62011CC0267
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 31. ledna 2013 (
1
)
Věc C‑267/11 P
Evropská komiseproti
Lotyšské republice
za přítomnosti:
České republiky
„Kasační opravný prostředek — Směrnice 2003/87/ES — Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů — Národní alokační plán pro přidělení povolenek na emise pro Lotyšsko na období let 2008 až 2012 — Nový plán — Mlčení Komise“
I – Úvod
1.
Podle směrnice 2003/87 o obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů (
2
), ve znění relevantním pro tento kasační opravný prostředek, měly členské státy povinnost vypracovat národní alokační plány pro přidělení povolenek a předložit je Komisi. Komise mohla tento plán ve lhůtě tří měsíců v plném rozsahu nebo částečně odmítnout. Tribunál vycházel ve své ustálené judikatuře ze skutečnosti, že plán se stane konečným a vztahuje se na něj domněnka legality, která umožňuje členským státům jej provést, pokud se Komise v rámci lhůty nevyjádří (
3
).
2.
V projednávaném případě Komise nejprve lotyšský plán pro období let 2008 až 2012 ve stanovené lhůtě odmítla. Později předložilo Lotyšsko nový plán, který stanovil mimo jiné přidělování mnohem vyššího počtu povolenek, než Komise schválila ve svém prvním rozhodnutí.
3.
Tento plán Komise ve lhůtě tří měsíců neodmítla, nýbrž odmítla jej výrazně později. Tribunál na základě žaloby Lotyšska konstatoval, že nový lotyšský plán se stal uplynutím tříměsíční lhůty konečným, a zrušil druhé odmítavé rozhodnutí Komise (
4
).
4.
Proti tomuto rozsudku podala Komise kasační opravný prostředek. Je třeba objasnit, zda se takový druhý návrh plánu stane po třech měsících po oznámení konečným, pokud jej Komise neodmítne.
II – Právní rámec
5.
Směrnice 2003/87 provádí mezinárodní dohody o ochraně klimatu. V tomto ohledu se jedná o Rámcovou úmluvu Organizace spojených národů o změně klimatu, která byla uzavřena dne 9. května 1992 v New Yorku a která byla schválena jménem Evropského společenství rozhodnutím 94/69/ES (
5
), a Kjótský protokol k rámcové úmluvě, přijatý dne 11. prosince 1997 (rozhodnutí 1/CP.3 „Přijetí Kjótského protokolu k rámcové úmluvě […]“), který byl schválen rozhodnutím 2002/358/ES (
6
).
6.
Článek 1 směrnice 2003/87 stanoví:
„Tato směrnice vytváří systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství [...], aby se podpořilo snižování emisí skleníkových plynů způsobem efektivním z hlediska nákladů a ekonomicky účinným.“
7.
Ustanovení článku 9 směrnice 2003/87 zní:
„1.   Členské státy vytvoří pro každé období uvedené v čl. 11 odst. 1 a 2 národní plán uvádějící celkové množství povolenek, které mají v úmyslu přidělit pro uvedené období, a způsob, jak je zamýšlí přidělit. Plán je založen na objektivních a transparentních kritériích, včetně kritérií uvedených v příloze III, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti. Aniž je dotčena Smlouva, Komise vypracuje nejpozději do 31. prosince 2003 pokyny k provádění kritérií uvedených v příloze III.
Pro období uvedené v čl. 11 odst. 1 se plán zveřejní a oznámí Komisi a ostatním členským státům nejpozději do 31. března 2004. Pro následující období se plán zveřejní a oznámí Komisi a ostatním členským státům nejpozději 18 měsíců před začátkem příslušného období.
2.   […]
3.   Do tří měsíců po oznámení národního alokačního plánu členským státem podle odstavce 1 může Komise plán nebo jeho jakoukoli část odmítnout z důvodu neslučitelnosti s kritérii uvedenými v příloze III nebo s článkem 10. Členský stát učiní rozhodnutí podle čl. 11 odst. 1 nebo 2 pouze tehdy, pokud Komise přijme navržené změny. Odmítavé rozhodnutí musí Komise odůvodnit.“
8.
