HOTĂRÂREA CURȚIIdin 12 mai 1998(*)„Articolele
8a, 48 și 51 din Tratatul CE – Noțiunea «lucrător» –Articolul 4 din
Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 – Alocație de educație – Noțiunea
«prestație familială» – Articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul (CEE)
nr. 1612/68 – Noțiunea «avantaj social» – Cerința deținerii unui
permis sau a unei autorizații de ședere”În cauza C‑85/96_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții, în temeiul articolului 177 din Tratatul CE, de Bayerisches
Landessozialgericht (Germania), în litigiul pendinte la această instanță
întreMaría Martínez SalașiFreistaat Bayern_cu
privire la interpretarea articolelor 1 și 2, a articolului 3 alineatul
(1) și a articolului 4 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul (CEE)
nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea
regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu
lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii
familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în
versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CEE)
nr. 2001/83 al Consiliului din 2 iunie 1983 (JO L 230,
p. 6), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE)
nr. 3427/89 al Consiliului din 30 octombrie 1989 (JO L 331,
p. 1), precum și a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul
(CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind
libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (JO L 257,
p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11)_CURTEA_compusă
din domnii G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, C. Gulmann, H.
Ragnemalm și M. Wathelet, președinți de cameră, G. F. Mancini,
J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, J. L.
Murray, D. A. O. Edward (raportor), J.‑P. Puissochet, G.
Hirsch, P. Jann și L. Sevón, judecători_avocat general: domnul A. La Pergola_grefier: domnul H. A. Rühl, administrator principal_luând în considerare observațiile scrise prezentate: –        pentru
doamna Martínez Sala, de domnul Antonio Pérez Garrido, „Leiter der
Rechtsstelle” la Ambasada Spaniei din Bonn;–        pentru
guvernul german, de domnii Ernst Röder, Ministerialrat în cadrul
Ministerului Federal al Economiei, și Bernd Kloke, Oberregierungsrat în
cadrul aceluiași minister, în calitate de agenți;–        pentru
guvernul spaniol, de domnii D. Luis Pérez de Ayala Becerril, abogado
del Estado, din cadrul serviciului juridic al statului, în calitate de
agent;–        pentru
Comisia Comunităților Europene, de domnii Peter Hillenkamp, consilier
juridic, și Klaus‑Dieter Borchardt, membru al Serviciului juridic, în
calitate de agenți_având în vedere raportul de ședință_după
ascultarea observațiilor orale ale doamnei Martínez Sala, reprezentată
de domnul Antonio Pérez Garrido, ale guvernului german, reprezentat de
domnul Ernst Röder, ale guvernului spaniol, reprezentat de domnul D.
Luis Pérez de Ayala Becerril, ale guvernului francez, reprezentat de
domnul Claude Chavance, secretar al afacerilor externe la Direcția
juridică a Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent, ale
guvernului Regatului Unit, reprezentat de domnul Stephen Richards,
barrister, și ale Comisiei, reprezentată de domnul Klaus‑Dieter
Borchardt, în ședința din 15 aprilie 1997_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 1 iulie 1997, pronunță prezentaHotărâre1        Prin
ordonanța din 2 februarie 1996, primită la Curte la 20 martie 1996,
Bayerisches Landessozialgericht a adresat, în temeiul articolului 177
din Tratatul CE, patru întrebări preliminare privind interpretarea
articolelor 1 și 2, a articolului 3 alineatul (1) și a articolului 4
alineatul (1) litera (h) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al
Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de
securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care
desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora
care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și
actualizată prin Regulamentul (CEE) nr. 2001/83 al Consiliului din 2
iunie 1983 (JO L 230, p. 6), astfel cum a fost modificat prin
Regulamentul (CEE) nr. 3427/89 al Consiliului din 30 octombrie
1989 (JO L 331, p. 1), precum și a articolului 7 alineatul (2)
din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie
1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (JO
L 257, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11).2        Aceste
întrebări au fost formulate în cadrul unui litigiu între doamna
Martínez Sala, pe de o parte, și Freistaat Bayern, pe de altă parte,
privitor la refuzul acestuia din urmă de a‑i acorda o alocație de
educație pentru copilul său. Dreptul comunitar3        Articolul
7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 prevede că lucrătorul
resortisant al unui stat membru beneficiază pe teritoriul celorlalte
state membre de aceleași avantaje sociale și fiscale ca și lucrătorii
naționali.4        În
conformitate cu articolul 1 litera (a) punctul (i) din Regulamentul
