62022CC0261
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOAMNA TAMARA ĆAPETA
prezentate la 13 iulie 2023 (
1
)
Cauza C‑261/22
GN
intervenient:
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna
[cerere de decizie preliminară formulată de Corte suprema di cassazione (Curtea Supremă de Casație, Italia)]
„Trimitere preliminară – Mandat european de arestare – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Proceduri de predare între statele membre – Respectarea vieții private și de familie – Drepturile copilului – Mame care locuiesc cu copii minori – Motive de neexecutare sau de suspendare a predării”
I. Introducere
1.
Și mamele ajung la închisoare.
2.
O persoană condamnată poate fi uneori, într‑adevăr, mamă a unor copii mici. Pentru prima dată în fața Curții, este pusă în discuție o situație în care a fost emis un mandat european de arestare (denumit în continuare „MEA”) în vederea executării unei pedepse cu închisoarea împotriva unei astfel de mame. Este relevant interesul superior al copilului pentru executarea unui astfel de mandat european de arestare?
3.
Instanța de trimitere, Corte suprema di cassazione (Curtea Supremă de Casație, Italia), urmărește astfel interpretarea Deciziei‑cadru privind MEA (
2
): este posibil refuzul sau suspendarea executării unui MEA în cazul în care persoana căutată este o mamă care locuiește cu copiii săi minori?
II. Împrejurările cauzei, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
4.
La 26 iunie 2020, o autoritate judiciară belgiană a emis un MEA împotriva lui GN, pentru executarea unei pedepse de cinci ani de închisoare pentru infracțiunile de trafic de persoane și facilitare a imigrației ilegale. GN a fost condamnată in absentia și, în conformitate cu dreptul belgian, a fost notificată în mod corespunzător cu privire la procedură.
5.
GN a fost arestată la Bologna (Italia) la 2 septembrie 2021. În momentul arestării, fiul său minor, care se aflase cu aceasta până în momentul respectiv, a fost încredințat serviciilor sociale. Întrucât GN nu a consimțit la predarea sa, aceasta a fost menținută în arest preventiv, care a fost înlocuit ulterior cu măsura arestării la domiciliu, moment în care aceasta a fost reunită cu fiul său.
6.
În ședința din 17 septembrie 2021, Corte d’appello di Bologna (Curtea de Apel din Bologna, Italia) a solicitat informații din partea autorității judiciare emitente, în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Decizia‑cadru privind MEA. Aceasta a solicitat informații cu privire la modalitățile de executare a pedepsei în Belgia pentru mamele care locuiesc împreună cu copii minori, la tratamentul din închisoare la care ar fi supusă GN, la măsurile care ar fi luate în privința fiului acesteia și la posibilitatea unei reluări a procesului, având în vedere că procesul care s‑a încheiat cu pronunțarea unei condamnări a lui GN s‑a desfășurat in absentia. Oficiul Procurorului Regelui din Anvers a precizat că răspunsurile la întrebările ridicate sunt de competența Serviciului Public Federal pentru Justiție din Belgia. În urma acestui răspuns, nu a mai existat nicio altă comunicare între cele două autorități judiciare.
7.
Prin hotărârea din 15 octombrie 2021, Corte d’appello di Bologna (Curtea de Apel din Bologna) a refuzat să o predea pe GN autorității judiciare emitente pentru motivul că era mama unui copil în vârstă de mai puțin de trei ani care locuia singur cu ea în momentul arestării și a dispus eliberarea imediată a acesteia. Potrivit acestei instanțe, în lipsa unui răspuns din partea autorității judiciare emitente, nu ar exista nicio certitudine că un regim de detenție comparabil cu cel al statului italian ar fi recunoscut în sistemul juridic belgian, protejând dreptul mamei de a nu fi privată de relația cu copiii săi și asigurând faptul că copiii primesc îngrijirea maternă și familială necesară, astfel cum este garantată de Constituția italiană, de articolul 3 din Convenția cu privire la drepturile copilului (
3
) și de articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
8.
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna (Procurorul General de pe lângă Curtea de Apel din Bologna, Italia) și GN au formulat separat recursuri împotriva hotărârii menționate mai sus. Corte suprema di cassazione (Curtea Supremă de Casație), sesizată cu acest recurs, a decis să adreseze Curții de Justiție următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 1 alineatele (2) și (3) și articolele 3 și 4 din [Decizia‑cadru privind MEA] trebuie interpretate în sensul că nu permit autorității judiciare de executare să refuze sau, în orice caz, să amâne predarea mamei cu copii minori care locuiesc cu aceasta?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la această primă întrebare, articolul 1 alineatele (2) și (3) și articolele 3 și 4 din [Decizia‑cadru privind MEA] sunt compatibile cu articolul 7 și cu articolul 24 alineatul (3) din [cartă], inclusiv în lumina jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 8 din [Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (denumită în continuare «CEDO»), semnată la Roma la4 noiembrie 1950] și a tradițiilor constituționale comune statelor membre, în măsura în care acestea impun predarea mamei, rupându‑se legăturile cu copiii minori care locuiesc cu aceasta, fără a ține seama de interesul superior al copilului?”
9.
Au prezentat observații scrise GN, Procurorul General de pe lângă Curtea de Apel din Bologna, guvernele Italiei, Ungariei și Țărilor de Jos, precum și Consiliul Uniunii Europene și Comisia Europeană. La 28 martie 2023 a avut loc o ședință în cadrul căreia GN, guvernele Italiei și Țărilor de Jos, precum și Consiliul și Comisia Europeană au prezentat observații orale.
III. Analiză
10.
Pentru a oferi Curții un răspuns util, propunem reformularea întrebărilor adresate de instanța de trimitere. În primul rând, această instanță urmărește să stabilească dacă este îndreptățită să refuze executarea unui MEA în cazul în care, printr‑o astfel de predare, riscă să încalce drepturile fundamentale ale unei mame a cărei predare este solicitată, precum și drepturile fundamentale ale copiilor minori care locuiesc cu aceasta. Cu titlu subsidiar, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă ar putea amâna o astfel de predare. Sunt în discuție dreptul la viață de familie, garantat de articolul 7 din cartă, și interesul superior al copilului, garantat de articolul 24 din aceasta.
11.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere pune în discuție compatibilitatea Deciziei‑cadru privind MEA cu cele două drepturi fundamentale în discuție, în cazul în care aceasta trebuie interpretată în sensul că se opune unui refuz sau unei amânări a executării unui MEA în împrejurările din cauza principală. Astfel, această întrebare nu devine relevantă decât în cazul în care Curtea neagă posibilitatea de a refuza executarea MEA. Având în vedere răspunsul pe care îl vom propune Curții la prima întrebare, nu va fi necesar să răspundem la cea de a doua întrebare.
12.
Problema ridicată de instanța de trimitere este atât standard, cât și nouă. Este standard, întrucât reprezintă o nouă trimitere preliminară în șirul de trimiteri preliminare prin care se solicită să se stabilească dacă riscul de încălcare a unui drept fundamental poate constitui un motiv pentru a refuza executarea unui MEA în afara motivelor exprese de neexecutare obligatorie sau facultativă prevăzute la articolele 3, 4 și 4a din Decizia‑cadru privind MEA (
4
).
13.
Totuși, aceasta este de asemenea cu totul nouă, întrucât, pentru prima dată, neexecutarea s‑ar putea întemeia pe posibila încălcare a drepturilor fundamentale nu (doar) ale persoanei căutate, ci (și) ale unei terțe persoane: copilul minor al mamei a cărei predare se solicită.
14.
