62023CJ0517_RES
Cauza C‑517/23
Apothekerkammer Nordrhein
împotriva
DocMorris NV
(cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof)
Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 27 februarie 2025
„Trimitere preliminară – Medicamente de uz uman – Directiva 2001/83/CE – Articolul 86 alineatul (1) – Noțiunea de «publicitate pentru medicamente» – Articolul 87 alineatul (3) – Publicitate pentru medicamente care se eliberează pe bază de prescripție medicală – Publicitate pentru întreaga gamă de medicamente a unei farmacii – Bonuri valorice care corespund unei anumite sume de bani sau unui procent de reducere pentru achiziționarea ulterioară a altor produse – Reduceri de prețuri și de plăți cu efect imediat – Libera circulație a mărfurilor – Articolul 34 TFUE – Libera prestare a serviciilor – Comerț electronic – Directiva 2000/31/CE – Articolul 3 alineatul (2) și alineatul (4) litera (a) – Restricție – Justificare – Protecția consumatorilor”
Apropierea legislațiilor – Medicamente de uz uman – Directiva 2001/83 – Publicitate – Noțiune – Acțiuni publicitare pentru cumpărarea de medicamente care se eliberează pe bază de prescripție medicală – Reduceri de prețuri și de plăți cu efect imediat – Excludere – Bonuri valorice care corespund unei anumite sume de bani sau unui procent de reducere pentru achiziționarea ulterioară de medicamente care se eliberează fără prescripție medicală – Includere
[Directiva 2001/83 a Parlamentului European și a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2011/62, considerentele (2) și (50) și art. 86 alin. (1)]
(a se vedea punctele 32-37, 39-46, 48-50 și 81 și dispozitiv 1)
Apropierea legislațiilor – Comerț electronic – Directiva 2000/31 – Prestare de servicii ale societății informaționale – Serviciu de vânzare online de medicamente de uz uman care nu se eliberează pe bază de prescripție medicală obligatorie, destinat unui alt stat membru decât statul membru de stabilire al prestatorului acestui serviciu – Reglementare națională care interzice o acțiune publicitară care vizează clienții unei farmacii cu sediul într‑un alt stat membru și constă într‑o gratificare monetară având un cuantum nedeterminat – Restricție privind libera circulație a mărfurilor – Restricție privind libera prestare a serviciilor societății informaționale – Admisibilitate – Justificare – Protecția consumatorilor – Respectarea principiului proporționalității
[art. 34 TFUE; Directiva 2000/31 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 2 lit. (h) și art. 3 alin. (4) lit. (a), și Directiva 2001/83 a Parlamentului European și a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2011/62, art. 85c alin. (1)]
(a se vedea punctele 55, 57-60, 62-68, 70-77, 80 și 81 și dispozitiv 1)
Apropierea legislațiilor – Medicamente de uz uman – Directiva 2001/83 – Publicitate – Reglementare națională care interzice acțiuni publicitare pentru cumpărarea de medicamente nedeterminate care se eliberează pe bază de prescripție medicală – Bonuri valorice care corespund unei anumite sume de bani sau unui procent de reducere pentru achiziționarea ulterioară de medicamente care se eliberează fără prescripție medicală – Admisibilitate
[Directiva 2001/83 a Parlamentului European și a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2011/62, considerentele (2) și (45), art. 87 alin. (3) și art. 88 alin. (2)]
(a se vedea punctele 83 și 85-94 și dispozitiv 2)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), Curtea precizează domeniul de aplicare al noțiunii de „publicitate pentru medicamente”, în sensul Directivei 2001/83 (
1
), în contextul acțiunilor publicitare efectuate de o farmacie la cumpărarea de către clienții săi a unor medicamente care se eliberează pe bază de prescripție medicală.
DocMorris NV este o farmacie neerlandeză de vânzare prin corespondență care livrează medicamente pe bază de prescripție medicală sau fără prescripție medicală către clienți din Germania. Începând cu anul 2012, aceasta a desfășurat diferite acțiuni publicitare pentru cumpărarea de medicamente eliberate pe bază de prescripție medicală care făceau parte din întreaga sa gamă de produse.
Considerând că aceste acțiuni publicitare încălcau sistemul de prețuri impuse aplicabil medicamentelor eliberate pe bază de prescripție medicală, Apothekerkammer Nordrhein (Camera Farmaciștilor din Renania de Nord, Germania) a obținut, în cursul anilor 2013-2015, măsuri provizorii de încetare a acestor acțiuni publicitare. Acestea din urmă aveau, în esență, forma unor reduceri de preț și de plăți sau a unor bonuri valorice pentru achiziționarea ulterioară de medicamente care se eliberează fără prescripție medicală sau de alte produse de sănătate și de îngrijire.