nr. 1408/71, termenul „lucrător” desemnează, în sensul acestui
regulament, orice persoană „care este asigurată în temeiul unei
asigurări obligatorii sau facultative continue împotriva unuia sau mai
multor riscuri acoperite de ramurile unui regim de securitate socială,
care se aplică lucrătorilor salariați sau lucrătorilor care desfășoară
activități independente”. Articolul 2 prevede că regulamentul se aplică
„lucrătorilor salariați sau lucrătorilor care desfășoară activități
independente care fac sau au făcut obiectul legislației unuia sau mai
multor state membre”.5        În
conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul
nr. 1408/71, „[p]ersoanele cu reședința pe teritoriul unuia dintre
statele membre, cărora li se aplică dispozițiile prezentului regulament,
se supun acelorași obligații și beneficiază de legislația oricărui stat
membru, în aceleași condiții ca și resortisanții acelui stat, sub
rezerva dispozițiilor speciale ale prezentului regulament”.6        În
conformitate cu articolul 4 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul
nr. 1408/71, acesta se aplică „tuturor legislațiilor care se referă
la […] prestații familiale”. În conformitate cu articolul 1 litera (u)
punctul (i), sunt considerate „prestații familiale” „toate prestațiile
în natură sau în numerar destinate acoperirii cheltuielilor familiale,
în cadrul legislației prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (h),
cu excepția alocațiilor speciale de naștere menționate în anexa II”.7        În
conformitate cu anexa I punctul (I) – „lucrătorii salariați și/sau
lucrătorii care desfășoară activități independente [articolul 1 litera
(a) punctele (ii) și (iii) din regulament]” –, C („Germania”), din
Regulamentul nr. 1408/71_„Dacă
instituția competentă pentru acordarea prestațiilor familiale, în
conformitate cu titlul III capitolul 7 din prezentul regulament, este o
instituție germană, atunci, în sensul articolului 1 litera (a) punctul
(ii) din regulament:(a)      «lucrător
salariat» reprezintă orice persoană asigurată obligatoriu împotriva
riscului de șomaj sau orice persoană care, ca rezultat al acestei
asigurări, obține prestații în numerar în baza asigurării de sănătate
sau prestații similare;(b)      «lucrător
care desfășoară activități independente» reprezintă orice persoană care
desfășoară o activitate independentă și care este obligată:–        să
se asigure sau să cotizeze împotriva riscului limitei de vârstă în
cadrul unui regim pentru lucrători care desfășoară activități
independentesau–        să se asigure în cadrul unei asigurări obligatorii de pensie.” Legislația germană și Convenția europeană de asistență socială și medicală 8        În
Germania, alocația de educație este o prestație cu caracter
necontributiv care se înscrie într‑un set de măsuri în materie de
politică familială și care se acordă în temeiul
Bundeserziehungsgeldgesetz din 6 decembrie 1985 (Legea privind acordarea
alocației și a concediului de educație, BGBl. I, p. 2154, denumită în continuare „BErzGG”).9        În versiunea din 25 iulie 1989 (BGBl. I, p. 1550), modificată prin Legea din 17 decembrie 1990 (BGBl.
I, p. 2823), BErzGG prevede, la articolul 1 alineatul (1), că
orice persoană: 1) care are domiciliul sau reședința obișnuită pe
teritoriul în care se aplică legea respectivă, 2) care are în îngrijire
un copil, 3) care asigură creșterea și educația acestui copil și 4) care
nu exercită o activitate profesională ori nu exercită o activitate
profesională cu normă întreagă are dreptul la alocația de educație.10      În
conformitate cu articolul 1 alineatul (1) litera (a) din BErzGG, „orice
străin ce dorește să beneficieze de alocație trebuie să dețină o
autorizație de ședere (Aufenthaltsberechtigung) sau un permis de ședere
(Aufenthaltserlaubnis)”. Instanța de trimitere subliniază că, potrivit
unei jurisprudențe constante a Bundessozialgericht, o persoană „deține” o
autorizație de ședere doar în cazul în care prezintă un document emis
de Oficiul pentru Străini care să ateste în mod corespunzător dreptul de
ședere de la începutul perioadei prestației respective; simpla dovadă a
depunerii unei cereri de acordare a unui permis de ședere și, în
consecință, de autorizare a șederii nu este suficientă pentru ca
persoana în cauză să fie considerată deținătoarea unei autorizații de
ședere, în sensul dispoziției citate anterior.11      În
conformitate cu articolul 1 din Convenția europeană de asistență
socială și medicală, adoptată de Consiliul Europei la 11 decembrie 1953,
în vigoare în Germania din 1956 și în Spania din 1983, „fiecare dintre
părțile contractante se angajează să le garanteze resortisanților
celorlalte părți contractante având reședința în mod legal în orice
parte a teritoriului în care se aplică prezenta convenție și care nu au
resurse suficiente dreptul de a beneficia, în aceleași condiții cu
propriii cetățeni, de asistența socială și medicală prevăzută de
legislația în vigoare pe acea parte a teritoriului respectiv”.12      În
conformitate cu articolul 6 litera (a) din această convenție, „o parte
