62022CC0337
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA TAMARA ĆAPETA
prezentate la 10 aprilie 2025 (
1
)
Cauza C‑337/22 P
Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO)
împotriva
Nowhere Co. Ltd
„Recurs – Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Articolul 8 alineatul (4) – Drepturi anterioare – Motiv relativ de refuz – Cerere de înregistrare a mărcii figurative APE TREES – Retragerea Regatului Unit din Uniunea Europeană – Dispariție a dreptului anterior la încheierea perioadei de tranziție – Eliminare a unei opoziții exclusiv pe baza datei la care este luată o decizie”
I. Introducere
1.
Prezenta cauză privește un recurs introdus împotriva Hotărârii Tribunalului din 16 martie 2022, Nowhere/EUIPO – Ye (APE TEES) (T‑281/21, denumită în continuare hotărârea atacată, EU:T:2022:139). Prin această hotărâre, Tribunalul a anulat decizia Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (denumit în continuare „EUIPO”) de respingere ca nefondată a opoziției întemeiate pe drepturile anterioare din Regatul Unit „doar pentru acest motiv” (
2
), dat fiind că, după încheierea perioadei de tranziție după retragerea Regatului Unit din Uniunea Europeană, asemenea drepturi nu mai pot constitui temeiul unei opoziții la înregistrarea unei mărci a Uniunii Europene – nici în cazul în care procedura menționată a fost inițiată într‑o perioadă în care Regatul Unit era încă stat membru al Uniunii Europene.
2.
EUIPO a formulat recurs împotriva acestei constatări. Prin intermediul unui motiv unic, acest oficiu susține că, procedând astfel, Tribunalul a săvârșit o eroare în interpretarea articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului (
3
) (denumit în continuare „RMUE din 2009”). Nu suntem de acord cu acest punct de vedere.
II. Istoricul cauzei
A.
Procedura de opoziție în fața EUIPO
3.
Istoricul prezentei acțiuni este redat la punctele 1-15 din hotărârea atacată. În vederea efectuării analizei noastre, trebuie amintite următoarele.
4.
La 30 iunie 2015, domnul Junguo Ye (denumit în continuare „domnul Ye”) a solicitat înregistrarea ca marcă a următorului semn figurativ (denumit în continuare „marca contestată”):
5.
La 8 martie 2016, Nowhere Co. Ltd (denumită în continuare „Nowhere”), reclamanta în primă instanță, a formulat opoziție la înregistrarea acestei mărci, în conformitate cu articolul 41 din RMUE din 2009, în special în temeiul următoarelor trei mărci figurative anterioare neînregistrate, utilizate în comerț printre altele în Regatul Unit:
6.
Divizia de opoziție și a Camera a doua de recurs ale EUIPO au respins opoziția formulată de reclamantă în noiembrie 2017 și, respectiv, în octombrie 2018.
7.
După ce s‑a solicitat la Tribunal anularea Deciziei Camerei a doua de recurs din octombrie 2018, aceasta din urmă a revocat respectiva decizie la 17 iulie 2019. Din acest motiv, Tribunalul a hotărât că nu mai era necesar să se pronunțe asupra acțiunii (
4
).
8.
La 31 decembrie 2020, la miezul nopții, s‑a încheiat perioada de tranziție prevăzută la articolul 126 din Acordul de retragere (
5
).
9.
Prin Decizia din 10 februarie 2021, Camera a doua de recurs a respins calea de atac formulată de Nowhere. În partea relevantă, decizia contestată explică:
„24.
După retragerea Regatului Unit din [Uniunea Europeană] și ieșirea din vigoare a acordului de retragere după 31 decembrie 2020, drepturile care pot exista în Regatul Unit nu constituie, în conformitate cu articolul 8 alineatul (2) din RMUE [din 2009], temeiul juridic al procedurilor întemeiate pe motive relative precum articolul 8 alineatul (1) litera (b), articolul 8 alineatul (4) și articolul 8 alineatul (5) din RMUE.
25.
Rezultă că IR nr. 996157, care desemnează Regatul Unit, și IR nr. 871962, care desemnează [Regatul Unit], nu pot fi invocate în temeiul articolului 8 alineatul (1) litera (b) și al articolului 8 alineatul (5) din [RMUE din 2009].
26.