Článek 11 odst. 2 směrnice 2003/87 stanoví:
„Pro pětileté období počínající dnem 1. ledna 2008 a pro každé následující pětileté období rozhodne každý členský stát o celkovém množství povolenek, které přidělí pro uvedené období, a zahájí postup přidělování těchto povolenek provozovateli každého zařízení. Toto rozhodnutí se učiní alespoň 12 měsíců před začátkem příslušného období a bude založeno na národním alokačním plánu vytvořeném podle článku 9 a v souladu s článkem 10, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti.“
9.
Příloha III směrnice 2003/87 uvádí dvanáct kritérií použitelných pro národní alokační plány. Kritéria č. 1 až 3 přílohy III stanoví:
„1.
Celkové množství povolenek, které mají být přiděleny pro příslušné období, je v souladu s povinností členského státu omezit své emise podle rozhodnutí 2002/358/ES a Kjótského protokolu, přičemž se přihlédne na jedné straně k podílu na celkových emisích, který tyto povolenky představují ve srovnání s emisemi ze zdrojů nespadajících pod tuto směrnici, a na druhé straně k národním energetickým politikám, a mělo by být v souladu s národním programem změny klimatu. Celkové množství povolenek, které mají být přiděleny, nesmí být větší, než je pravděpodobně nutné k přísnému uplatňování kritérií této přílohy. Do roku 2008 musí být množství tak velké, aby bylo v souladu s cestou k dosažení nebo překročení cíle každého členského státu podle rozhodnutí 2002/358/ES a Kjótského protokolu.
2.
Celkové množství povolenek, které mají být přiděleny, je v souladu s hodnoceními skutečného a předpokládaného pokroku při plnění příspěvků členských států k závazkům Společenství podle rozhodnutí 93/389/EHS.
3.
Množství povolenek, které mají být přiděleny, je v souladu s potenciálem, včetně technologického potenciálu, činností spadajících pod tento systém a zaměřených na snížení emisí. Členské státy mohou založit své přidělování povolenek na průměrných emisích skleníkových plynů podle produktu pro každou činnost a dosažitelný pokrok v každé činnosti.“
III – Okolnosti předcházející sporu
10.
Dopisem ze dne 16. srpna 2006 oznámila Lotyšská republika Komisi Evropských společenství podle čl. 9 odst. 1 směrnice 2003/87 svůj národní alokační plán pro období let 2008 až 2012 (dále jen „NAP“). Podle NAP měla Lotyšská republika v úmyslu přidělit svým průmyslovým zařízením, na něž se vztahuje příloha I směrnice 2003/87, celkové průměrné roční množství 7,763883 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého.
11.
Komise tento plán dne 29. listopadu 2006 odmítla. Požadovala, aby celkové množství v rámci systému Společenství přidělovaných kvót bylo sníženo o 4,480580 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého na 3,283303 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého.
12.
Dopisem ze dne 29. prosince 2006 oznámila Lotyšská republika Komisi přepracovaný NAP, který stanovil přidělení průměrného ročního množství na 6,253146 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého.
13.
Dopisem ze dne 30. března 2007 sepsaným v anglickém jazyce Komise konstatovala, že informace obsažené v NAP jsou neúplné, a požádala Lotyšskou republiku, aby odpověděla na některé otázky a poskytla jí doplňující informace. Po odpovědi Lotyšské republiky vydala Komise dne 13. července 2007 rozhodnutí C (2007) 3409 o změně národního alokačního plánu pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů oznámeného Lotyšskou republikou v souladu se směrnicí 2003/87 (dále jen „sporné rozhodnutí“). Konstatovala, že přidělení povolenek stanovené v plánu překračuje povolené celkové množství o 2,825030 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého.