După anularea, în martie 2017, a cvasitotalității acestor măsuri provizorii, DocMorris a introdus o cerere de despăgubiri împotriva Camerei Farmaciștilor din Renania de Nord, pentru motivul că aceste măsuri, în cadrul cărora i‑au fost aplicate amenzi ridicate, erau nejustificate. În urma respingerii sale de către instanța de prim grad de jurisdicție, această cerere a fost admisă în apel.
Sesizată cu un recurs formulat împotriva acestei hotărâri de Camera Farmaciștilor din Renania de Nord, instanța de trimitere ridică problema dacă acțiunile publicitare, care privesc cumpărarea de medicamente care se eliberează pe bază de prescripție medicală, care fac parte din întreaga gamă de produse a unei farmacii, intră în sfera noțiunii de „publicitate pentru medicamente”, în sensul articolului 86 alineatul (1) din Directiva 2001/83, sau dacă, dimpotrivă, acestea urmăresc numai să influențeze alegerea farmaciei de la care un client cumpără astfel de medicamente, o asemenea alegere neintrând în domeniul de aplicare al acestei directive. Instanța de trimitere ridică de asemenea problema dacă aceeași directivă s‑ar opune unei interpretări a dispozițiilor relevante ale reglementării naționale privind publicitatea referitoare la medicamente (
2
), potrivit căreia sunt permise acțiuni publicitare pentru cumpărarea de medicamente care se eliberează pe bază de prescripție medicală, sub forma unor reduceri de preț și de plăți în cuantum exact și cu efect imediat, în timp ce sunt interzise cele care dau naștere unei gratificări cuprinse între 2,50 euro și 20 de euro pentru fiecare prescripție medicală sau sub formă de bonuri valorice pentru achiziționarea ulterioară de alte produse.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea precizează noțiunea de „publicitate pentru medicamente”, în sensul articolului 86 alineatul (1) din Directiva 2001/83, în contextul acțiunilor publicitare pentru cumpărarea de medicamente care se eliberează pe bază de prescripție medicală.
În această privință, ea subliniază de la bun început că finalitatea mesajului este cea care determină dacă o acțiune publicitară intră sau nu intră în sfera acestei noțiuni. Intră, așadar, în sfera noțiunii menționate o acțiune publicitară prin care se urmărește să se promoveze prescrierea, eliberarea, vânzarea sau consumul de medicamente. În schimb, situația este diferită atunci când o acțiune nu urmărește să influențeze alegerea clientului pentru un anumit medicament, ci alegerea, situată în aval, a farmaciei de la care acest client cumpără medicamentul respectiv.
În speță, pentru a stabili dacă o acțiune publicitară efectuată pentru cumpărarea de medicamente care se eliberează pe bază de prescripție medicală care provin din ansamblul gamei de produse ale unei farmacii intră în sfera noțiunii de „publicitate pentru medicamente”, trebuie să se distingă acțiunile publicitare în funcție de aspectul dacă mesajul lor este limitat la medicamente care se eliberează pe bază de prescripție medicală sau dacă privește și medicamente care se eliberează fără o asemenea prescripție.
În ceea ce privește, pe de o parte, acțiunile publicitare sub forma unor reduceri de preț și de plăți în cuantum exact și cu efect imediat și a celei care conduce la o gratificare cuprinsă între 2,50 euro și 20 de euro pentru fiecare prescripție medicală (care trebuie de asemenea să se considere că determină o plată), Curtea constată că mesajul acestor acțiuni privește medicamente nedeterminate care se eliberează pe bază de prescripție medicală, fără a viza alte tipuri de medicamente.
Astfel, din moment ce decizia de a prescrie asemenea medicamente este responsabilitatea exclusivă a medicului, care este obligat să îndeplinească funcția respectivă în mod obiectiv (
3
), acest mesaj nu promovează prescrierea sau consumul de medicamente nedeterminate eliberate pe bază de prescripție medicală. În ceea ce privește pacientul, atunci când acesta primește o prescripție medicală, singura alegere care îi rămâne de făcut în privința medicamentului care se eliberează pe bază de prescripție este cea a farmaciei de la care va cumpăra respectivul medicament. Prin urmare, acțiunile publicitare care iau forma unor reduceri de preț și a unor plăți în cuantum exact și cu efect imediat și cea care dă naștere unei gratificări într‑un anumit cuantum pentru fiecare prescripție medicală nu intră în sfera noțiunii de „publicitate pentru medicamente”, în sensul articolului 86 alineatul (1) din Directiva 2001/83, în măsura în care privesc alegerea farmaciei de la care un pacient cumpără un medicament care se eliberează pe bază de prescripție medicală.
