Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 21 mai 2026(1)
Cauza C‑242/25
S,
T,
AS SEB banka
cu participarea
Latvijas Republikas Saeima
[cerere de decizie preliminară formulată de Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Curtea Constituțională, Letonia)]
„ Trimitere preliminară – Politica economică și monetară – Politica monetară – Domenii de competență ale Băncii Centrale Europene – Proiect de reglementare națională – Consultarea Băncii Centrale Europene – Articolul 127 alineatul (4) TFUE – Decizia 98/415 – Articolul 4 – Conformare de către autoritățile naționale ”
I.      Introducere
1.        Prezenta cerere de decizie preliminară formulată de Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Curtea Constituțională, Letonia) privește interpretarea dreptului Băncii Centrale Europene (denumită în continuare „BCE”) de a fi consultată în cadrul procesului de adoptare a unei reglementări naționale care intră în sfera de competență a BCE și oferă Curții posibilitatea de a‑și dezvolta jurisprudența referitoare la (ne)aplicabilitatea dispozițiilor de drept național adoptate cu încălcarea unei cerințe procedurale prevăzute de dreptul Uniunii.
II.    Cadrul juridic
A.      Decizia 98/415/CE
2.        Dispozițiile relevante pentru prezenta cauză sunt cuprinse la articolele 2, 3 și 4 din Decizia 98/415/CE a Consiliului din 29 iunie 1998 privind consultarea Băncii Centrale Europene de către autoritățile naționale cu privire la proiectele de reglementare(2).
B.      Dreptul leton
1.      Constituția
3.        Articolul
64 din Latvijas Republikas Satversme (Constituția Republicii Letonia, denumită în continuare „Constituția”) din 15 februarie 1992(3) prevede că dreptul de a legifera aparține Saeima (Parlamentul Leton)
și poporului în conformitate cu procedurile și în întinderea stabilite de Constituție.
4.        Potrivit articolului
70 din Constituție, președintele statului promulgă legile cu următoarea formulă: „Saeima (cu alte cuvinte poporul) a adoptat, iar președintele statului a promulgat următoarea lege: (textul legii).”
5.        Articolul 71 din Constituție prevede dreptul președintelui statului de a solicita reexaminarea unei legi: în termen de 10 zile de la adoptarea unei legi de către parlament, președintele, printr‑o cerere scrisă și motivată adresată președintelui parlamentului, poate solicita reexaminarea unei legi. În cazul în care parlamentul nu modifică legea, președintele nu poate ridica obiecții pentru a doua oară.
2.      Regulamentul de procedură al Parlamentului
6.        Articolul
114 alineatul (1) din Saeimas kārtības rullis (Regulamentul de procedură al Parlamentului) din 28 iulie 1994(4) prevede că un proiect de lege este considerat adoptat și devine astfel lege dacă a fost dezbătut în trei lecturi și a obținut majoritatea absolută a voturilor membrilor Parlamentului leton prezenți la vot.
3.      Legea privind protecția drepturilor consumatorilor
7.        Articolul
84 din Patērētāju tiesību aizsardzības likums (Legea privind protecția drepturilor consumatorilor) din 18 martie 1999(5) în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal, a
instituit un mecanism de sprijin pentru consumatorii care au contractat credite ipotecare cu dobândă variabilă. Acest mecanism consta în esență într‑o compensație plătită consumatorilor care corespundea unei părți din dobânzile plătite de aceștia, finanțată printr‑o taxă impusă instituțiilor de credit și anumitor alte entități.
III. Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
8.        Având în vedere presiunea semnificativă asupra gospodăriilor ca urmare a creșterii ratelor la credite și a prețurilor de consum datorită creșterii ratei EURIBOR și a inflației, la 6 octombrie 2023 a fost prezentat parlamentului proiectul de lege „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā” (modificarea Legii privind protecția drepturilor consumatorilor, denumit în continuare „proiectul de lege”). Prin acest proiect de lege se urmărea completarea legii menționate cu articolul
84 prin care se introducea un mecanism de sprijin în favoarea debitorilor ipotecari. Parlamentul leton a desemnat Budžeta un finanšu (nodokļu) komisija [Comisia pentru buget și finanțe (impozite), denumită în continuare „Comisia pentru buget”] în calitate de comisie responsabilă.
9.        Proiectul de lege a fost examinat în parlament în trei lecturi și dezbătut în Comisia pentru buget în cadrul a 13 reuniuni la care au participat reprezentanți ai administrațiilor publice și ai instituțiilor reprezentative din acest sector. Versiunile proiectului de lege adoptate în cadrul diferitelor lecturi nu erau identice între ele.
10.      La 30 noiembrie 2023, Comisia pentru buget a examinat proiectul de lege înainte de a treia și ultima sa lectură și s‑a adresat BCE prin transmiterea proiectului de lege în versiunea propusă înainte de cea de a treia lectură, solicitând emiterea unui aviz cu privire la acesta.
11.      La 6 decembrie 2023, fără a aștepta avizul BCE, Parlamentul leton a aprobat likums „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā” (Legea de modificare a Legii privind protecția drepturilor consumatorilor) în a treia lectură și a trimis‑o președintelui statului în vederea promulgării.
12.      La 11 decembrie 2023, BCE a adoptat și a publicat un aviz privind taxa temporară pentru protecția debitorilor ipotecari, în sarcina instituțiilor de credit (CON/2023/42). În acest aviz, BCE a formulat observații critice într‑un ton rezervat cu privire la taxa temporară de protecție a debitorilor ipotecari din Republica Letonia: aceasta a avertizat că legea atacată ar putea slăbi transmiterea politicii monetare, ar putea reduce rentabilitatea și capitalul băncilor, ar putea denatura concurența și ar putea crea riscuri pentru stabilitatea financiară și a recomandat o evaluare mai completă a impactului înainte de adoptare.
13.      La 20 decembrie 2023, avizul BCE a fost analizat în cadrul unei reuniuni a Comisiei pentru buget a parlamentului, la care au participat și reprezentanți ai administrațiilor publice și ai instituțiilor reprezentative din acest sector. În aceeași zi, președintele a promulgat legea atacată, aceasta intrând în vigoare la 1 ianuarie 2024. Astfel, articolul
84 a fost adăugat la Legea privind protecția drepturilor consumatorilor.
14.      În temeiul acestui articol, instituțiile de credit și anumite alte instituții implicate în creditele pentru consumatori (denumite în continuare „persoanele supuse taxei”) erau obligate să plătească un impozit denumit „taxă pentru protecția debitorilor ipotecari” (denumită în continuare „taxa”). În același timp, articolul menționat prevedea o compensație, care trebuia plătită debitorilor ipotecari care întruneau cerințele stabilite la acest articol și care acoperea o parte din dobânda plătită de aceștia. Persoanele supuse taxei aveau obligația de a calcula compensația datorată fiecărui debitor ipotecar care avea dreptul la aceasta și de a transmite această informație către Valsts ieņēmumu dienests (Administrația Națională Fiscală, denumită în continuare „VID”). VID plătea trimestrial compensația în contul debitorilor, din încasările provenite din taxă.
15.      Regimul stabilit de legea atacată a fost aplicat până la 31 decembrie 2024.
16.      SEB banka, o instituție de credit înregistrată în Letonia, și două persoane fizice (S și T) au sesizat Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Curtea Constituțională), care este instanța de trimitere, susținând că legea atacată este neconstituțională, în special pentru că încalcă principiul bunei legiferări. Aceștia susțin că parlamentul leton nu și‑a îndeplinit obligația de a consulta BCE înainte de adoptarea legii atacate.
17.      Instanța de trimitere ridică, în primul rând, problema dacă obligația impusă de dreptul Uniunii unei autorități a unui stat membru de a consulta BCE în timp util este îndeplinită atunci când parlamentul statului membru adoptă o lege înainte de a primi avizul BCE, dar există o procedură care permite o nouă examinare a legii respective de către parlament înainte de promulgarea și de intrarea sa în vigoare. Instanța de trimitere solicită îndrumări, în al doilea rând, cu privire la aspectul dacă o eventuală nerespectare a obligației de consultare a BCE, prevăzută la articolul 127 alineatul (4) TFUE,
și „în timp util”, în sensul articolului 4 din Decizia 98/415, trebuie considerată o încălcare a dreptului Uniunii care determină inaplicabilitatea dispozițiilor juridice adoptate de un stat membru. În această privință, instanța de trimitere arată că a statuat în mod constant că numai viciile de procedură substanțiale pot determina nelegalitatea unei dispoziții naționale. Aceasta arată că jurisprudența Curții de Justiție nu a clarificat încă consecințele neconsultării BCE în timp util asupra aplicabilității legislației unui stat membru. În ipoteza în care Curtea ar statua că nerespectarea obligației de a consulta BCE în timp util constituie un viciu de procedură substanțial, instanța de trimitere solicită, în al treilea rând, să se stabilească dacă principiile securității juridice și supremației dreptului Uniunii trebuie interpretate în sensul că
Latvijas Republikas Satversmes tiesa
(Curtea Constituțională) poate dispune, în hotărârea sa, menținerea efectelor juridice ale dispozițiilor atacate pe parcursul perioadei în care acestea sunt în vigoare.
18.      În acest context, prin Ordonanța din 31 martie 2025, primită de Curte în aceeași zi, Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Curtea Constituțională, Letonia) a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 127 alineatul (4) [TFUE]
și articolul 4 din Decizia [98/415/CE] a Consiliului trebuie interpretate în sensul că obligația prevăzută de aceste dispoziții, privind consultarea [BCE] în timp util de către autoritatea unui stat membru, este îndeplinită în cazul în care Parlamentul unui stat membru adoptă o lege înainte de primirea avizului [BCE], dar există o procedură în cadrul căreia această lege poate fi supusă unei a doua examinări în Parlament înainte de promulgarea și de intrarea sa în vigoare?
2)      În ipoteza unui răspuns negativ la prima întrebare preliminară, încălcarea articolului 127 alineatul (4) [TFUE]
și a articolului 4 din [Decizia 98/415] a Consiliului trebuie considerată ca fiind un viciu de procedură substanțial care conduce la inaplicabilitatea dispozițiilor dreptului național adoptate cu încălcarea dreptului Uniunii?
3)       În ipoteza unui răspuns afirmativ la a doua întrebare preliminară, principiile supremației dreptului Uniunii și securității juridice trebuie interpretate în sensul că, în hotărârea sa, [Latvijas Republikas] Satversmes tiesa (Curtea Constituțională
[…]) poate stabili ca efectele juridice ale dispozițiilor în litigiu să fie menținute pe parcursul perioadei în care acestea sunt în vigoare?’
