62023CC0395
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 28. listopadu 2024 (
1
)
Věc C‑395/23 [Anikovi] (
i
)
E. M. A.,
E. M. A.,
M. I. A.
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Sofijski rajonen sad (Okresní soud v Sofii, Bulharsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Nařízení (EU) 2019/1111 – Oblast působnosti – Souhlas soudu s prodejem nemovitosti nezletilých dětí – Dvoustranná mezinárodní dohoda mezi Bulharskou republikou a Ruskou federací – Příslušnost“
I. Úvod
1.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Okresním soudem v Sofii (Sofijski rajonen sad, Bulharsko) byla předložena v rámci nesporného řízení zahájeného dvěma nezletilými ruskými státními příslušnicemi s bydlištěm v Německu a jednajícími se souhlasem jejich matky za účelem získání souhlasu s prodejem podílů, které každá z nich vlastní na třech nemovitostech nacházejících se v Bulharsku.
2.
Předkládající soud se Soudního dvora táže na určení své mezinárodní příslušnosti podle místa, kde se tyto nemovitosti nacházejí, vycházející zejména z Dohody mezi Bulharskou lidovou republikou a Svazem sovětských socialistických republik o právní pomoci v občanskoprávních, rodinných a trestních věcech (
2
), uzavřené před přistoupením Bulharské republiky k Evropské unii. Tento soud se táže na to, jaký je vztah mezi použitím této dohody a unijním právem, a zvláště nařízením (EU) 2019/1111 (
3
), pokud se má za to, že původní řízení spadá do oblasti rodičovské odpovědnosti.
3.
Soudní dvůr již vymezil obrysy pojmu rodičovská odpovědnost v majetkových věcech týkajících se nezletilých osob. Naproti tomu neměl příležitost vyjádřit se k účinkům dvoustranných dohod uzavřených v téže oblasti členskými státy s třetími státy před jejich přistoupením k Unii, přičemž vztah mezi nařízením Brusel IIb a takovými dohodami není v tomto nařízení předmětem zvláštních ustanovení.
4.
S ohledem jak na počet členských států dosud vázaných dohodami, jejichž obsah je podobný obsahu rusko-bulharské dohody, tak na situace, kdy se může znovu objevit majetek nacházející se v Bulharsku a patřící nezletilým ruským státním příslušníkům, má otázka, zda tyto dohody derogují nařízení Brusel IIb, a pokud ano, za jakých podmínek, zásadní význam.
5.
Projednávaná věc tak poskytuje Soudnímu dvoru příležitost připomenout, že ve vztazích mezi členskými státy a třetími státy se musí uplatnit zásady uvedené v článku 351 SFEU. V tomto rámci tedy musí být neslučitelnost pravidla o příslušnosti vycházejícího z dvoustranné dohody s takovým pravidlem uvedeným v nařízení Brusel IIb posuzována podle kritérií, která je třeba definovat. Ukážu, v čem mohou tato kritéria vyplývat z výkladu obdobného, jako je výklad Soudního dvora obsažený v jeho judikatuře týkající se některých nařízení v oblasti spolupráce v občanských věcech, který stanovil jako omezení pro jejich nepoužití výklad spočívající v porušení zásad, na nichž je tato spolupráce založena.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
1. Smlouva o fungování EU
6.
Článek 351, první a druhý pododstavec SFEU stanoví:
„Práva a povinnosti vyplývající ze smluv uzavřených před 1. lednem 1958 nebo pro přistupující státy přede dnem jejich přistoupení mezi jedním nebo několika členskými státy na jedné straně a jedním nebo několika třetími zeměmi na straně druhé nejsou Smlouvami dotčeny.
Pokud jsou uvedené smlouvy neslučitelné se Smlouvami, použije příslušný členský stát či členské státy všech vhodných prostředků k odstranění zjištěných neslučitelností. V případě potřeby si členské státy poskytnou vzájemnou pomoc k dosažení tohoto cíle a zaujmou případně společný postoj.“
2. Nařízení Brusel IIb
7.
Bod 91 odůvodnění nařízení Brusel IIb uvádí následující:
„Připomíná se, že v případě dohod s jedním nebo více třetími státy, které členský stát uzavřel před datem svého přistoupení k Unii, se použije článek 351 [SFEU].“
8.
Článek 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 písm. b) a v odstavci 2 písm. e) stanoví, že toto nařízení se vztahuje na občanské věci týkající se přiznání, výkonu, převedení a omezení nebo zbavení rodičovské odpovědnosti, přičemž tyto věci zahrnují zejména opatření k ochraně dítěte spojená se správou, zachováním nebo nakládáním se jměním dítěte.
9.
Článek 7 uvedeného nařízení, nadepsaný „Obecná příslušnost“, v odstavci 1 stanoví:
„Soudy členského státu jsou příslušné ve věcech rodičovské odpovědnosti k dítěti, které má v době zahájení řízení obvyklý pobyt na území tohoto členského státu.“
10.
Kapitola VIII nařízení Brusel IIb, která obsahuje články 94 až 99, upravuje vztahy mezi tímto nařízením a dalšími nástroji.
11.
Článek 94 odst. 2 uvedeného nařízení se zabývá účinky Úmluvy ze dne 6. února 1931 mezi Dánskem, Finskem, Islandem, Norskem a Švédskem zahrnující ustanovení mezinárodního práva soukromého o manželství, osvojení a poručnictví, spolu se závěrečným protokolem k této úmluvě uzavřené mezi některými členskými státy (Dánské království (
4
), Finská republika a Švédské království) a třetími státy (Islandská republika a Norské království).
12.
Článek 98 odst. 2 nařízení Brusel IIb, nadepsaný „Rozsah účinnosti“, stanoví:
„Úmluvy uvedené v článcích 95 až 97 tohoto nařízení, zejména Haagské úmluvy z roku 1980 [ (
5
)] a z roku 1996 [ (
6
)], jsou i nadále účinné mezi členskými státy, které jsou jejich smluvními stranami, v souladu s články 95 až 97.“
13.
Článek 99 tohoto nařízení upravuje vztahy mezi ním a dvoustrannými smlouvami uzavřenými mezi některými členskými státy Unie (Španělské království, Italská republika, Republika Malta, Portugalská republika) a Svatým stolcem.
B.
Rusko-bulharská dohoda
14.
Článek 25 rusko-bulharské dohody stanoví:
„1.   Právní vztahy mezi rodiči a dětmi se řídí právem té strany dohody, na jejímž území mají společné bydliště.
[…]
6.   Pro přijetí rozhodnutí o právních vztazích uvedených v odstavcích 1, 2, 3, 4 a 5 jsou příslušné orgány té strany dohody, jejíž státní příslušnost má dítě, nebo území, kde má dítě své bydliště nebo kde pobývá.“
15.
Článek 30 této dohody, nadepsaný „Formy právních jednání“, v odstavci 2 stanoví:
„Forma právního jednání o nemovité věci se řídí právem strany dohody, na jejímž území se nemovitá věc nachází.“
C.
Bulharské právo
16.
Článek 18 zákona o závazkových a smluvních vztazích (Zakon za zadalženijata i dogovorite) (
7
) stanoví:
„Smlouvy o převodu vlastnického práva nebo založení jiných věcných práv k nemovitostem musí být osvědčeny notářem.“
17.
Článek 586 odst. 1 občanského soudního řádu (Graždanski procesualen kodeks) (
8
) stanoví:
„Při sepsání notářské listiny o převodu vlastnického práva nebo založení, převodu, změně nebo ukončení jiného věcného práva k nemovitosti notář přezkoumá, zda osoba, která právo převádí, je vlastníkem nemovitosti a zda jsou splněny zvláštní podmínky pro toto právní jednání.“
18.
Článek 130 odst. 3 rodinného zákoníku (Semeen kodeks) (
9
) stanoví:
„S nemovitostmi, s movitými věcmi cestou formálního právního jednání, s vklady a cennými papíry, které patří dítěti, je možné nakládat se souhlasem okresního soudu [Rajonen sad] v místě aktuálního bydliště dítěte, pokud toto nakládání není v rozporu s nejlepším zájmem dítěte.“
III. Skutečnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky
19.
Dvě nezletilé osoby (
10
) ruské státní příslušnosti, jejichž obvyklé bydliště se nachází v Německu, si se souhlasem své matky přejí prodat spoluvlastnické podíly, které mají, stejně jako ona, na třech nemovitostech nacházejících se v Bulharsku, přičemž kupní cena má být převedena na dva německé bankovní účty dětí.
20.
Okresní soud v Sofii (Sofijski rajonen sad, Bulharsko), který musí v nesporném řízení udělit či neudělit souhlas s tímto převodem vlastnického práva, aby tento převod mohl být ověřen notářským zápisem, si klade otázku ohledně své mezinárodní příslušnosti.
21.
