62017CC0298
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 5 iulie 2018 (
1
)
Cauza C‑298/17
France Télévisions SA
împotriva
Playmédia,
Conseil supérieur de l’audiovisuel (CSA)
cu participarea
Ministre de la Culture et de la Communication
[Cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța)]
„Trimitere preliminară – Directiva 2002/22/CE – Rețele și servicii de comunicații electronice – Serviciul universal și drepturile utilizatorilor – Noțiunea de întreprindere care administrează o rețea de comunicații electronice utilizată pentru difuzarea publică a emisiunilor de radio sau de televiziune – Întreprindere care propune vizionarea de programe de televiziune în flux continuu și în direct pe internet – Obligația de difuzare (must carry)”
Introducere
1.
Pentru a promova diversitatea culturală și un acces universal al publicului la principalele canale de radio și de televiziune, statele membre au dreptul să impună furnizorilor de rețele de comunicații electronice o obligație de difuzare (must carry) a unora dintre aceste canale. Totuși, la ora actuală, internetul permite difuzarea și accesul liber la surse de informație din ce în ce mai numeroase, inclusiv radioul și televiziunea, fără constrângerile tehnice legate de modurile de transmitere devenite în puțin timp „clasice”, precum radiodifuziunea terestră, cablul sau satelitul. Această evoluție tehnologică a bulversat puternic peisajul audiovizual, transformând obligația de difuzare în privilegiu și persoanele supuse acestei obligații în potențiali beneficiari (
2
). Prin urmare, se ridică problema dacă, și eventual în ce condiții, normele concepute pentru modurile de transmitere clasică sunt aplicabile în noul mediu care este internetul.
2.
Prezenta cauză este o ilustrare perfectă a acestui fenomen și oferă ocazia Curții de a clarifica poziția dreptului Uniunii în această privință.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3.
Potrivit articolului 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (
3
):
„(1)   Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment.
(2)   Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice punerea la dispoziția publicului, prin cablu sau fără cablu, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment:
(a)
pentru artiștii interpreți sau executanți, a fixărilor interpretărilor sau execuțiilor lor;
(b)
pentru producătorii de fonograme, a fonogramelor lor;
(c)
pentru producătorii primelor fixări ale filmelor, a originalului și copiilor filmelor lor;
(d)
pentru organismele de radiodifuziune sau televiziune, a fixărilor programelor difuzate de acestea, indiferent dacă difuzările se fac prin fir sau prin aer, inclusiv prin cablu sau prin satelit.”
4.
Articolul 1 alineatele (1) și (3) din Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directiva‑cadru) (
4
) prevede:
„(1)   Prezenta directivă stabilește un cadru armonizat pentru reglementarea serviciilor de comunicații electronice, a rețelelor de comunicații electronice, a infrastructurilor și a serviciilor asociate, precum și a anumitor aspecte privind echipamentele terminale menite să faciliteze accesul utilizatorilor cu handicap. Directiva prevede atribuții ale autorităților naționale de reglementare și stabilește o serie de proceduri care să asigure o aplicare armonizată a cadrului de reglementare pe teritoriul Comunității.
[…]
(3)   Prezenta directivă, precum și directivele speciale nu aduc atingere măsurilor luate la nivel național sau comunitar, în conformitate cu legislația comunitară, care urmăresc atingerea unor obiective de interes general, în special în ceea ce privește reglementarea conținutului și a politicii audiovizualului.”
5.
În temeiul articolului 2 literele (a), (c), (l) și (m) din această directivă:
„În înțelesul prezentei directive:
(a)
«rețea de comunicații electronice» înseamnă sisteme de transmisie și, după caz, echipamente de comutare sau de rutare și alte resurse, inclusiv elemente de rețea care nu sunt active, care permit transmiterea semnalelor prin cablu, unde radio, prin mijloace optice sau prin alte mijloace electromagnetice, inclusiv rețele de satelit, rețele terestre fixe (cu comutare de circuite sau de pachete, inclusiv Internet) și mobile, sisteme care utilizează rețeaua electrică, atât timp cât servesc la transmiterea semnalelor, rețelele utilizate pentru difuzarea programelor de radio și televiziune și rețelele de televiziune prin cablu, indiferent de tipul de informație transmisă;
[…]
(c)
«serviciu de comunicații electronice» înseamnă serviciul furnizat de obicei contra cost și care constă în totalitate sau în principal în transmiterea de semnale prin rețele de comunicații electronice, inclusiv serviciile de telecomunicații și serviciile de transmisie prin rețelele utilizate pentru radiodifuziune, dar nu și servicii care constau din furnizarea de conținuturi prin intermediul rețelelor și serviciilor de comunicații electronice [sau din exercitarea unui control editorial asupra acestor conținuturi]; nu include serviciile societății informaționale astfel cum sunt acestea definite la articolul 1 din Directiva 98/34/CE[ (
5
)] care nu constau în întregime sau în principal în transmiterea de semnale prin rețele de comunicații electronice;
[…]
(l)
«directive speciale» […] Directiva 2002/22/CE (
6
) (Directiva privind serviciul universal) […]
(m)
«furnizarea unei rețele de comunicații electronice» înseamnă instalarea, operarea, supravegherea sau punerea la dispoziție a unei astfel de rețele;
[…]”
6.
Conform articolului 2 primul paragraf din Directiva 2002/22:
„Se aplică în sensul prezentei directive definițiile prevăzute la articolul 2 din Directiva [2002/21].”
7.