contractantă nu poate repatria un resortisant al unei alte părți
contractante, având reședința în mod legal pe teritoriul său, pentru
simplul motiv că persoana respectivă are nevoie de asistență”. Litigiul principal13      Doamna
Martínez Sala, născută la 8 februarie 1956, este un resortisant spaniol
care, din mai 1968, locuiește în Germania. Aici a desfășurat, cu
întreruperi, diferite activități salariale, în perioada 1976-1986 și,
ulterior, de la 12 septembrie 1989 la 24 octombrie 1989. De la această
dată, a beneficiat de asistență socială acordată de orașul Nürnberg și
de Landratsamt Nürnberger Land, în temeiul Bundessozialhilfegesetz
(Legea federală privind asistența socială).14      Până
la 19 mai 1984, doamna Martínez Sala a obținut de la diferite
autorități competente permise de ședere care s‑au succedat practic fără
întrerupere. De la data respectivă, nu a mai primit decât documente care
atestau că a solicitat prelungirea permisului său de ședere. În
ordonanța de trimitere, Bayerisches Landessozialgericht subliniază că
totuși Convenția europeană de asistență socială și medicală din 11
decembrie 1953 interzice expulzarea persoanei în cauză. La 19 aprilie
1994, acesteia i‑a fost emis un permis de ședere care expira la 18
aprilie 1995 și care a fost prelungit cu încă un an, la 20 aprilie 1995.15      În
ianuarie 1993, adică în perioada în care nu deținea un permis de
ședere, doamna Martínez Sala a solicitat Freistaat Bayern o alocație de
educație pentru copilul său, născut în cursul aceleiași luni.16      Prin
decizia din 21 ianuarie 1993, Freistaat Bayern a respins această
cerere, pentru motivul că persoana respectivă nu deținea nici cetățenia
germană, nici autorizație de ședere, nici permis de ședere.17      Prin
hotărârea din 21 martie 1994, Sozialgericht Nürnberg a respins acțiunea
introdusă la 13 iulie 1993 de către doamna Martínez Sala împotriva
acestei decizii, pentru motivul că nu deținea permis de ședere.18      La
8 iunie 1994, doamna Martínez Sala a declarat apel împotriva acestei
hotărâri la Bayerisches Landessozialgericht.19      Considerând
că nu era exclus ca reclamanta să se poată prevala de Regulamentele
nr. 1408/71 și nr. 1612/68 pentru a obține dreptul la alocația
de educație, Bayerisches Landessozialgericht a suspendat judecata și a
adresat Curții următoarele întrebări preliminare:„1)      Un
resortisant spaniol, rezident în Germania, care a desfășurat, cu câteva
întreruperi, activități salariale până în 1986 și care, făcând
abstracție de o scurtă perioadă de angajare în 1989, a beneficiat
ulterior de asistență socială în temeiul Bundessozialhilfegesetz (Legea
federală privind asistența socială) mai avea în 1993 calitatea de
lucrător în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul (CEE)
nr. 1612/68 sau în sensul articolului 2 coroborat cu articolul 1
din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71?2)      Alocația
de educație acordată în temeiul Legii privind acordarea alocației și a
concediului de educație (BErzGG) reprezintă o prestație familială, în
sensul articolului 4 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul (CEE)
nr. 1408/71, la care resortisanții spanioli rezidenți în Germania
au dreptul în aceleași condiții ca și cetățenii germani, în conformitate
cu articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71?3)      Alocația
de educație, acordată în temeiul Legii privind acordarea alocației și a
concediului de educație (BErzGG), constituie un avantaj social, în
sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul (CEE)
nr. 1612/68?4)      Legea
privind acordarea alocației și a concediului de educație (BErzGG) este
compatibilă cu dreptul Uniunii Europene atunci când, în privința
cetățenilor unui stat membru, condiționează acordarea alocației de
educație de deținerea unui permis de ședere corespunzător, chiar dacă
persoanele respective sunt autorizate să locuiască în Germania?”20      Este
necesar să se răspundă mai întâi la a doua și la a treia întrebare,
apoi la prima întrebare și, în cele din urmă, la cea de a patra. Cu privire la a doua și la a treia întrebare21      Prin
cea de a doua și cea de a treia întrebare, instanța de trimitere
solicită, în esență, să se stabilească dacă o prestație precum alocația
de educație prevăzută de BErzGG, care se acordă automat persoanelor care
îndeplinesc anumite criterii obiective, în lipsa oricărei evaluări
individuale și discreționare a nevoilor personale, și care urmărește
compensarea cheltuielilor familiale, ține de domeniul de aplicare a
dreptului comunitar ca prestație familială în sensul articolului 4
alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 1408/71 sau ca
avantaj social în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1612/68.22      Prin
Hotărârea din 10 octombrie 1996, Hoever și Zachow (C‑245/94 și
C‑312/94, Rec., p. I‑4895), Curtea a statuat deja că o prestație de
tipul alocației de educație prevăzute de BErzGG, care se acordă automat
persoanelor care îndeplinesc anumite criterii obiective, în afara