În opinia noastră, aceste două aspecte ar trebui diferențiate. În consecință, vom aborda mai întâi împrejurările în care dreptul mamei la viață de familie, astfel cum este garantat de articolul 7 din cartă, poate justifica refuzul predării sale. Răspunsul la această întrebare poate fi dat pe baza liniei jurisprudențiale deja bine dezvoltate prin care se interpretează articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru privind MEA. Vom analiza în continuare consecințele care decurg pentru autoritatea de executare din obligația de a acționa în interesul superior al copilului, astfel cum se prevede la articolul 24 din cartă. Vom argumenta că drepturile copilului ar putea justifica refuzul predării. În sfârșit, vom aborda separat posibilitatea de a amâna predarea.
A.
Riscul de încălcare a dreptului mamei la viață de familie și „testul cu două etape”
15.
Curtea a recunoscut numai începând cu Hotărârea Aranyosi și Căldăraru din 2016 posibilitatea de a refuza executarea unui MEA pentru un motiv care nu este prevăzut în mod expres în însăși Decizia‑cadru privind MEA (
5
).
16.
În această cauză, Curtea a considerat că un risc grav de încălcare a interdicției tratamentelor inumane și degradante, un drept fundamental absolut garantat de articolul 4 din cartă, ar putea constitui un motiv pentru a refuza predarea. Curtea s‑a bazat pe articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru privind MEA și a considerat că refuzul era condiționat de cerința ca autoritatea de executare să confirme, în primul rând, că există deficiențe sistemice sau generalizate în ceea ce privește respectarea articolului 4 din cartă în statul membru emitent și, în al doilea rând, că dreptul persoanei în cauză riscă să fie încălcat (
6
).
17.
Acesta este așa‑numitul „test cu două etape” (
7
). În câteva hotărâri subsecvente, în care Curtea a fost solicitată în principal să explice domeniul de aplicare al investigației care revine autorității judiciare de executare atunci când aplică acest test, Curtea și‑a confirmat poziția din Hotărârea Aranyosi și Căldăraru (
8
).
18.
Într‑o altă serie de cauze, care s‑au bazat pe aceeași argumentație precum cea din Hotărârea Aranyosi și Căldăraru, Curtea a considerat că refuzul predării, în condițiile testului cu două etape, este justificat și în ceea ce privește posibila încălcare a dreptului la un proces echitabil al persoanei căutate, astfel cum este garantat de articolul 47 din cartă. Acest lucru a fost decis în Hotărârea LM (
9
) și a fost confirmat într‑o serie de cauze subsecvente (
10
).
19.
În toate aceste cauze, fără excepție, dreptul fundamental în joc a fost cel al persoanei căutate. Prezenta cauză ar ridica o problemă similară celor ridicate în cauzele menționate la punctele precedente în cazul în care se solicită Curții să stabilească dacă GN s‑ar putea baza pe dreptul său la viață de familie, astfel cum este consacrat la articolul 7 din cartă, pentru a se opune predării.
20.
Posibilitatea de a deroga de la obligația de a executa un MEA a fost confirmată până în prezent numai în legătură cu două drepturi fundamentale, cele garantate de articolele 4 și 47 din cartă (
11
). Cu toate acestea, nu vedem niciun motiv principial pentru care nu s‑ar aplica același lucru în cazul în care ar apărea suspiciunea existenței unor deficiențe sistemice sau generalizate în ceea ce privește protecția unui alt drept fundamental, cum ar fi dreptul la viață de familie (
12
), precum în prezenta cauză.
21.
Punctul de plecare al acestei investigații este faptul că impunerea unei pedepse cu închisoarea, astfel cum a subliniat în mod corect Comisia în ședință, interferează în mod necesar cu dreptul lui GN la viață de familie. Totuși, această restricție este, în principiu, considerată ca fiind necesară pentru realizarea unui alt interes societal, acela de a evita impunitatea autorilor unor infracțiuni (
13
). Cu toate acestea, în utilizarea puterilor lor coercitive asupra indivizilor, statele membre sunt obligate să respecte principiul proporționalității. În consecință, acestea au obligația de a restrânge dreptul la viață de familie al mamelor aflate în închisoare în cea mai mică măsură posibilă. Cu toate acestea, statele membre dispun de o marjă de apreciere în alegerea modului în care vor reconcilia acest drept (
14
).
22.
În consecință, considerăm că GN ar putea invoca dreptul său la viață de familie ca justificare pentru neexecutarea MEA numai în cazul în care autoritatea de executare are motive să suspecteze că statul emitent nu va respecta dreptul său la viață de familie.
23.
Astfel cum a repetat Curtea în numeroase ocazii (
15
), mecanismul MEA se bazează pe prezumția că statele membre respectă drepturile fundamentale.
24.
Astfel, poziția de plecare, în conformitate cu articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru privind MEA, este că statul membru emitent dispune de măsuri, în cadrul sistemului și practicii sale juridice, care nu restricționează în mod disproporționat dreptul persoanei încarcerate de a‑și păstra legăturile de familie. Această prezumție poate fi repusă în discuție numai în cazul în care autoritatea de executare are cunoștință (
16
) de deficiențe sistemice sau generalizate în asigurarea dreptului la viață de familie al persoanelor încarcerate în statul emitent.
25.
În mod esențial, această concluzie nu se poate baza pe cunoașterea faptului că, în ceea ce privește protecția vieții de familie a persoanelor încarcerate, statul membru emitent a făcut o alegere legislativă diferită de cea a statului membru de executare.
26.
Fără excepție, în toate cauzele în care articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru privind MEA a fost interpretat astfel încât să permită refuzul predării, declanșatorul testului cu două etape a fost cunoașterea de către autoritatea de executare a unor posibile deficiențe sistemice sau generalizate în protecția dreptului fundamental respectiv în statul emitent. Numai într‑un astfel de scenariu, autoritatea de executare a fost autorizată să se abată de la principiul încrederii reciproce și să pună la îndoială protecția drepturilor fundamentale în statul emitent prin aplicarea testului cu două etape.
27.
În prezenta cauză, nu există niciun motiv pentru a pune în mișcare testul cu două etape. Declanșatorul necesar – suspiciunea că Belgia încalcă în mod sistematic dreptul la viață de familie al mamelor care execută pedepse cu închisoarea – nu există.
28.
În astfel de împrejurări, autoritatea de executare nu poate refuza să execute MEA pentru motivul unei posibile încălcări a dreptului lui GN la viață de familie.
29.
Se poate pune totuși în mod justificat întrebarea dacă drepturile lui GN ar putea fi restricționate în cele din urmă în mod excesiv (de exemplu într‑un scenariu ipotetic în care regulile închisorii în care își execută pedeapsa permit vizite de familie doar o dată pe săptămână). Este, desigur, imposibil să se excludă o încălcare individuală în orice situație dată.
30.
Cu toate acestea, sistemul de recunoaștere reciprocă pe care se bazează MEA și alte instrumente similare de drept al Uniunii (
17
) nu se întemeiază pe așteptarea (improbabilă) că drepturile fundamentale nu sunt niciodată încălcate. Mai degrabă, acesta se întemeiază pe prezumția că o încălcare individuală a drepturilor fundamentale va fi soluționată. Totuși, aceasta este responsabilitatea statului emitent (
18
). Cazurile individuale de încălcare a drepturilor fundamentale trebuie rezolvate de statul membru emitent, iar nu de statul membru de executare, inclusiv prin asigurarea accesului la instanțele sale judecătorești (
19
).
31.
În plus, chiar dacă nu pot fi excluse încălcări individuale, ar fi imposibil pentru autoritatea de executare să prevadă astfel de încălcări, cu excepția cazului în care există un indiciu că acestea se produc în mod sistematic în statul membru emitent.