19.      SEB banka, guvernele leton și portughez, BCE
și Comisia Europeană au depus observații scrise. Toate aceste părți au participat la ședința care a avut loc la 27 ianuarie 2026.
IV.    Apreciere
A.      Observații introductive
20.      Cu titlu introductiv, am dori mai întâi să plasăm pe scurt procedura aflată pe rolul instanței de trimitere în context și să explicăm geneza întrebărilor formulate în cadrul procedurii desfășurate în fața instanței respective.
21.      Instanța de trimitere are sarcina de a aprecia conformitatea cu articolul 1 din Constituția letonă, cu principiul egalității în fața legii consacrat la articolul 91 prima teză din aceasta și cu dreptul de proprietate garantat la articolul 105 prima‑a treia teză din aceasta a mecanismului de sprijin de care dispun debitorii ipotecari în temeiul articolului 84 din Legea letonă privind protecția drepturilor consumatorilor.
22.      În această privință, SEB banka, precum și S și T susțin că articolul
84 din Legea letonă privind protecția drepturilor consumatorilor constituie o limitare a dreptului de proprietate
și o diferență de tratament care nu este prevăzută de lege(6). Aceste părți susțin că articolul menționat din Legea letonă privind protecția drepturilor consumatorilor nu a fost adoptat în mod corespunzător, întrucât – potrivit afirmațiilor lor – parlamentul leton nu a consultat BCE cu privire la mecanismul prevăzut de această lege într‑un stadiu adecvat al procesului legislativ. Atât SEB banka, cât și S și T pretind că au fost încălcate dispoziții relevante din dreptul primar și derivat al Uniunii: articolul 127 alineatul (4) și articolul 282 alineatul (5) TFUE, articolul 4 din Protocolul (nr. 4) privind Statutul Sistemului European al Băncilor Centrale și al Băncii Centrale Europene (denumit în continuare „Statutul SEBC și al BCE”) și articolul 2 alineatul (1) și articolul 4 din Decizia 98/415.
23.      Întrucât se susține că temeiul juridic al unei limitări a dreptului de proprietate și al diferenței de tratament nu a fost adoptat în mod corespunzător, instanța de trimitere a sesizat Curtea de Justiție. Toate cele trei întrebări se referă la procesul legislativ național și la obligația de a consulta BCE. În schimb, acestea nu se referă la chestiunea de fond a încălcării dreptului de proprietate.
24.      Instituția responsabilă pentru legea a cărei constituționalitate este pusă sub semnul întrebării este parlamentul leton. Această instituție joacă în mod firesc un rol important în procedura specifică din prezenta cauză care are ca obiect evaluarea conformității cu constituția.
25.      În calitate de instanță constituțională națională care exercită un control de constituționalitate, instanța de trimitere urmărește să stabilească nu numai dacă dispozițiile dreptului Uniunii au fost încălcate de parlamentul leton (întrebarea 1), ci și, în caz afirmativ, care sunt consecințele juridice ale unei astfel de încălcări (întrebarea 2). Astfel, în calitate de instanță constituțională, instanța de trimitere are competența de a declara neconstituțională o dispoziție de drept național, deși exercitarea acestei competențe depinde de eventualele consecințe juridice care decurg din dreptul Uniunii. Numai în cazul în care obligația care decurge din dreptul Uniunii ar presupune ca instanțele naționale (ordinare) să înlăture aplicarea legii atacate, instanța de trimitere ar putea declara această lege neconstituțională.
Pentru acest motiv, prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle dacă o instanță națională este obligată să înlăture aplicarea dispozițiilor unei legi naționale adoptate cu încălcarea unor dispoziții ale dreptului procedural al Uniunii.
B.      Prima întrebare
26.      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, într‑o situație care ține de „competențele” BCE, articolul 127 alineatul (4) TFUE și articolul 4 din Decizia 98/415 trebuie interpretate în sensul că obligația de a consulta BCE cu privire la un proiect de act legislativ în temeiul acestor dispoziții este îndeplinită într‑o situație în care parlamentul unui stat membru adoptă o lege înainte de a primi avizul BCE, atunci când există o procedură națională prin care legea în cauză poate face obiectul unei a doua examinări în parlament înainte de adoptarea și intrarea sa în vigoare.
27.      Pentru a oferi Curții o propunere de răspuns la această întrebare, dorim mai întâi să explicăm procedura de consultare a BCE în cadrul procedurilor legislative naționale, înainte de a analiza dacă
această procedură a fost respectată în prezenta cauză.
1.      Obligația de a consulta BCE în temeiul, inter alia, al articolului 127 alineatul (4) TFUE
28.      BCE este una dintre cele șapte instituții ale Uniunii Europene(7), iar principalele dispoziții referitoare la aceasta sunt prevăzute în Tratatul FUE și în Statutul SEBC și al BCE. În acest scop, articolul 127 alineatul (1) TFUE prevede că obiectivul principal al SEBC este menținerea stabilității prețurilor și că, fără a se aduce atingere acestui obiectiv, SEBC susține politicile economice generale ale Uniunii cu scopul de a contribui la realizarea obiectivelor acesteia, definite la articolul 3 TUE. Articolul 127 alineatul (2) TFUE prevede că misiunile fundamentale ale SEBC sunt: definirea și punerea în aplicare a politicii monetare a Uniunii, efectuarea operațiunilor de schimb valutar(8), deținerea și administrarea rezervelor valutare oficiale ale statelor membre și promovarea bunei funcționări a sistemelor de plăți.
29.      Trei dispoziții de drept primar, care au o formulare aproape identică(9), prevăd consultarea obligatorie a BCE cu privire la proiectele de acte ale Uniunii și la proiectele de acte legislative naționale: articolul
127 alineatul
(4) TFUE, articolul
4 din Statutul SEBC și al BCE și articolul
282 alineatul
(5) TFUE. În plus, o dispoziție de drept derivat conține precizări suplimentare cu privire la procedura de consultare menționată: articolul
4 din Decizia 98/415.
a)      Articolul 127 alineatul (4) TFUE: procedura generală și rațiunea acestei dispoziții
30.      Articolul 127 alineatul (4) TFUE prevede consultarea obligatorie(10) a BCE atât cu privire la orice proiect de act al Uniunii(11), cât și de către autoritățile naționale cu privire la orice proiect de reglementare(12) propus în domeniile care sunt de competența sa. În ceea ce privește în mod specific consultarea de către autoritățile naționale, se precizează că aceasta trebuie să aibă loc în limitele și în condițiile stabilite de Consiliu, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul
129 alineatul
(4) TFUE. Articolul
4 din Statutul SEBC și al BCE, intitulat „Funcțiile consultative”, reproduce articolul 127 alineatul (4) TFUE utilizând termeni identici. În mod similar, articolul 282 alineatul (5) TFUE prevede că, în domeniile în care are atribuții, BCE este consultată asupra oricărui proiect de act al Uniunii, precum și asupra oricărui proiect de reglementare la nivel național și poate emite avize. În această privință, înțelegem articolul 282 alineatul (5) TFUE ca având un caracter declarativ, în măsura în care această dispoziție se limitează să reitereze, deși în mod imperfect(13), ceea ce este deja prevăzut la articolul 127 alineatul (4) TFUE(14).  În consecință, în ceea ce privește dreptul primar, ne vom referi în continuare numai la articolul 127 alineatul (4) TFUE.
31.      Consultarea obligatorie atât de către instituțiile Uniunii, cât și de către autoritățile naționale are o dublă rațiune: aceasta urmărește să asigure (i) că expertiza BCE este luată în considerare la elaborarea legislației relevante a Uniunii și a legislației naționale și (ii) că BCE este informată în timp util cu privire la orice modificare a situației juridice care o afectează(15). Legiuitorul trebuie să beneficieze de nivelul ridicat de expertiză al BCE(16), ceea ce contribuie la îmbunătățirea calității legislației în ansamblu(17).
32.      În plus și într‑un context mai larg, considerăm de asemenea articolul 127 alineatul (4) TFUE ca având ca obiect protejarea prerogativelor și competențelor BCE. Această instituție trebuie să fie în măsură să se asigure că competențele de care dispune nu sunt afectate. Acesta este motivul pentru care BCE dispune de un veritabil drept de a fi consultată, al cărui corolar este o obligație de consultare care revine legiuitorului Uniunii și legiuitorului național.
33.      În temeiul a ceea ce este în prezent a doua liniuță a articolului 127 alineatul (4) TFUE, Consiliul stabilește, prin decizie, limitele și condițiile dreptului de consultare al BCE.
b)      Decizia 98/415: detalii privind procedura
34.      În ceea ce privește procedura care trebuie urmată, Decizia 98/415 prevede următoarele.
35.      În primul rând, întrucât statele membre au o obligație generală de a asigura respectarea efectivă a Deciziei 98/415, acestea trebuie să se asigure că BCE este consultată în timp util, astfel încât autoritatea care face propunerea legislativă să ia în considerare avizul BCE înainte de a lua o decizie pe fond. Avizul BCE trebuie adus la cunoștința autorității competente să adopte actul atunci când aceasta este diferită de autoritatea care a elaborat dispozițiile legislative în cauză(18).
36.      În acest sens, observăm că Decizia 98/415 face o distincție clară între autoritatea care inițiază proiectul de reglementare și cea care adoptă reglementarea. O astfel de distincție urmează logica care prevalează în orice procedură legislativă (națională). Deși este de la sine înțeles că organizarea generală a procedurilor legislative în contextul deciziei este reglementată de dreptul constituțional național și că procedurile naționale pot varia considerabil, se poate afirma că se face întotdeauna o distincție între autoritatea care inițiază proiectul legislativ și cea care adoptă actul. Astfel, sistemele juridice operează de obicei, sub o formă sau alta, o distincție între autoritățile care inițiază un proiect legislativ(19) și cele care adoptă(20) actul legislativ(21).
37.      Deducem din articolul 4 din Decizia 98/415 că consultarea BCE trebuie să aibă loc cât mai devreme posibil în cadrul procedurii legislative, și anume în momentul în care autoritatea care inițiază proiectul legislativ a elaborat un prim proiect, care este apoi transmis autorității care adoptă actul legislativ, de obicei pentru o primă lectură. Acest lucru permite BCE, prin avizul său, să influențeze în mod semnificativ procesul legislativ național.
38.      În al doilea rând, BCE este obligată, imediat după primirea oricărui proiect de reglementare, să informeze autoritatea solicitantă dacă, în opinia sa, o astfel de reglementare intră în domeniul său de competență(22).
39.      În al treilea rând, autoritățile statelor membre care elaborează o reglementare pot, dacă apreciază acest lucru ca fiind necesar, să stabilească un termen pentru prezentarea avizului BCE, termen care nu poate fi mai scurt de o lună de la data la care președintele BCE primește notificarea în acest sens(23). În caz de urgență extremă, termenul poate fi redus, situație în care autoritatea solicitantă trebuie să indice motivele urgenței(24). BCE poate solicita, în timp util, o prelungire a termenului cu până la patru săptămâni suplimentare; această solicitare nu poate fi respinsă în mod nerezonabil de autoritatea solicitantă(25). La expirarea termenului, lipsa unui aviz nu împiedică continuarea procedurii de către autoritatea națională solicitantă; în cazul în care avizul BCE este primit după expirarea termenului, statele membre trebuie totuși să se asigure că acesta este adus la cunoștința autorităților naționale(26).
c)      „Domeniile care sunt de competența” BCE
40.      Astfel cum s‑a stabilit, obligația de consultare a BCE este, așadar, declanșată de obiectul materiei în discuție. Punctul de plecare pentru definirea „domeniilor care sunt de competența” BCE îl constituie articolul 127 alineatele (1) și (2) TFUE, precum și articolele 3-12 din Statutul SEBC și al BCE. Potrivit articolului
127 alineatul
(1) TFUE, „obiectivul principal” al SEBC este menținerea stabilității prețurilor. Fără a aduce atingere acestui obiectiv, SEBC susține politicile economice generale din Uniune. Articolul 127 alineatul (2) din TFUE stabilește „misiunile fundamentale” ale SEBC ca fiind definirea și punerea în aplicare a politicii monetare a Uniunii, efectuarea operațiunilor de schimb valutar, deținerea și administrarea rezervelor valutare oficiale ale statelor membre
și promovarea bunei funcționări a sistemelor de plăți.
41.      În plus, articolul
2 alineatul
(1) din Decizia 98/415 definește domeniile de competență ale BCE ca fiind în special problemele monetare (prima liniuță), mijloacele de plată (a doua liniuță), băncile centrale naționale (a treia liniuță), colectarea, elaborarea și difuzarea datelor statistice din domeniile monetar, financiar, bancar, a sistemelor de plăți și a balanțelor de plăți (a patra liniuță), sistemele de plăți și decontări (a cincea liniuță) și normele aplicabile instituțiilor financiare, în măsura în care acestea au o influență substanțială asupra stabilității instituțiilor și piețelor financiare (a șasea liniuță).
2.      Prezenta cauză: obligația de consultare nu a fost respectată
42.      Va reveni instanței de trimitere sarcina de a aplica interpretarea propusă a dispozițiilor juridice în discuție în cauza cu care este sesizată. Cu toate acestea, pe baza informațiilor prezentate în decizia de trimitere și în cursul procedurii în fața Curții, putem formula cu siguranță următoarele ipoteze pentru a ghida instanța de trimitere în acest exercițiu.
43.      În primul rând, trebuie subliniat faptul că aspectul dacă articolul
84 din Legea privind protecția drepturilor consumatorilor ține de competența BCE nu este contestat în cadrul procedurii naționale. Parlamentul leton nu contestă că avea obligația de a consulta BCE(27).
44.      În al doilea rând, s‑a clarificat inter alia în ședință, în special de către guvernul leton, că, potrivit dreptului constituțional leton, Comisia pentru buget este autoritatea care elaborează proiectele de reglementare în sensul articolului 3 alineatul (1) din Decizia 98/415.
45.      În al treilea rând, Comisia pentru buget nu a respectat articolul 4 din Decizia 98/415, care instituie obligația statelor membre de a adopta măsurile necesare pentru a asigura respectarea efectivă a acestei decizii. Așadar, Comisia pentru buget nu a asigurat, astfel cum prevede articolul 4 a doua teză din Decizia
98/415, consultarea BCE „în timp util, astfel încât autoritatea care face propunerea legislativă să ia în considerare avizul BCE înainte de a lua o decizie pe fond”. De asemenea, Comisia pentru buget nu a stabilit un termen pentru prezentarea avizului BCE, încălcând astfel spiritul articolului 3 din Decizia 98/415.
46.      În consecință, putem concluziona în acest stadiu că Comisia pentru buget nu a respectat articolul 4 din Decizia 98/415.
47.      Instanța de trimitere urmărește în esență să afle dacă o astfel de încălcare este lipsită de relevanță sau dacă poate fi remediată într‑o situație precum cea din prezenta cauză, și anume atunci când există o procedură prin care această lege poate face obiectul unei a doua examinări în parlament înainte de adoptarea și de intrarea sa în vigoare. În mod similar, guvernul leton susține că obligația de a consulta BCE a fost îndeplinită, având în vedere că președintele ar fi putut decide să trimită legea spre reexaminare, dar a ales să nu facă acest lucru.
48.      Dorim să amintim că, într‑adevăr, potrivit dreptului constituțional leton, președintele, care promulgă în mod formal legile în urma adoptării acestora de către parlament pentru ca acestea să intre în vigoare, poate, într‑un termen de 10 zile de la adoptarea unei legi de către Parlamentul Letoniei, să solicite, printr‑o scrisoare motivată adresată președintelui parlamentului, ca legea în cauză să facă obiectul unei a doua examinări. Cu toate acestea, în cazul în care Parlamentul Letoniei nu modifică legea respectivă, președintele statului nu mai poate formula obiecții a doua oară(28).
49.      Considerăm că dispoziția constituțională tocmai descrisă nu este, nici chiar in abstracto, de natură să remedieze o încălcare a obligației de consultare a BCE în cursul procesului legislativ. Articolul 127 alineatul (4) TFUE obligă autoritățile naționale să consulte BCE cu privire la orice proiect de reglementare în domeniile care sunt de competența sa. Am arătat mai sus că consultarea trebuie să intervină în stadiul cel mai timpuriu posibil, și anume atunci când proiectul este prezentat pentru prima dată Parlamentului Letoniei. Dar chiar și în cazul unei interpretări mai puțin stricte a articolului 127 alineatul (4) TFUE, considerăm că este imposibil să se conceapă că o prevedere legislativă ar constitui în continuare un proiect, odată ce a fost adoptată în mod definitiv de Parlamentul Letoniei. Cu alte cuvinte, odată ce textul a plecat, în mod figurativ, din parlament pentru a fi proclamat de președinte, legea nu mai este un „proiect de reglementare” în sensul articolului 127 alineatul (4) a doua liniuță TFUE și al articolului 1 din Decizia 98/415. În cazul în care BCE nu a fost consultată până în momentul în care Parlamentul Letoniei a adoptat o lege, dispozițiile menționate au fost încălcate.
50.      În opinia noastră, nu se mai poate vorbi despre un „proiect” odată ce actul a fost adoptat în mod formal de legiuitorul competent, chiar dacă acesta nu a fost încă promulgat sau nu a intrat încă în vigoare. Din articolul
64 din Constituția letonă(29) deducem că legiuitorul este Parlamentul
leton, iar nu președintele.
51.      Rezultă de asemenea că, in concreto, în prezenta cauză, articolul 127 alineatul (4) TFUE și Decizia 98/415 nu au fost respectate. Trebuie amintit că, după ce a transmis proiectul de lege la
BCE abia la 30 noiembrie 2023, înaintea celei de a treia și ultime lecturi a acestuia
și fără să aștepte avizul BCE, Parlamentul Letoniei a adoptat în a treia lectură legea atacată. Ulterior, acesta a trimis legea președintelui pentru a fi promulgată. Împrejurarea că, după primirea avizului BCE la 11 decembrie 2023, Comisia pentru buget din cadrul parlamentului a discutat respectivul aviz nu modifică această constatare. Astfel, aceasta demonstrează că Parlamentul însuși – sau o entitate a acestuia –, iar nu președintele a reexaminat un text deja adoptat. Nu este nevoie de prea multă imaginație pentru a presupune că, în ceea ce privește calendarul, Parlamentul Letoniei
era supus unor presiuni temporale considerabile, întrucât dorea ca legea să intre în vigoare până la sfârșitul anului 2023.
3.      Răspunsul propus la prima întrebare
52.      Legitimitatea normelor procedurale rezidă în aplicarea lor strictă. Aceasta servește, în ultimă instanță, obiectivului securității juridice și, mai general, statului de drept. Pe baza acestor considerații, propunem Curții să constate că a avut loc o încălcare a dispozițiilor procedurale în discuție în prezenta cauză.
53.      Prin urmare, propunem să se răspundă la prima întrebare că articolul 127 alineatul (4) TFUE și articolul 4 din Decizia 98/415 trebuie interpretate în sensul că, într‑o situație care se încadrează în „domeniile care sunt de competența” BCE, obligația de a consulta BCE cu privire la un proiect de reglementare în temeiul acestor dispoziții nu este îndeplinită dacă parlamentul unui stat membru adoptă o lege înainte de a primi avizul BCE, atunci când există o procedură națională prin care legea în cauză poate face obiectul unei a doua examinări în parlament înainte de adoptarea și intrarea sa în vigoare.
C.      A doua întrebare
54.      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
127 alineatul
(4) TFUE și articolul
4 din Decizia 98/415 trebuie interpretate în sensul că o instanță națională trebuie să înlăture aplicarea dispozițiilor unei legi naționale adoptate cu încălcarea acestor dispoziții.
55.      Astfel, a doua întrebare privește consecințele încălcării cerinței procedurale privind obligația de consultare a BCE înainte de adoptarea unei reglementări naționale, prevăzută la articolul 127 alineatul (4) TFUE și la articolele 3 și 4 din Decizia 98/415.
56.      Principala particularitate a procedurii prevăzute la articolul 127 alineatul (4) TFUE constă în implicarea unei instituții a Uniunii într‑o procedură legislativă națională. Prin urmare, astfel cum vom demonstra, jurisprudența existentă nu ne poate oferi decât orientări parțiale. În opinia noastră, va reveni Curții sarcina de a ajunge la o soluție nouă în ceea ce privește cauza în discuție.