Tento soud uvádí, že za obdobných okolností Nejvyšší kasační soud (Varchoven kasacionen sad, Bulharsko) založil příslušnost bulharských soudů s vazbou na místo, kde se nemovitost nachází, na ustanoveních určujících právo rozhodné v případě nabývání věcných práv, a sice na čl. 65 odst. 1 Kodeks na meždunarodnoto častno pravo (zákon o mezinárodním právu soukromém) (
11
), jakož i na čl. 30 odst. 2 rusko-bulharské dohody. Dodává, že ve stejném smyslu a právě ve věci v původním řízení Městský soud v Sofii (Sofijski gradski sad, Bulharsko) použil toto kritérium příslušnosti a rozhodl, že nařízení Brusel IIb není použitelné, přičemž odkázal na čl. 4 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 593/2008 (
12
). Předkládající soud má však za to, že vzhledem k tomu, že toto ustanovení určuje rozhodné právo, a nikoli mezinárodní příslušnost k rozhodnutí sporu, je toto rozhodnutí založeno na čl. 24 bodu 1 nařízení (EU) č. 1215/2012 (
13
).
22.
Proto se předkládající soud táže na působnost tohoto ustanovení a na působnost nařízení Brusel IIb ve věcech rodičovské odpovědnosti, jakož i na účinky rusko-bulharské dohody, která není v nařízení Brusel IIb uvedena jako dohoda derogující nařízení.
23.
Za těchto podmínek se Okresní soud v Sofii (Sofijski rajonen sad) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Patří do oblasti působnosti stanovené v čl. 1 odst. 2 písm. e) nařízení [Brusel IIb] otázky, jež vyvstaly v rámci nesporných řízení týkajících se udělení souhlasu soudu s nakládáním s nemovitostmi nebo se spoluvlastnickými podíly na nemovitostech, které patří nezletilému dítěti, například s jejich prodejem?
2)
Kterým nařízením se řídí mezinárodní příslušnost soudu členského státu Unie v nesporných řízeních týkajících se udělení souhlasu soudu s nakládáním s nemovitostmi nebo spoluvlastnickými podíly na nemovitostech, které patří nezletilému dítěti, například s jejich prodejem? Je podle čl. 7 odst. 1 nařízení [Brusel IIb] příslušný soud místa, kde má dítě svůj obvyklý pobyt, nebo je podle čl. 24 [bodu] 1 nařízení [č. 1215/2012] příslušný soud místa, kde se nemovitost nachází?
3)
Jsou ustanovení nařízení [Brusel IIb] o mezinárodní příslušnosti ve věcech rodičovské odpovědnosti derogována mezinárodní dvoustrannou dohodou mezi členským státem (Bulharsk[á republika]) a třetí zemí (Sovětský svaz, resp. Ruská federace), která byla uzavřena před přistoupením členského státu k Unii […], pokud tato mezinárodní dohoda není uvedena v kapitole VIII [tohoto] nařízení […]?“
24.
Navrhovatelky v původním řízení, španělská a maďarská vláda a Evropská komise předložily písemná vyjádření.
25.
Po předložení písemných vyjádření Komise předkládající soud doplnil svou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a upřesnil, že v případě, že by situace dotčená ve věci v původním řízení spadala do působnosti nařízení Brusel IIb, nemohl by se jeho článek 16 použít z toho důvodu, že původní řízení, pro které je požadován souhlas s nakládáním s majetkem dotčených nezletilých, je vedeno notářem.
26.
Na jednání, které se konalo dne 12. září 2024, navrhovatelky v původním řízení, španělská vláda, jakož i Komise přednesly ústní vyjádření a odpověděly na otázky k ústnímu zodpovězení položené Soudním dvorem.
IV. Analýza
27.
V řízení, které před ním probíhá, se předkládající bulharský soud v podstatě táže, zda v oblasti mezinárodní příslušnosti existuje kolize norem, a sice unijního práva a rusko-bulharské dohody uzavřené Bulharskou republikou před jejím přistoupením k Unii. Pokud by tomu tak bylo, uvedený soud si klade otázku ohledně vzájemné provázanosti těchto norem.
28.
Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr posoudil společně první a druhou předběžnou otázku v rozsahu, v němž se týkají toho, které nařízení (č. 1215/2012 nebo Brusel IIb) je v projednávané věci použitelné pro účely určení mezinárodně příslušného soudu, a poté se zabýval třetí otázkou, jejímž předmětem je vztah posledně uvedeného nařízení k jiným dvoustranným nástrojům, než jsou ty, které jsou v něm uvedeny.
29.
Nejprve, vzhledem k tomu, že Soudnímu dvoru je věc předložena v rámci nesporného řízení, upřesním, co odůvodňuje odstranění případné pochybnosti o přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
A.
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v rámci nesporného řízení
30.
Předkládajícímu soudu byl v rámci nesporného řízení předložen návrh na udělení souhlasu s prodejem majetku nezletilých osob.
31.
Je pravda, že mu nebyl předložen spor mezi účastníky řízení (
14
), ať už v prvním stupni, s ohledem na předmět návrhu, nebo v návaznosti na podání opravného prostředku proti rozhodnutí v nesporné věci (
15
).
32.
Nicméně, jak bylo potvrzeno na jednání, tento soud vykonává soudní funkce v tom smyslu, že věc neřeší pouze za účelem zápisu dohody účastníků řízení (
16
) a musí provést posouzení v rozhodnutí, proti kterému lze podat opravný prostředek (
17
).
33.
Tento soud totiž zaprvé rozhoduje o návrhu na udělení souhlasu s prodejem nemovitostí nezletilými osobami podle čl. 130 odst. 3 rodinného zákoníku v souladu s jejich nejlepším zájmem (
18
), za účelem vyhotovení notářského zápisu o prodeji, jak stanoví článek 18 zákona o závazkových a smluvních vztazích.
34.
Navíc je třeba zohlednit, že rozhodnutí v nesporném řízení spadá do působnosti kapitoly IV nařízení Brusel IIb, jelikož nebylo výslovně vyloučeno z definice pojmu „rozhodnutí“ uvedené v čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení a toto ustanovení zahrnuje rozhodnutí, která nejsou pravomocná (
19
).
35.
Proto, jak uvádějí Hélène Gaudemet-Tallon a Marie-Élodie Ancel v souvislosti se srovnatelnou definicí pojmu „rozhodnutí“ v čl. 2 písm. a) nařízení č. 1215/2012, je třeba rozlišovat dva druhy soudních aktů vydávaných v nesporném řízení, a sice „akty čistě receptivní“ od „nesporných rozhodnutí“, u nichž však soud, „aniž musí rozhodnout ‚ve sporu mezi účastníky řízení‘, svou vůli projeví“ (
20
).
36.
Zadruhé podotýkám, že v předchozích dědických věcech týkajících se nezletilých osob Soudní dvůr na žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se mezinárodní příslušnosti v rámci nesporných řízení obdobných, jako je řízení v projednávané věci, odpověděl (
21
).
37.
Domnívám se proto, že návrh předkládajícího soudu rozhodujícího v nesporném řízení, který se zabývá jeho mezinárodní příslušností, je přípustný za stejných podmínek, jaké již Soudní dvůr akceptoval.
38.
Za účelem odpovědi na tuto žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, která se zabývá otázkou vztahu rusko-bulharské dohody a unijního práva, je tedy třeba nejprve rozptýlit veškeré pochybnosti o použitelném nařízení o příslušnosti (
22
).
B.
K použitelnosti nařízení Brusel IIb
39.
V odpovědi na otázky předkládajícího soudu založené pouze na připomenutí rozsudku ze dne 6. října 2015, Matoušková (
23
), navrhuji, aby Soudní dvůr použil per analogiam principiální řešení, které přijal v rozsudku Schneider.
40.
Ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, byl k bulharskému předkládajícímu soudu podán návrh na udělení souhlasu s prodejem spoluvlastnického podílu na nemovitém majetku patřícího osobě, jíž byl ustanoven opatrovník (
24
). Soudní dvůr rozhodl, že tento souhlas soudu je ochranným opatřením ve prospěch osoby, jíž byl ustanoven opatrovník, které je požadováno zákonem z důvodu, že tato osoba již nemá právo samostatně nakládat se svým nemovitým majetkem a takový souhlas se udělí pouze v případě, že se zcizení dotyčného nemovitého majetku uskuteční v zájmu chráněné osoby (
25
).
41.
Soudní dvůr z toho vyvodil, že žádost o souhlas se přímo týká způsobilosti dotčené fyzické osoby k právům a právním úkonům ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 44/2001 (
26
), který tuto věc vylučuje z věcné působnosti tohoto nařízení. Soudní dvůr zdůraznil rozdíl, který je třeba učinit mezi takovým řízením a řízením, jehož předmětem jsou „ ‚věcná práva k nemovitostem‘ ve smyslu čl. 22 bodu 1 nařízení č. 44/2001“, neboť posledně uvedené řízení směřuje k určení rozsahu, obsahu, vlastnictví nebo držby nemovitosti (
27
).
42.
Tatáž ustanovení jsou obsažena v nařízení č. 1215/2012 v čl. 1 odst. 2 písm. a) a v čl. 24 bodě 1.
43.