32.
În prezenta cauză, în absența oricărui indiciu cu privire la existența unor deficiențe sistemice sau generalizate în ceea ce privește garanțiile vieții de familie a persoanelor încarcerate în Belgia, considerăm că autoritatea de executare nu poate refuza predarea pentru acest motiv (
20
).
33.
O concluzie contrară ar face ca principiul încrederii reciproce, pe care se bazează recunoașterea reciprocă, să fie lipsit de orice substanță.
B.
Interesul superior al copilului
34.
Cealaltă persoană (sau celelalte persoane, având în vedere că s‑a raportat că, după emiterea MEA, GN a dat naștere unui al doilea copil) ale căror drepturi fundamentale sunt în discuție în prezenta cauză sunt copiii lui GN.
35.
Copiii lui GN se bucură de asemenea de dreptul la viață de familie. În plus, atunci când este vorba de copii, dreptul lor la viață de familie trebuie interpretat întotdeauna în lumina unei alte dispoziții din cartă, mai exact articolul 24 din aceasta (
21
).
36.
Articolul 24 din cartă protejează drepturile copilului. Alineatul (2) al acestuia are o importanță deosebită în prezenta cauză. Acesta prevede: „[î]n toate acțiunile referitoare la copii, indiferent dacă sunt realizate de autorități publice sau de instituții private, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial”. În plus, alineatul (3) al acestuia prevede că: „[o]rice copil are dreptul de a întreține cu regularitate relații personale și contacte directe cu ambii părinți, cu excepția cazului în care acestea sunt contrare interesului său” (
22
).
37.
Posibila încălcare a drepturilor fundamentale ale copiilor lui GN este legată de MEA numai în mod indirect: aceștia sunt potențiale victime colaterale ale executării MEA prin intermediul căreia mama lor urmează să fie predată.
38.
Cu toate acestea, articolul 24 din cartă se aplică tuturor activităților care rezultă din aplicarea dreptului Uniunii, chiar și atunci când acestea nu privesc în mod direct copilul, dar au consecințe semnificative pentru acesta (
23
).
39.
În consecință, decizia de a executa un MEA poate fi afectată de preocuparea pentru interesul superior al copilului.
40.
Cu toate acestea, întrucât copiii sunt afectați numai în mod indirect de executarea MEA (
24
), problema protecției drepturilor lor este diferită de cea care a stat la baza cauzelor anterioare referitoare la articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru privind MEA.
41.
O eventuală neexecutare a unui MEA în vederea protejării interesului superior al copilului nu intră în discuție ca o chestiune de încredere reciprocă. Interesul superior al copilului necesită atenție chiar și atunci când statul membru emitent oferă un nivel ridicat de protecție a copiilor ale căror mame se află în închisoare.
42.
Protecția acestui interes necesită în mod inerent o evaluare diferită: începutul oricărei analize este situația concretă a copilului în cauză, mai degrabă decât condițiile din statul membru emitent. Modul în care statul emitent tratează deținuții cu copii mici joacă un rol în decizia autorității de executare nu din cauza neîncrederii în statul membru emitent, ci mai degrabă ca factor în stabilirea celei mai bune decizii pentru un anumit copil.
43.
În această privință, testul cu două etape, în calitate de gardian al principiului încrederii reciproce, este irelevant pentru a răspunde la întrebarea dacă executarea unui MEA poate fi refuzată pentru a proteja interesul superior al copilului (
25
).
44.
Înainte de a aborda aspectul dacă interesul superior al copilului ar putea justifica un refuz de predare și care sunt pașii pe care autoritățile de executare și emitente trebuie să îi facă în acest sens, vom reflecta mai întâi pe scurt asupra modului în care acest drept fundamental a fost abordat în jurisprudența Curții.
1. Interesul superior al copilului în jurisprudența Curții
45.
Interesul superior al copilului a fost descris în literatura de specialitate ca fiind „unul dintre cele mai amorfe și mai puțin înțelese concepte juridice” (
26
). În aceeași ordine de idei, alți specialiști au încercat să stabilească natura exactă a obligațiilor prevăzute la articolul 24 din cartă (
27
) și au subliniat necesitatea de a preciza suplimentar modul în care acesta trebuie utilizat în dreptul Uniunii (
28
). Ce știm despre interesul superior al copilului din jurisprudența Curții?
46.
Hotărârea Curții pronunțată în cauza Piotrowski este singurul caz care privește în mod specific sistemul MEA (
29
). Cauza respectivă a vizat posibilitatea executării unui MEA în cazul în care persoana căutată era un minor. Curtea a subliniat că Directiva 2016/800 (
30
) a fost adoptată pentru a proteja drepturile copilului în astfel de situații. Aceasta stabilește norme minime care vizează în mod specific drepturile procedurale ale copiilor care fac obiectul unui MEA (
31
). Într‑adevăr, nu există un refuz automat de executare a unui MEA atunci când persoana căutată este un minor, cu excepția cazului în care minorul respectiv nu a împlinit vârsta răspunderii penale (
32
).
47.
Cu toate acestea, în opinia noastră, această decizie nu este de mare ajutor în situații precum cea de față, în care copilul ale cărui drepturi sunt în discuție nu este el însuși persoana căutată.
48.
Hotărârea respectivă reflectă însă accentul pus de Curte pe necesitatea de a face o evaluare concretă a situației copilului în cauză. Același lucru a fost subliniat și în alte domenii ale dreptului Uniunii. De exemplu, în contextul returnării unui minor neînsoțit în domeniul azilului, Curtea a constatat că „numai o apreciere generală și aprofundată a situației minorului neînsoțit în cauză permite identificarea «interesului superior al copilului»” (
33
).
49.
În plus, în contextul unei decizii de returnare a tatălui unei fiice minore, Curtea a enumerat împrejurări foarte specifice care trebuie luate în considerare la adoptarea deciziei de returnare. Acestea sunt printre altele vârsta copilului, dezvoltarea fizică și emoțională a acestuia, relația afectivă a copilului cu fiecare dintre părinții săi, precum și riscul pe care separarea de părinte l‑ar genera pentru echilibrul acestui copil (
34
).
50.
Curtea a constatat de asemenea, în contextul reîntregirii familiei resortisanților unor țări terțe, că orice evaluare a unei decizii individuale care ar putea afecta un copil trebuie să ia în considerare nevoia copilului de a întreține cu regularitate relații personale cu părinții săi (
35
). Autoritatea care ia o decizie ce afectează un copil trebuie să ia în considerare de asemenea amploarea relațiilor afective care s‑au stabilit între copil și tutorii săi, precum și gradul de dependență a copilului față de tutorii săi, în măsura în care aceștia își asumă autoritatea părintească și sarcina legală și financiară în privința copilului (
36
).
51.
Un alt aspect important care trebuie luat în considerare este capacitatea părintelui de a‑și asuma întreaga responsabilitate pentru îngrijirea copilului (
37
), precum și dependența copilului față de părinte (
38
).
52.
Ceea ce au în comun aceste hotărâri este faptul că, în evaluarea interesului superior al copilului, determinarea situației acestuia este întotdeauna primul pas în orice proces decizional, iar ceea ce trebuie determinat este situația concretă a copilului (
39
).
53.
Acest lucru concordă cu cerința enunțată la articolul 24 alineatul (2) din cartă, conform căreia interesul copilului trebuie să fie considerat primordial: ori de câte ori sunt implicați copii, interesul lor este primul care trebuie evaluat și întotdeauna în funcție de situația concretă a copilului (
40
).
54.