1.      Jurisprudența anterioară
57.      Dorim să amintim, pe scurt, în primul rând, jurisprudența referitoare la încălcarea dreptului unei instituții a Uniunii de a fi consultată în cadrul unei proceduri a Uniunii, înainte de a aborda, în al doilea rând, jurisprudența clasică a Curții privind consecințele juridice care decurg din nerespectarea unor cerințe de formă prevăzute de dreptul Uniunii, precum notificarea, de către
statele membre.
a)      Atunci când o instituție a Uniunii acționează cu încălcarea unei dispoziții procedurale
58.      Principala problemă juridică în acest caz este cea a consecințelor neconsultării Parlamentului European în cadrul unei proceduri legislative a Uniunii. În această privință, hotărârile de referință sunt așa‑numitele „Hotărâri izoglucoză”(30): hotărârile Curții pronunțate în cauzele Roquette Frères și Maizena(31). Aceste hotărâri au fost pronunțate în cursul primei legislaturi în care Parlamentul fusese ales prin vot direct și, prin urmare, într‑o perioadă în care rolul său în procesul decizional al Uniunii se limita la exercitarea unui drept de consultare(32).
59.      În speță, Consiliul a adoptat un regulament de modificare a organizării comune a pieței izoglucozei fără a aștepta avizul Parlamentului European, deși era necesară consultarea acestuia în temeiul articolului 43 alineatul (2) din Tratatul CEE(33) de la acea vreme. Măsura a fost contestată de societatea SA Roquette Frères, producător francez de izoglucoză afectat în mod direct de regulamentul care îi stabilea o cotă de producție.
60.      În hotărârea sa de referință, Curtea a anulat regulamentul, statuând că consultarea Parlamentului, atunci când este impusă de tratat, constituie mijlocul care permite Parlamentului să participe efectiv la procesul legislativ al Uniunii(34). Această competență reprezintă un element esențial al echilibrului instituțional urmărit de tratat(35).
61.      Consultarea Parlamentului constituie o „normă fundamentală de procedură”(36) în sensul actualului articol 263 alineatul (2) TFUE, „a cărei nerespectare determină nulitatea actului în cauză”(37). Trebuie amintit că Curtea a adăugat în mod explicit că „respectarea acestei cerințe presupune emiterea avizului de către Parlament”(38) și că „[e]ste imposibil să se considere că cerința este îndeplinită prin simpla solicitare a unui aviz de către Consiliu”(39) în cazul în care ulterior Parlamentul nu emite niciun aviz. Această formulare exclude o interpretare pur formală a obligației de consultare și împiedică Consiliul să considere că simpla solicitare a unui aviz este suficientă pentru respectarea acestei obligații atunci când Parlamentul nu a adoptat în mod efectiv un aviz.
62.      În consecință, Curtea a anulat regulamentul în discuție.
63.      Astfel, putem deduce din această hotărâre că Curtea a refuzat să efectueze o apreciere ex post cu privire la aspectul dacă participarea Parlamentului ar fi modificat conținutul material al măsurii adoptate de Consiliu. Elementul determinant îl reprezenta lipsa consultării Parlamentului, iar nu împrejurarea că avizul său nu ar fi avut, în orice caz, caracter obligatoriu.
64.      În jurisprudența ulterioară, Curtea a urmat în mod constant Hotărârea Roquette Frères. În același timp, aceasta a subliniat că dialogul interinstituțional, pe care se întemeiază în special procedura de consultare, este supus acelorași obligații reciproce de cooperare loială ca cele care guvernează relațiile dintre statele membre și instituțiile Uniunii(40). Astfel, într‑o situație în care Consiliul solicitase avizul Parlamentului, cerând în mod expres aplicarea procedurii de urgență(41), iar Parlamentul nu a răspuns într‑un termen rezonabil solicitării de consultare, întrucât a decis mai întâi retrimiterea propunerii către o comisie, iar ulterior amânarea votului final în plen, Curtea a statuat că Parlamentul își încălcase obligația de cooperare instituțională și că, prin urmare, acesta nu mai putea susține că Consiliul adoptase măsura fără a aștepta avizul său(42). În consecință, Curtea a respins acțiunea formulată de Parlament(43).
65.      În sfârșit, dorim să subliniem că, potrivit cunoștințelor noastre, Curtea a anulat măsuri numai în ceea ce privește dreptul de consultare al Parlamentului. Este adevărat că Tratatul FUE conține de asemenea dispoziții care prevăd consultarea obligatorie a altor instituții sau organisme, în domeniile lor de expertiză și competență, precum Curtea de Conturi(44), Comitetul Economic și Social European(45) sau Comitetul Regiunilor(46). Cu toate acestea, jurisprudența de până acum pare să dezvăluie doar un obiter dictum al Curții, în care se afirmă că actualul articol 156 TFUE(47) obligă Comisia să consulte Comitetul Economic și Social European(48).
66.      Pentru a rezuma această parte a analizei, în situațiile în care Parlamentul nu a fost consultat, deși exista o obligație în acest sens, Curtea a anulat măsura în discuție pe motivul încălcării unei norme fundamentale de procedură în sensul articolului 263 alineatul (2) TFUE.
b)      Atunci când o autoritate națională acționează cu încălcarea unei dispoziții procedurale
67.      Ce se întâmplă atunci când autoritățile naționale acționează cu încălcarea unei dispoziții procedurale a Uniunii? Care sunt consecințele? Există căi de atac disponibile?
1)      Cauza C‑380/87, Enichem Base
68.      Litigiul a apărut atunci când un primar a adoptat o decizie prin care a interzis utilizarea pungilor din plastic nebiodegradabile pe teritoriul localității. Enichem Base a contestat această măsură, susținând că legea locală încălca o prevedere a unei directive CEE de la data respectivă care impunea statelor membre să informeze Comisia cu privire la proiectele de norme referitoare la eliminarea deșeurilor.
69.      Curtea a statuat că articolul în discuție din directivă obliga statele membre să informeze Comisia cu privire la orice proiect de norme înainte de adoptarea acestuia(49). Obligația respectivă urmărea să asigure informarea Comisiei cu privire la orice proiecte de măsuri naționale referitoare la eliminarea deșeurilor, astfel încât aceasta să poată aprecia necesitatea unei armonizări sau să examineze compatibilitatea proiectului de norme cu dreptul Uniunii(50). Cu toate acestea, Curtea a adăugat că „nici modul de redactare, nici finalitatea dispoziției în cauză nu permit să se considere că nerespectarea de către statele membre a obligației lor de notificare prealabilă determină în sine nelegalitatea normelor astfel adoptate”(51).
2)      CIA Security International
70.      Hotărârea CIA Security International(52) privea un decret regal belgian care instituia un sistem de aprobare pentru sistemele de alarmă și pentru instalatorii unor astfel de sisteme. Decretul respectiv constituia o „reglementare tehnică” în sensul Directivei 83/189(53), iar Regatul Belgiei nu notificase proiectul Comisiei și nu respectase perioada de așteptare. Articolele 8 și 9 din Directiva 83/189 impuneau statelor membre să notifice Comisiei proiectele de reglementări tehnice înainte de adoptarea lor, sub rezerva anumitor excepții,
și să amâne adoptarea acestora cu 6 luni în cazul în care era emis un aviz detaliat în termen de 3 luni sau cu 12 luni în cazul în care Comisia anunța o propunere de armonizare. Întrebarea era dacă un particular putea invoca această neîndeplinire a obligațiilor în cadrul unui litigiu și care erau consecințele pentru măsura care nu fusese notificată.
71.      Pentru a răspunde la această întrebare, Curtea a procedat la o analiză în două etape: într‑o primă etapă, Curtea a statuat mai întâi că articolele 8 și 9 din Directiva 83/189 prevăd o obligație precisă a statelor membre de a notifica proiectele de reglementări tehnice înainte de adoptarea acestora. Curtea a constatat că, „fiind […] necondiționate și suficient de precise, din punctul de vedere al conținutului, aceste articole pot fi invocate de particulari în fața instanțelor naționale”(54).
72.      În a doua etapă, Curtea a statuat că „rămâne să se examineze consecințele juridice care trebuie deduse din încălcarea de către statele membre a obligației lor de notificare și, mai precis, dacă Directiva 83/189 trebuie interpretată în sensul că încălcarea obligației de notificare, care constituie un viciu procedural în adoptarea reglementărilor tehnice în cauză, are ca efect inaplicabilitatea unor asemenea reglementări tehnice, astfel încât acestea să pot fi invocate împotriva particularilor”(55).
73.      Observăm în acest stadiu că termenul important este în acest caz „dacă”.
74.      Curtea a respins apoi argumentul potrivit căruia Directiva 83/189 privea exclusiv relațiile dintre statele membre și Comisie, că aceasta crea numai obligații procedurale pe care statele membre trebuiau să le respecte la adoptarea reglementărilor tehnice, competența lor de a adopta reglementările în cauză după expirarea perioadei de așteptare rămânând însă neafectată,
și că directiva nu conținea nicio dispoziție expresă referitoare la efectele nerespectării acestor obligații procedurale(56).
75.      Curtea a arătat că nu era necesară nicio dispoziție expresă referitoare la asemenea efecte și că era „necontestat faptul că directiva urmărește protejarea liberei circulații a mărfurilor prin intermediul unui control preventiv și că obligația de notificare este esențială pentru realizarea unui astfel de control comunitar. Efectul util al controlului comunitar va fi cu atât mai mare dacă directiva este interpretată în sensul că încălcarea obligației de notificare constituie un viciu procedural important de natură să atragă inaplicabilitatea în privința particularilor a respectivelor reglementări tehnice”(57).
76.      În continuare, Curtea a făcut distincție între cauza cu care fusese sesizată
și Hotărârea Enichem Base, arătând că interpretarea sa era „conformă”(58) cu hotărârea anterioară, înainte de a concluziona că o reglementare tehnică națională care ar fi trebuit notificată, dar nu a fost notificată, este inaplicabilă și nu poate fi opusă particularilor(59).
77.      Jurisprudența ulterioară a reiterat în mod constant că neîndeplinirea obligației de notificare (sau nerespectarea perioadei de așteptare) constituie un viciu procedural substanțial care determină inaplicabilitatea reglementării tehnice naționale față de particulari(60).
78.      În acest stadiu, din motive de claritate terminologică, am dori să abordăm problema „efectului direct”. Jurisprudența pe care am descris‑o mai sus își are originea în examinarea condițiilor în care dispozițiile unei directive, și anume ale unui act de drept derivat(61), care impun obligații statelor membre pot avea un efect direct cu implicații orizontale, cu alte cuvinte într‑un litigiu între doi particulari(62). În plus, Curtea a clarificat între timp în mod explicit că efectul direct constituie o condiție prealabilă pentru obligația instanțelor naționale de a înlătura aplicarea dispozițiilor contrare dreptului Uniunii(63).
