62024CC0471
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA LAILA MEDINA
prezentate la 11 septembrie 2025 (
1
)
Cauza C‑471/24
J.J.
împotriva
PKO BP S.A.
[cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Okręgowy w Częstochowie (Tribunalul Regional din Częstochowa, Polonia)]
„Trimitere preliminară – Clauze abuzive – Directiva 93/13/CE – Contract de împrumut ipotecar cu rată variabilă – Clauză contractuală care prevede stabilirea ratei dobânzii pe baza unui indice de referință în sensul Regulamentului (UE) 2016/1011 – Indice de referință critic – Indicele de referință WIBOR – Cerința de transparență”
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară privește compatibilitatea cu Directiva 93/13/CEE a clauzelor contractuale care prevăd în contractele de împrumut ipotecar o rată a dobânzii variabilă bazată pe indicele de referință Warsaw Interbank Offered Rate [rata dobânzii interbancare oferită pe piața din Varșovia] (WIBOR) (
2
). Cererea a fost formulată în cadrul unui litigiu între J.J., un consumator, pe de o parte, și PKO BP S.A. (denumită în continuare „PKO”), o bancă cu sediul în Polonia, pe de altă parte, în legătură cu (i) rambursarea unei părți din sumele plătite băncii respective de acest consumator în temeiul unui contract de împrumut ipotecar cu rată variabilă și (ii) inopozabilitatea sau nulitatea clauzei din contractul menționat referitoare la stabilirea ratei dobânzii.
2.
Noutatea prezentei cauze constă în faptul că contractul de împrumut ipotecar utilizează un indice de referință critic în conformitate cu Regulamentul (UE) 2016/1011 (
3
), și anume, indicele WIBOR. În ipotecile subscrise începând cu anul 2013, WIBOR este utilizat ca referință în 98,5 % din totalul creditelor acordate gospodăriilor din Polonia. Este evident că prezenta cauză are o importanță deosebită pentru sectorul ipotecar din Polonia, în special în măsura în care acest sector se bazează pe WIBOR (
4
).
I. Cadrul juridic
3.
În sensul prezentelor concluzii, este suficient să se facă trimitere la Ustawa z dnia 23 marca 2017 r. o kredycie hipotecznym oraz o nadzorze nad pośrednikami kredytu hipotecznego i agentami (Legea din 23 martie 2017 privind creditul ipotecar și supravegherea intermediarilor de credite și a agenților) (
5
), care prevede la articolul 29 alineatele 1 și 2 următoarele:
„1.   Contractul de credit ipotecar trebuie să precizeze elementele enumerate la articolul 69 alineatul 2 din Ustawa z dnia 29 sierpnia 1997 r. – Prawo bankowe[ (
6
)] și:
[…]
8) metodologia și condițiile de stabilire a ratei dobânzii pe baza căreia se calculează ratele lunare de capital și dobânzile.
[…]
2.   În cazul în care părțile nu au convenit asupra unei rate a dobânzii fixe pentru împrumutul ipotecar, metodologia de stabilire a ratei dobânzii menționate la alineatul 1 punctul 8 se determină ca fiind valoarea indicelui de referință și valoarea marjei stabilite în contractul de credit ipotecar.”
II. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
4.
Astfel cum reiese din decizia de trimitere, la 18 iunie 2019, reclamantul din litigiul principal, J.J., care este un consumator, a contactat PKO în vederea obținerii unui credit ipotecar în valoare de 400000 de zloți (PLN) (aproximativ 96700 de euro). Cu această ocazie, el a fost informat, printre altele, cu privire la riscurile asociate creditelor cu rată variabilă în general. El nu a primit nicio informație cu privire la modul de funcționare a indicelui de referință specific aplicabil.
5.
La 1 august 2019, părțile din litigiul principal au încheiat un contract de credit ipotecar pentru o sumă totală de 413436,69 PLN (aproximativ 100000 de euro), destinat achiziționării unei locuințe, cu durata de 20 de ani (denumit în continuare „contractul în litigiu”). Acest împrumut a fost supus unei rate variabile a dobânzii, calculată pe baza indicelui WIBOR 6M, care era de 1,79 % la data încheierii contractului, plus o marjă fixă de 1,85 %, rata variabilă aplicabilă fiind ajustată semestrial în funcție de evoluția acestui indice (denumită în continuare „clauza contractuală în discuție”).
6.
În condițiile generale ale contractului în litigiu, indicele WIBOR 6M este descris ca fiind indicele de referință pentru depozitele în zloți pe durata a șase luni pe piața interbancară poloneză, a cărui valoare este determinată în conformitate cu regulile referitoare, printre altele, la WIBOR și publicată pe site‑ul informativ al „administratorului” acestui indice (
7
), GPW Benchmark S.A. Condițiile speciale ale contractului în litigiu indică faptul că PKO a informat împrumutatul cu privire la riscul asociat ratelor variabile ale dobânzii, care, în cazul unei creșteri a indicelui de referință, au ca rezultat o creștere a cuantumului dobânzilor datorate și, prin urmare, a ratelor lunare. Informații în acest sens se regăsesc și în cuprinsul condițiilor generale.
7.
Ulterior, părțile din litigiul principal au încheiat un act adițional la contractul în cauză, care stabilește normele detaliate aplicabile în cazul unei modificări substanțiale a indicelui WIBOR 6M sau în cazul în care publicarea indicelui WIBOR 6M ar urma să înceteze. După ce a depus, fără succes, la PKO o plângere referitoare la legalitatea clauzei contractuale în discuție, J.J. a introdus o acțiune împotriva acestei bănci.
8.
Sąd Okręgowy w Częstochowie (Tribunalul Regional din Częstochowa, Polonia), care este instanța de trimitere, arată că, potrivit susținerilor lui J.J., PKO nu a furnizat informații credibile, inteligibile și complete cu privire la riscul asociat unei rate variabile a dobânzii și la metoda de determinare a indicelui WIBOR 6M. El susține că aceasta ar fi situația în special în ceea ce privește influența pe care băncile, inclusiv PKO, o pot exercita asupra determinării acestui indice, indiferent de condițiile economice reale prevalente pe piața interbancară și de realitatea economică, asigurându‑și astfel o „marjă ascunsă”. Acesta susține că, dimpotrivă, clauzele referitoare la ratele variabile ale dobânzii ar trebui să se raporteze exclusiv la indicatori obiectivi, asupra cărora părțile nu pot avea nicio influență. J.J. apreciază că PKO are, așadar, posibilitatea de a influența nivelul obligațiilor sale și consideră că banca i‑a transferat lui riscul integral al ratei dobânzii, în calitate de consumator. J.J. susține de asemenea că PKO nu i‑a furnizat informații cu privire la conținutul indicelui WIBOR 6M, astfel încât nu a fost în măsură să evalueze consecințele economice ale angajamentelor sale.
9.
PKO contestă afirmațiile lui J.J. referitoare la lipsa corelației dintre indicele WIBOR 6M și tranzacțiile efective în care acesta este utilizat, la capacitatea băncilor de a manipula acest indice și la existența unui acord anticoncurențial între acestea pentru a stabili valorile WIBOR. În esență, aceasta susține că J.J. a fost informat în mod corespunzător cu privire la riscurile legate de încheierea unui contract de împrumut ipotecar cu rată variabilă.
10.
Instanța de trimitere consideră că, deși denumirea indicelui de referință nu este menționată în mod expres în Legea privind creditul ipotecar, nu există nicio îndoială, având în vedere în special Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2016/1368 al Comisiei (
8
), că „indice de referință” de la articolul 29 alineatul 2 din legea menționată trebuie înțeles ca fiind indicele de referință critic WIBOR. În acest context, instanța de trimitere solicită lămuriri cu privire la întinderea obligației ce revine unui creditor de a informa consumatorul, cu scopul de a verifica dacă creditorul trebuie să includă următoarele informații: (a) modul în care este determinat indicele de referință; (b) factorii care influențează valoarea acestuia; (c) posibile probleme de transparență ale indicelui (
9
); (d) puterea discreționară a băncilor de a furniza datele pertinente; (e) criteriile pe care băncile le utilizează pentru a compila aceste date; (f) faptul că însuși creditorul furnizează datele și (g) modul în care creditorul colectează și prelucrează intern aceste date.
11.