Numai după efectuarea unei astfel de evaluări, autoritatea competentă dispune de informații suficiente pentru a continua cu luarea deciziei relevante – în cazul nostru, dacă să execute un MEA.
55.
Faptul că interesul superior al copilului este considerat primordial înseamnă de asemenea că orice decizie a unei autorități publice care interferează cu acesta este interzisă pur și simplu? Sau interesul superior al copilului impune ca acesta să fie pus în balanță cu alte interese publice aflate în joc într‑un anumit caz (
41
)?
56.
Astfel cum vom arăta în secțiunea următoare, opinia noastră este că interesul superior al copilului nu este un obstacol a priori absolut în calea executării unui MEA. Cu toate acestea, este un obstacol destul de mare: după cum vom sugera, este un obstacol prea mare pentru ca autoritatea judiciară de executare care decide cu privire la MEA în prezenta cauză să îl depășească.
2. Ce ar trebui să ia în considerare autoritatea judiciară de executare atunci când decide cu privire la interesul superior al copilului?
57.
Pentru început, articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru privind MEA se aplică nu numai persoanelor căutate, ci și tuturor celorlalte persoane care ar putea fi afectate de un MEA (
42
). Nimic nu sugerează că această dispoziție protejează numai persoanele căutate de o încălcare a drepturilor lor fundamentale. În plus, chiar dacă articolul 1 alineatul (3) nu ar exista în Decizia‑cadru privind MEA, atunci când se aplică dreptul Uniunii, același lucru se întâmplă și cu drepturile fundamentale, astfel cum sunt consacrate în cartă (
43
).
58.
Astfel, există, fără îndoială, o obligație a autorității judiciare de executare de a lua o decizie care să protejeze interesul superior al copiilor lui GN.
59.
Primul pas în orice cauză care privește drepturile copilului trebuie să fie o evaluare concretă și detaliată a situației individuale a copilului în cauză (
44
). Autoritatea judiciară de executare trebuie să ia în considerare toate informațiile relevante pentru această apreciere.
60.
În mod esențial, pentru funcționarea MEA, colectarea unor astfel de informații include (
45
) comunicarea cu autoritatea judiciară emitentă în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Decizia‑cadru privind MEA (
46
).
61.
În prezenta cauză, autoritatea judiciară de executare a înaintat într‑adevăr o solicitare de informații suplimentare autorității judiciare emitente în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Decizia‑cadru privind MEA. Aceasta a solicitat informații cu privire la condițiile de detenție din Belgia pentru mamele cu copii mici. Autoritatea judiciară emitentă nu a răspuns la această întrebare, ci a redirecționat autoritatea judiciară de executare la Serviciul Public Federal pentru Justiție din Belgian, care este responsabil pentru aceste chestiuni. Autoritatea judiciară de executare nu a adresat nicio întrebare suplimentară.
62.
Este aceasta o utilizare satisfăcătoare a mecanismului de comunicare prevăzut la articolul 15 alineatul (2) din Decizia‑cadru privind MEA?
63.
Cu siguranță nu este.
64.
Curtea a subliniat în mai multe rânduri importanța mecanismului de comunicare între cele două autorități judiciare în executarea MEA. Curtea a statuat că acesta este o expresie a obligației de cooperare loială, în temeiul căreia „statele membre se respectă și se ajută reciproc în îndeplinirea misiunilor care decurg din tratate” (
47
).
65.
Acest lucru a determinat Curtea să concluzioneze că cele două autorități judiciare trebuie să utilizeze pe deplin instrumentele prevăzute de Decizia‑cadru privind MEA (
48
), cum ar fi mecanismul de comunicare prevăzut la articolul 15 alineatul (2) din Decizia‑cadru privind MEA.
66.
În prezenta cauză, acest lucru înseamnă că autoritățile judiciare în cauză trebuie să recurgă la articolul 15 alineatul (2) din Decizia‑cadru privind MEA pentru ca autoritatea judiciară de executare să fie suficient de bine informată cu privire la situația care i‑ar aștepta pe GN și pe copiii acesteia în Belgia.
67.
În timpul unui astfel de proces de comunicare, este posibil să ne imaginăm că autoritatea judiciară emitentă ar furniza informații cu privire la condițiile de detenție pentru mamele cu copii mici sau la alternativele care există. Cu toate acestea, este posibil de asemenea ca aceasta să refuze să primească copiii lui GN. Opțiunile sunt nelimitate. Oricare și toate aceste informații sunt relevante pentru a stabili dacă executarea unui MEA în ceea ce o privește pe GN este în interesul superior al copiilor acesteia.
68.
Întrebarea importantă din perspectiva autorității judiciare de executare, în special într‑o cauză precum cea de față, este ce consecințe decurg în cazul în care autoritatea judiciară emitentă ignoră o cerere de informații. Ar trebui ca acest lucru să ducă la neexecutarea automată a MEA?
69.
Comisia a susținut în ședință că aceasta ar trebui să fie, într‑adevăr, consecința în cazul în care nu există un răspuns într‑un termen rezonabil (
49
).
70.
Nu suntem de acord cu faptul că Decizia‑cadru privind MEA atașează o consecință automată de neexecutare ori de câte ori autoritatea judiciară emitentă nu transmite niciun răspuns.
71.
Cu toate acestea, interesul superior al copilului, ca un considerent primordial, capătă în acest punct o formă concretă. În cazul în care autoritatea de executare nu primește suficiente informații care i‑ar permite să fie absolut sigură că executarea MEA nu ar fi contrară interesului superior al copilului, aceasta trebuie să refuze predarea.
72.
Într‑un astfel de scenariu, interesul superior al copilului ar reprezenta, într‑adevăr, un obstacol prea mare pentru ca autoritatea judiciară de executare să îl depășească.
3. Instrumentele încorporate în Decizia‑cadru privind MEA pentru prevenirea impunității
73.
O mare parte din jurisprudența care explică semnificația și efectele interesului superior al copilului a fost elaborată în domeniul azilului și al migrației. Chiar dacă este utilă pentru determinarea criteriilor care țin de interesul superior al copilului, pericolul de impunitate nu apare în acest domeniu de drept.
74.
Astfel, prezenta cauză este o invitație pentru Curte să reconcilieze obiectivul de a asigura interesul superior al copilului, care ar trebui să fie un considerent primordial, cu obiectivul de a evita impunitatea, unul dintre obiectivele principale ale sistemului MEA (
50
).
75.
Participanții la această cauză au discutat alte posibilități de abordare a interesului superior al copilului în cadrul observațiilor lor scrise și în ședință. Scopul acestor discuții a fost acela de a găsi o alternativă la refuzul executării MEA (și, astfel, de a preveni impunitatea lui GN), asigurând în același timp protecția interesului superior al copilului.
76.
Întrucât introducerea oricărei soluții noi ține de competența legiuitorului Uniunii, și nu a Curții, considerăm că Decizia‑cadru privind MEA prevede unele instrumente utile pentru a face față unor situații precum cea în cauză. În opinia noastră, acestea pot reduce pericolul de impunitate atunci când se protejează interesul superior al copilului. Printre aceste prevederi se numără în special articolul 23 alineatul (4), precum și articolul 4 alineatul (6) și articolul 5 alineatul (3) din Decizia‑cadru privind MEA.
a) Suspendarea predării: articolul 23 alineatul (4) din Decizia‑cadru privind MEA
77.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere a solicitat să se stabilească nu numai dacă executarea MEA ar putea fi refuzată, ci și dacă, în subsidiar, aceasta ar putea fi amânată.
78.
