62021CC0083
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 7 iulie 2022 (
1
)
Cauza C‑83/21
Airbnb Ireland UC,
Airbnb Payments UK Ltd
împotriva
Agenzia delle Entrate,
cu participarea:
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi,
Renting Services Group Srl,
Codacons – Coordinamento delle Associazioni e dei Comitati di tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e dei consumatori
[cerere de decizie preliminară formulată de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia)]
„Trimitere preliminară – Servicii ale societății informaționale – Comerț electronic – Portal telematic de intermediere imobiliară – Directiva 2000/31/CE – Articolul 1 alineatul (5) litera (a) – Directiva 2006/123/CE – Servicii în cadrul pieței interne – Articolul 2 alineatul (3) – Excludere din «domeniul fiscal» și din «domeniul impozitării» a acestor directive – Directiva (UE) 2015/1535 – Procedură de furnizare de informații în domeniul reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale – Articolul 1 alineatul (1) literele (e) și (f) – Noțiunile de «normă cu privire la servicii» și de «reglementare tehnică» – Închiriere de bunuri imobile în scopuri de locuire pentru o durată maximă de 30 de zile – Obligație impusă prestatorilor de servicii de intermediere imobiliară, inclusiv prin intermediul unui portal telematic, de a transmite autorităților fiscale datele referitoare la contractele de închiriere și de a proceda la reținerea la sursă a impozitului aferent plăților efectuate – Obligație de a desemna un reprezentant fiscal impusă prestatorilor de servicii care nu dispun de un sediu permanent în Italia – Articolul 56 TFUE – Libera prestare a serviciilor – Caracter restrictiv – Justificare – Eficacitatea controalelor fiscale și combaterea evaziunii fiscale – Proporționalitate – Articolul 267 al treilea paragraf TFUE”
Introducere
1.
Platformele online sunt furnizori de servicii denumite „ale societății informaționale”, cu alte cuvinte, mai simplu, servicii prin internet, care permit nu numai profesioniștilor, ci și particularilor care nu exercită o activitate economică să ofere consumatorilor servicii de diferite tipuri, punându‑i pe unii în legătură cu ceilalți.
2.
Dezvoltarea acestor platforme a permis unei multitudini de particulari, pe de o parte, să furnizeze servicii în afara unei activități economice de anvergură deplină și, pe de altă parte, să beneficieze de aceste servicii la prețuri adeseori mult mai avantajoase decât cele practicate de profesioniști. Astfel, platformele menționate au contribuit, dacă nu la crearea unor piețe inexistente până atunci, cel puțin la o dezvoltare exponențială a anumitor piețe de servicii, datorită creșterii atât a ofertei, cât și a cererii. În același timp, ele au contribuit la agravarea a numeroase probleme, atât sociale, cât și politice, administrative și juridice, legate de dezvoltarea masivă a acestor servicii.
3.
Se ridică, așadar, problema măsurii în care platformele online trebuie să contribuie de asemenea la soluționarea dificultăților legate de funcționarea lor. Căutarea acestor soluții trebuie, bineînțeles, să se desfășoare cu respectarea legii și, în special, a dreptului Uniunii. Astfel, ceea ce caracterizează serviciile furnizate prin internet este caracterul lor cu ușurință transfrontalier – pe internet, situația geografică a prestatorului și a beneficiarului serviciului este lipsită de relevanță. Specificitatea platformelor online constă în faptul că serviciile lor, care sunt furnizate prin internet și care pot, așadar, în principiu, să fie transfrontaliere, sunt strâns legate de serviciile furnizate ulterior de utilizatorii lor, aceste servicii fiind cel mai adesea „reale” și având o localizare fizică precisă. Aceste platforme au modificat, așadar, profund caracterul serviciilor transfrontaliere nu numai prin faptul că permit să fie furnizate și utilizate masiv, ci și prin faptul că le conferă un caracter mixt, în sensul că aceste servicii sunt strâns legate de prestații subsecvente care nu au calitatea menționată.
4.