oricărei evaluări individuale și discreționare a nevoilor personale, și
care urmărește compensarea cheltuielilor familiale, trebuie să fie
asimilată unei prestații familiale, în sensul articolului 4 alineatul
(1) litera (h) din Regulamentul nr. 1408/71.23      Potrivit
guvernului german, care face trimitere, în observațiile sale scrise, la
observațiile pe care le‑a prezentat în cauza citată anterior și, cu
ocazia ședinței, la cele prezentate Curții în cauza Mille‑Wilsmann,
înregistrată sub numărul C‑16/96, Curtea ar trebui să revină asupra
acestei interpretări. Întrucât Bundessozialgericht a anulat ordonanța de
trimitere în urma pronunțării Hotărârii Hoever și Zachow, citată
anterior, această cauză a fost radiată prin Ordonanța din 14 aprilie
1997.24      Întrucât
guvernul german nu a mai precizat aspectele din Hotărârea Hoever și
Zachow, citată anterior, care, în opinia sa, trebuie să fie revizuite și
nici motivele care ar justifica o astfel de revizuire, se impune
reafirmarea faptului că o prestație precum alocația de educație
prevăzută de BErzGG, care se acordă în mod automat persoanelor care
îndeplinesc anumite criterii obiective, în afara oricărei evaluări
individuale și discreționare a nevoilor personale, și care urmărește
compensarea cheltuielilor familiale, constituie o prestație familială,
în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul
nr. 1408/71.25      În
ceea ce privește noțiunea de avantaj social la care se referă articolul
7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68, aceasta acoperă,
potrivit unei jurisprudențe constante, toate avantajele care, legate sau
nu de un contract de muncă, sunt recunoscute, în general, în favoarea
lucrătorilor naționali, în principal datorită calității lor obiective de
lucrători sau pentru simplul fapt al reședinței lor obișnuite pe
teritoriul național, iar extinderea acesteia la lucrătorii resortisanți
ai altor state membre este, prin urmare, de natură să faciliteze
mobilitatea acestora în cadrul Comunității (Hotărârea din 27 martie
1985, Hoeckx, 249/83, Rec., p. 973, punctul 20).26      Alocația
de educație în litigiu este un avantaj care este recunoscut, printre
altele, lucrătorilor cu timp parțial. Prin urmare, aceasta constituie un
avantaj social, în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1612/68.27      Trebuie
adăugat că, întrucât Regulamentul nr. 1612/68 are caracter general
în ceea ce privește libera circulație a lucrătorilor, articolul 7
alineatul (2) din acest regulament poate fi aplicat avantajelor sociale
care intră în același timp și în domeniul specific de aplicare al
Regulamentului nr. 1408/71 (Hotărârea din 10 martie 1993,
Comisia/Luxemburg, C‑111/91, Rec., p. I‑817, punctul 21).28      Prin
urmare, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că o
prestație precum alocația de educație prevăzută de BErzGG, care se
acordă în mod automat persoanelor care îndeplinesc anumite criterii
obiective, în afara oricărei evaluări individuale și discreționare a
nevoilor personale, și care urmărește compensarea cheltuielilor
familiale, se încadrează în domeniul de aplicare ratione materiae al
dreptului comunitar, ca prestație familială, în sensul articolului 4
alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 1408/71, și ca
avantaj social, în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1612/68. Cu privire la prima întrebare29      Prin
intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în
esență, să se stabilească dacă un cetățean al unui stat membru, care are
reședința într‑un alt stat membru în care a desfășurat activități
salariale și în care, ulterior, a beneficiat de asistență socială, are
calitatea de lucrător, în sensul Regulamentului nr. 1612/68 sau al
Regulamentului nr. 1408/71.30      Cu
titlu preliminar, trebuie amintit că, în conformitate cu BErzGG,
acordarea alocației de educație este subordonată, printre altele,
condiției ca persoana în cauză să nu exercite o activitate profesională
sau să nu exercite o astfel de activitate cu normă întreagă. Această
condiție permite reducerea numărului de persoane care pot, în același
timp, să beneficieze de alocația de educație și să aibă calitatea de
lucrători, în sensul dreptului comunitar.31      De
asemenea, trebuie subliniat că, în dreptul comunitar, noțiunea de
lucrător nu este univocă, ci variază în funcție de domeniul de aplicare
avut în vedere. Astfel, noțiunea de lucrător utilizată în cadrul
articolului 48 din Tratatul CEE și al Regulamentului nr. 1612/68 nu
coincide în mod necesar cu noțiunea care prevalează în domeniul
articolului 51 din Tratatul CE și al Regulamentului nr. 1408/71. Calitatea de lucrător în sensul articolului 48 din tratat și al Regulamentului nr. 1612/68 32      În
cadrul articolului 48 din tratat și al Regulamentului nr. 1612/68,
trebuie să fie considerată lucrător persoana care îndeplinește, pentru o
anumită perioadă, în favoarea unei alte persoane și sub conducerea
acesteia, anumite prestații, în schimbul cărora primește o remunerație.
