62021CC0640
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 26 ianuarie 2023 (
1
)
Cauza C‑640/21
SC Zes Zollner Electronic SRL
împotriva
Direcției Regionale Vamale Cluj – Biroul Vamal de Frontieră Aeroport Cluj‑Napoca
(cerere de decizie preliminară formulată de Tribunalul Cluj, România)
„Trimitere preliminară – Uniunea vamală – Regulamentul (UE) nr. 952/2013 – Declarație vamală eronată – Eroare calificată de autoritatea vamală drept «contravenție» – Posibilitatea corectării erorii de către declarant pentru evitarea sancțiunii”
I. Introducere
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară are ca obiect interpretarea articolelor 173 și 174 din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 (
2
).
2.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între SC Zes Zollner Electronic SRL (denumită în continuare „ZZE”), o întreprindere română, pe de o parte, și Direcția Regională Vamală Cluj – Biroul Vamal de Frontieră Aeroport Cluj‑Napoca (România), pe de altă parte, cu privire la decizia acesteia din urmă de a aplica întreprinderii ZZE o amendă pentru sustragerea de la controlul vamal a 5000 de bucăți de circuite integrate electronice, precum și de a o obliga la plata unei sume egale cu valoarea în vamă a mărfurilor respective, la care se adaugă taxele de import și alte taxe datorate.
3.
Mai precis, ZZE a lansat la o societate elvețiană două comenzi pentru o cantitate totală de 10000 de circuite integrate electronice. Societatea menționată a întocmit în acest scop, în aceeași zi, două facturi distincte, fiecare pentru o cantitate de 5000 de bucăți și o sumă de 4950 de euro.
4.
La primirea coletului la sediul său, ZZE a constatat că acesta conținea o cantitate de 10000 de circuite electronice integrate, în condițiile în care doar mărfurile aferente uneia dintre cele două facturi, și anume 5000 de circuite electronice integrate, au fost declarate la Biroul Vamal de Frontieră Aeroport Cluj‑Napoca.
5.
Prin urmare, ZZE a depus la biroul menționat o cerere pentru remedierea neregulii constatate prin emiterea de către autoritățile vamale a unei decizii de regularizare a situației și de calculare a obligațiilor vamale aferente.
6.
Acesta este contextul în care Curtea este invitată să se pronunțe asupra aspectului dacă o declarație vamală poate fi modificată în vederea includerii unei diferențe cantitative de mărfuri în plus chiar dacă autoritățile vamale au acordat deja liberul de vamă mărfurilor în cauză. În acest scop, va fi necesar să se clarifice ce se înțelege prin noțiunea de „alte mărfuri” decât cele care au făcut inițial obiectul declarației vamale în sensul articolului 173 alineatul (1) din Codul vamal al Uniunii.
7.
Curtea este de asemenea invitată să se pronunțe cu privire la aspectul dacă, în cazul în care o astfel de modificare nu ar fi permisă, s‑ar putea solicita invalidarea declarației vamale în temeiul articolului 174 din Codul vamal al Uniunii chiar dacă autoritățile vamale au acordat deja liberul de vamă pentru mărfurile în cauză.
8.
În prezentele concluzii, la finalul analizei noastre, vom propune Curții să statueze că articolul 173 din Codul vamal al Uniunii trebuie interpretat în sensul că, pe de o parte, nu intră în sfera noțiunii de „alte mărfuri” decât cele care fac obiectul declarației vamale inițiale, în sensul dispoziției menționate, o cantitate în plus din aceleași mărfuri, din moment ce se poate dovedi că aceste din urmă mărfuri sunt identice cu cele dintâi, întrucât ele se încadrează la aceeași subpoziție tarifară și ar fi putut face obiectul aceleiași declarații dacă nu s‑ar fi săvârșit o eroare materială, și că, pe de altă parte, el nu se opune modificării unei declarații vamale după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri pentru a se include o diferență cantitativă de mărfuri în plus față de mărfurile declarate inițial, în măsura în care cererea de modificare este însoțită de informații care permit să se stabilească o legătură între această diferență cantitativă în plus și documentele de import, iar orice suspiciune de fraudă este înlăturată.
9.
Totodată, vom propune Curții să constate că articolul 174 din Codul vamal al Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu permite ca, atunci când o diferență cantitativă de mărfuri în plus nu a fost înscrisă în declarația vamală inițială, autoritățile vamale competente să invalideze declarația respectivă după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
10.
Potrivit considerentelor 15 și 23 din Codul vamal al Uniunii:
„(15)
Pentru facilitarea comerțului legitim și lupta împotriva fraudei, sunt necesare regimuri și proceduri vamale simple, rapide și uniformizate […].
[…]
(23)
[…] Este necesar să se asigure un nivel adecvat de sancțiuni eficace, cu efect de descurajare și proporționale în întreaga piață internă.”
11.
Articolul 5 din acest cod, intitulat „Definiții”, prevede la punctele 16 și 26:
„În sensul [acestui] cod, se aplică următoarele definiții:
[…]
16.
«regim vamal» înseamnă unul dintre regimurile următoare sub care pot fi plasate mărfurile în conformitate cu codul:
(a)
punerea în liberă circulație;
(b)
regimuri speciale;
(c)
export;
[…]
26.
«acordarea liberului de vamă» înseamnă actul prin care autoritățile vamale pun mărfurile la dispoziție în scopul prevăzut de regimul vamal sub care acestea au fost plasate.”
12.
Articolul 15 din Codul vamal al Uniunii, intitulat „Furnizarea de informații autorităților vamale”, prevede la alineatul (2):
„La depunerea unei declarații vamale, […] persoana în cauză răspunde în ansamblu de:
(a)
corectitudinea și caracterul complet al informațiilor furnizate în această declarație, notificare sau cerere;
(b)
autenticitatea, corectitudinea și valabilitatea oricărui document justificativ al declarației, al notificării sau al cererii;
(c)
dacă este cazul, respectarea tuturor obligațiilor referitoare la plasarea mărfurilor respective sub regimul vamal în cauză sau la executarea operațiunilor autorizate.
[…]
În cazul în care depunerea declarației sau a notificării, prezentarea cererii sau furnizarea informațiilor se realizează de către un reprezentant vamal al persoanei în cauză, în conformitate cu articolul 18, reprezentantul vamal se află și el sub incidența obligațiilor prevăzute la primul paragraf de la prezentul alineat.”
13.
Articolul 42 din acest cod, intitulat „Aplicarea sancțiunilor”, prevede la alineatul (1):
„Fiecare stat membru prevede sancțiuni în caz de încălcare a legislației vamale. Aceste sancțiuni sunt efective, proporționale și cu efect de descurajare.”
14.
În conformitate cu articolul 173 din codul respectiv, intitulat „Modificarea unei declarații vamale”:
„(1)   Declarantului i se permite, în baza unei cereri, să modifice una sau mai multe date din declarația vamală după acceptarea acesteia de către autoritățile vamale. Modificarea nu poate să facă declarația vamală aplicabilă altor mărfuri decât celor care au făcut inițial obiectul acesteia.