Persoana care a formulat opoziția nu poate invoca utilizarea abuzivă a unei denumiri («passing‑off») în temeiul dreptului englez în raport cu articolul 8 alineatul (4) din [RMUE din 2009].
27.
În ceea ce privește aceste drepturi anterioare invocate, opoziția trebuie să fie respinsă doar pentru acest motiv.”
B.
Procedura în fața Tribunalului
10.
Prin cererea din 21 mai 2021, Nowhere a introdus la Tribunal o acțiune în temeiul articolului 263 TFUE.
11.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a anulat decizia contestată. Tribunalul a admis primul capăt de cerere al motivului unic de anulare, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (4) din RMUE din 2009, și a respins al doilea capăt de cerere având ca obiect modificarea deciziei contestate (
6
).
C.
Procedura în fața Curții
12.
Prin Ordonanța din 16 noiembrie 2022, Curtea de Justiție a admis în principiu recursul. Curtea a considerat că cererea formulată de EUIPO în acest sens demonstra corespunzător cerințelor legale că recursul viza o chestiune importantă pentru unitatea, coerența și dezvoltarea dreptului Uniunii (
7
).
13.
Prin decizia din 21 martie 2023 a președintelui Curții, s‑a admis cererea de intervenție în susținerea EUIPO formulată de Republica Federală Germania.
14.
Prin Ordonanța din 27 aprilie 2023 a președintelui Curții, s‑a admis cererea de intervenție în susținerea EUIPO formulată de International Trademark Association (INTA) (
8
).
15.
Prin recursul formulat la 23 mai 2022, EUIPO a solicitat Curții anularea hotărârii atacate, respingerea acțiunii formulate în primă instanță și obligarea Nowhere la plata cheltuielilor de judecată.
16.
În memoriul în răspuns depus la 21 ianuarie 2023, Nowhere a solicitat Curții respingerea recursului și obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată.
17.
Prin activitatea de cercetare judecătorească din 2 iulie 2024, Curtea a solicitat părților să își exprime poziția cu privire la efectele Hotărârii din 20 iunie 2024, EUIPO/Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528). În memoriile în răspuns, Nowhere și, respectiv, EUIPO consideră în esență că hotărârea menționată nu se referă la chestiunea de fond în discuție în prezentul recurs, ci abordează doar problema interesului de a acționa.
III. Analiză
A.
Înțelegerea hotărârii atacate
18.
Hotărârea atacată trebuie înțeleasă în lumina cronologiei prezentei cauze.
19.
Astfel, reamintim că cererea de înregistrare a mărcii contestate a fost depusă de domnul Ye la data de 30 iunie 2015. La scurt timp după aceea, Nowhere a formulat opoziție în temeiul articolului 8 alineatul (4) din RMUE din 2009: existența unui drept anterior care ar genera un conflict cu marca a cărei înregistrare s‑a solicitat. În acest context, Nowhere a susținut că este titularul unei mărci neînregistrate, utilizată în comerț, care nu are doar o importanță locală în Regatul Unit.
20.
Opoziția la înregistrare are ca efect amânarea înregistrării unei mărci până la soluționarea opoziției de către EUIPO.
21.
Cu toate acestea, atunci când EUIPO soluționează definitiv o opoziție (
9
), înregistrarea mărcii are loc retroactiv de la data depunerii cererii (
10
).
22.
Până la data de 10 februarie 2021, când EUIPO a soluționat în cele din urmă opoziția Nowhere prin decizia contestată, trecuseră aproape șapte ani de la data depunerii cererii de înregistrare (
11
).
23.
Marca contestată în speță a fost astfel înregistrată cu efect retroactiv de la 30 iunie 2015, data inițială a cererii de înregistrare (
12
).
24.
Pentru a adopta decizia din 10 februarie 2021, EUIPO a considerat că nu ar mai putea surveni un conflict în perioada 30 iunie 2015-31 decembrie 2020, dat fiind că, de la încheierea perioadei de tranziție (și anume de la 31 decembrie 2020, la miezul nopții), toate drepturile anterioare din Regatul Unit au încetat să mai fie drepturi protejate în Uniune care să poată sta la baza unei opoziții la o procedură de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene.
25.
În hotărârea atacată, Tribunalul a respins acest raționament. În esență, instanța menționată a motivat după cum urmează.