În aceste condiții, Sąd Okręgowy w Częstochowie (Tribunalul Regional din Częstochowa) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 1 alineatul (2) din [Directiva 93/13] trebuie interpretat în sensul că permite examinarea clauzelor contractuale referitoare la o rată variabilă a dobânzii bazată pe indicele de referință WIBOR?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 4 alineatul (2) din [Directiva 93/13] trebuie interpretat în sensul că permite examinarea clauzelor contractuale referitoare la o rată variabilă a dobânzii întemeiată pe indicele de referință WIBOR?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima și la a doua întrebare, articolul 3 alineatul (1) din [Directiva 93/13] trebuie interpretat în sensul că o clauză contractuală referitoare la o rată variabilă a dobânzii întemeiată pe indicele de referință WIBOR este în contradicție cu cerința de bună‑credință și provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile contractuale ale părților, în detrimentul consumatorului, întrucât consumatorul nu a fost informat în mod corespunzător că se expune riscului unei rate variabile a dobânzii, el nefiind informat printre altele nici în legătură cu modul de stabilire a indicelui de referință care stă la baza ratei variabile a dobânzii, nici în legătură cu incertitudinile care există cu privire la lipsa de transparență a acestui indice, și întrucât riscul este repartizat în mod inegal între părțile la contract?
4)
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebările precedente, dispozițiile coroborate ale articolului 6 alineatul (1), ale articolului 3 alineatul (1) și alineatul (2) a doua teză și ale articolului 2 din [Directiva 93/13] trebuie interpretate în sensul că, în cazul în care o clauză contractuală referitoare la o rată variabilă a dobânzii bazată pe indicele de referință WIBOR este considerată abuzivă, se poate continua executarea unui contract în care rata dobânzii pe capitalul creditului s‑ar baza pe cea de a doua componentă a ratei dobânzii menționată în contract, și anume pe marja fixă a băncii, astfel încât rata dobânzii s‑ar schimba din variabilă în fixă?”
12.
Au formulat observații scrise J.J., PKO și guvernele ceh, polonez și portughez, precum și Comisia Europeană. La 11 iunie 2025, toate aceste părți, cu excepția guvernului ceh, au prezentat observații orale în ședința de la Curte.
III. Apreciere
13.
Potrivit solicitării Curții, prezentele concluzii abordează numai prima, a doua și a treia întrebare preliminară.
14.
Ca observație preliminară, trebuie precizat că, astfel cum s‑a confirmat în ședință, J.J. nu urmărește să conteste compatibilitatea WIBOR cu legislația națională sau a Uniunii (și anume Regulamentul 2016/1011) ca atare. Acesta nu repune în discuție nici metodologia de stabilire a valorii acestui indice și nu contestă, în principiu, utilizarea WIBOR în contractele de credit cu dobândă variabilă. J.J. susține mai degrabă că faptul că WIBOR este recunoscut ca indice de referință critic nu permite PKO să ignore dreptul consumatorului de a primi informații exacte, complete și fiabile cu privire la costul unui credit ipotecar.
A.
Introducere
15.
Cu titlu introductiv, trebuie explicată noțiunea de „indice de referință” („benchmark”) (sau, astfel cum este utilizată în prezentele concluzii, de „reference index”) în sensul Regulamentului 2016/1011. Articolul 3 alineatul (1) punctul 3 din acest regulament definește un „indice de referință” ca fiind „orice indice prin raportare la care este stabilit cuantumul de plătit în cadrul unui instrument financiar sau al unui contract financiar sau este stabilită valoarea unui instrument financiar”. Din articolul 34 alineatul (1) litera (a) și alineatul (6) litera (b) din Regulamentul 2016/1011 rezultă că autorizația de administrare a indicilor de referință precum WIBOR este acordată printr‑o decizie administrativă a unei autorități competente – care în Polonia este Komisja Nadzoru Finansowego (KNF) (Autoritatea de supraveghere financiară) –, după examinarea conformității indicelui de referință în cauză cu cerințele regulamentului menționat (
10
). Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, rezultă că scopul deciziei Autorității de supraveghere financiară este de a stabili că procesul de furnizare a indicelui WIBOR de către administratorul WIBOR (inclusiv reglementările privind WIBOR (
11
)) respectă cerințele dreptului Uniunii.
16.
În special, metodologia utilizată pentru stabilirea ratelor de referință WIBOR (
12
) prevede în esență că „ratele de referință” sunt ratele dobânzii de referință la care băncile selectate sunt dispuse să facă depozite sau să se împrumute cu fonduri între ele pentru perioade determinate. Aceste rate de referință sunt stabilite de administrator (GPW Benchmark) pe baza unor „oferte ferme de preț” furnizate de băncile participante în cadrul unui proces denumit „fixare” („fixing”) (
13
). Pentru stabilirea unei rate sunt necesare cotații de la cel puțin șase bănci. Regulile detaliate privind cotațiile, criteriile de selecție a participanților și obligațiile acestora sunt descrise în „codul de conduită” disponibil pe site‑ul web al GPW Benchmark (
14
). Fixarea are loc în fiecare zi lucrătoare. Ratele de referință se stabilesc pentru următoarele „depozite la termen”: „1 zi lucrătoare – până dimineață („overnight”) (O/N)”, „1 zi lucrătoare – până a doua zi („tomorrow/next”) (T/N)”, „1 săptămână (SW)”, „2 săptămâni (2W)”, „1 lună (1M)”, „3 luni (3M)”, „6 luni (6M)” – depozitul la termen în discuție în litigiul principal, „9 luni (9M)” și „1 an (1Y)” (
15
). De regulă, datele pentru calculul WIBOR trebuie să implice tranzacții reale, dar, dacă astfel de date nu sunt disponibile sau adecvate, se pot utiliza în schimb date verificabile care nu se bazează pe tranzacții (adică cotații sau „rate oferite”) (
16
). WIBOR se stabilește utilizând o metodă de calcul al mediei bazată pe numărul de cotații avansate de băncile participante (
17
). În sfârșit, ratele WIBOR sunt publicate în fiecare zi lucrătoare și sunt disponibile public (
18
).
B.
Cu privire la prima întrebare preliminară: este Directiva 93/13 aplicabilă?
17.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că exclude din domeniul de aplicare al acestei directive o clauză contractuală cuprinsă într‑un contract de credit ipotecar încheiat între un consumator și un profesionist, care prevede că rata dobânzii aplicabilă acestui contract este compusă dintr‑un indice de referință (în speță WIBOR) și din marja fixă a băncii.
18.
Instanța de trimitere ridică problema tocmai a aplicabilității Directivei 93/13, având în vedere (i) observațiile sale privind dispoziția aplicabilă din dreptul național (
19
) și (ii) faptul că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 exclude din domeniul său de aplicare, printre altele, „clauzel[e] contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii”.
19.
Jurisprudența Curții precizează că excluderea instituită la acest articol este de strictă interpretare (
20
). Această excludere presupune îndeplinirea a două condiții: clauza contractuală trebuie să reflecte un act cu putere de lege sau o normă administrativă, iar actul sau norma respectivă trebuie să fie obligatorie. Pentru a stabili dacă aceste condiții sunt îndeplinite, Curtea a hotărât că îi revine instanței naționale sarcina să verifice dacă clauza contractuală vizată reflectă prevederile din dreptul național care se aplică în mod imperativ între părțile contractante independent de alegerea lor sau de prevederile supletive și deci aplicabile de drept, cu alte cuvinte, în lipsa unui acord diferit între părți în această privință (
21
).
20.
Potrivit jurisprudenței, se poate considera că o clauză contractuală „reflectă” un act cu putere de lege sau o normă administrativă obligatorie (și, prin urmare, nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 93/13) numai în cazul în care se poate considera că exprimă în mod concret aceeași normă juridică precum cea prevăzută de această dispoziție obligatorie (
22
).
21.
În ceea ce privește un indice de referință, Curtea a statuat deja că excluderea prevăzută la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 nu se aplică într‑o situație în care reglementarea națională nu face decât să stabilească un cadru general în vederea stabilirii ratei dobânzii aferente acestui contract de credit, lăsând totodată profesionistului o marjă de apreciere în ceea ce privește atât alegerea indicelui de referință al acestei rate, cât și importanța marjei fixe pe care o poate adăuga la rata menționată (
23
).