Participanții din fața Curții au discutat posibilitatea de a aplica articolul 23 alineatul (4) din Decizia‑cadru privind MEA în această cauză. Această dispoziție are următorul cuprins: „[î]n mod excepțional, predarea poate fi suspendată temporar din motive umanitare serioase, cum ar fi existența unor motive valabile pentru a crede că aceasta ar pune în mod evident în pericol viața sau sănătatea persoanei căutate. Executarea [MEA] are loc de îndată ce aceste motive au încetat să existe. Autoritatea judiciară de executare informează de îndată autoritatea judiciară emitentă despre acest aspect și convine cu aceasta asupra unei noi date a predării. În acest caz, predarea are loc în termen de 10 zile de la noua dată astfel convenită”.
79.
Procurorul general de pe lângă Curtea de Apel din Bologna este de părere, și același lucru a fost susținut și de guvernul italian în ședință, că executarea nu ar trebui în orice caz refuzată, ci doar suspendată în temeiul articolului 23 alineatul (4) din Decizia‑cadru privind MEA, până la momentul în care copilul va atinge un nivel mai ridicat de maturitate. Consiliul a sugerat că riscul grav pentru copil ar putea fi interpretat în unele cazuri ca un motiv umanitar serios care ar justifica aplicarea articolului 23 alineatul (4) din Decizia‑cadru privind MEA.
80.
În ședință, Comisia nu a fost de acord și a adăugat că această dispoziție ar putea fi utilizată numai după ce decizia privind executarea este luată în mod efectiv.
81.
În afară de faptul că articolul 23 alineatul (4) din Decizia‑cadru privind MEA se referă în mod specific la persoana căutată, în opinia noastră, utilizarea acestuia într‑o cauză precum cea în discuție nu este posibilă. Însuși textul acestuia evocă motive umanitare serioase și dă exemplul unui pericol evident pentru sănătatea persoanei căutate (nu a unei terțe persoane).
82.
În Hotărârea E. D. L., Curtea a constatat că articolul 23 alineatul (4) din Decizia‑cadru privind MEA poate fi utilizat atunci când autoritatea judiciară de executare are motive serioase și concrete de a crede că „predarea persoanei căutate, grav bolnavă, ar expune‑o unui risc real de reducere semnificativă a speranței sale de viață sau de deteriorare rapidă, semnificativă și iremediabilă a stării sale de sănătate” (
51
).
83.
În opinia noastră, această abordare este într‑adevăr potrivită pentru o cerere referitoare la persoana căutată: chiar dacă nu ar exista niciun motiv pentru a refuza executarea MEA, suspendarea acesteia este necesară ca urmare a stării de sănătate a persoanei căutate.
84.
În scenariul din prezenta cauză, interesul superior al copilului este un considerent necesar pentru o altă persoană decât persoana căutată propriu‑zisă – și anume copiii acesteia. În cazul în care există pericolul ca transferul mamei lor să prezinte un pericol grav pentru copii (de exemplu pentru sănătatea sau dezvoltarea lor emoțională), acest lucru ar fi trebuit, în opinia noastră, să fie deja un considerent important înainte de a decide asupra predării.
85.
Chiar dacă privim dincolo de textul articolului 23 alineatul (4) din Decizia‑cadru privind MEA și ne imaginăm că ar putea fi posibilă aplicarea acestuia în cazul copiilor persoanei căutate, faptul de a aștepta până când copilul are o vârstă mai matură, astfel cum a sugerat guvernul italian, nu ar îndeplini standardul privind motivele umanitare, după cum a fost interpretat de Curte în Hotărârea E. D. L.
86.
În opinia noastră, acest lucru ar denatura scopul articolului 23 alineatul (4) din Decizia‑cadru privind MEA.
87.
Prin urmare, în prezenta cauză, utilizarea articolului 23 alineatul (4) din Decizia‑cadru privind MEA nu este utilă.
b) Articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru privind MEA
88.
Articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru privind MEA este o altă opțiune pe care autoritățile judiciare de executare ar putea să o folosească atunci când stabilesc că este în interesul superior al copilului ca atât mama, cât și copilul să rămână în statul membru de executare.
89.
Acesta prevede posibilitatea ca autoritatea judiciară de executare să nu execute un MEA care a fost emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate, în cazul în care persoana căutată rămâne în statul membru de executare, este resortisant sau rezident al acestuia, iar acest stat se angajează să execute această pedeapsă sau măsură de siguranță.
90.
Scopul principal al acestei dispoziții este de a permite autorității judiciare de executare să acorde o importanță deosebită posibilității de a crește șansele de reinserție socială ale persoanei căutate după executarea pedepsei la care a fost condamnată (
52
).
91.
Cu toate acestea, nu există niciun motiv pentru care această dispoziție nu ar trebui utilizată și în scopul protejării interesului superior al copilului, evitându‑se, în același timp, impunitatea. Utilizarea articolului 4 punctul 6 din Decizia‑cadru privind MEA ar putea fi cea mai bună opțiune în cazul în care, din orice motiv legat de copilul în cauză, ar fi în interesul superior al acestuia să nu părăsească statul membru de executare, dar ar fi important, în același timp, ca acesta să mențină contacte frecvente și o relație strânsă cu mama sa (de exemplu într‑o situație în care celălalt părinte sau familia extinsă locuiește în statul membru de executare).
92.
Potrivit instanței de trimitere, Italia a transpus în legislația sa articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru privind MEA prin impunerea unei condiții care necesită cel puțin cinci ani de ședere a persoanei căutate în Italia pentru a putea beneficia de această dispoziție.
93.
Curtea a considerat că termenii „rămâne” și „rezident” de la articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru privind MEA sunt concepte autonome de drept al Uniunii care nu pot fi definite de statele membre (
53
). Potrivit Curții, acești termeni „vizează situațiile în care persoana care face obiectul unui [MEA] fie și‑a stabilit reședința reală în statul membru de executare, fie, respectiv, ca urmare a unei șederi stabile de o anumită durată în acest stat membru, a stabilit cu acesta din urmă legături similare cu cele care rezultă din reședință” (
54
).
94.
Acest lucru impune instanței de trimitere obligația de a interpreta dreptul său național în conformitate cu interpretarea autonomă a acestor termeni realizată de Curte, care nu impune cerința de a rămâne pe teritoriul statului timp de cinci ani.
95.
Este adevărat că articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru privind MEA oferă autorității judiciare de executare o opțiune, necreând o obligație, de a executa pedeapsa privativă de libertate în statul membru de executare. Cu toate acestea, în ceea ce privește protejarea interesului superior al copilului, această opțiune poate deveni o obligație în cazul în care autoritatea judiciară de executare constată că este în interesul superior al copilului să nu părăsească statul membru de executare (
55
).
96.
În consecință, această dispoziție oferă, în opinia noastră, un alt instrument procedural cu ajutorul căruia autoritatea judiciară de executare poate atenua pericolul impunității și îl poate reconcilia cu interesul superior al copilului.
c) Articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru privind MEA
97.
Articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru privind MEA prevede că, atunci când un MEA este emis în scopul urmăririi penale a unei persoane care este resortisant sau rezident (
56
) al statului membru de executare, predarea poate fi supusă condiției ca persoana, după ce a fost audiată, să fie returnată în statul membru de executare pentru a executa acolo pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate care au fost pronunțate împotriva sa în statul membru emitent.
98.
Se poate spune că această dispoziție este reversul articolului 4 punctul 6 din Decizia‑cadru privind MEA: indiferent dacă MEA este emis pentru urmărirea penală (precum în cazul articolului 5 punctul 3) sau pentru executarea unei pedepse (articolul 4 punctul 6), rezidenții statului de executare pot beneficia de posibilitatea de a executa o pedeapsă în statul membru de reședință al acestora.
99.