V návaznosti na rozsudek Schneider Soudní dvůr rozhodl, že schválení soudem požadované zákonnými zástupci nezletilého v rámci dědického řízení představuje opatření k ochraně dítěte spojené se správou, zachováním a nakládáním se jměním dítěte v rámci výkonu rodičovské odpovědnosti ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. b) a odst. 2 písm. e) nařízení č. 2201/2003 (
28
). Tatáž ustanovení jsou obsažena v nařízení Brusel IIb, které posledně uvedené nařízení zrušilo.
44.
V projednávané věci je tento základ použitelný ve věci v původním řízení z důvodu, že obvyklé bydliště nezletilých navrhovatelek se nachází v Německu a otázka příslušnosti má přeshraniční dopad, jelikož se týká německého soudu a bulharského soudu.
45.
Proto navrhuji Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu, který hledá základ pro navázání své mezinárodní příslušnosti na místo, kde se nachází nemovitosti, které mají být prodány, odpověděl, že použití čl. 24 bodu 1 nařízení č. 1215/2012 je vyloučeno.
46.
Vzhledem k tomu, že řízení, které bylo zahájeno u tohoto soudu, spadá do působnosti nařízení Brusel IIb a tento soud není příslušný z důvodu místa pobytu nezletilých, navrhovatelek v původním řízení, které je kritériem stanoveným v čl. 7 odst. 1 tohoto nařízení, přísluší uvedenému soudu, aby se ujistil, že jeho příslušnost nemůže vyplývat z použití jiných ustanovení uvedeného nařízení (
29
). Toto ověření umožní potvrdit, zda zde je či není dána kolize norem vyplývající z rusko-bulharské dohody, jak ji vykládá Nejvyšší kasační soud (Varchoven kasacionen sad) (
30
).
47.
V tomto smyslu je Komise toho názoru, že příslušnost předkládajícího soudu by mohla být založena na čl. 16 odst. 1 nařízení Brusel IIb, neboť má za to, že tento soud rozhoduje incidenčně (
31
). Předkládající soud přitom Soudní dvůr informoval, že tomu tak není (
32
). Konstatuji, že jediným zahájeným řízením je skutečně řízení předložené tomuto soudu (
33
). Vzhledem k tomu, že žádná z podmínek stanovených unijním normotvůrcem nebyla splněna (
34
), sdílím výhrady k použitelnosti tohoto článku 16, které na jednání vyjádřila španělská vláda.
48.
Naproti tomu je podle mého názoru třeba zkoumat, zda použití jiných ustanovení nařízení Brusel IIb umožňuje zabránit jakémukoli nesouladu s rusko-bulharskou dohodou, z níž vychází mezinárodní příslušnost předkládajícího soudu.
49.
V tomto ohledu podotýkám, že jak čl. 1 odst. 2 rusko – bulharské dohody, tak článek 10 nařízení Brusel IIb stanoví, že příslušnost soudu může být založena na volbě účastníků, kteří u něj zahájili řízení (
35
).
50.
Je totiž třeba zdůraznit, že v rozhodnutí Nejvyššího kasačního soudu (Varchoven kasacionen sad), citovaném předkládajícím soudem a založeném do spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, se pro založení příslušnosti dotyčného bulharského soudu odkazuje na tento čl. 1 odst. 2, podle kterého mají státní příslušníci jednoho ze smluvních států právo se svobodně a bez překážek obrátit na soudy druhého smluvního státu, které jsou příslušné v občanských, rodinných a trestních věcech. Mohou před nimi vystupovat a podávat k nim návrhy, jakož i opravné prostředky za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto smluvního státu. Na jednání bylo potvrzeno, že toto kritérium příslušnosti je uplatňováno několika bulharskými soudy.
51.
Proto za předpokladu, že předkládající soud konstatuje nesoulad mezi rusko-bulharskou dohodou, na níž je podle judikatury Nejvyššího kasačního soudu (Varchoven kasacionen sad) založena jeho pravomoc, a nařízením Brusel IIb, má Soudní dvůr upřesnit, zda a za jakých podmínek jsou tímto nařízením dotčena práva a povinnosti vyplývající z této dohody.
C.
Ke třetí otázce týkající se příslušnosti bulharského soudu založené na dvoustranné dohodě uzavřené s třetím státem
52.
Připomínám, že tato otázka, jejímž cílem je určit, za jakých podmínek není rusko-bulharská smlouva dotčena nařízením Brusel IIb, spočívá na dvou následujících zjištěních:
–
podle vnitrostátní judikatury platí, že zejména na základě ustanovení této dohody není mezinárodní příslušnost bulharského soudu, kterému byl předložen návrh týkající se ochrany majetku nezletilé osoby, příslušností určovanou podle místa obvyklého bydliště, a
–
kapitola VIII nařízení Brusel IIb neobsahuje žádné ustanovení týkající se účinků dvoustranných dohod, které členské státy uzavřely s jinými třetími státy než se Svatým stolcem před jejich přistoupením k Unii.
53.
Pokud jde o první zjištění, podotýkám, že předkládající soud odkazuje na rozhodnutí Nejvyššího kasačního soudu (Varchoven kasacionen sad) ze dne 2. června 2015 ve věci týkající se nezletilých ruských státních příslušníků (
36
). Vzhledem k tomu, že v rusko-bulharské dohodě chybí výslovné ustanovení o ochraně majetku nezletilého, vycházelo kritérium určující mezinárodně příslušný soud z práva rozhodného pro formu smluv. Kombinací použití čl. 130 odst. 3 rodinného zákoníku a čl. 586 odst. 1 občanského soudního řádu, jakož i článku 30 rusko-bulharské dohody, který určuje právo místa, kde se nachází nemovitost, stejně jako čl. 65 odst. 1 zákona o mezinárodním právu soukromém (
37
), založil Nejvyšší kasační soud (Varchoven kasacionen sad) své rozhodnutí na této speciální vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že k sepsání listiny o zcizení majetku nezletilého musí mít notář předchozí souhlas soudu. Jinak řečeno, bylo rozhodnuto, že tyto zvláštní zákonné
požadavky odůvodňují odchýlení se od obecného pravidla příslušnosti soudu místa pobytu dítěte stanoveného ve vnitrostátním právu (
38
), které se podle čl. 25 odst. 1 rusko-bulharské dohody shoduje s právem rozhodným pro vztahy mezi rodiči a dětmi. Je tak zajištěna soudržnost mezi právem rozhodným v oblasti prodeje nemovitostí a mezinárodní příslušností.
54.
Co se týče druhého zjištění, podotýkám, že předkládající soud neodkazuje ani na bod 91 odůvodnění nařízení Brusel IIb, který připomíná, že „v případě dohod s jedním nebo více třetími státy, které členský stát uzavřel před datem svého přistoupení k Unii, se použije článek 351 [SFEU]“ (
39
), ani na jakoukoli obtíž při analýze judikatury Soudního dvora v této oblasti.
55.
Soudní dvůr by se tedy mohl omezit na odpověď, že v souladu s prvním pododstavcem tohoto článku nejsou práva a povinnosti vyplývající z rusko-bulharské dohody dotčeny nařízením Brusel IIb.
56.
Ačkoli po formální stránce předkládající soud omezil své otázky na výklad určitých ustanovení unijního práva, nebrání taková skutečnost Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl všechna kritéria pro výklad tohoto práva, která mohou být užitečná pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je tento soud ve svých otázkách zmínil. V tomto ohledu může Soudní dvůr ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžit ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu v původním řízení třeba vyložit (
40
).
57.
Za těchto podmínek se podrobná analýza použití článku 351 SFEU (
41
) jeví jako užitečná, jak potvrdily diskuse na jednání.
58.
Úvodem lze poukázat na to, že článek 351 SFEU nebyl uveden v nástrojích, které předcházely nařízení Brusel IIb (
42
), i když v něm stejně jako v tomto nařízení nebylo uvedeno žádné ustanovení týkající se dvoustranných dohod uzavřených členskými státy před jejich přistoupením k Unii s třetími státy (s výjimkou Svatého stolce). To neodůvodňuje neexistenci judikatury Soudního dvora. Mám totiž za to, že, takové připomenutí není nezbytné s ohledem na hierarchii norem (
43
) a velmi jasné znění tohoto článku.
59.
Proto posouzení otázky vztahu mezi rusko-bulharskou dohodou a nařízením Brusel IIb z hlediska článku 351 SFEU (
44
) předpokládá, že jsou splněny dvě podmínky.
60.
Zaprvé se rusko-bulharská dohoda musí týkat oblasti upravené tímto nařízením. Tak tomu je, neboť tato dohoda slouží v projednávaném případě k určení příslušného soudu (
45
), a protože v takovém řízení, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, je hraničním určovatelem použitým vnitrostátní judikaturou citovanou předkládajícím soudem místo, kde se nachází nemovitost patřící jednomu nebo více ruským nezletilým, a nikoli místo jejich obvyklého pobytu, přičemž toto kritérium je použitelné podle nařízení Brusel IIb.
61.
V tomto ohledu podotýkám, s ohledem na opačný názor Maďarska vázaného stejným typem smlouvy, že použití rusko-bulharské dohody v situaci, kdy nezletilé osoby ruské státní příslušnosti nepobývají v Bulharsku, ale v jiném členském státě, nepředstavuje žádné zvláštní obtíže (
46
), jelikož umístění nemovitosti je jediným hraničním určovatelem diskutovaným v této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve vztahu k ruským státním příslušníkům.