Această veritabilă schimbare de paradigmă necesită regândirea anumitor principii ale dreptului Uniunii, în special a principiului liberei prestări a serviciilor, pentru a răspunde noilor provocări ridicate de funcționarea platformelor online. Prezenta cauză oferă Curții oportunitatea de a se pronunța cu privire la măsurile pe care statele membre le pot adopta ca răspuns la una dintre aceste provocări, și anume tratamentul fiscal al prestațiilor furnizate prin intermediul platformelor online.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
5.
Articolul 1 alineatul (1) și alineatul (5) litera (a) din Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (directiva privind comerțul electronic) (
2
) prevede:
„(1)   Prezenta directivă își propune să contribuie la buna funcționare a pieței interne prin asigurarea liberei circulații a serviciilor societății informaționale între statele membre.
[…]
(5)   Prezenta directivă nu se aplică în:
(a)
domeniul fiscal;
[…]”
6.
Articolul 1 alineatul (1) și articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (
3
) prevăd:
„Articolul 1
(1)   Prezenta directivă stabilește dispoziții generale pentru facilitarea exercitării libertății de stabilire pentru prestatorii de servicii și a liberei circulații a serviciilor, menținând totodată un nivel ridicat al calității serviciilor.
[…]
Articolul 2
[…]
(3)   Prezenta directivă nu se aplică în domeniul impozitării.”
7.
Articolul 1 alineatul (1) literele (b) și (e)-(g) din Directiva (UE) 2015/1535 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 septembrie 2015 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale (
4
) prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
(b)
«serviciu» înseamnă orice serviciu al societății informaționale, adică orice serviciu prestat în mod normal în schimbul unei remunerații, la distanță, prin mijloace electronice și la solicitarea individuală a beneficiarului serviciului.
[…]
(e)
«normă cu privire la servicii» înseamnă o cerință de natură generală referitoare la inițierea și desfășurarea activităților de prestări de servicii în înțelesul literei (b), în special dispoziții referitoare la prestatorul de servicii, la servicii și la beneficiarul serviciilor, cu excepția normelor care nu se referă în mod specific la serviciile definite la litera respectivă.
În sensul prezentei definiții:
(i)
o normă este considerată ca referindu‑se în mod specific la serviciile societății informaționale dacă, având în vedere expunerea de motive și partea sa dispozitivă, aceasta are ca scop și obiect specific, în totalitate sau în unele din dispozițiile sale, reglementarea acestor servicii într‑o manieră explicită și direcționată;
(ii)
o normă nu este considerată ca referindu‑se în mod specific la serviciile societății informaționale în cazul în care afectează astfel de servicii numai într‑o manieră implicită sau incidental;
(f)
«reglementare tehnică» înseamnă o specificație tehnică sau o altă cerință sau normă cu privire la servicii, inclusiv dispozițiile administrative relevante, a cărei respectare este obligatorie, de iure sau de facto, în cazul comercializării, prestării unui serviciu, stabilirii unui operator de servicii sau utilizării într‑un stat membru sau într‑o parte semnificativă a acestuia, precum și actele cu putere de lege sau actele administrative ale statelor membre, cu excepția celor prevăzute la articolul 7, care interzic fabricarea, importul, comercializarea sau utilizarea unui produs sau care interzic prestarea sau utilizarea unui serviciu sau stabilirea în calitate de prestator de servicii.
Reglementările tehnice de facto includ:
[…]
(iii)
specificațiile tehnice sau alte cerințe sau norme cu privire la servicii în legătură cu măsuri fiscale sau financiare care afectează consumul de produse sau servicii prin încurajarea respectării acestor specificații tehnice sau a altor cerințe sau norme cu privire la servicii; specificațiile tehnice sau alte cerințe sau norme cu privire la servicii în legătură cu sistemele de asigurări sociale la nivel național nu sunt incluse.
[…]
(g)
«proiect de reglementare tehnică» înseamnă textul unei specificații tehnice sau al unei alte cerințe sau norme cu privire la servicii, inclusiv dispozițiile administrative, formulat în scopul adoptării sale ca reglementare tehnică, textul fiind într‑un stadiu de elaborare în care pot fi făcute încă modificări substanțiale.”
8.