IV – Řízení před Tribunálem a návrhová žádání
14.
Lotyšsko podalo proti spornému rozhodnutí žalobu a bylo v tomto ohledu podporováno Slovenskou republikou. Spojené království podporovalo Komisi.
15.
Tribunál se zabýval pouze jedním ze čtyř žalobních důvodů, totiž výtkou, že Komise nerozhodla ve stanovené lhůtě. Konstatoval, že nový lotyšský NAP se stal uplynutím lhůty tří měsíců po jeho oznámení konečným, jelikož jej Komise ve stanovené lhůtě neodmítla. Sporné rozhodnutí tedy rozsudkem ze dne 22. března 2011, Lotyšsko v. Komise (T‑369/07) (dále jen „napadený rozsudek“) zrušil.
16.
Proti tomuto rozsudku podala Komise kasační opravný prostředek a navrhuje, aby Soudní dvůr
1.
zrušil napadený rozsudek;
2.
uložil Lotyšské republice náhradu nákladů řízení.
17.
Lotyšská republika navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek.
18.
Návrhové žádání Lotyšska podporuje Česká republika, které předseda Soudního dvora usnesením ze dne 29. září 2011 povolil vstup do řízení jako vedlejší účastnici.
19.
Účastníci řízení předložili písemná vyjádření a s výjimkou České republiky se zúčastnili jednání konaného dne 16. ledna 2013.
V – Právní posouzení
A – Ke kasačnímu opravnému prostředku
20.
Podle směrnice 2003/87 ve znění použitelném pro spor v původním řízení vypracují členské státy pro určitá období, v tomto případě pro období let 2008 až 2012, národní alokační plány, tzv. NAP. Tyto plány oznámí Komisi, která podle čl. 9 odst. 3 první věty směrnice 2003/87 může tyto plány ve lhůtě tří měsíců odmítnout, pokud nejsou v souladu s některými kritérii. Pokud Komise plány neodmítne, jsou základem pro přidělení povolenek podnikům, na něž se vztahuje směrnice.
21.
Tento kasační opravný prostředek se týká otázky posouzení druhého návrhu NAP, který Lotyšsko oznámilo poté, co Komise odmítla první návrh. Komise napadá zejména skutečnost, že Tribunál posuzoval sporné rozhodnutí o tomto druhém NAP na základě stejných kritérií jako v případě rozhodnutí o prvním plánu. Uvedu tedy nejprve judikaturu Tribunálu k rozhodnutí o prvním návrhu plánu podle čl. 9 odst. 3 první věty směrnice 2003/87 a poté přezkoumám, zda ji lze použít i pro rozhodnutí o druhém návrhu plánu.
1. K rozhodnutí o prvním návrhu plánu
22.
Článek 9 odst. 3 první věta směrnice 2003/87 neupravuje výslovně následky v případě, kdy se Komise do tří měsíců k předloženému plánu nevyjádřila.
23.
Ohledně prvního předloženého návrhu plánu však Tribunál v bodě 47 napadeného rozsudku na základě své ustálené judikatury konstatuje, že nevydá-li Komise v této lhůtě odmítavé rozhodnutí, stane se tento plán konečným a uplatní se u něj domněnka legality umožňující členskému státu jeho provedení.
24.
Tento závěr působí na první pohled překvapivě. Srovnatelná úprava je v unijním právu – v oblasti státních podpor a kontroly spojování podniků – stanovena pouze výjimečně. V těchto případech se výslovně stanoví, že oznámené opatření, tj. podpora nebo spojení podniků, se považuje za povolené, pokud se Komise ve stanovené lhůtě nevyjádří (
7
). Článek 9 odst. 3 směrnice 2003/87 naproti tomu takové příslušné výslovné pravidlo neobsahuje. Avšak ani fikce souhlasu v případě předběžného šetření Komise v oblasti státních podpor nebyla původně založena na výslovném pravidlu, nýbrž na judikatuře Soudního dvora, který vychází z naléhavosti tohoto posouzení (
8
).