62.
Kromě toho toto kritérium, které použil Nejvyšší kasační soud (Varchoven kasacionen sad) bez jakéhokoli odkazu na místo pobytu dotčené nezletilé osoby (
47
), uplatnil právě ve věci v původním řízení Městský soud v Sofii (Sofijski gradski sad) usnesením ze dne 14. června 2023. Toto rozhodnutí, citované v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a založené do spisu předaného Soudnímu dvoru, jasně potvrzuje volbu bulharského soudu ruskými navrhovatelkami za účelem získání souhlasu vyžadovaného bulharskou právní úpravou k vyhotovení notářského zápisu o převodu jejich vlastnických práv. Tento soud, který své rozhodnutí založil na právu rozhodném pro věcná práva, odkázal rovněž na čl. 4 odst. 1 písm. c) nařízení Řím I (
48
).
63.
Zadruhé, aby bylo možné pokračovat v analýze otázky vztahu mezi nařízením Brusel IIb a rusko-bulharskou dohodou, je třeba se ujistit, že dotyčný třetí stát vyvozuje z dotčené mezinárodní úmluvy práva, jejichž dodržování může požadovat od členského státu, který je její stranou (
49
).
64.
Jinak řečeno, ve vztazích s třetím státem se analýza řídí zásadou dodržování práva, kterého se tento stát může dovolávat ve vztahu k členskému státu, s nímž uzavřel dohodu před jeho přistoupením k Unii. Provádění dotčené mezinárodní úmluvy totiž musí spočívat na logice vzájemnosti (
50
).
65.
Vzhledem k nedostatku upřesnění ze strany předkládajícího soudu je třeba v projednávané věci předpokládat, že ruské orgány by přijaly stejný výklad této dohody, pokud jde o příslušnost ruských soudů místa, kde se nemovitost nachází (
51
), a dodržení tohoto kritéria je podmínkou uznání rozhodnutí vydaných bulharskými soudy týkajících se ruských státních příslušníků (
52
).
66.
V tomto ohledu výhrady Ruské federace a Bulharské republiky vyjádřené při jejich přistoupení k Haagské úmluvě z roku 1996 na základě jejího čl. 55 odst. 1 (
53
) v oblasti příslušnosti potvrzují existenci společného postoje v tom smyslu, že přednost má kritérium místa, kde se nemovitost nachází, a vylučuje se jakýkoli odkaz na místo pobytu dotyčného nezletilého.
67.
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, pokud jde o mezinárodní příslušnost soudů, kterým byl předložen návrh na vydání souhlasu s prodejem nemovitosti ve vlastnictví nezletilé osoby ruské státní příslušnosti, že rusko-bulharská dohoda ukládá Bulharské republice povinnosti, které má tento členský stát vůči třetímu státu, a sice Ruské federaci, která je oprávněna se jich dovolávat vůči uvedenému členskému státu ve smyslu čl. 351 prvního pododstavce SFEU.
68.
Vzhledem k tomu, že byla potvrzena povinnost uplatnit kritérium příslušnosti vycházející z rusko-bulharské dohody (
54
), které se liší od kritéria stanoveného v unijním právu, je tedy třeba zabývat se doplňující otázkou, jejímž předmětem je povinnost Bulharské republiky podle čl. 351 druhého pododstavce SFEU použít všechny vhodné prostředky k odstranění neslučitelností mezi rusko-bulharskou dohodou a unijním právem (
55
).
69.
Proto je třeba nejprve určit, zda z důvodu existence souběžných kritérií příslušnosti vyplývajících z použití nařízení Brusel IIb a rusko-bulharské dohody je pravidlo o příslušnosti vycházející z této dohody neslučitelné s pravidlem unijního práva ve smyslu čl. 351 druhého pododstavce SFEU.
70.
Stejně jako Komise jsem toho názoru, že volba různých kritérií pro určení příslušnosti sama o sobě nevede k zásadním obtížím. Dvoustranné smlouvy o spolupráci jsou totiž uzavírány tak, aby byl snadno určen příslušný soud na základě zvláštních podmínek, kterými jsou obvykle státní příslušnost státních příslušníků nebo jejich obvyklý pobyt v každém ze smluvních států, pokud jde o osobní záležitosti, nebo místo, kde se nachází majetek, pokud jde o majetkové záležitosti. Odlišná analýza by kromě toho vedla ke zpochybnění zásady stanovené v čl. 351 prvním pododstavci SFEU.
71.
Naproti tomu nelze vyloučit ani použití čl. 351 druhého pododstavce SFEU. S ohledem na ustanovení týkající se příslušnosti soudů, která jsou obsažena v po sobě jdoucích nařízeních v rodinných věcech a která zohledňují nejlepší zájem dítěte, není v projednávané věci tato otázka čistě teoretická.
72.
Jak potvrdily diskuse na jednání, je vhodné se v tomto kontextu soudní spolupráce v občanských věcech zabývat poznatky, které je třeba vyvodit z judikatury Soudního dvora týkající se vztahu některých nařízení použitelných v této oblasti a smluv, jejichž smluvními stranami jsou členské státy, a zvláště rozsudky ze dne 4. května 2010, TNT Express Nederland (
56
), a ze dne 12. října 2023, OP (Volba práva třetího státu v dědických věcech) (
57
).
73.
Ve věci, ve které byl vydán rozsudek TNT, se spor týkal výkonu rozhodnutí vydaného v jednom členském státě v jiném členském státě. Podstatou otázky předkládajícího soudu bylo, zda článek 71 nařízení č. 44/2001 má být vykládán v tom smyslu, že se použijí taková pravidla příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí stanovená zvláštní smlouvou, jako je pravidlo litispendence uvedené v čl. 31 odst. 2 Úmluvy o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě (
58
) a pravidlo týkající se vykonatelnosti uvedené v čl. 31 odst. 3 této úmluvy (
59
). V bodě 49 tohoto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že ačkoli článek 71 „stanoví v oblastech upravených zvláštními smlouvami použití těchto smluv, nemění to nic na skutečnosti, že tímto použitím nesmí být dotčeny takové zásady, které jsou základem soudní spolupráce ve věcech občanských a obchodních v rámci Unie“. V bodě 55 uvedeného rozsudku z toho Soudní dvůr konkrétně vyvodil, že „čl. 31 odst. 3 CMR [musí být] použit v rámci Unie pouze tehdy, pokud umožňuje dosáhnout cílů volného pohybu soudních rozhodnutí ve věcech občanských a obchodních, jakož i vzájemné důvěry ve výkon spravedlnosti v rámci Unie za podmínek přinejmenším stejně příznivých jako jsou podmínky vyplývající z použití nařízení č. 44/2001“.
74.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek OP, vyvstala otázka přenesení této judikatury do vztahu s třetím státem (
60
). Soudní dvůr odkázal na rozsudek TNT a rozhodl, že „systém nařízení [(EU)] č. 650/2012 [ (
61
)] nebrání tomu, aby na základě dvoustranné dohody uzavřené mezi členským státem a třetím státem před přijetím tohoto nařízení a s ohledem na výjimku stanovenou v čl. 75 odst. 1 uvedeného nařízení státní příslušník třetího státu, který má bydliště v členském státě vázaném touto dvoustrannou dohodou, neměl možnost zvolit si právo rozhodné pro své dědictví“ (
62
).
75.
Z metodologického hlediska by podle mého názoru mohly být z těchto rozhodnutí vyvozeny podmínky, za kterých lze mít za to, že pravidlo o mezinárodní příslušnosti, které vyplývá ze smlouvy uzavřené s třetím státem, je neslučitelné s unijním právem.
76.
Takovému návrhu tedy nebrání dvě hlediska úvah, které je třeba zohlednit, a sice neexistence ustanovení nařízení Brusel IIb, pokud jde o vztah mezi tímto nařízením a některými mezinárodními nástroji, a dosah judikatury Soudního dvora od vydání rozsudku TNT, rozšířené v rozsudku OP na vztahy s třetím státem.
77.
Je pravda, že v rozsudcích TNT a OP jsou vykládána zvláštní ustanovení dotčených nařízení (
63
), která v podstatě uvádějí, že jimi nejsou dotčeny smlouvy, jejichž stranami jsou členské státy a které se týkají týchž oblastí (
64
).
78.
Nicméně skutečnost, že na rozdíl od nařízení Brusel IIb obsahují tato nařízení formulaci obecného pravidla, podle kterého tímto nařízením není dotčeno uplatňování mezinárodních úmluv, jejichž smluvními stranami je jeden nebo více členských států, nebo dokonce zvláštních ustanovení týkajících se dvoustranných úmluv a dohod uzavřených mezi třetím státem a členským státem (
65
), nemá podle mého názoru vliv na analýzu dopadu judikatury, podle které unijní normotvůrce stanovil pro případ souběhu pravidel, že se použijí tyto smlouvy (
66
).
79.