(2)   O astfel de modificare nu poate fi permisă în cazul în care cererea este depusă după ce autoritățile vamale:
(a)
fie au informat declarantul de intenția lor de a proceda la verificarea mărfurilor;
(b)
fie au stabilit că datele din declarația vamală sunt incorecte;
(c)
fie au acordat mărfurilor liberul de vamă.
(3)   La solicitarea declarantului, în termen de trei ani de la data acceptării declarației vamale, modificarea declarației vamale poate fi permisă după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri pentru ca declarantul să își respecte obligațiile referitoare la plasarea mărfurilor sub regimul vamal în cauză.”
15.
Articolul 174 din același cod, intitulat „Invalidarea unei declarații vamale”, are următorul cuprins:
„(1)   În baza unei cereri depuse de declarant, autoritățile vamale invalidează o declarație vamală deja acceptată în oricare dintre următoarele cazuri:
(a)
în cazul în care acestea sunt asigurate că mărfurile sunt plasate imediat sub un alt regim vamal;
(b)
în cazul în care acestea sunt asigurate că, în urma unor circumstanțe speciale, plasarea mărfurilor sub regimul vamal pentru care au fost declarate nu se mai justifică.
Cu toate acestea, în cazul în care autoritățile vamale au informat declarantul de intenția lor de a proceda la verificarea mărfurilor, cererea de invalidare a declarației vamale nu poate fi acceptată înainte ca această verificare să aibă loc.
(2)   Declarația vamală nu poate fi invalidată după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, cu excepția cazului în care există dispoziții contrare în acest sens.”
16.
Articolul 175 din Codul vamal al Uniunii prevede:
„Comisia [Europeană] este împuternicită să adopte acte delegate în conformitate cu articolul 284 pentru a determina cazurile în care declarația vamală este invalidată ulterior acordării liberului de vamă pentru mărfuri, astfel cum se prevede la articolul 174 alineatul (2).”
17.
Potrivit articolului 176 din acest cod:
„Comisia stabilește, prin intermediul actelor de punere în aplicare, normele de procedură:
[…]
(c)
pentru modificarea unei declarații vamale după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, în conformitate cu articolul 173 alineatul (3).
[…]”
18.
În conformitate cu articolul 194 din codul menționat, intitulat „Acordarea liberului de vamă pentru mărfuri”:
„(1)   În cazul în care condițiile de plasare a mărfurilor sub regimul în cauză sunt întrunite și cu condiția ca eventualele restricții să fie aplicate și ca mărfurile să nu facă obiectul unor măsuri de prohibiție, autoritățile vamale acordă liberul de vamă acestor mărfuri în momentul în care datele din declarația vamală au fost verificate sau au fost acceptate fără verificare.
[…]
(2)   Liberul de vamă se acordă în același timp pentru toate mărfurile care fac obiectul aceleiași declarații.
În sensul primului paragraf, în cazul în care o declarație vamală acoperă mărfuri care se încadrează la mai multe articole, datele referitoare la mărfurile încadrate la fiecare articol sunt considerate a fi declarații vamale separate.”
B.
Dreptul român
1. Legea nr. 86/2006 privind Codul vamal al României
19.
În conformitate cu articolul 68 din Legea nr. 86/2006 privind Codul vamal al României (
3
) din 10 aprilie 2006, mărfurile pot, cu acordul autorității vamale, să fie examinate sau să se preleveze mostre din acestea, la cerere, în scopul acordării unei destinații vamale.
20.
Potrivit articolului 100 din această lege:
„(1)   Autoritatea vamală are dreptul ca, din oficiu sau la solicitarea declarantului, într‑o perioadă de 5 ani de la acordarea liberului de vamă, să modifice declarația vamală.
(2)   În cadrul termenului prevăzut la alineatul (1), autoritatea vamală verifică orice documente, registre și evidențe referitoare la mărfurile vămuite sau la operațiunile comerciale ulterioare în legătură cu aceste mărfuri. Controlul se poate face la sediul declarantului, al oricărei alte persoane interesate, direct sau indirect, din punct de vedere profesional în operațiunile menționate sau al oricărei alte persoane care se află în posesia acestor acte sau deține informații în legătură cu acestea. De asemenea, poate fi făcut și controlul fizic al mărfurilor, dacă acestea mai există.
(3)   Când, după reverificarea declarației sau după controlul ulterior, rezultă că dispozițiile ce reglementează regimul vamal respectiv au fost aplicate pe baza unor informații inexacte sau incomplete, autoritatea vamală ia măsuri pentru regularizarea situației, ținând seama de noile elemente de care dispune.
(4)   Autoritatea vamală stabilește modelul documentului necesar pentru regularizarea situației, precum și instrucțiunile de completare a acestuia.
(5)   În cazul în care se constată că a luat naștere o datorie vamală sau au fost sume plătite în plus, autoritatea vamală ia măsuri pentru încasarea diferențelor în minus sau rambursarea sumelor plătite în plus, cu respectarea dispozițiilor legale.
(6)   În cadrul controlului ulterior al declarațiilor, autoritatea vamală stabilește potrivit alineatului (3) și diferențele în plus sau în minus privind alte taxe și impozite datorate statului în cadrul operațiunilor vamale, luând măsuri pentru încasarea diferențelor în minus constatate. Diferențele în plus privind aceste taxe și impozite se restituie potrivit normelor legale care le reglementează.
(7)   Când încălcarea reglementărilor vamale constituie, după caz, contravenție sau infracțiune, autoritatea vamală este obligată să aplice sancțiunile contravenționale sau să sesizeze organele de urmărire penală.
(8)   Declarația vamală acceptată și înregistrată, precum și documentul prevăzut la alineatul (4) constituie titlu de creanță.”
2. Regulamentul de aplicare a Codului vamal al României
21.
În conformitate cu articolul 653 litera a) din Regulamentul de aplicare a Codului vamal al României, aprobat prin Hotărârea Guvernului nr. 707/2006 (
4
), din 7 iunie 2006, sustragerea de la controlul vamal a oricăror bunuri sau mărfuri care ar trebui plasate sub un regim vamal constituie contravenție și se sancționează cu amendă de la 3000 la 8000 de lei (de la aproximativ 635 de euro la aproximativ 1693 de euro) (
5
). De asemenea, în acest caz bunurile se confiscă.
22.
Articolul 654 din regulamentul respectiv prevede că, în cazul contravențiilor prevăzute la articolul 653 litera a), atunci când mărfurile nu mai pot fi identificate, contravenientul este obligat la plata unei sume egale cu valoarea în vamă a acestora, la care se adaugă drepturile de import și alte drepturi legal datorate reprezentând impozite și taxe ce se stabilesc la punerea în liberă circulație a mărfurilor, această măsură având același efect juridic ca și confiscarea mărfurilor în ceea ce privește stingerea datoriei vamale.
III. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
23.
ZZE a lansat două comenzi, pentru o cantitate totală de 10000 de circuite integrate electronice, la partenerul său elvețian, societatea EM Microelectronic Marin SA. Aceasta din urmă a întocmit în acest scop două facturi distincte, și anume, pe de o parte, factura nr. VFE19‑03168 din 2 iulie 2019, pentru o cantitate de 5000 de bucăți și o valoare de 4950 de euro, și, pe de altă parte, factura nr. VFE19‑03169 din 2 iulie 2019, tot pentru o cantitate de 5000 de bucăți și o valoare de 4950 de euro.