În temeiul articolului 5 alineatul (1) primul paragraf din această directivă:
„Sub rezerva articolului 7, statele membre comunică de îndată Comisiei [Europene] orice proiect de reglementare tehnică, cu excepția situației în care doar se transpune integral textul unui standard internațional sau european, caz în care este suficientă informația referitoare la standardul în cauză; de asemenea, acestea înaintează Comisiei o expunere a motivelor care fac necesară adoptarea unei astfel de reglementări, în cazul în care aceste motive nu au fost clarificate suficient în proiectul de reglementare tehnică.”
Dreptul italian
9.
Articolul 4 din decreto‑legge n. 50 convertito con modificazioni dalla L. 21 giugno 2017, n. 96 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (Decretul‑lege nr. 50, transformat cu modificări prin Legea nr. 96 din 21 iunie 2017 privind dispoziții urgente în materie financiară, inițiative în favoarea organismelor teritoriale, intervenții suplimentare în favoarea zonelor afectate de seisme și măsuri de dezvoltare) din 24 aprilie 2017 (
5
), cu modificările ulterioare (denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 50”), stabilește regimul fiscal al închirierilor imobiliare pe termen scurt în afara unei activități comerciale (denumit în continuare „regimul fiscal în litigiu”).
10.
Regimul fiscal în litigiu se aplică contractelor de închiriere de bunuri imobile cu destinația de locuință de către persoane fizice în afara unei activități comerciale, cu o durată maximă de 30 de zile, indiferent dacă sunt încheiate în mod direct cu locatarii sau prin intermediul unor entități care desfășoară activitatea de intermediere imobiliară „sau al unor entități care administrează portaluri telematice” (articolul 4 alineatul 1 din Decretul‑lege nr. 50).
11.
Începând de la 1 iunie 2017, veniturile provenite din astfel de contracte de închiriere sunt supuse în mod opțional unui impozit substitutiv reținut la sursă la cota de 21 % în locul impozitului pe venit standard (articolul 4 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 50).
12.
Entitățile care desfășoară activități de intermediere imobiliară privind închirierile menționate mai sus, „precum și cele care administrează portaluri telematice” au obligația de a transmite datele referitoare la contractele de închiriere încheiate prin intermediul lor până la data de 30 iunie a anului următor celui la care se referă aceste date. Lipsa comunicării, precum și comunicarea incompletă sau incorectă a datelor respective sunt pasibile de sancțiuni pecuniare (articolul 4 alineatul 4 din Decretul‑lege nr. 50).
13.
Entitățile rezidente pe teritoriul național care desfășoară activități de intermediere imobiliară, „precum și cele care administrează portaluri telematice”, atunci când încasează chiriile sau remunerațiile aferente contractelor menționate mai sus ori atunci când intervin în cadrul plății acestor chirii sau a acestor remunerații, efectuează, în calitate de terț plătitor, reținerea la sursă a unui impozit de 21 % din cuantumul chiriilor și al remunerațiilor, la momentul efectuării plății către beneficiar, și achită sumele corespunzătoare la bugetul de stat. În cazul în care nu se exercită opțiunea pentru aplicarea regimului privind impozitul substitutiv la o cotă fixă, reținerea la sursă se consideră efectuată cu titlu de plată anticipată (articolul 4 alineatul 5 din Decretul‑lege nr. 50).
14.
Entitățile nerezidente care desfășoară aceleași activități și care dețin un sediu permanent în Italia îndeplinesc obligațiile care decurg din regimul fiscal în litigiu prin intermediul sediului lor permanent. Entitățile nerezidente considerate ca neavând un sediu permanent în Italia au obligația de a desemna un reprezentant fiscal în calitate de persoană obligată la plata impozitului. În lipsa desemnării unui reprezentant fiscal, entitățile rezidente pe teritoriul italian care aparțin aceluiași grup ca entitățile menționate mai sus sunt obligate în solidar cu acestea din urmă la punerea în aplicare și la plata reținerii la sursă din cuantumul chiriilor și al remunerațiilor aferente contractelor de închiriere (articolul 4 alineatul 5bis din Decretul‑lege nr. 50).
