62010CO0339_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑339/10,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Varhoven administrativen sad (Bulharsko) ze dne 14. června 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 7. července 2010, v řízení
Krasimir Asparuhov Estov,
Monika Lyusien Ivanova,
Kemko International EAD
proti
Ministerski savet na Republika Bulgaria,
SOUDNÍ DVŮR (osmý senát)
ve složení K. Schiemann, předseda senátu, L. Bay Larsen a C. Toader (zpravodajka), soudci,
generální advokátka: J. Kokott,
vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
po vyslechnutí generální advokátky,
vydává toto
Usnesení
Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi K. Estovem, M. Ivanova a společností Kemko International EAD na jedné straně a Ministerski savet na Republika Bulgaria (Ministerskou radou Bulharské republiky) na straně druhé.
Právní rámec
Právo Unie
3. Prohlášení o Listině základních práv Evropské unie připojené k závěrečnému aktu mezivládní konference, která přijala Lisabonskou smlouvu podepsanou dne 13. prosince 2007 (Úř. věst. 2010, C 83, s. 335) zní takto:
„Listina základních práv Evropské unie, jež je právně závazná, potvrzuje základní práva zaručená Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod a práva vyplývající z ústavních tradic společných členským státům.
Listina nerozšiřuje oblast působnosti práva Unie nad rámec pravomocí Unie, ani nevytváří žádnou novou pravomoc či úkol pro Unii, ani nemění pravomoci a úkoly vymezené Smlouvami.“
Vnitrostátní právo
4. Článek 103 zákona o územním plánování (Zakon za ustroystvo na teritoriata) stanoví:
„[…]
2. Územní plány určují převažující účel využití a druh uspořádání jednotlivých strukturálních částí území, na které se plán vztahuje.
3. Regulační plány určují konkrétní účel využití a druh uspořádání jednotlivých pozemků, na které se tento plán vztahuje.
[…]“
5. Článek 127 tohoto zákona stanoví:
„[…]
6. Územní plán je schvalován obecní radou po předložení jeho návrhu starostou obce. Rozhodnutí o schválení plánu je zveřejněno v Úředním věstníku. Tento plán je konečný a nelze jej napadnout opravným prostředkem.
7. […] Specifické normy a pravidla týkající se územního plánování v hlavním městě jsou upraveny zvláštním zákonem.
8. […] Nový územní plán hlavního města, jakož i změny platného územního plánu vydává Rada ministrů v souladu s tímto zákonem a za dodržení pravidel a norem územního plánování a uspořádání, které jsou stanoveny zákonem o územním plánování a uspořádání v hlavním městě.
[…]
10. […] Územní plán aglomerace národního významu je schvalován nařízením ministra pro regionální rozvoj a veřejné práce po projednání s obecní radou, které je zveřejněno v Úředním věstníku. Nařízení ministra je konečné a nelze je napadnout opravným prostředkem.
[…]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
6. Rozhodnutím ze dne 16. prosince 2009 změnila Ministerski savet na Republika Bulgaria územní plán města Sofie v části týkající se dvou účelově vázaných pozemků. Podle tohoto plánu spadaly tyto dva pozemky do zóny „občanská vybavenost“ a podle regulačního plánu byly určeny k výstavbě obchodních a kancelářských ploch. Na základě tohoto rozhodnutí jsou uvedené pozemky napříště zahrnuty do zóny „zelené plochy“, ve které již není povolena výstavba určená pro výkon hospodářské činnosti.
7. Žalobci v původním řízení napadli uvedené nařízení u Varhoven administrativen sad. Usnesením ze dne 20. dubna 2010, vydaným senátem složeným ze tří členů uvedeného soudu, byla tato žaloba zamítnuta s odůvodněním, že podle čl. 127 odst. 6 a 10 zákona o územním plánování nelze územní plány schválené obecní radou a ministrem pro regionální rozvoj a veřejné práce napadnout opravným prostředkem.
8. Žalobci v původním řízení napadli toto usnesení u téhož soudu, jenž má rozhodnout v senátu složeném z pěti členů soudu a který se zamýšlí nad otázkou, zda je neuznání práva podat opravný prostředek proti rozhodnutí týkajícímu se územního plánu hlavního města ve vnitrostátním právu, slučitelné s právem zakotveným v článku 47 Listiny.
9. Za těchto podmínek se Varhoven administrativen sad rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Je možnost vyloučení správních aktů, které zasahují do práv a svobod zaručených právem Unie ze soudního přezkumu stanoveného v článku 47 Listiny, přípustná?
2) Pokud je tato možnost přípustná, existují kritéria pro určení druhů správních aktů podle článku 47 Listiny [...], ve vztahu k nimž lze soudní přezkum vyloučit, a jaká jsou tato kritéria?
3) Lze ze soudního přezkumu vyloučit územní plány, které zasahují do vlastnického práva?“
K příslušnosti Soudního dvora
10. Podle čl. 92 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora může Soudní dvůr, je-li zjevně nepříslušný k projednání určitého návrhu, po vyslechnutí generálního advokáta rozhodnout, aniž pokračuje v řízení, usnesením s odůvodněním.
11. Na základě článku 267 SFEU má Soudní dvůr pravomoc rozhodovat o výkladu Smlouvy o FEU, jakož i platnosti a výkladu aktů přijatých orgány Unie. Pravomoc Soudního dvora je omezena pouze na přezkum ustanovení práva Unie (viz usnesení ze dne 16. ledna 2008, Polier, C‑361/07, bod 9 a citovaná judikatura).
12. Nicméně, pokud jde o daný případ, je třeba připomenout, že podle čl. 51 odst. 1 Listiny jsou její ustanovení určeny „členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie“ a že na základě čl. 6 odst. 1 SFEU, který Listině přiznává závaznou povahu, a jak vyplývá z prohlášení připojeného k závěrečnému aktu mezivládní konference, která přijala Lisabonskou smlouvu, Listina nevytváří žádnou novou pravomoc pro Unii ani nemění její pravomoci.
13. Krom toho podle ustálené judikatury platí, že požadavky vyplývající z ochrany základních práv zavazují členské státy ve všech případech, ve kterých jsou povinny uplatňovat právo Unie a jsou přitom povinny v co největším možném rozsahu neporušovat uvedené požadavky (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. října 2007, Möllendorf a Möllendorf-Niehuus, C‑117/06, Sb. rozh. s. I‑8361, bod 78, jakož i citovaná judikatura).
14. Vzhledem k tomu, že předkládací usnesení neobsahuje žádný konkrétní poznatek, na základě něhož by bylo možné mít za to, že rozhodnutí Ministerski savet na Republika Bulgaria ze dne 16. prosince 2009 představuje opatření provádějící právo Unie nebo že představuje jinou vazbu na právo Unie, není příslušnost Soudního dvora k odpovědi na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce prokázána.
15. Za těchto podmínek je třeba na základě čl. 92 odst. 1 jednacího řádu konstatovat, že Soudní dvůr je zjevně nepříslušný ke zodpovězení otázek položených Varhoven administrativen sad.
K nákladům řízení
16. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
Soudní dvůr je zjevně nepříslušný ke zodpovězení otázek položených Varhoven administrativen sad (Bulharsko) rozhodnutím ze dne 14. června 2010.