22.
Din decizia de trimitere reiese că, în temeiul contractului în litigiu, rata dobânzii se baza pe indicele WIBOR 6M în combinație cu o marjă fixă de 1,85 % (
24
).
23.
Se ridică problema dacă se poate considera că această clauză contractuală reflectă un act cu putere de lege sau o normă administrativă cu caracter obligatoriu în sensul jurisprudenței Curții (citată la punctul 19 din prezentele concluzii). Articolul 29 alineatul 2 din Legea privind creditul ipotecar prevede că, în cazul în care părțile nu au convenit asupra unei rate fixe a dobânzii pentru un credit ipotecar, metoda de stabilire a ratei dobânzii se instituie ca fiind valoarea indicelui de referință și valoarea marjei stabilite în contractul de credit ipotecar. Acesta instituie astfel un cadru general pentru stabilirea ratei dobânzii unui contract de credit ipotecar cu rată variabilă, întrucât prevede că rata variabilă a dobânzii este compusă dintr‑un indice de referință și din marja fixă a băncii, fără ca indicele specific care trebuie aplicat să fie prevăzut de această lege. Această dispoziție nu pare să impună utilizarea indicelui de referință WIBOR. Alegerea de către legiuitorul național a unei formulări generale pentru a stabili regulile de utilizare a unei rate variabile a dobânzii, aspect ce urmează a fi verificat de instanța de trimitere, pare să indice că articolul 29 alineatul 2 din Legea privind creditul ipotecar ar trebui considerat ca fiind o dispoziție generală care lasă participanților pe piață o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește adoptarea unui anumit indice, a ratei acestuia și a marjei fixe exacte. În acest scop, clauza contractuală în discuție, care precizează că rata dobânzii se bazează pe indicele WIBOR și pe rata 6M în combinație cu o marjă fixă de 1,85 %, nu pare să reproducă textual conținutul dispoziției naționale menționate mai sus. În sfârșit, nu există nicio obligație în temeiul dreptului Uniunii de a utiliza un anumit indice. Regulamentul 2016/1011 însuși nu impune utilizarea unui anumit indice și în special a indicelui WIBOR 6M.
24.
Din aceste motive și sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, articolul 29 alineatul 2 din Legea privind creditul ipotecar nu pare să dispună, în mod clar și neechivoc, utilizarea unui anumit indice de referință și a ratei acestuia și în special a indicelui WIBOR 6M. El nu le impune creditorilor utilizarea obligatorie a WIBOR în contractele de credit ipotecar și nici a vreunei alte rate de referință specifice. Astfel cum a arătat și Comisia în ședință, rezultă că pentru creditori nu există niciun obstacol juridic în utilizarea unui alt indice decât WIBOR și că, deși WIBOR este dominant pe piața poloneză, acesta nu este singurul indice disponibil. Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, se pare că există și alți indici care ar fi putut fi utilizați, cum ar fi indicele Warsaw Interest Rate Overnight (WIRON) (
25
), indicele de referință POLONIA (
26
) sau chiar orice alt indice aprobat de autoritatea competentă. Prin urmare, la momentul încheierii contractului, PKO dispunea de o anumită marjă de apreciere, în special în ceea ce privește indicele de referință și rata acestuia, atunci când a inclus în acest contract o clauză contractuală cuprinzând o rată variabilă a dobânzii.
25.
Cu toate acestea, instanța de trimitere consideră că nu există nicio îndoială că indicele de referință prevăzut la articolul 29 alineatul 2 din Legea privind creditul ipotecar trebuie înțeles ca fiind WIBOR. Ea arată în plus că până la 90 % din contractele de credit pentru consumatorii din Polonia se bazează pe o rată variabilă și utilizează WIBOR ca indice de referință.
26.
Astfel cum s‑a arătat mai sus, o clauză contractuală este exclusă din domeniul de aplicare al Directivei 93/13 dacă aceasta reflectă un act cu putere de lege sau o normă administrativă cu caracter obligatoriu. În acest scop, Curtea a statuat că, după cum reiese din al treisprezecelea considerent al Directivei 93/13, excluderea din domeniul de aplicare al acestei directive prevăzută la articolul 1 alineatul (2) din aceasta se extinde la dispozițiile din dreptul național care se aplică între părțile contractante independent de alegerea acestora. Această excludere este justificată de faptul că este legitim să se prezume că legiuitorul național a stabilit un echilibru între ansamblul drepturilor și al obligațiilor părților la anumite contracte, echilibru pe care legiuitorul Uniunii a intenționat în mod explicit să îl prezerve (
27
).
27.
Din jurisprudența Curții rezultă că numai o alegere clară a legiuitorului de a introduce o anumită dispoziție imperativă este de natură, potrivit articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, să justifice prezumția potrivit căreia se prezervă un echilibru între toate drepturile pe care dreptul Uniunii urmărește să le protejeze. Practica profesioniștilor activi pe piață, chiar dacă este dominantă, nu poate produce astfel de efecte.
28.
Astfel cum s‑a explicat la punctul 16 din prezentele concluzii, indicele de referință este stabilit nu numai prin selectarea unui indice, ci și prin selectarea tipului ratei de referință a acestuia. Conform Regulamentului 2016/1011, administratorul indicelui de referință publică sau pune la dispoziție, printre altele, principalele elemente ale metodologiei pe care o utilizează pentru stabilirea indicilor de referință (
28
). Potrivit informațiilor care sunt publice, administratorul WIBOR a prezentat o astfel de metodologie pentru diferitele rate de referință WIBOR, inclusiv WIBOR 1M, WIBOR 3M, WIBOR 6M și WIBOR 1Y (
29
), aspect ce trebuie supus verificării de către instanța de trimitere. Drept urmare, metodologia adoptată de administratorul indicelui de referință pentru a implementa cerințele Regulamentului 2016/1011 lasă creditorilor o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește selectarea unui anumit indice de referință și/sau a unei anumite rate a indicelui.
29.
Ca o concluzie a considerațiilor care precedă și așa cum a observat în mod întemeiat guvernul ceh, din moment ce excluderea instituită la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 este de strictă interpretare, nu este posibil să se excludă din domeniul de aplicare al acestei directive alte situații decât cele în care clauza contractuală reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii (
30
). Împrejurarea că WIBOR este inclus în lista indicilor de referință critici conform articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul 2016/1011 (
31
) nu justifică în sine excluderea din domeniul de aplicare al Directivei 93/13 a clauzei contractuale care face trimitere la WIBOR. Această includere constituie o recunoaștere a importanței WIBOR pe piață (
32
), iar nu o expresie a opțiunii legislative a legiuitorului național în sensul jurisprudenței Curții analizate mai sus.
30.
În plus, din articolul 1 și din considerentul (6) al Regulamentului 2016/1011 reiese că unul dintre principalele obiective ale introducerii unui cadru de reglementare comun pentru indici de referință la nivelul Uniunii a fost asigurarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor („care să asigure precizia și integritatea indicilor utilizați ca indici de referință pentru […] contractele financiare”). Or, ar fi contrar acestui obiectiv dacă utilizarea unui astfel de indice de referință, într‑o situație în care un creditor păstrează o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește selectarea unui anumit indice și a ratei unui astfel de indice pentru a‑i utiliza în cadrul clauzei contractuale în discuție, ar exclude un control jurisdicțional al potențialului caracter abuziv al unei astfel de clauze contractuale.
31.
Având în vedere cele de mai sus, propunem să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că o clauză contractuală dintr‑un contract de credit ipotecar încheiat între un consumator și un profesionist, care prevede că rata dobânzii aplicabilă creditului este o rată variabilă care are la bază indicele de referință WIBOR 6M, intră în domeniul de aplicare al acestei directive în cazul în care legislația națională nu prevede aplicarea obligatorie a acestui indice și a ratei sale specifice, independent de alegerea făcută de părțile la contract.
C.
Cu privire la a doua întrebare adresată: cerința transparenței clauzelor contractuale
32.
În cazul în care Curtea urmează răspunsul nostru la prima întrebare, va fi necesar să examineze a doua întrebare adresată de instanța de trimitere. Prin această întrebare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 permite aprecierea caracterului abuziv al unei clauze cuprinse într‑un contract de credit ipotecar încheiat între un consumator și un profesionist, care prevede aplicarea în cazul acestui contract a unei rate variabile a dobânzii care are la bază indicele de referință WIBOR.