La încheierea raportului de muncă, persoana în cauză își pierde, în
principiu, calitatea de lucrător, deși, pe de o parte, această calitate
poate produce anumite efecte după încetarea raportului de muncă și, pe
de altă parte, o persoană care caută în mod real un loc de muncă trebuie
de asemenea să fie considerată lucrător (a se vedea în acest sens
Hotărârea din 3 iulie 1986, Lawrie-Blum 66/85, Rec., p. 2121,
punctul 17, Hotărârea din 21 iunie 1988, Lair, 39/86, Rec.,
p. 3161, punctele 31-36, și Hotărârea din 26 februarie 1991,
Antonissen, C‑292/89, Rec., p. I‑745, punctele 12 și 13).33      În
plus, trebuie amintit că, atunci când un lucrător resortisant al unui
stat membru a fost angajat pe teritoriul unui alt stat membru și rămâne
în acest stat după ce a obținut o pensie, descendenții săi nu păstrează
dreptul la tratament egal care rezultă din articolul 7 din Regulamentul
nr. 1612/68 în ceea ce privește o prestație socială prevăzută de
legislația statului membru gazdă, atunci când împlinesc vârsta de 21 de
ani, nu mai sunt în întreținerea sa și nu au calitatea de lucrător
(Hotărârea din 18 iunie 1987, Lebon, 316/85, Rec., p. 2811).34      În
speță, instanța de trimitere nu a furnizat suficiente elemente pentru a
permite Curții să verifice dacă, având în vedere considerațiile care
precedă, o persoană care se află în situația reclamantei din acțiunea
principală constituie un lucrător, în sensul articolului 48 din tratat
și al Regulamentului nr. 1612/68, de exemplu datorită faptului că
persoana respectivă este în căutarea unui loc de muncă. În consecință,
instanța de trimitere trebuie să procedeze la această examinare. Calitatea de lucrător în sensul Regulamentului nr. 1408/7135      Articolul
2 din Regulamentul nr. 1408/71 prevede că regulamentul se aplică
lucrătorilor salariați sau lucrătorilor care desfășoară activități
independente care fac sau au făcut obiectul legislației unuia sau mai
multor state membre și care sunt resortisanți ai unuia dintre statele
membre, precum și membrilor familiilor acestora.36      Astfel,
o persoană are calitatea de lucrător în sensul Regulamentului
nr. 1408/71 atunci când este asigurată, fie și împotriva unui
singur risc, în temeiul unei asigurări obligatorii sau facultative, în
cadrul unui regim general sau specific de securitate socială menționat
la articolul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71, independent
de existența unui raport de muncă (a se vedea în acest sens Hotărârea
din 31 mai 1979, Pierik II, 182/78, Rec., p. 1977, punctele 4 și 7,
și Hotărârea din 9 iulie 1987, Laborero și Sabato, 82/86 și 103/86,
Rec., p. 3401, punctul 17).37      În
consecință, Comisia apreciază că reclamanta trebuie să fie considerată
lucrător, în sensul Regulamentului nr. 1408/71, pentru simplul
motiv că a beneficiat de asigurarea obligatorie de pensie în Germania
sau că organismul de asistență socială a afiliat‑o pe aceasta, împreună
cu copiii săi, la asigurarea de sănătate și a suportat cotizațiile
corespunzătoare.38      De
asemenea, în cadrul ședinței, guvernul francez a susținut că reclamanta
din acțiunea principală poate fi considerată lucrător, în sensul
dreptului comunitar al securității sociale, deoarece a fost – și este
posibil să fie în continuare – afiliată, într‑un fel sau altul, la un
regim de pensii german.39      Totuși,
guvernul german observă că, în conformitate cu anexa I punctul I, C
(„Germania”) din Regulamentul nr. 1408/71, în domeniul prestațiilor
familiale din care face parte alocația în cauză, doar persoana care
este asigurată în temeiul unei asigurări obligatorii împotriva riscului
de șomaj sau care primește, în cadrul acestui regim de asigurare,
prestații în numerar în temeiul unei asigurări de sănătate sau alte
prestații similare poate avea calitatea de lucrător.40      În
cadrul ședinței, Comisia a mai subliniat că, în Hotărârea din 30
ianuarie 1997, Stöber și Piosa Pereira (C‑4/95 și C‑5/95, Rec.,
p. I‑511), a fost pusă în discuție teza conform căreia asigurarea
împotriva unui singur risc prevăzut de Regulamentul nr. 1408/71
este suficientă pentru a conferi calitatea de lucrător în sensul acestui
regulament.41      În
această privință, trebuie să se sublinieze că, la punctul 36 din
Hotărârea Stöber și Piosa Pereira, citată anterior, Curtea a considerat