26.
În primul rând, Tribunalul explică faptul că existența unui motiv relativ de refuz „trebuie apreciată la momentul depunerii cererii de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene împotriva căreia s‑a formulat opoziție” (
13
).
27.
În al doilea rând, instanța menționată a constatat că împrejurarea că aceste drepturi anterioare din Regatul Unit puteau să își piardă statutul de marcă înregistrată într‑un stat membru după data depunerii unei cereri de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene era în principiu lipsită de relevanță. Important era ca cererea de înregistrare a mărcii solicitate să fi fost depusă înainte de expirarea perioadei de tranziție, astfel încât drepturile anterioare din Regatul Unit să poată sta la baza opoziției (
14
). Din acest motiv, camera de recurs ar fi trebuit să țină seama de aceste drepturi anterioare în cadrul analizei sale și să nu refuze să o facă „pentru simplul motiv că perioada de tranziție expirase la momentul adoptării deciziei contestate” (
15
).
28.
În al treilea rând, Tribunalul a considerat că, dat fiind că înregistrarea unei mărci a Uniunii Europene este valabilă de la data depunerii cererii, iar nu doar de la data respingerii definitive a unei opoziții, „un astfel de conflict ar fi putut exista […] în perioada cuprinsă între data depunerii cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene și expirarea perioadei de tranziție” (
16
). În speță, ar fi vorba despre perioada cuprinsă între 30 iunie 2015 și 31 decembrie 2020 – perioadă pe care o calificăm în graficul de mai sus drept „perioadă de conflict potențial”.
29.
Având în vedere această suprapunere, instanța menționată a explicat că „este dificil de înțeles motivul pentru care reclamantei ar trebui să i se refuze protecția mărcilor sale anterioare neînregistrate utilizate în comerț în Regatul Unit și în această perioadă, în special în ceea ce privește utilizarea potențială a mărcii solicitate, pe care o consideră în conflict cu primele. Prin urmare, trebuie de asemenea să se recunoască faptul că reclamanta are un interes legitim în admiterea opoziției sale cu privire la această perioadă” (
17
).
30.
Nu vedem niciun motiv pentru care Tribunalul ar fi săvârșit o eroare în acest raționament.
31.
Chiar dacă EUIPO nu s‑a pronunțat asupra acestei chestiuni, este posibil ca Nowhere să fi deținut drepturi anterioare în Regatul Unit la momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene.
32.
Întrucât astfel de drepturi sunt considerate obiecte de proprietate și, prin urmare, fac parte din sistemul de concurență nedenaturată (
18
), obținerea protecției în sistemul mărcilor Uniunii Europene îi conferă titularului anumite drepturi exclusive (
19
).
33.
Unul dintre aceste drepturi constă în monopolizarea acestui semn pentru anumite produse și servicii (
20
).
34.
Prin intermediul motivelor relative de refuz, articolul 8 din RMUE din 2009 conferă titularului unei mărci a Uniunii Europene dreptul de a proteja această marcă, prin procedura de opoziție, împotriva mărcilor solicitate (
21
).
35.
În speță, ținând seama de potențiala existență a unui drept anterior, exista de asemenea un potențial de coexistență și, prin urmare, de conflict între un drept existent (cel deținut de Nowhere) și o marcă solicitată (cea a cărei înregistrare o solicitase domnul Ye) dacă înregistrarea ar fi avut loc la 30 iunie 2015.
36.
Astfel cum a constatat Tribunalul, fără ca EUIPO să conteste, acest potențial de coexistență și de conflict a continuat până la sfârșitul perioadei de tranziție, și anume până la 31 decembrie 2020 (
22
).
37.
Aceasta deoarece, după cum explică chiar EUIPO, doar începând cu această dată drepturile anterioare deținute de Nowhere în Regatul Unit au încetat să producă efecte în Uniunea Europeană (
23
).
38.
Faptul că, la momentul la care EUIPO s‑a pronunțat cu privire la opoziție prin intermediul deciziei contestate, drepturile anterioare deținute de Nowhere în Regatul Unit nu mai erau în măsură să își îndeplinească funcția esențială (
24
) – și anume să distingă produsele acestei societăți de cele care au o altă origine – este lipsit de relevanță pentru perioada anterioară datei de 31 decembrie 2020 (
25
).