79.      Curtea a clarificat de asemenea că, într‑un conflict vertical între un operator economic și un stat membru, particularul poate invoca dreptul Uniunii pentru a obține înlăturarea aplicării măsurii naționale(64). Înțelegem că aceasta este o confirmare a faptului că inaplicabilitatea unei dispoziții naționale este consecința unui viciu procedural (în speță lipsa notificării), iar nu a naturii litigiului (între particulari sau între o autoritate și un particular). În consecință, natura prezentului litigiu (control de constituționalitate) nu constituie factorul determinant în prezenta cauză.
80.      În sfârșit, deși analiza din prezentele concluzii s‑a concentrat asupra aplicării descentralizate și a asigurării respectării dreptului Uniunii, trebuie amintit, din motive de exhaustivitate, că există în mod evident posibilitatea ca Comisia(65) sau un stat membru(66) să inițieze o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva statului membru căruia îi aparține autoritatea națională despre care se susține că a încălcat dispoziția procedurală. Prezentele concluzii nu constituie cadrul adecvat pentru a reaminti toate caracteristicile bine cunoscute ale procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor. Este suficient să menționăm că Comisia dispune de o putere discreționară aproape nelimitată în ceea ce privește inițierea sau continuarea procedurii, atât în faza precontencioasă, cât și în cea contencioasă, și că, în final, în cazul în care Comisia are câștig de cauză, Curtea pronunță o hotărâre declarativă prin care obligă statul membru în cauză să remedieze situația. Aceasta este o procedură de natură constituțională care implică entități publice și în cadrul căreia drepturile particularilor sau ale oricăror alte părți private nu sunt în mod direct în discuție.
2.      Prezenta cauză: există o obligație de înlăturare a aplicării legii atacate?
a)      Argumente în favoarea înlăturării aplicării
81.      BCE și SEB banka propun în esență aplicarea Hotărârii CIA Security International în prezenta cauză.
82.      BCE susține că neconsultarea sa de către autoritățile naționale cu privire la proiecte de reglementare în domeniile care sunt de competența sa, astfel cum se prevede la articolul 127 alineatul (4) TFUE și la articolul 4 din Decizia 98/415 a Consiliului, constituie un viciu procedural substanțial care determină inaplicabilitatea respectivelor reglementări naționale. BCE echivalează încălcarea respectivă cu un „viciu de procedură substanțial” în sensul jurisprudenței Curții, care are ca efect inaplicabilitatea măsurilor naționale față de particulari(67). În această privință, BCE stabilește o paralelă cu Hotărârea CIA Security International, potrivit căreia neîndeplinirea obligației de notificare a legilor către Comisie(68) conduce la inaplicabilitatea acestora. BCE susține că obligația de consultare a BCE, fiind o obligație întemeiată pe tratat, trebuie, a fortiori, să producă efecte chiar mai puternice decât obligația de notificare a reglementărilor tehnice. În special, BCE susține că obligația de consultare îndeplinește condițiile pentru a fi calificată drept o „normă fundamentală de procedură”, întrucât oferă garanții de prudență, permite ca expertiza BCE să influențeze conținutul actelor și contribuie la îmbunătățirea calității legislației în domeniul monetar și bancar. În sens mai larg, BCE subliniază principiul cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) TUE, în sensul că interpretarea propusă respectă competența exclusivă a Uniunii Europene în materie de politică monetară și previne măsurile care subminează funcțiile BCE sau stabilitatea financiară sistemică.
83.      În mod similar, SEB banka susține că încălcarea obligației de consultare prevăzute la articolul 127 alineatul (4) TFUE și la articolul 4 din Decizia 98/415 a Consiliului constituie un viciu de procedură substanțial care determină inaplicabilitatea dispozițiilor naționale letone. Făcând referire la
Hotărârea CIA Security International, SEB banka subliniază de asemenea importanța principiului cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) TUE.
84.      Se susține de asemenea în special în doctrină, că, dacă o încălcare procedurală poate produce efecte chiar și într‑un litigiu între particulari, aceasta trebuie să fie cu atât mai semnificativă atunci când statul membru care a săvârșit încălcarea dreptului Uniunii dorește să invoce reglementarea în cauză împotriva unui cetățean afectat(69).
85.      Consecința unui asemenea raționament ar fi că articolul 84 din Legea privind protecția drepturilor consumatorilor ar trebui înlăturat de la aplicare de către instanțele naționale.
b)      Argumente împotriva înlăturării aplicării
86.      Este într‑adevăr tentant să se stabilească paralele cu Hotărârea CIA Security International. Cu toate acestea, considerăm că hotărârea respectivă nu ar trebui aplicată prin analogie, întrucât raționamentul descris mai sus nu ține seama în mod suficient de Hotărârea CIA Security International în integralitatea sa: dacă aplicăm în prezenta cauză raționamentul în două etape al Curții, descris mai sus, constatăm că numai prima etapă este îndeplinită.
87.      Ar fi într‑adevăr dificil să se susțină că obligațiile prevăzute la articolul 127 alineatul (4) TFUE și la articolul 4 din Decizia 98/415 nu sunt suficient de precise și de necondiționate.
Astfel cum s‑a arătat deja, există o obligație clară de consultare a BCE, care constituie, la rândul său, un drept al acestei instituții. Totuși, a doua etapă, și anume consecințele juridice care trebuie deduse din aceasta, este mult mai puțin clară. Astfel cum s‑a
discutat mai sus, raționamentul Curții în cauza respectivă a fost ghidat de faptul că dispozițiile în discuție în cauza CIA Security International constituiau un mijloc de control preventiv în domeniul liberei circulații a mărfurilor.
88.      Asigurarea unui control preventiv într‑un domeniu care, făcând parte din piața internă(70), reprezintă un domeniu esențial al politicii Uniunii și care, prin definiție, depinde de o bună funcționare prin acțiunea și interacțiunea operatorilor economici care, pentru ca această piață să funcționeze, trebuie să își poată valorifica drepturile, în special împotriva statelor membre care creează obstacole în calea comerțului, este, în opinia noastră, cu totul altceva decât o dispoziție procedurală care servește la îmbunătățirea și la legitimarea unei proceduri legislative naționale într‑un domeniu care ține de competența BCE.
89.      Cu alte cuvinte, într‑o situație care intră în domeniul de aplicare al Directivei 83/189 în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea CIA Security International, statelor membre li se permite în principiu să legifereze. Acestea trebuie doar să notifice Comisiei proiectele de reglementare pentru a permite acestei instituții să identifice eventuale obstacole în calea comerțului în interiorul Uniunii și eventual să solicite statelor membre modificarea proiectelor respective. Totuși competența de a legifera
revine în continuare statelor membre. Competența Comisiei nu este în discuție. Ceea ce se întâmplă este doar că, într‑un domeniu de competență partajată, Comisia va urmări să concilieze interesele Uniunii (piața internă) cu interesele naționale potențial divergente (protecția unui motiv imperativ de interes general). În schimb, astfel cum s‑a arătat mai sus, obligația de consultare a BCE prevăzută la articolul 127 alineatul (4) TFUE urmărește protejarea prerogativelor și competențelor BCE.
90.      În plus, natura consultării în contextul unei notificări tehnice diferă de cea a consultării în contextul unei legi naționale care intră în domeniul de aplicare al articolului 127 alineatul (4) TFUE. Atunci când Comisia examinează un proiect în temeiul unei directive privind notificarea, aceasta evaluează conținutul măsurii avute în vedere în vederea stabilirii legalității măsurii respective prin raportare la dreptul Uniunii(71). Comisia examinează fondul unui proiect de măsură pentru a stabili dacă acesta este compatibil cu libera circulație a mărfurilor ca libertate fundamentală. Prin urmare, în cazul în care nu se dă curs avizului Comisiei, este posibil ca proiectul de măsură să nu fie compatibil cu o dispoziție materială din tratat.
91.      În schimb, în cadrul consultării prevăzute la articolul 127 alineatul (4) TFUE, BCE emite un aviz cu privire la oportunitatea economică a măsurii. BCE nu evaluează dacă măsura națională în discuție este sau nu legală. Aceasta înseamnă că un proiect de măsură națională nu poate fi potențial incompatibil cu o dispoziție materială a tratatului ca urmare a consultării BCE. Nu este important dacă se dă curs avizului BCE. Tot ceea ce contează este ca BCE să fi fost consultată.
92.      Prin urmare, considerăm că nu este suficient ca atât „situația CIA Security International”, cât și prezenta cauză să aibă în comun problema consecințelor unei încălcări a obligației de a implica o instituție a Uniunii în procesul de adoptare a normelor naționale pentru
a concluziona, la fel ca BCE și SEB banka, că Hotărârea CIA Security International ar trebui să fie aplicată a fortiori, având în vedere că obligația de consultare a BCE decurge din dreptul primar, în timp ce obligația de notificare către Comisie decurge dintr‑un izvor de drept de rang inferior sub forma unei directive. Ceea ce contează nu este izvorul formal al obligației, ci finalitatea pe care această obligație o urmărește.
c)      Concluzie
93.      În concluzie, considerăm că argumentația propusă de BCE și de SEB banka nu ar trebui reținută. Pentru motivele prezentate mai sus, considerăm că viciul de procedură substanțial nu are ca efect inaplicabilitatea dispozițiilor naționale.
94.      Pentru a rezuma, în stadiul actual al dreptului Uniunii, situația în materia căilor de atac se prezintă după cum urmează: în ceea ce privește legiuitorul Uniunii, măsurile adoptate cu încălcarea articolului 127 alineatul (4) prima liniuță TFUE pot fi eventual anulate de Curte. În schimb, măsurile naționale adoptate cu încălcarea articolului
127 alineatul
(4) a doua liniuță TFUE nu pot fi contestate în fața Curții. Singura cale de atac directă disponibilă constă în posibilitatea
Comisiei (sau a unui alt stat membru) de a iniția o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva statului membru căruia i se impută încălcarea. În eventualitatea în care o asemenea procedură este încununată de succes, rezultatul final constă „doar” într‑o hotărâre declarativă a Curții prin care statul membru în cauză este obligat să remedieze situația. În cadrul repartizării competențelor între Uniunea Europeană
și statul membru, Curtea nu are competența de a anula dispoziții de drept național.
95.      Putem concluziona în acest stadiu că jurisprudența examinată mai sus nu este pe deplin adecvată prezentei cauze. Soluția desprinsă din Hotărârea Roquette Frères este limitată la procedurile legislative centralizate ale Uniunii, în timp ce opțiunea rezultată din Hotărârea CIA Security International, oricât de atrăgătoare ar putea părea la prima vedere, nu este nici ea adecvată, întrucât oferă răspunsul la o problemă cu totul diferită. În opinia noastră, prin urmare, nici Hotărârea Roquette Frères, nici Hotărârea CIA Security International nu ajută la soluționarea prezentei cauze.