Tato zvláštní ustanovení byla totiž vykládána tak, že ukládají použití uvedených úmluv „v rámci samotné Unie“ (
67
). S výhradou určitých úprav (
68
) je tak rozšířeno použití zásad mezinárodního práva veřejného týkajících se provádění smluv, jako je zejména zásada „pacta
sunt servanda“ (
69
) převzatá, pokud jde o vztahy s třetími státy, do čl. 351 prvního pododstavce SFEU.
80.
Kromě toho uvádím, že Soudní dvůr v rozsudku TNT (
70
) stanovil omezení pro použití dvoustranných smluv nebo dohod, a sice nesmí být dotčeny takové zásady, které jsou základem soudní spolupráce ve věcech občanských a obchodních v rámci Unie (
71
). Soudní dvůr zdůraznil, že navazuje na svou judikaturu týkající se uplatňování smluv uzavřených mezi členskými státy a třetími státy, které nemohou být ve vztazích mezi členskými státy používány na úkor cílů práva Unie (
72
).
81.
Soudní dvůr aplikoval téže omezení spočívající v zásadách použitelných v rámci Unie v rozsudcích vydaných po vydání rozsudku TNT, v nichž rovněž nebyla dotčena práva třetího státu. Jejich předmětem byly rovněž otázky uznávání nebo výkonu rozhodnutí přijatých v členských státech. Jedná se o rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Nipponka Insurance (
73
), a v případě souběhu mezi nařízením č. 1215/2012 a CMR o rozsudek ze dne 21. března 2024, Gjensidige (
74
).
82.
Soudní dvůr shodně odkázal na tuto judikaturu týkající se zásad, na nichž je založena soudní spolupráce v rámci Unie, v rozsudku ze dne 4. září 2014, Nickel & Goeldner Spedition (
75
), který se týkal použití pravidel pro určení soudní příslušnosti stanovených v čl. 31 odst. 1 CMR, který poskytuje žalobci širší možnost, než jakou stanoví čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 (
76
). Soudní dvůr rozhodl, že členský stát může v souladu s čl. 71 odst. 1 tohoto nařízení uplatnit pravidla o soudní příslušnosti upravená v CMR (
77
).
83.
Všechny tyto rozsudky se týkají použití ustanovení CMR zavazujících jeden nebo více členských států.
84.
Nicméně v případě použití dvoustranné dohody uzavřené s třetím státem byla tato judikatura použita obdobně. Otázka týkající se volby práva rozhodného v oblasti dědění (
78
) vedla Soudní dvůr k tomu, aby se vyjádřil ke vztahu nařízení č. 650/2012 a dohody mezi Polskou republikou a Ukrajinou, uzavřené před přistoupením Polské republiky k Unii. Tato dohoda určuje právo rozhodné v oblasti dědění, ale výslovně nestanoví možnost volby jiného práva (
79
).
85.
V rozsudku OP Soudní dvůr rozhodl, že článek 75 nařízení č. 650/2012, „který v rámci dotčeného aktu unijního práva[ (
80
)] upravuje vztahy mezi tímto aktem a mezinárodními úmluvami, nemůže být vykládán tak, aby byl v rozporu se zásadami, na nichž je založen právní předpis, jehož je součástí (v tomto smyslu viz rozsudek [TNT], bod 51)“ (
81
).
86.
Soudní dvůr následně zkoumal slučitelnost uvedené dvoustranné dohody s unijním právem, přičemž zkoumal význam ustanovení dotčeného nařízení (
82
).
87.
Soudní dvůr tím, že tento přezkum z hlediska čl. 75 odst. 1 nařízení č. 650/2012 uzavřel odkazem na čl. 351 první pododstavec SFEU, zdůraznil podle mého názoru potřebu kombinovat tato ustanovení mezi sebou v konkrétním případě vztahů s třetími státy (
83
).
88.
Obecně z toho vyvozuji, že v situaci, kdy práva třetích států musí mít v zásadě přednost na základě dvoustranné smlouvy (
84
), Soudní dvůr implicitně vyjádřil stupeň, od něhož lze ustanovení takové smlouvy považovat za neslučitelné s unijním právem, a to v souladu s pravidlem definovaným v čl. 351 druhém pododstavci SFEU.
89.
Jinak řečeno, v návaznosti na rozsudek TNT (
85
), v případě vztahu členského státu s třetím státem, který se týká rozhodného práva, Soudní dvůr zvolil podle mého názoru systémový přístup, aby zabránil příliš rychlému zpochybnění dvoustranné dohody, která musí mít na základě čl. 351 prvního pododstavce SFEU v zásadě přednost před unijním právem (
86
).
90.
Tento přístup chápu tak, že spočívá ve stanovení zásady, na níž je založeno ustanovení dotčeného nařízení, pokud jde o spolupráci v občanských věcech v rámci Unie, za účelem posouzení jeho významu. V projednávané věci se tedy jedná o určení, zda ustanovení rusko-bulharské dohody je či není v rozporu se základním cílem sledovaným nařízením Brusel IIb.
91.
Teprve po tomto posouzení existence neslučitelnosti vyvstává, zadruhé otázka provedení či neprovedení ustanovení čl. 351 druhého pododstavce SFEU ve vztazích mezi jedním nebo více členskými státy s jedním nebo více třetími státy (
87
).
92.
Z důvodu hierarchie norem tedy není použití tohoto ustanovení vyhrazeno nařízením, ve kterých zvláštní ustanovení upravuje vztahy mezi těmito nařízeními a mezinárodními smlouvami uzavřenými s třetími státy.
93.
Cílů, jichž má být dosaženo, je tedy několik. Jde o ochranu práv třetích států v souladu s čl. 351 prvním pododstavcem SFEU (
88
) a o nalezení řešení, které je v souladu se zásadou předvídatelnosti příslušných soudů, jakož i zásadou právní jistoty pro jednotlivce. Tyto zásady, které odůvodňují podobu pravidel pro určení příslušnosti v mezinárodních smlouvách, zajišťují uznávání a výkon rozhodnutí (
89
).
94.
Proto je v projednávané věci třeba, obdobnou metodou, jaká byla použita v rozsudku OP (
90
), posoudit následující otázku: je rusko-bulharská dohoda, podle níž je k udělení souhlasu s prodejem nemovitosti patřící nezletilé osobě příslušný soud v místě, kde se tato nemovitost nachází, v rozporu se zásadou, na níž je založena soudní spolupráce ve věcech rodičovské odpovědnosti v rámci Unie, která upřednostňuje příslušnost soudu podle místa pobytu dítěte?
95.
Nemyslím si to.
96.
Ačkoli je s ohledem na požadavek hledání nejlepšího zájmu dítěte obecným kritériem příslušnosti místo obvyklého bydliště dítěte (
91
), unijní normotvůrce stanoví několik úprav, je-li splněn tento požadavek a jsou-li dány výjimečné okolnosti. Je tomu tak v případě možnosti volby soudu (
92
), a zvláště v případě přenesení příslušnosti na soud, který má nejlepší předpoklady k posouzení tohoto nejlepšího zájmu (
93
).
97.
Tento normotvůrce kromě toho výslovně upravil případ sporu, který se týká opatření na ochranu dítěte spojených se správou, zachováním a nakládáním s jeho jměním, které se nachází na území členského státu, který není členským státem, v němž se nachází místo jeho pobytu (
94
).
98.
V tomto smyslu je nařízení Brusel IIb rovněž v souladu s články 8 a 9 Haagské úmluvy z roku 1996.
99.
Z toho vyplývá, že pravidlo o příslušnosti stanovené v rusko-bulharské dohodě lze v rámci Unie použít, pokud splňuje požadavek uvedený v bodě 19 odůvodnění nařízení Brusel IIb, tedy pokud respektuje nejlepší zájem dítěte (
95
).
100.
Proto není v projednávané věci namístě zabývat se „vhodnými prostředky k odstranění zjištěných neslučitelností“, jejichž vyhledávání je uloženo členským státům na základě čl. 351 druhého pododstavce SFEU.
101.
Pro úplnost dodávám, že pokud by měl Soudní dvůr za to, že použití rusko-bulharské dohody vede k výsledku, který by byl v rozporu s unijním právem, příslušelo by předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda lze tuto neslučitelnost vyloučit výkladem této dohody, který bude v co největším možném rozsahu v souladu s unijním právem, a to při dodržení mezinárodního práva (
96
). Pokud by to nebylo možné, musela by Bulharská republika přijmout nezbytná opatření za účelem odstranění neslučitelnosti mezi uvedenou úmluvou a unijním právem, případně tím, že tuto úmluvu vypoví. Do doby, než dojde k takovému odstranění, však čl. 351 první pododstavec SFEU Bulharské republice dovoluje, aby i nadále rusko-bulharskou dohodu používala (
97
).
V. Závěry
102.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Okresním soudem v Sofii (Sofijski rajonen sad, Bulharsko) následovně:
„Nařízení Rady (EU) 2019/1111 ze dne 25. června 2019 o příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské odpovědnosti a o mezinárodních únosech dětí
musí být vykládáno v tom smyslu, že
podle čl. 351 prvního pododstavce SFEU není tímto ustanovením dotčeno použití dvoustranné dohody uzavřené členským státem s třetím státem přede dnem jeho přistoupení k Evropské unii, podle níž je k rozhodování o návrhu na udělení souhlasu s prodejem nemovitosti ve vlastnictví nezletilé osoby, která je státním příslušníkem tohoto třetího státu, příslušný pouze soud členského státu, na jehož území se nemovitost nachází, který rozhoduje s ohledem na nejlepší zájem dítěte.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivním jménem. Není skutečným jménem žádného z účastníků řízení.