39.
Independent de dispariția acestor drepturi anterioare din Regatul Unit în perioada anterioară datei de 31 decembrie 2020, nu este mai puțin adevărat că, dacă ar fi fost înregistrate, ar fi putut exista o perioadă de conflict importantă având în vedere posibila coexistență nerezolvată a două semne protejate în Uniune.
40.
Această chestiune a unui potențial de conflict este departe de a fi teoretică. Astfel, după cum am explicat și după cum a arătat în mod întemeiat Tribunalul (
26
), înregistrarea unei mărci a Uniunii Europene care a obținut câștig de cauză are loc începând de la data depunerii cererii.
41.
Cu toate acestea, la acel moment, era posibil ca marca Nowhere să mai existe și, prin urmare, putea intra în conflict cu marca contestată.
42.
În consecință, chiar dacă articolul 8 alineatul (4) RMUE din 2009 impune o analiză a unui potențial conflict la data la care EUIPO stabilește dacă sunt îndeplinite toate condițiile de formulare a unei opoziții (
27
), care, în speță, era data de 10 februarie 2021, aceasta nu înseamnă că EUIPO este liber să ignore faptul că ar fi putut exista – înainte de această dată, dar între momentul cererii de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene și data la care EUIPO elimină o opoziție la înregistrare – un conflict care ar fi împiedicat înregistrarea mărcii respective dacă EUIPO ar fi luat decizia la acel moment (
28
).
43.
Pentru motivele menționate anterior, Tribunalul a concluzionat în mod întemeiat că EUIPO nu poate pur și simplu să elimine o opoziție ale cărei condiții ar fi putut fi îndeplinite timp de peste cinci ani doar pentru motivul că, la momentul formulării deciziei sale finale cu privire la această opoziție, drepturile în cauză nu mai existau.
44.
O asemenea abordare ar face ca un semn protejat să fie lipsit de protecție pentru o perioadă în care acest semn își putea îndeplini funcția esențială de a distinge produsele sau serviciile unui titular de cele care au o altă origine, chiar dacă semnul respectiv și‑a pierdut ulterior această funcție.
45.
Dimpotrivă, dacă argumentul ar fi dus la extrem, ar însemna că un conflict între două semne ar putea exista pe toată perioada dintre depunerea cererii de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene și decizia finală a EUIPO și tot nu ar duce la admiterea opoziției dacă, în ziua anterioară adoptării acestei decizii, semnul anterior dispare. Considerăm că acest raționament este dificil de conciliat cu drepturile de monopolizare conferite de RMUE din 2009.
46.
Aceasta nu înseamnă că EUIPO nu ar fi putut elimina în mod automat această opoziție pentru perioada ulterioară încheierii perioadei de tranziție, și anume începând cu 1 ianuarie 2021.
47.
După cum am încercat să evidențiem în graficul de la începutul prezentei secțiuni, în acea perioadă nu ar fi putut surveni niciun conflict în temeiul principiului teritorialității, chiar dacă EUIPO ar fi stabilit că marca contestată și marca aparținând Nowhere au fost în conflict în trecut.
48.
Prin urmare, fără a examina perioada anterioară datei de 31 decembrie 2020, EUIPO a fost în măsură să se pronunțe asupra opoziției doar începând cu 1 ianuarie 2021. Cu alte cuvinte, marca domnului Ye putea fi înregistrată începând de atunci, fără a fi necesar ca EUIPO să ia în considerare perioada anterioară acestei date.
49.
Cu toate acestea, dacă se au în vedere articolele 51 și 52 din RMUE din 2017, „modificarea” momentului în care are loc înregistrarea unei mărci în cazul în care EUIPO respinge opoziția nu pare posibilă.
50.
Prin urmare, din aceste dispoziții ar reieși că EUIPO trebuie de fapt să admită o opoziție și să refuze înregistrarea unei mărci solicitate atunci când constată că a survenit un conflict într‑o perioadă în care două semne protejate au coexistat. În speță, aceasta ar însemna că EUIPO ar fi trebuit să refuze înregistrarea mărcii domnului Ye în cazul în care ar fi constatat că, în perioada cuprinsă între 30 iunie 2015 și 31 decembrie 2020, aceasta era în conflict cu drepturile anterioare deținute de Nowhere.
