62021CC0660
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL PRIIT PIKAMÄE
prezentate la 26 ianuarie 2023 (
1
)
Cauza C‑660/21
Procureur de la République
Procedură penală
împotriva
K.B.,
F.S.
[cerere de decizie preliminară formulată de tribunal correctionnel de Villefranche‑sur‑Saône (Tribunalul Corecțional din Villefranche‑sur‑Saône, Franța)]
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperare judiciară în materie penală – Articolul 82 alineatul (2) TFUE – Principiile încrederii și recunoașterii reciproce – Dreptul la informare în cadrul procedurilor penale – Dreptul de a fi informat cu privire la dreptul de a păstra tăcerea – Directiva 2012/13/UE – Articolele 3 și 4 – Dreptul la apărare – Protecție jurisdicțională efectivă – Jurisprudență națională prin care se interzice instanței penale să invoce din oficiu o încălcare a drepturilor fundamentale conferite de dreptul Uniunii – Autonomie procedurală a statelor membre – Principiile echivalenței și efectivității”
1.
„Unitate în diversitate”, aceasta este deviza Uniunii Europene (
2
) și aceștia sunt termenii provocării cu care ea trebuie să se confrunte în construcția sa, dată fiind dificultatea cu care echilibrul dintre acești doi poli poate fi găsit. Acest lucru este valabil în domeniul cooperării judiciare în materie penală, care face trimitere în mod tradițional la suveranitatea națională, și mai specific al procedurii penale considerate în mod întemeiat ca fiind „unul dintre domeniile penale cele mai înrădăcinate în tradițiile juridice sau în cultura juridica a statelor, chiar în tradițiile lor culturale sau pur și simplu în cultura lor” (
3
).
2.
Prezenta cauză privește tocmai subiectul delicat al misiunii instanței penale în faza de judecată, Curtea trebuind să răspundă la următoarea întrebare: este de competența instanței să invoce din oficiu un viciu de procedură întemeiat pe încălcarea dreptului persoanei acuzate de a fi informată cu privire la dreptul său de a păstra tăcerea?
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3.
Articolul 82 alineatul (2) TFUE, articolele 3 și 4 și articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2012/13 (
4
), articolul 47 și articolul 48 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) sunt relevante în cadrul prezentei cauze.
Dreptul francez
4.
Articolul 63‑1 din code de procédure pénale (Codul de procedură penală) (denumit în continuare „CPP”) prevede:
„Persoana reținută este informată imediat de un ofițer de poliție judiciară sau, sub controlul acestuia, de un agent de poliție judiciară, într‑o limbă pe care o înțelege, dacă este cazul prin intermediul formularului prevăzut la al treisprezecelea paragraf:
1° Cu privire la reținerea sa, precum și la durata măsurii și a prelungirii sau a prelungirilor dispuse în privința sa;
2° Cu privire la calificarea, la data și la locul prezumat al infracțiunii pe care este suspectată că a săvârșit‑o sau a încercat să o săvârșească, precum și la motivele menționate la punctele 1°-6° ale articolului 62‑2 care justifică reținerea sa;
3° Cu privire la faptul că beneficiază:
—
de dreptul de a informa un apropiat și angajatorul său, precum și, dacă este cetățean străin, autoritățile consulare ale statului al cărui resortisant este și, dacă este cazul, de dreptul de a comunica cu aceste persoane, în conformitate cu articolul 63‑2;
—
de dreptul de a fi examinată de un medic, în conformitate cu articolul 63‑3;
—
de dreptul de a fi asistată de un avocat, în conformitate cu articolele 63‑3‑1-63‑4‑3;
—
dacă este cazul, de dreptul de a fi asistată de un interpret;
—
de dreptul de a consulta, în cel mai scurt termen și cel târziu înainte de eventuala prelungire a măsurii reținerii, documentele menționate la articolul 63‑4‑1;
—
de dreptul de a prezenta observații procureur de la République (procurorul Republicii) sau, dacă este cazul, judecătorului de drepturi și libertăți, atunci când acest magistrat se pronunță cu privire la eventuala prelungire a reținerii, urmărind să pună capăt acestei măsuri. În cazul în care persoana nu este prezentată în fața magistratului, ea își poate prezenta oral observațiile într‑un proces‑verbal de audiere, care este comunicat acestuia înainte de a se pronunța cu privire la prelungirea măsurii;
—
de dreptul, în cadrul audierilor și după ce și‑a declinat identitatea, de a face declarații, de a răspunde la întrebările care îi sunt adresate sau de a păstra tăcerea.
În cazul în care persoana este afectată de surditate și nu știe nici să citească, nici să scrie, ea trebuie să fie asistată de un interpret în limbajul semnelor sau de orice persoană calificată care cunoaște un limbaj sau o metodă care să permită comunicarea cu ea. De asemenea, se poate recurge la orice dispozitiv tehnic care permite comunicarea cu o persoană afectată de surditate.
În cazul în care persoana nu înțelege limba franceza, drepturile sale trebuie să îi fie comunicate de un interpret, dacă este cazul după ce i‑a fost transmis un formular pentru informarea sa imediată.
Detalii cu privire la informațiile furnizate în temeiul prezentului articol se menționează în procesul‑verbal de desfășurare a reținerii și sunt semnate de persoana reținută. În caz de refuz al semnării, se face mențiune despre aceasta.
În temeiul articolului 803‑6, un document în care se enunță aceste drepturi este predat persoanei cu ocazia notificării reținerii sale.”
5.
Articolul 385 primul paragraf din CPP prevede:
„Tribunalul corecțional are calitatea de a constata nulitatea procedurilor care îi sunt prezentate, cu excepția situației în care este sesizată prin trimiterea dispusă de judecătorul de instrucție sau de camera de instrucție.”
6.
Potrivit articolului 802 din respectivul cod:
„În cazul încălcării normelor de procedură prevăzute de lege sub sancțiunea nulității sau al nerespectării normelor fundamentale de procedură, orice instanță, inclusiv Cour de cassation (Curtea de Casație), care este sesizată cu o cerere de anulare sau care invocă din oficiu o asemenea neregulă poate pronunța nulitatea numai atunci când aceasta a avut ca efect să aducă atingere intereselor părții pe care o vizează.”
Situația de fapt, procedurile principale și întrebarea preliminară
7.
În seara zilei de 22 martie 2021, agenții de poliție judiciară au constatat prezența suspectă într‑o parcare a unei întreprinderi a doi indivizi care au încercat să se ascundă la vederea lor. Agenții au observat că rezervorul unui camion staționat în acea parcare era deschis și că se aflau canistre în apropiere. La ora 22.25, aceștia au procedat, în cadrul unei anchete privind o infracțiune flagrantă pentru fapte de furt de carburant, la reținerea celor doi suspecți, K.B. și F.S, cărora li s‑au pus cătușe pentru a se evita orice încercare de fugă.
8.
După ce i‑au interogat pe K.B. și F.S., agenții de poliție au informat un ofițer de poliție judiciară, care a solicitat prezentarea imediată a celor două persoane interpelate în vederea reținerii lor.
9.
Aceiași agenți i‑au telefonat ulterior unui alt ofițer de poliție, care s‑a deplasat la fața locului la ora 22.40 și a efectuat o percheziție a vehiculului lui K.B. și F.S. De asemenea, acest ofițer le‑a adresat întrebări, la care ei au răspuns. Cu ocazia percheziției vehiculului, au fost descoperite elemente incriminatoare precum dopuri, o pâlnie și o pompă electrică.
10.
La ora 22.50, procurorul a fost informat cu privire la reținerea lui F.S. și a lui K.B., iar ulterior, la ora 23.00 și, respectiv, la ora 23.06, le‑au fost comunicate drepturile.
11.
Instanța de trimitere, competentă să îi judece pe K.B. și pe F.S. pentru infracțiuni de furt de carburant săvârșite de două sau mai multe persoane împreună, constată că au fost efectuate acte de urmărire penală și au fost luate declarații autoincriminatoare înainte ca lui K.B. și lui F.S. să li se comunice drepturile, astfel cum acestea erau prevăzute la articolele 3 și 4 din Directiva 2012/13. Ținând seama de caracterul tardiv al reținerii, de informarea către procuror și de notificarea drepturilor, în special a dreptului de a păstra tăcerea, percheziția vehiculului, reținerea suspecților și toate actele care decurg de aici ar trebui, în principiu, să fie anulate.
12.
Instanța de trimitere indică în această privință că, potrivit jurisprudenței Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), cu excepția unei împrejurări insurmontabile, orice întârziere în notificarea persoanelor reținute referitor la drepturile lor sau în informarea procureur de la République (procurorul Republicii) constituie un motiv de nulitate a măsurii reținerii acestor persoane.
13.
Totuși, Cour de cassation (Curtea de Casație) ar fi decis de asemenea că instanțele de judecată nu au competența de a invoca din oficiu o excepție de nulitate a procedurii, în afara excepției de necompetență, întrucât este posibil ca inculpatul, care dispune de dreptul de a fi asistat de un avocat atunci când se prezintă sau este reprezentat în fața unei instanțe de judecată, să invoce o atare nulitate, acest inculpat având aceeași posibilitate în apel în cazul în care nu s‑a prezentat sau nu a fost reprezentat în primă instanță (
5
).
14.
Or, în ședința de judecată a lui K.B. și a lui F.S., avocații lor nu au ridicat excepția de nulitate a procedurii.
15.
Potrivit instanței de trimitere, din această jurisprudență a Cour de cassation (Curtea de Casație) ar decurge că nu instanța penală este cea care asigură supremația și efectul util pentru justițiabil al dreptului Uniunii, ci avocatul său. Pentru acest motiv, în cauzele privind infracțiuni minore sau/și pentru justițiabilii care nu sunt asistați de un avocat, instanța nu ar putea asigura efectivitatea dreptului Uniunii prin constatarea, după caz, din oficiu a încălcării acestuia din urmă.
16.
În această privință, instanța de trimitere menționează jurisprudența Curții potrivit căreia, în lipsa unor norme ale Uniunii în materie, precum în speță, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru atribuția de a prevedea modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor justițiabililor, în temeiul principiului autonomiei procedurale, cu condiția totuși ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității). Or, în Hotărârea din 14 decembrie 1995, Peterbroeck (
6
), Curtea a statuat că dreptul Uniunii se opune aplicării unei norme naționale de procedură care interzice instanței naționale, sesizată în cadrul competenței sale, să aprecieze din oficiu compatibilitatea unui act de drept intern cu o dispoziție a Uniunii, atunci când aceasta din urmă nu a fost invocată într‑un anumit termen de justițiabil.
17.
În plus, instanța de trimitere se referă la jurisprudența Curții în domeniul protecției consumatorului, în care aceasta a concluzionat în sensul existenței unei obligații a instanței naționale de a examina din oficiu încălcarea Directivei 93/13/CEE (
7
), în măsura în care o astfel de examinare permite să se ajungă la rezultatele prevăzute de directiva menționată. Această jurisprudență ar recunoaște instanței naționale statutul său de autoritate a unui stat membru, precum și obligația sa corelativă de actor de sine stătător în procesul de transpunere a directivelor, într‑un context specific caracterizat prin inferioritatea unei părți din procedură. Or, acest raționament referitor la consumator ar putea fi transpus pe deplin inculpatului în materie penală, acesta din urmă nefiind în mod necesar asistat de un avocat pentru a‑și valorifica drepturile.
18.
Instanța de trimitere subliniază că, în cazul în care Curtea ar decide că interzicerea constatării din oficiu a încălcării unei dispoziții naționale prin care se urmărește transpunerea unei directive este contrară dreptului Uniunii, instanța națională ar putea să se asigure de efectivitatea acestuia din urmă, chiar și atunci când justițiabilul nu are avocat sau atunci când acesta nu a invocat o încălcare a dreptului Uniunii. În speță, instanța de trimitere arată că, dacă ar putea invoca din oficiu notificarea tardivă a dreptului de a păstra tăcerea, ar putea anula actele determinante pentru stabilirea vinovăției inculpaților, și anume percheziția vehiculului și declarațiile autoincriminatoare colectate, precum și reținerea și actele care decurg din aceasta.
19.
În aceste condiții, tribunal correctionnel de Villefranche‑sur‑Saône (Tribunalul Corecțional din Villefranche‑sur‑Saône, Franța) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare:
„Articolul 3 (Dreptul la informare cu privire la drepturi) și articolul 4 (Nota privind drepturile cu privire la arestare) din [Directiva 2012/13], articolul 7 (Dreptul de a păstra tăcerea) din [Directiva (UE) 2016/343], coroborate cu articolul 48 (Prezumția de nevinovăție și dreptul la apărare) din [cartă], trebuie interpretate în sensul că se opun interdicției impuse instanței naționale de a constata din oficiu o încălcare a dreptului la apărare, astfel cum este garantat de directivele menționate, și în special în sensul că i se interzice să constate din oficiu, în vederea anulării procedurii, lipsa notificării dreptului de a păstra tăcerea în momentul arestării sau o notificare tardivă a dreptului de a păstra tăcerea?”
Procedura în fața Curții
20.
Pârâții din litigiul principal, guvernele francez și irlandez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise și au prezentat observații orale în ședința din 20 septembrie 2022.
Analiză
21.
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 3 și 4 din Directiva 2012/13, precum și articolul 7 din Directiva 2016/343 (
8
), citite în lumina articolului 48 din cartă, trebuie interpretate în sensul că se opun unei practici judiciare prin care se interzice instanței penale însărcinate să aprecieze vinovăția persoanei acuzate să invoce din oficiu, în vederea anulării procedurii (
9
), încălcarea dreptului la informare cu privire la dreptul său de a păstra tăcerea.
Cu privire la aplicabilitatea Directivei 2012/13
22.
În ședință, a fost ridicată problema aplicabilității Directivei 2012/13 în raport cu dispozițiile articolului 2 alineatul (1) din aceasta, potrivit căruia ea se aplică „din momentul în care o persoană este informată de către autoritățile competente ale unui stat membru cu privire la faptul că este suspectată sau acuzată de săvârșirea unei infracțiuni”. Această formulare ar fi de natură să excludă aplicarea ratione temporis a directivei menționate pentru orice situație anterioară notificării oficiale a informațiilor respective.
23.
Trebuie amintit că Directiva 2012/13 are ca obiect, potrivit articolului 1 din aceasta, instituirea unor norme minime privind drepturile de care beneficiază persoanele suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale, în special cel de a fi informate cu privire la drepturile lor. Domeniul de aplicare al directivei menționate este definit la articolul 2 din aceasta. Articolul 3 din directiva menționată prevede că „[s]tatele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate sunt informate prompt cu privire la […] drepturi procedurale […], pentru a asigura posibilitatea exercitării efective a drepturilor respective”.
24.
După cum menționează considerentul (19) al Directivei 2012/13, dreptul la informare cu privire la drepturi urmărește menținerea caracterului echitabil al procedurii penale și garantarea efectivității dreptului la apărare, de la primele etape ale acestei proceduri. Astfel, după cum rezultă din cuprinsul punctului 24 din Propunerea de directivă a Comisiei din 20 iulie 2010 [COM(2010) 392 final], aflată la originea Directivei 2012/13, perioada imediat următoare lipsirii de libertate prezintă cel mai mare risc de obținere abuzivă de mărturisiri, astfel încât „este esențial ca o persoană suspectată sau învinuită să fie informată cu promptitudine cu privire la drepturile sale, și anume imediat după arestarea sa și în modul cel mai eficient”. Considerentul (19) al Directivei 2012/13 subliniază de altfel că dreptul la informare cu privire la drepturi trebuie pus în aplicare „cel târziu înainte de primul interogatoriu oficial al persoanei suspectate sau acuzate de către poliție”, dat fiind că o notă scrisă care cuprinde informații privind drepturile procedurale aplicabile trebuie furnizată „cu promptitudine”, potrivit considerentului (22) al acestei directive, în cazul arestării sau reținerii persoanei în cauză (
10
).
25.
Din aceste elemente rezultă că persoanele suspectate că au săvârșit o infracțiune trebuie să fie informate cu privire la drepturile lor cât mai rapid posibil, din momentul în care suspiciunile al căror obiect îl fac justifică, într‑un alt context decât urgența, ca autoritățile competente să restrângă libertatea acestora prin intermediul unor măsuri de constrângere și, cel târziu, înainte de primul lor interogatoriu oficial luat de poliție (
11
). Întrucât, pentru a putea fi efectivă, comunicarea drepturilor trebuie să intervină într‑un stadiu incipient al procedurii, Curtea a statuat că informarea de autoritățile competente ale unui stat membru a persoanelor vizate că sunt suspectate sau acuzate de săvârșirea unei infracțiuni este posibilă prin notificare în mod oficial sau „în alt mod” sau „indiferent în ce mod”, nefiind relevant modul prin care o asemenea informare ajunge la aceste persoane (
12
).
26.
În plus, trebuie subliniat că, în conformitate cu considerentul (14) al Directivei 2012/13, aceasta din urmă dezvoltă drepturile prevăzute în cartă, în special la articolele 6, 47 și 48 din aceasta, prin întemeierea pe articolele 5 și 6 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), astfel cum au fost interpretate de Curtea Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”), și că termenul „acuzare” din directiva respectivă descrie același concept ca termenul „acuzație” utilizat în articolul 6 paragraful 1 din CEDO. În această privință, există „acuzație în materie penală” atunci când o persoană este inculpată în mod oficial de autoritățile competente sau atunci când actele efectuate de acestea în urma suspiciunilor care planează asupra sa au repercusiuni importante asupra situației sale. Astfel printre altele o persoană care a fost arestată pentru că este suspectată că a săvârșit o infracțiune poate fi considerată ca fiind „acuzată de o infracțiune” și poate obține protecția articolului 6 din CEDO (
13
). În special, orice „acuzat”, în sensul acestui articol, are dreptul la informare cu privire la dreptul său de a păstra tăcerea (
14
).
27.
Or, din decizia de trimitere rezultă că, în seara zilei de 22 martie 2021, atenția polițiștilor a fost atrasă de prezența a doi indivizi într‑o parcare a unei întreprinderi, care se agitau în jurul unui camion al cărui rezervor era deschis, având canistre în apropiere și încercând să se ascundă de privirile lor, situație care a condus la reținerea și la punerea în cătușe a persoanelor în cauză. Prin acele acte coercitive univoce, s‑a adus la cunoștința acestora din urmă că erau suspectate de săvârșirea unei infracțiuni, în speță furt de carburant, ceea ce determină aplicarea Directivei 2012/13. În consecință, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2012/13, cei doi indivizi vizați aveau dreptul la informare cu promptitudine cu privire la drepturile lor și, printre altele, acela de a păstra tăcerea.
28.
În sfârșit, subliniem că interpretarea articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2012/13, evocată la punctul 22 din prezentele concluzii, ar însemna să se facă din notificarea tardivă și, așadar, neregulată a drepturilor prevăzute un motiv pentru neaplicarea sa, ceea ce nu este, din punct de vedere logic și juridic, acceptabil.
Cu privire la conținutul cererii de decizie preliminară
29.
Ni se pare necesar, în primul rând, să se ridice problema sensului exact al întrebării preliminare având în vedere formularea sa. Din aceasta din urmă reiese că instanța de trimitere pare să își limiteze întrebarea doar la problematica unei incompatibilități cu dreptul Uniunii a interdicției pretoriene naționale a invocării din oficiu, în contradicție cu dorința acestei instanțe de a putea exercita o asemenea competență. Astfel, întrebarea preliminară cu care este sesizată Curtea nu s‑ar referi la existența unei eventuale obligații de a invoca din oficiu, impusă instanței naționale de dreptul Uniunii în împrejurările cauzei principale.
30.
Această accepțiune a întrebării preliminare ne pare discutabilă în măsura în care instanța națională face trimitere în mod explicit, în decizia de trimitere, la jurisprudența Curții prin care se concluzionează că există o „obligație” a instanței naționale de a examina din oficiu încălcarea dreptului Uniunii în domeniul protecției consumatorului împotriva clauzelor abuzive. Este clar că această instanță consideră că jurisprudența menționată mai sus trebuie să se aplice în cauza principală având în vedere asimilarea inculpaților cu consumatorii, ținând seama de poziția lor comună de inferioritate în procedurile vizate. În această privință, este ilustrativ să observăm că atât pârâții din litigiul principal, cât și guvernele irlandez și francez, precum și Comisia au integrat în observațiile lor elemente de răspuns cu privire la existența unei obligații de a invoca din oficiu rezultată din dreptul Uniunii, problemă care ne pare astfel dificil de înlăturat pur și simplu în stadiul deciziei de trimitere.
31.
Trebuie arătat, în al doilea rând, că dreptul Uniunii face referire la dreptul de a păstra tăcerea al persoanelor suspectate sau acuzate în două instrumente juridice distincte, și anume Directiva 2012/13 și Directiva 2016/343. Prima, la articolele 3 și 4, prevede existența dreptului la informare și a dreptului de a păstra tăcerea, în timp ce a doua, la articolul 7, îl consacră pe acesta din urmă în calitate de drept substanțial împreună cu cel de a nu se autoincrimina, ambele descrise ca aspecte ale prezumției de nevinovăție. Potrivit considerentelor (26) și (27) ale Directivei 2016/343, dreptul de a păstra tăcerea și dreptul de a nu se autoincrimina se aplică aspectelor legate de infracțiunea reproșată și presupune că autoritățile competente nu trebuie să oblige persoanele suspectate sau acuzate să furnizeze informații împotriva voinței lor, al doilea considerent făcând trimitere la interpretarea Curții EDO (
15
).
32.
Această instanță consideră că dreptul de a nu se autoincrimina se referă în primul rând la respectarea intenției unui acuzat de a păstra tăcerea și presupune că, într‑o cauză penală, acuzarea caută să își întemeieze argumentația fără a recurge la probe obținute prin constrângere sau opresiune, fără a ține seama de voința acuzatului. Rațiunea de a fi a acestor drepturi constă printre altele în protecția acuzatului împotriva constrângerilor abuzive din partea autorităților, ceea ce permite evitarea erorilor judiciare și atingerea scopurilor urmărite de articolul 6 din CEDO (
16
). Astfel, articolul 7 din Directiva 2016/343 și articolul 6 din CEDO împărtășesc aceeași accepțiune a drepturilor respective, respectiv o protecție, cu ocazia interogatoriilor, împotriva obținerii de probe prin constrângere, în pofida exprimării prealabile a intenției persoanei suspectate de a păstra tăcerea.
33.
Subliniem că, având în vedere situația de fapt din cauza principală, după cum rezultă din decizia de trimitere, nu este, așadar, în discuție în mod direct substanța dreptului de a păstra tăcerea consacrat la articolul 7 din Directiva 2016/343, menționat în întrebarea preliminară și descris mai sus. Problematica ridicată de prezenta cauză are drept context faptul că notificarea către persoanele suspectate a dreptului lor de a păstra tăcerea a fost efectuată tardiv cu încălcarea articolelor 3 și 4 din Directiva 2012/13, transpuse în dreptul național, care prevăd că o atare informare trebuie să aibă loc cu promptitudine. În aceste condiții, articolul 7 din Directiva 2016/343 nu pare a fi relevant în vederea răspunsului pe care Curtea este chemată să îl dea în speță.
34.
În plus, din decizia de trimitere reiese că cauza principală privește existența unei căi de atac efective, astfel cum este prevăzută la articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2012/13, care prevede că „persoanele suspectate sau acuzate sau avocații acestora au dreptul să conteste, în conformitate cu procedurile din dreptul intern, posibila incapacitate sau refuzul autorităților competente de a furniza informații în conformitate cu prezenta directivă”.
35.
Prin urmare, trebuie să se constate (
17
), pe de o parte, că în special articolele 3 și 4 din Directiva 2012/13, precum și articolul 8 alineatul (2) din aceasta din urmă sunt în discuție în cauza principală și, pe de altă parte, că dispozițiile amintite concretizează drepturile fundamentale la un proces echitabil și la respectarea dreptului la apărare, așa cum sunt consacrate în special la articolul 47 și la articolul 48 alineatul (2) din cartă, și trebuie să fie interpretate în lumina acestora din urmă (
18
). În această privință, reiese din explicațiile referitoare la cartă – care, conform articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și articolului 52 alineatul (7) din cartă, trebuie luate în considerare în vederea interpretării acesteia – că articolele 47 și 48 din cartă asigură, în dreptul Uniunii, protecția conferită de articolele 6 și 13 din CEDO (
19
). Prin urmare, Curtea trebuie să se asigure că interpretarea pe care o dă acestor articole din cartă garantează un nivel de protecție care nu încalcă nivelul garantat la articolele 6 și 13 din CEDO, astfel cum au fost interpretate de Curtea EDO (
20
).
36.
În aceste condiții, este necesar să se considere că instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 3 și 4 din Directiva 2012/13, precum și articolul 8 alineatul (2) din aceasta, interpretate în lumina articolului 47 și a articolului 48 alineatul (2) din cartă, trebuie interpretate în sensul că se opun interpretării unei dispoziții naționale care împiedică instanța, în faza de judecată care nu este precedată de o cercetare judecătorească pregătitoare (
21
), să invoce din oficiu încălcarea dreptului persoanei acuzate de a fi informată cu privire la dreptul său de a păstra tăcerea, care constituie o excepție de nulitate a procedurii, și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă dreptul Uniunii recunoaște instanței naționale această posibilitate sau îi impune obligația de a invoca din oficiu o asemenea încălcare.
37.
Răspunsul la această întrebare implică, în opinia noastră, ca interpretarea dispozițiilor Directivei 2012/13 să se efectueze de asemenea ținând seama de limitele inerente temeiului juridic pe baza căruia a fost adoptată directiva respectivă.
Cu privire la temeiul juridic al Directivei 2012/13
38.
În primul rând, trebuie amintit că articolul 67 TFUE prevede că „Uniunea constituie un spațiu de libertate, securitate și justiție, cu respectarea drepturilor fundamentale și a diferitelor sisteme de drept și tradiții juridice ale statelor membre”. Articolul 82 alineatul (2) TFUE, care face parte din partea a treia, titlul V, capitolul 4 (intitulat „Cooperarea judiciară în materie penală”) din tratatul respectiv, prevede următoarele: „[î]n măsura în care este necesar pentru a facilita recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare, precum și cooperarea polițienească și judiciară în materie penală cu dimensiune transfrontalieră, Parlamentul European și Consiliul, hotărând prin directive în conformitate cu procedura legislativă ordinară, pot stabili norme minime. Aceste norme minime iau în considerare diferențele existente între tradițiile juridice și sistemele de drept ale statelor membre”.
39.
Articolul 82 alineatul (2) litera (b) TFUE, care constituie temeiul juridic al Directivei 2012/13, permite numai stabilirea unor norme minime în ceea ce privește „drepturile persoanelor” în procedura penală, această directivă neputând conține deci dispoziții care să stabilească instanța competentă să judece presupusele încălcări ale drepturilor substanțiale recunoscute în aceasta, nici natura și întinderea controlului jurisdicțional, în lipsa atribuirii unei competențe cu privire la acest aspect legiuitorului Uniunii (
22
).
40.
În consecință, Directiva 2012/13 participă la stabilirea unei armonizări minime a procedurilor penale în Uniune și nu poate fi interpretată în sensul că este un instrument complet și exhaustiv. Aceasta lasă statelor membre posibilitatea, așa cum precizează considerentul (40) al directivei menționate, să extindă drepturile pe care le prevede, în vederea asigurării unui nivel mai ridicat de protecție și în situațiile care nu sunt tratate în mod expres în această directivă, nivelul de protecție netrebuind să scadă niciodată sub standardele prevăzute de CEDO, astfel cum sunt interpretate în jurisprudența Curții EDO (
23
).
41.
După cum subliniază în mod întemeiat Comisia, dispozițiile de drept primar menționate mai sus urmăresc să mențină particularitățile procedurilor penale naționale și implică faptul că interferența dreptului Uniunii cu normele care reglementează aceste proceduri este limitată, ceea ce ne pare greu de conciliat cu o interpretare de către Curte a Directivei 2012/13 prin care se concluzionează în sensul unei posibilități sau chiar a unei obligații a instanței naționale de a invoca din oficiu, în faza de judecată care nu a fost precedată de o cercetare pregătitoare, încălcarea drepturilor procedurale recunoscute de aceasta.
42.
Trebuie amintit, în al doilea rând, că dreptul Uniunii se întemeiază pe premisa fundamentală potrivit căreia fiecare stat membru împărtășește cu toate celelalte state membre și recunoaște că acestea împărtășesc cu el o serie de valori comune pe care se întemeiază Uniunea, după cum se precizează la articolul 2 TUE. Această premisă implică și justifică existența încrederii reciproce dintre statele membre în recunoașterea acestor valori și, așadar, în respectarea dreptului Uniunii care le pune în aplicare. Atât principiul încrederii reciproce între statele membre, cât și principiul recunoașterii reciproce, care îl are la bază pe primul, au, în dreptul Uniunii, o importanță fundamentală, având în vedere că permit crearea și menținerea unui spațiu fără frontiere interioare (
24
).
43.
În această privință, din considerentele (3), (4), (10) și (14) ale Directivei 2012/13 reiese că, prin adoptarea unor norme minime comune care definesc dreptul la informare în procedurile penale, ea urmărește să consolideze încrederea reciprocă a statelor membre în sistemele de justiție penală ale celorlalte state membre în scopul de a facilita recunoașterea deciziilor în materie penală. După cum enunță considerentul (4) al Directivei 2012/13, „[r]ecunoașterea reciprocă a deciziilor în materie penală poate funcționa în mod eficace doar într‑un climat de încredere, în cadrul căruia nu doar autoritățile judecătorești, ci toți participanții la procedurile penale consideră deciziile autorităților judecătorești din alte state membre ca fiind echivalente celor emise de propriile autorități, presupunând încredere nu numai în justețea normelor din alte state membre, ci și în faptul că aceste norme sunt aplicate în mod corect”.
44.
Trebuie adăugat că principiul încrederii reciproce între statele membre impune, îndeosebi în ceea ce privește spațiul de libertate, securitate și justiție, fiecăruia dintre aceste state să considere, mai puțin în situații excepționale, că toate celelalte state membre respectă dreptul Uniunii și în special drepturile fundamentale recunoscute de acesta. Astfel, atunci când pun în aplicare dreptul Uniunii, statele membre pot fi ținute, în temeiul acestuia, să prezume respectarea drepturilor fundamentale de către celelalte state membre, așa încât sunt lipsite nu numai de posibilitatea de a pretinde din partea unui alt stat membru un nivel național de protecție a drepturilor fundamentale mai ridicat decât cel asigurat de dreptul Uniunii, ci și, mai puțin în situații excepționale, de posibilitatea de a verifica dacă acest alt stat membru a respectat efectiv, într‑un caz concret, drepturile fundamentale garantate de Uniune (
25
).
45.
Această jurisprudență reflectă o prezumție de încredere reciprocă în sistemele naționale de protecție a drepturilor fundamentale care nu poate fi răsturnată decât în ipoteze extrem de restrânse, circumscrise noțiunii de „situații excepționale”. Jurisprudența menționată are vocația de a se aplica tuturor instrumentelor de drept derivat care privesc executarea hotărârilor de condamnare penale prin care se aplică o pedeapsă, și anume Decizia‑cadru 2002/584/JAI (
26
), Decizia‑cadru 2008/909/JAI (
27
) și Decizia‑cadru 2008/675/JAI (
28
).
46.
Pe lângă păstrarea particularităților sistemelor juridice naționale și a prezumției de echivalență a acestora în ceea ce privește protecția drepturilor fundamentale, problema juridică ridicată de instanța de trimitere trebuie să fie examinată și în lumina principiului autonomiei procedurale a statelor membre, care se înscrie în cadrul necesității de a respecta cerințele care decurg din principiile echivalenței și efectivității (
29
).
Cu privire la autonomia procedurală limitată a statelor membre
47.
Este cert că drepturile pe care K.B. și F.S. le au în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (e) și al articolului 4 alineatul (2) din Directiva 2012/13 au fost încălcate în cadrul procedurii penale în discuție în litigiul principal. Obligația impusă de aceste dispoziții autorităților naționale de a informa persoanele suspectate și acuzate cu privire la dreptul lor de a păstra tăcerea are o importanță esențială pentru garantarea efectivă a acestor drepturi și, așadar, pentru respectarea articolului 47 și a articolului 48 alineatul (2) din cartă. Într‑adevăr, în lipsa acestei informări, persoana în cauză nu poate cunoaște existența și întinderea drepturilor amintite și nici solicita respectarea lor, astfel încât s‑ar afla în imposibilitatea de a exercita pe deplin dreptul la apărare și de a beneficia de un proces echitabil (
30
). Cu toate acestea, trebuie amintit că, în cazul de față, celor doi indivizi reținuți le‑au fost notificate drepturile, dar cu întârziere, ceea ce conduce la concluzia unei încălcări a acestor drepturi, întârzierea nefiind justificată de nicio împrejurare insurmontabilă (
31
).
48.
În ceea ce privește consecințele acestor încălcări, din observațiile guvernului francez rezultă că dreptul național face distincție între nulitățile de ordine publică, referitoare la organizarea, compunerea și competența instanțelor, și nulitățile de ordine privată, stabilite în interesul părților. Acestea din urmă sunt sancționate numai dacă se demonstrează existența unui prejudiciu privind interesele persoanei care o invocă, cu excepția anumitor garanții deosebit de importante, precum cea de a păstra tăcerea, a căror încălcare este în mod necesar considerată cauzatoare de prejudicii și care nu pot fi invocate din oficiu de instanță. Această din urmă regulă rezultă din interpretarea dată de Cour de cassation (Curtea de Casație) articolului 385 primul paragraf din CPP.
49.
În această privință, trebuie amintit că articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2012/13 impune statelor membre să se asigure că, în conformitate cu procedurile prevăzute de dreptul național, persoanele suspectate sau acuzate sau avocații acestora au dreptul să conteste posibila incapacitate sau refuzul autorităților competente de a furniza informații în conformitate cu respectiva directivă. Astfel, legiuitorul Uniunii a lăsat statelor membre preocuparea de a decide cu privire la natura și la modalitățile concrete aplicabile căilor de atac de care dispun persoanele în cauză, precum și la consecințele care trebuie să decurgă dintr‑o încălcare a drepturilor prevăzute de Directiva 2012/13.
50.
Conform unei jurisprudențe constante a Curții, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru, în temeiul principiului autonomiei procedurale a statelor membre, atribuția de a desemna instanțele competente și de a prevedea modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii. În acest sens, conform principiului cooperării loiale, care este consacrat în prezent la articolul 4 alineatul (3) TUE, modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor care urmăresc să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și nu trebuie să facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității). Aceste cerințe privind echivalența și efectivitatea exprimă obligația generală a statelor membre de a asigura protecția jurisdicțională a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, inclusiv dreptul la apărare (
32
).
Cu privire la principiul echivalenței
51.
Referitor la principiul echivalenței, niciun element din dosarul aflat la dispoziția Curții nu arată, a priori, că acest principiu ar fi încălcat prin aplicarea articolului 385 primul paragraf din CPP în cazul unei încălcări a drepturilor rezultate din Directiva 2012/13. Astfel, articolul amintit, așa cum a fost interpretat în practica judiciară incriminată, reglementează condițiile în care poate fi invocată o nulitate procedurală în fața tribunalului corecțional, independent de aspectul dacă nulitatea respectivă rezultă din încălcarea unui drept fundamental care se întemeiază pe dispoziții de drept național sau pe dispoziții de drept al Uniunii (
33
).
Cu privire la principiul efectivității
52.
În ceea ce privește principiul efectivității, trebuie amintit că dreptul Uniunii nu are efectul de a constrânge statele membre să instituie alte căi de drept decât cele stabilite de dreptul intern, cu excepția însă a cazului în care rezultă din economia ordinii juridice naționale în cauză că nu există nicio cale de atac jurisdicțională care să permită, fie și numai pe cale incidentală, garantarea respectării drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dreptului Uniunii sau a cazului în care singura cale de acces la o instanță presupune constrângerea justițiabililor să încalce dreptul (
34
).
53.
Reiese de asemenea din jurisprudența Curții că fiecare caz în care se ridică problema dacă o dispoziție procedurală națională face imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite particularilor de ordinea juridică a Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva dispoziție îl ocupă în cadrul procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diferitelor instanțe naționale. Din această perspectivă, trebuie luate în considerare, dacă este cazul, principiile care stau la baza sistemului jurisdicțional național, precum protecția dreptului la apărare, principiul securității juridice și buna desfășurare a procedurii (
35
).
54.
Potrivit acestei jurisprudențe, aprecierea respectării principiului efectivității nu impune analiza ansamblului căilor legale existente într‑un stat membru, ci o analiză contextualizată a dispoziției despre care se pretinde că aduce atingere acestui principiu, ceea ce poate implica analiza altor dispoziții procedurale care sunt aplicabile în cadrul căii de atac al cărei caracter efectiv este pus la îndoială sau cea a căilor de atac care au același obiect ca aceasta din urmă (
36
). Prin urmare, Curtea consideră că hotărârile pronunțate sunt doar rezultatul unor aprecieri de la caz la caz, formulate în considerarea ansamblului contextului de fapt și de drept specific fiecărei cauze, care nu pot fi transpuse automat în domenii diferite de cele în cadrul cărora au fost emise (
37
).
55.
Ne pare important să subliniem dificultatea pe care o reprezintă o asemenea apreciere în raport cu modul de sesizare a Curții, în speță trimiterea preliminară. Astfel, în acest cadru, trebuie să se facă referire în mod prioritar la decizia de trimitere pentru a cunoaște reglementarea națională aplicabilă, informație completată, în ipoteza caracterului lacunar al acestei decizii, precum în speță, de observațiile scrise ale părților interesate, precum și, dacă este cazul, de termenii dezbaterilor din cadrul ședinței. În speță, considerăm că contextualizarea necesară trebuie să includă mai multe dispoziții ale dreptului național.
56.
În ceea ce privește, în primul rând, rolul Ministerului Public în Franța, guvernul francez arată că din dispozițiile relevante ale CPP (
38
) rezultă că acesta are drept misiune concilierea apărării intereselor generale ale societății, prin urmărirea penală a infracțiunilor, cu respectarea libertăților individuale, el fiind gardianul drepturilor justițiabililor pe tot parcursul procedurii. Deși este adevărat că interpretarea dispozițiilor în cauză ale Directivei 2012/13 nu implică, strict vorbind, o apreciere a noțiunii de „autoritate judiciară”, trebuie totuși subliniat caracterul foarte controversat al unei astfel de calificări în ceea ce privește Ministerul Public francez.
57.
Chemată să se pronunțe cu privire la capacitatea acestuia de a controla în mod valabil măsurile de reținere în sensul articolului 5 paragraful 3 din CEDO, potrivit căruia „[o]rice persoană arestată sau deținută […] trebuie adusă de îndată înaintea unui judecător sau a altui magistrat împuternicit prin lege cu exercitarea atribuțiilor judiciare”, Cour de cassation (Curtea de Casație), inspirându‑se din jurisprudența Curții EDO (
39
), a statuat că Ministerul Public, care nu prezintă garanțiile de independență și de imparțialitate și care reprezintă acuzarea, nu este o autoritate judiciară în sensul articolului citat anterior (
40
). În schimb, Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional, Franța) a considerat întotdeauna că autoritatea judiciară care asigură respectarea libertății individuale cuprinde atât judecătorii, cât și procurorii, iar controlul primelor 48 de ore de reținere de către Ministerul Public nu este contrar Constituției (
41
). Adăugăm la aceasta că, exclusiv în cadrul specific al emiterii unui mandat european de arestare, în sensul articolului 6 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, Curtea a recunoscut aceluiași Minister Public francez calitatea de autoritate judiciară. Curtea a apreciat că membrii parchetului, care în Franța au calitatea de magistrați, acționează în mod independent în exercitarea funcțiilor inerente emiterii unui asemenea mandat (
42
).
58.
Dincolo de relativismul juridic în ceea ce privește definirea unei autorități judiciare, inclusiv în cadrul aceluiași stat, și de constatarea corelativă a dificultății obiective care rezultă din aceasta în ceea ce privește înțelegerea unui sistem juridic național, apreciem că este dificil, în acest context, să se considere că controlul preventiv efectuat de Ministerul Public francez, în speță necorespunzător, este de natură să asigure, prin el însuși, caracterul efectiv al protecției garantate prin Directiva 2012/13.
59.
În al doilea rând, din observațiile scrise și orale ale guvernului francez reiese că dreptul la un avocat este garantat pe tot parcursul procedurii penale (
43
), ceea ce, de altfel, nu este în discuție în prezenta cauză, și este facilitat de sistemul de asistență judiciară, care permite persoanelor fără resurse sau cu venituri modeste să obțină o acoperire totală sau parțială de către stat a cheltuielilor de judecată, inclusiv a onorariilor avocaților, precum și de numirea din oficiu, prin care un avocat este desemnat de decanul ordinului avocaților sau de președintele instanței pentru a asista un justițiabil în cadrul unei proceduri penale, fie la cererea justițiabilului, deoarece nu are un avocat sau nu a avut timp să își aleagă unul, fie întrucât procedura impune prezența unui avocat, iar justițiabilul nu are unul.
60.
În ceea ce privește rolul avocatului, arătăm că, la sfârșitul fiecărei întrevederi cu persoana reținută și a fiecărei audieri sau confruntări la care a asistat, avocatul poate depune observații scrise, care sunt depuse la dosar, și le poate adresa procurorului Republicii pe durata reținerii. Or, avocatul poate printre altele să consulte procesul‑verbal prin care se constată notificarea reținerii și a drepturilor aferente acesteia, ceea ce îi permite să verifice respectarea acestora, inclusiv referitor la dimensiunea lor temporală (
44
).
61.
În ședința de judecată pe fond (
45
), prezența unui avocat este obligatorie pentru anumite proceduri, precum cele cu înfățișare imediată care implică o hotărâre cu termen foarte scurt după faptele incriminate, cu privire la recunoașterea prealabilă a vinovăției, în fața cour d’assises (Curtea cu Jurați, Franța) care judecă infracțiunile cele mai grave („crime”) și în toate procedurile penale care privesc un minor. Atunci când avocatul nu este obligatoriu, persoana acuzată poate, din proprie inițiativă, să fie asistată sau reprezentată de un avocat ales de ea sau poate să solicite un avocat din oficiu, dacă este cazul chiar în ziua ședinței. Trebuie amintit că, dacă excepția de nulitate a procedurii nu a fost ridicată în primă instanță de un inculpat care nu se înfățișează sau nu este reprezentat, acesta are aceeași posibilitate în apel.
62.
Trebuie subliniat, în al treilea rând, că articolul preliminar din CPP cuprinde un paragraf potrivit căruia, în materie criminală și corecțională, nicio condamnare nu poate fi pronunțată împotriva unei persoane numai în temeiul unor declarații pe care le‑a făcut fără să fi vorbit cu un avocat și să fie asistată de acesta. Mai mult decât atât și mai ales, începând cu o lege din 22 decembrie 2021, care a intrat în vigoare la data de 31 decembrie a aceluiași an, articolul menționat mai sus cuprinde un nou paragraf potrivit căruia, „[î]n materie de crime sau de delicte, dreptul de a păstra tăcerea cu privire la faptele de care este acuzat este notificat oricărei persoane suspectate sau acuzate înainte de a depune observații și înainte de orice interogatoriu, inclusiv pentru a obține informații despre personalitatea sa sau pentru a pronunța o măsură de siguranță, în momentul primei sale prezentări în fața unui serviciu de anchetă, a unui magistrat, a unei instanțe sau a oricărei persoane sau serviciu mandatat de autoritatea judiciară. Nicio condamnare nu poate fi pronunțată numai în temeiul declarațiilor făcute fără ca dreptul respectiv să fi fost notificat”.
63.
Aceste dispoziții sunt esențiale întrucât permit remedierea automată a încălcării dreptului persoanelor suspectate sau acuzate de a fi informate cu privire la drepturile lor prevăzute de Directiva 2012/13, în special în ceea ce privește drepturile la asistența unui avocat și de a păstra tăcerea, „prin neutralizarea” declarațiilor persoanelor interesate colectate în mod nelegal în faza de anchetă în vederea aprecierii răspunderii lor penale.
64.
În al patrulea rând, deși este cert că completul de judecată nu are competența de a invoca din oficiu nulitatea proceselor‑verbale care nu sunt întocmite în mod legal, acesta trebuie să deducă din neregularitatea constatată o lipsă a forței probante a acestora. Astfel, articolul 429 din CPP, evocat în ședință, prevede că orice proces‑verbal sau raport are valoare probantă numai dacă este legal în ceea ce privește forma sa, dacă autorul său a acționat în exercitarea atribuțiilor sale și a raportat o chestiune care ține de competența sa (
46
). Actele nelegale nu au forță probantă. Prin urmare, instanța de trimitere ar trebui să înlăture actele de procedură nelegale, lipsindu‑le de orice valoare probatorie, cu mențiunea că pierderea forței probante a unui proces‑verbal nu rezultă din anularea sa. În funcție de aprecierea elementelor din dosar care rămân valabile, ea ar putea decide, în funcție de convingerea sa intimă, să îi achite, dacă este cazul, pe cei doi inculpați. Trebuie să se constate că această dispoziție permite excluderea informațiilor și a elementelor de probă obținute cu încălcarea prevederilor dreptului Uniunii, în speță a articolelor 3 și 4 din Directiva 2012/13. Prin urmare, neregularitatea constatată nu rămâne fără remediu (
47
).
65.
Rezultă deci că existența în ordinea juridică franceză a unor asemenea norme procedurale garantează efectivitatea dreptului Uniunii și interdicția impusă instanței de trimitere de a invoca din oficiu o excepție de nulitate a procedurii întemeiată pe notificarea tardivă către cei doi inculpați a dreptului lor de a păstra tăcerea, motiv de nulitate de ordine privată, nu încalcă principiul efectivității, întrucât această normă nu este, prin ea însăși, de natură să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor pe care persoanele suspectate sau acuzate le au în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (e) și al articolului 4 alineatul (2) din Directiva 2012/13 coroborate cu articolul 8 alineatul (2) din aceasta din urmă.
66.
Concluzia respectivă nu poate fi repusă în discuție din perspectiva articolului 47 și a articolului 48 alineatul (2) din cartă. În această privință, este suficient să se observe că, atunci când justițiabilii au, în domeniul în cauză al dreptului Uniunii, o cale de atac jurisdicțională care permite să se asigure respectarea drepturilor pe care le au în temeiul dreptului Uniunii, ceea ce pare a fi cazul în ordinea juridică franceză, o normă de drept național care împiedică instanța de judecată să invoce din oficiu o excepție de nulitate a procedurii pentru încălcarea dispozițiilor care protejează interesul privat al acestor persoane nu poate fi analizată drept restrângere, în sensul articolului 52 alineatul (1) din cartă, a dreptului la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil și nici a dreptului la apărare garantate de articolul 47 și, respectiv, de articolul 48 alineatul (2) din cartă (
48
).
67.
Interpretarea astfel propusă a dreptului Uniunii ne pare compatibilă cu jurisprudența Curții și a Curții EDO cu privire la chestiunea invocării din oficiu.
Cu privire la jurisprudența europeană în materie de invocare din oficiu
Cu privire la jurisprudența Curții
68.
În contenciosul civil și administrativ, Curtea a considerat că dreptul Uniunii și în special principiul efectivității nu impune, în principiu, instanțelor naționale să invoce din oficiu un motiv întemeiat pe încălcarea dispozițiilor acestui drept, independent de importanța acestora pentru ordinea juridică europeană, atunci când examinarea motivului respectiv le‑ar impune depășirea cadrului litigiului astfel cum acesta a fost delimitat de părți, întemeindu‑se pe alte fapte și circumstanțe decât cele pe care și‑a întemeiat cererea partea care are un interes în aplicarea dispozițiilor respective. Această limitare a competenței instanței naționale este justificată de principiul conform căruia inițiativa unui proces aparține părților și, în consecință, atunci când dreptul procesual național oferă o posibilitate reală părții interesate de a invoca un motiv întemeiat pe dreptul Uniunii, instanța națională nu poate acționa din oficiu decât în cazuri excepționale, în care interesul public impune intervenția acesteia (
49
).
69.
Curtea a indicat de asemenea (
50
) că această jurisprudență nu poate fi repusă în discuție de jurisprudența care reiese din Hotărârea din 14 decembrie 1995, Peterbroeck (C 312/93, EU:C:1995:437), și din Hotărârea din 27 iunie 2000, Océano Grupo Editorial (C‑240/98, EU:C:2000:346), avute în vedere în decizia de trimitere, care este caracterizată prin circumstanțele proprii cauzei care conduc la privarea reclamantului din litigiul principal de posibilitatea de invoca în mod util incompatibilitatea unei dispoziții naționale cu dreptul Uniunii și, respectiv, este justificată de necesitatea de a asigura consumatorului protecția efectivă vizată prin Directiva 93/13 (
51
).
70.
Este cert că materia clauzelor abuzive a constituit poarta de intrare a dezvoltării competențelor instanței naționale în dreptul consumatorilor, căreia i s‑a atribuit posibilitatea și apoi obligația de a invoca din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale (
52
). Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, sistemul de protecție pus în aplicare prin Directiva 93/13 are la bază ideea că un consumator se găsește într‑o poziție de inferioritate în raport cu un profesionist în ceea ce privește atât puterea de negociere, cât și nivelul de informare, situație care îl determină să adere la condițiile redactate în prealabil de către profesionist, fără a putea influența conținutul acestora. Având în vedere o astfel de situație de inferioritate, articolul 6 alineatul (1) din directiva menționată prevede că o clauză abuzivă nu creează obligații pentru consumatori. Este vorba despre o dispoziție imperativă care urmărește să substituie echilibrul formal pe care îl instituie contractul între drepturile și obligațiile cocontractanților printr‑un echilibru real, de natură să restabilească egalitatea dintre aceștia din urmă (
53
).
71.
În această privință, instanța națională este obligată să analizeze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale care se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 93/13, suplinind în acest fel dezechilibrul existent între consumator și profesionist, în cazul în care dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest scop. În plus, Directiva 93/13 impune statelor membre, astfel cum reiese din articolul 7 alineatul (1) din aceasta coroborat cu al douăzeci și patrulea considerent al său, să prevadă mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către profesioniști. Ținând seama de cerințele prevăzute la articolul 6 alineatul (1), precum și la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, combinație normativă fără echivalent în Directiva 2012/13, Curtea a stabilit modul în care instanța națională trebuie să asigure protecția drepturilor conferite consumatorilor de această directivă, precizând totodată că protecția consumatorului nu este absolută (
54
). Curtea a precizat astfel că respectarea principiului efectivității nu poate merge până la a impune unei instanțe naționale nu numai obligația de a compensa o omisiune cu caracter procedural a unui consumator care nu își cunoaște drepturile, ci și de a suplini integral pasivitatea totală a consumatorului vizat (
55
).
72.
Instanța de trimitere consideră posibilă o transpunere a jurisprudenței menționate mai sus în procedura principală, invocând în special situația partajată de inferioritate a consumatorilor (
56
) și a inculpaților, abordare care, în opinia noastră, nu poate fi reținută. Amintim că litigiul principal se încadrează în materie penală, domeniu fără legătură cu obligațiile contractuale și în care revine atât legiuitorului, cât și instanței sarcina de a asigura concilierea între prevenirea atingerilor aduse ordinii publice, urmărirea autorilor infracțiunilor și sancționarea acestora, pe de o parte, și drepturile fundamentale ale persoanei acuzate, pe de altă parte, asigurându‑se în același timp că procedura se desfășoară într‑un termen rezonabil. În plus, în cadrul exercitării competenței sale de aplicare a legii, statul urmărește să protejeze nu numai interesele victimelor infracțiunilor, ci și interesele mai generale ale societății care constituie interesul public în sens larg.
73.
În acest context, trebuie subliniat că, de la adoptarea Deciziei‑cadru 2002/584, cooperarea judiciară în materie penală s‑a dotat progresiv cu instrumente juridice a căror aplicare coordonată este destinată să consolideze încrederea statelor membre în ordinile lor juridice naționale, în scopul de a asigura recunoașterea și executarea în Uniune a hotărârilor judecătorești în materie penală pentru a evita orice impunitate a autorilor infracțiunilor (
57
), garantând în același timp caracterul echitabil al procedurii penale. Directiva 2012/13 face parte, după cum arată considerentele (11), (12) și (14) ale acesteia, din ansamblul respectiv de instrumente juridice care concretizează Foaia de parcurs, adoptată de Consiliu în anul 2009, pentru consolidarea drepturilor persoanelor suspectate sau acuzate pe tot parcursul acestei proceduri (
58
). Efectul cumulat al instrumentelor respective, adăugate la dispozițiile cartei, ale CEDO și ale jurisprudenței Curții EDO, precum și la sistemele naționale, conferă o protecție reală și extinsă persoanelor în cauză, al căror statut nu este, așadar, comparabil, inclusiv în ceea ce privește nivelul de informare, cu cel al unui consumator în relația sa contractuală cu un profesionist (
59
). În aceste împrejurări, orice formă de transpunere în prezenta cauză a soluției, aplicată la articolul 6 din Directiva 93/13, de asimilare a normei europene cu normele interne de ordine publică ne pare exclusă.
74.
În sfârșit, este necesar să se evoce, în acest stadiu, jurisprudența recentă a Curții privind rolul instanței în cadrul, pe de o parte, al unei proceduri penale întemeiate pe informații sau pe elemente de probă obținute cu încălcarea cerințelor care rezultă din Directiva 2002/58/CE (
60
) și, pe de altă parte, al unei proceduri de control al condițiilor de legalitate a măsurii de luare în custodie publică a resortisanților țărilor terțe care decurg din dreptul Uniunii.
75.
În primul rând, Curtea a statuat că articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2002/58, interpretat în lumina principiului efectivității, impune instanței penale naționale să înlăture informațiile și elementele de probă care au fost obținute printr‑o stocare generalizată și nediferențiată a datelor de transfer și a datelor de localizare, incompatibilă cu dreptul Uniunii, în cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva unor persoane suspectate de săvârșirea unor infracțiuni, în cazul în care persoanele respective nu sunt în măsură să prezinte în mod eficient observații cu privire la aceste informații și elemente de probă, care provin dintr‑un domeniu care nu este cunoscut de judecători și care pot influența în mod preponderent aprecierea faptelor (
61
). Deși este vorba într‑adevăr, în speță, despre principiul efectivității aplicat într‑o procedură penală precum în cauza principală, aceasta din urmă nu privește elemente de probă provenite dintr‑un domeniu care nu este cunoscut de instanțe, a căror admisibilitate ar implica un risc pentru respectarea principiului contradictorialității și, în consecință, a dreptului la un proces echitabil.
76.
În al doilea rând, Curtea a declarat că articolul 15 alineatele (2) și (3) din Directiva 2008/115/CE (
62
), articolul 9 alineatele (3) și (5) din Directiva 2013/33/UE (
63
) și articolul 28 alineatul (4) din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 (
64
) coroborate cu articolele 6 și 47 din cartă trebuie interpretate în sensul că exercitarea unui control de către o autoritate judiciară cu privire la respectarea condițiilor de legalitate a luării în custodie publică a unui resortisant al unei țări terțe care decurg din dreptul Uniunii trebuie să determine autoritatea respectivă să constate din oficiu, pe baza elementelor din dosar care i‑au fost aduse la cunoștință, astfel cum au fost completate sau clarificate în cursul procedurii în contradictoriu care s‑a desfășurat în fața sa, eventuala nerespectare a unei condiții de legalitate care nu a fost invocată de persoana în cauză (
65
).
77.
Considerăm că această soluție este dictată de un context normativ specific, radical diferit de cel din prezenta cauză. Curtea a precizat mai întâi că, deși luarea în custodie publică a unui resortisant al unei țări terțe constituie o ingerință gravă în dreptul la libertate consacrat la articolul 6 din cartă, finalitatea unei astfel de măsuri, în sensul Directivei 2008/115, al Directivei 2013/33 și al Regulamentului nr. 604/2013, nu este urmărirea penală sau sancționarea infracțiunilor. Curtea a arătat în continuare și mai ales că legiuitorul Uniunii nu s‑a limitat să stabilească norme comune de fond în ceea ce privește condițiile de luare în custodie publică, ci a instituit și norme comune de procedură, pentru a garanta că există în fiecare stat membru un regim care permite autorității judiciare competente să elibereze persoana în cauză, dacă este cazul după o examinare din oficiu, din momentul în care rezultă că luarea în custodie publică nu este sau nu mai este legală (
66
). Curtea a subliniat faptul că luarea în custodie publică dispusă de o autoritate administrativă face obiectul unui control judiciar fie din oficiu, fie la cererea persoanei vizate, în timp ce, în ceea ce privește menținerea măsurii, autoritatea competentă este obligată să efectueze respectivul control din oficiu, chiar dacă persoana interesată nu formulează o cerere în acest sens. Într‑un context normativ marcat de existența unei sesizări din oficiu a instanței atunci când rezultă că condițiile de legalitate a luării în custodie publică nu sunt sau nu mai sunt îndeplinite, care se poate reflecta într‑o procedură în care persoana reținută nu s‑ar înfățișa, era dificil de conceput în mod teoretic să se ajungă la o altă soluție decât cea a invocării din oficiu de către instanță a nerespectării unei condiții de legalitate a luării în custodie publică „care nu a fost invocată de persoana în cauză”.
78.
În raport cu această încadrare strictă a măsurii de luare în custodie publică, amintită mai sus, Curtea s‑a îndepărtat de la jurisprudența sa obișnuită cu privire la lipsa a priori a unei obligații de a invoca din oficiu în litigiul administrativ în care se aplică principiul dispozitiv și la punerea în aplicare a principiului efectivității (
67
). Or, în cazul de față, o asemenea încadrare de dreptul Uniunii, pe plan procedural, lipsește în mod vădit, ceea ce interzice, în opinia noastră, orice formă de transpunere a soluției reținute în materia controlului jurisdicțional al luării în custodie publică.
Cu privire la jurisprudența Curții EDO
79.
Atunci când examinează o critică întemeiată pe articolul 6 din CEDO, Curtea EDO trebuie să stabilească în esență dacă procedura penală a avut în mod global un caracter echitabil, în funcție de împrejurările proprii fiecărei cauze. Prin urmare, respectarea cerințelor privind procesul echitabil se apreciază de la caz la caz, din perspectiva desfășurării procedurii în ansamblul său, iar nu pe baza examinării izolate a unui anumit punct sau incident, deși nu se poate exclude ca un anumit element să fie în așa măsură decisiv încât să permită să se aprecieze echitatea procesului într‑un stadiu incipient (
68
). Ținând seama de natura dreptului de a nu se autoincrimina și a dreptului de a păstra tăcerea, această instanță consideră că, în principiu, nu poate exista o justificare în lipsa notificării acestor drepturi unei persoane suspectate. Totuși, în ipoteza în care aceasta din urmă nu ar fi fost informată, ea trebuie să examineze dacă, în pofida acestei deficiențe, procedura în ansamblul său a fost echitabilă (
69
).
80.
Această apreciere de ansamblu poate include verificarea efectivității asistenței juridice, un drept care este garantat la articolul 6 paragraful 3 litera c) din CEDO. Curtea EDO consideră că, în conformitate cu independența baroului în raport cu statul, desfășurarea apărării aparține în esență persoanei acuzate și avocatului său, indiferent dacă acesta din urmă este numit din oficiu sau remunerat de clientul său. Cu toate acestea, în cazul în care carența avocatului din oficiu este evidentă sau este adusă în mod suficient în atenția autorităților în alt mod, acestea din urmă trebuie să ia măsuri pentru a se asigura că persoana acuzată beneficiază efectiv de dreptul la asistență judiciară. Rezultă că statul nu poate fi considerat răspunzător pentru orice deficiență a unui avocat desemnat în vederea asistenței judiciare (
70
).
81.
Astfel, răspunderea statului poate fi angajată atunci când un avocat pur și simplu nu acționează în numele acuzatului (
71
) sau nu respectă o simplă normă de formă necesară pentru exercitarea unei căi de atac, fără ca aceasta să poată fi asimilată cu un comportament eronat sau cu o simplă deficiență de argumentare care nu poate atrage o atare răspundere, Curtea EDO reținând de asemenea, ca parte a unui ansamblu de circumstanțe, faptul că reclamantul era un străin care nu cunoștea limba de procedură și care se confrunta cu acuzații care puteau duce la o pedeapsă grea cu închisoarea. În această din urmă situație, Curtea EDO a considerat că instanța națională ar fi putut invita avocatul din oficiu să completeze sau să corecteze memoriul său de recurs, iar nu să declare recursul inadmisibil (
72
).
82.
Pe lângă faptul că rolul Curții EDO este de a soluționa litigiile cu care este sesizată, iar nu de a se pronunța in abstracto și nici de a uniformiza diferitele sisteme juridice, având în vedere circumstanțele specifice ale fiecărei cauze (
73
), subliniem că situațiile menționate mai sus, care corespund unei abordări restrictive, se disting de circumstanțele cauzei principale. Trebuie subliniat în această privință că dreptul la informare cu privire la drepturile sale procedurale și acela de a păstra tăcerea sunt drepturi personale, iar titularii acestora dispun de ele în mod liber și revine doar inculpaților și avocaților lor obligația de a defini strategia de apărare care poate cuprinde neinvocarea unei încălcări a respectivelor drepturi pentru motive proprii persoanelor interesate (
74
). Această situație nu poate fi asimilată în sine în mod necesar cu cea a unei „carențe vădite” care impune măsuri pozitive din partea instanței competente (
75
). În ședința de judecată, instanța nu a trebuit să se substituie părților în alegerea strategiilor lor de apărare.
Concluzie intermediară
83.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să declare că articolele 3 și 4 din Directiva 2012/13, precum și articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2012/13 coroborate cu articolul 47 și cu articolul 48 alineatul (2) din cartă și cu principiile echivalenței și efectivității nu se opun interpretării unei dispoziții naționale care împiedică instanța, în faza de judecată care nu a fost precedată de o cercetare pregătitoare, să invoce din oficiu încălcarea dreptului persoanei acuzate de a fi informată cu privire la dreptul său de a păstra tăcerea.
84.
Considerăm că examinarea legislațiilor naționale (
76
) nu trebuie să conducă la o altă interpretare. Departe de a reflecta summa divisio clasică dintre sistemul acuzatorial și sistemul inchizitorial, care implică un rol presupus pasiv sau, respectiv, activ al instanței, o privire transversală asupra diferitelor ordini juridice naționale subliniază întrepătrunderea acestor două sisteme, precum și diversitatea și complexitatea procedurilor penale, care se întemeiază pe combinații de norme, care fac delicat și chiar relativ exercițiul comparativ. Indiferent dacă prevăd sau nu mecanisme de sancționare, uneori automate, a încălcării dreptului la informare întemeiate pe norme de admisibilitate a probelor sau a nulității actelor procedurale nelegale, sistemele naționale pot astfel să definească, cu mai multă sau mai puțină rigoare, rolul atribuit persoanei acuzate și, în mod corelativ, instanței, în punerea în aplicare a acestor mecanisme.
85.
Rezultă că toate ordinile juridice naționale luate în considerare consacră sistemul libertății probelor, făcând trimitere la libertatea instanței în aprecierea acestora, și că, deși aceste ordini juridice pot urma căi procedurale diferite, ele împărtășesc toate aceeași preocupare sau același obiectiv, și anume de a nu recunoaște efecte unui act de procedură nelegal ca urmare a unei încălcări a dreptului de a fi informat printre altele cu privire la dreptul de a păstra tăcerea. Așa cum se menționează în mod întemeiat în „nota de cercetare” 22/006, în lipsa eliminării formale a unui element de probă de către instanță, un viciu de procedură care se produce în cadrul obținerii acestei probe poate fi întotdeauna luat în considerare în cadrul deciziei pe fond, în ceea ce privește valoarea probantă a elementului respectiv, exact ceea ce am reținut la punctele precedente din prezentele concluzii pentru ordinea juridică franceză.
86.
Prin urmare, este necesar și chiar oportun ca Curtea să adopte o soluție care să recunoască o posibilitate sau chiar să impună instanței o obligație de invocare din oficiu în privința căreia este imposibil, în stadiul actual, să se măsoare toate consecințele asupra arhitecturilor subtile ale procedurilor naționale care exprimă toate căutarea unui echilibru, atât de dificil de găsit, între necesitățile de sancționare a infracțiunilor și drepturile persoanelor acuzate la un proces echitabil (
77
), precum și asupra organizațiilor judiciare naționale (
78
)? Pe de altă parte, punerea în aplicare de către instanță a invocării din oficiu poate fi concepută, în mod evident, numai cu respectarea strictă a principiului contradictorialității, ceea ce se va putea traduce printr‑o prelungire a procedurii (
79
).
87.
O asemenea soluție nu ne pare necesară pentru a confirma legitimitatea încrederii reciproce pe care o presupune recunoașterea reciprocă. Este cert că dreptul Uniunii s‑a dezvoltat în mod considerabil în domeniul cooperării judiciare penale, astfel încât este posibil să se evoce în prezent un acquis sau un patrimoniu comun important care a permis o aliniere la sistemele juridice naționale în ceea ce privește protecția drepturilor procedurale ale persoanelor suspectate sau acuzate și o evoluție reală a integrării sistemelor respective în Uniune. În acest context, trebuie subliniat, după cum a făcut pe de o parte guvernul francez, că problema în speță nu este aceea de a găsi, în cadrul unei pseudo‑competiții interstatale, sistemul național care asigură cea mai bună protecție a acestor drepturi (
80
) și, cum a făcut pe de altă parte doctrina, că nu există un drept subiectiv de a beneficia de sistemul care protejează cel mai bine drepturile individuale (
81
).
88.
Fiind vorba de o chestiune care exprimă particularitățile sistemelor juridice naționale, pe care autorii tratatelor s‑au angajat să le protejeze (
82
), și interpretarea unei directive care rezervă literal persoanelor suspectate sau acuzate ori avocatului acestora sarcina de a asigura că încălcările drepturilor prevăzute de acestea nu rămân nesancționate, considerăm că Curtea trebuie să dea dovadă de prudență și să se preocupe de acceptabilitatea răspunsului său în ordinile juridice naționale (
83
). Potrivit filosofului și scriitorului francez al luminilor Montesquieu, „este uneori necesar să se schimbe anumite legi. Însă acest lucru este rar, iar atunci când se întâmplă, ele nu trebuie atinse decât cu o mână tremurândă” (
84
). În cazul de față și aplicată demersului pretorian, această configurare ar trebui să conducă, în orice caz, la respingerea unei soluții ce ar impune o obligație de invocare din oficiu care ar îngreuna și mai mult sarcinile instanțelor naționale, confruntate cu o aplicare simultană a normelor interne, a dreptului primar și derivat al Uniunii, printre care carta, și a normelor convenționale, printre care CEDO, ce operează în situații instituționale marcate de disparități puternice (
85
) și care prezintă riscul angajării răspunderii în raport cu obligația lor de legalitate. Întrucât, pentru a aminti în treacăt componenta umană inevitabilă a procesului jurisdicțional, instanța poate greși la fel ca și ceilalți actori ai procesului penal care nu trebuie deresponsabilizați.
Concluzie
89.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă tribunal correctionnel de Villefranche‑sur‑Saône (Tribunalul Corecțional din Villefranche‑sur‑Saône, Franța) după cum urmează:
Articolele 3 și 4, precum și articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale coroborate cu articolul 47 și articolul 48 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, precum și cu principiile echivalenței și efectivității
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun interpretării unei dispoziții naționale care împiedică instanța, în faza de judecată care nu a fost precedată de o cercetare pregătitoare, să invoce din oficiu încălcarea dreptului persoanei acuzate de a fi informată cu privire la dreptul său de a păstra tăcerea, în măsura în care normele de procedură naționale garantează, pe de o parte, dreptul persoanelor suspectate sau acuzate de a avea acces la un avocat înainte de faza de judecată și în cursul acesteia și, pe de altă parte, luarea în considerare a caracterului nelegal al actelor de procedură efectuate sau al elementelor de probă obținute cu încălcarea dreptului respectiv prin intermediul unor mecanisme de nulitate sau de inadmisibilitate a acestora din urmă sau cu ocazia aprecierii forței lor probante.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Declarația nr. 52 încorporată în Tratatul de la Lisabona, semnată de 16 dintre cele 27 de state membre.
(
3
)	Weyembergh, A., „L’harmonisation des procédures pénales au sein de l’Union européenne”, Archives de politique criminelle, nr. 26, ed. Pédone, 2004 (https://www.cairn.info/revue‑archives‑de‑politique‑criminelle-2004-1-page-37.htm).
(
4
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale (JO 2012, L 142, p. 1).
(
5
)	Cour de cassation (Curtea de Casație), 6 februarie 2018, recurs nr. 17‑82826.
(
6
)	C‑312/93, EU:C:1995:437.
(
7
)	Directiva Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273).
(
8
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2016 privind consolidarea anumitor aspecte ale prezumției de nevinovăție și a dreptului de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale (JO 2016, L 65, p. 1).
(
9
)	Expresia „anularea procedurii” poate crea confuzie în sensul că, potrivit unei jurisprudențe constante a Cour de cassation (Curtea de Casație), întinderea unei anulări, care ține de aprecierea instanței, este impusă de criteriul actului, suport necesar. Cu alte cuvinte, anularea se extinde numai la actele al căror act sau înscris anulat constituie „suportul necesar” (a se vedea în special Hotărârea din 15 octombrie 2003, recurs nr. 03‑82.683).
(
10
)	Hotărârea din 19 septembrie 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punctele 51 și 52).
(
11
)	Hotărârea din 19 septembrie 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punctul 53).
(
12
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 12 martie 2020, VW (Dreptul de a avea acces la un avocat în caz de neînfățișare) (C‑659/18, EU:C:2020:201, punctele 24-26), privind articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2013/48/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2013 privind dreptul de a avea acces la un avocat în cadrul procedurilor penale și al procedurilor privind mandatul european de arestare, precum și dreptul ca o persoană terță să fie informată în urma privării de libertate și dreptul de a comunica cu persoane terțe și cu autorități consulare în timpul privării de libertate (JO 2013, L 294, p. 1), care definește domeniul de aplicare al acesteia din urmă în termeni aproape identici cu cei ai articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2012/13 [Hotărârea din 19 septembrie 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punctul 38)].
(
13
)	Hotărârea din 23 noiembrie 2021, IS (Nelegalitatea ordonanței de trimitere) (C‑564/19, EU:C:2021:949, punctul 121).
(
14
)	Curtea EDO, 13 septembrie 2016, Ibrahim și alții împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 272).
(
15
)	Chiar dacă articolul 6 din CEDO nu le menționează în mod expres, dreptul de a păstra tăcerea și dreptul de a nu contribui la propria incriminare sunt standarde internaționale general recunoscute care se află în centrul noțiunii de proces echitabil consacrate de acest articol. Întrucât CEDO nu urmărește să garanteze drepturi teoretice și iluzorii, ci drepturi concrete și efective, Curtea EDO consideră, așadar, inerent dreptului de a nu se autoincrimina, dreptului de a păstra tăcerea și dreptului la asistență juridică faptul că orice „acuzat” în sensul articolului 6 are dreptul la informare cu privire la aceste drepturi [Curtea EDO, 13 septembrie 2016, Ibrahim și alții împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 266 și 272)].
(
16
)	Curtea EDO, 13 septembrie 2016, Ibrahim și alții împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 266).
(
17
)	Amintim că, în cadrul procedurii de cooperare prevăzute la articolul 267 TFUE, chiar dacă, pe plan formal, instanța de trimitere și‑a limitat întrebarea doar la interpretarea unei dispoziții specifice a dreptului Uniunii, o asemenea împrejurare nu împiedică Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare a acestui drept care pot fi utile pentru judecarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă respectiva instanță s‑a referit sau nu la respectivele elemente în enunțul întrebărilor sale. În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și mai ales din motivarea deciziei de trimitere elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului principal [Hotărârea din 1 august 2022, TL (Lipsa unui interpret și a unei traduceri) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punctul 37)].
(
18
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 august 2022, TL (Lipsa unui interpret și a unei traduceri) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punctul 42).
(
19
)	Hotărârea din 13 septembrie 2018, UBS Europe și alții (C‑358/16, EU:C:2018:715, punctul 50).
(
20
)	Hotărârea din 23 noiembrie 2021, IS (Nelegalitatea ordonanței de trimitere) (C‑564/19, EU:C:2021:949, punctul 101).
(
21
)	Această precizare ni se pare că se impune pentru a caracteriza procedura principală, care este reglementată la articolul 385 primul paragraf din CPP.
(
22
)	Este interesant de notat că legiuitorul poate adopta de asemenea, în temeiul articolului 82 alineatul (2) TFUE, norme minime privind admisibilitatea probelor între statele membre [litera (a)], drepturile victimelor criminalității [litera (c)] și alte elemente speciale ale procedurii penale decât cele menționate la literele (a)-(c) ale acestei dispoziții, cu condiția ca elementele respective să fi fost identificate în prealabil printr‑o decizie adoptată în unanimitate de Consiliu, după aprobarea Parlamentului. Este necesar să se sublinieze condițiile de adoptare a acestui al treilea tip de norme. Situația este aceeași în ceea ce privește alineatul (3) al articolului 82 menționat referitor la posibilitatea unui membru al Consiliului de a se opune unui proiect de directivă care, în opinia sa, ar aduce atingere aspectelor fundamentale ale sistemului său de justiție penală.
(
23
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, punctele 36 și 54), și prin analogie Hotărârea din 19 septembrie 2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punctul 47).
(
24
)	Hotărârea din 11 martie 2020, SF (Mandat european de arestare – Garanție de returnare în statul de executare) (C‑314/18, EU:C:2020:191, punctele 35 și 36).
(
25
)	Avizul 2/13 (Aderarea Uniunii la CEDO) din 18 decembrie 2014 (EU:C:2014:2454, punctele 191 și 192).
(
26
)	Decizia‑cadru a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24), denumită în continuare Decizia‑cadru 2002/584. În Hotărârea din 25 iulie 2018, Minister for Justice and Equality (Deficiențele sistemului judiciar) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586), Curtea a recunoscut posibilitatea autorității judiciare de executare de a pune capăt procedurii de predare în contextul unei pretinse atingeri aduse dreptului fundamental al persoanei în cauză la un proces echitabil pornind de la un control în două etape, și anume constatarea în temeiul unor elemente obiective, fiabile, precise și actualizate în mod corespunzător privind funcționarea sistemului judiciar în statul membru emitent a existenței unor deficiențe sistemice sau, cel puțin, generalizate care conduc la un risc real de încălcare a substanței acestui drept și, în cazul unui răspuns afirmativ, verificarea in concreto a existenței unor motive serioase și temeinice de a crede că această persoană va fi expusă unui astfel de risc în cazul predării către statul respectiv. Rigoarea foarte mare a acestui control demonstrează importanța și forța principiului recunoașterii reciproce prin care se urmărește executarea hotărârilor de condamnare astfel cum au fost pronunțate.
(
27
)	Decizia‑cadru a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (JO 2008, L 327, p. 27). Motivul de neexecutare a mandatului european de arestare reținut în Hotărârea din 25 iulie 2018, Minister for Justice and Equality (Deficiențele sistemului judiciar) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586) ar constitui, mutatis mutandis, un motiv de netransfer în temeiul Deciziei‑cadru 2008/909.
(
28
)	Decizia‑cadru a Consiliului din 24 iulie 2008 privind luarea în considerare a condamnărilor în statele membre ale Uniunii Europene în cadrul unui nou proces penal (JO 2008, L 220, p. 32). A se vedea Hotărârea din 5 iulie 2018, Lada (C‑390/16, EU:C:2018:532, punctele 37 și 38).
(
29
)	Aplicarea acestor două principii este evocată la punctul 19 din decizia de trimitere.
(
30
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 1 august 2022, TL (Lipsa unui interpret și a unei traduceri) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punctul 78).
(
31
)	A se vedea punctul 8 din decizia de trimitere.
(
32
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 18 martie 2010, Alassini și alții (C‑317/08-C‑320/08, EU:C:2010:146, punctul 49), Hotărârea din 27 iunie 2013, Agrokonsulting‑04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, punctele 35 și 36), și Hotărârea din 1 august 2022, TL (Lipsa unui interpret și a unei traduceri) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punctul 75).
(
33
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 august 2022, TL (Lipsa unui interpret și a unei traduceri) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punctul 76). Trebuie subliniat că regulile naționale de ordine publică, referitoare la organizarea, compunerea și competența instanțelor și a căror încălcare trebuie invocată din oficiu de instanță, nu au, în mod evident, un obiect similar celui al dispozițiilor de drept al Uniunii în cauză [a se vedea Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții (C‑222/05-C‑225/05, EU:C:2007:318, punctele 29 și 30), și Hotărârea din 17 martie 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175)].
(
34
)	Hotărârea din 21 decembrie 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, punctul 62).
(
35
)	Hotărârea din 14 decembrie 1995, Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, punctul 14), Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții (C‑222/05-C‑225/05, EU:C:2007:318, punctul 33), și Hotărârea din 11 septembrie 2019, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, punctul 42).
(
36
)	Hotărârea din 28 iunie 2022, Comisia/Spania (Încălcarea dreptului Uniunii de către legiuitor) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punctele 59 și 60).
(
37
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 noiembrie 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, punctul 37).
(
38
)	Potrivit articolului 31 din CPP, Ministerul Public exercită acțiunea penală și impune aplicarea legii, cu respectarea principiului imparțialității de care este ținut. În atribuțiile sale de conducere a poliției judiciare, în conformitate cu articolul 39‑3 din CPP, este însărcinat să controleze legalitatea mijloacelor puse în aplicare de anchetatori și se asigură că investigațiile urmăresc stabilirea adevărului și sunt incriminatoare sau dezincriminatoare, cu respectarea drepturilor victimei, ale autorului plângerii și ale persoanei suspectate.
(
39
)	Curtea EDO, 29 martie 2010, Medvedyev și alții împotriva Franței, CE:ECHR:2010:0329JUD000339403, și 23 noiembrie 2010, Moulin împotriva Franței, CE:ECHR:2010:1123JUD003710406.
(
40
)	Hotărârile Cour de cassation (Curtea de Casație) din 15 decembrie 2010 (recurs nr. 10‑83.674) și din 18 ianuarie 2011 (recurs nr. 10‑84.980).
(
41
)	Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional), 30 iulie 2010, QPC nr. 2010‑14/22.
(
42
)	Hotărârea din 12 decembrie 2019, Parchetul general al Marelui Ducat al Luxemburgului și Openbaar Ministerie (Procurorii din Lyon și din Tours) (C‑566/19 PPU și C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punctele 52-58).
(
43
)	În Hotărârea din 26 iunie 2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone și alții (C‑305/05, EU:C:2007:383, punctul 31), Curtea a amintit că, potrivit jurisprudenței Curții EDO, noțiunea de „proces echitabil” la care se referă articolul 6 din CEDO este constituită din diferite elemente care cuprind mai ales dreptul la apărare, principiul egalității armelor, dreptul de acces la o instanță, precum și dreptul la un avocat atât în materie civilă, cât și în materie penală.
(
44
)	A se vedea articolele 63-4-3 și 64-4-3 din CPP.
(
45
)	Trebuie arătat că, în cazul urmăririi penale prin convocare, prevăzută la articolul 390‑1 din CPP, după cum este cazul celor doi inculpați în cauză, articolul 388‑4 din CPP prevede că avocații părților pot consulta dosarul procedurii la grefa instanței judecătorești de la emiterea citației sau cel târziu la două luni de la notificarea convocării și, la cererea lor, părților sau avocatului acestora li se poate elibera o copie a înscrisurilor din dosar.
(
46
)	A se vedea Murbach‑Vibert, M., și Payen, H., „Relevé d’office des nullités et office du juge pénal”, AJ Pénal, Lyon, 2018, p. 403. Procesele‑verbale, care relatează un act precum o audiere sau percheziționarea unui vehicul, sunt valabile ca simple informații în principiu și constituie, așadar, o probă printre celelalte elemente ale dosarului fără valoare superioară. Astfel, acestea sunt lăsate la libera apreciere a instanței, iar părțile le pot contesta în mod liber în cadrul unei dezbateri în contradictoriu în fața instanței de judecată.
(
47
)	După cum se va vedea în continuare cu analiza comparativă a drepturilor statelor membre, dispoziția din dreptul francez menționată face parte din mecanismele cunoscute din aceste diferite state care permit luarea în considerare a caracterului nelegal al actelor de procedură efectuate sau al elementelor de probă obținute cu încălcarea drepturilor procedurale ale persoanelor suspectate sau acuzate prin intermediul unor mecanisme de nulitate sau de inadmisibilitate și/sau cu ocazia aprecierii forței probante a acestor acte sau elemente.
(
48
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, punctul 57), și Hotărârea din 7 iulie 2022, F. Hoffmann‑La Roche și alții (C‑261/21, EU:C:2022:534, punctul 57).
(
49
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții (C‑222/05-C‑225/05, EU:C:2007:318, punctul 41), și Hotărârea din 26 aprilie 2017, Farkas (C‑564/15, EU:C:2017:302, punctele 32 și 33). În Concluziile sale prezentate în cauza Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:3, punctul 42), referitoare la o acțiune împotriva unei decizii de interzicere a șederii ajunse în stadiul procedurii de recurs, avocatul general Mengozzi a apreciat că instanța de trimitere nu a adresat Curții o întrebare legată de domeniul de aplicare al principiului efectivității pentru următoarele motive: „împrejurarea că instanța administrativă de ultim grad nu poate să examineze din oficiu sau că trebuie să respingă drept inadmisibil un motiv întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi ascultat, invocat pentru prima dată în fața sa, nu înseamnă în niciun caz că normele de procedură interne ar face imposibilă sau excesiv de dificilă invocarea încălcării unui astfel de drept în fața instanțelor naționale. În ceea ce privește principiul efectivității, aspectul important, potrivit jurisprudenței Curții, este ca părțile să fi avut o posibilitate reală de a invoca un motiv întemeiat pe dreptul Uniunii în fața unei instanțe naționale […] Cu alte cuvinte, acest principiu nu impune instanței naționale să remedieze carența sau omisiunea părților, din moment ce acestea au avut, în temeiul normelor de procedură interne, posibilitatea reală de a invoca un motiv întemeiat pe încălcarea dreptului Uniunii. Întrucât, astfel cum este cu siguranță cazul în prezenta speță, reclamantul din litigiul principal a beneficiat, în fond, de reprezentare prin avocat încă de la introducerea acțiunii la prima instanță, aplicarea principiului efectivității nu obligă instanța de trimitere să examineze din oficiu un motiv întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi ascultat, independent de importanța acestui drept pentru ordinea juridică a Uniunii”. Subliniem că, în Hotărârea din 17 martie 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175, punctul 28), Curtea a urmat în mod expres aceste concluzii indicând că „în cauza principală se ridică o problemă legată exclusiv de respectarea principiului echivalenței, iar nu a principiului efectivității”.
(
50
)	Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții (C‑222/05-C‑225/05, EU:C:2007:318, punctele 39 și 40).
(
51
)	Temeiul juridic al acestei directive este fostul articol 100 A din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, care prevede adoptarea de măsuri privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative din statele membre care au ca obiect instituirea și funcționarea pieței interne.
(
52
)	Cour de cassation, «Contentieux des clauses abusives: illustration d’un dialogue des juges», Recueil annuel des études, Documentation française, 2022.
(
53
)	Hotărârea din 11 martie 2020, Lintner (C‑511/17, EU:C:2020:188, punctul 23), și Hotărârea din 17 mai 2022, SPV Project 1503 și alții (C‑693/19 și C‑831/19, EU:C:2022:395, punctele 51 și 52). Curtea a statuat că, dată fiind natura și importanța interesului public pe care se întemeiază protecția pe care Directiva 93/13 o asigură consumatorilor, articolul 6 din aceasta trebuie considerat ca fiind o normă echivalentă cu normele naționale care ocupă, în cadrul ordinii juridice interne, rangul de norme de ordine publică care permite instanței naționale să aprecieze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale [Hotărârea din 30 mai 2013, Asbeek Brusse și de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, punctele 44-46)].
(
54
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 17 mai 2022, SPV Project 1503 și alții (C‑693/19 și C‑831/19, EU:C:2022:395, punctele 53-55 și 58).
(
55
)	Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punctul 41), Hotărârea din 17 mai 2022, SPV Project 1503 și alții (C‑693/19 și C‑831/19, EU:C:2022:395, punctul 60), și Hotărârea din 30 iunie 2022, Profi Credit Bulgaria (Compensare din oficiu în cazul existenței unei clauze abuzive) (C‑170/21, EU:C:2022:518, punctul 48).
(
56
)	Din jurisprudența Curții reiese că competențele recunoscute instanței naționale au fost considerate necesare pentru a asigura consumatorilor o protecție efectivă, având în vedere în special riscul deloc neglijabil ca acesta să nu își cunoască drepturile sau să întâmpine dificultăți pentru a le exercita. Curtea a apreciat că, în litigiile a căror valoare este adesea limitată, onorariile avocatului pot depăși interesul în discuție, ceea ce, împreună cu imposibilitatea de a solicita asistență juridică, poate descuraja consumatorul să se apere împotriva aplicării unei clauze abuzive.
(
57
)	Hotărârea din 12 decembrie 2019, Parchetul general al Marelui Ducat al Luxemburgului și Openbaar Ministerie (Procurorii din Lyon și din Tours) (C‑566/19 PPU și C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punctul 43).
(
58
)	Directiva 2010/64/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 octombrie 2010 privind dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale (JO 2010, L 280, p. 1), Directiva 2013/48, Directiva 2016/343 și Directiva (UE) 2016/1919 a Parlamentului European și a Consiliului din 26 octombrie 2016 privind asistența juridică gratuită pentru persoanele suspectate și persoanele acuzate în cadrul procedurilor penale și pentru persoanele căutate în cadrul procedurilor privind mandatul european de arestare (JO 2016, L 297, p. 1).
(
59
)	Observăm că Curtea EDO consideră că un acuzat se află adesea, în etapa anchetei, într‑o situație deosebit de vulnerabilă și, în majoritatea cazurilor, această vulnerabilitate poate fi compensată în mod adecvat numai prin asistența unui avocat [Curtea EDO, 27 noiembrie 2008, Salduz împotriva Turciei (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, § 52 și 54), și Curtea Edo, 13 septembrie 2016, Ibrahim și alții împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 253)], amintindu‑se că accesul la acesta din urmă este garantat de Directiva 2013/48 și de dreptul național.
(
60
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 12 iulie 2002 privind prelucrarea datelor personale și protejarea confidențialității în sectorul comunicațiilor publice (Directiva asupra confidențialității și comunicațiilor electronice) (JO 2002, L 201, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 36, p. 63), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/136/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 (JO 2009, L 337, p. 11) (denumită în continuare „Directiva 2002/58”).
(
61
)	Hotărârea din 6 octombrie 2020, La Quadrature du Net și alții (C‑511/18, C‑512/18 și C‑520/18, EU:C:2020:791, punctele 226-228), și Hotărârea din 2 martie 2021, Prokuratuur (Condiții de acces la datele referitoare la comunicații electronice) (C‑746/18, EU:C:2021:152, punctul 44).
(
62
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO 2008, L 348, p. 98).
(
63
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (JO 2013, L 180, p. 96).
(
64
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31).
(
65
)	Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid și X (Examinare din oficiu a măsurii de luare în custodie publică) (C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858, punctul 94).
(
66
)	Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid și X (Examinare din oficiu a măsurii de luare în custodie publică) (C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858, punctele 83 și 85).
(
67
)	Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid și X (Examinare din oficiu a măsurii de luare în custodie publică) (C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858, punctele 74, 86 și 94).
(
68
)	Curtea EDO subliniază că o critică privind încălcarea, în stadiul anchetei unei proceduri penale, a drepturilor prevăzute în mod expres sau implicit la articolul 6 din CEDO se materializează în general în faza de judecată, odată cu dezbaterile privind admiterea probelor colectate și, dacă nu trebuie să se pronunțe din principiu cu privire la admisibilitatea anumitor tipuri de elemente de probă, ea trebuie să examineze dacă procedura, inclusiv modul în care au fost colectate probele, a fost echitabilă în ansamblul său. În acest scop, Curtea EDO ia în considerare diverși factori și în special dispozitivul legal care delimitează procedura anterioară fazei de judecată și admisibilitatea probelor în cursul acestei faze, precum și respectarea sau nerespectarea dispozitivului respectiv, posibilitatea sau imposibilitatea reclamantului de a contesta autenticitatea probelor colectate și de a se opune prezentării lor, utilizarea probelor și în special aspectul dacă acestea sunt o parte integrantă sau importantă a înscrisurilor incriminatoare pe care s‑a întemeiat condamnarea, precum și forța celorlalte elemente din dosar și existența în dreptul și practica internă a altor garanții [Curtea EDO, 13 septembrie 2016, Ibrahim și alții împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 254 și 274)].
(
69
)	Curtea EDO, 13 septembrie 2016, Ibrahim și alții împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 250, 251 și 273).
(
70
)	Curtea EDO, 19 decembrie 1989, Kamasinski împotriva Austriei (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, § 65), Curtea EDO, 24 noiembrie 1993, Imbrioscia împotriva Elveției, (CE:ECHR:1993:1124JUD001397288, § 41), și Curtea EDO, 26 iulie 2011, Huseyn și alții împotriva Azerbaidjanului (CE:ECHR:2011:0726JUD003548505, § 180).
(
71
)	Curtea EDO, 13 mai 1980, Artico împotriva Italiei (CE:ECHR:1980:0513JUD000669474, § 33 și 36).
(
72
)	Curtea EDO, 10 octombrie 2002, Czekalla împotriva Portugaliei (CE:ECHR:2002:1010JUD003883097, § 65, 66, 68 și 71). În Hotărârea din 20 ianuarie 2009, Güveç împotriva Turciei (CE:ECHR:2009:0120JUD007033701, § 131), Curtea EDO a aplicat în mod excepțional jurisprudența sa cu privire la efectivitatea asistenței juridice într‑un caz în care aceasta din urmă era asigurată de un avocat privat, dar în împrejurări considerabil diferite de prezenta cauză. Ținând seama de vârsta mică a reclamantului (15 ani), de gravitatea infracțiunilor pentru care era acuzat (în special activități având ca obiect secesiunea teritoriului național, sancționabile în perioada respectivă cu pedeapsa capitală), de acuzațiile aparent contradictorii formulate împotriva sa de poliție și de un martor al acuzării, de faptul că a fost în mod vădit reprezentat în mod necorespunzător de avocatul său (care nu s‑a prezentat la mai multe ședințe) și de numeroasele absențe ale reclamantului la ședințe, aceasta a concluzionat că instanța de judecată ar fi trebuit să acționeze cu promptitudine pentru a asigura reclamantului o reprezentare efectivă în justiție.
(
73
)	Curtea EDO, 9 noiembrie 2018, Beuze împotriva Belgiei (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 148).
(
74
)	În această privință, este posibil să se citeze un act de procedură nelegal, dar care sugerează nevinovăția inculpatului, sau insuficient, în orice caz, să o dovedească în raport cu alte elemente de probă valabile conținute în dosar sau situația unui inculpat care a despăgubit deja victima înainte de ședință și care dorește să își recunoască răspunderea penală în cadrul acesteia din urmă.
(
75
)	Această concluzie se impune independent de statutul, neprecizat în decizia de trimitere, al avocaților celor doi inculpați, avocați desemnați în vederea acordării asistenței judiciare sau retribuiți de inculpați. În ședință, inculpații din litigiul principal s‑au referit în mai multe rânduri la Hotărârea Curții EDO din 7 octombrie 2008, Bogumil împotriva Portugaliei (CE:ECHR:2008:1007JUD003522803, § 46-50), cu privire la o persoană asistată de un avocat stagiar, apoi de un avocat numit din oficiu care nu a intervenit în procedură decât pentru a solicita să fie eliberat din funcție și, prin urmare, înlocuit de o nouă avocată din oficiu desemnată în aceeași zi a ședinței și care a putut studia dosarul puțin mai mult de cinci ore, durată considerată prea scurtă pentru o cauză gravă care poate conduce la o pedeapsă serioasă. În aceste împrejurări, fără nicio legătură cu prezenta cauză, Curtea EDO a apreciat că instanța națională ar fi putut amâna din proprie inițiativă dezbaterile.
(
76
)	A se vedea nota de cercetare 22/006 privind atribuțiile instanței penale în cazul încălcării dreptului persoanei acuzate la informare cu privire la drepturile sale procedurale, întocmită în cadrul prezentei cauze, la cererea Curții, de către Direcția Cercetare și Documentare. Trebuie să se facă referire numai la partea din notă referitoare la faza de judecată care nu a fost precedată de o cercetare pregătitoare care corespunde cauzei principale. Pe lângă faptul că acest document nu privește decât drepturile a 19 state membre, conținutul său reflectă dificultatea obiectivă de a înțelege sistemele juridice naționale, în raport cu relația dintre normele procedurale și organizarea judiciară, dispozițiile legislative și jurisprudențele naționale aferente, uneori contradictorii, precum și comentariile doctrinare.
(
77
)	Împărtășim pe deplin în această privință observațiile Curții EDO potrivit căreia un proces penal implică în general o interacțiune complexă între diferite aspecte ale procedurii penale [Curtea EDO, Hotărârea din 13 septembrie 2016, Ibrahim și alții împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 274)].
(
78
)	Ne referim la preocupările guvernului irlandez cu privire la impactul invocării din oficiu asupra unui sistem penal caracterizat printr‑o imensă majoritate de cauze soluționate în cadrul unor proceduri simplificate cu privire la recunoașterea vinovăției aflate la originea unei organizații care cuprinde un număr mic de judecători în comparație cu cea a avocaților.
(
79
)	Pe lângă întrebările adresate în mod necesar organului de urmărire penală, ar trebui adresate întrebări și victimelor infracțiunilor cărora statele membre trebuie, în conformitate cu Directiva 2012/29/UE a Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 de stabilire a unor norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2001/220/JAI a Consiliului (JO 2012, L 315, p. 57), să le garanteze posibilitatea de a participa la procedura penală și în special de a fi ascultate în cursul procedurii, precum și de a furniza elemente de probă. Astfel, poate fi avută în vedere situația unei victime, eventual rezidentă într‑un alt stat membru decât cel al săvârșirii și al urmării penale a infracțiunii, care nu s‑a înfățișat și care a solicitat în scris o despăgubire din partea autorului prezumat al infracțiunii. Respectarea contradictorialității ar trebui să conducă la amânarea procesului și la dezbaterea ulterioară cu privire la situația persoanei acuzate în vederea garantării prezenței sale la data stabilită și la o eventuală plasare în detenție a acesteia în așteptarea procesului, chiar dacă persoana respectivă ar mai putea, având în vedere trecutul său judiciar, să beneficieze de o suspendare care însoțește aplicarea unei pedepse cu închisoarea.
(
80
)	Ar trebui să se considere că interzicerea invocării din oficiu face dreptul francez mai puțin protector decât o altă ordine juridică care prevede o atare invocare, dar nu include norma, consacrată în dreptul menționat mai sus, potrivit căreia persoanele acuzate sau avocatul lor trebuie să aibă ultimul cuvânt în cadrul procesului penal?
(
81
)	Weyembergh, A., „L’harmonisation des procédures pénales au sein de l’Union européenne”, Archives de politique criminelle, nr. 26, ed. Pédone, 2004, p. 60 (https://www.cairn.info/revue‑archives‑de‑politique‑criminelle-2004-1-page-37.htm). Subliniem că, în Hotărârea din 26 februarie 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punctele 55-64), Curtea a statuat, în considerarea principiilor încrederii și recunoașterii reciproce, că caracterul automat al predării unei persoane condamnate în lipsă care face obiectul unui mandat european de arestare se impune chiar dacă statul membru de executare dezvoltă în ordinea sa constituțională o concepție mai exigentă a dreptului la un proces echitabil.
(
82
)	Răspunsul pe care Curtea este chemată să îl dea trebuie să integreze de asemenea articolul 51 alineatul (2) din cartă, potrivit căruia „[p]rezenta cartă nu extinde domeniul de aplicare a dreptului Uniunii în afara competențelor Uniunii, nu creează nicio competență sau sarcină nouă pentru Uniune și nu modifică competențele și sarcinile stabilite de tratate”. Interpretarea dispozițiilor relevante ale Directivei 2012/13 în lumina articolelor 47 și 48 din cartă nu poate conduce, așadar, la o ingerință excesivă în drepturile procedurale naționale.
(
83
)	Observăm că, în ceea ce o privește și în pofida faptului că a fost invitată să o facă în mai multe rânduri în concluziile unor avocați generali, Curtea nu a calificat, din câte cunoaștem, motivul întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare ca fiind de ordine publică și, în consecință, ca putând sau trebuind să fie invocat din oficiu de instanța Uniunii. Pe de altă parte, în Hotărârea din 17 martie 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175), Curtea nu a dedus din caracterul fundamental al principiului general al respectării dreptului la apărare în dreptul Uniunii că acesta trebuia să fie asimilat normelor naționale de ordine publică, ceea ce ar implica în principiu invocarea din oficiu de către instanță în ipoteza încălcării lor și ar avea o importanță echivalentă în dreptul național.
(
84
)	Scrisori persane, scrisoarea 79.
(
85
)	A se vedea Raportul din anul 2022 al Comisiei Europene pentru eficacitatea justiției (https://www.coe.int/fr/web/cepej/cepej‑work/evaluation‑of‑judicial‑systems).