96.      În consecință, propunem ca răspunsul la cea de a doua întrebare să fie că articolul 127 alineatul (4) TFUE și articolul 4 din Decizia 98/415 nu trebuie interpretate în sensul că o instanță națională este obligată să înlăture aplicarea dispozițiilor unei legi naționale adoptate cu încălcarea acestor dispoziții.
3.      Alte căi de atac posibile
97.      Constatarea de mai sus nu implică însă că instanța de trimitere nu poate anula legea atacată.
98.      În mod evident, Curtea nu poate anula o măsură adoptată de autoritățile naționale pentru simplul motiv că o astfel de competență nu i‑a fost atribuită prin tratate(72). Totuși, instanța de trimitere trebuie să asigure, în limitele competențelor și mandatului său, respectarea dreptului BCE de a fi consultată în cadrul procedurilor naționale.
99.      Desigur, este de competența statelor membre să organizeze sistemele lor judiciare. Competența de a stabili care instanță este competentă să examineze legislația națională și să se pronunțe asupra legalității unui act de drept național revine statelor membre. Totuși dreptul BCE de a fi consultată în temeiul articolului
127 alineatul
(4) TFUE și al articolului
4 din Decizia 98/415 trebuie protejat în proceduri precum cea din speță, în care dreptul național conferă
instanței naționale relevante competența de a controla legislația națională. Protecția acestui drept trebuie asigurată la nivel național, dat fiind că contextul implică o procedură legislativă națională. Din această perspectivă, revine statelor membre, în speță Republicii Letonia, obligația de a prevedea căi de atac și proceduri destinate protejării unui asemenea drept. În această privință, preluăm terminologia utilizată de Walter Van Gerven, potrivit căruia „noțiunea de drept se referă […] la o poziție juridică pe care o persoană […] o poate avea și care, în condiții normale, poate fi valorificată de persoana respectivă împotriva […] altora în fața unei instanțe judecătorești prin intermediul uneia sau mai multor căi de atac, acestea fiind categorii de acțiuni destinate reparării încălcărilor drepturilor în cauză, în conformitate cu procedurile care reglementează exercitarea unor asemenea categorii de acțiuni și care urmăresc să asigure caracterul operațional al căii de atac respective”(73).
100. Prin urmare, instanța de trimitere trebuie să analizeze toate posibilitățile procedurale, inclusiv recunoașterea calității procesuale active a BCE în ceea ce privește punerea în aplicare a articolului 127 alineatul (4) a doua liniuță TFUE. Acest lucru ar permite BCE să își exercite drepturile în cadrul procedurii naționale. Cu titlu subsidiar, instanța de trimitere ar trebui să examineze posibilitatea ca BCE să intervină într‑o procedură națională precum cea din litigiul principal atunci când se pune problema legalității unui act național care intră în domeniul de aplicare al articolului
127 alineatul
(4) TFUE.
D.      A treia întrebare
101. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă principiile supremației dreptului Uniunii și securității juridice trebuie interpretate în sensul că Latvijas Republikas Satversmes tiesa
(Curtea Constituțională) poate decide, în hotărârea pe care o pronunță, că efectele juridice ale dispozițiilor atacate trebuie menținute pentru perioada în care acestea au fost în vigoare.
102. Cu alte cuvinte, a treia întrebare privește aspectul dacă Latvijas Republikas Satversmes tiesa
(Curtea Constituțională) poate, în temeiul dreptului Uniunii, să permită ca o lege națională adoptată cu încălcarea dreptului Uniunii să continue să producă efecte juridice pentru întreaga perioadă în care a fost în vigoare, deși această lege este incompatibilă cu dreptul Uniunii.
103. Având în vedere răspunsul pe care îl propunem la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare. Analiza care urmează este, așadar, prezentată pentru a fi luată în considerare în eventualitatea în care Curtea ar ajunge la o concluzie diferită în ceea ce privește cea de a doua întrebare.
104. Potrivit unei jurisprudențe constante, interpretarea dată de Curte unei norme de drept al Uniunii în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 267 TFUE lămurește și precizează semnificația și domeniul de aplicare ale acestei norme, astfel cum trebuie sau ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la data intrării sale în vigoare(74). Rezultă că norma astfel interpretată poate și trebuie să fie aplicată de către instanțe unor raporturi juridice născute și constituite înainte de hotărârea asupra cererii de interpretare, dacă, pe de altă parte, sunt întrunite condițiile care permit sesizarea instanțelor competente cu un litigiu referitor la aplicarea normei respective(75). Curtea însăși poate numai în mod excepțional, în aplicarea principiului general al securității juridice inerent ordinii juridice a Uniunii, să fie pusă în situația de a limita posibilitatea oricărei persoane interesate de a invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o, în scopul de a contesta raporturi juridice stabilite cu bună‑credință(76).
105. În orice caz, numai Curtea este cea care ar putea stabili condițiile unei eventuale suspendări(77), iar aceasta pentru un motiv întemeiat: în caz contrar, o instanță națională ar putea amâna efectele deciziei respective, afectând astfel caracterul său erga omnes, al cărui obiectiv principal este asigurarea aplicării uniforme a dreptului Uniunii și a securității juridice în toate statele membre, precum și instituirea unor condiții echitabile pentru statele membre, cetățeni și operatorii economici. Astfel, nu se poate admite ca norme de drept național, fie ele de rang
constituțional, să aducă atingere unității și efectivității dreptului Uniunii(78).
106. Pentru a putea impune o astfel de limitare, este necesară întrunirea a două criterii esențiale, și anume ca persoanele interesate să fi acționat cu bună‑credință și să existe riscul unor perturbări grave(79).
107. Trebuie adăugat că numai în mod excepțional(80)Curtea nu a recurs la această soluție decât în circumstanțe bine determinate, și anume în cazul în care exista un risc de repercusiuni economice grave, cauzate mai ales de numărul mare de raporturi juridice constituite cu bună‑credință pe baza reglementării considerate ca fiind în mod legal în vigoare, și atunci când reieșea că particularii și autoritățile naționale au fost determinați să adopte un comportament neconform dreptului Uniunii, ca urmare a unei incertitudini obiective și importante privind domeniul de aplicare al normelor de drept al Uniunii, incertitudine la care contribuise eventual însuși comportamentul altor state membre sau al Uniunii(81).
108. În ceea ce privește prezenta cauză, avem îndoieli că, într‑o situație în care această reglementare ar fi declarată inaplicabilă, ar exista motive imperative de securitate juridică sau de interes general care să poată justifica menținerea sa. Dificultățile bugetare menționate de instanța de trimitere, legate de această inaplicabilitate, care ar implica faptul că, după caz, suma totală de aproximativ 97 de milioane de euro vărsată la bugetul de stat de către instituțiile de credit ar trebui să fie rambursată, nu sunt, în opinia noastră, suficiente pentru a constitui astfel de motive.
109. În ceea ce privește criteriul bunei‑credințe, având în vedere analiza primei întrebări din prezentele concluzii, nu vedem cum articolul 127 alineatul (4) TFUE și articolul 4 din Decizia 98/415 ar putea fi interpretate în mod rezonabil în sensul că ar autoriza un parlament național să adopte măsuri legislative înainte ca BCE să își fi prezentat avizul ori înainte de expirarea termenului prevăzut în acest scop, având în vedere formularea clară a acestor dispoziții.
110. În sfârșit, în ceea ce privește criteriul riscului unor dificultăți grave, deși este adevărat că din decizia de trimitere reiese că un număr mare de raporturi juridice au fost stabilite pe baza dispozițiilor naționale în discuție în litigiul principal, existența unui risc de perturbări grave nu pare, în opinia noastră, demonstrată prima facie în ipoteza în care Curtea ar considera aceste dispoziții inaplicabile. Motivele de ordin economic invocate de instanța de trimitere, și anume faptul că o hotărâre prin care dispozițiile legislative atacate ar fi declarate nule de la data adoptării lor ar fi susceptibilă să aibă un impact semnificativ asupra intereselor bugetare ale Republicii Letonia, nu sunt, în opinia noastră, suficiente pentru a demonstra existența unui risc real de consecințe economice grave pentru acest stat membru.
111. În sfârșit, trebuie amintit, astfel cum susține în mod convingător BCE, că riscul unor pierderi financiare pe care debitorii ipotecari le‑ar putea suferi în Letonia ca urmare a unei asemenea decizii a Curții pare a fi limitat. În cazul în care instituțiile de credit și societățile de capital autorizate să acorde împrumuturi clienților lor ar solicita debitorilor ipotecari din Letonia rambursarea sumelor respective, aceștia din urmă ar putea eventual introduce acțiuni în despăgubire împotriva statului membru pentru a‑și proteja drepturile.
112. În consecință, propunem să se răspundă la a treia întrebare că principiile supremației dreptului Uniunii și securității juridice nu trebuie interpretate în sensul că, în hotărârea sa, Latvijas Republikas Satversmes tiesa
(Curtea Constituțională) poate stabili ca efectele juridice ale dispozițiilor în litigiu să fie menținute pe parcursul perioadei în care acestea sunt în vigoare.
V.      Concluzie
113. Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Curtea Constituțională, Letonia) după cum urmează:
1)      Articolul
127 alineatul
(4) TFUE și articolul
4 din Decizia 98/415/CE a Consiliului din 29 iunie 1998 privind consultarea Băncii Centrale Europene de către autoritățile naționale cu privire la proiectele de reglementare
trebuie interpretate în sensul că într‑o situație care se încadrează în „domeniile care sunt de competența” Băncii Centrale Europene, obligația de a consulta Banca Centrală Europeană cu privire la un proiect de reglementare în temeiul acestor dispoziții nu este îndeplinită într‑o situație în care parlamentul unui stat membru adoptă o lege înainte de a primi avizul Băncii Centrale Europene, atunci când există o procedură națională potrivit căreia legea în cauză poate face obiectul unei a doua examinări în parlament înainte de adoptarea și intrarea sa în vigoare.
2)      Articolul
127 alineatul
(4) TFUE și articolul
4 din Decizia 98/415
nu trebuie interpretate în sensul că o instanță națională trebuie să înlăture aplicarea dispozițiilor unei legi naționale adoptate cu încălcarea acestor dispoziții.