Articolul 31 alineatul (1) primul paragraf din această directivă prevede:
„Statele membre pot impune obligații rezonabile de difuzare («must carry») pentru transmiterea anumitor canale de televiziune și posturi de radio și a unor servicii complementare, în special a unor servicii de accesibilitate care să permită un acces corespunzător al utilizatorilor cu handicap la întreprinderile aflate în jurisdicția lor care administrează rețele de comunicații electronice pentru difuzarea pentru public a canalelor de televiziune și a posturilor de radio, în cazul în care un număr semnificativ de utilizatori finali ai acestor rețele le folosesc ca mijloace principale de recepție a posturilor de radio și a canalelor de televiziune. Obligațiile în cauză se impun numai în cazul în care acestea sunt necesare pentru îndeplinirea obiectivelor de interes general definite pe cât de clar de către fiecare stat membru și sunt proporționale și transparente.”
Dreptul francez
8.
Articolul 2‑1 din Legea nr. 86‑1067 din 30 septembrie 1986 privind libertatea de comunicare (
7
) prevede:
„În sensul prezentei legi, cuvintele: distribuitor de servicii înseamnă orice persoană care stabilește cu editorii de servicii raporturi contractuale, în scopul realizării unei oferte de servicii de comunicare audiovizuală puse la dispoziția publicului prin intermediul unei rețele de comunicații electronice în sensul articolului L. 32 alineatul 2° din code des postes et des communications électroniques (Codul serviciilor poștale și al comunicațiilor electronice). Se consideră de asemenea distribuitor de servicii orice persoană care realizează o astfel de ofertă stabilind raporturi contractuale cu alți distribuitori.”
9.
Potrivit articolului 34‑2, I din Legea privind libertatea de comunicare:
„Pe teritoriul metropolitan, orice distribuitor de servicii prin rețele care nu utilizează frecvențe terestre atribuite de Conseil supérieur de l’audiovisuel (Consiliul Superior al Audiovizualului, Franța) pune la dispoziția abonaților săi, în mod gratuit, serviciile oferite de societățile menționate la articolul 44 punctul I și canalul Arte, difuzate prin unde hertziene terestre în mod analogic, precum și canalul TV 5 și serviciul de televiziune difuzat prin unde hertziene terestre în mod digital al cărui obiectiv este acela de a contribui la cunoașterea teritoriilor de peste mări și care este destinat în mod specific publicului metropolitan, editat de societatea menționată la articolul 44 punctul I, cu excepția cazului în care editorii respectivi apreciază că oferta de servicii este vădit incompatibilă cu respectarea misiunii lor de serviciu public. Atunci când propune o ofertă de servicii digitale, distribuitorul pune la dispoziția abonaților săi la această ofertă, în mod gratuit, și serviciile acestor societăți care sunt difuzate prin unde hertziene terestre în mod digital.
[…]”
Litigiul principal, procedura și întrebările preliminare
10.
Societatea France Télévisions este organismul public de radiodifuziune ale cărui canale de televiziune beneficiază de obligația de difuzare prevăzută la articolul 34‑2 din Legea privind libertatea de comunicare. Pe lângă difuzarea clasică pe cale terestră, France Télévisions propune de asemenea difuzarea canalelor sale de televiziune în flux continuu pe site‑ul său internet.
11.
Societatea Playmédia administrează un site internet pe care propune, printre altele, difuzarea în flux continuu și în timp real a mai multor canale de televiziune, inclusiv canale care aparțin France Télévisions. Accesul la acest site nu este cu plată, Playmédia finanțându‑și activitatea prin publicitate.
12.
Întrucât cererile Playmédia prin care se urmărea încheierea unui contract de distribuție cu France Télévisions nu au avut niciun rezultat, aceasta a chemat în judecată France Télévisions în vederea încheierii unui asemenea contract, invocând obligația care revine France Télévisions, în temeiul obligației de difuzare prevăzute la articolul 34‑2 din Legea privind libertatea de comunicare, de a permite difuzarea canalelor sale de către Playmédia. France Télévisions a formulat cereri reconvenționale împotriva Playmédia întemeiate pe încălcarea drepturilor sale de proprietate intelectuală.
13.
Întrucât cererile sale, precum și cele ale France Télévisions au fost respinse atât în primă instanță, cât și în apel, Playmédia a declarat recurs. Prin hotărârea din 5 iulie 2017, Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța) a hotărât să suspende judecarea acestui recurs în așteptarea deciziei Curții în prezenta cauză.
14.
Concomitent cu procedurile judiciare menționate mai sus, Playmédia a sesizat Consiliul Superior al Audiovizualului (denumit în continuare „CSA”) pentru a obține soluționarea diferendului cu France Télévisions. După o modificare minoră a funcționării site‑ului Playmédia, considerată necesară de CSA, acesta a pus în întârziere France Télévisions, prin decizia din 27 mai 2015, pentru a nu se opune reluării serviciilor sale pe site‑ul internet menționat. France Télévisions a sesizat Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) cu o acțiune în anularea acestei decizii.
15.
În aceste împrejurări, Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
O întreprindere care propune vizionarea de programe de televiziune în flux continuu și în direct pe internet trebuie considerată, numai din acest motiv, o întreprindere care administrează o rețea de comunicații electronice pentru difuzarea publică a emisiunilor de radio sau de televiziune în sensul articolului 31 alineatul (1) din Directiva [2002/22]?
2)
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, un stat membru poate, fără a încălca Directiva [2002/22] sau alte norme ale dreptului Uniunii Europene, să prevadă o obligație de difuzare a serviciilor de radio sau de televiziune care să fie impusă atât întreprinderilor care administrează rețele de comunicații electronice, cât și întreprinderilor care, fără a administra astfel de rețele, propun vizionarea de programe de televiziune în flux continuu și în direct pe internet?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare, statele membre pot să se abțină de la condiționarea obligației de difuzare, în ceea ce privește distribuitorii de servicii care nu administrează rețele de comunicații electronice, de îndeplinirea tuturor condițiilor prevăzute la articolul 31 alineatul (1) din Directiva [2002/22], deși aceste condiții se impun în temeiul directivei în ceea ce privește administratorii de rețele?
4)
Un stat membru care a instituit o obligație de difuzare a anumitor servicii de radio sau de televiziune pe anumite rețele poate să prevadă, fără a încălca Directiva [2002/22], obligația acestor servicii de a accepta să fie difuzate pe aceste rețele, inclusiv în cazul unei difuzări pe un site, atunci când serviciul în cauză difuzează el însuși propriile sale programe pe internet?
5)
Condiția prevăzută la articolul 31 alineatul (1) din Directiva [2002/22], potrivit căreia un număr mare de utilizatori finali ai rețelelor care fac obiectul obligației de difuzare trebuie să folosească aceste rețele ca mijloace principale de recepție a emisiunilor de radio sau de televiziune, trebuie să fie apreciată, în ceea ce privește difuzarea pe internet, în raport cu toți utilizatorii care vizionează programe de televiziune în flux continuu și în direct pe rețeaua internet sau numai cu utilizatorii site‑ului care face obiectul obligației de difuzare?”
16.
Cererea de decizie preliminară a fost primită la Curte la 23 mai 2017. Au prezentat observații scrise France Télévisions, Playmédia, guvernele francez, lituanian și polonez, precum și Comisia Europeană. France Télévisions, Playmédia, guvernul francez, precum și Comisia au fost reprezentate în ședința care a avut loc la 30 mai 2018.
Analiză
Cu privire la prima întrebare preliminară
17.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă o întreprindere care propune vizionarea de programe de televiziune în flux continuu și în direct pe internet trebuie considerată o întreprindere care furnizează o rețea de comunicații electronice pentru difuzarea publică a unor canale de radio și de televiziune în sensul articolului 31 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2002/22.
18.
Asemenea tuturor părților interesate care au prezentat observații în prezenta cauză, cu excepția Playmédia, considerăm că răspunsul la această întrebare trebuie să fie negativ.
19.
Directivele care formează cadrul de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice, din care face parte Directiva 2002/22, se bazează pe o distincție foarte clară între furnizarea infrastructurii acestor rețele, pe de o parte, și furnizarea conținutului difuzat prin aceste rețele sau a altor servicii furnizate prin intermediul acestor rețele, pe de altă parte. Această distincție reiese în mod clar din mai multe dispoziții ale directivelor în cauză.
20.
Astfel, considerentul (5) al Directivei 2002/21 enunță că „este necesar să se separe reglementarea transmisiei de reglementarea conținutului”. Cadrul de reglementare comun al rețelelor de comunicații electronice „nu reglementează [prin urmare] conținutul serviciilor furnizate prin rețele de comunicații electronice folosind servicii de comunicații electronice”. Această distincție se reflectă în continuare în articolul 1 alineatul (3) din Directiva 2002/21, care prevede că aceasta, precum și directivele speciale nu aduc atingere măsurilor luate în urmărirea interesului general, în special în ceea ce privește reglementarea conținutului și a politicii audiovizualului. În sfârșit, definiția serviciilor de comunicații electronice care intră sub incidența cadrului de reglementare comun, prevăzută la articolul 2 litera (c) din Directiva 2002/21, exclude în mod expres „servicii[le] care constau din furnizarea de conținuturi prin intermediul rețelelor și serviciilor de comunicații electronice”. Dintre serviciile societății informaționale (
8
), această definiție nu le cuprinde pe cele „care nu constau în întregime sau în principal în transmiterea de semnale prin rețele de comunicații electronice”.
21.
Această excludere a serviciilor care constau în furnizarea de conținuturi se regăsește, în ceea ce privește obligația de difuzare, în Directiva 2002/22. Astfel, considerentul (45) al acestei directive enunță în mod expres că „serviciile care furnizează un conținut, precum oferta de vânzare a unui conținut de radiodifuziune sonoră sau televiziune, nu sunt prevăzute în cadrul comun de reglementare pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice. Furnizorii de asemenea servicii nu ar trebui să fie supuși obligațiilor de serviciu universal pentru aceste activități”.
22.
Acesta este, așadar, contextul în care trebuie interpretat articolul 31 din Directiva 2002/22, care stabilește posibilitatea de a prevedea obligații de difuzare. Această dispoziție permite impunerea unor asemenea obligații „întreprinderi[lor] […] care administrează rețele de comunicații electronice pentru difuzarea pentru public a canalelor de televiziune și a posturilor de radio”. Or, furnizarea unei rețele de comunicații electronice este definită la articolul 2 litera (m) din Directiva 2002/21 ca fiind „instalarea, operarea, supravegherea sau punerea la dispoziție a unei astfel de rețele”.
23.
Este clar că o întreprindere care propune pe internet vizionarea de programe de televiziune nu furnizează o rețea de comunicații electronice, ci un conținut transmis către utilizatorii săi cu ajutorul unei asemenea rețele (în speță internet). În consecință, o asemenea întreprindere nu este furnizorul, ci utilizatorul unei asemenea rețele. Serviciul său constituie în mod evident un serviciu al societății informaționale, dar nu constă nici în întregime, nici în principal în transmiterea de semnale, deoarece aceasta este asigurată de furnizorii de acces la internet. A confunda aceste două activități s‑ar opune neutralității acestor furnizori de acces față de conținuturile transmise impuse la articolul 12 din Directiva 2000/31 (
9
).
24.
Prin urmare, Playmédia afirmă în mod eronat că administrează o rețea de comunicații electronice în sensul articolului 2 litera (m) din Directiva 2002/21 și că, din această cauză, are obligația de difuzare prevăzută la articolul 31 din Directiva 2002/22. Administrarea vizată de această dispoziție constă în a asigura, în schimbul unei remunerații, funcționarea rețelei, ceea ce presupune un anumit grad de control asupra funcționării sale. Un utilizator al cărui rol se limitează la a propune un anumit conținut accesibil datorită rețelei în discuție nu exercită un asemenea control și, prin urmare, nu poate fi considerat administratorul său. Contrar celor afirmate de Playmédia în observațiile sale, nu este suficientă utilizarea unei rețele pentru nevoile activității economice pentru a putea pretinde administrarea sau furnizarea acesteia. De asemenea, activitatea Playmédia nu constă în a transmite semnale printr‑o rețea (internet), ci în a le produce. Furnizorii de rețea și de acces la această rețea sunt cei care transmit aceste semnale, furnizând astfel un serviciu de comunicații electronice în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva 2002/21, atât Playmédia, cât și abonaților săi.
25.
Prin urmare, propunem să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 31 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2002/22 trebuie interpretat în sensul că o întreprindere care propune vizionarea de programe de televiziune în flux continuu și în direct pe internet nu trebuie considerată o întreprindere care furnizează o rețea de comunicații electronice utilizată pentru difuzarea publică a unor canale de radio și de televiziune în sensul acestei dispoziții.
Cu privire la a doua și la a patra întrebare preliminară
Considerații introductive
26.
Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, Curții să stabilească dacă Directiva 2002/22 sau oricare altă dispoziție din dreptul Uniunii se opune ca un stat membru să impună o obligație de difuzare similară celei prevăzute la articolul 31 din această directivă întreprinderilor care, fără a se încadra în domeniul de aplicare al acestei dispoziții, propun vizionarea de programe de televiziune în flux continuu și în direct pe internet.
27.
Astfel, este cert că domeniul de aplicare al obligației de difuzare, așa cum este prevăzută la articolul 34‑2 din Legea privind libertatea de comunicare este mai larg decât cel al articolului 31 din Directiva 2002/22 și privește nu numai furnizorii de rețea, ci și întreprinderile care propun accesul la canale de televiziune prin aceste rețele. Cu toate acestea, contrar temerilor guvernului francez exprimate în special în ședință, înțelegem că prin această întrebare nu se urmărește aprecierea legalității respectivei obligații în raport cu dreptul Uniunii în general, ci numai în măsura în care aceasta ar fi aplicată unor întreprinderi care propun vizionarea de programe de televiziune pe internet și într‑o situație în care aceleași programe sunt deja difuzate pe internet cu acces liber de către organismele de televiziune în cauză.
28.
O asemenea obligație de difuzare are în mod necesar drept corolar punerea în sarcina organismelor de televiziune în cauză a obligației de a permite difuzarea programelor acestora de către întreprinderile supuse obligației de difuzare. De altfel, este interesant de remarcat că la ora actuală, în special pe internet, această obligație care revine organismelor de televiziune (must offer) joacă adesea un rol mult mai important decât obligația de difuzare (must carry) însăși. Astfel, în cazul internetului, motivul principal al introducerii obligației de difuzare, care consta la început în capacitatea limitată de transmitere a rețelelor, lipsește. Dimpotrivă, în mediul competitiv care este internetul, întreprinderile sunt în căutarea conținuturilor atractive, care pot genera trafic pe site‑urile lor și pot crește astfel veniturile din publicitate. Prin urmare, le este foarte favorabil să fie supuse obligației de difuzare, sau mai degrabă, astfel cum a exprimat de altfel Playmédia în observațiile sale, de a beneficia de aceasta, tot așa cum beneficiază de obligația must offer care revine organismelor de televiziune.
29.
Pentru acest motiv, considerăm că ar fi pertinent ca a doua întrebare preliminară să fie analizată împreună cu cea de a patra, pentru a examina atât compatibilitatea obligației must carry, cât și pe a celei must offer. Astfel, problema ar fi dacă Directiva 2002/22 sau oricare altă dispoziție din dreptul Uniunii se opune ca un stat membru să impună o obligație de difuzare întreprinderilor care nu intră sub incidența articolului 31 din această directivă și care propun vizionarea de programe de televiziune în flux continuu și în direct pe internet, această obligație fiind însoțită de obligația reciprocă pentru organismele de televiziune în cauză de a nu se opune acestei difuzări.
30.
Trebuie să arătăm de la bun început că instanța de trimitere nu specifică dispozițiile din dreptul Uniunii, în afară de Directiva 2002/22 însăși, care ar putea eventual să se opună unei asemenea obligații. Deși unele dintre persoanele interesate care au prezentat observații, în special Comisia, au abordat pe scurt câteva potențiale probleme juridice, această problemă nu a făcut obiectul unei dezbateri aprofundate nici în cadrul procedurii principale, nici în cel al prezentei cauze. Cu toate acestea, anumite indicii cu privire la compatibilitatea obligației de difuzare pot fi deja extrase din jurisprudența Curții privind libera prestare a serviciilor. Pe de altă parte, potrivit informațiilor furnizate de părțile din litigiul principal, problema drepturilor de autor face obiectul unei proceduri separate la nivel național, iar Curtea a adresat o întrebare specifică în această privință pentru răspuns în ședință. Prin urmare, vom aborda aceste două problematici, întrucât considerăm că ridică într‑adevăr anumite dificultăți.
Directiva 2002/22
31.
Astfel cum am menționat deja în cadrul analizei primei întrebări preliminare, cadrul de reglementare comun al rețelelor și serviciilor de comunicații electronice face o distincție clară între furnizarea infrastructurii, pe de o parte, și cea a conținuturilor, pe de altă parte. Numai furnizarea infrastructurii este reglementată de acest cadru de reglementare, conținuturile rămânând în întregime în afara domeniului său. Dispozițiile din cadrul de reglementare comun nu se opun, așadar, dispozițiilor privind conținuturile, indiferent dacă sunt introduse la nivelul Uniunii sau la nivel național. Acest lucru reiese foarte clar din articolul 1 alineatul (3) din Directiva 2002/21. Acest principiu este confirmat de asemenea, în ceea ce privește mai precis dispozițiile privind obligația de difuzare, de considerentul (45) ultima teză al Directivei 2002/22.
32.
Rezultă că dispozițiile Directivei 2002/22 nu se opun unei obligații de difuzare ca atare care ar putea fi introdusă de un stat membru în privința întreprinderilor care nu se încadrează în articolul 31 din această directivă.
Libera prestare a serviciilor
33.
Din jurisprudența Curții reiese că orice obligație de difuzare de acest gen, indiferent dacă se încadrează sau nu se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 2002/22, constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor consacrată la articolul 56 TFUE (
10
). Acest lucru este valabil în pofida faptului că obligația menționată este impusă numai întreprinderilor naționale, întrucât ea stabilește în mod direct condițiile de acces pe piața serviciilor unui stat membru (
11
). Astfel, obligația de difuzare privește de obicei canalele de televiziune naționale, întrucât acestea sunt cele care realizează obiectivele politicii culturale pe care se întemeiază această obligație. Astfel, organismele de televiziune străine se află într‑o poziție mai puțin favorabilă dat fiind că, fără să fie vizate de obligația în discuție, ele trebuie să negocieze accesul la rețelele de difuzare în condițiile pieței.
34.
O asemenea restricție poate fi justificată, printre altele, de motive imperative de interes general privind politica culturală (
12
). Cu toate acestea, pentru ca obligația de difuzare să fie justificată, ea trebuie să îndeplinească anumite cerințe, și anume să urmărească un interes general, precum păstrarea, în temeiul politicii culturale a aceluiași stat membru, a caracterului pluralist al ofertei de programe de televiziune pe teritoriul său și să nu fie disproporționată în raport cu acest obiectiv, fapt pentru care trebuie ca modalitățile de aplicare a acesteia să fie adoptate cu respectarea unei proceduri transparente întemeiate pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute dinainte (
13
).
35.
Verificarea acestor condiții revine instanțelor naționale. Cu toate acestea, în circumstanțe precum cele din litigiul principal, în care organismul de televiziune în cauză difuzează el însuși programele sale cu acces liber pe internet, în timp ce întreprinderea supusă, dacă este cazul, obligației de difuzare efectuează această difuzare prin intermediul unui link internet către site‑ul organismului de televiziune în discuție, s‑ar putea ridica în mod legitim problema dacă există încă un interes general în ceea ce privește această obligație de difuzare. De exemplu, obligația impusă organismului de televiziune în cauză, care este o întreprindere publică, de a difuza programele sale cu acces liber pe internet, așa cum face oricum, nu ar fi suficientă?
36.
Astfel cum era prevăzută la început, obligația de difuzare privea retransmiterea programelor de televiziune difuzate printr‑un mijloc tehnic dat (în principiu, pe cale terestră) cu ajutorul unui mijloc tehnic diferit (cablu sau satelit). Ea era justificată de faptul că spectatorii care utilizau cablul sau satelitul puteau să nu aibă echipamentele tehnice care să le permită recepția emisiei terestre sau să se afle în afara zonei de acoperire a acestei emisii. În plus, posturile de televiziune nu permiteau întotdeauna utilizarea mai multor mijloace de recepție în același timp: utilizarea cablului excludea o recepție a emisiei terestre. Prin urmare, obligația de difuzare asigura spectatorilor accesul la anumite canale de televiziune, independent de alegerea mijlocului tehnic de recepție.
37.
Aceste considerații nu mai sunt de actualitate în situația în care atât difuzarea de origine, cât și cea care trebuie eventual să fie supusă obligației de difuzare sunt efectuate prin același mijloc tehnic, și anume internetul. Un spectator care are acces la internet poate accesa atât site‑ul Playmédia, cât și site‑ul France Télévisions. Prin urmare, redifuzarea programelor France Télévisions de către Playmédia nu este o condiție de acces la aceste programe pentru spectatorii care recepționează televiziunea prin internet.
38.
Este adevărat că, astfel cum susține guvernul francez, ar putea fi mai comod pentru utilizatorul de internet să aibă acces la programele mai multor organisme de televiziune pe același site internet decât să trebuiască să navigheze între diferitele site‑uri ale acestor organisme. Cu toate acestea, ne putem întreba în mod legitim dacă un asemenea argument întemeiat pe comoditate este de natură să justifice constrângerile care apasă atât asupra întreprinderilor supuse obligației de difuzare (legate de exemplu de cerința de a obține acordul titularilor drepturilor de autor), cât și asupra organismelor de televiziune în cauză ca urmare a obligației must offer. Acest aspect ar trebui luat în considerare de instanța de trimitere la momentul aprecierii proporționalității unei eventuale impuneri a obligației de difuzare întreprinderilor care propun transmiterea programelor de televiziune prin internet.
39.
În sfârșit, amintim opinia exprimată de guvernul francez în observațiile sale, potrivit căreia obligația de difuzare prevăzută în dreptul francez nu se aplică întreprinderilor precum Playmédia. Or, această opinie este contrară celei a CSA, autoritatea franceză de reglementare în domeniul audiovizualului. Pe de altă parte, deși în mod evident Curtea nu este competentă să interpreteze dreptul intern al statelor membre, trebuie să arătăm că articolul 34‑2 din Legea privind libertatea de comunicare pare să impună retransmiterea programelor difuzate pe cale terestră, în timp ce Playmédia se limitează la a propune un link către pagina de internet a France Télévisions.
40.
Regulile care delimitează impunerea unor asemenea obligații, fie că sunt întemeiate pe articolul 31 din Directiva 2002/22, fie că rezultă din jurisprudența Curții, sunt destinate cu siguranță, în primul rând, să protejeze întreprinderile supuse acestor obligații împotriva unor sarcini disproporționate. Cu toate acestea, în contextul internetului astfel cum a fost descris mai sus la punctul 28, aceste reguli trebuie să asigure de asemenea securitatea juridică a organismelor de televiziune în cauză. Or, potrivit jurisprudenței Curții citate deja, obligația de difuzare trebuie aplicată potrivit unei proceduri transparente, întemeiate pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute dinainte. Prin urmare, în opinia noastră, ea nu poate fi impusă sau, cu alte cuvinte, acordată printr‑un act individual la cererea unei întreprinderi care dorește să aibă acces la un conținut atractiv, fără să fie cert că această întreprindere se încadrează în dispoziția de drept intern care o instituie.
Dreptul de autor
41.
Organismele de televiziune beneficiază de anumite drepturi conexe dreptului de autor cu privire la programele difuzate de acestea (
14
). Pe de altă parte, aceste programe difuzate pot constitui sau pot conține opere protejate ele însele de drepturile de autor sau de alte drepturi conexe (
15
). În mod normal, organismele de televiziune dobândesc acordul titularilor acestor drepturi pentru utilizarea acestor opere în cadrul activității lor de radiodifuziune. În rest, aceste opere continuă să beneficieze de protecția dreptului de autor.
42.
Este adevărat că, astfel cum susține Playmédia, problematica drepturilor de autor în contextul obligației de difuzare se prezintă independent de problema dacă este vorba despre o obligație care revine furnizorilor de rețea „clasici” sau despre o obligație impusă întreprinderilor care efectuează o transmitere a programelor de televiziune pe internet. Cu toate aceste, schimbările menționate la punctul 28 din prezentele concluzii în ceea ce privește relația dintre obligația must carry, pe de o parte, și obligația must offer, pe de altă parte, au modificat de asemenea situația în domeniul drepturilor de autor. Astfel, când obligația de difuzare era în mod clar în favoarea organismelor de televiziune în cauză, permițându‑le o difuzare mai mare, aceste organisme de televiziune, în calitate de titulari ai drepturilor de autor, erau înclinate să își dea acordul furnizorilor supuși acestei obligații. Drepturile de autor, rămânând respectate, nu ridicau o problemă majoră în contextul obligației de difuzare. Situația se prezintă altfel atunci când această obligație apare mai degrabă ca un avantaj pentru întreprinderile care îi sunt supuse. Organismele de televiziune pot să se opună reluării programelor acestora de către furnizorii de conținuturi pe care îi pot percepe drept concurenții lor, de exemplu pe piața publicității. Prin urmare, drepturile de autor pot constitui un obstacol la realizarea obligației de difuzare. Această problemă trebuie luată în considerare la momentul impunerii sau al punerii în aplicare a acestei obligații.
43.
Din jurisprudența Curții rezultă în mod clar că o retransmitere prin internet, în direct și în flux continuu, a programelor de televiziune constituie o comunicare publică a operelor cuprinse în aceste programe în sensul articolului 3 din Directiva 2001/29 (
16
). Acest lucru este valabil și atunci când este vorba despre retransmiterea canalelor de televiziune supuse unor obligații de serviciu public (
17
). Prin urmare, o reglementare națională care privează de protecția dreptului de autor operele cuprinse în emisiunile acestor canale ar fi incompatibilă cu dispoziția menționată din dreptul Uniunii (
18
).
44.
Din cele ce precedă rezultă că retransmiterea programelor de televiziune prin internet, de către o altă întreprindere decât organismul de televiziune de origine, constituie în principiu o comunicare publică în sensul articolului 3 din Directiva 2001/29. Prin urmare, o legislație națională nu poate să impună întreprinderilor care efectuează o astfel de retransmitere o obligație de difuzare, însoțită de o obligație care revine organismelor de televiziune în cauză de a nu se opune acestei difuzări, fără să impună acestor întreprinderi să obțină în prealabil acordul titularilor drepturilor de autor.
45.
Contrar celor susținute de Playmédia în observațiile sale, obligația de difuzare nu are întâietate față de drepturile de autor și de drepturile conexe care protejează emisiunile de televiziune și operele cuprinse în aceste emisiuni. O asemenea întâietate nu rezultă din nicio dispoziție din dreptul Uniunii în materia dreptului de autor. Deși întreprinderile pot fi supuse obligației de difuzare, acest lucru nu le scutește de alte obligații legale privind activitatea de difuzare a programelor de televiziune, printre care figurează obligația de a obține acordul titularilor drepturilor de autor în cauză.
46.
A fortiori acesta este cazul într‑o situație precum cea din litigiul principal, în care obligația de difuzare nu ar reveni furnizorilor rețelelor care se încadrează la articolul 31 din Directiva 2002/22, ci furnizorilor de conținut care nu se încadrează la această dispoziție. Astfel, contrar furnizorilor de rețele care doar transmit semnale în mod neutru față de conținutul transmis, furnizorii de conținuturi exploatează economic operele incluse în aceste conținuturi, ceea ce ține în mod direct de sfera drepturilor exclusive de care dispun titularii drepturilor de autor. Prin urmare, o obligație de difuzare nu poate fi impusă unor asemenea întreprinderi fără să fie respectate aceste drepturi exclusive.
47.
Este adevărat că poziția Curții evocată la punctul 43 din prezentele concluzii pare să fi fost puțin atenuată de Hotărârea AKM (
19
). În această hotărâre, Curtea a statuat, astfel, că o transmisie concomitentă, completă și nemodificată a unor programe radiodifuzate ale organismului național de radiodifuziune, cu ajutorul cablurilor, pe teritoriul național, și anume printr‑un mijloc tehnic diferit de cel utilizat cu ocazia transmisiei radiodifuzate inițiale, nu constituie o comunicare publică în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, întrucât publicul către care se realizează această transmisie nu poate fi considerat un public nou (
20
). Totuși, considerăm că această soluție se bazează pe condiția, a cărei verificare a fost încredințată instanței de trimitere, ca titularii drepturilor de autor să fi luat în considerare retransmisia în cauză în cadrul autorizării acordate pentru emisiunea inițială (
21
).
48.
