (
5
), Curtea precizează, în primul rând, că, în toate cazurile în care o hotărâre a fost pronunțată în cadrul unui litigiu legat de exercitarea unui sport ca activitate economică pe teritoriul Uniunii și în care nu a fost prevăzută o cale de atac directă împotriva acestei hotărâri în fața unei instanțe dintr‑un stat membru, trebuie să existe o posibilitate a particularilor în cauză de a obține cu titlu incident, la cererea lor sau din oficiu, din partea oricărei instanțe dintr‑un stat membru susceptibile să se pronunțe în orice mod asupra unei astfel de hotărâri, un control jurisdicțional efectiv privind compatibilitatea hotărârii menționate cu principiile și cu dispozițiile care fac parte din ordinea publică a Uniunii.
În al doilea rând, instanțele din statele membre care sunt chemate să efectueze un astfel de control trebuie, în cazul în care o asemenea hotărâre presupune, precum în speță, o interpretare sau o aplicare a principiilor sau a dispozițiilor care fac parte din ordinea publică a Uniunii și care conferă drepturi sau libertăți particularilor, să poată controla interpretarea dată acestor principii sau acestor dispoziții, consecințele juridice aferente acestei interpretări în ceea ce privește aplicarea lor în speță și calificarea juridică dată, în raport cu interpretarea menționată, faptelor astfel cum au fost constatate și apreciate de organul arbitral.
În al treilea rând, aceste instanțe nu se pot limita să constate, dacă este cazul, că o astfel de hotărâre este incompatibilă, în tot sau în parte, cu principiile sau cu dispozițiile care fac parte din ordinea publică a Uniunii. Dimpotrivă, acestea trebuie de asemenea să poată deduce, în cadrul competențelor lor respective și în conformitate cu dispozițiile naționale aplicabile, toate consecințele juridice care se impun în cazul constatării unei astfel de incompatibilități. În caz contrar, controlul jurisdicțional efectuat nu ar fi în fapt efectiv, în măsura în care ar lăsa să persiste această incompatibilitate.
În ultimul rând, orice instanță națională care este sesizată cu un litigiu reglementat de dreptul Uniunii trebuie să dispună de competența de a încuviința măsurile provizorii care să permită garantarea deplinei eficacități a deciziei ce urmează a fi pronunțată pe fond, inclusiv în cazul în care această instanță adresează o cerere de decizie preliminară Curții și suspendă judecarea cauzei în așteptarea răspunsului acesteia. În plus, o asemenea instanță trebuie să înlăture normele de drept intern care se opun acestei competențe. În consecință, pe de o parte, particularii în cauză trebuie să aibă posibilitatea de a solicita oricărei instanțe naționale sesizate în mod valabil cu chestiunea dacă o hotărâre arbitrală este compatibilă cu principiile și cu dispozițiile care fac parte din ordinea publică a Uniunii să le acorde măsuri provizorii în așteptarea deciziei care urmează să fie pronunțată pe fond. Pe de altă parte, orice instanță națională competentă să se pronunțe cu privire la o astfel de chestiune trebuie să înlăture orice normă care provine de la un stat membru sau, cu atât mai mult, de la o asociație sportivă care interzice particularilor în cauză să îi solicite să le acorde astfel de măsuri provizorii sau care se opune în alt mod posibilității de a le acorda asemenea măsuri. Rezultă, în sfârșit, că, în cazul în care dispozițiile naționale care sunt aplicabile unui anumit litigiu constituie eventual un obstacol în calea deplinei eficacități a articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, instanța națională competentă trebuie, în cazul în care nu poate să procedeze la o interpretare conformă a acestor dispoziții naționale, să le înlăture din oficiu. Această obligație se impune, în special în cazul în care dispozițiile naționale aplicabile împiedică instanța națională competentă să efectueze, cu titlu incident, în cadrul unui litigiu legat de exercitarea unui sport ca activitate economică pe teritoriul Uniunii, un control efectiv al compatibilității unei hotărâri arbitrale pronunțate de CAS cu principiile și cu dispozițiile care fac parte din ordinea publică a Uniunii. Prin urmare, obligația menționată se impune în special în prezența unor dispoziții și a unor norme naționale care conferă autoritate de lucru judecat unei astfel de hotărâri arbitrale în relațiile dintre părți, pe de o parte, și forță probantă acesteia în relațiile dintre părți și terți, pe de altă parte, fără ca această hotărâre arbitrală să fi făcut în prealabil obiectul unui control care să fi permis unei instanțe din statul membru în cauză să verifice în mod efectiv dacă este compatibilă cu principiile și cu dispozițiile care fac parte din ordinea publică a Uniunii. În această privință, însăși atribuirea unei astfel de autorități și, pe cale de consecință, a unei asemenea forțe hotărârii arbitrale menționate este cea care, într‑un asemenea context, intervine cu încălcarea cerinței protecției jurisdicționale efective prevăzute la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și la articolul 47 din cartă.
(
1
)	Aceste drepturi economice urmăresc să reflecte valoarea financiară a jucătorilor. Acestea sunt legate de drepturile federative pe care un club le obține prin angajarea unui anumit jucător, cum ar fi dreptul de a legitima jucătorul sau dreptul de a juca cu el. Exercitarea lor permite clubului care le deține să perceapă sumele datorate, de exemplu, în caz de împrumut sau de transfer al respectivului jucător, în temeiul exploatării sau al cesiunii drepturilor sale de imagine sau ca urmare a rezilierii contractului acestuia.
(
2
)	Acest regulament, adoptat de FIFA la 22 martie 2014 și care a intrat în vigoare la 1 august 2014, prevede la articolele 18 bis, intitulat „Influența terților asupra cluburilor”, și 18 ter, intitulat „Proprietatea drepturilor economice ale jucătorilor de către terți”, o interdicție a practicilor de „third‑party influence” și „third‑party ownership”.
(
3
)	Articolele 24 și 28 și articolul 1713 alineatul 9 din Code judiciaire (Codul judiciar) belgian, astfel cum a fost modificat prin loi portant dispositions diverses en matière de justice (Legea privind diverse dispoziții în materie de justiție) din 21 decembrie 2018 (Moniteur belge din 31 decembrie 2018, p. 106560).
(
4
)	La care au dreptul particularii în cauză, în temeiul articolului 47 din cartă, și pe care statele membre au obligația de a le asigura în domeniile reglementate de dreptul Uniunii, în conformitate cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE.
(
5
)	Pentru a permite instanțelor naționale competente să garanteze particularilor protecția jurisdicțională efectivă la care au dreptul în temeiul articolului 47 din cartă și pe care statele membre au obligația de a o asigura în domeniile reglementate de dreptul Uniunii, în conformitate cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE.