62018CJ0394_RES
Cauza C‑394/18
I.G.I. Srl
împotriva
Maria Grazia Cicenia și alții
(cerere de decizie preliminară formulată de Corte d'appello di Napoli)
Hotărârea Curții (Camera a doua) din 30 ianuarie 2020
„Trimitere preliminară – Directiva 82/891/CEE – Articolele 12 și 19 – Divizarea societăților comerciale cu răspundere limitată – Protecția intereselor creditorilor societății divizate – Nulitatea divizării – Acțiune pauliană”
Libertatea de stabilire – Societăți – Regimul divizărilor societăților pe acțiuni – Directiva 82/891 – Divizare prin constituirea de noi societăți comerciale – Protecția intereselor creditorilor societății divizate – Acțiune pauliană formulată de creditori care nu au utilizat instrumentele de protecție prevăzute – Admisibilitate
(Directiva 82/891 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/63, art. 12, 21 și 22)
(a se vedea punctele 66-70, 73-75 și dispozitiv 1)
Libertatea de stabilire – Societăți – Regimul divizărilor societăților pe acțiuni – Directiva 82/891 – Divizare prin constituirea de noi societăți comerciale – Regimul nulităților divizării – Nulitate – Noțiune – Acțiune pauliană – Excludere
(Directiva 82/8916 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/63, al unsprezecelea considerent și art. 19, 21 și 22)
(a se vedea punctele 78, 80 și 82-88 și dispozitiv 2)
Rezumat
În Hotărârea I.G.I. (C‑394/18), pronunțată la 30 ianuarie 2020, Curtea a interpretat, pentru prima dată, articolele 12 și 19 din A șasea directivă 82/891 (
1
). Ea a statuat că aceste articole nu se opun ca creditorii unei societăți divizate, ale căror drepturi sunt anterioare divizării și care nu au făcut uz de instrumentele de protecție a creditorilor prevăzute de reglementarea națională în temeiul articolului 12 din această directivă, să introducă o acțiune pauliană după realizarea divizării menționate, în scopul de a se declara că divizarea respectivă nu produce efecte în privința lor.
Litigiul principal se poartă între creditorii unei societăți divizate și societatea nou‑constituită căreia i‑a fost transferată o parte din patrimoniul acestei prime societăți. Considerând că divizarea a condus la pierderea de către societatea divizată a unei mari părți din patrimoniul său, acești creditori au introdus o acțiune pauliană pentru a solicita declararea actului de divizare fără efecte în privința lor și pentru a formula acțiuni executorii sau asigurătorii asupra bunurilor transferate. În aceste condiții, ei nu s‑au prevalat de posibilitatea de a formula opoziție la divizare, astfel cum este prevăzută de dreptul național în cadrul transpunerii celei de A șasea directive.
Întrucât acțiunea pauliană există în paralel cu instrumentele de protecție a creditorilor prevăzute de dreptul Uniunii, instanța de trimitere ridică, în primul rând, problema legăturii dintre o astfel de acțiune și articolul 12 din A șasea directivă. În temeiul acestui articol, statele membre trebuie să prevadă un sistem adecvat de protecție a intereselor creditorilor societății divizate. În acest scop, ele prevăd cel puțin dreptul creditorilor în cauză de a obține garanții adecvate dacă această protecție este impusă de situația financiară a societății divizate. În speță, întrucât acțiunea pauliană nu figurează printre instrumentele de protecție prevăzute de reglementarea națională în temeiul acestui articol 12, se pune problema dacă creditorii din litigiul principal aveau dreptul de a introduce o astfel de acțiune. În al doilea rând, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la interpretarea articolului 19 din A șasea directivă, care prevede regimul nulităților divizării. Aceasta ridică în special problema dacă condițiile stricte care reglementează invocarea nulității divizării se aplică și unei acțiuni pauliene care nu aduce atingere validității acestei divizări, ci permite numai ca aceasta să fie inopozabilă creditorilor care au intentat această acțiune.
În ceea ce privește instrumentele de protecție prevăzute pentru creditorii societății divizate, Curtea a subliniat că articolul 12 din A șasea directivă prevede un sistem minim de protecție a intereselor acestor creditori pentru creanțele născute anterior publicării proiectului de divizare și nescadente încă la data acestei publicări. Prin urmare, statele membre pot prevedea instrumente de protecție suplimentare. În plus, nu reiese din articolul 12 din A șasea directivă menționat că nerecurgerea la unul dintre instrumentele de protecție prevăzute în temeiul acestui articol îi împiedică pe creditori să utilizeze alte instrumente de protecție decât cele enumerate la articolul menționat. Astfel, Curtea a concluzionat, având în vedere obiectivul celei de A șasea directive de a proteja creditorii de prejudiciul care poate rezulta din realizarea divizării, că articolul 12 din această directivă nu exclude posibilitatea creditorilor unei societăți divizate de a introduce o acțiune pauliană.
Curtea a precizat însă că efectele unei astfel de acțiuni nu trebuie să fie contrare obiectivului acestei dispoziții. În această privință, ea a arătat că articolul 12 nu impune ca protecția creditorilor societăților nou‑constituite să fie echivalentă cu cea a creditorilor societății divizate. Prin urmare, armonizarea a minima, efectuată prin A șasea directivă, a protecției intereselor creditorilor societăților care participă la divizare nu se opune ca, în contextul unei divizări prin constituirea unei noi societăți, să se acorde prioritate protecției intereselor creditorilor societății divizate.
În ceea ce privește regimul nulităților divizării prevăzut la articolul 19 din A șasea directivă, Curtea a interpretat noțiunea de „nulitate”, care nu este definită de această directivă, ținând seama de contextul în care această noțiune este utilizată și de obiectivele urmărite de directivă. Potrivit Curții, această noțiune face referire la acțiuni care vizează anularea unui act, determină dispariția sa și produc efecte în privința tuturor. Or, acțiunea pauliană intentată de creditorii din litigiul principal permite numai să le devină inopozabilă divizarea și, în special, transferul anumitor bunuri vizate în actul de divizare. Ea nu afectează validitatea acestei divizări, nu determină dispariția ei și nu produce efecte în privința tuturor. Prin urmare, aceasta nu intră sub incidența noțiunii de „nulitate” prevăzute la articolul 19 din A șasea directivă. Rezultă că regimul nulităților divizării prevăzut la articolul 19 din această directivă nu se opune introducerii unei astfel de acțiuni pauliene după realizarea unei divizări.
(
1
)	A șasea directivă 82/891/CEE a Consiliului din 17 decembrie 1982 în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind divizarea societăților comerciale pe acțiuni (JO 1982, L 378, p. 47, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 42), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/63/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 noiembrie 2007 (JO 2007, L 300, p. 47).