În ceea ce privește, pe de altă parte, acțiunile publicitare sub formă de bonuri valorice pentru achiziționarea ulterioară de medicamente care se eliberează fără prescripție medicală sau de alte produse de sănătate și de îngrijire, Curtea observă că aceste acțiuni încurajează cumpărarea unor astfel de medicamente. În lipsa obligației de a recurge la un medic care prescrie, destinatarul bonurilor valorice, atras de avantajul economic pe care acestea îl oferă, le poate utiliza pentru a‑și procura medicamente care se eliberează fără prescripție medicală la un preț redus. În consecință, prin promovarea consumului de astfel de medicamente, aceste acțiuni publicitare intră în sfera noțiunii de „publicitate pentru medicamente”, în sensul articolului 86 alineatul (1) din Directiva 2001/83.
În al doilea rând, în măsura în care o acțiune publicitară care dă naștere unei gratificări cuprinse între 2,50 euro și 20 de euro, fără a fi posibil să se cunoască cuantumul exact al acestei gratificări, nu intră în sfera noțiunii de „publicitate pentru medicamente” și este interzisă de reglementarea națională în discuție în litigiul principal (
4
), Curtea examinează compatibilitatea acestei reglementări cu alte dispoziții ale dreptului Uniunii. Mai precis, în măsura în care nu reiese în mod clar din dosarul de care dispune Curtea dacă o astfel de acțiune publicitară se efectuează numai prin intermediul unor suporturi fizice sau dacă, în schimb, aceasta este efectuată atât prin intermediul site‑ului internet al farmaciei, cât și prin intermediul unor astfel de suporturi, Curtea analizează compatibilitatea reglementării naționale menționate cu, pe de o parte, articolul 34 TFUE și, pe de altă parte, cu dispozițiile relevante ale Directivei 2000/31 (
5
).
Cu privire la compatibilitatea reglementării naționale în discuție în litigiul principal cu articolul 34 TFUE, Curtea amintește că trebuie să se considere că o astfel de reglementare trebuie considerată ca reglementând o modalitate de vânzare care poate fi exclusă din domeniul de aplicare al acestei dispoziții a Tratatului FUE dacă îndeplinește dubla condiție de a se aplica tuturor operatorilor în cauză care își exercită activitatea pe teritoriul național și de a afecta în același mod, în drept și în fapt, comercializarea produselor naționale și pe cea a produselor provenind din alte state membre (
6
).
În ceea ce privește prima dintre aceste condiții, Curtea arată că reglementarea în discuție în litigiul principal se aplică fără distincție tuturor farmaciilor care vând medicamente pe teritoriul german, indiferent dacă sunt stabilite pe acest teritoriu sau pe cel al unui alt stat membru. În ceea ce privește a doua condiție, Curtea arată că concurența prin prețuri este susceptibilă să reprezinte un parametru concurențial mai important pentru farmaciile cu vânzare prin corespondență decât pentru farmaciile tradiționale și că o acțiune publicitară care dă naștere unei gratificări cuprinse între 2,50 euro și 20 de euro pentru fiecare prescripție medicală urmărește să stabilească o concurență prin preț cu farmaciile tradiționale. Prin urmare, Curtea concluzionează că reglementarea națională menționată care interzice o astfel de acțiune publicitară afectează mai mult farmaciile stabilite în alt stat membru decât Republica Federală Germania, ceea ce ar putea fi de natură să îngreuneze accesul pe piață al produselor care provin din alte state membre decât cele care provin din Republica Federală Germania, astfel încât o asemenea interdicție constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative.
Cu privire la compatibilitatea reglementării naționale în discuție în litigiul principal cu Directiva privind comerțul electronic, Curtea subliniază că, în temeiul Directive 2001/83 (
7
), statele membre se asigură că medicamentele sunt oferite spre vânzare la distanță către populație prin intermediul serviciilor societății informaționale. Această obligație nu aduce însă atingere legislației naționale care interzice oferirea spre vânzare la distanță către populație a medicamentelor care se eliberează pe bază de prescripție medicală prin intermediul acestor servicii. Astfel, atunci când statul membru de destinație autorizează o astfel de ofertă, ceea ce pare să fie cazul în speță, respectivul stat membru nu poate, în ceea ce privește aceste servicii, să restrângă libera circulație a serviciilor societății informaționale din alt stat membru (
8
). În speță, interzicerea unei acțiuni publicitare, precum cea impusă de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, este de natură să restrângă posibilitatea unei farmacii, stabilită în alt stat membru, de a se face cunoscută clientelei sale potențiale din acest prim stat membru și trebuie, prin urmare, să se considere că implică o restricție privind libera prestare a serviciilor societății informaționale.