Articolul 5 punctul 3 se referă la situațiile în care un MEA este emis în scopul urmăririi penale, ceea ce, fără îndoială, nu este cazul în speță. GN a fost condamnată în Belgia, iar MEA a fost emis în mod explicit în scopul executării unei pedepse privative de libertate
100.
Cu toate acestea, GN și Comisia au explicat în ședință că, întrucât GN a fost condamnată in absentia, există posibilitatea unei rejudecări în Belgia, ceea ce, în opinia acestora, ar face ca acest MEA să fie de asemenea unul în scopul urmăririi penale.
101.
Într‑un astfel de scenariu, articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru privind MEA ar permite autorității judiciare de executare să impună, ca o condiție pentru predarea persoanelor care sunt resortisanți sau rezidenți în statul membru de executare, ca persoana respectivă să fie ulterior returnată pentru a executa pedeapsa sau măsura de siguranță privativă de libertate în acest stat membru.
102.
În primul rând, situația de fapt din cauză pune la îndoială calitatea lui GN de rezidentă în Italia. Totuși, această apreciere ține de competența instanței de trimitere.
103.
În al doilea rând, prima teză a articolului 5 din Decizia‑cadru privind MEA prevede că autoritatea de executare poate face uz de această opțiune. Astfel, articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru privind MEA reprezintă o altă opțiune pe care autoritățile judiciare de executare o pot utiliza atunci când stabilesc că este în interesul superior al copilului ca atât mama, cât și copilul să rămână în statul membru de executare.
104.
Cu toate acestea, având în vedere că MEA împotriva lui GN este emis în mod explicit în scopul executării unei pedepse privative de libertate, considerăm că această dispoziție nu poate fi utilizată în prezenta cauză.
IV. Concluzie
105.
Având în vedere considerațiile menționate anterior, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Corte suprema di cassazione (Curtea Supremă de Casație, Italia) după cum urmează:
1)
Articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre nu se opune, în principiu, refuzului de a executa un MEA emis împotriva unei mame a unor copii mici atunci când acest lucru este în interesul superior al copilului.
2)
Un astfel de refuz este posibil numai în cazul în care, după determinarea situației concrete a copilului și după utilizarea mecanismului de comunicare prevăzut la articolul 15 alineatul (2) din Decizia‑cadru privind MEA, autoritatea de executare nu dispune de suficiente informații care să îi permită să fie absolut sigură că executarea MEA nu ar fi contrară interesului superior al copilului.
3)
Suspendarea temporară a predării în temeiul articolului 23 alineatul (4) din Decizia‑cadru privind MEA nu este posibilă pentru o altă persoană decât persoana căutată și în afara unor motive serioase de ordin umanitar, în cazul în care viața sau sănătatea persoanei căutate sunt puse în mod evident în pericol.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 de modificare a Deciziilor‑cadru 2002/584/JAI, 2005/214/JAI, 2006/783/JAI, 2008/909/JAI și 2008/947/JAI, de consolidare a drepturilor procedurale ale persoanelor și de încurajare a aplicării principiului recunoașterii reciproce cu privire la deciziile pronunțate în absența persoanei în cauză de la proces (JO 2009, L 81, p. 24) (denumită în continuare „Decizia‑cadru privind MEA”).
(
3
)	Adoptată de Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite la 20 noiembrie 1989 (United Nations Treaty Series, vol. 1577, p. 3).
(
4
)	Curtea de Justiție a introdus posibilitatea de a refuza executarea unui MEA în afara situațiilor prevăzute la articolele 3, 4 și 4a din Decizia‑cadru privind MEA în Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
5
)	Chiar și înainte de Hotărârea Aranyosi și Căldăraru, instanțele naționale erau preocupate de faptul că, prin executarea unor MEA, ar risca să încalce drepturile fundamentale ale persoanei căutate, astfel cum sunt protejate în temeiul CEDO, și, prin urmare, au adresat în mod repetat întrebări preliminare Curții. Totuși, în aceste cauze anterioare, Curtea nu a considerat necesar să stabilească posibilități suplimentare pentru a refuza predarea. A se vedea de exemplu Hotărârea din 3 mai 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261), Hotărârea din 26 februarie 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107), și Hotărârea din 30 mai 2013, F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358).
(
6
)	Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctele 93 și 94).
(
7
)	Se cuvine o notă privind nomenclatura: expresia „test cu două etape” a fost utilizată în Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Gavanozov (C‑852/19, EU:C:2021:346, nota de subsol 42). De asemenea, a fost denumită „examinare în două etape” de către Curtea de Justiție în Hotărârea din 17 decembrie 2020, Openbaar Ministerie (Independența autorității judiciare emitente) (C‑354/20 PPU și C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, punctul 53), în Hotărârea din 22 februarie 2022, Openbaar Ministerie (Instanță judecătorească constituită prin lege în statul membru emitent) (C‑562/21 PPU și C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, punctele 52, 54, 55, 62 și 66), și în Hotărârea din 31 ianuarie 2023, Puig Gordi și alții (C‑158/21, EU:C:2023:57, punctele 98 și 101). Aceeași expresie a fost utilizată și în Concluziile avocatului general Rantos prezentate în cauzele conexate Openbaar Ministerie (Instanță judecătorească constituită prin lege în statul membru emitent) (C‑562/21 PPU și C‑563/21 PPU, EU:C:2021:1019, punctele 37, 38, 42 și nota de subsol 41), în Concluziile avocatului general Richard de la Tour prezentate în cauza Puig Gordi și alții (C‑158/21, EU:C:2022:573, punctele 7, 88 90, 92, 93, 97, 106, 108 și nota de subsol 57), și în Concluziile avocatului general Emiliou prezentate în cauza M.D. (C‑819/21, EU:C:2023:386, punctele 3, 23, 26, 32, 33, 51, 67, 70 și 88, precum și dispozitivul). În sfârșit, a fost denumită de asemenea „examinare în două etape” în Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza E. D. L. (Motiv de refuz întemeiat pe boală) (C‑699/21, EU:C:2022:955, punctele 35 și 39).
(
8
)	În această privință, a se vedea Hotărârea din 25 iulie 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Condițiile de detenție din Ungaria) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, punctul 62), Hotărârea din 19 septembrie 2018, RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, punctul 42), și Hotărârea din 15 octombrie 2019, Dorobanțu (C‑128/18, EU:C:2019:857, punctele 52 și 55).
(
9
)	Hotărârea din 25 iulie 2018, Minister for Justice and Equality (Deficiențele sistemului judiciar) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punctele 61 și 68).
(
10
)	Hotărârea din 17 decembrie 2020, Openbaar Ministerie (Independența autorității judiciare emitente) (C‑354/20 PPU și C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, punctul 52), Hotărârea din 22 februarie 2022, Openbaar Ministerie (Instanță judecătorească constituită prin lege în statul membru emitent) (C‑562/21 PPU și C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, punctele 50-53), și Hotărârea din 31 ianuarie 2023, Puig Gordi și alții (C‑158/21, EU:C:2023:57, punctele 97-98).
(
11
)	Într‑o cauză recentă, Curtea a fost solicitată să se pronunțe cu privire la posibilitatea de a refuza predarea din cauza unei posibile încălcări a integrității persoanei și a dreptului la sănătate (articolele 3 și 35 din cartă). Cu toate acestea, cauza respectivă privea o situație diferită, una în care acest drept nu era pus în pericol de deficiențe sistemice sau generalizate în statul emitent în ceea ce privește dreptul la sănătate al persoanelor aflate în detenție, ci mai degrabă de posibilitatea ca predarea în sine să agraveze în mod serios starea de sănătate a persoanei căutate. Într‑un astfel de context, Curtea nu a considerat necesar să interpreteze articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru privind MEA în lumina articolelor 3 și 35 din cartă. A se vedea Hotărârea din 18 aprilie 2023, E. D. L. (Motiv de refuz întemeiat pe boală) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punctul 54).