24.
La 4 iulie 2019, ZZE a primit avizarea la import aferentă documentului de transport aerian nr. 1Z3022056899895681, pentru un colet cu o greutate de 2,7 kg și o valoare de 4950 de euro. Pe baza documentului respectiv, numai mărfurile aferente facturii nr. VFE19‑03169, inclusiv cheltuielile de transport, au fost declarate la Biroul Vamal de Frontieră Aeroport Cluj‑Napoca.
25.
La primirea coletului, ZZE a constatat că acesta conținea o cantitate dublă față de cea menționată pe factura nr. VFE19‑03169 și că furnizorul emisese în aceeași zi factura nr. VFE19‑03168, care nu a fost luată în considerare în declarația depusă la autoritățile vamale.
26.
Așadar, la 9 iulie 2019, ZZE a depus la Biroul Vamal de Frontieră Aeroport Cluj‑Napoca o cerere prin care a solicitat remedierea neregulii constatate prin emiterea de către autoritățile vamale a unei decizii de regularizare a situației și de calculare a obligațiilor vamale aferente.
27.
La 2 septembrie 2019, autoritățile vamale competente au emis un proces‑verbal prin care au constatat sustragerea cu intenție de la controlul vamal a bunurilor aferente facturii nr. VFE19‑03168 imputată societății ZZE. Prin urmare, ele au aplicat acesteia din urmă o amendă în cuantum de 3000 RON (aproximativ 635 de euro) (
6
), precum și o sancțiune complementară în valoare de 27839 RON (aproximativ 5893 de euro) (
7
), în temeiul articolului 654 din Regulamentul de aplicare a Codului vamal al României, pentru săvârșirea contravenției prevăzute de articolul 653 litera a) din regulamentul menționat.
28.
ZZE a contestat acest proces‑verbal în fața instanțelor române.
29.
În primă instanță, Judecătoria Cluj‑Napoca a respins acțiunea introdusă de ZZE. Această instanță a considerat că procesul‑verbal contestat a fost emis cu respectarea dispozițiilor legale incidente din punct de vedere formal și că, pe fond, ZZE nu a contestat faptele constatate prin actul respectiv, care beneficiază de o prezumție de validitate și de temeinicie. Potrivit instanței menționate, contravenția prevăzută la articolul 653 litera a) din Regulamentul de aplicare a Codului vamal al României poate fi săvârșită atât cu intenție, cât și din culpă, aplicarea acestei dispoziții nefiind limitată doar la săvârșirea faptelor cu intenție. În calitate de titulară a mărfurilor în discuție în litigiul principal, ZZE avea obligația de a verifica mărfurile pe care le plasează sub un regim vamal și de a face o declarație conformă, lipsa de diligență în acest sens fiindu‑i imputabilă. Faptul că ZZE, la câteva zile după acordarea liberului de vamă pentru mărfurile pe care le primise, a sesizat autoritățile vamale competente în vederea regularizării situației sale nu constituie, în opinia instanței de prin grad de jurisdicție, o cauză de înlăturare a caracterului contravențional al faptelor care i‑au fost imputate de autoritatea competentă.
30.
În plus, această instanță a considerat că articolul 173 din Codul vamal al Uniunii nu era aplicabil în speță, dat fiind că dispoziția menționată nu permite modificarea unei declarații vamale atunci când modificarea respectivă ar face ca declarația în cauză să fie aplicabilă altor mărfuri decât celor care au făcut inițial obiectul său.
31.
În ceea ce privește amenda aplicată societății ZZE, instanța de prim grad de jurisdicție a considerat că era vorba despre amenda minimă prevăzută de lege și că ea a fost proporțională cu gradul de pericol social concret al faptelor. Potrivit acestei instanțe, a fost necesară sancționarea conduitei ZZE printr‑o amendă, întrucât sancțiunea avertismentului, aplicabilă atunci când o faptă este de gravitate redusă chiar și în cazul în care cadrul normativ aferent nu o prevede în mod expres, nu era suficientă pentru ca ZZE „să se convingă de necesitatea respectării legii”.
32.
Instanța de prim grad de jurisdicție a considerat de asemenea că sancțiunea complementară, aplicată ZZE în temeiul articolului 654 din Regulamentul de aplicare a Codului vamal al României, a fost corect aplicată. Mai precis, având în vedere perioada care a trecut între data la care mărfurile în cauză au fost sustrase de la controlul vamal și cea la care autoritățile vamale au fost sesizate în legătură cu acestea, precum și faptul că ZZE a mai efectuat în cursul anului 2019 opt importuri de mărfuri de același tip provenite de la același furnizor, Direcția Regională Vamală Cluj nu putea identifica mărfurile sustrase controlului vamal. În plus, ZZE ar fi putut prezenta mărfurile în cauză odată cu sesizarea autorităților vamale, însă nu a făcut acest lucru.
33.
Prin urmare, instanța de prim grad de jurisdicție a respins acțiunea introdusă ca fiind neîntemeiată.
34.
ZZE a declarat apel împotriva acestei sentințe la Tribunalul Cluj (România), arătând, în primul rând, că ea însăși a fost cea care a adus la cunoștința autorităților vamale pretinsa faptă contravențională, în al doilea rând, că nu era vorba, în realitate, de o sustragere de la controlul vamal, ci de o simplă eroare materială, și, în al treilea rând, că nu i s‑a imputat nicio faptă contravențională în trecut în situații similare, autoritățile vamale competente aplicând procedura prevăzută la articolul 173 din Codul vamal al Uniunii.
35.
Instanța de trimitere constată că autoritățile vamale și instanțele de judecată au adoptat abordări diferite cu privire la interpretarea articolului 173 din Codul vamal al Uniunii și în special a alineatului (3) al acestuia, ceea ce ar încălca principiul securității juridice. Ea consideră că, dacă articolul 173 din acest cod nu este aplicabil într‑o situație precum cea din speță, ar trebui să existe totuși un alt mijloc legal de a se corecta o eroare precum cea pe care ZZE pretinde că a săvârșit‑o, și anume fie calea prevăzută la articolul 174 din codul respectiv, fie un alt mijloc procedural „care să nu presupună sancțiuni grave care să descurajeze [ZZE] să se conformeze reglementărilor în vigoare”.
36.
Instanța de trimitere subliniază în această privință că ZZE „nu a fost de rea credință” și că a săvârșit doar o „eroare materială”.
37.
În aceste condiții, Tribunalul Cluj a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În cazul în care se constată de către [destinatarul mărfurilor] o diferență cantitativă [a acestora] în plus față de cea înscrisă în declarația vamală inițială, este aplicabil articolul 173 sau articolul 174 din [Codul vamal al Uniunii]?
2)
Expresia «altor mărfuri decât celor care au făcut inițial obiectul [declarației vamale]», în sensul articolului 173 din [Codul vamal al Uniunii], se referă la alte mărfuri din punct de vedere cantitativ sau calitativ sau din ambele puncte de vedere?