33.
Articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 prevede că aprecierea caracterului abuziv al clauzelor nu privește nici definirea obiectului contractului, nici caracterul adecvat al prețului sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, în măsura în care aceste clauze sunt exprimate în mod clar și inteligibil. Prin urmare, instanța de trimitere poate controla caracterul abuziv al unei clauze care vizează definirea obiectului contractului numai dacă această clauză nu este clară și inteligibilă (
33
).
34.
În această privință, Curtea a statuat că articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 prevede o excepție de la mecanismul de control pe fond al clauzelor abuzive astfel cum este prevăzut în cadrul sistemului de protecție a consumatorilor pus în aplicare prin această directivă și că, prin urmare, acestei dispoziții trebuie să i se dea o interpretare strictă (
34
). În consecință, pentru ca o instanță de trimitere să aprecieze eventualul caracter abuziv al unei clauze contractuale, trebuie să se stabilească dacă această clauză intră sub incidența noțiunii de „obiect al contractului” și dacă este îndeplinită cerința transparenței (exprimare clară și inteligibilă).
1. Noțiunea de „obiect al contractului”
35.
În ceea ce privește mai precis categoria clauzelor contractuale care fac parte din noțiunea de „obiect al contractului”, în sensul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 93/13, Curtea a statuat că aceste clauze trebuie înțelese ca fiind cele care stabilesc prestațiile esențiale ale acestui contract și, ca atare, îl caracterizează. În schimb, clauzele care au un caracter accesoriu în raport cu cele care definesc esența însăși a raportului contractual nu pot fi circumscrise noțiunii menționate (
35
).
36.
Revine instanței de trimitere sarcina să examineze, având în vedere natura, economia generală și prevederile contractului în litigiu, precum și contextul juridic și factual în care se înscrie acesta, dacă clauza vizată de instanța de trimitere în întrebare constituie un element esențial al prestației debitorului care constă în rambursarea sumei puse la dispoziția sa de creditor (
36
). În aceste condiții, Curtea este fără îndoială chemată să stabilească care sunt, potrivit articolului 4 alineatul (2) din Directiva 93/13, criteriile aplicabile în cadrul unei astfel de examinări (
37
).
37.
Prestațiile esențiale într‑un contract de credit privesc în principal obligația creditorului de a pune la dispoziția împrumutatului o anumită sumă, acesta din urmă angajându‑se la rândul său să ramburseze, în general cu dobândă, această sumă potrivit termenelor de scadență prevăzute (
38
). Într‑un contract de credit ipotecar care stabilește o rată variabilă a dobânzii, prestația esențială a împrumutatului de a rambursa suma de bani pusă la dispoziție de creditor este determinată prin raportare la această rată a dobânzii. Astfel, rambursarea creditului în funcție de o rată variabilă a dobânzii se raportează, în principiu, în mod direct la însăși natura obligației debitorului, constituind astfel un element esențial al contractului de credit ipotecar.
38.
Clauza contractuală în discuție prevede că contractul de credit ipotecar este remunerat cu dobânzi calculate pe baza unei rate variabile care se raportează la indicele WIBOR. Instanța de trimitere arată că articolul 69 alineatul 2 punctul 5 din Legea bancară din 29 august 1997 prevede în mod explicit că toate clauzele referitoare la rata dobânzii și modificările aferente trebuie să facă parte integrantă din orice contract de credit. În plus, guvernul polonez a explicat în observațiile scrise că, potrivit articolului 29 alineatul 1 punctul 8 din Legea privind creditul ipotecar, contractul de credit ipotecar trebuie să precizeze condițiile de stabilire a ratei dobânzii pe baza căreia se calculează ratele lunare constând în capital plus dobândă.
39.
Se poate considera, sub rezerva efectuării de verificări de către instanța de trimitere, că clauza contractuală în discuție intră în sfera noțiunii de „obiect al contractului” și, prin urmare, face parte din prestațiile esențiale ale împrumutatului într‑un astfel de contract.
2. Sintagma „exprimate în mod clar și inteligibil” și cerința transparenței
40.
Curtea a statuat deja că cerința unei exprimări clare și inteligibile se aplică chiar și în cazul în care o clauză intră sub incidența noțiunii de „obiect al contractului” în sensul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 93/13. Clauzele vizate în această dispoziție sunt exceptate totuși de la aprecierea caracterului lor abuziv numai în măsura în care instanța națională competentă consideră, în urma unei analize de la caz la caz, că acestea au fost redactate de profesionist în mod clar și inteligibil (
39
) (cerința privind transparența clauzelor contractuale).
41.
În ceea ce privește cerința transparenței clauzelor contractuale, Curtea a statuat că această cerință, care este reluată la articolul 5 din Directiva 93/13, nu poate fi redusă numai la caracterul inteligibil al acestora pe plan formal și gramatical. Întrucât sistemul de protecție instituit de Directiva 93/13 se întemeiază pe ideea că un consumator se află într‑o situație de inferioritate față de un profesionist în ceea ce privește, printre altele, nivelul de informare, această cerință a redactării clare și inteligibile a clauzelor contractuale și, prin urmare, a transparenței, impusă de aceeași directivă, trebuie înțeleasă în sens larg (
40
).
42.
În Hotărârea Gómez del Moral Guasch I, Curtea a analizat cerința transparenței în legătură cu o clauză contractuală care prevedea, într‑un contract de credit ipotecar, ca acest credit să fie restituit cu o dobândă calculată pe baza unei rate variabile stabilite prin raportare la un indice oficial. Curtea a statuat că cerința transparenței trebuie deci înțeleasă ca impunând nu numai ca respectiva clauză să fie inteligibilă pentru consumator din punct de vedere formal și gramatical, ci și ca un consumator mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat să poată fi în măsură să înțeleagă funcționarea concretă a modului de calcul al acestei rate și să evalueze astfel, pe baza unor criterii clare și inteligibile, consecințele economice, potențial semnificative, care rezultă dintr‑o asemenea clauză privind obligațiile sale financiare (
41
).
43.
Întrucât competența Curții privește doar interpretarea dispozițiilor dreptului Uniunii, în speță cu precădere a Directivei 93/13, revine instanței de trimitere sarcina de a efectua verificările necesare în această privință, având în vedere ansamblul elementelor de fapt pertinente, printre care se numără publicitatea și informațiile furnizate de creditor în cadrul negocierii unui contract de împrumut. Mai precis, revine instanței naționale, atunci când are în vedere toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului, obligația să verifice că, în cauza respectivă, i‑au fost comunicate consumatorului toate elementele care pot avea efect asupra întinderii obligației sale și care îi permit acestuia să evalueze îndeosebi costul total al împrumutului său (
42
).
44.
În Hotărârea Gómez del Moral Guasch I, Curtea a considerat că este pertinentă în vederea acestei examinări împrejurarea că elementele principale referitoare la calculul indicelui de referință aplicabil contractului în această cauză erau ușor accesibile oricărei persoane care intenționa să contracteze un împrumut ipotecar (
43
). Curtea a considerat de asemenea pertinentă pentru aprecierea caracterului transparent al clauzei în litigiu împrejurarea că, potrivit reglementării naționale în vigoare, instituțiile de credit erau obligate să informeze consumatorii cu privire la fluctuațiile anterioare ale indicelui relevant (
44
).
45.
Curtea a concluzionat că instanța de trimitere va trebui să verifice dacă, la încheierea contractului în discuție în litigiul principal, instituția creditoare a respectat efectiv toate obligațiile de informare prevăzute de reglementarea națională (
45
).
46.
În Hotărârea Kutxabank (
46
), Curtea a statuat că informațiile cu privire la anumite aspecte contractuale necesare potențialilor împrumutați pentru a înțelege întinderea acceptării unei propuneri de contract de împrumut poate rezulta din elemente care nu sunt furnizate direct de creditorul profesionist cu condiția ca aceste elemente să fie disponibile în mod public și accesibile, eventual datorită anumitor indicații oferite în acest scop de profesionistul respectiv.
47.
În ceea ce privește în special accesibilitatea informațiilor care nu sunt furnizate direct de profesionist, este important ca acest profesionist să ofere indicații suficient de precise și de clare potențialilor împrumutați pentru ca aceștia să poată lua cunoștință de elementele respective fără a întreprinde demersuri care nu pot fi așteptate în mod rezonabil de la un consumator mediu (
47
).