(
12
)	La aceeași concluzie se poate ajunge și urmând abordarea avocatului general Campos Sánchez‑Bordona, care a constatat că, deși articolul 3 din cartă (dreptul la integritate al persoanei) ar fi putut fi angajat în ceea ce privește persoana căutată, refuzul predării ar fi fost justificat numai în temeiul testului cu două etape. A se vedea Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza E. D. L. (Motiv de refuz întemeiat pe boală) (C‑699/21, EU:C:2022:955, punctele 58 și 59).
(
13
)	Pentru o confirmare a acestui principiu, a se vedea Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza Presidente del Consiglio dei Ministri și alții (MEA emis împotriva unui resortisant al unei țări terțe) (C‑700/21, EU:C:2022:995, punctele 55 și 56) (în care acesta consideră că dreptul la viață de familie nu este susceptibil să prevaleze asupra executării unei pedepse privative de libertate). Prevenirea tulburării ordinii publice sau a criminalității este, de altfel, enumerată ca fiind unul dintre posibilele interese publice care pot justifica o ingerință în dreptul la viață de familie, astfel cum este prevăzut la articolul 8 alineatul (2) din Convenția Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „CEDO”). Curtea Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”) a statuat, de exemplu, în Hotărârea Curții EDO din 23 octombrie 2014, Vintman împotriva Ucrainei (CE:ECHR:2014:1023JUD002840305, § 78), că separarea unui deținut de familia sa este o consecință inevitabilă a încarcerării acestuia. În schimb, a fost constatată o încălcare a articolului 8 din CEDO în situația în care deținuții au fost trimiși într‑o colonie penală la mii de kilometri de familiile lor. A se vedea Hotărârea Curții EDO din 25 iulie 2013, Khodorkovskiy și Lebedev împotriva Rusiei (CE:ECHR:2013:0725JUD001108206, § 850).
(
14
)	A se vedea articolul 52 alineatul (1) din cartă. A se vedea de asemenea de exemplu Hotărârea Curții EDO din 27 septembrie 2022, Otite împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2022:0927JUD001833919, § 39) (în care aceasta a constatat că, atunci când evaluează dacă o ingerință într‑un drept protejat de articolul 8 din CEDO este necesară într‑o societate democratică și proporțională cu scopul legitim urmărit, statele contractante se bucură de o anumită marjă de apreciere).
(
15
)	Formula standard pe care Curtea o utilizează în toate hotărârile sale în care interpretează mecanismul MEA este următoarea: „principiul încrederii reciproce impune, îndeosebi în ceea ce privește spațiul de libertate, securitate și justiție, fiecăruia dintre aceste state să considere, mai puțin în situații excepționale, că toate celelalte state membre respectă dreptul Uniunii și în special drepturile fundamentale recunoscute de acest drept”. A se vedea de exemplu Hotărârea din 25 iulie 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Condițiile de detenție din Ungaria) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, punctul 49), Hotărârea din 25 iulie 2018, Minister for Justice and Equality (Deficiențele sistemului judiciar) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punctul 36), Hotărârea din 15 octombrie 2019, Dorobanțu (C‑128/18, EU:C:2019:857, punctul 46), Hotărârea din 22 februarie 2022, Openbaar Ministerie (Instanță judecătorească constituită prin lege în statul membru emitent) (C‑562/21 PPU și C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, punctul 40), Hotărârea din 31 ianuarie 2023, Puig Gordi și alții (C‑158/21, EU:C:2023:57, punctul 93), și Hotărârea din 18 aprilie 2023, E. D. L. (Motiv de refuz întemeiat pe boală) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punctul 30).
(
16
)	Aceste informații pot fi aduse la cunoștința instanței de către persoana care se opune predării sau pot fi informații pe care instanța le deține deja, de exemplu, astfel cum au fost stabilite de alte organisme. În cauzele conexate Aranyosi și Căldăraru, de exemplu, autoritatea de executare avea suspiciuni cu privire la condițiile din închisorile din Ungaria și România pe baza unor constatări anterioare ale CEDO și a unui raport emis de Comitetul european pentru prevenirea torturii și a tratamentelor sau pedepselor inumane sau degradante. A se vedea Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctele 43, 44 și 59-61).
(
17
)	A se vedea de exemplu Decizia‑cadru 2008/947/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești și al deciziilor de probațiune în vederea supravegherii măsurilor de probațiune și a sancțiunilor alternative (JO 2008, L 337, p. 102); Directiva 2014/41/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 aprilie 2014 privind ordinul european de anchetă în materie penală (JO 2014, L 130, p. 1).
(
18
)	Hotărârea din 13 ianuarie 2021, MM (C‑414/20 PPU, EU:C:2021:4, punctul 61).
(
19
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 17 decembrie 2020, Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C‑416/20 PPU, EU:C:2020:1042, punctul 55) (în care Curtea a statuat că, după predare, persoana în cauză se poate prevala în fața instanțelor din statul membru emitent de orice potențială încălcare a dreptului Uniunii; în cauza respectivă, încălcarea drepturilor procedurale ale persoanei în cadrul procedurii penale). Am făcut aceeași observație anterior în Concluziile noastre prezentate în cauzele conexate Minister for Justice and Equality (Ridicarea suspendării) (C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2022:848, punctele 117 și 135).
(
20
)	Este interesant de observat, astfel cum s‑a reamintit Curții de către Consiliu în ședință, că domnul Aranyosi era de asemenea tatăl unui copil minor. Cu toate acestea, predarea sa nu a fost niciodată pusă sub semnul întrebării pe baza unei posibile încălcări a dreptului său la viață de familie, ci numai pe baza unei posibile încălcări a interdicției tratamentelor inumane și degradante.
(
21
)	Hotărârea din 26 martie 2019, SM (Copil plasat sub kafalah algeriană) (C‑129/18, EU:C:2019:248, punctul 67).
(
22
)	Potrivit Explicațiilor cu privire la Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (JO 2007, C 303, p. 17), articolul 24 din cartă se bazează pe Convenția de la New York privind drepturile copilului, semnată la 20 noiembrie 1989 și ratificată de toate statele membre, în special pe articolele 3, 9, 12 și 13 din aceasta. În consecință, această convenție este relevantă pentru interpretarea articolului 24 din cartă. În acest sens, a se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2021, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, punctul 63). Drepturile copilului sunt menționate de asemenea la articolul 3 alineatul (3) TUE ca fiind unul dintre obiectivele pe care Uniunea Europeană le promovează.
(
23
)	Hotărârea din 11 martie 2021, État belge (Returnarea părintelui unui minor) (C‑112/20, EU:C:2021:197, punctele 36 și 38).
(
24
)	Cu excepția cazului în care ei înșiși sunt supuși predării, ceea ce este posibil odată ce au împlinit vârsta răspunderii penale. Aceasta a fost situația în Hotărârea din 23 ianuarie 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27).
(
25
)	Toți participanții la această procedură, cu excepția guvernului maghiar și a Consiliului, au considerat de asemenea că prima întrebare a instanței de trimitere ar trebui să primească un răspuns care se abate oarecum de la testul cu două etape.
(
26
)	Smyth, C., „The best interests of the child in the expulsion and first‑entry jurisprudence of the European Court of Human Rights: How principled is the Court’s use of the principle?”, European Journal of Migration and Law, vol. 17(1), 2015, p. 70, la p. 71.