3)
În situația identificării unei diferențe cantitative în plus față de mărfurile înscrise în declarația vamală, există la dispoziția [destinatarului mărfurilor] o cale procedurală în sensul [Codului vamal al Uniunii] care să îi permită corectarea erorilor fără atragerea unor măsuri sancționatoare contravenționale sau penale?”
38.
Guvernele român și estonian, precum și Comisia au depus observații scrise.
IV. Analiză
A.
Observații introductive
39.
Cu titlu introductiv, amintim că Codul vamal al Uniunii are la bază un sistem declarativ controlat (
8
) care urmărește să limiteze pe cât posibil formalitățile și controalele vamale, prevenind în același timp fraudele și neregularitățile susceptibile să prejudicieze bugetul Uniunii. Importanța pe care o au aceste declarații prealabile pentru buna funcționare a uniunii vamale este motivul pentru care articolul 15 din Codul vamal al Uniunii obligă declaranții să furnizeze informații corecte și complete (
9
).
40.
În acest context, principiul irevocabilității declarațiilor vamale constituie un principiu esențial al dreptului vamal, un corolar al obligației de declarare conformă cu realitatea care revine oricărui declarant (
10
).
41.
Acest principiu al irevocabilității presupune însă anumite atenuări (
11
). Astfel, fără a se repune în discuție acest din urmă principiu, articolele 173 și 174 din Codul vamal al Uniunii permit ca o declarație vamală să fie modificată sau invalidată chiar dacă liberul de vamă a fost acordat deja mărfurilor.
42.
Acesta este contextul în care, ținând seama de caracterul lor excepțional, vom interpreta aceste dispoziții.
43.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 173 sau articolul 174 din Codul vamal al Uniunii permite să se obțină modificarea sau, respectiv, invalidarea unei declarații vamale pentru a se a include în aceasta o diferență cantitativă de mărfuri în plus chiar dacă autoritățile vamale au acordat deja liberul de vamă mărfurilor în cauză.
44.
Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă expresia „altor mărfuri decât celor care au făcut inițial obiectul [declarației vamale]”, în sensul articolului 173 din Codul vamal al Uniunii, se referă la alte mărfuri din punct de vedere cantitativ sau calitativ sau din ambele puncte de vedere.
45.
Altfel spus, instanța de trimitere ridică problema dacă trebuie să se considere că o diferență cantitativă în plus de mărfuri care fac obiectul unei facturi distincte în raport cu mărfurile deja declarate intră în sfera noțiunii de „alte mărfuri” decât cele care au făcut inițial obiectul declarației vamale.
46.
Această a doua întrebare este, în opinia noastră, esențială pentru stabilirea răspunsului la prima întrebare preliminară. referitoare la aplicabilitatea articolului 173 din Codul vamal al Uniunii într‑o situație precum cea în discuție în cauza principală.
47.
Astfel, din coroborarea articolului 173 alineatul (3) cu articolul 173 alineatul (1) din codul respectiv reiese că modificarea unei declarații vamale nu poate să fie permisă, în niciun caz, înainte sau după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri dacă efectul modificării solicitate este acela de a face declarația vamală aplicabilă „altor mărfuri” decât celor care au făcut inițial obiectul acesteia, ceea ce înseamnă, a contrario, că modificarea este posibilă dacă vizează mărfuri identice.
48.
Acesta este motivul pentru care propunem să se răspundă la prima și la a doua întrebare preliminară împreună, stabilind, într‑o primă etapă, ce anume acoperă noțiunea de „alte mărfuri” decât cele care au făcut inițial obiectul declarației vamale și examinând, într‑o a doua etapă, dacă și în ce măsură este posibilă modificarea unei declarații vamale după ce autoritățile vamale au acordat liberul de vamă mărfurilor în cauză.
49.
Vom analiza apoi aspectul dacă articolul 174 din Codul vamal al Uniunii prevede o procedură care ar fi aplicabilă unei situații precum cea în discuție în litigiul principal, înainte de a răspunde la a treia întrebare preliminară.
B.
Cu privire la noțiunea de „alte mărfuri” decât cele care au făcut obiectul declarației vamale inițiale
50.
Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă noțiunea de „alte mărfuri” decât cele care au făcut inițial obiectul declarației vamale, în sensul articolului 173 alineatul (1) din Codul vamal al Uniunii, se referă la alte mărfuri din punct de vedere cantitativ sau calitativ sau din ambele puncte de vedere.
51.
În primul rând, observăm că nici Codul vamal al Uniunii, nici Regulamentul delegat (UE) 2015/2446 (
12
) și nici Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/2447 (
13
) nu clarifică noțiunea de „alte mărfuri”.
52.
În al doilea rând, adjectivul „autre” (alt), din latinescul alter, este definit ca fiind ceea ce este distinct, diferit de ființele sau de lucrurile din aceeași categorie (
14
). Dacă această definiție sugerează că „alte mărfuri” sunt cele care prezintă o natură sau caracteristici diferite față de mărfurile care au făcut obiectul declarației vamale inițiale, o asemenea formulare rămâne deosebit de largă. Prin urmare, nu se poate exclude posibilitatea ca o diferență cantitativă de mărfuri identice în plus să fie considerată ca fiind „alte mărfuri” în sensul articolului 173 alineatul (1) din Codul vamal al Uniunii.
53.
În al treilea rând, diferitele versiuni lingvistice ale acestei dispoziții nu permit clarificarea noțiunii respective. Astfel, versiunile în limbile spaniolă („mercancías distintas”), germană („andere Waren”), engleză („goods other”), italiană („merci diverse”) și română („altor mărfuri”) fac referire toate, în mod literal, la noțiunea de „alte mărfuri”.
54.
Dacă ne ghidăm după modul de redactare a Codului vamal al Uniunii, această noțiune poate viza atât mărfuri de natură diferită și cu caracteristici diferite (diferența calitativă), cât și mărfuri de aceeași natură, dar în cantitate diferită (diferența cantitativă) în raport cu cele care fac obiectul declarației vamale inițiale.
55.
Totuși, dacă se analizează logica textului, este posibil să se aprecieze în mod diferit ceea ce acoperă noțiunea de „alte mărfuri” decât cele care au făcut inițial obiectul declarației vamale.
56.
În această privință amintim că Codul vamal al Uniunii are la bază un sistem declarativ care urmărește să limiteze formalitățile și controalele vamale, prevenind în același timp fraudele și neregularitățile susceptibile să prejudicieze bugetul Uniunii (
15
).
57.
Din sistemul menționat rezultă că, pe de o parte, declarațiile vamale pot fi acceptate imediat, după cum prevede articolul 172 din Codul vamal al Uniunii. Pe de altă parte, Curtea admite că, pentru a se asigura proceduri rapide și eficace de punere în liberă circulație, autoritățile vamale nu efectuează în mod necesar o examinare detaliată a tuturor mărfurilor care fac obiectul unei declarații vamale, ceea ce nu ar corespunde nici interesului operatorilor economici, nici interesului autorităților respective (
16
).
58.
Astfel, considerăm că două criterii sunt decisive pentru a afirma că o diferență cantitativă de mărfuri în plus nu constituie „alte mărfuri” decât cele care au făcut inițial obiectul declarației vamale în sensul articolului 173 alineatul (1) din Codul vamal al Uniunii.