48.
În litigiul din cauza principală, clauza contractuală în discuție se referă la o rată variabilă a dobânzii care se bazează pe indicele WIBOR 6M. Astfel cum s‑a arătat deja la punctul 10 și în special la nota de subsol 8 din prezentele concluzii, WIBOR este inclus în lista indicilor de referință critici, în virtutea articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul 2016/1011. Procesul de recunoaștere a WIBOR ca indice de referință critic este reglementat de acest regulament, care, potrivit articolului 1, a fost adoptat pentru a asigura precizia, soliditatea și integritatea indicilor de referință pertinenți utilizați pentru contractele financiare.
49.
Regulamentul 2016/1011 ține seama de raportul inegal de forțe dintre consumatori și creditori și de utilizarea unor clauze standard în contractele de credit ipotecar și în contractele de credit pentru consumatori care utilizează un indice de referință. Considerentul (71) al Regulamentului 2016/1011 precizează că, în astfel de situații, consumatorii au o libertate de alegere limitată în ceea ce privește indicele de referință utilizat. În cadrul unui efort de echilibrare, legiuitorul Uniunii consideră că este necesar să se asigure cel puțin faptul că creditorii sau intermediarii de credite pun informații corespunzătoare la dispoziția consumatorilor. În acest scop, articolele 56 și 57 din Regulamentul 2016/1011 modifică în consecință Directiva 2008/48/CE (
48
) și Directiva 2014/17/UE (
49
).
50.
Mai precis, Regulamentul 2016/1011 adaugă un nou element de informare [noul articol 13 alineatul (1) litera (ea) din Directiva 2014/17] care trebuie furnizat consumatorilor înainte de încheierea unui contract de credit ipotecar în care este utilizat un indice de referință. Informațiile generale furnizate de creditori la încheierea unor astfel de acorduri trebuie să includă „denumirile indicilor de referință și administratorii acestora, precum și potențialele implicații asupra consumatorului”.
51.
În ceea ce privește contractul în discuție, instanța de trimitere arată că el cuprindea informații privind entitatea care stabilește indicele de referință și baza pe care este stabilit acest indice, durata depozitului la termen, precum și modul de stabilire a ratei dobânzii pe baza acestui indice. Această instanță are însă îndoieli cu privire la aspectul dacă este necesar să se explice de asemenea modul în care se stabilește indicele WIBOR și ce factori influențează modificarea nivelului acestuia. Această întrebare are legătură cu observațiile prezentate instanței de trimitere de J.J., care a reclamat că nu a primit nicio explicație cu privire la modalitățile de furnizare a indicelui de referință WIBOR, că acest indice este stabilit pe baza datelor furnizate chiar de bănci și că băncile dispun de o anumită marjă de apreciere în furnizarea acestor date.
52.
În această privință, este necesar să se arate că Regulamentul 2016/1011 reglementează metodologia de stabilire a indicilor de referință pentru a garanta fiabilitatea și exactitatea acestora. Din considerentul (26) al acestuia reiese că legiuitorul Uniunii este conștient de riscul de manipulare care poate fi exercitată cu ocazia furnizării datelor de intrare. Acesta recunoaște că, în general, administratorii indicilor de referință ar trebui să fie obligați să utilizeze date de intrare bazate pe tranzacții. Însă, în cazurile în care datele de tranzacție sunt insuficiente sau necorespunzătoare pentru a asigura integritatea și exactitatea indicelui de referință, pot fi utilizate și alte date, astfel cum se menționează în regulamentul respectiv. Acest lucru se reflectă la articolul 11 din Regulamentul 2016/1011, care stabilește cerințele privind datele de intrare pentru furnizarea unui indice de referință (acestea trebuie cu precădere să fie „suficiente pentru a reprezenta în mod exact și fiabil piața sau realitatea economică pe care indicele de referință este destinat să o măsoare” și să poată fi „verificate”).
53.
Considerentul (27) al Regulamentului 2016/1011 subliniază necesitatea adoptării unei metodologii transparente care să garanteze exactitatea și fiabilitatea indicelui de referință. Acest considerent precizează că transparența nu înseamnă publicarea formulei aplicate pentru calcularea unui anumit indice de referință, ci, mai degrabă, publicarea de elemente care sunt suficiente pentru a permite părților interesate să înțeleagă cum este calculat indicele de referință respectiv și să analizeze măsura în care acesta este reprezentativ, relevant și adecvat pentru scopul pentru care a fost stabilit. Acest lucru este reflectat la articolul 13 din regulamentul menționat, intitulat „Transparența metodologiei”, care impune administratorului (în sensul Regulamentului 2016/1011) să publice sau să pună la dispoziție anumite informații enumerate la acest articol.
54.
Din considerațiile care precedă rezultă că aceste informații care permit părților interesate, inclusiv consumatorilor, să înțeleagă metodologia utilizată pentru furnizarea unui indice de referință în temeiul Regulamentului 2016/1011 trebuie să facă parte din informațiile pe care administratorul are obligația să le publice sau să le pună la dispoziție. Potrivit cadrului comun instituit prin Regulamentul 2016/1011, această responsabilitate revine administratorului indicelui.
55.
În plus, Regulamentul 2016/1011 prevede la articolele 7, 8 și 9 un mecanism de soluționare a plângerilor care, potrivit considerentului (23) al acestuia, trebuie instituit „pentru a permite părților interesate să informeze administratorul indicelui de referință cu privire la eventualele plângeri și pentru a asigura faptul că administratorul indicelui de referință evaluează în mod obiectiv caracterul întemeiat al plângerilor”. Acest mecanism stabilește o cale administrativă specifică prin care părțile interesate, inclusiv consumatorii, pot iniția o procedură de soluționare a plângerilor în cazul în care există îndoieli cu privire la conformitatea stabilirii indicelui cu dispozițiile relevante din dreptul Uniunii.
56.
În cazul în care un creditor propune consumatorilor un contract de credit ipotecar care utilizează un indice de referință, obligația acestui creditor de a furniza informații este prevăzută în mod expres la articolul 13 alineatul (1) litera (ea) din Directiva 2014/17. Astfel cum s‑a arătat mai sus, creditorul trebuie să informeze consumatorul cu privire la „denumirile indicilor de referință și administratorii acestora, precum și potențialele implicații asupra consumatorului”. Aceste informații trebuie furnizate potențialilor împrumutați într‑un mod suficient de precis și de clar, astfel încât un consumator mediu să poată avea acces la informațiile pertinente disponibile în mod public și să se familiarizeze cu principalele elemente aferente metodologiei care stă la baza furnizării indicelui de referință. Implicațiile potențial relevante pentru consumator sunt cele care decurg din factori susceptibili să influențeze amploarea angajamentului consumatorului, dar în special riscul asociat fluctuațiilor ratei variabile a dobânzii și informațiile privind principalele elemente care determină astfel de fluctuații.
57.
Din analiza cadrului privind indicele de referință stabilit prin Regulamentul 2016/1011 rezultă că cerința transparenței prevăzută de Directiva 93/13, coroborată cu acest regulament, nu obligă creditorul să furnizeze în mod direct informații mai detaliate cu privire la metodologia de stabilire a indicelui de referință decât cele prevăzute de Regulamentul 2016/1011. Într‑adevăr, informații generale privind metodologia utilizată pot fi găsite în Regulamentul 2016/1011, iar informațiile specifice trebuie să fie publicate sau puse la dispoziția publicului de către administrator.
58.
Cu toate acestea, astfel cum s‑a arătat mai sus, nu este mai puțin adevărat că creditorul trebuie să furnizeze consumatorului în mod precis și clar informațiile relevante privind denumirile indicilor de referință și administratorii acestora, precum și implicațiile asupra consumatorului. În opinia noastră, în cazul în care creditorul ar indica doar unele dintre elementele metodologiei de bază utilizate, astfel încât această metodologie și principalele elemente care determină fluctuația ratei indicelui să nu fie pe deplin divulgate sau să ofere o imagine distorsionată a naturii indicelui de referință, ar încălca cerințele transparenței și bunei‑credințe care decurg din Directiva 93/13.
59.