25.
Judikatura Tribunálu týkající se čl. 9 odst. 3 první věty směrnice 2003/87 je založena na omezené kontrolní pravomoci Komise s ohledem na NAP (
9
), jakož i na časovou naléhavost, které kontrola Komise podléhá (
10
).
26.
Úzké meze pravomocí Komise podle čl. 9 odst. 3 první věty směrnice 2003/87 se ukazují zejména na tom, že podle znění tohoto ustanovení je Komise pouze oprávněna plán do tří měsíců odmítnout a v tomto ohledu se může opírat pouze o určitá kritéria. Mimoto je k odmítnutí podle čl. 9 odst. 3 třetí věty nezbytné uvést odůvodnění. Souhlas s plánem není naproti tomu nezbytný.
27.
Nezbytnost této lhůty vyplývá z časového plánu směrnice 2003/87, který zdůraznily Lotyšsko a Česká republika. Podle tohoto časového plánu se plány oznamují Komisi alespoň 18 měsíců před začátkem dotčeného období (
11
) a nejpozději 12 měsíců před začátkem období, a to přidělením povolenek (
12
).
28.
Jestliže Komise překročí svou lhůtu pro rozhodnutí, je možné se obávat toho, že dotčený členský stát nemůže dodržet lhůtu na provedení plánu, která je pro něj závazná. Pokud nastane výrazné zpoždění při vypracování plánu – jako je tomu v projednávaném případě – je třeba se dokonce obávat toho, že lhůta pro přidělení je zahájena před tím, než existuje konečný plán. Pro tuto situaci směrnice 2003/87 neobsahuje žádné výslovné pravidlo. Za určitých okolností by mohla být chápána v tom smyslu, že dotčená průmyslová odvětví členského státu nemohou až do přijetí a provedení plánu vypustit vůbec žádné skleníkové plyny.
29.
Fikce schválení prvního předloženého plánu po uplynutí lhůty, která byla přijata v judikatuře Tribunálu, je tedy v zásadě logická. O tom, zda může být obstát, však nemusí být v tomto případě rozhodnuto, jelikož Komise ji nezpochybňuje.
2. K právnímu základu rozhodnutí o druhém návrhu plánu
30.
Komise ale zpochybňuje závěry Tribunálu uvedené v bodech 52 až 57 napadeného rozsudku, že Lotyšsko předložilo nový plán, který Komise musí opětovně – stejně jako první oznámený plán – přezkoumat podle čl. 9 odst. 3 první věty směrnice 2003/87.
31.
Tribunál v tomto ohledu souhlasně s Lotyšskem a Českou republikou vychází z toho, že oznámení druhého, přepracovaného plánu se podstatně neodlišuje od oznámení prvního plánu. Lhůta podle čl. 9 odst. 3 první věty směrnice 2003/87 tedy musí platit pro oznámení obou plánů stejným způsobem.
32.
Komise naproti tomu uvádí, že přijala rozhodnutí podle čl. 9 odst. 3 druhé věty směrnice 2003/87, které nepodléhá žádné lhůtě.
33.
Obsah tohoto ustanovení není jednoznačný. Stanoví, že členský stát učiní rozhodnutí podle čl. 11 odst. 1 nebo 2 pouze tehdy, přijme‑li Komise navržené změny. V případě uvedených rozhodnutí členského státu se jedná o provedení plánu.
34.
Na základě znění čl. 9 odst. 3 druhé věty směrnice 2003/87 by bylo možné se při odděleném posouzení domnívat, že plán lze provést pouze tehdy, pokud jsou v něm zaprvé navrženy změny, a zadruhé, pokud je Komise schválí. Tento výklad by však byl nesmyslný. Z jakého důvodu by měl být každý plán nezbytně a se souhlasem Komise změněn, aby mohl být proveden? Plán, který nevyžaduje změnu, může být samozřejmě přímo proveden.
35.
Význam tohoto ustanovení vyplývá spíše z jeho kontextu, zejména ze souvislosti s čl. 9 odst. 3 první větou směrnice 2003/87. Může se jednat pouze o změnu plánů ve smyslu tohoto ustanovení. V tomto ohledu jsou myslitelné dva případy použití, totiž změna plánů, které Komise odmítla, a změna plánů, které neodmítla.
36.
Posledně uvedený případ je jednoduchý. Je zjevné, že členské státy nemohou plány, které Komise neodmítla, měnit bez účasti Komise. V opačném případě by mohly obcházet čl. 9 odst. 3 první větu směrnice 2003/87. Změny tedy lze provést pouze poté, co Komise tyto změny přijala.
37.
V tomto případě je neexistence lhůty v čl. 9 odst. 3 druhé větě směrnice 2003/87 relativně bezproblémová, jelikož Komise a členský stát se už v zásadě na plánu dohodly. Pokud je to nutné, může jej členský stát nejprve provést a případné změny doplňkově zohlednit později po souhlasu Komise. Mělo by tedy postačovat, pokud Komise provede řízení bez zbytečné prodlevy.
38.
Změna plánu, který Komise odmítla, má naproti tomu jinou povahu. Je nezbytná k tomu, aby byly zohledněny námitky Komise. Existuje však významná, vůči rozhodnutí o původním návrhu plánu zvýšená, naléhavost: Komise původní plán již odmítla. Je proto nepřípustné jeho předběžné provedení. A zbývající čas do zahájení provádění plánu je dokonce značně kratší než při oznámení prvního plánu.
39.
Tribunál tedy uplatňuje v bodech 52 až 57 napadeného rozsudku lhůtu podle čl. 9 odst. 3 první věty směrnice 2003/87 a právní následky jejího zmeškání na rozhodnutí podle druhé věty: každé oznámení, ať už se jedná o návrh plánu či změny, vede k počátku běhu lhůty. Pokud se Komise nevyjádří ve stanovené lhůtě, stanou se i změny konečné.
40.
Tribunál však v bodech 52 a 53 napadeného rozsudku opomíjí skutečnost, že podle znění obou prvních vět čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 mají oznámení plánů a oznámení změn odlišné právní následky. Plán může Komise pouze odmítnout, avšak změnu musí schválit před tím, než může být provedena.
41.
Tyto rozdíly v právní úpravě jsou založeny na podstatném rozdílu mezi prvním oznámením plánu a oznámením změn. Tento rozdíl spočívá v rozhodnutí Komise ohledně prvního návrhu plánu.
42.
V odůvodnění tohoto rozhodnutí již Komise prezentovala svůj názor. V projednávaném případě zejména vyžadovala, aby celkové množství povolenek, které mají být přiděleny v rámci systému Společenství, bylo sníženo ze 7,763883 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého uvedených v prvním návrhu plánu za rok o 4,480580 milionů tun a průměrný roční celkový počet povolenek, které mají být přiděleny, byl omezen na 3,283303 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého.
43.
Komise již v článku 2 a čl. 3 odst. 2 svého prvního rozhodnutí uvedla, že změny v tomto směru neodmítne. S ohledem na další návrhy změn však v čl. 3 odst. 3 poukázala na to, že vyžadují souhlas.
44.
Přepracovaný plán stanovil, že má být přiděleno téměř dvojnásobné množství povolenek, než Komise považuje za přípustné, totiž průměrně 6,253146 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého za rok. Nelze tedy ani zdaleka očekávat, že by Komise tento plán bez dalšího přijala.
45.
Na rozdíl od názoru Tribunálu v bodech 54 a 55 napadeného rozsudku nevede myšlenka právní jistoty k jinému závěru. Právní jistotě spíše odpovídá přijetí závěrů v prvním rozhodnutí Komise, které Lotyšsko nenapadlo.
46.
Fikce souhlasu v rozporu s dřívějším rozhodnutím nemohla být odůvodněna ani naléhavostí rozhodnutí o druhém plánu. Tribunál v bodech 54 a 55 napadeného rozsudku správně zdůrazňuje zájem členských států na rychlém rozhodnutí Komise. Pokud však členský stát nenapadne první zamítavé rozhodnutí a následně předloží nový návrh plánu, který je zjevně v rozporu s tímto rozhodnutím, nemůže v dobré víře očekávat, že Komise tento plán bez námitky schválí.
47.
Kromě toho se může v závislosti na situaci ukázat, že lhůta tří měsíců je dokonce příliš krátká. Pokud se členský stát a Komise nemohou dohodnout delší dobu, může být dokonce nezbytné reagovat během výrazně kratších lhůt.
48.
Jeví se jako velmi sporné, že Komise v projednávaném případě jednala s nezbytnou rychlostí. Důsledkem však nemůže být domněnka souhlasu v rozporu s jejím dřívějším rozhodnutím. Lotyšsko spíše mohlo uplatnit žalobu na nečinnost podle článku 265 SFEU, případně i s návrhem na vydání předběžného opatření.
49.
Rozsudek Tribunálu tedy obsahuje nesprávné právní posouzení v rozsahu, v němž v bodě 60 konstatuje, že druhý plán oznámený Lotyšskem se stal uplynutím lhůty tří měsíců konečným.
50.
Tribunál tedy neměl tomuto žalobnímu důvodu Lotyšska vyhovět a napadený rozsudek je třeba zrušit.
B – K žalobě před Tribunálem
51.
V souladu s čl. 61 prvním pododstavcem druhou větou statutu Soudního dvora může Soudní dvůr v případě, že zruší rozhodnutí Tribunálu, vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.
52.
Tak by tomu bezpochyby bylo v případě, kdy by Lotyšsko svou žalobu založilo na překročení pravomocí Komise podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87. Soudní dvůr totiž již v případě Estonska a Polska rozhodl, že Komise není oprávněna, stejně tak jako v projednávaném případě, stanovit na základě své techniky výpočtu maximální množství emisí (
13
). Jelikož však Lotyšsko tuto námitku nevzneslo, nachází se v tomto ohledu ve stejné situaci jako ostatních 24 členských států, které rozhodnutí Komise týkající se jejich NAP na období let 2008 až 2012 nezpochybnily, ačkoli je třeba vycházet z toho, že tato rozhodnutí měla tytéž právní vady.
53.
Na podporu své žaloby vznesla Lotyšská republika před Tribunálem čtyři žalobní důvody, vycházející zaprvé z porušení pravomocí stanovených Smlouvou o ES v oblasti energetické politiky, zadruhé z porušení zásady zákazu diskriminace, zatřetí z nesplnění povinností vyplývajících z Kjótského protokolu a začtvrté z nedodržení tříměsíční lhůty stanovené v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.
54.
Na základě výše uvedených úvah nemůže čtvrtý žalobní důvod obstát. Ostatní žalobní důvody nebyly ani před Tribunálem, ani před Soudním dvorem projednány. Podle mého názoru může být třetí žalobní důvod zamítnut, avšak o prvních dvou žalobních důvodech nelze rozhodnout. K tomu konkrétně:
1. K prvnímu žalobnímu důvodu
55.
Prvním žalobním důvodem Lotyšsko uvádí, že rozhodnutí Komise zasahuje do pravomocí, které jsou v oblasti energetické politiky podle čl. 175 odst. 2 písm. c) Smlouvy o ES (nyní čl. 192 odst. 2 písm. c) SFEU) přiznány členským státům. Podle tohoto článku vyžadují opatření v oblasti životního prostředí, která se významně dotýkají jeho volby mezi různými energetickými zdroji a základní skladby jeho zásobování energií, jednomyslné rozhodnutí Rady po konzultaci s Parlamentem. Naproti tomu právní základ směrnice 2003/87, tj. čl. 175 odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 192 odst. 1 SFEU), stanoví postup spolurozhodování, kterému odpovídá současný řádný legislativní postup.
56.
Komise proti tomuto tvrzení správně namítá, že její rozhodnutí je založeno pouze na směrnici 2003/87. Argument Lotyšska je však třeba chápat v tom smyslu, že Komise směrnici vykládala a použila tak, že měla být založena na jiném právním základě, totiž na čl. 192 odst. 2 písm. c) SFEU.
57.
Podle ustálené judikatury musí být volba právního základu unijního aktu založena na objektivních faktorech, které mohou být předmětem soudního přezkumu, mezi něž náleží zejména cíl a obsah právního aktu. Sleduje‑li opatření dvojí účel nebo má-li dvě složky, a lze‑li jeden z těchto účelů nebo jednu z těchto složek identifikovat jako hlavní, zatímco druhý účel či druhá složka je pouze vedlejší, musí být akt založen na jediném právním základu, a sice na tom, který si žádá hlavní nebo převažující účel nebo složka (
14
).
58.
Komise tedy nemohla v případě sporného rozhodnutí vykládat a použít směrnici 2003/87 takovým způsobem, že se směrnice dotýká především volby členského státu mezi různými energetickými zdroji a základní skladby jeho zásobování energií. Její právní základ by naopak nebyl zpochybněn, pokud by se takové dotčení, i kdyby mělo být významné, týkalo pouze vedlejších složek nebo cíle, tedy pokud by se jednalo do jisté míry o vedlejší účinek směrnice.
59.
Zda se Komise v případě sporného rozhodnutí opírala o výklad směrnice 2003/87, který je neslučitelný s jejím právním základem, nelze rozhodnout nezávisle na jejím druhém argumentu. Domnívá se totiž, že sporné rozhodnutí se nedotýká významně volby Lotyšska mezi různými energetickými zdroji a základní skladbou jeho zásobování energií.
60.
Za účelem posouzení tohoto tvrzení by Soudní dvůr musel přezkoumat skutkové argumenty účastníků řízení. Jelikož je toto úlohou Tribunálu, nemůže být o tomto žalobním důvodu rozhodnuto (
15
).
2. K druhému žalobnímu důvodu
61.
Druhý žalobní důvod opírá Lotyšsko o skutečnost, že metoda hodnocení Komise poškozuje členské státy s nízkým množstvím emisí. Komise tento argument zpochybňuje.
62.
Jelikož i tento žalobní důvod vyžaduje posouzení skutkových argumentů účastníků řízení, nemůže být rozhodnuto ani o něm.
3. Ke třetímu žalobnímu důvodu
63.
Lotyšsko konečně poukazuje na to, že splnilo své povinnosti, které pro něj vyplývají z Kjótského protokolu. Komise vyžaduje daleko rozsáhlejší omezení emisí skleníkových plynů. To je neslučitelné s přílohou III bodem 1 směrnice 2003/87, podle níž NAP musí splnit povinnosti vyplývající z tohoto protokolu.
64.
Komise však správně namítá, že příloha III směrnice 2003/87 obsahuje požadavky týkající se NAP, které jdou nad rámec protokolu. Zejména body 2 a 3 přílohy III vyžadují, aby při rozdělování emisí byl základem dosažitelný pokrok při snižování emisí. Toto snižování tedy není omezeno povinnostmi vyplývajícími z Kjótského protokolu.
65.
Tento žalobní důvod tedy nelze přijmout, a musí být proto zamítnut.
4. Závěr
66.
Tato věc tedy musí být vrácena Tribunálu k rozhodnutí o prvních dvou žalobních důvodech Lotyšska.