că nimic nu împiedică statele membre să limiteze beneficiul alocațiilor
familiale la persoanele care aparțin unei comunități solidare
constituite sub forma unui regim special de asigurări sociale, în speță
regimul de asigurare împotriva riscului limitei de vârstă pentru
lucrătorii care desfășoară activități independente.42      Astfel,
în conformitate cu anexa I punctul I, C („Germania”), la care face
trimitere articolul 1 litera (a) punctul (ii) din Regulamentul
nr. 1408/71, doar persoanele asigurate obligatoriu împotriva
riscului de șomaj sau persoanele care, ca rezultat al acestei asigurări,
obțin prestații în numerar pe baza asigurării de sănătate sau prestații
similare pot fi considerate, pentru acordarea de prestații familiale în
conformitate cu titlul III capitolul 7 din Regulamentul
nr. 1408/71, ca fiind lucrători salariați, în sensul articolului 1
litera (a) punctul (ii) din același regulament (Hotărârea din 12 iunie
1997, Merino García, C‑266/95, Rec., p. I‑3279).43      Astfel
cum rezultă cu claritate din textul acestei prevederi, punctul I, C din
anexa I la Regulamentul nr. 1408/71 a precizat sau a limitat
noțiunea de lucrător salariat, în sensul articolului 1 litera (a)
punctul (ii), doar pentru acordarea prestațiilor familiale în
conformitate cu titlul III capitolul 7 din același regulament.44      Întrucât
situația unei persoane precum reclamanta din acțiunea principală nu
este vizată de niciuna dintre prevederile titlului III capitolul 7,
restricția prevăzută de anexa I punctul I, C nu se poate aplica în cazul
acesteia, astfel încât calitatea sa de lucrător, în sensul
Regulamentului nr. 1408/71, trebuie să fie determinată doar în
considerarea articolului 1 litera (a) punctul (ii) din același
regulament. Prin urmare, această persoană va putea beneficia de
drepturile atașate unei astfel de calități de îndată ce se va stabili că
este asigurată, fie și împotriva unui singur risc, în temeiul unei
asigurări obligatorii sau facultative, într‑un regim general sau special
de securitate socială, menționat la articolul 1 litera (a) din
Regulamentul nr. 1408/71.45      Întrucât
ordonanța de trimitere nu a furnizat suficiente elemente pentru a
permite Curții să ia în considerare toate circumstanțele eventual
relevante din speța principală, revine instanței de trimitere sarcina de
a determina dacă o persoană precum reclamanta din acțiunea principală
se încadrează în domeniul de aplicare ratione personae al articolului 48 din tratat și al Regulamentului nr. 1612/68 sau al Regulamentului nr. 1408/71. Cu privire la a patra întrebare46      Prin
cea de a patra întrebare, instanța de trimitere urmărește să afle dacă
dreptul comunitar se opune ca un stat membru să impună resortisanților
celorlalte state membre să dețină un permis de ședere corespunzător
pentru a beneficia de o alocație de educație.47      Această
întrebare este întemeiată pe ipoteza conform căreia reclamanta din
acțiunea principală a fost autorizată să aibă reședința în statul membru
în cauză.48      În
temeiul BErzGG, pentru a avea dreptul la prestația de educație în
litigiu, în cazul în care îndeplinește celelalte condiții substanțiale
pentru acordarea acesteia, persoana în cauză trebuie să aibă domiciliul
sau reședința obișnuită pe teritoriul german.49      Resortisantul
unui alt stat membru care este autorizat să aibă reședința pe
teritoriul german și care are reședința obișnuită pe acest teritoriu
îndeplinește această condiție. Acesta se află, în această privință, în
aceeași situație cu un resortisant german care are reședința pe
teritoriul german.50      Totuși,
BErzGG prevede că, spre deosebire de resortisanții germani, „orice
străin”, inclusiv resortisantul unui alt stat membru, trebuie să dețină
un anumit tip de permis de ședere pentru a beneficia de prestația în
litigiu. Este cert faptul că simpla atestare a solicitării unui permis
de ședere nu este suficientă, deși această atestare certifică faptul că
șederea este legitimă.51      Instanța
de trimitere subliniază, în plus, că „întârzierea acordării [unui
astfel de permis de ședere] pentru motive de ordin pur administrativ
aduce atingere substanței drepturilor cetățenilor Uniunii Europene”.52      Deși
dreptul comunitar nu se opune ca un stat membru să impună
resortisanților celorlalte state membre care au reședința în mod legal