În ședință, J.J. a susținut că a fost indus în eroare ca să creadă că indicele de referință WIBOR era compus din date bazate pe tranzacții referitoare la împrumuturile interbancare, în timp ce, în realitate, 98,27 % din datele de bază constau în estimări (cotații) furnizate de băncile participante la procesul de fixare (
50
). J.J. a arătat de asemenea că PKO i‑a furnizat informații ce contraveneau legislației aplicabile și realității economice. PKO a contestat cu fermitate aceste afirmații. A susținut în ședință că a furnizat informații clare și precise. Potrivit jurisprudenței Curții expuse mai sus (
51
), revine instanței naționale obligația să verifice, ținând seama de toate circumstanțele în care s‑a încheiat contractul, dacă în cauza respectivă i‑au fost comunicate consumatorului toate elementele susceptibile să influențeze amploarea angajamentului său, într‑un mod suficient de precis și de clar încât să îi permită să estimeze în special costul total al împrumutului.
60.
Rezultă că este necesar să se răspundă la a doua întrebare adresată că articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că permite aprecierea caracterului abuziv al unei clauze cuprinse într‑un contract de credit ipotecar încheiat între un consumator și un profesionist, care prevede aplicarea în cazul acestui contract a unei rate variabile a dobânzii bazate pe indicele de referință WIBOR 6M, atunci când această clauză nu este exprimată în mod clar și inteligibil (cerința transparenței). Pentru a respecta această cerință, profesionistul trebuie să informeze consumatorul în mod suficient de precis și de clar cu privire la denumirile indicilor de referință utilizați și administratorii acestora, precum și la potențialele implicații pentru consumator care decurg din utilizarea acestui indice, astfel încât să îi permită acestuia să estimeze în special costul total al împrumutului. Modul direct sau indirect în care sunt furnizate informațiile de către creditor trebuie să fie de așa natură încât, ca o consecință, aceste informații să dezvăluie pe deplin metodologia de bază și principalele elemente care determină fluctuația ratei indicelui și să nu ofere o imagine distorsionată a naturii indicelui.
D.
Cu privire la a treia întrebare: caracterul abuziv al clauzei contractuale în discuție
61.
Dat fiind că aprecierea de către instanța de trimitere a cerinței transparenței poate conduce la constatarea unei lipse de transparență în ceea ce privește clauza contractuală în discuție, Curtea va trebui să analizeze a treia întrebare adresată. Prin intermediul acesteia, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă o clauză care include o rată a dobânzii variabilă bazată pe indicele de referință WIBOR poate fi abuzivă în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 ca urmare a furnizării de către bancă a unor informații insuficiente consumatorului și a repartizării inegale a riscului între părțile la contract (
52
).
62.
Potrivit articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13, o clauză contractuală se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința bunei‑credințe, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului. În această privință, Curtea a arătat că, referindu‑se la noțiunile „bună‑credință” și „dezechilibru semnificativ” între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 nu definește decât în mod abstract elementele care conferă caracter abuziv unei clauze contractuale care nu a făcut obiectul unei negocieri individuale (
53
).
63.
Pentru a stabili dacă o clauză provoacă un „dezechilibru semnificativ” între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului, este necesar să se țină seama în special de normele de drept național aplicabile în lipsa unui acord între părți, astfel încât să se evalueze dacă și, eventual, în ce măsură acest contract îl plasează pe consumator într‑o situație juridică mai puțin favorabilă în raport cu cea prevăzută de dreptul național în vigoare. În ceea ce privește o clauză referitoare la calculul dobânzilor în cazul unui contract de împrumut, este de asemenea relevant să se compare modul de calcul al ratei dobânzilor obișnuite prevăzut de această clauză și cuantumul efectiv al acestei rate care rezultă de aici cu modalitățile de calcul utilizate în mod obișnuit și cu rata dobânzii legale, precum și cu ratele dobânzii practicate pe piață la data încheierii contractului în discuție în litigiul principal pentru un împrumut cu un cuantum și cu o durată echivalente cu cele ale contractului de împrumut în cauză (
54
).
64.
În ceea ce privește împrejurările în care un asemenea dezechilibru este creat „în contradicție cu cerința [bunei‑credințe]”, este important să se constate că, având în vedere al șaisprezecelea considerent al Directivei 93/13, instanța națională trebuie să verifice în acest scop dacă profesionistul, acționând în mod corect și echitabil față de consumator, se putea aștepta în mod rezonabil ca acesta din urmă să accepte o asemenea clauză în urma unei negocieri individuale (
55
).
65.
În plus, potrivit articolului 4 alineatul (1) din directiva menționată, caracterul abuziv al unei clauze contractuale trebuie apreciat luându‑se în considerare natura bunurilor sau a serviciilor pentru care s‑a încheiat contractul și raportându‑se, în momentul încheierii contractului, la toate circumstanțele care însoțesc încheierea acestuia. Din această perspectivă, rezultă că trebuie apreciate și consecințele pe care clauza menționată le poate avea în cadrul dreptului aplicabil contractului, ceea ce implică o examinare a sistemului juridic național (
56
).
66.
În această privință, potrivit jurisprudenței, competența Curții în materie privește interpretarea noțiunii de „clauză abuzivă” menționată în articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 și în anexa la aceasta, precum și criteriile pe care instanța națională poate sau trebuie să le aplice la examinarea unei clauze contractuale în raport cu dispozițiile aceleiași directive. Este de competența instanței menționate să se pronunțe, ținând cont de aceste criterii, asupra calificării concrete a unei clauze contractuale specifice în funcție de împrejurările proprii fiecărei spețe. Rezultă că Curtea trebuie să se limiteze la a oferi instanței de trimitere indicații de care aceasta din urmă trebuie să țină seama pentru a aprecia caracterul abuziv al clauzei în discuție (
57
).
67.
În litigiul principal este ridicată problema caracterului abuziv al unei clauze contractuale în contextul furnizării de informații pretins insuficiente sau inexacte de către creditor consumatorului și al repartizării inegale a riscului care decurge din aceasta între părțile la contract. Cu toate acestea, simplul fapt că o clauză nu respectă cerința transparenței, care, astfel cum s‑a menționat anterior, impune furnizarea de informații suficiente și exacte consumatorului, nu este în sine de natură să o facă abuzivă în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 (
58
). Pentru a stabili caracterul abuziv al unei clauze contractuale, instanța de trimitere trebuie să efectueze o evaluare completă a criteriilor care decurg din jurisprudența Curții.
68.
În această privință, trebuie arătat că îndoielile exprimate de instanța de trimitere par să se concentreze asupra a două chestiuni distincte: (i) furnizarea de informații adecvate consumatorului cu privire la riscul care rezultă din utilizarea ratei variabile în împrumutul în cauză și (ii) furnizarea de informații adecvate și exacte cu privire la stabilirea indicelui WIBOR.
69.
Cu toate acestea, deși instanțele naționale pot aprecia, în temeiul Directivei 93/13, în cauze civile precum cea din procedura principală, clauzele contractuale bazate pe indici de referință precum WIBOR (
59
), acestea nu pot examina metodologia de stabilire a unor astfel de indici în virtutea acestei directive, atât timp cât o astfel de examinare nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 93/13. În plus, astfel cum s‑a explicat mai sus (
60
), Regulamentul 2016/1011 a instituit un mecanism specific de soluționare a plângerilor pentru a asigura părților interesate, inclusiv consumatorilor, o cale administrativă specifică pentru a iniția o procedură de contestare în cazul în care există îndoieli cu privire la conformitatea stabilirii indicelui cu dispozițiile relevante din dreptul național și/sau din dreptul Uniunii. Așa cum a arătat Comisia, a permite instanțelor civile naționale să controleze metodologia de stabilire a indicelui de referință critic prin intermediul unei aprecieri a caracterului abuziv al unei clauze contractuale în temeiul Directivei 93/13 ar aduce atingere sistemului specific de gestionare a indicilor de referință critici instituit de legiuitorul Uniunii prin Regulamentul 2016/1011.
70.
În consecință, în litigiul principal, aprecierea instanței de trimitere ar trebui să se limiteze la clauza contractuală în discuție și la ansamblul împrejurărilor în care a fost încheiat contractul, excluzând din domeniul de aplicare al acestei aprecieri aspectele care au legătură cu sistemul de gestionare a indicilor de referință, astfel cum a fost instituit prin Regulamentul 2016/1011.