(
2
) – Dohoda ratifikovaná vyhláškou č. 784 Státní rady (Duržavnija suvet, Bulharsko) ze dne 15. dubna 1975 (DV č. 33, ze dne 25. dubna 1975) a publikovaná v DV č. 12 ze dne 10. února 1976 (oprava v DV č. 17 ze dne 28. února 2014), která je ve vztazích mezi Bulharskou republikou a Ruskou federací závazná (dále jen „rusko-bulharská dohoda“).
(
3
) – Nařízení Rady ze dne 25. června 2019 o příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské odpovědnosti a o mezinárodních únosech dětí (Úř. věst. 2019, L 178, s. 1, a oprava Úř. věst. 2020, L 347, s. 52, dále jen „nařízení Brusel IIb“.
(
4
) – Na Dánské království se nevztahuje nařízení Brusel IIb (viz bod 96 odůvodnění tohoto nařízení).
(
5
) – Úmluva ze dne 25. října 1980 o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí uzavřená v Haagu dne 25. října 1980.
(
6
) – Úmluva o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí uzavřená v Haagu dne 19. října 1996 (dále jen „Haagská úmluva z roku 1996“).
(
7
) – DV č. 275 ze dne 22. listopadu 1950.
(
8
) – DV č. 59 ze dne 20. července 2007.
(
9
) – DV č. 47 ze dne 23. června 2009.
(
10
) – Narozené v letech 2005 a 2008, z nichž jedna je nyní již zletilá, jak bylo Soudnímu dvoru upřesněno při jednání.
(
11
) – DV č. 42 ze dne 17. května 2005.
(
12
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6, dále jen „nařízení Řím I“).
(
13
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).
(
14
) – Podle ustálené judikatury Soudního dvora jsou vnitrostátní soudy oprávněny obrátit se na Soudní dvůr pouze tehdy, když před nimi probíhá spor a když rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím soudní povahy. Viz rozsudek ze dne 26. září 2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, bod 36 a citovaná judikatura).
(
15
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. října 2013, Schneider (C‑386/12, dále jen „rozsudek Schneider, EU:C:2013:633, body 10 až 12). Ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, jehož předmětem byl prodej majetku zletilé osoby, jíž byl ustanoven opatrovník, bylo vedeno řízení obdobné tomu, jaké je vedeno ve věci v původním řízení. Viz poznámka pod čarou 24 tohoto stanoviska.
(
16
) – Viz rozsudek ze dne 2. června 1994, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, body 17 a 18).
(
17
) – Co se týče existence opravných prostředků, zvláště co se týče rozhodnutí týkajících se příslušnosti, viz vnitrostátní judikaturu citovanou předkládajícím soudem a zejména usnesení dříve vydané v této věci (viz bod 21 tohoto stanoviska). Viz též rozsudek Schneider (bod 12).
(
18
) – Tato podmínka byla výslovně připomenuta předkládajícím soudem v poznámce, kterou zaslal Soudnímu dvoru po předložení písemného vyjádření Komise, jenž se týkalo použitelnosti článku 16 nařízení Brusel IIb. Kromě toho ke kritériím pro posouzení, kterými je třeba se zabývat, viz poznámku pod čarou 95 tohoto stanoviska. K situaci v projednávané věci, kdy by se zájmy nezletilých mohly lišit od zájmů jejich zákonné zástupkyně, viz také bod 19 tohoto stanoviska.
(
19
) – Viz čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec písm. b) nařízení Brusel IIb. Naproti tomu jsou pro účely této kapitoly IV vyloučena předběžná nebo zajišťovací opatření, která soud nařídil, aniž by předvolal odpůrce, ledaže bylo rozhodnutí obsahující uvedené opatření doručeno odpůrci před jeho výkonem.
(
20
) – Viz Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), 7. vyd., Librairie générale de droit et de jurisprudence, sbírka „Droit des affaires“, Paříž, 2024, bod 425 (s. 636 a 637).
(
21
) – Viz rozsudek ze dne 6. října 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, bod 20) a ze dne 19. dubna 2018, Saponaro a Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, bod 10). Kromě toho viz rozsudek ze dne 30. března 2023, М. Ya. M. (Odmítnutí dědictví učiněné spoludědicem) (C‑651/21, EU:C:2023:277, body 15 a 16, ve kterých jsou připomenuta bulharská procesní pravidla upravující průběh nesporného řízení).
(
22
) – V první a druhé otázce předkládající soud odkazuje na nařízení Brusel IIb, nařízení Řím I a nařízení č. 1215/2012. Z mé analýzy vylučuji toto druhé nařízení, které se netýká mezinárodní příslušnosti. V tomto smyslu viz poznámku pod čarou 48 tohoto stanoviska.
(
23
) – C‑404/14, EU:C:2015:653.
(
24
) – Viz rozsudek Schneider (bod 23). Městskému soudu v Sofii (Sofijski gradski sad)) byla věc předložena na základě obdobných ustanovení, jako jsou ustanovení použitelná ve věci původním řízení. Podle čl. 168 odst. 2, ve spojení s čl. 165 odst. 4 a čl. 130 odst. 3 rodinného zákoníku je nakládání s nemovitostmi, které jsou ve vlastnictví osob, jejichž způsobilost k právním úkonům byla omezena, přípustné se souhlasem okresního soudu (Rajonen sad), v jehož obvodu mají tyto osoby bydliště, jestliže toto nakládání není v rozporu se zájmem dotyčných osob [viz rozsudek Schneider (bod 7)].
(
25
) – Viz rozsudek Schneider (bod 25).
(
26
) – Nařízení Rady ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).
(
27
) – Viz rozsudek Schneider (bodv 26, 28 a 31).
(
28
) – Nařízení Rady ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243). Viz rozsudek ze dne 6. října 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, body 29 a 31) v případě žádosti o schválení dědické dohody uzavřené jménem nezletilých dětí opatrovnickým soudem. S odkazem na toto rozhodnutí bylo stejné řešení přijato v rozsudku ze dne 19. dubna 2018, Saponaro a Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, body 17 až 19), který se týkal žádosti o schválení odmítnutí dědictví podané rodiči jménem jejich nezletilého dítěte.
(
29
) – Pro ilustraci a per analogiam viz rozsudky ze dne 6. října 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, bod 37), a ze dne 19. dubna 2018, Saponaro a Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, bod 20).
(
30
) – Viz bod 53 tohoto stanoviska.
(
31
) – Podle tohoto ustanovení „závisí-li výsledek řízení ve věci nespadající do oblasti působnosti tohoto nařízení u soudu členského státu na rozhodnutí o předběžné otázce týkající se rodičovské odpovědnosti, může soud v tomto členském státě v dané otázce pro účely uvedeného řízení rozhodnout, i když tento členský stát není podle tohoto nařízení příslušný“.
(
32
) – Viz bod 25 tohoto stanoviska.
(
33
) – Viz bod 30 tohoto stanoviska.
(
34
) – Viz též bod 32 odůvodnění nařízení Brusel IIb, pokud jde o konkrétní vysvětlení, která jsou uváděna jako příklad. Podotýkám, že čl. 16 odst. 3 tohoto nařízení stanoví, že „pokud se pro platnost právního jednání, který byl nebo má být učiněn jménem dítěte v řízení o dědictví před soudem členského státu, vyžaduje povolení nebo schválení soudu, může soud v tomto členském státě rozhodnout, zda uvedené právní jednání povolí či schválí, i když není podle tohoto nařízení příslušný“. Toto ustanovení musí být vykládáno restriktivně, vzhledem ke zvláštní situaci v něm uvedené (viz bod 33 odůvodnění uvedeného nařízení).
(
35
) – Viz komentář k tomuto ustanovení od Jault-Seseke, F., in Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., a Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bruxelles, 2023, s. 219 až 231, zejména s. 221 a násl., a dále zvláště body 10 a 13. Viz též Garber, T., „Article 10 – Choice of court“, in Magnus, U., a Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation, Otto Schmidt, Kolín, 2023, s. 169 až 184, zvláště body 9, 10, 16, 17, 18 a 22 (s. 173 až 176). Podle mého názoru by tento článek 10 mohl být vykládán v tom smyslu, že se použije v případě volby jedinou dotčenou osobou nebo osobami v rámci nesporného řízení, zvláště osobou, která je zákonným zástupcem dítěte. V tomto ohledu, pokud jde o zjištění učiněná ve věci v původním řízení, viz bod 62 tohoto stanoviska, jakož i řešení přijatá Soudním dvorem v rozsudcích ze dne 6. října 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, body 35 až 37), a ze dne 19. dubna 2018, Saponaro a Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, bod 40), na základě čl. 12 odst. 3 nařízení č. 2201/2003, která by mohla být použita z důvodu rovnocennosti tohoto ustanovení s článkem 10 nařízení Brusel IIb a v případě, kdy je zákonným zástupcem dětí pouze jeden rodič.