15.
Dispozițiile de punere în aplicare a articolului 4 alineatele 4, 5 și 5bis din Decretul‑lege nr. 50 trebuiau stabilite prin decizie a directorului administrației fiscale.
Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
16.
Recurentele din litigiul principal, Airbnb Ireland UC și Airbnb Payments UK Ltd (denumite în continuare, împreună, „Airbnb”), aparțin grupului mondial Airbnb, care administrează portalul de intermediere imobiliară cu aceeași denumire pe internet. Acest portal permite punerea în legătură, pe de o parte, a locatorilor care dispun de spații de cazare și, pe de altă parte, a persoanelor care caută acest tip de cazare, prin perceperea de la client a plății aferente punerii la dispoziție a locuinței înainte de începerea închirierii și prin transferul acestei plăți către locator după începerea închirierii, dacă nu a avut loc o reclamație din partea locatarului (
6
).
17.
Airbnb a formulat la Tribunale amministrativo del Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia) o acțiune având ca obiect anularea, pe de o parte, a Deciziei nr. 132395 a directorului administrației fiscale din 12 iulie 2017 de punere în aplicare a regimului fiscal în litigiu și, pe de altă parte, a Circularei interpretative nr. 24 a administrației fiscale din 12 octombrie 2017 privind regimul fiscal în litigiu.
18.
În susținerea acțiunii formulate, Airbnb a arătat că regimul fiscal în litigiu a introdus în dreptul italian o „reglementare tehnică” sau o „normă cu privire la servicii” și că aceasta ar fi trebuit, așadar, să fie notificată în prealabil Comisiei în temeiul articolului 5 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2015/1535. Airbnb a susținut de asemenea că obligațiile prevăzute de acest regim în materie de transmitere a informațiilor și de fiscalitate încălcau principiul liberei prestări a serviciilor. În plus, Airbnb a susținut că obligația de a desemna un reprezentant fiscal, impusă oricărei entități care exploatează un portal telematic de intermediere imobiliară și care nu este rezidentă sau stabilită în Italia, constituie o restricție disproporționată privind libertățile fundamentale, precum libera prestare a serviciilor.
19.
Prin hotărârea din 18 februarie 2019, instanța de prim grad a respins acțiunea. Airbnb a formulat recurs împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere.
20.
Prin decizia din 11 iulie 2019, primită de Curte la 30 septembrie 2019, instanța de trimitere a adresat Curții o cerere de decizie preliminară privind mai multe dispoziții ale dreptului Uniunii. Prin Ordonanța din 30 iunie 2020, Airbnb Ireland și Airbnb Payments UK (C‑723/19, nepublicată, EU:C:2020:509), Curtea a declarat această cerere vădit inadmisibilă, în lipsa unor indicații care să îi permită să dea un răspuns util la întrebările formulate, precizând totodată că instanța de trimitere era în măsură să îi adreseze o nouă cerere de decizie preliminară.
21.
În aceste condiții, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Cum trebuie interpretate expresiile «reglementare tehnică» privind serviciile societății informaționale și «norme privind serviciile» societății informaționale, definite în [Directiva 2015/1535]? Mai precis aceste expresii trebuie interpretate în sensul că includ și măsuri cu caracter fiscal care nu urmăresc în mod direct să reglementeze serviciul specific al societății informaționale, dar care sunt totuși de natură să reglementeze exercitarea concretă a acestuia în statul membru, în special prin faptul că impun tuturor prestatorilor de servicii de intermediere imobiliară – inclusiv, așadar, operatorilor care nu sunt stabiliți în Italia și care furnizează servicii online – obligații conexe care permit colectarea eficientă a impozitelor datorate de locatori, printre care:
a)
colectarea și comunicarea ulterioară către autoritățile fiscale ale statului membru a datelor referitoare la contractele de închiriere pe termen scurt încheiate în urma activității intermediarului;
b)
reținerea la sursă a cotei părți datorate la bugetul de stat din sumele plătite de locatari locatorilor și plata ulterioară a acesteia la bugetul de stat[?]