Hotărârea AKM nu este pe deplin clară în această privință. Cu toate acestea, orice altă interpretare ar constitui un reviriment clar al regulii care rezultă din Hotărârea ITV Broadcasting și alții (
22
) potrivit căreia, în prezența unui mod tehnic diferit, problema existenței publicului nou nu este relevantă. Or, nimic din Hotărârea AKM nu indică faptul că Curtea ar fi dorit să efectueze un astfel de reviriment (
23
).
49.
În litigiul principal, se pare că titularii drepturilor de autor nu au luat în considerare retransmiterea programelor France Télévisions de către Playmédia, întrucât o procedură judiciară în această privință se află în prezent pe rolul Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța). În orice caz, o asemenea luare în considerare nu poate fi prezumată pentru nevoile unei obligații de difuzare care o depășește pe cea prevăzută la articolul 31 din Directiva 2002/22. Acest lucru este valabil mai ales ca urmare a faptului că, potrivit observațiilor din prezenta cauză, nu este sigur în dreptul intern francez că întreprinderile precum Playmédia sunt acoperite de această obligație. Potrivit guvernului francez, ele nu sunt acoperite de această obligație, ceea ce se opune deciziei în litigiu în cauza principală. De altfel, această decizie nu a fost pronunțată decât la cererea Playmédia, interesată de posibilitatea de a include programele France Télévisions în oferta sa. Or, este foarte dificil pentru titularii drepturilor de autor să prevadă care întreprinderi active pe internet pot fi interesate de retransmiterea emisiunilor care includ operele lor.
50.
Faptul că France Télévisions efectuează de asemenea o retransmitere în direct a programelor sale pe propriul său site nu schimbă nimic în această constatare. Astfel, întrucât retransmiterea prin internet efectuată de Playmédia este independentă de cea efectuată de France Télévisions, ea trebuie să fie considerată efectuată printr‑un mijloc tehnic diferit și, în consecință, să fie analizată în mod distinct din punctul de vedere al dreptului de autor.
51.
Această constatare nu este repusă în discuție de afirmația Playmédia potrivit căreia, din anul 2014, ea nu efectuează retransmiterea programelor France Télévisions captând difuzarea terestră a acestor programe, ci prin intermediul unui link care duce spre programele France Télévisions retransmise pe site‑ul acesteia din urmă. Or, din jurisprudența Curții rezultă că crearea unor asemenea linkuri nu constituie o comunicare publică în sensul articolului 3 din Directiva 2001/29 și, prin urmare, nu necesită acordul titularilor drepturilor de autor.
52.
Nu ni se solicită însă să ne pronunțăm cu privire la acest aspect. Întrebările preliminare în prezenta cauză nu privesc activitatea Playmédia considerată în mod izolat, ci eventuala posibilitate pentru statele membre de a prevedea o obligație de difuzare de către administratorii de site‑uri. Or, nu considerăm că o asemenea obligație se poate baza pe linkuri spre programele retransmise prin internet, chiar și numai ca urmare a faptului că toate programele vizate de o asemenea obligație nu sunt în mod obligatoriu retransmise, de organismele de televiziune de origine, prin internet accesibil în mod liber. Pe de altă parte, orice link, prin natura sa, este dependent de sursa sa. Ar fi suficient ca organismul de televiziune să înceteze retransmiterea programelor sale prin internet sau să limiteze accesul la acestea pentru ca întreprinderea supusă obligației de difuzare să se afle în imposibilitatea de a îndeplini această obligație. Prin urmare, o obligație de difuzare întemeiată pe linkuri nu ar fi viabilă din punct de vedere juridic.
Răspunsul propus
53.
Prin urmare, propunem să se răspundă la a doua și la a patra întrebare preliminară că Directiva 2002/22 trebuie interpretată în sensul că aceasta nu se opune ca un stat membru să impună întreprinderilor care propun vizionarea de programe de televiziune în flux continuu și în direct pe internet o obligație de difuzare a programelor de televiziune specifice. O asemenea obligație trebuie să urmărească însă un interes general, precum păstrarea, în temeiul unei politici culturale a aceluiași stat membru, a caracterului pluralist al ofertei de programe de televiziune pe teritoriul său și să nu fie disproporționată în raport cu acest obiectiv, fapt pentru care se impune ca modalitățile de aplicare a acesteia să fie adoptate cu respectarea unei proceduri transparente întemeiate pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute dinainte. Verificarea acestor condiții revine instanțelor naționale. Pe de altă parte, aceste întreprinderi trebuie să obțină în prealabil acordul titularilor drepturilor de autor sau drepturilor conexe care protejează obiectele cuprinse în programele menționate.
Cu privire la a treia întrebare preliminară
54.
Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă un stat membru care impune o obligație de difuzare în afara domeniului de aplicare al articolului 31 din Directiva 2002/22 este ținut de condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o asemenea obligație în temeiul acestui articol.
55.
Articolul 31 din Directiva 2002/22 este parte integrantă din cadrul comun de reglementare a rețelelor și serviciilor de comunicații electronice. Scopul său este de a proteja întreprinderile care furnizează aceste rețele sau servicii împotriva obligațiilor de difuzare disproporționate care împiedică activitatea și rentabilitatea lor. O eventuală obligație de difuzare care revine întreprinderilor care nu intră în acest cadru comun nu este supusă acestui cadru de reglementare (
24
). Ea nu poate, în consecință, să fie supusă condițiilor care decurg din articolul 31 din Directiva 2002/22.
56.
Pe de altă parte, având în vedere faptul că o întreprindere precum Playmédia nu este un furnizor de rețea de comunicații electronice, ci un furnizor de conținut, o eventuală obligație care revine unei asemenea întreprinderi ar intra sub incidența reglementării referitoare la conținuturi și la politica audiovizuală. În consecință, a impune ca reglementarea națională referitoare la conținuturi să respecte condițiile prevăzute la articolul 31 din Directiva 2002/22 s‑ar opune excluderii exprese a acestei materii din cadrul de reglementare comun prevăzut la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 2002/21 (
25
), chiar dacă legiuitorul național este liber să aplice aceste condiții după voia sa.