3)      Principiile supremației dreptului Uniunii și securității juridice
nu trebuie interpretate în sensul că, în hotărârea sa, Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Curtea Constituțională) poate stabili ca efectele juridice ale dispozițiilor în litigiu să fie menținute pe parcursul perioadei în care acestea sunt în vigoare.
1      Limba originală: engleza.
2      JO 1998, L 189, p. 42, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 63.
3      Latvijas Vēstnesis, 1993, nr. 43,
Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, nr. 6,
Valdības Vēstnesis, 1922, nr. 141,
și Diena, 1993, nr. 81.
4      Latvijas Vēstnesis, 1994, nr. 96,
și Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, nr. 17.
5      Latvijas Vēstnesis, 1999, nr. 104/105,
și Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1999, nr. 9.
6      A se vedea punctul 11 din cererea de decizie preliminară.
7      A se vedea articolul 13 alineatul (1) TUE.
8      O formulare similară este utilizată la
articolul 219 TFUE.
9      Cel puțin în ceea ce privește versiunile în limbile engleză, franceză și germană.
10      Așa cum se poate deduce din utilizarea termenului „este”.
11      Articolul
127 alineatul
(4) prima liniuță TFUE.
12      Articolul 127 alineatul (4) a doua liniuță TFUE.
13      Imperfect, deoarece termenul „atribuții” este mai puțin precis din punct de vedere juridic decât sintagma „domeniile care țin de competențele sale”. Potrivit opiniei contrare, „atribuțiile” [articolul 282 alineatul (5) TFUE] concretizează în mod obișnuit „domeniile de competență” [articolul 127 alineatul (4) TFUE], motiv pentru care primul termen ar fi, potrivit acestei opinii, mai precis decât cel de al doilea. Cu toate acestea, nici chiar susținătorii acestei opinii nu deduc consecințe juridice din această constatare semantică în ceea ce privește raportul dintre cele două dispoziții menționate. A se vedea Manger‑Nestler, C., în Pechstein, M., Nowak, C.,
și Häde, U. (ed.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, ediția a doua, vol. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 282 AEUV, punctul
17.
Această diferență terminologică nu se reflectă în versiunea în limba letonă a dispozițiilor respective.
14      A se vedea de asemenea în acest sens și Häde, U., în Calliess, C.
și Ruffert, M. (ed.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, München, ediția a șasea, 2022, Art. 282 AEUV, punctul
49.
15      A se vedea de asemenea în acest sens și Kempen, B., în Streinz, R. (ed.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, München, ediția a treia, 2018, Art. 127 AEUV, punctul
24.
16      A se vedea Hotărârea din 10 iulie 2003, Comisia/BCE (C‑11/00, EU:C:2003:395, punctul 110). În alt context, deși nu în legătură cu obligația de consultare prevăzută la articolul 127 alineatul (4) TFUE, Curtea a făcut referire la expertiza economică a BCE, a se vedea Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler ș.a. (C‑62/14, EU:C:2015:400, punctul 75).
17      A se vedea în acest sens, în ceea ce privește legiuitorul Uniunii, Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza Comisia/BCE (C‑11/00, EU:C:2002:556, punctul 140), în care acesta face trimitere de asemenea la expertiza sau cunoștințele specificele ale BCE, în special în domeniul politicii monetare, și subliniază că implicarea BCE în temeiul articolului 127 alineatul (4) TFUE urmărește să îmbunătățească calitatea legislației Uniunii în beneficiul ordinii politice europene în ansamblu.
18      A se vedea articolul
4 din Decizia 98/415.
19      Cu titlu de exemplu, în câteva țări selectate, situația este următoarea – Polonia: potrivit articolului 118 din Constituția Poloniei, inițiativa legislativă aparține deputaților, Senatului, președintelui Republicii și Consiliului de Miniștri [alineatul (1)], precum și unui grup de minimum
100 000 de cetățeni cu drept de vot, procedura aplicabilă unei asemenea inițiative cetățenești fiind stabilită prin lege [alineatul (2)]; Franța: potrivit articolului 39 din Constituția Franței, inițiativa legislativă este exercitată în comun de prim‑ministru și de
membrii Parlamentului. Germania: potrivit Legii fundamentale, dreptul de inițiativă legislativă în privința legilor federale aparține Bundesregierung (Guvernul Federal), Bundesrat (Consiliul Federal) și Bundestag (Parlamentul Federal) „din rândul membrilor săi”, și anume prin intermediul unui grup parlamentar sau al cel puțin 5 % dintre membrii săi. Portugalia: potrivit articolului 167 alineatul (1) din Constituția Portugaliei, inițiativa legislativă și inițiativa în materie de referendum aparțin membrilor
Parlamentului, grupurilor parlamentare și guvernului precum și, în condițiile stabilite prin lege, grupurilor de alegători cu drept de vot.
20      Pentru a relua aceleași state selectate în nota de subsol precedentă – Polonia: Sejm (Parlamentul) adoptă legile (articolul 120 din Constituția Poloniei), iar Senatul le aprobă, le modifică sau le respinge [articolul 121 alineatul (2) din Constituția Poloniei]; Franța: ambele camere ale Parlamentului, și anume Adunarea Națională și Senatul (articolul 45 din Constituția Franței) adoptă legi, președintele Republicii promulgând legile (articolul 10 din Constituția Franței); Germania: potrivit articolelor 76 și 77 din Legea fundamentală, în principal Parlamentul Federal, Consiliul Federal având însă obligația de a‑și da consimțământul în anumite cazuri prevăzute în mod expres de Legea fundamentală. În plus, în temeiul articolului 82 din Legea fundamentală, Bundespräsident (președintele federal) participă în toate cazurile, întrucât o lege nu poate intra în vigoare decât după ce a fost semnată și promulgată de acesta. Portugalia: în funcție de tipul legii adoptate, fie Parlamentul (articolul 168 din Constituția Portugaliei), fie Consiliul de Miniștri [articolul 198 alineatul (1) și articolul 200 alineatul (1) litera (d) din Constituția Portugaliei. În ambele cazuri, președintele Republicii promulgă legile [articolul 136 alineatele (1) și (4) din Constituția Portugaliei].
21      Este de la sine înțeles că aceeași situație se regăsește și la nivelul Uniunii Europene, unde, în mod obișnuit, Comisia propune, iar Parlamentul European
și Consiliul Uniunii Europene adoptă actele de drept derivat prin procedura legislativă ordinară prevăzută la articolul 294 TFUE.
22      A se vedea articolul
2 alineatul
(3) din Decizia 98/415.
23      A se vedea articolul
3 alineatul
(1) din Decizia 98/415.
24      A se vedea articolul
3 alineatul
(2) din Decizia 98/415.
25      A se vedea articolul
3 alineatul
(3) din Decizia 98/415.
26      A se vedea articolul
3 alineatul
(4) din Decizia 98/415.
27      A se vedea punctul 5 din cererea de decizie preliminară.
28      A se vedea articolul 71 din Constituția letonă.
29      Potrivit acestei dispoziții, Parlamentul Letoniei, precum și poporul au dreptul de a legifera, în conformitate cu procedurile și în limitele prevăzute de Constituția letonă.
30      În trecut, Curtea s‑a referit uneori la aceste două hotărâri ca atare. A se vedea cu titlu de exemplu Hotărârea din 30 martie 1995, Parlamentul/Consiliul (C‑65/93, EU:C:1995:91, punctul 21 și urm.).
31      A se vedea Hotărârile din 29 octombrie 1980, Roquette Frères/Consiliul (138/79, EU:C:1980:249) („Hotărârea Roquette Frères”) și Maizena/Consiliul (139/79, EU:C:1980:250). Întrucât hotărârile conțin constatări identice în scopul analizei dezvoltate în prezentele concluzii
și pentru ușurința expunerii, ne vom referi numai la Hotărârea Roquette Frères.
32      După cum se știe, abia odată cu Actul Unic European (intrat în vigoare la 1 iulie 1987) Parlamentul a participat la procesul legislativ prin intermediul procedurii de cooperare și numai odată cu Tratatul de la Maastricht (intrare în vigoare: 1 noiembrie 1993) au fost introduse mecanismele de codecizie, inițial într‑o formă care ar putea fi descrisă drept „doză homeopatică”. Mecanismul a fost extins treptat prin Tratatul de la Amsterdam (intrare în vigoare: 1 mai 1999) și prin Tratatul de la Nisa (intrare în vigoare: 1 februarie 2003), pentru a culmina, în stadiul actual al dreptului rezultat din Tratatul de la Lisabona (intrare în vigoare: 1 decembrie 2009), cu procedura legislativă ordinară prevăzută la articolul 294 TFUE.
33      Actualul articol 43 alineatul (2) TFUE.
34      A se vedea Hotărârea din 29 octombrie 1980, Roquette Frères/Consiliul (138/79, EU:C:1980:249, punctul 33).
35      Ibidem.
36      A se vedea Hotărârea din 29 octombrie 1980, Roquette Frères/Consiliul (138/79, EU:C:1980:249, punctul 35). În plus, versiunea în limba engleză a hotărârii utilizează la punctul 33 expresia „essential formality” (formalitate esențială), pe care o înțelegem ca având același sens.
37      A se vedea Hotărârea din 29 octombrie 1980, Roquette Frères/Consiliul (138/79, EU:C:1980:249, punctul 33). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Reischl prezentate în cauza Roquette Frères/Consiliul (138/79, EU:C:1980:213, p. 3375), potrivit cărora competența consultativă a Parlamentului „nu poate fi lipsită în practică de efect util prin excluderea sa completă, fără nicio consecință juridică”.
38      A se vedea Hotărârea din 29 octombrie 1980, Roquette Frères/Consiliul (138/79, EU:C:1980:249, punctul 34). Sublinierea noastră.
39      Ibidem.
40      A se vedea Hotărârea din 10 februarie 1983, Luxemburg/Parlamentul (230/81, EU:C:1983:32, punctul 38), Hotărârea din 27 septembrie 1988, Grecia/Consiliul (204/86, EU:C:1988:450, punctul 16), și Hotărârea din 30 martie 1995, Parlamentul/Consiliul (C‑65/93, EU:C:1995:91, punctul 23).
41      În temeiul articolului 75 din Regulamentul de procedură al Parlamentului.
42      A se vedea Hotărârea din 30 martie 1995, Parlamentul/Consiliul (C‑65/93, EU:C:1995:91, punctele 27 și 28).
43      Curtea a statuat în special că, prin adoptarea conduitei descrise, Parlamentul nu și‑a îndeplinit obligația de cooperare loială pe care o are față de Consiliu. Cerința procedurală esențială privind consultarea Parlamentului nu a fost respectată ca urmare a faptului că Parlamentul nu
și‑a îndeplinit obligația de cooperare loială pe care o are față de Consiliu. A se vedea Hotărârea din 30 martie 1995, Parlamentul/Consiliul (C‑65/93, EU:C:1995:91, punctul
28 și urm.).