2)
a)
Principiul liberei prestări a serviciilor prevăzut la articolul 56 TFUE, precum și, în cazul în care se consideră aplicabile în speță, principiile analoge care pot fi deduse din [Directivele 2000/31 și 2006/123] se opun unei măsuri naționale care prevede în sarcina intermediarilor imobiliari care desfășoară activități în Italia – inclusiv, așadar, în sarcina operatorilor care nu sunt stabiliți în Italia și care furnizează servicii online – obligații de colectare a datelor referitoare la contractele de închiriere pe termen scurt încheiate prin intermediul lor și comunicarea ulterioară către autoritatea fiscală, în scopul colectării impozitelor directe datorate de beneficiarii serviciului?
b)
Principiul liberei prestări a serviciilor prevăzut la articolul 56 TFUE, precum și, în cazul în care se consideră aplicabile în speță, principiile analoge care pot fi deduse din [Directivele 2000/31 și 2006/123] se opun unei măsuri naționale care prevede în sarcina intermediarilor imobiliari care desfășoară activități în Italia – inclusiv, așadar, în sarcina operatorilor care nu sunt stabiliți în Italia și care furnizează servicii online – și care intervin în etapa plății chiriei aferente contractelor de închiriere pe termen scurt încheiate prin intermediul lor obligația de a efectua, în scopul colectării impozitelor directe datorate de beneficiarii serviciului, reținerea la sursă a impozitului aferent acestor plăți și plata ulterioară la bugetul de stat?
c)
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebările care precedă, principiul liberei prestări a serviciilor prevăzut la articolul 56 TFUE, precum și, în cazul în care se consideră aplicabile în speță, principiile analoge care pot fi deduse din [Directivele 2000/31 și 2006/123] pot fi totuși limitate în conformitate cu dreptul Uniunii prin măsuri naționale precum cele descrise la literele a) și b) de mai sus, în considerarea ineficacității, în caz contrar, a prelevării fiscale corespunzătoare impozitelor directe datorate de beneficiarii serviciului?
d)
Principiul liberei prestări a serviciilor prevăzut la articolul 56 TFUE, precum și, în cazul în care se consideră aplicabile în speță, principiile analoge care pot fi deduse din [Directivele 2000/31 și 2006/123] pot fi limitate în conformitate cu dreptul Uniunii printr‑o măsură națională care impune în sarcina intermediarilor imobiliari care nu sunt stabiliți în Italia obligația de a desemna un reprezentant fiscal ținut să se conformeze, în numele și în contul intermediarului nestabilit, măsurilor naționale descrise la litera b) de mai sus, dată fiind ineficacitatea, în caz contrar, a prelevării fiscale corespunzătoare impozitelor directe datorate de beneficiarii serviciului?
3)
Articolul 267 al treilea paragraf TFUE trebuie interpretat în sensul că, în prezența unei chestiuni de interpretare a dreptului Uniunii (primar sau derivat) invocată de o parte și însoțită de precizarea exactă a textului întrebării preliminare, instanța păstrează totuși posibilitatea de a formula în mod autonom întrebarea în cauză, identificând în mod discreționar, conform cunoștințelor și convingerilor sale, dispozițiile relevante de drept al Uniunii, dispozițiile naționale potențial contrare acestora și conținutul lexical al întrebării preliminare, în limitele materiei care face obiectul litigiului, sau trebuie să preia întrebarea așa cum a fost formulată de solicitant?”
22.
Cererea de decizie preliminară a fost primită de Curte la 9 februarie 2021. Airbnb, Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi (Federația Asociațiilor Italiene din Domeniul Hotelier și al Turismului, denumită în continuare „Federalberghi”), guvernele italian, belgian, ceh, spaniol, francez, neerlandez, austriac și polonez, precum și Comisia au depus observații scrise. Airbnb, Federalberghi, guvernele italian, spaniol și francez, precum și Comisia au fost reprezentate în ședința care a avut loc la 28 aprilie 2022.
Analiză
Cu privire la prima întrebare preliminară
23.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (1) litera (f) din Directiva 2015/1535 trebuie interpretat în sensul că constituie o „reglementare tehnică”, în sensul acestei dispoziții, o reglementare națională care impune intermediarilor de închiriere imobiliară pe termen scurt, inclusiv celor care își desfășoară activitatea online, obligația de colectare și de comunicare către autoritățile fiscale a datelor referitoare la contractele de închiriere încheiate în urma activității intermediarului, precum și, atunci când acești intermediari intervin în ceea ce privește plata chiriei, obligația de reținere la sursă a impozitului datorat pentru sumele plătite de locatari locatorilor și de plată a acestui impozit la bugetul de stat.
Cu privire la aplicabilitatea Directivei 2015/1535 în privința dispozițiilor fiscale
24.
Părțile și persoanele interesate prezente la ședință au fost întrebate de Curte cu privire la aplicabilitatea Directivei 2015/1535 în privința unor măsuri precum cele ale regimului fiscal în litigiu din perspectiva faptului că articolul 114 TFUE, al cărui alineat (1) constituie temeiul juridic al directivei menționate, exclude, la alineatul (2), aplicarea acestui alineat (1) în privința „dispozițiilor fiscale”.
25.
Trebuie să subliniem de la bun început că împărtășim opinia exprimată în special de guvernul francez, potrivit căreia articolul 114 alineatul (2) TFUE nu se opune, în principiu, aplicabilității Directivei 2015/1535 în privința măsurilor fiscale. Astfel, această dispoziție trebuie interpretată în sensul că se referă la o armonizare a acestor dispoziții care ar putea fi calificată drept „armonizare pozitivă”. Astfel de măsuri sunt adoptate, în ceea ce privește impozitele și taxele indirecte, în temeiul articolului 113 TFUE.
26.
În schimb, Directiva 2015/1535 nu realizează o astfel de armonizare pozitivă. Această directivă se limitează la stabilirea unor norme cu scopul de a preveni adoptarea de către statele membre a unor măsuri contrare bunei funcționări a pieței interne. Aceste norme constau într‑o obligație procedurală de notificare a anumitor dispoziții în stadiul de proiect în vederea controlului preventiv al acestora din perspectiva conformității lor cu normele pieței interne. Or, un asemenea control nu echivalează nicidecum cu o armonizare a acestor dispoziții de către legislația Uniunii, astfel cum este prevăzută la articolul 114 alineatul (1) TFUE. Deși Directiva 2015/1535 realizează o armonizare, aceasta privește normele procedurale de adoptare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre.
27.
În consecință, articolul 114 alineatul (2) TFUE nu exclude, în opinia noastră, aplicabilitatea Directivei 2015/1535 în cazul dispozițiilor fiscale precum cele în discuție în prezenta cauză.
Cu privire la calificarea dispozițiilor regimului fiscal în litigiu drept „norme cu privire la servicii”
28.
Constituie o „reglementare tehnică”, în sensul articolului 1 alineatul (1) litera (f) din Directiva 2015/1535, în special o „normă cu privire la servicii”, astfel cum este definită la articolul 1 alineatul (1) litera (e) din directiva menționată.
29.
Amintim că, potrivit acestei definiții, constituie o „normă cu privire la servicii” o cerință de natură generală referitoare la inițierea și desfășurarea activităților de prestări de servicii ale societății informaționale, în special dispoziții referitoare la prestatorul de servicii, la servicii și la beneficiarul serviciilor, cu excepția normelor care nu se referă în mod specific la astfel de servicii.
30.
Este cert că serviciile precum cele furnizate de Airbnb constituie servicii ale societății informaționale în sensul Directivei 2015/1535 (
7
). Rămâne să se stabilească dacă diferitele obligații care revin intermediarilor în domeniul închirierii imobiliare pe termen scurt în temeiul regimului fiscal în litigiu îndeplinesc celelalte criterii enunțate în definiția „normei cu privire la servicii”.
31.
Aspectul dacă aceste obligații privesc serviciile societății informaționale „într‑o manieră explicită și direcționată” sau numai „într‑o manieră implicită sau incidental”, în sensul celui de al doilea paragraf al definiției care figurează la articolul 1 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2015/1535, face obiectul unei dezbateri între părți.