VI – K nákladům řízení
67.
Vzhledem k tomu, že se věci vrací zpět Tribunálu, je třeba rozhodnout o nákladech řízení souvisejících s tímto řízením o kasačním opravném prostředku později (
16
).
VII – Závěry
68.
Soudnímu dvoru proto navrhuji, aby rozhodl následovně:
„1)
Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 22. března 2011, Lotyšsko v. Komise (T‑369/07), se zrušuje.
2)
Věc se vrací Tribunálu Evropské unie k rozhodnutí o prvních dvou žalobních důvodech Lotyšska.
3)
O nákladech řízení bude rozhodnuto později.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 275, s. 32; Zvl. vyd. 15/07, s. 631), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/101/ES ze dne 27. října 2004 (Úř. věst. L 338, s. 18). Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/29/ES ze dne 23. dubna 2009, kterou se mění směrnice 2003/87/ES s cílem zlepšit a rozšířit systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství (Úř. věst. L 140, s. 63), zrušila řízení, které je předmětem přezkumu v projednávaném případě, a přiznala Komisi širší pravomoci.
(
3
) – Rozsudky ze dne 23. listopadu 2005, Spojené království v. Komise (T-178/05, Sb. rozh. s. II-4807, bod 55), a ze dne 22. března 2011, Lotyšsko v. Komise (T-369/07, Sb. rozh. s. II-1039, bod 47), jakož i usnesení ze dne 30. dubna 2007, EnBW Energie Baden‑Württemberg v. Komise (T-387/04, Sb. rozh. s. II-1195, bod 115).
(
4
) – Rozsudek Lotyšsko v. Komise, citovaný v poznámce pod čarou č. 3.
(
5
) – Rozhodnutí Rady ze dne 15. prosince 1993 o uzavření Rámcové úmluvy (Úř. věst. 1994, L 33, s. 11; Zvl. vyd. 11/19, s. 167).
(
6
) – Rozhodnutí Rady ze dne 25. dubna 2002 o schválení Kjótského protokolu k rámcové úmluvě jménem Evropského společenství a o společném plnění závazků z něj vyplývajících (Úř. věst. L 130, s. 1, Zvl. vyd. 11/42 s. 24).
(
7
) – Viz čl. 4 odst. 6 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), a čl. 10 odst. 6 nařízení Rady (ES) č. 139/2004 o kontrole spojování podniků (Úř. věst. L 24, s. 1; Zvl. vyd. 08/03, s. 40).
(
8
) – Rozsudek ze dne 11. prosince 1973, Lorenz (120/73, Recueil, s. 1471, bod 4).
(
9
) – Meze kontrolních pravomocí Komise stanovené Tribunálem byly v zásadě potvrzeny v rozsudcích ze dne 29. března 2012, Komise v. Polsko (C‑504/09 P), a Komise v. Estonsko (C‑505/09 P).
(
10
) – Bod 54 napadeného rozsudku.
(
11
) – Článek 9 odst. 1 směrnice 2003/87.
(
12
) – Článek 11 odst. 2 směrnice 2003/87.
(
13
) – Viz rozsudky Komise v. Polsko, bod 76 a násl., a Komise v. Estonsko, bod 78 a násl., citované v poznámce pod čarou č. 9.
(
14
) – Rozsudky ze dne 30. ledna 2001, Španělsko v. Rada (C-36/98, Sb. rozh. s. I-779, bod 58 a násl.), a ze dne 19. července 2012, Parlament v. Rada (C‑130/10, bod 42 a násl.).
(
15
) – Rozsudek ze dne 24. května 2012, Formula One Licensing v. OHIM (C‑196/11P, bod 57).
(
16
) – Rozsudek ze dne 13. října 2011, Deutsche Post v. Komise (C-463/10P a C-475/10P, Sb. rozh. s. I-9639, bod 83).