51.
Astfel cum a explicat Tribunalul la punctul 43 din hotărârea atacată, într‑un asemenea caz, „cealaltă parte din procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs ar fi avut posibilitatea să introducă o nouă cerere de înregistrare a mărcii solicitate de la expirarea perioadei de tranziție, care, în orice caz, nu s‑ar mai fi confruntat cu un conflict cu mărcile anterioare neînregistrate, în măsura în care acestea ar fi fost utilizate în comerț în Regatul Unit”.
52.
Rezultă că EUIPO ar fi putut să respingă opoziția formulată de Nowhere și să înregistreze marca domnului Ye începând de la 30 iunie 2015, data la care acesta a depus cererea sa de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene, doar dacă oficiul ar fi constatat că nu exista un conflict potențial înainte de 31 decembrie 2020.
B.
Recursul
53.
Pe fond, recursul EUIPO se întemeiază pe un motiv unic, și anume încălcarea articolului 8 alineatul (4) din RMUE din 2009.
54.
Mai precis, EUIPO susține că, la punctele 25-31 și 33-46 din hotărârea atacată, Tribunalul a interpretat această dispoziție în sensul că EUIPO este obligat să țină seama de existența unui motiv relativ de refuz doar la data depunerii unei cereri de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene. Procedând astfel, Tribunalul ar fi contopit datele care privesc dreptul material aplicabil cu cele care privesc existența unui motiv relativ de refuz. În plus, impunând EUIPO să ia în considerare o eventuală perioadă de coexistență [a mărcilor] la soluționarea opoziției în cauză, Tribunalul ar fi ignorat consecințele care decurg din retragerea Regatului Unit din Uniune și din încheierea perioadei de tranziție, încălcând astfel principiul teritorialității.
55.
În esență, Nowhere se opune acestor argumente.
56.
Considerăm că EUIPO interpretează într‑un mod fundamental eronat hotărârea atacată.
57.
În primul rând, la niciunul dintre punctele citate de EUIPO, Tribunalul nu interpretează articolul 8 alineatul (4) din RMUE din 2009 în sensul că impune numai luarea în considerare a datei de depunere. De asemenea, nu deducem din cuprinsul acestor puncte o „nouă normă generală de natură juridică”, astfel cum susține EUIPO, potrivit căreia faptele survenite după data de depunere ar trebui considerate lipsite de relevanță la soluționarea unei opoziții.
58.
Într‑adevăr, la punctele 28 și 29 din hotărârea atacată, Tribunalul se limitează să explice că atât dreptul material aplicabil care reglementează un motiv relativ de refuz, cât și existența unei mărci în conflict trebuie apreciate, în principal, la data depunerii cererii. Procedând astfel, Tribunalul nu identifică însă decât dreptul aplicabil situației de fapt specifice în cauză (
29
) și modul de stabilire a priorității între mărcile în conflict (
30
).
59.
Prin urmare, Tribunalul nu săvârșește o eroare nici la punctele 30 și 31 din hotărârea atacată, atunci când stabilește consecințele ce rezultă din acești parametri pentru a constata că, în principiu, nu are relevanță faptul că decizia contestată a fost adoptată după expirarea perioadei de tranziție dacă drepturile existente în Regatul Unit invocate în opoziție ar fi fost în fapt utilizate în comerț în Regatul Unit înainte de acel moment.
60.
În plus, contrar celor susținute de EUIPO, punctele 32-42 și 46 din hotărârea atacată nu stabilesc o interpretare a articolului 8 alineatul (4) din RMUE din 2009 care ar impune acestui oficiu să ia în considerare exclusiv data depunerii unei opoziții la cererea de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene. În schimb, la acele puncte, Tribunalul s‑a limitat să respingă argumentele EUIPO potrivit cărora modul de redactare, contextul și finalitatea articolului 8 alineatul (4) din RMUE din 2009 ar permite, în fapt, EUIPO să influențeze soluționarea unei opoziții altminteri valabile, prin formularea deciziei sale finale cu privire la opoziția în cauză într‑un moment în care dreptul anterior invocat a încetat să mai fie apt să împiedice înregistrarea unei mărci solicitate. Astfel cum am explicat în secțiunea III. A din prezentele concluzii, interpretarea dată de Tribunal articolului 8 alineatul (4) era pe deplin justificată având în vedere consecințele care ar fi decurs din interpretarea dată de EUIPO.