44      A se vedea articolul 322 alineatele (1) și (2) TFUE.
45      A se vedea articolul
304 alineatul
(1) TFUE coroborat cu alte dispoziții din TFUE, cum ar fi articolul 43 alineatul (2) din TFUE. Pentru o listă completă, a se vedea Breuer, M., în Pechstein, M., Nowak, C.
și Häde, U. (ed.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, ediția a 2-a, vol. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 304 AEUV, punctul
4.
46      A se vedea articolul 307 alineatul (1) TFUE coroborat cu alte dispoziții din TFUE, cum ar fi articolul 91 alineatul (1) din TFUE. Pentru o listă orientativă completă, a se vedea Breuer, M., în Pechstein, M., Nowak, C.,
și Häde, U. (ed.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, ediția a doua, vol. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 307 AEUV, punctul
4.
47      Fostul articol 118 din Tratatul CEE.
48      A se vedea Hotărârea din 9 iulie 1987, Germania ș.a./Comisia (281/85, 283/85-285/85 și 287/85, EU:C:1987:351, punctul 38 și urm.).
49      A se vedea Hotărârea din 13 iulie 1989, Enichem Base ș.a. (380/87, denumită în continuare „Hotărârea Enichem Base”, EU:C:1989:318, punctul 14).
50      A se vedea Hotărârea Enichem Base, punctul 21.
51      A se vedea Hotărârea Enichem Base, punctul 22.
52      Hotărârea
din 30
aprilie 1996 (C‑194/94, denumită în continuare „Hotărârea
CIA Security International”, EU:C:1996:172)
53      Directiva 83/189/CEE a Consiliului din 28 martie 1983 de stabilire a procedurii de furnizare de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (JO 1983, L 109, p. 8). Această directivă a fost ulterior înlocuită prin Directiva 98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (JO 1998, L 204, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 207), care a fost, la rândul său, înlocuită prin Directiva (UE) 2015/1535 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 septembrie 2015 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale (text codificat) (JO 2015, L 241, p. 1).
54      A se vedea Hotărârea CIA Security International (punctul 44).
55      A se vedea Hotărârea CIA Security International (punctul 45). Sublinierea noastră.
56      Acest argument a fost invocat de Republica Federală Germania, Regatul
Țărilor de Jos și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord. A se vedea Hotărârea CIA Security International (punctul 46).
57      A se vedea Hotărârea CIA Security International (punctul 48).
58      A se vedea Hotărârea CIA Security International (punctul 49).
59      A se vedea Hotărârea CIA Security International (punctul 54).
60      A se vedea cu titlu de exemplu Hotărârea din 26 septembrie 2000, Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, punctul 49), Hotărârea din 6 iunie 2002, Sapod Audic (C‑159/00, EU:C:2002:343, punctul 51), Hotărârea din 4 februarie 2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, punctul 67), Hotărârea din 27 octombrie 2016, James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, punctul 64), Hotărârea din 1 februarie 2017, Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, punctul 36), Hotărârea din 12 septembrie 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, punctul 39), și Hotărârea din 13 martie 2025, Unigames (C‑120/24, EU:C:2025:174, punctul 62).
61      A se vedea articolul 288 alineatul (3) TFUE.
62      Din această perspectivă, jurisprudența menționată beneficiază, în mod tradițional, de cea mai mare atenție (din partea doctrinei). A se vedea, printre numeroși alți autori și cu titlu de exemplu, Dougan, M., „When worlds collide! Competing versions of the relationship between direct effect and supremacy”, în Common Market Law Review, vol. 44,
nr. 4, 2007, p. 931-963, în special p. 957-963. A se vedea de asemenea Gallo, D., Direct Effect in EU Law, Oxford University Press, Oxford, 2025, p. 107 și urm.
63      A se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punctul 60
și urm.): „[p]rincipiul supremației dreptului Uniunii nu poate […] să repună în discuție distincția esențială dintre dispozițiile dreptului Uniunii care au efect direct și cele care sunt lipsite de acest efect și nici, prin urmare, să instaureze un regim unic de aplicare a ansamblului dispozițiilor dreptului Uniunii de către instanțele naționale […] orice instanță națională sesizată în cadrul competenței sale [având], în calitate de organ al unui stat membru, obligația să lase neaplicată orice dispoziție națională contrară unei dispoziții de drept al Uniunii care are efect direct în litigiul cu care este sesizată.” A se vedea de asemenea Hotărârea din 8 martie 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Efect direct) (C‑205/20, EU:C:2022:168, punctul 37).
64      A se vedea de exemplu Hotărârea din 9 martie 2023, Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, punctul 44), în care Curtea a statuat că o normă portugheză care impune un obiectiv privind încorporarea de biocarburanți în proporție de 10 % în carburanții eliberați pentru consum reprezintă o reglementare tehnică în sensul Directivei 98/34 și, întrucât proiectul acesteia nu a fost notificat, statul nu o putea opune particularilor.
65      A se vedea articolul 258 TFUE.
66      A se vedea articolul 259 TFUE.
67      Situația este diferită în cazul actelor
Uniunii care pot fi anulate în temeiul articolului
263 primul paragraf TFUE.
68      În temeiul Directivelor 98/34 și 2015/1535.
69      A se vedea în acest sens Häde, U., „Die Pflicht zur Anhörung der Europäischen Zentralbank nach Art. 105 Abs. 4 EGV”, în Gornig, G. H., Schöbener, B., Bausback, W.,
și Irmscher, T. H. (ed.), Iustitia et Pax. Gedächtnisschrift für Dieter Blumenwitz, Duncker & Humblot, Berlin, 2008, p. 1027-1046, în special p. 1041. A se vedea de asemenea Hahn, H. J. și Häde, U., Währungsrecht, ediția a doua, C. H. Beck, München, 2010, § 17, punctul 92. În sprijinul acestei soluții, a se vedea de asemenea Zilioli, C. și Selmayr, M., La Banca centrale europea, Giuffrè Editore, Milano, 2007, p. 194, Manger‑Nestler, C., în Pechstein, M., Nowak, C. și Häde, U. (ed.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, ediția a doua, Vol. III, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 127 AEUV,
punctul 49, Griller, S., în Grabitz, E., Hilf, M. și Nettesheim, M. (ed.), Das Recht der Europäischen Union, 82. EL., actualizată în mai 2024, C. H. Beck, München, Art. 127 AEUV, punctul 99; Waldhoff, C., în Siekmann, H. (ed.), The European Monetary Union – A Commentary on the Legal Foundations, Hart Publishing, Oxford, 2021, Art. 127 TFEU, punctul 209,
și Arda, A., „Consulting the European Central Bank. Legal aspects of the Community and national authorities’ obligation to consult the ECB pursuant to Article 105(4) EC”, Revue européenne de droit bancaire et financier, 2004, p. 111-152, în special p. 151.
70      Pe care am descris‑o cu altă ocazie ca reprezentând piatra de temelie juridică istorică a tratatelor și principiul lor central de organizare: a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauzele conexate X și Visser (C‑360/15 și C‑31/16, EU:C:2017:397, punctul 1).
71      A se vedea Hotărârea CIA Security International (punctul 40), și Hotărârea din 9 martie 2023, Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, punctul 42).
72      A se vedea, a contrario, articolul 5 alineatul (2) TUE coroborat cu articolul 258 și urm. TFUE. Se poate susține că singura excepție de la acest principiu este articolul
14.2 din Statutul SEBC și al BCE. A se vedea, cu privire la această procedură foarte specială, Hotărârea din 26 februarie 2019, Rimšēvičs și BCE/Letonia (C‑202/18 și C‑238/18, EU:C:2019:139, punctele 65-77).
73      A se vedea Van Gerven, W., „Of rights, remedies and procedures”, în Common Market Law Review, vol. 37,
nr. 3, p. 501-536, la p. 502.
74      Este vorba despre efectul ex tunc al deciziilor preliminare în temeiul articolului 267 TFUE.
75      Această jurisprudență datează de mai multe decenii [a se vedea Hotărârea din 27 martie 1980, Denkavit italiana (61/79, EU:C:1980:100, punctul 16), precum și Hotărârea din 27 martie 1980, Meridionale Industria Salumi ș.a. (66/79, 127/79 și 128/79, EU:C:1980:101, punctul 9], și este reiterată în mod constant [a se vedea cu titlu de exemplu Hotărârea din 5 aprilie 2022, Commissioner of An Garda Síochána ș.a. (C‑140/20, EU:C:2022:258, punctul 125), Hotărârea din 29 septembrie 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, punctul 44), și Hotărârea din 28 octombrie 2020, Bundesrepublik Deutschland (Stabilirea taxelor de trecere pentru utilizarea autostrăzilor) (C‑321/19, EU:C:2020:866, punctul 54].
76      A se vedea, cu titlu de exemplu, Hotărârea din 29 septembrie 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, punctul 45), și Hotărârea din 28 octombrie 2020, Bundesrepublik Deutschland (Stabilirea taxelor de trecere pentru utilizarea autostrăzilor) (C‑321/19, EU:C:2020:866, punctul 55).
77      A se vedea Hotărârea din 8 septembrie 2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, punctul 67), și Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, punctul 84). A se vedea și Hotărârea din 6 martie 2007, Meilicke ș.a. (C‑292/04, EU:C:2007:132, punctul 36 și jurisprudența citată).
78      A se vedea Hotărârea din 17 decembrie 1970, Internationale Handelsgesellschaft (11/70, EU:C:1970:114, punctul 3), și Hotărârea din 8 septembrie 2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, punctul 61).
79      A se vedea, cu titlu de exemplu, Hotărârea din 29 septembrie 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, punctul 45), și Hotărârea din 28 octombrie 2020, Bundesrepublik Deutschland (Stabilirea taxelor de trecere pentru utilizarea autostrăzilor) (C‑321/19, EU:C:2020:866, punctul 55).
80      As se vedea Düsterhaus, D., „Eppur Si Muove! The past, present, and (possible) future of temporal limitations in the preliminary ruling procedure”, Yearbook of European Law, 2016, p. 237-274.
81      A se vedea, cu titlu de exemplu, Hotărârea din 16 septembrie 2020, Romenergo și Aris Capital (C‑339/19, EU:C:2020:709, punctul 49 și jurisprudența citată).