(
27
)	Goldner‑Lang, I., „Chapter 31: The child’s best interests as a gap filler and expander of EU law in internal situations” în Ziegler, K. S., Neuvonen, P. J., Moreno‑Lax, V. (editori), Research Handbook on General Principles in EU Law. Constructing Legal Orders in Europe, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022.
(
28
)	Klaassen, M., și Rodrigues, P., „The best interests of the child in EU family reunification law: A plea for more guidance on the role of Article 24(2) of the Charter”, European Journal of Migration and Law, vol. 19(2), 2017, p. 191.
(
29
)	Hotărârea din 23 ianuarie 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27).
(
30
)	Directiva (UE) 2016/800 a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2016 privind garanțiile procedurale pentru copiii care sunt persoane suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale (JO 2016, L 132, p. 1).
(
31
)	În special, articolul 17 din această directivă prevede că mai multe drepturi recunoscute copiilor care sunt persoane suspectate sau urmărite în cadrul procedurilor penale naționale trebuie să se aplice, mutatis mutandis, și copiilor care fac obiectul unui MEA, încă de la arestarea lor în statul membru de executare. Hotărârea din 23 ianuarie 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punctul 36).
(
32
)	Hotărârea din 23 ianuarie 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punctul 38). Ar trebui adăugat că pragul răspunderii penale este, în orice caz, un motiv de neexecutare obligatorie a unui MEA în temeiul articolului 3 punctul 3 din Decizia‑cadru privind MEA.
(
33
)	Hotărârea din 14 ianuarie 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Returnarea unui minor neînsoțit) (C‑441/19, EU:C:2021:9, punctul 46).
(
34
)	Hotărârea din 11 martie 2021, État belge (Returnarea părintelui unui minor) (C‑112/20, EU:C:2021:197, punctul 27), Hotărârea din 10 mai 2017, Chavez‑Vilchez și alții (C‑133/15, EU:C:2017:354, punctele 70 și 71).
(
35
)	Hotărârea din 16 iulie 2020, État belge (Reîntregirea familiei – Copil minor) (C‑133/19, C‑136/19 și C‑137/19, EU:C:2020:577, punctul 34). A se vedea de asemenea Hotărârea din 6 decembrie 2012, O și alții (C‑356/11 și C‑357/11, EU:C:2012:776, punctul 76).
(
36
)	Hotărârea din 26 martie 2019, SM (Copil plasat sub kafalah algeriană) (C‑129/18, EU:C:2019:248, punctul 69).
(
37
)	Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Chavez‑Vilchez și alții (C‑133/15, EU:C:2016:659, punctul 101).
(
38
)	Hotărârea din 10 mai 2017, Chavez‑Vilchez și alții (C‑133/15, EU:C:2017:354, punctul 70).
(
39
)	Acesta este un argument suplimentar pentru care testul cu două etape nu poate fi aplicat. Acesta este inadecvat în măsura în care prima etapă ar omite evaluarea concretă a interesului superior al copilului, concentrându‑se în schimb pe deficiențele sistemice sau generalizate din statul membru emitent. În cazul în care se constată că nu există astfel de deficiențe, ceea ce este evident în cazul de față, autoritatea judiciară de executare nu ar fi deloc în măsură să evalueze situația concretă a copilului. Tocmai această evaluare este esențială pentru determinarea interesului superior al copilului.
(
40
)	După cum a remarcat Cardona Llorens, interesul superior al copilului este un concept nedeterminat, dar nu unul discreționar: „pentru aceeași decizie, evaluarea și determinarea interesului superior al unui număr de cinci copii diferiți ar trebui să ne determine să facem cinci determinări diferite (având în vedere că nu există doi copii care să fie la fel în aceleași împrejurări și în aceeași situație). Dar evaluarea și determinarea interesului superior al unui singur copil făcute de cinci adulți în mod individual în cadrul adoptării unei decizii ar trebui să ajungă la același rezultat”. A se vedea Cardona Llorens, J., „Presentation of General Comment No. 14: strengths and limitations, points of consensus and dissent emerging in its drafting” în The best interests of the child – A dialogue between theory and practice (Council of Europe 2016), p. 12. Disponibil la adresa electronică <https://rm.coe.int/1680657e56>.
(
41
)	Pentru o discuție cu privire la această chestiune, a se vedea Lonardo, L., „The best interests of the child in the case‑law of the Court of Justice of the European Union”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, vol. 29(5), 2022, p. 596, la p. 598. Pentru o discuție privind interesul superior al copilului ca „principiu de salvgardare”, în raport cu care ar trebui interpretate alte instrumente ale dreptului Uniunii, a se vedea Frasca, E. și Carlier, J. Y., „The best interests of the child in ECJ asylum and migration case‑law: Towards a safeguard principle for the genuine enjoyment of the substance of children’s rights?”, Common Market Law Review, vol. 60, 2023, p. 345.
(
42
)	În ședință, Comisia a adoptat de asemenea această poziție.
(
43
)	Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 21). În contextul articolului 24 din cartă, a se vedea Hotărârea din 6 iunie 2013, MA și alții (C‑648/11, EU:C:2013:367, punctul 59).
(
44
)	Atât guvernul italian, cât și Comisia au subliniat în ședință că acest lucru ar putea implica de asemenea includerea serviciilor sociale din statul membru de executare sau o comunicare cu cele din statul membru emitent.
(
45
)	Autoritatea judiciară de executare trebuie să adune orice alte informații relevante, cum ar fi existența altor relații de familie ale copilului, în special cu celălalt părinte, și poate include implicarea serviciilor sociale sau a altor instituții relevante care sunt în posesia informațiilor referitoare la un anumit copil.
(
46
)	În speță, din situația de fapt a cauzei reiese că autoritatea judiciară emitentă nici măcar nu avea cunoștință de faptul că GN avea un copil în momentul în care a emis MEA.
(
47
)	De exemplu, în Hotărârea din 22 februarie 2022, Openbaar Ministerie (Instanță judecătorească constituită prin lege în statul membru emitent) (C‑562/21 PPU și C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, punctul 48), în Hotărârea din 31 ianuarie 2023, Puig Gordi și alții (C‑158/21, EU:C:2023:57, punctul 131), și în Hotărârea din 18 aprilie 2023, E. D. L. (Motiv de refuz întemeiat pe boală) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punctul 46).
(
48
)	Hotărârea din 18 aprilie 2023, E. D. L. (Motiv de refuz întemeiat pe boală) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punctul 46).
(
49
)	La fel cum au procedat și procurorul general de pe lângă Curtea de Apel din Bologna, precum și guvernele italian și neerlandez.
(
50
)	A se vedea în special articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (JO 2008, L 327, p. 27) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2008/909/JAI”). A se vedea de asemenea Hotărârea din 31 ianuarie 2023, Puig Gordi și alții (C‑158/21, EU:C:2023:57, punctul 141).
(
51
)	Hotărârea din 18 aprilie 2023, E. D. L. (Motiv de refuz întemeiat pe boală) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punctul 42).
(
52
)	Hotărârea din 29 iunie 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, punctul 21), și Hotărârea din 5 septembrie 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, punctul 32).
(
53
)	Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, punctele 41 și 43). În această hotărâre, Curtea a împiedicat statele membre să dea acestor termeni un înțeles mai larg decât cel prevăzut de dreptul Uniunii.
(
54
)	Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, punctul 46).
(
55
)	Trebuie adăugat faptul că această opțiune este de asemenea disponibilă pentru statele membre în temeiul Deciziei‑cadru 2008/909/JAI.
(
56
)	De remarcat că, spre deosebire de articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru privind MEA, această dispoziție nu include persoanele care rămân în statul membru de executare.