62006CC0390
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JÁN MAZÁK
prezentate la 27 noiembrie 2007 (
1
)
Cauza C-390/06
Nuova Agricast Srl
împotriva
Ministero delle Attività Produttive
„Ajutoare de stat — Schemă de ajutor autorizată pentru o perioadă determinată — Notificarea schemei de ajutor modificate pentru o nouă perioadă — Măsuri tranzitorii între cele două scheme succesive — Decizia Comisiei de a nu se opune — Informații de care putea să dispună Comisia — Validitatea deciziei Comisiei — Egalitate de tratament — Motivare”
1.
Prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește validitatea Deciziei SG (2000)D/105754 a Comisiei din 12 iulie 2000 prin care s-a constatat compatibilitatea cu tratatul a unei scheme de ajutor pentru investiții în regiunile defavorizate din Italia (
2
) (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
2.
Cererea a fost formulată în cadrul unei acțiuni în despăgubiri introduse de societatea comercială italiană Nuova Agricast împotriva statului italian. În esență, Nuova Agricast susține că a suferit un prejudiciu din faptul că nu a beneficiat de o schemă de ajutor de stat autorizată de Comisie prin decizia în litigiu și urmărește să se stabilească în ce măsură autoritățile italiene se fac vinovate de această situație.
I — Dispozițiile comunitare relevante
A — Schema de ajutor anterioară
3.
Prin Legea nr. 488 din 19 decembrie 1992 (
3
) (denumită în continuare „Legea nr. 488/92”), legiuitorul italian a prevăzut măsuri financiare destinate să încurajeze întreprinderile să dezvolte anumite activități productive în regiunile defavorizate ale țării.
4.
Prin Decizia din 21 mai 1997 (
4
) (denumită în continuare „Decizia din 1997”), Comisia a hotărât să nu ridice obiecții, până la 31 decembrie 1999, împotriva schemelor de ajutor (
5
) întemeiate pe Legea nr. 488/92 și pe diverse dispoziții de aplicare a acesteia.
5.
Principalele caracteristici ale schemei de ajutor autorizate prin Decizia din 1997 („schema de ajutor anterioară”) erau următoarele:
a)
resursele financiare pentru fiecare an erau repartizate în două părți egale atribuite fiecare în cadrul unui anunț de prezentare a cererilor. În funcție de disponibilitățile financiare ale anului la care se raportau resursele, modalitățile de repartizare a acestora puteau fi modificate prin ordin ministerial, în special prin acordarea acestor resurse în cadrul unui singur anunț;
b)
cererile prezentate în temeiul unui anunț erau instrumentate de către instituțiile de credit competente, care le acordau un anumit număr de puncte în funcție de criterii reglementate (în limba italiană „indicatori”, denumite în continuare „indicatorii”);
c)
ulterior, ministerul competent stabilea tabele de clasare regională a cererilor în funcție de numărul de puncte acordate în urma acestei examinări și adopta un ordin de atribuire a ajutoarelor în favoarea cererilor înscrise începând cu prima și până la epuizarea fondurilor afectate anunțului respectiv;
d)
cheltuielile eligibile erau cele care fuseseră efectuate începând din ziua următoare datei de expirare a anunțului care îl precedă pe cel în temeiul căruia a fost prezentată cererea de ajutor (
6
);
e)
întreprinderile a căror cerere de ajutor fusese înscrisă într-un tabel regional, dar care nu au putut să obțină subvenții întrucât resursele afectate anunțului respectiv erau inferioare cuantumului global al ajutoarelor solicitate, puteau fie să prezinte din nou același proiect o singură dată, în temeiul anunțului util imediat următor celui în temeiul căruia cererea acestora fusese prezentată inițial, fără a modifica elementele luate în considerare de indicatori (așa-numitul mecanism de „înscriere automată”), fie să renunțe la „înscrierea automată” și să prezinte din nou același proiect, modificând anumiți indicatori de apreciere, cu scopul de a face cererea de ajutor mai competitivă în vederea înscrierii sale pe lista corespunzătoare următorului „anunț util” (
7
) (așa-numitul mecanism de „reformulare” a cererii). În ambele cazuri, condițiile aplicabile cererilor inițiale rămâneau valabile în ceea ce privește eligibilitatea cheltuielilor, ceea ce însemna că subvenția putea să acopere și cheltuielile deja efectuate la data primei cereri.
B — Noua schemă de ajutor
6.
La 18 noiembrie 1999, autoritățile italiene au notificat Comisiei (
8
) o schemă de ajutor pe care au adoptat-o în temeiul Legii nr. 488/92. Această schemă reprezenta de fapt o prelungire începând cu 1 ianuarie 2000 a schemei de ajutor anterioare, cu modificări.
7.
În urma anumitor modificări aduse schemei de ajutor de către autoritățile italiene, la 12 iulie 2000, Comisia a adoptat decizia în litigiu în care a declarat că nu ridică obiecții împotriva schemei de ajutor notificate, în vigoare până la 31 decembrie 2006.
8.
Decizia în litigiu conține următoarea dispoziție tranzitorie:
„Numai cu ocazia primei aplicări a schemei de ajutor în cauză, și anume cu ocazia primului anunț care va fi organizat în temeiul acestei scheme de ajutor, fiind de la sine înțeles ca, în orice caz, cererile de ajutor să fi fost introduse înainte de începutul executării proiectelor de investiții, cererile introduse în temeiul ultimului anunț organizat în cadrul schemei aprobate anterior de Comisie până la 31 decembrie 1999, care au fost considerate eligibile pentru acordarea ajutorului, dar pentru care nu a fost acordat niciun ajutor din cauza caracterului limitat al resurselor bugetare alocate acestui anunț, vor fi admise cu titlu excepțional.”
9.
În Italia, decizia în litigiu a fost urmată de adoptarea Ordinului din 14 iulie 2000 (
9
) de Ministero dell’Industria, del Commercio e dell’Artigianato (Ministerul Industriei, Comerțului și Artizanatului, denumit în continuare „MICA”) și a Circularei nr. 900315 din 14 iulie 2000 (
10
) de stabilire a normelor de aplicare a schemei de ajutor autorizate prin decizia în litigiu (denumită în continuare „noua schemă de ajutor”).
10.
Aceste norme naționale prevăd că subvențiile pot fi acordate „în temeiul unor cheltuieli considerate eligibile în cadrul programelor referitoare la ultimul anunț util, care au făcut obiectul unei aprecieri favorabile, dar care nu au fost subvenționate din cauza insuficienței fondurilor”.
II — Situația de fapt
11.
În cadrul schemei de ajutor anterioare, Nuova Agricast a introdus o cerere de ajutor în temeiul celui de al treilea anunț, care se referea la primul semestru al anului 1998. Această cerere a fost înscrisă în tabelul regional pentru regiunea Apulia, aprobat prin Ordinul MICA din 14 august 1998.
12.
Ținând seama de poziția de clasare a cererii în tabelul regional și de insuficiența fondurilor disponibile, Nuova Agricast nu a obținut fondurile solicitate.
13.
Un al patrulea anunț de prezentare a cererilor, corespunzător celui de al doilea semestru al anului 1998, a fost publicat. Nuova Agricast a decis să renunțe la înscrierea automată a cererii sale în cadrul acestui anunț și să aștepte anunțul util următor pentru a prezenta o cerere reformulată.
14.
Niciun anunț util nu a fost publicat înainte de 31 decembrie 1999, data expirării autorizării date de Comisie pentru schema de ajutor anterioară. Următorul anunț util, la care Nouva Agricast a putut în cele din urmă să depună o cerere reformulată, a fost publicat abia la 14 iulie 2000, dată la care intrase în vigoare noua schemă de ajutor.
15.
Pentru stabilirea cheltuielilor eligibile, noua schemă de ajutor autorizată prin decizia în litigiu nu a menținut condițiile aplicabile cererii inițiale formulate de Nuova Agricast. Cererea sa reformulată a fost respinsă și, prin urmare, nu a fost înscrisă în tabelul regional relevant.
III — Procedura în fața instanței naționale și întrebarea preliminară
16.
Nuova Agricast a introdus o acțiune la Tribunale ordinario di Roma (Italia) împotriva ministerului italian competent (mai precis, Ministero delle Attività Produttive, care a preluat atribuțiile MICA) pentru repararea prejudiciului pe care aceasta pretinde că l-ar fi suferit ca urmare a faptului că nu a primit subvenția solicitată.
17.
În această privință, Nuova Agricast susține că, la adoptarea noii scheme de ajutor, autoritățile italiene nu au protejat în mod corect interesele întreprinderilor care, precum Nuova Agricast, renunțaseră la înscrierea automată în tabelul aferent celui de al patrulea anunț în vederea prezentării aceluiași proiect, în linii mari, cu anumite modificări ale „indicatorilor de apreciere” în cadrul anunțului util următor, dar care nu au putut acționa astfel întrucât cel de al patrulea anunț s-a dovedit a fi ultimul anunț util în sectorul economic respectiv în temeiul schemei de ajutor anterioare.
18.
Potrivit ordonanței de trimitere, la expirarea autorizării schemei de ajutor anterioare, existau trei categorii de întreprinderi: (i) întreprinderile, precum Nuova Agricast, a căror cerere de ajutor fusese înscrisă în unul din tabelele regionale aferente celui de al treilea anunț și care renunțaseră la înscrierea automată în cadrul celui de al patrulea anunț în vederea prezentării unei cereri reformulate în temeiul primului anunț util următor (denumite în continuare „întreprinderi din prima categorie”); (ii) întreprinderile a căror primă cerere fusese depusă în temeiul celui de al patrulea anunț și ale căror cereri au fost incluse în tabelul regional aferent acestui anunț, dar care nu obținuseră ajutorul solicitat din cauza insuficienței fondurilor disponibile; aceste întreprinderi beneficiază de dispoziția tranzitorie prevăzută în decizia în litigiu (denumite în continuare „întreprinderile din a doua categorie”); și (iii) întreprinderile care nu prezentaseră încă cereri de ajutor, cu toate că proiectul lor de investiție era deja în curs (denumite în continuare „întreprinderile din a treia categorie”).
19.
Potrivit instanței de trimitere, s-ar părea că statul italian nu a atras atenția Comisiei asupra faptului că întreprinderile din prima categorie aveau drepturi dobândite în temeiul schemei de ajutor anterioare. În conformitate cu noua schemă de ajutor, pot fi suportate numai cheltuielile efectuate după prezentarea cererii de ajutor. O derogare cu caracter temporar și excepțional se aplica numai acelor cereri care au fost prezentate cu ocazia celui de al patrulea și ultim anunț în temeiul schemei anterioare. Instanța de trimitere susține că, prin instituirea acestui domeniu de aplicare restrâns, decizia în litigiu încalcă încrederea legitimă a întreprinderilor din prima categorie.
20.
Instanța de trimitere consideră că, pentru a aprecia răspunderea autorităților italiene, trebuie stabilit dacă există o legătură de cauzalitate între faptele imputate statului italian și pretinsul prejudiciu suferit de Nuova Agricast.
21.
Potrivit instanței de trimitere, decizia în litigiu afectează această legătură de cauzalitate, întrucât se interpune între conduita pe care Nuova Agricast o reproșează autorităților italiene și prejudiciul suferit de Nuova Agricast. Instanța de trimitere consideră, așadar, că trebuie să stabilească care este impactul pe care conduita autorităților italiene l-a avut asupra deciziei Comisiei. În acest scop, instanța de trimitere apreciază ca necesar să stabilească dacă dispoziția tranzitorie din decizia în litigiu nu este validă, întrucât încalcă normele și principiile ordinii juridice comunitare.
22.
Având în vedere faptul că întreprinderile din prima și cele din a doua categorie sunt în situații juridice similare, dar sunt tratate diferit în ceea pe privește vocația lor de a beneficia de noua schemă de ajutor în temeiul dispoziției tranzitorii, instanța de trimitere solicită, în primul rând, să se stabilească dacă dispoziția tranzitorie încalcă principiul egalității de tratament.
23.
În al doilea rând, instanța de trimitere are îndoieli și cu privire la validitatea dispoziției tranzitorii pentru nerespectarea obligației de motivare în ceea ce privește excluderea întreprinderilor din prima categorie.
24.
Prin urmare, la 14 iunie 2006, Tribunale ordinario di Roma a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Decizia Comisiei adoptată la 12 iulie 2000 și notificată guvernului italian prin scrisoarea SG(2000) D/105754 din 2 august 2000 este validă numai în ceea ce privește dispoziția tranzitorie, care prevede o derogare cu titlu excepțional de la principiul «necesității ajutorului» – cu ocazia primei aplicări a schemei respective – exclusiv în favoarea cererilor «introduse în temeiul ultimului anunț organizat sub schema anterioară aprobată de către Comisie până la 31 decembrie 1999, care au fost considerate eligibile pentru ajutor, dar pentru care nu a fost acordat niciun ajutor din cauza caracterului limitat al resurselor bugetare alocate acestui anunț», ceea ce a avut drept consecință – cu încălcarea principiului egalității de tratament și a obligației de motivare prevăzute la articolul 253 CE – că au fost înlăturate, în mod nejustificat, cererile care nu fuseseră admise din cauza unei insuficiențe a fondurilor disponibile și care erau în așteptarea înscrierii automate în anunțul imediat următor sau a reformulării în primul anunț «util» deschis în temeiul noii scheme?”
IV — Proceduri în fața instanțelor comunitare în legătură cu prezenta cauza
25.
Pe lângă acțiunea din procedura principală în fața Tribunale ordinario di Roma, Nuova Agricast a formulat două acțiuni în fața Tribunalului de Primă Instanță.
26.
La 15 martie 2004, Nuova Agricast Srl și alții au sesizat Tribunalul de Primă Instanță cu o acțiune în anulare. Prin Ordonanța din 15 iunie 2005, Tribunalul a respins acțiunea ca inadmisibilă, întrucât a fost introdusă tardiv (
11
).
27.
Totodată, Nuova Agricast a introdus o acțiune în despăgubiri la Tribunalul de Primă Instanță (
12
). Reclamanta solicită repararea prejudiciului pe care pretinde că l-a suferit ca urmare a adoptării deciziei în litigiu. Această procedură, în curs de judecată, privește într-o anumită măsură același prejudiciu ca și cel invocat în procedura principală în fața instanței de trimitere.
V — Procedura în fața Curții
28.
Nuova Agricast, Comisia și guvernul italian au prezentat observații Curții. Ședința s-a desfășurat la 11 septembrie 2007.
VI — Argumentele părților
A — Nuova Agricast
29.
Nuova Agricast susține că întrebările instanței de trimitere referitoare la validitatea deciziei în litigiu din perspectiva principiului egalității pornesc de la premisa că întreprinderile din prima categorie puteau să se aștepte în mod legitim ca cererile lor reformulate să fie înscrie în tabelul aferent primului anunț util următor, mai precis primului anunț în temeiul noii scheme de ajutor.
30.
Așadar, pentru a stabili validitatea acestei premise, reclamanta consideră necesar ca, în prealabil, Curtea să determine dacă schema de ajutor anterioară, aprobată prin Decizia din 1997, crea în favoarea întreprinderilor din prima categorie un drept protejat de ordinea juridică comunitară de a beneficia de ajutoare chiar și după expirarea perioadei pentru care fusese autorizată schema de ajutor anterioară. În acest sens, Nuova Agricast consideră că, prin aprobarea schemei anterioare, Comisia a recunoscut că întreprinderile din prima categorie aveau un drept protejat legal de a-și reformula cererea în cadrul următorului anunț util, pentru cheltuielile deja efectuate fiind menținute condițiile de eligibilitate aplicabile anunțului pentru care și-au prezentat cererea inițială. Acest drept nu a dispărut pur și simplu la expirarea autorizării referitoare la schema de ajutor anterioară.
31.
În ceea ce privește posibila încălcare a principiului egalității de tratament, Nuova Agricast susține că întreprinderile din prima și cele din a doua categorie se găseau în situații similare, întrucât ambele au dobândit dreptul de a participa la primul anunț util în cadrul noii scheme de ajutor. De aceea, ele ar fi trebuit să beneficieze în egală măsură de dispoziția tranzitorie din decizia în litigiu.
32.
Cu privire la obligația de motivare care revine Comisiei în conformitate cu articolul 253 CE, Nuova Agricast invocă faptul că decizia în litigiu nu precizează din ce cauză întreprinderile din prima categorie au pierdut protecția juridică acordată în temeiul schemei de ajutor anterioare. O dispoziție care cauzează un astfel de prejudiciu pentru un număr mare de întreprinderi trebuie să fie în mod necesar specific motivată.
B — Guvernul italian
33.
În primul rând, guvernul italian susține că decizia în litigiu nu încalcă principiul egalității de tratament, întrucât întreprinderile din prima și cele din cea de a doua categorie nu sunt în aceeași situație. Instanțele administrative italiene au confirmat faptul că întreprinderile din prima categorie nu puteau să se prevaleze de încrederea legitimă în ceea ce privește posibilitatea de a prezenta o cerere de ajutor în cadrul noii scheme de ajutor în condițiile aplicabile anunțurilor de prezentare a cererilor publicate în cadrul schemei anterioare.
34.
În al doilea rând, decizia în litigiu este suficient motivată, având în vedere schimbul de scrisori între Republica Italiană și Comisie în faza preliminară a examinării schemei de ajutor notificate, care precizează motivele adoptării dispoziției tranzitorii. În plus, potrivit jurisprudenței Curții, în cazul unei măsuri cu aplicabilitate generală care privește un număr mare de situații, motivarea se poate limita la expunerea situației generale care a justificat adoptarea ei, precum și a scopurilor generale urmărite.
C — Comisia
35.
Comisia invocă mai întâi problema admisibilității întrebării preliminare. Aceasta apreciază că problema validității deciziei în litigiu nu are evident nicio legătură cu acțiunea în răspundere împotriva statului italian și că, în mod cert, nu este necesară soluționării litigiului cu care este sesizată instanța de trimitere.
36.
Pe fond, Comisia susține, în primul rând, că decizia prin care a aprobat schema de ajutor pentru o anumită perioadă nu poate să dea naștere unei așteptări și cu atât mai puțin vreunui drept protejat legal în ceea ce privește posibilitatea de a acorda și de a beneficia de un ajutor la expirarea autorizării acordate schemei. În consecință, la examinarea unei noi scheme de ajutor care i-a fost notificată și care constituie de fapt o prelungire a schemei de ajutor autorizate anterior, Comisia nu are obligația să prevadă, în autorizarea pentru noua schemă, un regim tranzitoriu care să permită anumitor întreprinderi care pretind că au dobândit drepturi în cadrul schemei anterioare să beneficieze în continuare de ajutoare în temeiul schemei anterioare după intrarea în vigoare a noii scheme.
37.
Comisia subliniază că statul membru este cel care notifică schema de ajutor, iar Comisia nu poate să modifice această schemă. După inițierea procedurii oficiale de investigare, Comisia poate impune condiții, dar, chiar și în acest caz, statul membru are dreptul să opteze în sensul de a nu se supune acestora și de a renunța la schema de ajutor. În cazul în care ar ajunge la concluzia că criteriile de atribuire a ajutorului sunt contrare altor dispoziții din Tratatul CE, ceea ce ar determina incompatibilitatea schemei de ajutor cu piața comună, Comisia poate doar să declare că ajutorul este incompatibil fără să îl poată totuși modifica, de exemplu, prin schimbarea grupului de beneficiari prevăzut în schema de ajutor.
38.
În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului egalității de tratament, Comisia susține, în primul rând, că autoritățile italiene au decis în mod liber să adopte dispoziția tranzitorie în discuție. Prin urmare, decizia în litigiu nu încalcă principiul egalității de tratament în privința diferitelor categorii de întreprinderi, întrucât Comisia s-a limitat să ia act de opțiunea statului italian și să aprobe schema notificată în ansamblu.
39.
În al doilea rând, Comisia amintește că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, legalitatea unei decizii în materia ajutoarelor de stat trebuie să fie apreciată pe baza informațiilor de care dispunea Comisia la momentul adoptării acesteia. În speță, autoritățile italiene nu au menționat în mod expres situația specifică a întreprinderilor din prima categorie, astfel încât faptul că dispoziția tranzitorie nu conține o dispoziție specifică privind aceste întreprinderi nu poate antrena invaliditatea deciziei în litigiu.
40.
În al treilea rând, potrivit Comisiei, nu există, în orice caz, nicio încălcare a principiului egalității de tratament, deoarece întreprinderile din prima și cele din a doua categorie nu sunt în aceeași situație.
41.
În ceea ce privește pretinsa încălcare a obligației de motivare, în conformitate cu articolul 253 CE, Comisia susține că această motivare nu era necesară în situația întreprinderilor din prima categorie, întrucât autoritățile naționale nu i-au expus această situație. În plus, dispoziția tranzitorie rezultă dintr-o alegere liberă realizată de statul italian, destinatarul deciziei în litigiu.
VII — Apreciere
A — Admisibilitate
42.
Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, instituită prin articolul 234 CE, numai instanța națională, care este sesizată cu litigiul și care va trebui să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, din moment ce întrebările adresate privesc interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (
13
).
43.
Cu toate acestea, Curtea a hotărât de asemenea că, în circumstanțe excepționale, este îndreptățită să analizeze condițiile în care este sesizată de către instanța națională în scopul de a-și verifica propria competență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai în cazul în care rezultă în mod vădit că interpretarea dreptului comunitar solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema ridicată este de natură ipotetică sau când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (
14
).
44.
În acțiunea principală, instanța de trimitere încercă să stabilească dacă există o legătură de cauzalitate între conduita potențial culpabilă a autorităților italiene în cursul examinării preliminare de către Comisie a noii scheme de ajutor și prejudiciul invocat de Nuova Agricast, mai precis neacordarea unui ajutor, și care se datorează, în opinia acesteia, domeniului de aplicare al dispoziției tranzitorii din decizia în litigiu.
45.
Prin sesizarea Curții, instanța de trimitere pare a solicita să se stabilească, în esență, dacă neluarea în considerare în decizia în litigiu a situației întreprinderilor din prima categorie, chiar dacă aceasta se datorează lipsei de precizie în informațiile furnizate de autoritățile italiene, ar putea vicia decizia determinând invaliditatea ei. O decizie cu privire la acest aspect ar contribui, se pare, la delimitarea responsabilității autorităților italiene în ceea ce privește adoptarea deciziei în litigiu.
46.
Rezultă că întrebarea instanței naționale referitoare la validitatea deciziei în litigiu a Comisiei nu este vădit lipsită de legătură cu obiectul litigiului cu care este sesizată instanța, astfel că excepția de inadmisibilitate trebuie respinsă cu privire la acest aspect.
47.
Un al doilea aspect cu privire la admisibilitatea acțiunii privește faptul că Nuova Agricast a sesizat deja Tribunalul cu o acțiune în anularea deciziei în litigiu. Astfel cum am precizat, Tribunalul a respins ca inadmisibilă această acțiune în anulare, în cauza Nuova Agricast și alții, întrucât acțiunea era introdusă tardiv (
15
). Având în vedere jurisprudența Curții în Hotărârea TWD Textilwerke Deggendorf (
16
) trebuie să se stabilească dacă acțiunea în anulare a Nuova Agricast a fost declarată inadmisibilă numai pentru că a fost introdusă după expirarea termenului, situație în care prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare privind validitatea deciziei în litigiu a Comisiei ar fi inadmisibilă în fața Curții.
48.
În circumstanțele care au stat la baza Hotărârii TWD Textilwerke Deggendorf, era destul de clar că o acțiune în anulare introdusă împotriva deciziei în litigiu în termenul prevăzut de articolul 230 CE ar fi fost admisibilă (
17
). În prezenta cauză, în schimb, decizia în litigiu adresată Republicii Italiene privește o schemă de ajutor destinată unor categorii de persoane definite în manieră generală, și nu unor destinatari identificați explicit. În plus, Tribunalul s-a pronunțat în sensul că solicitanții, care nu erau decât terți în cadrul fazei preliminare de examinare, nu putea să fie vizați individual prin decizia de autorizare a schemei de ajutor (
18
). Prin urmare, este puțin probabil ca Nuova Agricast să fi avut calitatea procesuală activă de a introduce o acțiune în aplicarea articolului 230 CE împotriva deciziei în litigiu.
49.
Prin urmare, contrar circumstanțelor care au stat la baza Hotărârii TWD Textilwerke Deggendorf, nu era evident că acțiunea în anulare formulată de Nuova Agricast ar fi fost admisibilă dacă ar fi fost introdusă cu respectarea termenului prevăzut la articolul 230 CE.
50.
În consecință, considerăm că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este admisibilă.
B — Cu privire la fond
51.
În lumina informațiilor furnizate de instanța de trimitere, se pare că aceasta solicită, în esență, să se stabilească dacă decizia Comisiei de a nu lua în considerare situația întreprinderilor din prima categorie ar putea fi invalidă întrucât încalcă principul egalității de tratament și obligația de motivare care revine Comisiei în conformitate cu articolul 253 CE.
52.
Pentru a răspunde la această întrebare, este important să examinăm pe scurt tipul de ajutor și decizia în discuție în prezenta cauză, precum și întinderea controlului jurisdicțional pe care Curtea îl exercită în acest context.
1. Identificarea tipului de ajutor și a deciziei în discuție
53.
În conformitate cu articolul 87 alineatul (1) CE, ajutoarele de stat sunt, în principiu, interzise în Comunitate. Derogările de la acest principiu rezultă din articolul 87 alineatul (2) CE, care prevede că anumite tipuri de ajutoare sunt considerate compatibile cu piața comună, și din articolul 87 alineatul (3) CE, care prevede că alte categorii de ajutoare, în număr limitat, pot fi considerate compatibile cu piața comună.
54.
Potrivit jurisprudenței constante a Curții, analizarea compatibilității cu piața comună a măsurilor de ajutor sau unei scheme de ajutor intră în competența exclusivă a Comisiei, sub controlul Curții (
19
).
55.
În vederea controlului compatibilității ajutoarelor de stat cu piața comună, Comisia trebuie să primească, în conformitate articolul 88 alineatul (3) prima teză CE, notificarea privind „ajutoarele noi” înainte de aplicarea lor. Constituie „ajutoare noi” măsurile care urmăresc să instituie sau să modifice ajutoare, precizându-se că modificările pot privi fie ajutoarele existente, fie proiecte inițiale notificate Comisiei (
20
). Prezenta cauză privește ajutoare noi, în măsura în care este vorba de o modificare a unei scheme anterioare a cărei autorizare a expirat la 31 decembrie 1999.
56.
Trebuie să se sublinieze totodată că măsura în discuție în decizia în litigiu este o schemă de ajutor, și nu un ajutor individual. Schemele de ajutor permit statelor membre să obțină o singură autorizare din partea Comisiei, pe baza caracteristicilor generale ale schemei (
21
).
57.
Decizia în litigiu este o „decizie de a nu ridica obiecții” (
22
) care a fost adoptată, așadar, de Comisie fără deschiderea unei proceduri oficiale de investigare (
23
).
2. Controlul jurisdicțional al Curții în privința deciziilor în materia ajutoarelor de stat
58.
Potrivit jurisprudenței Curții, în aplicarea articolului 88 alineatul (3) CE, Comisia dispune de o largă putere de apreciere a cărei exercitare implică evaluări de ordin economic și social care trebuie efectuate într-un context comunitar (
24
).
59.
Așadar, în cadrul controlului de legalitate, Curtea trebuie să se limiteze la a examina dacă, în speță, Comisia nu a depășit limitele inerente puterii sale de apreciere printr-o denaturare sau o eroare vădită de apreciere a faptelor sau printr-un abuz de putere sau de procedură (
25
). Aceasta înseamnă totodată că instanța comunitară nu poate substitui evaluarea compatibilității ajutorului efectuată de Comisie cu propria evaluare (
26
).
3. Pretinsa încălcare a principiului egalității de tratament
60.
Primul motiv de invaliditate invocat ridică în esență problema dacă decizia Comisiei ar putea fi invalidă pentru încălcarea principiului egalității de tratament între întreprinderile din prima categorie și cele din a doua categorie în ceea ce privește domeniul de aplicare a dispoziției tranzitorii prevăzute în decizie.
61.
Competența Comisiei în materia ajutoarelor de stat este limitată la examinarea compatibilității ajutorului cu piața comună. În ceea ce privește întinderea acestei examinări, Curtea s-a pronunțat în mod constant în sensul că articolul 87 CE nu poate fi utilizat pentru a face inaplicabile celelalte dispoziții din tratat (
27
). Comisia este, așadar, îndreptățită să țină seama de posibilele încălcări ale altor dispoziții și principii fundamentale ale tratatului atunci când examinează compatibilitatea unei scheme de ajutor cu piața comună (
28
). Principiul egalității de tratament este un astfel de principiu (
29
).
62.
Dacă este abilitată să verifice compatibilitatea unui ajutor de stat cu piața comună, Comisia nu concepe, nu definește schemele de ajutor și nici nu atribuie ajutoare. În plus, ea nu poate să oblige un stat membru să vireze un ajutor de stat. Comisia poate doar să impună unui stat să nu vireze un ajutor pe care ea îl consideră incompatibil cu piața comună. Statul membru este cel care finanțează ajutorul, elaborează regimul aplicabil și îl notifică Comisiei. Statul membru păstrează dreptul de a retrage notificarea cu privire la schemele de ajutor sau de a nu le aplica.
63.
Rezultă că orice eventuală dispoziție tranzitorie dintr-o schemă de ajutor de stat notificată este propusă de statul membru ca element al schemei notificate Comisiei în vederea autorizării. Prin urmare, ea va fi evaluată de Comisie ca parte a schemei de ajutor în vederea aprecierii compatibilității cu piața comună a schemei în ansamblul său.
64.
Din constatările Tribunalului într-o cauză în legătură cu prezenta speță, rezultă că modul de redactare a dispoziției tranzitorii este rezultatul alegerii libere efectuate de autoritățile italiene (
30
). Până la deschiderea procedurii oficiale de investigare, Comisia nu are puterea să oblige un stat membru să modifice o schemă de ajutor. În faza informală a procedurii, Comisia poate fie să adopte decizia de a nu ridica obiecții, fie să decidă inițierea procedurii oficiale de investigare (
31
).
65.
Prin urmare, este necesar să se stabilească dacă, în prezenta cauză, Comisia a depășit limitele marjei sale de apreciere considerând că noua schemă de ajutor este compatibilă cu piața comună după examinarea preliminară, în pofida faptului că domeniul de aplicare al dispoziției tranzitorii din decizia în litigiu excludea întreprinderile din prima categorie și, în consecință, nu a deschis o procedură oficială de investigare.
66.
În primul rând, considerăm că un motiv de formă tinde să excludă o astfel de concluzie. Într-adevăr, nu există nicio dovadă a faptului că, într-o modalitate sau alta, Comisia avea cunoștință de existența sau, cel puțin, de situația specifică a întreprinderilor din prima categorie din care face parte Nuova Agricast.
67.
Potrivit unei jurisprudențe constante, legalitatea unei decizii în materia ajutoarelor de stat trebuie să fie apreciată în funcție de informațiile de care Comisia putea să dispună la momentul la care a adoptat decizia (
32
). Pentru prezenta cauză, aceasta ar însemna că, în speță, Comisia nu ar putea să fie obligată să ia în considerarea situația Nuova Agricast și a altor întreprinderi care fac parte din prima categorie.
68.
Înainte de a ajunge la această concluzie, se impune totuși să semnalăm că această jurisprudență a fost dezvoltată și aplicată în cauze în care decizia în litigiu fusese adoptată de Comisie la încheierea unei proceduri oficiale de investigare. În privința unor asemenea decizii, această abordare pare justificată în măsura în care părțile interesate, în sensul articolului 88 alineatul (2) CE, au posibilitatea să furnizeze toate informațiile pertinente Comisiei, chiar dacă unele dintre ele nu au utilizat această posibilitate (
33
). Acestea au, așadar, o largă răspundere în privința informațiilor de care poate dispune Comisia la momentul adoptării deciziei. Dacă aceste părți interesate se prevalează ulterior de invaliditatea deciziei Comisiei, este logic ca ele să poată contesta validitatea deciziei numai pe baza informațiilor de care dispunea Comisia la adoptarea ei.
69.
Acest raționament nu poate fi transpus în cazul unei decizii de a nu ridica obiecții în privința unei scheme de ajutor și de a încheia faza preliminară a examinării ajutorului, în lipsa oricărei proceduri oficiale de investigare. O astfel de decizie este în principiu (
34
) adoptată pe baza informațiilor furnizate de statul membru care a notificat ajutorul. Procedura nu prevede formal posibilitatea terților de a interveni și de a furniza Comisiei elemente de informare de care ea să poată ține seama la evaluarea comptabilității ajutorului notificat cu piața comună. Întreprinderile precum beneficiarii potențiali ai unui ajutor sau concurenții lor nu sunt în mod necesar nici măcar la curent cu notificarea schemei de ajutor care poate să îi privească, Comisia nefiind obligată să publice un anunț de notificare a unui ajutor decât în cazul în care inițiază o procedură oficială de investigare (
35
). Prin urmare, atunci când Comisia ia decizia de a nu ridica obiecții, comunicarea referitoare la această decizie va constitui primul act publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
70.
Cu toate acestea, în opinia noastră, Comisia ar trebui să fie îndreptățită să se bazeze pe informațiile disponibile la momentul adoptării deciziei, chiar și în cazul în care o parte care nu a fost implicată în examinarea preliminară, precum Nuova Agricast în prezenta speță, pune în discuție decizia de a nu ridica obiecții.
71.
Rezultă cu claritate din dispozițiile dreptului comunitar primar și derivat, în special din Regulamentul 659/1999, că examinarea preliminară se derulează în principal între Comisie și statul membru vizat (
36
). În consecință, Comisia nu dispune de atribuții de anchetă care să îi permită strângerea de informații suplimentare în raport cu cele care i-au fost furnizate în principal de statul membru vizat în cursul examinării preliminare. Astfel de limite impuse atribuțiilor Comisiei ar implica în mod necesar imposibilitatea de a contesta legalitatea deciziilor sale în temeiul altor elemente de informare decât cele de care dispunea Comisia la adoptarea deciziei. În plus, dacă terții ar putea contesta validitatea deciziilor Comisiei în temeiul altor elemente de informare decât cele aflate la dispoziția Comisiei la adoptarea deciziei, Comisia ar urmări probabil să evite orice risc de această natură inițiind sistematic procedura oficială de investigare, care ar permite tuturor persoanelor interesate în sensul articolului 88 alineatul (2) CE să prezinte informații pertinente. O astfel de soluție este totuși dificil de conciliat cu actuala procedură de control a ajutoarelor de stat, care cuprinde două faze potrivit prevederilor din tratat și a celor din Regulamentul nr. 659/1999.
72.
În consecință, validitatea unei decizii de a nu ridica obiecții adoptate de Comisie ar trebui apreciată pe baza informațiilor de care dispunea aceasta la adoptarea unei astfel de decizii.
73.
În lipsa unei probe care să dovedească faptul că, în speță, Comisia a fost informată cu privire la situația specifică a întreprinderilor din prima categorie, decizia în litigiu nu poate fi considerată invalidă pentru motivul că ar fi contrară principiului egalității de tratament în ceea ce privește pretinsele drepturi dobândite de către aceste întreprinderi.
74.
În orice caz, ar trebui amintit că, potrivit jurisprudenței constante, la examinarea compatibilității unei scheme de ajutor cu piața comună, Comisia se poate limita să studieze caracteristicile generale ale schemei în discuție, fără a examina fiecare caz specific în care aceasta se aplică (
37
).
75.
În plus, trebuie semnalat că prezenta cauză nu se încadrează în situațiile excepționale în care Comisia poate fi obligată să se asigure că decizia sa referitoare la un ajutor de stat conține o dispoziție tranzitorie și să vegheze ca o astfel de decizie să respecte principiul egalității. O astfel de obligație nu există decât în împrejurări foarte specifice, în special în cazul în care conduita anterioară a autorității comunitare justifică o încredere legitimă care trebuie protejată (
38
).
76.
Totuși, în prezenta cauză, Comisia nu s-a comportat niciodată astfel încât să creeze încrederea legitimă că efectele schemei de ajutor anterioare, care expira la 31 decembrie 1999, vor continua să se producă după această dată.
77.
Autorizarea schemei de ajutor anterioare, limitată în timp și care a expirat la 31 decembrie 1999, nu este, prin chiar natura sa, un act susceptibil să fundamenteze o astfel de încredere legitimă. Regula de interpretare restrictivă a derogărilor de la principiul interdicției ajutoarelor de stat se opune unei astfel de extinderi a domeniul de aplicare temporal al unei scheme de ajutor aprobate (
39
). În plus, dacă pretinsele drepturi dobândite în temeiul unei scheme de ajutor anterioare ar putea fi invocate după expirarea autorizării schemei, aceasta ar pune în discuție însuși obiectivul limitării în timp a unor astfel de autorizări, ceea ce ar permite adaptarea evaluării unui ajutor de stat în lumina evoluției împrejurărilor economice.
78.
Încrederea legitimă nu poate fi invocată împotriva Comisiei pentru motivul că a aplicat principiul „necesității ajutorului”, care presupune, printre altele, ca cererea de acordare a unui ajutor să fie introdusă în mod normal înainte de punerea în aplicare a activității la care se referă acesta. Principiul menționat a fost utilizat, de regulă, pentru evaluarea compatibilității ajutoarelor de către Comisie (
40
). Contrar a ceea pare să sugereze instanța de trimitere în ordonanța sa, acest principiu nu a fost aplicat decât după apariția Orientărilor Comisiei privind ajutoarele regionale de stat în anul 1998 (
41
). Acesta este suficient pentru a înlătura orice argument în sensul că o aplicare pretins „neașteptată” a acestui principiu ar fi adus atingere așteptărilor legitime create de Comisie cu privire la posibilitatea de a prezenta o cerere de ajutor în cadrul unei noi scheme de ajutor în condițiile aplicabile anunțurilor de prezentare a cererilor publicate în cadrul schemei anterioare.
79.
Nici eventuala încredere legitimă pe care autoritățile naționale au generat-o cu privire la posibila prelungire a anumitor efecte ale unei scheme de ajutor de stat care a expirat nu poate fundamenta o obligație a Comisiei de a prevedea o dispoziție tranzitorie. Articolele 87 CE și 88 CE ar pierde mult din efectul lor util dacă ar autoriza o parte să invoce așteptările legitime create de statele membre pentru a contesta validitatea unui act comunitar (
42
).