71.
Mai precis, revine instanței naționale obligația de a verifica faptul că profesionistul le‑a comunicat consumatorilor respectivi orice informație pertinentă care să le permită să evalueze consecințele economice ale clauzei contractuale în discuție asupra obligațiilor lor financiare. Astfel, trebuie amintit că, după cum impune Directiva 93/13, caracterul transparent al unei clauze contractuale constituie unul dintre elementele care trebuie luate în considerare în cadrul aprecierii caracterului abuziv al acestei clauze (
61
).
72.
În decizia de trimitere, instanța de trimitere arată că clauzele contractuale referitoare la rata variabilă bazată pe indicele WIBOR pot fi considerate contrare cerinței bunei‑credințe, creând, în detrimentul consumatorului, un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților contractante, întrucât consumatorul nu a fost informat în mod corespunzător cu privire la expunerea sa la riscul asociat unei rate variabile și acest risc a fost împărțit în mod inegal între aceste părți. Aceasta mai arată că PKO, în calitate de creditor, avea cunoștință de metoda de stabilire a WIBOR și de îndoielile existente cu privire la transparența stabilirii acestei rate, dar că a ales să nu informeze consumatorul cu privire la aceasta. Potrivit instanței de trimitere, acest lucru poate fi considerat drept o sursă de dezechilibru între părțile la contract în ceea ce privește toate aspectele referitoare la acest contract (
62
).
73.
În aceste condiții, revine instanței de trimitere sarcina de a examina caracterul abuziv al clauzei contractuale în discuție în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13, efectuând o apreciere completă a criteriilor rezultate din jurisprudența Curții. Această apreciere trebuie să includă, printre altele, problema dacă a existat o lipsă de informații clare de natură să aducă atingere capacității lui J.J. de a înțelege consecințele economice ale clauzei contractuale în cauză. În acest context, instanța de trimitere trebuie să verifice dacă omisiunea de a furniza informații exacte și suficiente ar putea înclina balanța în favoarea băncii până la punctul de a provoca un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților în temeiul contractului în discuție, în detrimentul consumatorului. Instanța de trimitere trebuie să aprecieze în acest sens dacă creditorul (PKO), acționând în mod corect și echitabil față de consumator (J.J.), se putea aștepta în mod rezonabil ca acesta din urmă să accepte o astfel de clauză în urma unei negocieri individuale (
63
). În acest scop, trebuie să se verifice dacă un consumator și‑a dat consimțământul în cunoștință de cauză cu privire la riscul aferent utilizării clauzei contractuale în discuție după ce a primit informații complete și exacte.
74.
În plus, instanța de trimitere trebuie să aprecieze dacă informațiile furnizate consumatorului de către creditor au fost prezentate în mod neutru și obiectiv, fără a‑l determina pe consumator să creadă că alegerea clauzei contractuale în discuție și a WIBOR îi erau favorabile, deși în realitate nu erau.
75.
Rezultă că este necesar să se răspundă la a treia întrebare adresată că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretată în sensul că instanța națională este chemată să aprecieze dacă clauza contractuală referitoare la o rată variabilă a dobânzii bazată pe indicele de referință WIBOR provoacă, contrar cerinței bunei‑credințe, un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului. Procedând astfel, instanța națională trebuie să verifice, în cadrul aprecierii sale globale a caracterului abuziv al unei clauze contractuale, dacă creditorul, acționând în mod corect și echitabil față de consumator, se putea aștepta în mod rezonabil ca acesta din urmă să accepte o astfel de clauză în urma unei negocieri individuale. În acest scop, trebuie să se verifice dacă un consumator și‑a dat consimțământul cu privire la riscul care rezultă din utilizarea clauzei contractuale în discuție după ce a primit informații complete și exacte. Totuși, această apreciere nu poate privi indicele WIBOR ca atare și metoda de stabilire a acestuia.
IV. Concluzie
76.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la prima, la a doua și la a treia întrebare adresate de Sąd Okręgowy w Częstochowie (Tribunalul Regional din Częstochowa, Polonia) după cum urmează:
1)
Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii
trebuie interpretat în sensul că o clauză contractuală dintr‑un contract de credit ipotecar încheiat între un consumator și un profesionist, care prevede că rata dobânzii aplicabilă creditului este o rată variabilă care are la bază indicele de referință WIBOR 6M, intră în domeniul de aplicare al acestei directive în cazul în care legislația națională nu prevede aplicarea obligatorie a acestui indice și a ratei sale specifice, indiferent de alegerea făcută de părțile la contract.
2)
Articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13
trebuie interpretat în sensul că permite aprecierea caracterului abuziv al unei clauze cuprinse într‑un contract de credit ipotecar încheiat între un consumator și un profesionist, care prevede aplicarea în cazul acestui contract a unei rate variabile a dobânzii bazate pe indicele de referință WIBOR 6M, atunci când această clauză nu este exprimată în mod clar și inteligibil (cerința transparenței). Pentru a respecta această cerință, profesionistul trebuie să informeze consumatorul în mod suficient de precis și de clar cu privire la denumirile indicilor de referință utilizați și administratorii acestora, precum și la potențialele implicații pentru consumator care decurg din utilizarea acestui indice, astfel încât să îi permită acestuia să estimeze în special costul total al împrumutului. Modul direct sau indirect în care sunt furnizate informațiile de către creditor trebuie să fie de așa natură încât, ca o consecință, aceste informații să dezvăluie pe deplin metodologia de bază și principalele elemente care determină fluctuația ratei indicelui și să nu ofere o imagine distorsionată a naturii indicelui.
3)
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13
trebuie interpretat în sensul că instanța națională este chemată să aprecieze dacă clauza contractuală referitoare la o rată variabilă a dobânzii bazată pe indicele de referință WIBOR provoacă, contrar cerinței bunei‑credințe, un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului. Procedând astfel, instanța națională trebuie să verifice, în cadrul aprecierii sale globale a caracterului abuziv al unei clauze contractuale, dacă creditorul, acționând în mod corect și echitabil față de consumator, se putea aștepta în mod rezonabil ca acesta din urmă să accepte o astfel de clauză în urma unei negocieri individuale. În acest scop, trebuie să se verifice dacă un consumator și‑a dat consimțământul cu privire la riscul care rezultă din utilizarea clauzei contractuale în discuție după ce a primit informații complete și exacte. Totuși, această apreciere nu poate privi indicele WIBOR ca atare și metoda de stabilire a acestuia.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Directiva Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273).
(
3
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 8 iunie 2016 privind indicii utilizați ca indici de referință în cadrul instrumentelor financiare și al contractelor financiare sau pentru a măsura performanțele fondurilor de investiții și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2014/17/UE și a Regulamentului (UE) nr. 596/2014 (JO 2016, L 171, p. 1).
(
4
)	A se vedea considerentul (10) al Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2019/482 al Comisiei din 22 martie 2019 de modificare a Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2016/1368 al Comisiei de stabilire a listei de indici de referință critici utilizați de piețele financiare în conformitate cu Regulamentul 2016/1011 (JO 2019, L 82, p. 26).
(
5
)	Dz. U. din 2017, poziția 819, cu modificările ulterioare; denumită în continuare „Legea privind creditul ipotecar”.
(
6
)	Legea din 29 august 1997 privind dreptul bancar (Dz. U. din 2023, poziția 2488, cu modificările ulterioare).
(
7
)	„Administrator” înseamnă o persoană fizică sau juridică care deține controlul asupra furnizării unui indice de referință. A se vedea articolul 3 alineatul (1) punctul 6 din Regulamentul 2016/1011.
(
8
)	Regulamentul de punere în aplicare al Comisiei din 11 august 2016 de stabilire a listei de indici de referință critici utilizați de piețele financiare în conformitate cu Regulamentul 2016/1011 (JO 2016, L 217, p. 1). La 22 martie 2019, WIBOR a fost inclus în Regulamentul 2019/482 ca indice de referință critic în conformitate cu articolul 20 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2016/1011.
(
9
)	În această privință se face trimitere la faptul că indicele WIBOR 6M se bazează pe date care nu se referă la tranzacții furnizate chiar de bănci, cu alte cuvinte, aceste bănci nu încheie nicio tranzacție efectivă între ele pe baza acestor date.