61.
În al doilea rând, în ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului teritorialității, este necesar să se arate că, la punctele 25-27 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a limitat să explice că Acordul de retragere nu conținea niciun dispozitiv care să reglementeze modul de soluționare unei opoziții formulate înainte de sfârșitul perioadei de tranziție, dar asupra căreia s‑a adoptat o decizie ulterior (
31
). Această observație nu este în sine contrară principiului teritorialității.
62.
În plus, recunoscând că o opoziție se poate întemeia în mod legitim pe drepturi anterioare din Regatul Unit într‑un moment anterior încheierii perioadei de tranziție, Tribunalul nu a interpretat articolul 8 alineatul (4) din RMUE din 2009, ca fiind susceptibil să se aplice drepturilor conferite pe un teritoriu situat în afara Uniunii Europene, cu încălcarea principiului teritorialității, astfel cum ar fi fost într‑adevăr eronat.
63.
Mai degrabă, la punctele 31 și 42 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a limitat să arate că, având în vedere scopul procedurii de opoziție, EUIPO nu putea – de la început și în lipsa unei aprecieri pe fond – să respingă, doar pentru motivul datei la care a fost adoptată decizia contestată, susținerea Nowhere potrivit căreia drepturile sale anterioare intrau în conflict cu marca domnului Ye și împiedicau astfel înregistrarea ei în perioada 30 iunie 2015-31 decembrie 2020.
64.
În consecință, propunem Curții de Justiție să respingă ca nefondat motivul unic invocat de EUIPO.
IV. Cheltuielile de judecată
65.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât propunem respingerea recursului formulat de EUIPO ca nefondat, considerăm că se impune obligarea acestuia la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și a celor efectuate de Nowhere, atât în primă instanță, cât și în recurs.
66.
În temeiul articolului 140 alineatul (1) și (3) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din același regulament, guvernul german și INTA suportă propriile cheltuieli de judecată.
V. Concluzii
67.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții de Justiție:
1)
respingerea recursului ca nefondat;
2)
menținerea Hotărârii din 16 martie 2022, Nowhere v EUIPO – Ye (APE TEES) (T‑281/21, EU:T:2022:139);
3)
obligarea Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Nowhere Co. Ltd atât în primă instanță, cât și în recurs și
4)
obligarea guvernului german și a International Trademark Association să suporte propriile cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	A se vedea în acest sens Decizia Camerei a doua de recurs a EUIPO din 10 februarie 2021 (cauza R 2474/2017‑2), (denumită în continuare „decizia contestată”), punctul 27.
(
3
)	Regulamentul Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO 2009, L 78, p. 1).
(
4
)	A se vedea Ordonanța din 18 decembrie 2019, Nowhere/EUIPO – Junguo Ye (APE TEES) (T‑12/19, nepublicată, EU:T:2019:907, dispozitivul).
(
5
)	Acordul privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (JO 2019, C 384 I, p. 1) (denumit în continuare „Acordul de retragere”).
(
6
)	Hotărârea atacată, punctele 47-49.
(
7
)	Ordonanța din 16 noiembrie 2022, EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2022:908).
(
8
)	Ordonanța președintelui Curții din 27 aprilie 2023, EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2023:409).
(
9
)	A se vedea articolul 51 alineatul (1) din Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (JO 2017, L 154, p. 1) (denumit în continuare „RMUE din 2017”), care prevede că înregistrarea unei mărci intervine după eliminarea opoziției. Trebuie să se observe că, ținând seama de data deciziei contestate, elementele de procedură din acest dosar sunt reglementate de RMUE din 2017; a se vedea în special Hotărârea din 8 noiembrie 2016, BSH/EUIPO (C‑43/15 P, EU:C:2016:837, punctul 2).
(
10
)	Conform articolului 52 din RMUE din 2017, „[d]urata înregistrării mărcii UE este de zece ani cu începere de la data depunerii cererii. Înregistrarea poate fi reînnoită […] pentru perioade de zece ani”.