80.
Rezultă că, în circumstanțele prezentei cauze, Comisia nu avea obligația să se asigure că decizia în litigiu prevede o măsură tranzitorie care să se aplice întreprinderilor din prima categorie. Ea nu și-a depășit, așadar, limitele puterii discreționare prin aceea că nu a ridicat obiecții cu privire la măsura notificată pe motiv că domeniul de aplicare al normei tranzitorii prevăzute în decizie ar fi contrar principiului egalității de tratament. Nu se poate considera, așadar, că decizia în litigiu nu este validă din acest motiv.
4. Pretinsa lipsă a motivării
81.
Instanța de trimitere dorește de asemenea să se stabilească dacă, în speță, Comisia și-a motivat suficient decizia, în conformitate cu articolul 235 CE, în ceea ce privește excluderea întreprinderilor din prima categorie din domeniul de aplicare al normei tranzitorii.
82.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, obligația de motivare depinde de natura actului în cauză, iar atunci când este vorba, precum în cazul unei scheme de ajutor, de un act destinat unei aplicări generale, motivarea se poate limita să menționeze, pe de o parte, situația de ansamblu care a condus la adoptarea acestuia și, pe de altă parte, scopurile generale pe care își propune să le atingă (
43
). Nu ar fi, așadar, rezonabil să se impună Comisiei să motiveze în mod specific domeniul de aplicare precis al unei măsuri tranzitorii prevăzute într-o decizie de a nu ridica obiecții în privința unei scheme de ajutor și în special atunci când, precum este cazul în prezenta cauză, Comisia s-a limitat în decizia sa să ia act de decizia autorităților italiene referitoare la domeniul de aplicare adecvat al normei tranzitorii.
83.
Rezultă că, în opinia noastră, Comisia nu a încălcat obligația de motivare care îi revine prin faptul că nu a justificat excluderea întreprinderilor din prima categorie din domeniul de aplicare al normei tranzitorii prevăzute în decizia în litigiu.
VIII — Concluzie
84.
În lumina considerațiilor de mai sus, apreciem că răspunsul la întrebarea adresată trebuie să fie următorul:
„Examinarea întrebării adresate nu a relevat niciun element de natură să afecteze validitatea Deciziei SG (2000)D/105754 a Comisiei din 12 iulie 2000 prin care s-a constatat compatibilitatea cu tratatul a unei scheme de ajutor prevăzute de legislația italiană sub forma unor ajutoare pentru investiții în regiunile defavorizate din Italia.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	JO C 278, p. 26.
(
3
)	GURI nr. 299 din 21 decembrie 1992, p. 3.
(
4
)	JO 1997, C 242, p. 4.
(
5
)	Aceasta înseamnă că, după examinarea preliminară a schemei de ajutor, Comisia a considerat că nu există niciun motiv pentru a se opune unei scheme notificate de statul membru.
(
6
)	Cu excepția cheltuielilor pentru studiile de inginerie și pentru alte studii, precum și pentru achiziționarea și pentru amenajarea terenului întreprinderii, care erau eligibile începând cu cea de a douăsprezecea lună care preceda data de prezentare a cererii.
(
7
)	Un anunţ „util” este anunţul cu privire la subvenţii pentru același sector economic.
(
8
)	Înregistrată la Comisie sub numărul N 715/99.
(
9
)	GURI nr. 166 din 18 iulie 2000.
(
10
)	GURI nr. 175 din 28 iulie 2000.
(
11
)	Ordonanţa Tribunalului de Primă Instanţă din 15 iulie 2005, Nuova Agricast și alţii/Comisia, T-98/04, comunicare publicată în JO 2005, C 229, p. 22.
(
12
)	Cauza Nuova Agricast/Comisia, T-362/05, în curs de judecată.
(
13
)	A se vedea în special Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman (C-415/93, Rec., p. I-4921, punctul 59), Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C-379/98, Rec., p. I-2099, punctul 38), și Hotărârea din 17 mai 2001, TNT Traco (C-340/99, Rec., p. I-4109, punctul 39).
(
14
)	A se vedea, printre altele, Hotărârile Bosman, punctul 61, și PreussenElektra, punctul 39, citate anterior.
(
15
)	Citată la nota de subsol 11.
(
16
)	Hotărârea din 9 martie 1994 (C-188/92, Rec., p. I-833, punctele 17 și 18). Din această hotărâre rezultă că, în sistemul comunitar al căilor de atac, admisibilitatea unei contestaţii indirecte a unui act al unei instituţii comunitare formulate de o persoană fizică sau juridică prin intermediul unei cereri de pronunţare a unei hotărâri preliminare depinde de aspectul dacă există sau a existat posibilitatea de a contesta acest act în mod direct în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE în faţa Tribunalului.
(
17
)	Decizia Comisiei adresată statului membru vizat face trimitere explicită la beneficiarul de ajutor individual în discuţie și la faptul că acest stat a comunicat decizia beneficiarului, precizându-i că poate introduce acţiune în anulare împotriva acesteia.
(
18
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 1996, Kahn Scheppvaart/Comisia (T-398/94, Rec., p. II-477, punctul 39). În această cauză, care privea o decizie de a nu ridica obiecţii împotriva unei scheme de ajutor constând în măsuri fiscale sectoriale, Tribunalul a hotărât că decizia contestată pare să constituie, în privinţa beneficiarilor potenţiali ai acestor măsuri, o măsură cu aplicabilitate generală care privește situaţii determinate obiectiv și că aceasta are efecte juridice pentru o categorie de persoane vizată în manieră generală și abstractă. Acești beneficiari potenţiali nu aveau, așadar, calitatea procesuală activă în temeiul articolului 230 CE. Această jurisprudenţă trebuie diferenţiată de aceea referitoare la deciziile de a nu ridica obiecţii împotriva unei măsuri de ajutor individual adoptate fără iniţierea unei proceduri oficiale de investigare, pentru care Curtea a stabilit condiţii mai puţin stricte în privinţa calităţii procesuale active a terţilor (a se vedea Hotărârea din 19 mai 1993, Cook/Comisia, C-198/91, Rec., p. I-2487, și Hotărârea din 15 iunie 1993, Matra/Comisia, C-225/91, Rec., p. I-3203).
(
19
)	Hotărârea din 21 noiembrie 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires și Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon (C-354/90, Rec., p. I-5505, punctul 14), Hotărârea din 11 iulie 1996, SFEI și alţii (C-39/94, Rec., p. I-3547, punctul 42), și Hotărârea din 17 iunie 1999, Piaggio (C-295/97, Rec., p. I-3735, punctul 31).