(
36
) – Jak uvádí předkládající soud, toto rozhodnutí je dostupné na internetových stránkách tohoto soudu.
(
37
) – Nejvyšší kasační soud (Varchoven kasacionen sad) upřesnil, že podle čl. 65 odst. 1 zákona o mezinárodním právu soukromém se nabytí a zánik věcných práv a držby řídí právem státu, v němž se majetek nachází. Toto ustanovení předkládající soud neuvádí.
(
38
) – Kromě toho viz ustanovení o příslušnosti obsažená v čl. 25 odst. 6 rusko-bulharské smlouvy, která rovněž stanoví příslušnost orgánů smluvní strany, jejímž je dítě státním příslušníkem.
(
39
) – Viz rovněž stanovisko Komise v jejím Praktickém průvodci pro uplatňování nařízení Brusel IIb, zveřejněném v roce 2023, bod 9.2 (s. 208): „Nařízením [Brusel IIb] nejsou dotčeny žádné dvoustranné úmluvy uzavřené mezi členským státem a třetí zemí, které upravují záležitosti spadající do věcné působnosti nařízení. Totéž platí pro mnohostranné úmluvy, pokud zvláštní pravidla [tohoto] nařízení uvedená v článcích 95 až 99 nestanoví jinak. To vyplývá z mezinárodních závazků, které dotčený členský stát dříve přijal (viz bod 91 odůvodnění a článek 351 SFEU).
(
40
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. září 2024, Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, bod 42).
(
41
) – Vzhledem k tomu, že tento článek nahradil článek 307 ES, který nahradil ustanovení článku 234 Smlouvy o EHS, platí jejich výklad Soudním dvorem podle jeho ustálené judikatury i pro nyní platná ustanovení, která jsou rovnocenná.
(
42
) – V jiných nařízeních v oblasti spolupráce v občanských věcech postupoval unijní normotvůrce odlišně. V tomto ohledu viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci OP (Volba práva třetího státu v dědických věcech) (C‑21/22, EU:C:2023:247, bod 30).
(
43
) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci OP (Volba práva třetího státu v dědických věcech) (C‑21/22, EU:C:2023:247, poznámka pod čarou 20).
(
44
) – Pro připomenutí, že čl. 351 první pododstavec SFEU představuje pravidlo, které může, jsou-li splněny podmínky pro jeho použití, umožnit výjimky z použití unijního práva, včetně primárního práva, viz rozsudek ze dne 14. března 2024, Komise v. Spojené království (rozsudek Nejvyššího soudu) (C‑516/22, EU:C:2024:231, body 59 a 78, jakož i citovaná judikatura).
(
45
) – Maďarská vláda upřesnila, že „[M]aďarsko uzavřelo, stejně jako Bulhrasko, s bývalými socialistickými zeměmi řadu dvoustranných smluv o vzájemné právní pomoci, které jsou k dnešnímu dni stále v platnosti. Jedná se o smlouvy obecné povahy, které ve všech oblastech občanského práva upravují příslušnost, rozhodné právo, uznávání a výkon rozhodnutí, jakož i doručování písemností a provádění důkazů, a které se dokonce často vztahují na oblast spolupráce v trestních věcech“. Na rozdíl od těchto smluv neobsahuje nařízení Brusel IIb žádné ustanovení týkající se rozhodného práva ve věcech rodičovské odpovědnosti (viz bod 92 odůvodnění tohoto nařízení, který odkazuje na ustanovení kapitoly III Haagské úmluvy z roku 1996).
(
46
) – V souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora je tedy třeba vycházet z poznatků předložených předkládajícím soudem. Viz rovněž bod 50 tohoto stanoviska, pokud jde o informace vycházející z rusko-bulharské dohody, k nimž lze dodat, že podle čl. 1 odst. 1 této dohody požívají státní příslušníci jedné smluvní strany na území druhé smluvní strany, pokud jde o jejich osobní a majetková práva, stejné právní ochrany jako státní příslušníci této smluvní strany. Kromě toho viz bod 66 a poznámku pod čarou 53 tohoto stanoviska, pokud jde o upřesnění týkající se Haagské úmluvy z roku 1996.
(
47
) – Viz bod 53 tohoto stanoviska.
(
48
) – Tento článek stanoví, že „[v] míře, ve které nebylo právo rozhodné pro smlouvu zvoleno podle článku 3, a aniž jsou dotčeny články 5 až 8, je právo rozhodné pro následující smlouvy určeno takto: […] smlouva, jejímž předmětem je věcné právo k nemovitosti nebo nájem nemovitosti, se řídí právem země, ve které se nemovitost nachází“. Odkaz na tento článek by mohl být chápán tak, že podporuje odůvodnění založené na rozhodném právu z hlediska unijního práva. Předkládající soud však upřesnil, že tento odkaz je nesprávný (viz bod 21 tohoto stanoviska).
(
49
) – K této druhé podmínce použití článku 351 SFEU viz rozsudek ze dne 14. března 2024, Komise v. Spojené království (rozsudek Nejvyššího soudu) (C‑516/22, EU:C:2024:231, body 63 a 64).
(
50
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2010, Komise v. Německo (C‑546/07, EU:C:2010:25, bod 43), a usnesení ze dne 5. září 2019, Caisse pour l’avenir des enfants (C‑801/18, EU:C:2019:684, bod 41 a citovaná judikatura).
(
51
) – Je třeba připomenout, že v rámci řízení o předběžné otázce přísluší nikoli Soudnímu dvoru, nýbrž vnitrostátnímu soudu, aby vymezil povinnosti, které dřívější mezinárodní smlouva ukládá dotyčnému členskému státu, a upřesnil jejich meze způsobem, který umožní určit, v jakém rozsahu tyto povinnosti brání použití dotčeného unijního práva. Viz rozsudek ze dne 2. srpna 1993, Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, bod 21).
(
52
) – K působnosti rusko-bulharské dohody viz poznámku pod čarou 46 tohoto stanoviska.
(
53
) – Tato úmluva vstoupila v platnost dne 1. února 2007 v Bulharsku a dne 1. června 2013 v Rusku [k tomuto upřesnění ohledně tohoto státu viz rozsudek ze dne 14. července 2022, CC (Přemístění obvyklého bydliště dítěte do třetího státu) (C‑572/21, EU:C:2022:562, bod 3)]. Podle čl. 55 odst. 1 uvedené úmluvy platí, že „[S]mluvní stát si může podle článku 60: a) vyhradit pravomoc svých orgánů k přijetí opatření na ochranu majetku dítěte, který se nachází na jeho území; b) vyhradit právo neuznat rodičovskou zodpovědnost nebo opatření, pokud jsou neslučitelné s opatřením přijatým jeho orgány ohledně tohoto majetku“. Podotýkám, že stejné výhrady vyjádřila například Polská republika. Tak tomu není v případě použití téže úmluvy, která vstoupila v Maďarsku v platnost dne 1. května 2006.
(
54
) – Podobně bod 55 tohoto stanoviska.
(
55
) – Viz rozsudek ze dne 28. října 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Extradice a ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, bod 122 a citovaná judikatura).
(
56
) – C‑533/08, dále jen „rozsudek TNT, EU:C:2010:243.
(
57
) – C‑21/22, dále jen „rozsudek OP, EU:C:2023:766.
(
58
) – Tato mnohostranná úmluva byla podepsána v Ženevě dne 19. května 1956. Byla změněna protokolem podepsaným v Ženevě dne 5. července 1978 (dále jen „CMR“).
(
59
) – Viz rozsudek TNT (bod 41).
(
60
) – Viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci OP (Volba práva třetího státu v oblasti dědění) (C‑21/22, EU:C:2023:247, body 40, 41, 43 a 49).
(
61
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2012, L 201, s. 107).
(
62
) – Rozsudek OP (bod 37). V témže smyslu viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci OP (Volba práva třetího státu v oblasti dědění) (C‑21/22, EU:C:2023:247, body 63 a 79).
(
63
) – V rozsudku TNT se jedná o nařízení č. 44/2001. Vzhledem k tomu, že nařízení č. 1215/2012 zrušilo a nahradilo toto nařízení, které nahradilo Úmluvu o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech podepsanou v Bruselu dne 27. září 1968 (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění následných úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě (Úř. věst. 1998, C 27, s. 1), platí výklad, který Soudní dvůr podal v souvislosti s ustanoveními jednoho z těchto právních předpisů, rovněž pro ustanovení ostatních předpisů, pokud tato ustanovení mohou být považována za rovnocenná. Viz zejména rozsudek ze dne 21. března 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, bod 40). V rozsudku OP se jedná zejména o nařízení č. 650/2012.