pe teritoriul său să dețină un permis care să ateste dreptul lor de
ședere, în măsura în care o obligație identică este impusă
resortisanților naționali în ceea ce privește cartea de identitate (în
acest sens, a se vedea Hotărârea din 27 aprilie 1989, Comisia/Belgia,
321/87, Rec., p. 997, punctul 12, și Hotărârea din 30 aprilie 1998,
Comisia/Germania, C‑24/97, Rec., p. I‑2133, punctul 13),
situația nu este în mod necesar aceeași atunci când un stat membru
impune resortisanților celorlalte state membre ca, pentru a beneficia de
o alocație de educație, să dețină în mod obligatoriu un permis de
ședere a cărui eliberare este în sarcina administrației.53      Astfel,
în scopul recunoașterii dreptului de ședere, un permis de ședere nu
poate avea decât o valoare declaratorie și probatorie (a se vedea în
acest sens Hotărârea din 8 aprilie 1976, Royer, 48/75, Rec.,
p. 497, punctul 50). În schimb, din dosar reiese că, în scopul
acordării prestației în litigiu, permisul de ședere dobândește o valoare
constitutivă.54      Prin
urmare, faptul că un stat membru îi impune unui resortisant al unui alt
stat membru care dorește să beneficieze de o prestație precum alocația
în litigiu să prezinte un document cu valoare constitutivă, emis de
propria sa administrație, în timp ce niciun astfel de document nu este
solicitat cetățenilor săi, dă naștere unei inegalități de tratament.55      În
domeniul de aplicare al tratatului și în lipsa oricărei justificări, o
astfel de inegalitate de tratament constituie o discriminare interzisă
de articolul 6 din Tratatul CE.56      În
cadrul ședinței, guvernul german, admițând că, în sensul articolului 6
din tratat, condiția impusă de BErzGG constituie o inegalitate de
tratament, a arătat că faptele din acțiunea principală nu aparțin nici
domeniului de aplicare ratione materiae, nici domeniului de aplicare ratione personae ale tratatului, astfel încât reclamanta din acțiunea principală nu se poate prevala de această prevedere.57      În ceea ce privește domeniul de aplicare ratione materiae,
trebuie să se facă referire la răspunsurile date primei, celei de a
doua și celei de a treia întrebări, din care rezultă că alocația de
educație în discuție în litigiul principal aparține în mod incontestabil
domeniului de aplicare ratione materiae al dreptului comunitar.58      În ceea ce privește domeniul de aplicare ratione personae,
în cazul în care instanța de trimitere ar considera că, în lumina
criteriilor furnizate în răspunsul la prima întrebare preliminară,
reclamanta din acțiunea principală are calitatea de lucrător în sensul
articolului 48 din tratat și al Regulamentului nr. 1612/68 sau în
sensul Regulamentului nr. 1408/71, inegalitatea de tratament în
litigiu ar fi incompatibilă cu articolele 48 și 51 din tratat.59      În
ipoteza în care situația ar fi diferită, Comisia susține că, în orice
caz, de la 1 noiembrie 1993, data intrării în vigoare a Tratatului
privind Uniunea Europeană, reclamanta din acțiunea principală are un
drept de ședere întemeiat pe articolul 8a din Tratatul CE, conform
căruia „orice cetățean al Uniunii are dreptul de liberă circulație și de
ședere pe teritoriul statelor membre, sub rezerva limitărilor și a
condițiilor prevăzute de tratat și de dispozițiile adoptate în vederea
aplicării acestuia”. Potrivit articolului 8 alineatul (1) din Tratatul
CE, este cetățean al Uniunii Europene orice persoană care are cetățenia
unui stat membru.60      Cu
toate acestea, trebuie subliniat faptul că, într‑un caz precum cel din
speța principală, nu este necesar să se analizeze dacă persoana în cauză
poate invoca articolul 8a din tratat pentru a i se recunoaște un nou
drept de ședere pe teritoriul statului membru în cauză, dat fiind că
este cert că aceasta a fost deja autorizată să aibă reședința pe
teritoriul statului membru respectiv, deși i‑a fost refuzată eliberarea
unui permis de ședere.61      În
calitate de resortisantă a unui stat membru cu reședința legală pe
teritoriul unui alt stat membru, reclamanta din acțiunea principală se
încadrează în domeniul de aplicare ratione personae al prevederilor tratatului consacrate cetățeniei europene.62      Or,
articolul 8 alineatul (2) din tratat atașează statutului de cetățean al
Uniunii obligațiile și drepturile prevăzute de tratat, printre care și