59.
În primul rând, mărfurile care fac obiectul modificării ar fi putut să fie menționate în aceeași declarație vamală inițială dacă nu s‑ar fi săvârșit o eroare materială, doar cantitatea de mărfuri declarată fiind diferită.
60.
În favoarea acestui argument pledează articolul 222 din Regulamentul de punere în aplicare 2015/2447, care prevede că, atunci când o declarație vamală acoperă două sau mai multe articole ale mărfurilor, datele înscrise în declarația respectivă referitoare la fiecare articol sunt considerate ca alcătuind o declarație vamală separată. Or, cu excepția cazului în care mărfuri specifice incluse într‑o trimitere fac obiectul unor măsuri diferite, mărfurile care intră în componența unei trimiteri sunt considerate ca alcătuind un singur articol dacă, în special, ele se clasifică la o singură subpoziție tarifară.
61.
Așadar, contrar celor susținute de Comisie, din moment ce cererea de modificare a declarației vamale privește o diferență cantitativă de mărfuri în plus identice cu cele care au făcut obiectul declarației vamale inițiale, altfel spus, clasificate la aceeași subpoziție tarifară ca și acestea, modificarea respectivă ar putea fi acceptată deoarece totalitatea mărfurilor ar fi putut face obiectul unei singure declarații vamale.
62.
În al doilea rând, întrucât mărfurile care fac obiectul declarației vamale de modificare sunt identice cu mărfurile care au făcut obiectul declarației vamale inițiale, nu trebuie în mod necesar să se efectueze un nou control fizic al mărfurilor. Același lucru este valabil a fortiori atunci când mărfurile care fac obiectul declarației vamale inițiale nu au fost supuse unui control fizic înainte de acceptarea acestei declarații și acordarea liberului de vamă.
63.
Astfel, Curtea a statuat că articolul 78 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 (
17
) permite autorităților vamale să extindă rezultatele examinării parțiale a mărfurilor cuprinse într‑o declarație vamală la mărfuri cuprinse în declarații anterioare depuse de același declarant vamal, care nu au făcut obiectul și nu mai pot face obiectul unei asemenea examinări întrucât liberul de vamă a fost acordat, atunci când aceste mărfuri sunt identice (
18
).
64.
Se poate arăta totodată că mărfurile care constituie diferența cantitativă în plus pot fi calificate ca fiind identice cu cele care au făcut obiectul declarației vamale inițiale, ținând seama în special de indicațiile furnizate, potrivit cărora aceste mărfuri provin de la același producător și au o denumire, o aparență, precum și o compoziție identice (
19
). Prin urmare, considerăm că diferența cantitativă de mărfuri în plus nu trebuie să intre în sfera noțiunii de „alte mărfuri” în sensul articolului 173 alineatul (1) din Codul vamal al Uniunii, astfel încât să se interzică modificarea declarației vamale.
65.
În consecință, propunem Curții să constate că nu se încadrează în noțiunea de „alte mărfuri” decât cele care fac obiectul declarației vamale inițiale, în sensul articolului 173 alineatul (1) din Codul vamal al Uniunii, o diferență cantitativă în plus din aceleași mărfuri, din moment ce se poate dovedi că aceste din urmă mărfuri sunt identice cu cele dintâi întrucât sunt clasificate la aceeași subpoziție tarifară și ar fi putut face obiectul unei singure declarații dacă nu s‑ar fi săvârșit o eroare materială.
C.
Cu privire la posibilitatea modificării declarației vamale după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri
66.
În măsura în care o diferență cantitativă de mărfuri în plus nu se încadrează în noțiunea de „alte mărfuri” în sensul articolului 173 alineatul (1) din Codul vamal al Uniunii, modificarea declarației vamale poate fi efectuată atât timp cât nu a fost acordat liberul de vamă pentru mărfuri. Așadar, trebuie să se verifice dacă cererea de modificare a unei declarații vamale pentru a se adăuga această diferență cantitativă în plus poate fi aprobată după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, în temeiul articolului 173 alineatul (3) din acest cod.
67.
Amintim că articolul 173 alineatul (2) litera (c) din Codul vamal al Uniunii prevede că modificarea unei declarații vamale nu poate fi permisă în cazul în care cererea este depusă după ce autoritățile vamale au acordat mărfurilor liberul de vamă.
68.
Cu titlu de excepție, articolul 173 alineatul (3) din acest cod prevede că modificarea declarației vamale poate fi permisă după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri pentru ca declarantul să își respecte obligațiile referitoare la plasarea mărfurilor sub regimul vamal în cauză.
69.
În ceea ce privește o astfel de posibilitate, considerăm că este semnificativă evoluția dispozițiilor care organizează procedura de modificare a unei declarații vamale în diferitele texte care au reglementat succesiv această chestiune.
70.
Codul vamal comunitar prevedea două regimuri diferite aplicabile, înainte și, respectiv, după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, modificărilor care pot fi aduse informațiilor luate în considerare pentru stabilirea valorii în vamă și, pe cale de consecință, a taxelor la import (
20
).
71.
Articolul 65 din codul respectiv prevedea posibilitatea rectificării unilaterale de către declarantul vamal a uneia sau a mai multe date din declarația vamală după acceptarea acesteia și înainte de acordarea liberului de vamă pentru mărfuri de către autoritățile vamale. Acest drept se explica prin faptul că, până la acordarea liberului de vamă, exactitatea rectificărilor putea, dacă era cazul, să fie verificată cu ușurință de autoritățile vamale prin intermediul unui control fizic al mărfurilor (
21
).
72.
Articolul 78 din codul menționat instituia un regim mai restrictiv, încredințând autorităților vamale posibilitatea de a realiza, din oficiu sau la cererea declarantului, o revizuire a declarației vamale după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri într‑un moment în care prezentarea acestora se putea dovedi imposibilă și în care taxele la import au fost deja stabilite. O asemenea revizuire era supusă aprecierii autorităților vamale în ceea ce privește atât principiul, cât și rezultatul său (
22
).
73.
Logica specifică a acestui articol 78, care consta în adaptarea procedurii vamale la situația reală, corectând în special erorile sau omisiunile materiale, pleda împotriva unei interpretări a articolului menționat care să permită excluderea în mod general a efectuării de modificări sau de alte controale ulterioare ale declarațiilor vamale de către autoritățile vamale în scopul de a reglementa, dacă este cazul, situația (
23
).
74.
Regulamentul (CE) nr. 450/2008 (
24
) a abrogat Codul vamal comunitar și a introdus un articol 113, ale cărui alineate (1) și (2) aveau un mod de redactare identic cu cel al articolului 173 alineatele (1) și (2) din Codul vamal al Uniunii. Alineatul (3) al acestui articol 113 prevedea posibilitatea adoptării de către Comisie a unor măsuri pentru stabilirea situațiilor în care rectificarea putea fi permisă după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri. Comisia nu a recurs însă niciodată la această posibilitate.
75.
Articolul 173 alineatul (3) din Codul vamal al Uniunii prevede în prezent posibilitatea ca autoritățile vamale să permită modificarea unei declarații vamale după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, dar numai pentru ca declarantul să își respecte obligațiile referitoare la plasarea mărfurilor sub regimul vamal în cauză.
