HOTĂRÂREA CURȚIIdin 11 iulie 1974(1)În cauza C‑8/74_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de tribunal de
première instance de Bruxelles, în procedura penală aflată pe rolul
acestei instanțe întreProcureur du RoișiBenoît și Gustave Dassonvilleși în acțiunea civilă întreSA Ets FourcroySA Breuval et CieșiBenoît și Gustave Dassonville_cu privire la interpretarea articolelor 30-33, 36 și 85 din Tratatul CEE_CURTEA_compusă
din domnii R. Lecourt, președinte, A. M. Donner, M. Sørensen,
președinți de cameră, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, H.
Kutscher, C. Ó Dálaigh, A. J. Mackenzie Stuart (raportor),
judecători_avocat general: A. Trabucchi_grefier: domnul A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâre1        Având
în vedere că, prin Hotărârea din 11 ianuarie 1974, primită la grefa
Curții la 8 februarie 1974, tribunal de première instance de Bruxelles
(Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles) a adresat, în temeiul
articolului 177 din Tratatul CEE, două întrebări cu privire la
interpretarea articolelor 30, 31, 32, 33, 36 și 85 din Tratatul CEE,
referitoare la cerința prezentării unui document oficial emis de
guvernul țării exportatoare pentru produsele cu denumire de origine;2        că,
prin intermediul primei întrebări, se solicită să se stabilească dacă o
normă administrativă națională care interzice importul unor mărfuri
care poartă o denumire de origine, în cazul în care aceste mărfuri nu
sunt însoțite de un document oficial emis de statul exportator și care
atestă dreptul de a utiliza această denumire, constituie o măsură cu
efect echivalent unei restricții cantitative în sensul articolului 30
din tratat;3        că
această întrebare a fost formulată în cadrul unei acțiuni penale
declanșate în Belgia împotriva unor comercianți care au dobândit în mod
legal un lot de Scotch whisky aflat în liberă circulație în Franța și pe
care l‑au importat în Belgia fără a fi în posesia unui certificat de
origine emis de autoritatea vamală britanică, cu încălcarea unei
reglementări naționale;4        că
din dosar și din dezbateri reiese că un comerciant care intenționează
să importe în Belgia Scotch whisky aflat deja în liberă circulație în
Franța nu poate să își procure un astfel de certificat decât cu mare
dificultate, spre deosebire de importatorul care importă direct din
statul producător;5        având
în vedere că orice reglementare comercială a statelor membre de natură
să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un
obstacol în calea comerțului intracomunitar trebuie considerată o măsură
cu efect echivalent unor restricții cantitative;6        că,
atât timp cât nu este instituit un regim comunitar care să garanteze
consumatorilor autenticitatea denumirii de origine a unui produs, în
cazul în care un stat membru adoptă măsuri pentru a preveni practici
neloiale în această privință, acesta poate proceda totuși în acest sens,
cu condiția ca aceste măsuri să fie rezonabile și ca mijloacele de
probă solicitate să nu aibă ca efect împiedicarea comerțului între
statele membre și să fie, în consecință, accesibile tuturor
resortisanților;7        că,
fără a fi necesar nici măcar să se analizeze dacă astfel de măsuri
intră sau nu intră sub incidența articolului 36, acestea nu pot, în
niciun caz, în temeiul principiului enunțat în a doua teză a acestui
articol, să constituie un mijloc de discriminare arbitrară sau o
restricție deghizată în comerțul între statele membre;8        că
această situație poate să se regăsească în cazul formalităților cerute
de către un stat membru pentru justificarea originii unui produs pe care
numai importatorii direcți ar fi, practic, în măsură să le
îndeplinească fără să se confrunte cu dificultăți serioase;9        că,
prin urmare, solicitarea de către un stat membru a unui certificat de
autenticitate care este mai dificil de obținut de importatorii unui
produs autentic care a fost pus în liberă circulație în mod legal
într‑un alt stat membru decât de importatorii aceluiași produs care
provine direct din țara de origine constituie o măsură cu efect
echivalent unei restricții cantitative incompatibile cu tratatul;10      având
în vedere că, prin intermediul celei de a doua întrebări, se solicită
să se stabilească dacă este nul un acord care are ca efect restrângerea
concurenței și afectarea comerțului între statele membre în cazul în
care este coroborat cu o reglementare națională referitoare la
certificatul de origine, atunci când acordul se limitează la a autoriza
sau la a nu interzice utilizarea acestei reglementări de către
importatorul exclusiv pentru a împiedica importuri paralele;11      având
în vedere că un acord de exclusivitate intră sub incidența interdicției
prevăzute la articolul 85 în cazul în care acesta împiedică, în drept
sau în fapt, ca produsele respective să fie importate din alte state
membre în zona protejată, de către alte persoane decât importatorul
exclusiv;12      că,
în special, un acord de exclusivitate poate să afecteze comerțul între
statele membre și poate avea ca efect împiedicarea concurenței, atât
timp cât concesionarul poate împiedica importurile paralele care provin
din alte state membre pe teritoriul care face obiectul concesiunii, ca
urmare a efectelor combinate ale acordului și ale unei legislații
naționale care impune exclusiv un anumit mijloc de probă a
autenticității;13      având
în vedere că, pentru a aprecia dacă această situație se regăsește în
speță, trebuie să se ia în considerare nu numai drepturile și
obligațiile care decurg din clauzele acordului, ci și contextul economic
și juridic în care acesta se situează și, în special, existența
eventuală a unor acorduri similare încheiate între același producător și
concesionarii stabiliți în alte state membre;14      că,
în această privință, menținerea într‑un stat membru a unor prețuri
sensibil mai ridicate decât cele practicate într‑un alt stat membru
poate determina examinarea aspectului dacă acordul de exclusivitate nu
este utilizat pentru a‑i împiedica pe importatori să obțină mijloacele
de probă a autenticității produsului respectiv impuse de o reglementare
națională de tipul la care se referă întrebarea;15      că
faptul că un acord se limitează la a autoriza sau la a nu interzice o
astfel de reglementare națională nu este totuși, în sine, suficient
pentru a considera acordul nul de drept. Cu privire la cheltuielile de judecată16      Având
în vedere că, în ceea ce privește cheltuielile efectuate de guvernele
Belgiei și Regatului Unit, precum și de Comisia Comunităților Europene,
care au prezentat observații Curții, acestea nu pot face obiectul unei
rambursări;17      că,
în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul
unui incident survenit în cursul litigiului pendinte la tribunal de
première instance de Bruxelles, este de competența acestuia să se
pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
asupra întrebărilor adresate de tribunal de première instance de
Bruxelles prin Hotărârea din 11 ianuarie 1974, hotărăște:1)      Solicitarea
de către un stat membru a unui certificat de autenticitate care este
mai dificil de obținut de importatorii unui produs autentic aflat în
liberă circulație în mod legal într‑un alt stat membru decât de
importatorii aceluiași produs care provine direct din țara de origine
constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative
incompatibile cu tratatul;2)      faptul
că un acord se limitează la a autoriza sau la a nu interzice utilizarea
unei astfel de reglementări naționale nu este, în sine, suficient
pentru a considera acordul nul de drept.LecourtDonner      Sørensen      MonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscher      Ó DálaighMackenzie StuartPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 11 iulie 1974.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       R. Lecourt1 Limba de procedură: franceza.