dreptul, prevăzut la articolul 6 din tratat, de a nu suferi discriminări
pe motiv de naționalitate în domeniul de aplicare ratione materiae al tratatului.63      Rezultă
că un cetățean al Uniunii Europene care, precum reclamanta din acțiunea
principală, are reședința în mod legal pe teritoriul statului membru
gazdă se poate prevala de articolul 6 din tratat în toate situațiile
care se încadrează în domeniul de aplicare ratione materiae al
dreptului comunitar, inclusiv în situația în care acest stat membru
întârzie sau îi refuză acordarea unei prestații care este furnizată
oricărei persoane care are reședința în mod legal pe teritoriul statului
respectiv, pentru motivul că nu dispune de un document care nu este
pretins resortisanților aceluiași stat și a cărui eliberare poate fi
întârziată sau refuzată de către administrația acelui stat.64      Întrucât
inegalitatea de tratament în cauză se situează astfel în domeniul de
aplicare al tratatului, nu poate fi considerată justificată. Astfel,
este vorba despre o discriminare exercitată în mod direct pe motivul
cetățeniei reclamantei și, pe de altă parte, niciun element care să
justifice o asemenea inegalitate de tratament nu a fost invocat în fața
Curții.65      Prin
urmare, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că dreptul
comunitar se opune ca un stat membru să impună resortisanților
celorlalte state membre autorizați să aibă reședința pe teritoriul său
să prezinte un permis de ședere corespunzător eliberat de administrația
națională, pentru a beneficia de o alocație de educație, în timp ce
cetățenii săi sunt ținuți doar să aibă domiciliul sau reședința
obișnuită în acest stat membru. Cu privire la cheltuielile de judecată66      Cheltuielile
efectuate de către guvernele german, spaniol, francez și de cel al
Regatului Unit, precum și de către Comisie, care au prezentat observații
Curții, nu pot face obiectul unei rambursări. Întrucât în privința
părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident
survenit la instanța națională, este de competența acesteia să se
pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de către Bayerisches
Landessozialgericht, prin ordonanța din 2 februarie 1996, declară:1)      O
prestație precum alocația de educație prevăzută de
Bundeserziehungsgeldgesetz, care se acordă în mod automat persoanelor
care îndeplinesc anumite criterii obiective, în afara oricărei evaluări
individuale și discreționare a nevoilor personale, și care urmărește
compensarea cheltuielilor familiale, se încadrează în domeniul de
aplicare ratione materiae al dreptului comunitar, ca prestație
familială, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (h) din
Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971
privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu
lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități
independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în
cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin
Regulamentul (CEE) nr. 2001/83 al Consiliului din 2 iunie 1983,
astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 3427/89 al
Consiliului din 30 octombrie 1989, și ca avantaj social, în sensul
articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al
Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a
lucrătorilor în cadrul Comunității.2)      Revine
instanței de trimitere sarcina de a determina dacă o persoană precum
reclamanta din acțiunea principală se încadrează în domeniul de aplicare
ratione personae al articolului 48 din Tratatul CE și al Regulamentului nr. 1612/68 sau al Regulamentului nr. 1408/71.3)      Dreptul
comunitar se opune ca un stat membru să impună resortisanților
celorlalte state membre autorizați să aibă reședința pe teritoriul său
să prezinte un permis de ședere corespunzător eliberat de administrația
națională, pentru a beneficia de o alocație de educație, în timp ce
cetățenii săi sunt ținuți doar să aibă domiciliul sau reședința
obișnuită în acest stat membru.Rodríguez IglesiasGulmann      RagnemalmWatheletManciniMoitinho de AlmeidaKapteynMurrayEdwardPuissochetHirschJannSevónPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 mai 1998. Grefier       PreședinteR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Limba de procedură: germana.