76.
Din evoluția acestor dispoziții rezultă că, pe de o parte, autoritățile vamale pot lua măsurile necesare pentru restabilirea situației ținând seama de noile elemente de care dispun și că, pe de altă parte, autoritățile respective au posibilitatea de a realiza controlul documentelor și al datelor referitoare la operațiunile de import și examinarea mărfurilor atunci când ele mai pot fi prezentate.
77.
În această privință, Curtea a precizat că, atunci când declarantul solicită modificarea declarației vamale, în cadrul unei prime evaluări, autoritățile vamale iau în considerare în special posibilitatea de a verifica datele cuprinse în declarația menționată și în cererea de modificare (
25
).
78.
În plus, o modificare a informațiilor care pot fi verificate printr‑un simplu control al documentelor nu este comparabilă cu o modificare a informațiilor care privesc natura sau caracteristicile mărfurilor, autoritățile vamale putând refuza să recurgă la o revizuire dacă informațiile care trebuie verificate necesită un control fizic și dacă, în urma acordării liberului de vamă, aceste mărfuri nu mai pot fi prezentate autorităților vamale (
26
).
79.
Or, în măsura în care, în cauza principală, informațiile care trebuie verificate privesc cantitatea mărfurilor care trebuie declarate, iar nu natura sau caracteristicile lor, întrucât ele sunt identice cu mărfurile care au făcut obiectul declarației vamale inițiale, s‑ar putea considera că nimic nu se opune posibilității de a se modifica declarația vamală în temeiul articolului 173 din Codul vamal al Uniunii chiar dacă s‑a acordat deja liberul de vamă primelor mărfuri.
80.
Interpretând articolul 78 din Codul vamal comunitar, Curtea a admis că, chiar dacă la momentul la care este formulată cererea prin care se urmărește modificarea declarației vamale, un control fizic al mărfurilor a devenit imposibil, modificarea respectivă poate fi totuși avută în vedere în măsura în care lipsa unui control într‑un caz concret nu împiedică în mod necesar ca, ținând cont de particularitățile cazului, obiectivele reglementării în cauză să fie totuși îndeplinite (
27
).
81.
Astfel, important este să existe garanția că revizuirea solicitată nu este susceptibilă să compromită celelalte obiective ale reglementării vamale, printre care se numără obiectivul combaterii fraudei (
28
). Trebuie avut în vedere totodată că articolul 42 alineatul (1) din Codul vamal al Uniunii prevede că sancțiunile în caz de încălcare a legislației vamale trebuie să fie efective, proporționale și cu efect de descurajare. Rezultă de aici, în opinia noastră, că neregularitatea unei declarații vamale fără intenție frauduloasă nu trebuie să fie sancționată sever.
82.
Așadar, în pofida dificultății de a efectua controale fizice fiabile, cererea de modificare a declarației vamale după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri ar trebui să fie însoțită de informații care să poată exclude posibilitatea ca obiectivul combaterii fraudei să fie compromis și care să permită stabilirea unei legături între diferența cantitativă de mărfuri în plus menționată de cererea de modificare respectivă și documentele aferente importului (
29
).
83.
În cadrul acestei aprecieri, autoritățile vamale trebuie să țină seama de informații precum faptul că diferența cantitativă de mărfuri în plus și mărfurile deja declarate sunt clasificate la aceeași subpoziție tarifară, că toate mărfurile primite de declarant au fost transportate în același timp și în același colet sau că furnizorul declarantului a emis pentru mărfurile în cauză două facturi succesive. De asemenea, este necesar ca autoritățile vamale să ia în considerare faptul că cererea de modificare a declarației vamale a fost spontană, că a fost efectuată într‑un termen scurt după această declarație și că orice suspiciune de fraudă poate fi înlăturată.
84.
Totodată, în ceea ce privește condiția prevăzută la articolul 173 alineatul (3) din Codul vamal al Uniunii, potrivit căreia modificarea declarației vamale după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri trebuie doar să permită declarantului să își respecte obligațiile referitoare la plasarea mărfurilor sub regimul vamal în cauză, este necesar să se amintească faptul că articolul 158 alineatul (1) din acest cod prevede că toate mărfurile destinate plasării sub un regim vamal fac obiectul unei declarații vamale corespunzătoare acestui regim.
85.
Prin urmare, s‑ar putea susține că, în măsura în care o diferență cantitativă de mărfuri în plus nu a făcut obiectul declarației vamale inițiale și nu a fost încă plasată sub un regim vamal specific, modificarea declarației respective pentru adăugarea diferenței cantitative de mărfuri în plus nu ar permite declarantului să îndeplinească asemenea obligații.
86.
Nu suntem de acord cu această opinie.
87.
Astfel, considerăm că, în primul rând, pentru a‑și îndeplini obligațiile legate de plasarea mărfurilor sub regimul vamal în cauză, este necesar ca declarantul să poată corecta erorile materiale săvârșite la depunerea declarației vamale inițiale, spre deosebire de situațiile în care o atare declarație trebuie invalidată atunci când mărfurile au fost plasate sub un regim vamal eronat.
88.
În această privință subliniem că articolul 174 alineatul (1) din Codul vamal al Uniunii permite invalidarea unei declarații vamale care a fost deja acceptată, înainte de acordarea liberului de vamă, în cazul în care aceste mărfuri sunt plasate imediat sub un alt regim vamal sau în cazul în care, în urma unor circumstanțe speciale, regimul vamal sub care au fost plasate mărfurile nu mai este corespunzător.
89.
De asemenea, după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, articolul 148 din Regulamentul delegat 2015/2446 permite o astfel de invalidare în cazuri foarte specifice precum, printre altele, cazul în care mărfurile au fost declarate în mod eronat în locul altor mărfuri sau în cadrul mai multor declarații vamale ori în cazul în care mărfurile au fost plasate sub un alt regim vamal decât cel în care ar fi trebuit să fie plasate sau au fost plasate sub regimul de antrepozit vamal și nu mai pot fi plasate sub acest regim.
90.
A permite declarantului să își îndeplinească obligațiile referitoare la plasarea mărfurilor sub regimul vamal în cauză, în sensul articolului 173 alineatul (3) din Codul vamal al Uniunii, constă deci în corectarea unei erori materiale săvârșite la depunerea declarației vamale inițiale, iar nu în scoaterea mărfurilor de sub un regim vamal specific sau plasarea lor sub un regim vamal diferit, spre deosebire de ceea ce prevede articolul 174 din codul menționat.
91.
În al doilea rând, în măsura în care mărfurile în discuție au intrat deja pe teritoriul Uniunii, au fost prezentate autorităților vamale în același colet cu alte mărfuri identice care au făcut obiectul declarației vamale inițiale și pentru care s‑a acordat deja liberul de vamă și în măsura în care toate mărfurile ar fi putut face obiectul aceleiași declarații, a se considera că cele dintâi mărfuri nu au fost plasate sub un regim vamal specific este, în opinia noastră, lipsit de pertinență.
92.