(
20
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea Piaggio, citată la nota de subsol 19, punctul 48. Articolul 1 litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediţie specială, 08/vol. 1, p. 41, denumit în continuare „Regulamentul de procedură”) precizează că un „ajutor nou” înseamnă „orice ajutor, respectiv orice schemă de ajutor și orice ajutor individual care nu este ajutor existent, inclusiv modificările ajutoarelor existente”.
(
21
)	Măsurile individuale de acordare a unui ajutor nu fac decât să aplice o schemă generală de ajutor. Factorii de care Comisia trebuie să ţină seama la analizarea acestui ajutor fiind identici cu cei aplicaţi cu ocazia examinării schemei generale, nu este necesar ca măsurile individuale de acordare a ajutoarelor să fie examinate de Comisie.
(
22
)	A se vedea articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul de procedură.
(
23
)	Procedura oficială de investigare trebuie iniţiată în cazul în care Comisia are îndoieli privind compatibilitatea ajutorului notificat cu piaţa comună [a se vedea articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură].
(
24
)	A se vedea de asemenea Hotărârea din 21 martie 1991, Italia/Comisia (C-303/88, Rec., p. I-1433, punctul 34).
(
25
)	A se vedea Hotărârea Matra/Comisia, citată la nota 18, punctul 25.
(
26
)	A se vedea, cu titlu de exemplu, Ordonanţa din 24 iulie 2004, Sicilcassa și alţii (C-297/01, Rec., p. I-7849, punctul 47).
(
27
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 mai 1980, Comisia/Italia (73/79, Rec., p. 1533, punctul 11), Hotărârea Matra/Comisia, citată la nota de subsol 18, punctul 41, și Hotărârea din 19 septembrie 2000, Germania/Comisia (C-156/98, Rec., p. I-6857, punctul 78).
(
28
)	A se vedea Concluziile avocatului general Fennelly din 13 aprilie 2000 prezentate în cauza Italia și Sardegna Lines/Comisia (Hotărârea din 19 octombrie 2000, C-15/98 și C-105/99, Rec., p. I-8855, punctul 78).
(
29
)	Trebuie amintit că, în această privință, Curtea a considerat, în trecut, că o decizie a Comisiei adoptată în aplicarea articolului 88 CE nu este validă întrucât dispoziția tranzitorie pe care o conținea era contrară principiilor încrederii legitime și egalității de tratament [Hotărârea din 22 iunie 2006, Belgia și Forum 187/Comisia (C-182/03 și C-217/03, Rec., p. I-5479, punctele 168-174].
(
30
)	Ordonanţa din 21 noiembrie 2005 a Tribunalului de Primă Instanţă (Camera a cincea), Tramarin/Comisia (T-426/04, Rec., p. II-4765).
(
31
)	Bineînţeles, în afară de posibilitatea de a decide că măsura notificată nu constituie un ajutor.
(
32
)	A se vedea în special Hotărârea din 10 iulie 1986, Belgia/Comisia (234/84, Rec., p. 2263, punctul 16), Hotărârea din 26 septembrie 1996, Franţa/Comisia (C-241/94, Rec., p. I-4551, punctul 33), și Hotărârea din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, C-74/00 P și C-75/00 P, Rec., p. I-7869, punctele 168-171).
(
33
)	A se vedea în acest sens, de exemplu, Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, citată la nota de subsol 169.
(
34
)	Nimic nu împiedică în fapt părţile potenţial vizate să furnizeze informaţii Comisiei în cursul examinării preliminare, situaţie în care Comisia trebuie să ţină seama de aceste elemente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 mai 2001, Portugalia/Comisia, C-204/97, Rec., p. I-3175, punctul 35).
(
35
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 martie 1984, Germania/Comisia (84/82, Rec., p. 1451, punctul 13), și Hotărârea din 9 octombrie 1984, Heineken Brouwerijen (91/83 și 127/83, Rec., p. 3435, punctul 33).
(
36
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2005, Scott/Comisia (C-276/03 P, Rec., p. I-8437, punctul 33).
(
37
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Italia și Sardegna Lines/Comisia, citată la nota de subsol 28, Hotărârea din 14 octombrie 1987, Germania/Comisia (248/84, Rec., p. 4013, punctul 18), și Hotărârea din 17 iunie 1999, Belgia/Comisia (C-75/97, Rec., p. I-3671, punctul 48).
(
38
)	Aceasta a fost situaţia în cauza Belgia și Forum 187/Comisia, citată la nota de subsol 29, punctele 168-174. În această cauză, Comisia luase o decizie negativă în ceea ce privește o schemă de ajutor existentă referitoare la centrele de coordonare create în conformitate cu legislaţia belgiană aplicabilă. Pentru o aplicare mai recentă a aceluiași raţionament, a se vedea Hotărârea din 12 septembrie 2007, Koninklijke Frieslands Food/Comisia (T-348/03, Rec., p. II-101).
(
39
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 ianuarie 2004, Fleuren Compost/Comisia (T-109/01, Rec., p. II-127, punctul 75).
(
40
)	Curtea a considerat, într-adevăr, în mod constant că, pentru a putea beneficia de una dintre derogările prevăzute la articolul 87 alineatul (3) CE, un ajutor trebuie nu numai să se conformeze unuia dintre obiectivele cuprinse în articolul 87 alineatul (3) literele (a), (b), (c) și (d) CE, ci și să fie necesar realizării acestor obiective (a se vedea Hotărârea din 17 septembrie 1980, Philip Morris/Comisia, 730/79, Rec., p. 2671, punctul 17).
(
41
)	JO 1998, C 74, p. 9. Potrivit punctului 4.2 al treilea paragraf din orientări, „schemele de ajutor trebuie să prevadă că cererea de ajutor trebuie să fie introdusă înainte de începutul executării proiectelor”.
(
42
)	A se vedea, prin analogie, jurisprudenţa potrivit căreia articolele 87 CE și 88 CE ar pierde cea mai mare parte a efectului lor util dacă statele membre ar putea să se prevaleze de propria conduită culpabilă care a putut genera încrederea legitimă a beneficiarilor potenţiali ai unui ajutor pentru a lipsi de efect deciziile Comisiei adoptate în aplicarea dispoziţiilor tratatului (a se vedea, de exemplu, Hotărârea din 20 septembrie 1990, Comisia/Germania, C-5/89, Rec., p. I-3437, punctul 17).
(
43
)	Începând cu Hotărârea din 13 martie 1968, Beus (5/67, Rec., p. 125, 143). A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 19 noiembrie 1998, Spania/Consiliul (C-284/94, Rec., p. I-7309, punctul 28).