(
11
)	Nu putem să nu remarcăm în această privință că, la punctul 27 din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat în mod expres că dosarul administrativ al EUIPO „nu conține niciun document care să dateze din perioada de aproape 18 luni care s‑a scurs între notificarea deciziei de revocare către părțile la procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs la 22 august 2019 și adoptarea deciziei contestate la 10 februarie 2021”.
(
12
)	A se vedea în acest sens punctele 41 și 42 din hotărârea atacată.
(
13
)	A se vedea punctul 28 din hotărârea atacată.
(
14
)	A se vedea în acest sens hotărârea atacată, punctele 29 și 31.
(
15
)	A se vedea punctul 31 din hotărârea atacată.
(
16
)	A se vedea punctul 42 din hotărârea atacată.
(
17
)	A se vedea punctul 42 din hotărârea atacată.
(
18
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 17 octombrie 1990, HAG GF (C‑10/89, EU:C:1990:359, punctul 13) (în care se explică faptul că „dreptul asupra mărcii […] constituie un element esențial al sistemului de concurență nedenaturată pe care tratatul urmărește să îl instituie și să îl mențină. Într‑un astfel de sistem, întreprinderile trebuie să poată să își atragă clientela prin calitatea produselor sau a serviciilor, ceea ce este posibil doar ca urmare a existenței unor semne distinctive care permit identificarea acestor produse și a acestor servicii. Pentru ca marca să poată îndeplini acest rol, ea trebuie să constituie garanția că toate produsele care o poartă au fost fabricate sub controlul unei întreprinderi unice, căreia i se poate atribui răspunderea pentru calitatea acestora”).
(
19
)	A se vedea considerentele (9) și (11) ale RMUE din 2009.
(
20
)	A se vedea articolul 9 alineatul (1) din RMUE din 2009 și în special Hotărârea din 6 mai 2003, Libertel (C‑104/01, EU:C:2003:244, punctul 49) (cu privire la noțiunea de „monopolizare” a dreptului rezultat), și Hotărârea din 25 iulie 2018, Mitsubishi Shoji Kaisha și Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, punctul 33) (în care se arată că înregistrarea unei mărci a Uniunii Europene „îndreptățește titularul să interzică oricărui terț să utilizeze în cadrul comerțului, fără consimțământul său, un semn identic cu marca pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta a fost înregistrată sau un semn pentru care, din cauza identității sau a similitudinii sale cu marca și din cauza identității sau a similitudinii produselor sau a serviciilor aflate sub incidența mărcii și a semnului, există un risc de confuzie din partea publicului, care include riscul de asociere între semn și marcă”).
(
21
)	A se vedea în acest sens considerentul (8) al RMUE din 2009. A se vedea de asemenea prin analogie Hotărârea din 22 octombrie 2015, BGW (C‑20/14, EU:C:2015:714, punctul 26 și jurisprudența citată) [în care se explică, în ceea ce privește articolul 4 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2008, L 299, p. 25), care reflectă motivele relative de refuz prevăzute la articolul 8 alineatul (1) din RMUE din 2009, că această dispoziție „vizează să protejeze interesele individuale ale titularilor unor mărci anterioare care intră în conflict cu semnul solicitat și garantează astfel funcția de origine a mărcii în ipoteza unui risc de confuzie”].
(
22
)	În această privință și contrar a ceea ce pare să sugereze EUIPO, Tribunalul nu s‑a îndepărtat de jurisprudența sa referitoare la necesitatea coexistenței a două semne protejate pentru a îndeplini obiectivul esențial al articolului 8 alineatul (4) din RMUE din 2009. A se vedea în această privință Hotărârea din 13 septembrie 2006, MIP Metro/OAPI – Tesco Stores (METRO) (T‑191/04, EU:T:2006:254, punctul 32) (în care se explică faptul că, în ceea ce privește „domeniul de aplicare temporal al [articolelor 8 și 41 din ceea ce constituie la ora actuală RMUE din 2009]”, aceste două mărci trebuie să coexiste o anumită perioadă. Funcția unei mărci anterioare de identificare a originii sale nu poate fi pusă în pericol de o altă marcă înregistrată abia după expirarea mărcii anterioare. Dacă nu există o perioadă în care ambele mărci să coexiste, nu poate surveni un conflict”).