Astfel, spre deosebire de o situație în care mărfurile ar fi fost sustrase controlului vamal fie întrucât, fiind identice cu mărfurile care au făcut obiectul declarației vamale inițiale, ar fi fost importate într‑un colet diferit, fie întrucât, fiind importate în același colet, ar fi de natură diferită față de mărfurile declarate inițial, situația în discuție în litigiul principal constă în corectarea unei simple erori materiale, și anume a unei valori statistice în ceea ce privește datele referitoare la cantitatea mărfurilor.
93.
Așadar, considerăm că, deoarece mărfurile care constituie diferența cantitativă în plus au fost deja importate pe teritoriul Uniunii în același colet cu alte mărfuri identice, care au făcut obiectul declarației vamale inițiale și pentru care s‑a acordat deja liberul de vamă, modificarea declarației vamale pentru adăugarea acestei cantități de mărfuri permite declarantului tocmai îndeplinirea obligațiilor legate de plasarea tuturor mărfurilor sub regimul vamal în cauză.
94.
Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să statueze că articolul 173 alineatul (3) din Codul vamal al Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu se opune modificării unei declarații vamale după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri pentru a se include o diferență cantitativă de mărfuri în plus față de cele declarate inițial, în măsura în care cererea de modificare este însoțită de informații care permit să se stabilească o legătură între această diferență cantitativă în plus și documentele de import, iar orice suspiciune de fraudă este înlăturată, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.
D.
Cu privire la articolul 174 din Codul vamal al Uniunii
95.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, în cazul în care se constată de către destinatarul mărfurilor o diferență cantitativă în plus față de cea înscrisă în declarația vamală inițială, este aplicabil articolul 174 din Codul vamal al Uniunii după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri.
96.
Mai precis, instanța de trimitere urmărește să afle dacă, în ipoteza în care articolul 173 din acest cod nu ar fi aplicabil unei situații precum cea în discuție în litigiul principal, articolul 174 din codul respectiv ar constitui un alt mijloc legal de îndreptare a erorii săvârșite, care să nu implice sancțiuni grave de natură să descurajeze respectarea de către ZZE a reglementărilor în vigoare.
97.
După cum precizează articolul 174 alineatul (2) din Codul vamal al Uniunii, invalidarea unei declarații vamale nu este posibilă, cu excepția cazului în care există dispoziții contrare în acest sens, după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri.
98.
Potrivit articolului 175 din codul menționat, Comisia este însă împuternicită să adopte acte delegate pentru a determina cazurile în care declarația vamală este invalidată ulterior acordării liberului de vamă pentru mărfuri, astfel cum se prevede la articolul 174 alineatul (2).
99.
În temeiul acestui articol 175, Comisia a adoptat Regulamentul delegat 2015/2446, care prevede, la articolul 148, condițiile în care poate fi permisă invalidarea unei declarații vamale chiar și după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri.
100.
În conformitate cu articolul 148 alineatele (1)-(3) din regulamentul delegat respectiv, este vorba despre cazurile în care (i) se stabilește că mărfurile au fost declarate în mod eronat pentru un regim vamal în care o datorie vamală la import ia naștere, în loc să fie declarate pentru un alt regim vamal, (ii) se stabilește că mărfurile au fost declarate în mod eronat, în locul altor mărfuri, pentru un regim vamal în care ia naștere o datorie vamală la import și (iii) mărfurile care au fost vândute în cadrul unui contract la distanță au fost puse în liberă circulație și sunt reintroduse.
101.
În plus, articolul 148 alineatul (4) din regulamentul delegat menționat prevede că declarațiile vamale sunt invalidate după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri în cazul în care (i) mărfurile au primit liberul de vamă pentru export, reexport sau perfecționare pasivă și nu au părăsit teritoriul vamal al Uniunii, (ii) mărfurile unionale au fost declarate în mod eronat pentru un regim vamal care se aplică mărfurilor neunionale și statutul lor vamal de mărfuri unionale a fost demonstrat, (iii) mărfurile au fost declarate în mod eronat în cadrul mai multor declarații vamale, (iv) se acordă o autorizație cu efect retroactiv și (v) mărfurile sunt plasate sub regim de antrepozit vamal și nu mai pot fi plasate sub acest regim.
102.
Or, observăm că situația în discuție în cauza principală nu se încadrează în niciuna dintre ipotezele de mai sus.
103.
Mai mult, nimic nu lasă să se înțeleagă că articolul 174 din Codul vamal al Uniunii constituie un mijloc legal alternativ în raport cu articolul 173 din acest cod, care să permită evitarea unor sancțiuni grave de natură să descurajeze respectarea de către declarant a reglementărilor în vigoare.
104.
Deducem de aici că articolul 174 din Codul vamal al Uniunii nu permite obținerea invalidării unei declarații vamale pentru a se include în aceasta o diferență cantitativă de mărfuri în plus în condițiile în care autoritățile vamale au acordat deja liberul de vamă mărfurilor în cauză.
105.
În consecință, propunem Curții să statueze că articolul 174 din Codul vamal al Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune invalidării de către autoritățile vamale, după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, a unei declarații vamale deja acceptate atunci când o diferență cantitativă de mărfuri în plus nu a fost înscrisă în declarația respectivă.
E.
Cu privire la a treia întrebare
106.
Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, în situația identificării unei diferențe cantitative de mărfuri în plus față de cele înscrise în declarația vamală inițială, există la dispoziția destinatarului mărfurilor o cale procedurală care să îi permită corectarea erorilor fără atragerea unor măsuri sancționatoare contravenționale sau penale.
107.
În această privință trebuie amintit că justificarea unei cereri de decizie preliminară nu o constituie formularea de opinii consultative cu privire la chestiuni generale sau ipotetice, ci necesitatea inerentă soluționării efective a unui litigiu privind dreptul Uniunii (
30
) și pentru care este utilă interpretarea acestui drept.
108.
Or, din decizia de trimitere nu reiese în mod clar că răspunsul la a treia întrebare preliminară ar permite efectiv soluționarea litigiului principal, instanța de trimitere nesolicitând Curții să interpreteze o normă de drept al Uniunii, ci să găsească un mod de soluționare a litigiului. Din această perspectivă, considerăm că întrebarea menționată este inadmisibilă. Oricum, în cazul în care Curtea consideră, după cum propunem, că declarația vamală poate fi modificată în temeiul articolului 173 alineatul (3) din Codul vamal al Uniunii, această întrebare rămâne fără obiect.
109.
În ceea ce privește întrebările instanței de trimitere referitoare la severitatea sancțiunilor aplicate, amintim însă că, potrivit jurisprudenței Curții, sancțiunile prevăzute la articolul 42 din Codul vamal al Uniunii nu vizează sancționarea eventualelor activități frauduloase sau ilicite, ci orice încălcare a legislației vamale (
31
).
110.
Totuși, sancțiunile prevăzute de statele membre trebuie să fie, în conformitate cu articolul respectiv, nu doar eficace și cu efect de descurajare, ci și proporționale.
111.
