62022CJ0776_RES
Věc C‑776/22 P
Studio Legale Ughi e Nunziante
v.
Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 4. září 2025
„Kasační opravný prostředek – Žaloba na neplatnost – Článek 19 statutu Soudního dvora Evropské unie – Zastupování neprivilegovaných účastníků řízení v řízení o přímé žalobě před soudy Evropské unie – Zastupování advokátní kanceláře společníkem této kanceláře – Advokát, který má ve vztahu k žalující straně postavení třetí osoby – Domněnka nezávislosti – Vyvrácení domněnky – Podmínky“
Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Podmínky týkající se osoby, která návrh podepsala – Postavení třetí osoby vůči účastníkům řízení – Požadavek nezávislosti – Zastupování advokátní kanceláře společníkem této kanceláře – Přípustnost
(Statut Soudního dvora, čl. 19 třetí a čtvrtý pododstavec; jednací řád Tribunálu, čl. 51 odst. 1)
(viz body 49–52, 58–62, 64–69)
Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Podmínky týkající se osoby, která návrh podepsala – Postavení třetí osoby vůči účastníkům řízení – Zastupování právnické osoby advokátem – Nedodržení požadavku nezávislosti – Neopominutelný důvod – Povinnost Tribunálu upozornit žalobce na vadu – Možnost odstranění vady jmenováním nového advokáta
(Statut Soudního dvora, články 19 a 21; jednací řád Tribunálu, čl. 51 odst. 2 až 4 a čl. 78 odst. 1 až 6)
(viz body 70–80)
Shrnutí
Soudní dvůr zasedající ve velkém senátu zrušil na základě kasačního opravného prostředku usnesení ve věci Studio Legale Ughi e Nunziante v. EUIPO (
1
). Ve svém rozsudku upřesnil rozsah, v němž může být advokátní kancelář před unijním soudem zastoupena advokátem, který je společníkem této advokátní kanceláře. Kromě toho se vyjádřil k rozsahu požadavku nezávislosti zástupců neprivilegovaných účastníků řízení a k možnosti účastníka řízení odstranit vady žaloby, která tento požadavek nesplňuje.
Dne 26. září 2017 podala advokátní kancelář založená podle italského práva, Studio Legale Ughi e Nunziante (dále jen „advokátní kancelář“), u Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) návrh na zrušení slovní ochranné známky Evropské unie UGHI E NUNZIANTE pro všechny služby, pro které byla tato ochranná známka zapsána.
Rozhodnutím ze dne 23. února 2021 zrušovací oddělení EUIPO tomuto návrhu vyhovělo pro všechny služby, s výjimkou „právních služeb“ (
2
). Dne 1. března 2021 podala tato advokátní kancelář proti tomuto rozhodnutí odvolání k úřadu EUIPO, které bylo zamítnuto rozhodnutím pátého odvolacího senátu úřadu EUIPO ze dne 8. dubna 2022.
Uvedená advokátní kancelář tedy podala k Tribunálu žalobu znějící na zrušení tohoto rozhodnutí. Napadeným usnesením Tribunál odmítl tuto žalobu jako zjevně nepřípustnou. Konstatoval totiž, že advokátní kancelář je zastoupena třemi advokáty, kteří působí v této kanceláři jako společníci, a že toto postavení není slučitelné s požadavky nezávislosti vyžadovanými k zastupování této kanceláře před unijními soudy. Konkrétně podle Tribunálu neměli tito advokáti postavení třetí osoby nezávislé na žalobkyni. Dále rozhodl, že toto nesplnění povinnosti nemůže být odstraněno. V tomto kontextu podala advokátní kancelář proti usnesení kasační opravný prostředek k Soudnímu dvoru.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr v prvé řadě připomněl, že zastupování neprivilegovaných účastníků řízení před unijními soudy musí splňovat dvě kumulativní podmínky. Zaprvé musí být tito účastníci zastoupeni advokátem a zadruhé zastupovat některého účastníka řízení před unijními soudy nebo mu být nápomocen může pouze advokát oprávněný k výkonu advokacie podle práva některého členského státu nebo jiného státu, který je stranou Dohody o EHP (
3
).
Pokud jde o podmínku týkající oprávnění advokáta k výkonu advokacie podle práva některého členského státu, Soudní dvůr již rozhodl, že smysl a rozsah této podmínky musí být vykládány s odkazem na dotčené vnitrostátní právo (
4
). Vzhledem k tomu, že v projednávané věci měli advokáti zmocnění advokátní kanceláří oprávnění k výkonu advokacie před italskými soudy, Soudní dvůr měl za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že žaloba v prvním stupni nebyla podána v souladu s touto podmínkou.
Co se týče podmínky, která spočívá v povinnosti neprivilegovaných účastníků řízení být zastoupeni advokátem, Soudní dvůr připomněl, že tato podmínka ukládá dodržení dvou požadavků. Na jedné straně zakazuje „vlastní zastupování“, to znamená, že tito účastníci řízení se v žádném případě nemohou zastupovat sami, přičemž statut Soudního dvora ani jeho jednací řád nestanoví žádnou odchylku nebo výjimku z tohoto zákazu. A na straně druhé ukládá zástupcům takových účastníků řízení povinnost dodržovat požadavek nezávislosti, který je vymezen jak negativně, a sice neexistencí jakéhokoliv pracovního poměru vyznačujícího se vztahem podřízenosti mezi účastníkem řízení a jeho zástupcem, tak pozitivně odkazem na etiku a profesní disciplínu. V tomto ohledu se má za to, že u každého advokáta, bez ohledu na formu, v níž vykonává své povolání, k čemuž jej opravňují platné právní předpisy a profesní a etická pravidla, se předpokládá, že splňuje požadavek nezávislosti vyplývající z této podmínky, ledaže mezi dotyčným účastníkem řízení a uvedeným advokátem, který byl pověřen jeho zastupováním, existuje vztah podřízenosti.
Tento požadavek nezávislosti totiž nutně předpokládá neexistenci jakéhokoliv pracovního poměru charakterizovaného vztahem podřízenosti mezi účastníkem řízení a jím zmocněným zástupcem. Domněnka nezávislosti se tudíž neuplatní, pokud takový pracovní poměr existuje. Tak je tomu zejména v případě, kdy advokáti, kteří v souladu s použitelným vnitrostátním právem vykonávají své povolání jako zaměstnanci advokátní kanceláře, která je zaměstnává, tuto kancelář zastupují před unijními soudy. Totéž platí v případě, kdy podnikoví právníci (in-house lawyers), členové advokátní komory členského státu, kteří jsou podle vnitrostátního práva tohoto členského státu oprávněni zastupovat právnickou osobu, k níž jsou vázáni pracovním poměrem, před vnitrostátními soudy, by měli tuto osobu zastupovat před unijními soudy. Kromě případů, kdy existuje pracovní poměr, se domněnka nezávislosti uplatní a může být vyvrácena pouze tehdy, vyplývá-li z konkrétních okolností, že mezi účastníkem řízení a jím zmocněným zástupcem existují vztahy, které zjevně narušují schopnost tohoto zástupce plnit svůj úkol v nejlepším zájmu svého klienta nebo že uvedený zástupce nedodržuje použitelná vnitrostátní profesní a etická pravidla (
5
).
Podle Soudního dvora platí, že pokud mají advokáti postavení společníků v advokátní kanceláři, kterou zastupují před unijními soudy, nelze tuto okolnost samu o sobě považovat za neslučitelnou s požadavkem nezávislosti. Takovou okolnost totiž nelze stavět na roveň okolnosti, že existuje pracovní poměr. Dále vzhledem k neexistenci konkrétních důkazů prokazujících vazby mezi advokátní kanceláří a společníkem, jehož tato kancelář určila jako svého zástupce, které by zjevně narušovaly schopnost tohoto zástupce plnit úkol spočívající v zastupování v nejlepším zájmu dotyčného účastníka řízení, nebo že uvedený společník nedodržuje platná vnitrostátní profesní a etická pravidla, nelze domněnku nezávislosti advokáta, jenž je zároveň společníkem, považovat za vyvrácenou.
Soudní dvůr má tedy za to, že Tribunál v projednávané věci nerespektoval rozsah požadavku nezávislosti a dopustil se nesprávného právního posouzení.
Ve druhé řadě Soudní dvůr připomněl, že každá okolnost týkající se přípustnosti žaloby na neplatnost podané k Tribunálu, včetně okolnosti týkající se zastoupení právnické osoby advokátem za účelem podání této žaloby, může představovat nepominutelný důvod, který je unijní soud povinen uplatnit i bez návrhu (
6
). Skutečnost, že taková žaloba nebyla podána v souladu s požadavky stanovenými v čl. 19 třetím pododstavci statutu Soudního dvora, jak je vykládán judikaturou Soudního dvora, je takovou okolností. Povinnost zkoumat nepominutelný důvod i bez návrhu však nemá vliv na dodržování práva na obhajobu a soud tedy v zásadě musí předtím vyzvat účastníky řízení k předložení vyjádření k tomuto důvodu.
V projednávané věci Soudní dvůr uvedl, že se Tribunál omezil na konstatování, že žalobkyně je advokátní kancelář, jež zmocnila ke svému zastupování tři advokáty, kteří v této kanceláři působili jako společníci, a z toho vyvodil právně chybný závěr, podle kterého tito advokáti nemohli zastupovat uvedenou advokátní kancelář za podmínek slučitelných s článkem 19 statutu Soudního dvora, přičemž taková neslučitelnost nemohla být podle Tribunálu zhojena po uplynutí lhůty pro podání žaloby.
Podle Soudního dvora měl přitom Tribunál především ověřit, případně za použití organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 svého jednacího řádu, zda existuje pracovní poměr mezi těmito třemi advokáty a advokátní kanceláří. Při neexistenci takového pracovního poměru by umožňovaly dospět k závěru o nedostatku nezávislosti ve smyslu čl. 19 třetího pododstavce statutu Soudního dvora pouze konkrétní skutečnosti prokazující, že vazby mezi advokátní kanceláří a advokáty zastupujícími tuto kancelář, kteří jsou jejími společníky, mohly zjevně narušit jejich schopnost plnit své úkoly, nebo že uvedení advokáti nedodržovali platná vnitrostátní profesní a etická pravidla.
Soudní dvůr měl dále za to, že Tribunál měl před rozhodnutím o této otázce vyzvat žalobkyni k předložení vyjádření, aby byla zajištěna účinnost jejího práva na obhajobu. Konečně, pokud měl Tribunál za to, že požadavek nezávislosti nebyl splněn, měl před konstatováním nepřípustnosti žaloby vyzvat žalobkyni, aby si zvolila nového advokáta. S ohledem na závažnost důsledků, které vyplývají z porušení článku 19 statutu Soudního dvora, pokud jde o žalobce, a sice nevratné prohlášení nepřípustnosti jeho žaloby, musí mít totiž žalobce možnost zvolit si nového advokáta poté, co se mohl seznámit se skutečnostmi, které podle Tribunálu odůvodňují rozhodnutí o nepřípustnosti, a vyjádřit se k nim.
Kromě toho Soudní dvůr konstatoval, že z jednacího řádu Tribunálu (
7
) vyplývá, že účastníka řízení nelze postihnout nepřípustností jeho žaloby, aniž byl předtím vyzván k odstranění vad z důvodu, že jeho žaloba nesplňuje požadované podmínky (
8
). Z tohoto jednacího řádu (
9
) rovněž vyplývá, že totéž platí v případě, kdy je chování advokáta považováno za neslučitelné s důstojností Tribunálu nebo s řádným výkonem spravedlnosti v průběhu řízení. V takových případech totiž relevantní ustanovení uvedeného jednacího řádu zajišťují kontinuitu řízení tím, že podle okolností stanoví, že dotyčný účastník řízení může předložit požadované písemnosti nebo si zvolit nového zástupce v přiměřené lhůtě stanovené soudní kanceláří. Soudní dvůr navíc upřesnil, že článek 21 statutu Soudního dvora nevymezuje taxativně situace, za nichž může dojít k odstranění vad žaloby, a poznamenal, že již měl ostatně příležitost rozhodnout, aniž mu v tom bránil tento článek, že je třeba vyzvat žalobce k odstranění vad žaloby v případě, že je podána žaloba podepsaná samotným žalobcem (
10
).
Soudní dvůr navíc zdůraznil, že ze současné praxe členských států vyplývá, že pokud vnitrostátní právo stanoví, že platnost procesních aktů účastníka řízení je zpochybněna porušením pravidel týkajících se požadavku nezávislosti zástupce tohoto účastníka řízení, může být toto porušení alespoň zhojeno v průběhu řízení.
Soudní dvůr tudíž napadené usnesení zrušil a věc vrátil zpět Tribunálu.
(
1
) – Usnesení ze dne 10. října 2022, Studio Legale Ughi e Nunziante v. EUIPO – Nunziante a Ughi (UGHI E NUNZIANTE) (T‑389/22, EU:T:2022:662) (dále jen „napadené usnesení“).
(
2
) – Jednalo se o služby, které náležejí do třídy 45 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.
(
3
) – Podmínky uvedené ve třetím a čtvrtém pododstavci článku 19 statutu Soudního dvora Evropské unie (dále „statut Soudního dvora“).
(
4
) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. února 2020, Uniwersytet Wrocławski a Polsko v. REA (C‑515/17 P a C‑561/17 P, EU:C:2020:73, bod 56), jakož i ze dne 14. července 2022, Universität Bremen v. REA (C‑110/21 P, EU:C:2022:555, bod 40 a citovaná judikatura).
(
5
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. února 2020, Uniwersytet Wrocławski a Polsko v. REA (C‑515/17 P a C‑561/17 P, EU:C:2020:73, bod 64).
(
6
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. února 2024, Pilatus Bank v. ECB (C‑256/22 P, EU:C:2024:125, body 55 a 56, jakož i citovaná judikatura).
(
7
) – Článek 78 odst. 6 jednacího řádu Tribunálu ve spojení s jeho čl. 51 odst. 2 až 4.
(
8
) – Podmínky jsou uvedeny v čl. 78 odst. 1 až 5 jednacího řádu Tribunálu.
(
9
) – Článek 55 odst. 1 a 3 jednacího řádu Tribunálu.
(
10
) – V tomto smyslu viz usnesení ze dne 5. prosince 1996, Lopes v. Soudní dvůr (C‑174/96 P, EU:C:1996:473, bod 3).