57.
Prin urmare, propunem să se răspundă la cea de a treia întrebare preliminară că un stat membru care impune o obligație de difuzare în afara domeniului de aplicare al articolului 31 din Directiva 2002/22 nu este ținut de condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o asemenea obligație potrivit acestui articol.
Cu privire la a cincea întrebare preliminară
58.
A cincea întrebare preliminară privește condiția potrivit căreia un număr semnificativ de utilizatori finali ai rețelelor supuse obligației de difuzare trebuie să le utilizeze ca mijloace principale pentru recepționarea emisiunilor de televiziune. O asemenea condiție figurează la articolul 31 din Directiva 2002/22. Prin urmare, această întrebare nu este relevantă decât în cazul în care din răspunsul la prima sau la a treia întrebare ar rezulta că condițiile de impunere a obligațiilor de difuzare prevăzute la articolul menționat sunt aplicabile într‑o situație precum cea din litigiul principal. Având în vedere răspunsurile pe care le propunem la aceste două întrebări, nu este necesar să se răspundă la a cincea întrebare.
Concluzie
59.
Având în vedere ansamblul considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) după cum urmează:
„1)
Articolul 31 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (directiva privind serviciul universal), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/136/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009, trebuie interpretat în sensul că o întreprindere care propune vizionarea de programe de televiziune în flux continuu și în direct pe internet nu trebuie considerată o întreprindere care furnizează o rețea de comunicații electronice utilizată pentru difuzarea publică a canalelor de radio și de televiziune în sensul acestei dispoziții.
2)
Directiva 2002/22, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/136, trebuie interpretată în sensul că nu se opune ca un stat membru să impună întreprinderilor care propun vizionarea de programe de televiziune în flux continuu și în direct pe internet o obligație de difuzare a programelor de televiziune specifice. O asemenea obligație trebuie să urmărească însă un interes general, precum păstrarea, în temeiul unei politici culturale a aceluiași stat membru, a caracterului pluralist al ofertei de programe de televiziune pe teritoriul său și să nu fie disproporționată în raport cu acest obiectiv, fapt pentru care se impune ca modalitățile de aplicare a acesteia să fie adoptate cu respectarea unei proceduri transparente întemeiate pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute dinainte. Verificarea acestor condiții revine instanțelor naționale. Pe de altă parte, aceste întreprinderi trebuie să obțină în prealabil acordul titularilor drepturilor de autor sau drepturilor conexe care protejează obiectele cuprinse în programele menționate.
3)
Un stat membru care impune o obligație de difuzare în afara domeniului de aplicare al articolului 31 din Directiva 2002/22 nu este ținut de condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o asemenea obligație în temeiul acestui articol.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Această schimbare se observă de mult timp. A se vedea Nikoltchev, S. (ed.), Avoir ou ne pas avoir les règles du must‑carry, Observatoire européen de l’audiovisuel, Strasbourg, 2005.
(
3
)	JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230.
(
4
)	JO 2002, L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/140/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 (JO 2009, L 337, p. 37) (denumită în continuare „Directiva 2002/21”).
(
5
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (JO 1998, L 204, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 207), abrogată și înlocuită de Directiva (UE) 2015/1535 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 septembrie 2015 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale (JO 2015, L 241, p. 1).
(
6
)	Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (directiva privind serviciul universal) (JO 2002, L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/136/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 (JO 2009, L 337, p. 11) (denumită în continuare „Directiva 2002/22”).
(
7
)	În versiunea aplicabilă litigiului principal.
(
8
)	În sensul Directivei 2015/1535.
(
9
)	Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (directiva privind comerțul electronic) (JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială 13/vol. 29, p. 257).
(
10
)	Hotărârea din 13 decembrie 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium și alții (C‑250/06, EU:C:2007:783, punctul 38).
(
11
)	Hotărârea din 13 decembrie 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium și alții (C‑250/06, EU:C:2007:783, punctele 32-36).
(
12
)	Hotărârea din 13 decembrie 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium și alții (C‑250/06, EU:C:2007:783, punctele 41 și 42).
(
13
)	Hotărârea din 13 decembrie 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium și alții (C‑250/06, EU:C:2007:783, dispozitiv).
(
14
)	Articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2001/29.
(
15
)	În special dreptul de comunicare publică prevăzut la articolul 3 din Directiva 2001/29.
(
16
)	Hotărârea din 7 martie 2013, ITV Broadcasting și alții (C‑607/11, EU:C:2013:147, punctul 1 din dispozitiv).
(
17
)	Hotărârea din 1 martie 2017, ITV Broadcasting și alții (C‑275/15, EU:C:2017:144, dispozitiv).
(
18
)	Hotărârea din 1 martie 2017, ITV Broadcasting și alții (C‑275/15, EU:C:2017:144, dispozitiv).
(
19
)	Hotărârea din 16 martie 2017 (C‑138/16, EU:C:2017:218).
(
20
)	Hotărârea din 16 martie 2017, AKM (C‑138/16, EU:C:2017:218, punctele 18, 26, 29 și 30).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 16 martie 2017, AKM (C‑138/16, EU:C:2017:218, punctele 28 și 29, precum și primul paragraf al dispozitivului).
(
22
)	Hotărârea din 7 martie 2013 (C‑607/11, EU:C:2013:147).
(
23
)	Această regulă a fost de altfel confirmată după pronunțarea Hotărârii AKM (C‑138/16, EU:C:2017:218): a se vedea Hotărârea din 29 noiembrie 2017, VCAST (C‑265/16, EU:C:2017:913, punctele 48-50).
(
24
)	Punctele 17-25 de mai sus.
(
25
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 decembrie 2008, Kabel Deutschland Vertrieb und Service (C‑336/07, EU:C:2008:765, punctul 34).