(
10
)	Autoritatea de supraveghere financiară a adoptat o astfel de decizie în privința WIBOR la 16 decembrie 2020 (denumită în continuare „Decizia Autorității de supraveghere financiară”), prin care a constatat că procesul de furnizare a WIBOR de către administrator respectă cerințele dreptului Uniunii.
(
11
)	A se vedea pagina cu „Norme” de pe site‑ul web al GPW Benchmark, în special „Normele privind ratele de referință WIBID și WIBOR”, Varșovia, 30 noiembrie 2017 (în sensul prezentelor concluzii, „Normele WIBOR”) (disponibile pe https://gpwbenchmark.pl/pub/BENCHMARK/files/Regulations_for_WIBID_and_WIBOR_Reference_Rates.pdf).
(
12
)	WIBOR este „un indice de referință critic al ratei dobânzii” în sensul articolului 3 alineatul (1) punctele 22 și 25 din Regulamentul 2016/1011. WIBID este un alt indice utilizat în Polonia și este acronimul pentru Warsaw Interbank Bid Rate. Sunt avute în vedere informații disponibile pe site‑ul web al GPW Benchmark.
(
13
)	Articolul 11 din Regulamentul 2016/1011 stabilește cerințele referitoare la datele de intrare pentru furnizarea unui indice de referință (a se vedea de asemenea punctul 52 din prezentele concluzii). Articolul 12 din acest regulament prevede cerințele referitoare la metodologia de stabilire a indicilor de referință precum WIBOR.
(
14
)	Articolul 15 din Regulamentul 2016/1011 reglementează codul de conduită care trebuie respectat de contribuitori (de exemplu bănci), care trebuie să includă mai ales politicile urmate privind exercitarea de puteri discreționare la furnizarea datelor de intrare. În cazul în care se impun modificări semnificative ale metodologiei sau ale definirii ratelor de referință, administratorul organizează consultări publice cu implicarea părților interesate, cum ar fi utilizatorii ratelor dobânzii, autoritățile competente și banca centrală poloneză.
(
15
)	Normele WIBOR, p. 9.
(
16
)	A se vedea Kosiorowski, M., și Szczęsna, A., „WIBOR litigation, part 1 – Can the WIBOR benchmark be challenged as the basis for setting variable interest rates?”, de principiu, 12 iunie 2025 (disponibil la adresa https://codozasady.pl/en/p/wibor‑litigation‑part-1-can-the-wibor-benchmark‑be‑challenged‑as‑the‑basis‑for‑setting‑variable‑interest‑rates-).
(
17
)	Metoda este următoarea: (i) în cazul în care sunt prezentate 10 sau mai multe cotații, se utilizează media ratelor după excluderea celor două cele mai mari cotații și a celor două cele mai mici cotații; (ii) în cazul în care sunt prezentate 8 sau 9 cotații, se utilizează media după excluderea celei mai mari și a celei mai mici; (iii) în cazul în care sunt prezentate 6 sau 7 cotații, se utilizează media simplă a tuturor cotațiilor și (iv) în cazul în care sunt prezentate 5 sau mai puține cotații, nu se stabilește WIBOR pentru acest termen.
(
18
)	Ratele de referință pentru o anumită zi lucrătoare sunt publicate pe site‑ul web al administratorului; a se vedea Normele WIBOR, clauza 7.1.
(
19
)	A se vedea punctul 10 din prezentele concluzii.
(
20
)	A se vedea Hotărârea din 30 mai 2024, Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443, punctul 22 și jurisprudența citată).
(
21
)	Hotărârea din 3 martie 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, denumită în continuare „Hotărârea Gómez del Moral Guasch I, EU:C:2020:138, punctele 31 și 32, precum și jurisprudența citată).
(
22
)	A se vedea Hotărârea din 30 mai 2024, Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443, punctul 27 și jurisprudența citată).
(
23
)	Ibidem, punctul 33. A se vedea de asemenea punctul 36 din această hotărâre.
(
24
)	A se vedea p. 5 din decizia de trimitere (versiunea în limba franceză; în continuare, această versiune este denumită, simplu, „decizia de trimitere”).
(
25
)	A se vedea Sampławski, K., „WIBOR pod lupą TSUE – analiza prawna pytań prejudycjalnych – pytanie nr 1.” (WIBOR face obiectul examinării Curții de Justiție – Analiza juridică a întrebărilor preliminare – întrebarea nr. 1), 11 septembrie 2024 (disponibilă la adresa https://www.bankowebezprawie.pl/wibor‑pod‑lupa‑tsue‑analiza‑prawna‑pytan‑prejudycjalnych‑pytanie‑nr-1/).
(
26
)	Astfel cum a arătat J.J. în observațiile sale de la Curte.
(
27
)	Hotărârea din 10 iunie 2021, Prima banka Slovensko (C‑192/20, EU:C:2021:480, punctul 32 și jurisprudența citată).
(
28
)	Articolul 13 din Regulamentul 2016/1011, intitulat „Transparența metodologiei”.
(
29
)	A se vedea punctul 15 din prezentele concluzii.
(
30
)	A se vedea punctul 19 din prezentele concluzii.
(
31
)	Prin Regulamentul 2019/482.
(
32
)	A se vedea considerentul (10) al Regulamentului 2019/482.
(
33
)	Hotărârea din 10 iunie 2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469, punctul 27).
(
34
)	Ibidem, punctul 28.
(
35
)	Hotărârea din 21 martie 2024, Profi Credit Bulgaria (Servicii accesorii unui contract de credit) (C‑714/22, EU:C:2024:263, punctul 60).
(
36
)	Hotărârea din 10 iunie 2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19-C‑782/19, EU:C:2021:470, punctul 53).
(
37
)	Ibidem, punctul 54.
(
38
)	Hotărârea din 21 martie 2024, Profi Credit Bulgaria (Servicii accesorii unui contract de credit) (C‑714/22, EU:C:2024:263, punctul 61).
(
39
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2017, Andriciuc și alții (C‑186/16, EU:C:2017:703, punctul 43).
(
40
)	Hotărârea Gómez del Moral Guasch I, punctul 50.
(
41
)	Ibidem, punctul 51.
(
42
)	Ibidem, punctul 52.
(
43
)	Ibidem, punctul 53.
(
44
)	Ibidem, punctul 54.
(
45
)	Ibidem, punctul 55.
(
46
)	Hotărârea din 12 decembrie 2024, Kutxabank (C‑300/23, EU:C:2024:1026, punctul 83).
(
47
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2024, Kutxabank (C‑300/23, EU:C:2024:1026, punctele 84 și 90).
(
48
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului (JO 2008, L 133, p. 66).
(
49
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48 și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 60, p. 34).
(
50
)	A se vedea punctul 16 din prezentele concluzii.
(
51
)	A se vedea nota de subsol 43 din prezentele concluzii.
(
52
)	A se vedea în special punctul 8.1 din decizia de trimitere, p. 26.
(
53
)	Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Banco Primus (C‑421/14, denumită în continuare „Hotărârea Banco Primus, EU:C:2017:60, punctul 58 și jurisprudența citată).
(
54
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2023, Banco Santander (Referire la un indice oficial) (C‑265/22, EU:C:2023:578, punctul 65 și jurisprudența citată).
(
55
)	Hotărârea Banco Primus, punctul 60 și jurisprudența citată.
(
56
)	Ibidem, punctul 61 și jurisprudența citată.
(
57
)	Hotărârea Banco Primus, punctul 57 și jurisprudența citată.
(
58
)	Ordonanța din 17 noiembrie 2021, Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943, punctul 37).
(
59
)	Aceasta rezultă din răspunsurile pe care le propunem la prima și la a doua întrebare preliminară. Rămâne posibil ca, în alte state membre, dat fiind cadrul legislativ național în vigoare, clauze contractuale similare să fie de fapt excluse din domeniul de aplicare al Directivei 93/13.
(
60
)	Punctul 55 din prezentele concluzii.
(
61
)	Hotărârea din 13 iulie 2023, Banco Santander (Referire la un indice oficial) (C‑265/22, EU:C:2023:578, punctul 66).
(
62
)	Decizia de trimitere, p. 26, punctul 1 și urm.
(
63
)	A se vedea punctul 64 din prezentele concluzii și jurisprudența citată.