Cu toate acestea, Curtea precizează că interzicerea acțiunii publicitare prevăzute de reglementarea națională în discuție în litigiul principal ține, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, de protecția consumatorilor, care constituie un motiv imperativ de interes general susceptibil să justifice un obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor. Astfel, pe de o parte, în ceea ce privește obiectivul protecției consumatorilor, această reglementare permite evitarea riscului de supraestimare a cuantumului gratificării în cauză, care poate fi important pentru consumatorii care cumpără medicamente cu prețuri ridicate sau care, suferind de o boală cronică, trebuie să le cumpere în mod regulat. Pe de altă parte, această reglementare nu depășește ceea ce este necesar pentru a proteja acest obiectiv, în măsura în care interzice acțiunea publicitară în cauză, care stabilește un interval de niveluri de gratificare, fără ca un consumator mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat să poată cunoaște metoda de calcul al acestei gratificări sau să poată calcula cuantumul exact al acesteia.
Prin urmare, Curtea concluzionează că articolul 34 TFUE și articolul 3 alineatul (4) litera (a) din Directiva privind comerțul electronic (
9
) nu se opun unei reglementări naționale care, pentru a proteja consumatorii, interzice o acțiune publicitară prin care clienților unei farmacii cu vânzare prin corespondență li se oferă o gratificare cuprinsă între 2,50 euro și 20 de euro pentru fiecare prescripție medicală, fără a fi posibil să se cunoască cuantumul exact al acestei gratificări.
În al treilea rând, Curtea declară că articolul 87 alineatul (3) din Directiva 2001/83 nu se opune unei reglementări naționale care interzice acțiuni publicitare efectuate pentru cumpărarea de medicamente nedeterminate care se eliberează pe bază de prescripție medicală sub formă de bonuri care corespund unei anumite sume de bani sau unui procent de reducere pentru cumpărarea ulterioară a altor produse, precum medicamente care se eliberează fără o asemenea prescripție.
Astfel, aceste acțiuni publicitare, deși efectuate pentru cumpărarea de medicamente care se eliberează pe bază de prescripție medicală, nu promovează decât consumul de medicamente care se eliberează fără prescripție medicală. Or, chiar dacă publicitatea pentru aceste din urmă medicamente este autorizată (
10
), statele membre trebuie să interzică, pentru a preveni apariția unor riscuri pentru sănătatea publică, includerea în publicitatea destinată publicului larg pentru aceste medicamente a unor elemente care sunt de natură să încurajeze utilizarea irațională a acestora.
În speță, prin utilizarea bonurilor valorice în discuție, consumatorul poate obține, la un preț redus, produse care provin din întreaga gamă de produse a farmaciei în cauză și să aleagă, de exemplu, între cumpărarea de medicamente care se eliberează fără prescripție și cumpărarea de alte produse de consum, precum produse de sănătate și de îngrijire. Asimilarea medicamentelor care se eliberează fără prescripție medicală cu alte produse de consum oferite de o farmacie, prin acțiunile publicitare în cauză, poate conduce la o utilizare irațională și excesivă a acestor medicamente în măsura în care, pe de o parte, disimulează caracterul foarte special al acestor medicamente, ale căror efecte terapeutice le disting în mod substanțial de celelalte mărfuri, și, pe de altă parte, deturnează consumatorul de la evaluarea obiectivă a necesității de a lua medicamentele menționate. În consecință, o interdicție precum cea prevăzută de reglementarea națională în discuție în litigiul principal răspunde obiectivului esențial de protejare a sănătății publice, în măsura în care împiedică difuzarea unor elemente de publicitate care încurajează utilizarea irațională și excesivă a medicamentelor care se eliberează fără prescripție medicală.
(
1
)	Directiva 2001/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman (JO 2001, L 311, p. 67, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2011/62/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2011 (JO 2011, L 174, p. 74).
(
2
)	Articolul 7 alineatul (1) prima teză din Gesetz über die Werbung auf dem Gebiete des Heilwesens (Heilmittelwerbegesetz) (Legea privind publicitatea pentru medicamente) (denumită în continuare „reglementarea națională în discuție în litigiul principal”).
(
3
)	În temeiul considerentului (50) al Directivei 2001/83.
(
4
)	Articolul 7 alineatul (1) prima teză din reglementarea națională în discuție în litigiul principal.
(
5
)	Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (directiva privind comerțul electronic) (JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257).
(
6
)	Hotărârea din 15 iulie 2021, DocMorris (C‑190/20, EU:C:2021:609, punctele 35, 37 și 38).
(
7
)	Mai precis, articolul 85c alineatul (1) din Directiva 2001/83.
(
8
)	Articolul 3 alineatul (2) din Directiva privind comerțul electronic.
(
9
)	În temeiul articolului 3 alineatul (4) litera (a) din Directiva privind comerțul electronic, statele membre pot restrânge, în anumite condiții, libera circulație a anumitor servicii ale societății informaționale din alt stat membru.
(
10
)	Articolul 88 alineatul (2) din Directiva 2001/83.