În această privință trebuie amintit că, în lipsa unei armonizări a legislației Uniunii în domeniul sancțiunilor aplicabile în caz de nerespectare a condițiilor prevăzute de un sistem instituit prin această legislație, statele membre rămân competente să aleagă sancțiunile care le par adecvate. Ele sunt însă obligate să își exercite competențele cu respectarea dreptului Uniunii și a principiilor sale generale și, în consecință, cu respectarea principiului proporționalității (
32
).
112.
Mai exact, măsurile administrative sau represive permise de legislația națională trebuie să nu depășească limitele a ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor urmărite în mod legitim de această reglementare și, în plus, să nu fie disproporționate în raport cu obiectivele respective (
33
).
113.
Totodată, severitatea unei sancțiuni trebuie să corespundă gravității încălcării în cauză, o atare cerință decurgând din principiul proporționalității pedepselor consacrat la articolul 49 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (
34
).
114.
Or, considerăm că, în speță, o sancțiune care constă într‑o amendă și în obligația de a plăti o sumă corespunzătoare valorii diferenței cantitative de mărfuri în plus este disproporționată.
115.
Astfel, o sancțiune care se ridică la un asemenea cuantum depășește limitele a ceea ce este necesar pentru a se garanta printre altele că mărfurile în cauză nu sunt sustrase de sub supravegherea vamală, în măsura în care, pe de o parte, ZZE a introdus la biroul vamal competent, din proprie inițiativă și într‑un termen rezonabil, o cerere pentru remedierea neregulii constatate și, pe de altă parte, riscul de fraudă este în mod considerabil limitat.
116.
Dimpotrivă, sancționarea declaranților într‑o situație precum cea de față i‑ar descuraja să solicite regularizarea situației lor și i‑ar încuraja să ascundă orice diferență cantitativă de mărfuri în plus care, din eroare, nu a fost declarată.
117.
O asemenea sancțiune ar fi, așadar, contraproductivă în măsura în care ar stimula declaranții să se sustragă de la obligația lor de a plăti valoarea taxelor de import și ar aduce astfel atingere obiectivului de combatere a fraudei și de protejare a bugetului Uniunii.
118.
Deducem de aici că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal și în lipsa unui risc de fraudă cu privire la legislația vamală aplicabilă, sancțiunile prevăzute de reglementarea română nu respectă principiul proporționalității, așa cum este prevăzut la articolul 42 din Codul vamal al Uniunii și la articolul 49 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale.
V. Concluzie
119.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Tribunalul Cluj (România) după cum urmează:
1)
Articolul 173 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii
trebuie interpretat în sensul că
nu intră în sfera noțiunii de „alte mărfuri” decât cele care fac obiectul declarației vamale inițiale, în sensul acestei dispoziții, o cantitate în plus din aceleași mărfuri, din moment ce se poate dovedi că aceste din urmă mărfuri sunt identice cu cele dintâi întrucât sunt clasificate la aceeași subpoziție tarifară și ar fi putut face obiectul unei singure declarații dacă nu s‑ar fi săvârșit o eroare materială.
2)
Articolul 173 alineatul (3) din Regulamentul nr. 952/2013
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune modificării unei declarații vamale după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri pentru a se include o diferență cantitativă de mărfuri în plus față de mărfurile declarate inițial, în măsura în care cererea de modificare este însoțită de informații care permit să se stabilească o legătură între această diferență cantitativă în plus și documentele de import, iar orice suspiciune de fraudă este înlăturată.
3)
Articolul 174 din Regulamentul nr. 952/2013
trebuie interpretat în sensul că
se opune ca, atunci când o diferență cantitativă de mărfuri în plus nu a fost înscrisă în declarația vamală inițială, autoritățile vamale competente să invalideze declarația respectivă după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii (JO 2013, L 269, p. 1, denumit în continuare „Codul vamal al Uniunii”).
(
3
)	Monitorul Oficial al României nr. 350 din 19 aprilie 2006.
(
4
)	Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 520 din 15 iunie 2006.
(
5
)	La cursul de schimb din 2 septembrie 2019 (a se vedea punctul 27 din prezentele concluzii).
(
6
)	La cursul de schimb din 2 septembrie 2019.
(
7
)	La cursul de schimb din 2 septembrie 2019.
(
8
)	A se vedea Albert, J.‑L., Le droit douanier de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2019, p. 379.
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 9 iulie 2020, Unipack (C‑391/19, EU:C:2020:547, punctul 22 și jurisprudența citată).
(
10
)	A se vedea Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în cauza Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:302, punctul 33).
(
11
)	A se vedea Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2013:803, punctul 34).
(
12
)	Regulamentul delegat al Comisiei din 28 iulie 2015 de completare a Regulamentului (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește normele detaliate ale anumitor dispoziții ale Codului vamal al Uniunii (JO 2015, L 343, p. 1).
(
13
)	Regulamentul de punere în aplicare al Comisiei din 24 noiembrie 2015 de stabilire a unor norme pentru punerea în aplicare a anumitor dispoziții din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a Codului vamal al Uniunii (JO 2015, L 343, p. 558).
(
14
)	Definiția din dicționarul Larousse.
(
15
)	A se vedea punctul 39 din prezentele concluzii.
(
16
)	A se vedea Hotărârea din 27 februarie 2014, Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102, punctul 23).
(
17
)	Regulamentul Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO 1992, L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal comunitar”).
(
18
)	A se vedea Hotărârea din 27 februarie 2014, Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102, punctul 43).
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 27 februarie 2014, Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102, punctul 31).
(
20
)	A se vedea Hotărârea din 10 iulie 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, punctul 29 și jurisprudența citată).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 10 iulie 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, punctul 30 și jurisprudența citată).
(
22
)	A se vedea Hotărârea din 10 iulie 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, punctul 31 și jurisprudența citată).
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2020, Antonio Capaldo (C‑496/19, EU:C:2020:583, punctul 21 și jurisprudența citată).
(
24
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie 2008 de stabilire a Codului vamal comunitar (Codul vamal modernizat) (JO 2008, L 145, p. 1).
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctele 46 și 47).
(
26
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 16 iulie 2020, Pfeifer & Langen (C‑97/19, EU:C:2020:574, punctul 42 și jurisprudența citată).
(
27
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2012, Südzucker și alții (C‑608/10, C‑10/11 și C‑23/11, EU:C:2012:444, punctul 50).
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2020, Pfeifer & Langen (C‑97/19, EU:C:2020:574, punctul 45).
(
29
)	A se vedea, prin analogie, Hotărârea din 16 iulie 2020, Pfeifer & Langen, C‑97/19, EU:C:2020:574, punctul 46).
(
30
)	A se vedea Hotărârea din 7 aprilie 2022, Autonome Provinz Bozen (C‑102/21 și C‑103/21, EU:C:2022:272, punctul 57, precum și jurisprudența citată).
(
31
)	A se vedea Hotărârea din 4 martie 2020, Schenker (C‑655/18, EU:C:2020:157, punctul 45 și jurisprudența citată).
(
32
)	A se vedea Hotărârea din 4 martie 2020, Schenker (C‑655/18, EU:C:2020:157, punctul 42 și jurisprudența citată).
(
33
)	A se vedea Hotărârea din 4 martie 2020, Schenker (C‑655/18, EU:C:2020:157, punctul 43 și jurisprudența citată).
(
34
)	A se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, punctul 97).