(
64
) – Článek 71 odst. 1 nařízení č. 44/2001 i nařízení č.1215/2012 zmiňuje „úmluvy, jejichž stranami jsou členské státy a jež upravují příslušnost, uznání nebo výkon rozhodnutí ve zvláště vymezených věcech“. Článek 75 nařízení č. 650/2012 odkazuje na mezinárodní úmluvy, „které se týkají oblastí upravených tímto nařízením“. Pokud jde o konstatování, že tato ustanovení jsou obdobná jako ta, která jsou rovněž obsažena v jiných unijních nástrojích v oblasti justiční spolupráce, viz rozsudek OP (bod 28).
(
65
) – Viz čl. 73 odst. 3 nařízení č. 1215/2012, který nemá obdobu v nařízení č. 44/2001, jenž se týká dvoustranných úmluv a dohod uzavřených mezi třetím státem a členským státem přede dnem vstupu tohoto nařízení v platnost.
(
66
) – Viz rozsudek TNT [bod 46, na který Soudní dvůr obdobně odkázal v rozsudku OP, (bod 26), stejně jako naposledy v rozsudku ze dne 21. března 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, bod 41)].
(
67
) – Viz rozsudek TNT (bod 47, podle kterého „navzdory vysvětlení ve dvacátém pátém bodu odůvodnění nařízení č. 44/2001, podle kterého nejsou dotčeny zvláštní smlouvy, aby bylo členským státům umožněno dodržet jejich mezinárodní závazky vůči třetím státům, měl zákonodárce v úmyslu uložit článkem 71 tohoto nařízení použití uvedených smluv i uvnitř Unie“).
(
68
) – Úpravy obsažené v sekundárním právu se mohou uplatňovat pouze v rámci vztahů mezi členskými státy. V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 14. března 2024, Komise v. Spojené království (Rozsudek Nejvyššího soudu) (C‑516/22, EU:C:2024:231, bod 61).
(
69
) – Pro připomenutí viz stanovisko generálního advokáta N. Emiliou ve věci Komise v. Spojené království (Rozsudek Nejvyššího soudu) (C‑516/22, EU:C:2023:857, bod 114).
(
70
) – Viz bod 49 tohoto rozsudku, pokud jde o souběh mezi nařízením č. 44/2001 a CMR.
(
71
) – Soudní dvůr připomněl „zásady […] volného pohybu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, předvídatelnosti příslušných soudů, a tudíž právní jistoty pro jednotlivce, řádného výkonu spravedlnosti, minimalizace rizika souběžných řízení, jakož i vzájemné důvěry ve výkon spravedlnosti v rámci Unie“.
(
72
) – Viz rozsudek TNT (bod 52 a citovaná judikatura). Pro připomenutí této zásady viz rovněž rozsudek ze dne 14. března 2024, Komise v. Spojené království (Rozsudek Nejvyššího soudu) (C‑516/22, EU:C:2024:231, bod 61).
(
73
) – C‑452/12, EU:C:2013:858, body 24 a 40, jakož i 36 a 41.
(
74
) – C‑90/22, EU:C:2024:252, body 37 a 45.
(
75
) – C‑157/13, EU:C:2014:2145, bod 38.
(
76
) – Viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, bod 41).
(
77
) – Viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, bod 42).
(
78
) – Podobně otázky, kterých se týkají další rozsudky citované v bodech 81 a 82 tohoto stanoviska.
(
79
) – Viz rozsudek OP (body 11 a 25).
(
80
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Pokud je mi známo, tento výraz je v judikatuře Soudního dvora nový. Pro srovnání viz rozsudky citované v bodech 80 až 82 tohoto stanoviska.
(
81
) – Rozsudek OP (bod 29).
(
82
) – Viz rozsudek OP (body 30 až 36).
(
83
) – Viz rozsudek OP (bod 37). Soudní dvůr se nemusel vyjadřovat k podmínkám použití čl. 351 druhého pododstavce SFEU z důvodu, že měl za to, že ani možnost zvolit si právo rozhodné pro dědictví, ani nesoulad soudní příslušnosti a rozhodného práva nejsou v rozporu se zásadou, na které je založeno nařízení č. 650/2012 (viz body 33 a 34 tohoto rozsudku).
(
84
) – Viz rozsudek OP (body 26 a 27, týkající se zásady stanovené v čl. 75 odst. 1 nařízení č. 650/2012, který pro třetí státy znovu potvrzuje zásadu uvedenou v čl. 351 prvním pododstavci SFEU). Viz též bod 79 tohoto stanoviska.
(
85
) – Viz rozsudek OP (body 28 a 29).
(
86
) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci OP (Volba práva třetího státu v dědických věcech) (C‑21/22, EU:C:2023:247, body 48 a 49).
(
87
) – V rozsudku OP Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl záporně. Ve vztazích mezi členskými státy se toto ustanovení nepoužije. K podmínkám stanoveným v rozsudku TNT pro použití čl. 31 odst. 2 a 3 CMR, viz zejména bod 56 tohoto rozsudku.
(
88
) – Viz rozsudek ze dne 14. března 2024, Komise v. Spojené království (Rozsudek Nejvyššího soudu) (C‑516/22, EU:C:2024:231, bod 60).
(
89
) – Generální advokát M. Campos Sánchez-Bordona tento klíčový prvek úvah zdůraznil ve svém stanovisku ve věci OP (Volba práva třetího státu v dědických věcech) (C‑21/22, EU:C:2023:247, bod 48 a poznámka pod čarou 37 pro ilustraci problematiky). Za předpokladu, že ruští soudci používají stejný výklad jako Nejvyšší kasační soud (Varchoven kasacionen sad), mám za to, že otázka v projednávané věci by stejně tak mohla znít konkrétně takto: jak odůvodnit, že se ruští státní příslušníci vlastnící nemovitosti v Bulharsku nemohou z pouhého důvodu svého bydliště v členském státě dovolávat právní jistoty vyplývající z použití rusko-bulharské dohody, podle níž je příslušným soudem soud místa, kde se nemovitost nachází, a rozhodným právem je právo tohoto soudu? V rámci týchž pravidel, pokud jde o bulharské státní příslušníky vlastnící nemovitosti v Rusku a pobývající v některém členském státě, jak odůvodnit to, že rozhodnutí přijaté v Rusku na základě ruského práva by nemělo být v Bulharsku uznáno?
(
90
) – K otázce příslušnosti v rámci Unie, viz též rozsudek ze dne 4. září 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, bod 41).
(
91
) – Viz body 19 a 20 odůvodnění, jakož i článek 7 nařízení Brusel IIb. Viz rovněž komentář k tomuto článku od Jault-Seseke, F., in Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., a Jault-Seseke, F., op. cit., s. 193 až 201, zvláště s. 194 a 195.
(
92
) – Viz článek 10 nařízení Brusel IIb a bod 49 tohoto stanoviska.
(
93
) – Viz článek 12 nařízení Brusel IIb. Stanoví podmínky pro přenesení příslušnosti soudu jednoho členského státu na soud jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah. V odstavci 4 tohoto článku je upřesněn pojem „zvláštní vztah“. Pod písmenem e) tohoto odstavce je uveden případ věci, [ve které] členský stát „je místem, kde se nachází jmění dítěte, a věc se týká opatření k ochraně dítěte ve vztahu ke správě, zachování a nakládání s tímto jměním“. Viz rovněž bod 13 tohoto nařízení. Podle tohoto článku platí, že pokud se soud členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah v souladu s čl. 12 odst. 4, domnívá, že je v konkrétním případě schopen lépe posoudit nejlepší zájem dítěte, může požádat o přenesení příslušnosti soud členského státu, ve kterém má dítě obvyklý pobyt.
(
94
) – Viz čl. 12 odst. 4 písm. e) nařízení Brusel IIb uvedený v poznámce pod čarou 93 tohoto stanoviska. Na základě použití tohoto ustanovení ve spojení s článkem 13 tohoto nařízení může soud členského státu, v němž se nachází majetek patřící nezletilé osobě, požadovat přenesení příslušnosti, aniž by bylo vyžadováno zahájení řízení před soudem tohoto členského státu. V tomto ohledu viz Jault-Seseke, F., „Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente“, in Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., a Jault-Seseke, F., op. cit., s. 249 až 251, zvláště body 3 a 4 (s. 250); Garber, T., „Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction“, in Magnus, U., a Mankowski, P., op. cit., s. 211 až 213, zvláště bod 6 (s. 213), a Praktický průvodce Komise pro použití nařízení Brusel IIb, 2023, bod 3.3.1 (s. 74).
(
95
) – V tomto ohledu navrhovatelky v původním řízení ve svých písemných vyjádřeních tvrdí, že soud státu, ve kterém se nemovitost nachází, má lepší předpoklady k tomu, aby rozhodl o majetkových zájmech dětí z důvodu blízkosti, jelikož je třeba ověřit zejména vlastnické právo nebo jejich spoluvlastnický podíl k dotčené nemovitosti, její charakteristiky na základě vlastnického titulu, jakož i plány, zhodnocení této nemovitosti na trhu, a případně nařídit vypracování znaleckého posudku. Souhlas s prodejem by byl udělen pod podmínkou, že prodejní cena nebude nižší než tržní cena. Podle předkládajícího soudu je minimálním základem žaloby daňové ocenění majetku.
(
96
) – Viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari (C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 68).
(
97
) – Viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari (C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 69).