(
23
)	Acest lucru se datorează principiului teritorialității, care limitează efectele drepturilor conferite de o marcă la teritoriul pe care sunt protejate. A se vedea considerentul (4) al RMUE din 2009 și Hotărârea din 29 martie 2011, Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar (C‑96/09 P, EU:C:2011:189, punctul 114) (care definește principiul teritorialității drept „un principiu fundamental al drepturilor de proprietate intelectuală”). A se vedea de asemenea în această privință Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate în cauza Budějovický Budvar (C‑482/09, EU:C:2011:46, punctul 50), precum și Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, punctul 29).
(
24
)	Curtea de Justiție a statuat deja că „nu există un interes general să se confere protecția deplină avută în vedere de [ceea ce constituie în prezent RMUE din 2009] unei mărci care nu își îndeplinește funcția esențială, și anume aceea de a garanta consumatorului sau utilizatorului final identitatea originii produsului sau serviciului vizat, permițându‑i să distingă, fără vreo posibilitate de confuzie, acest produs sau serviciu de cele care au o altă proveniență” (a se vedea Hotărârea din 29 aprilie 2004, Henkel/OAPI, C‑456/01 P și C‑457/01 P, EU:C:2004:258, punctul 48). A se vedea de asemenea în același sens Hotărârea din 12 iunie 2019, Hansson (C‑705/17, EU:C:2019:481, punctul 31 și jurisprudența citată).
(
25
)	Fără a aduce atingere poziției Curții de Justiție în cauza C‑751/22 P, Shopify/EUIPO, considerăm că aceeași logică este valabilă și în cadrul unei proceduri de declarare a nulității întemeiate pe articolul 53 alineatul (1) litera (c) din RMUE din 2009.
(
26
)	Hotărârea atacată, punctul 41.
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 29 martie 2011, Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar (C‑96/09 P, EU:C:2011:189, punctul 94) [în care se arată că, „[a]stfel, pentru ca o persoană care formulează o opoziție să poată, în temeiul articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94, să împiedice înregistrarea unei mărci comunitare, trebuie și este suficient ca, la momentul verificării de către [EUIPO] a îndeplinirii tuturor condițiilor de formulare a unei opoziții, să poată fi invocată existența unui drept anterior care nu a fost anulat printr‑o hotărâre judecătorească rămasă definitivă”].
(
28
)	Într‑adevăr, altfel ar exista riscul ca EUIPO să primească mână liberă să ignore toate evoluțiile care survin după formularea unei opoziții la o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene, în pofida cerințelor care decurg din norma 19 alineatele (1) și (2) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (JO 1995, L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189) și din articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul delegat (UE) 2018/625 al Comisiei din 5 martie 2018 de completare a Regulamentului (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului privind marca Uniunii Europene și de abrogare a Regulamentului delegat (UE) 2017/1430 (JO 2018, L 104, p. 1).
(
29
)	A se vedea în special Hotărârea din 8 mai 2014, Bimbo/OAPI (C‑591/12 P, EU:C:2014:305, punctul 12), și Hotărârea din 18 iunie 2020, Primart/EUIPO (C‑702/18 P, EU:C:2020:489, punctul 2), citate de Tribunal la punctul 18 din hotărârea atacată (pentru a constata că data de depunere este determinantă pentru identificarea dreptului material și a normelor de procedură aplicabile).
(
30
)	A se vedea în această privință Hotărârea din 29 martie 2011, Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar (C‑96/09 P, EU:C:2011:189, punctele 166 și 167), Hotărârea din 22 martie 2012, Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, punctul 50), și Hotărârea din 21 februarie 2013, Fédération Cynologique Internationale (C‑561/11, EU:C:2013:91, punctul 40) (în care s‑a constatat că data de prioritate este data de depunere a unei cereri de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene sau data priorității invocate pentru marca respectivă).
(
31
)	Din motive de exhaustivitate, se poate sublinia că articolul 54 alineatul (1) din Acordul de retragere, care, în temeiul articolului 185 din același acord, reglementează rolul mărcilor Uniunii Europene începând cu încheierea perioadei de tranziție, prevede că, de la data respectivă, titularul unei mărci a Uniunii Europene devine automat titular al unui drept comparabil înregistrat și opozabil în Regatul Unit. Cu toate acestea, nu există dispoziții similare în ceea ce privește situația în Uniune a drepturilor anterioare existente în Regatul Unit.