32.
Pe de o parte, Federalberghi susține că regimul fiscal în litigiu nu face decât să extindă la închirierile imobiliare pe termen scurt regimul fiscal existent care se aplică închirierilor pe termen lung. În opinia sa, acest regim nu are drept obiectiv reglementarea serviciilor de intermediere ca atare, ci impozitarea în mod efectiv a închirierilor imobiliare, evitând evaziunea fiscală în acest sector. Pe de altă parte, aceasta afirmă că diferitele obligații impuse intermediarilor prin regimul menționat sunt formulate într‑un mod neutru din punct de vedere tehnologic, în sensul că revin atât intermediarilor care își desfășoară activitatea online, cât și celor care o exercită prin alte mijloace. Or, potrivit acestei părți, prezența unor operatori offline pe piața închirierii pe termen scurt nu ar fi doar teoretică.
33.
Pe de altă parte, Airbnb susține că, în realitate, regimul fiscal în litigiu a fost conceput în mod specific pentru a viza închirierile imobiliare încheiate prin intermediul platformelor online precum cea administrată de Airbnb. Suntem de acord cu acest argument. Astfel, din informațiile care figurează în dosarul prezentat Curții reiese cu claritate că regimul fiscal în litigiu a fost adoptat pentru a remedia evaziunea fiscală în masă din sectorul închirierilor imobiliare pe termen scurt încheiate între particulari. Or, este de notorietate că acest sector a cunoscut o dezvoltare atât de importantă datorită acestor platforme online precum cea administrată de Airbnb și, așadar, datorită serviciilor societății informaționale. Deși în acest sector există intermediari care își desfășoară activitatea prin alte mijloace, cotele lor de piață sunt minime, în opinia noastră.
34.
Situația în discuție în litigiul principal nu privește, așadar, o simplă aplicare în privința unor servicii ale societății informaționale a unor norme preexistente, aplicabile unor prestatori care își desfășoară activitatea offline (
8
), ci stabilirea unor norme al căror obiectiv este soluționarea unor probleme apărute în mod specific în mediul internetului și care se adresează, așadar, în mod specific furnizorilor de servicii online (
9
).
35.
Astfel, în opinia noastră, este permis să se considere că obligațiile care revin intermediarilor în temeiul regimului fiscal în litigiu vizează în mod specific serviciile societății informaționale, fără ca simpla formulare neutră din punct de vedere tehnologic a dispozițiilor naționale în discuție să poată modifica această apreciere (
10
).
36.
Totuși, această analiză ia în considerare doar un singur aspect al problemei, și anume simpla afectare specifică a furnizorilor de servicii ale societății informaționale. Desigur, o astfel de abordare poate fi suficientă într‑o situație referitoare la norme al căror obiectiv este de a reglementa chiar condițiile de inițiere și de desfășurare a unei activități online (
11
) sau de a interzice o astfel de activitate (
12
). În schimb, într‑o situație precum cea în discuție în cauza principală, care privește dispoziții care au un obiectiv diferit, definiția foarte complexă a „normei cu privire la servicii” impune, în opinia noastră, o interpretare mai nuanțată pentru a stabili în mod corect dacă dispozițiile menționate intră sub incidența obligației de notificare și a sancțiunii care însoțește această obligație în cazul eventualei sale încălcări, și anume inopozabilitatea față de particulari a dispozițiilor care ar fi trebuit notificate (
13
).
37.
O asemenea interpretare mai nuanțată necesită să se stabilească dacă dispoziția despre care se susține că constituie o reglementare tehnică are drept obiectiv specific reglementarea inițierii sau a desfășurării unui serviciu al societății informaționale. Astfel, coroborarea articolului 1 alineatul (1) litera (e) primul paragraf și al doilea paragraf punctul (i) din Directiva 2015/1535 ne conduce la concluzia că formularea acestei a doua dispoziții, potrivit căreia „o normă este considerată ca referindu‑se în mod specific la serviciile societății informaționale dacă […] aceasta are ca scop și obiect specific […] reglementarea acestor servicii într‑o manieră explicită și direcționată”, trebuie înțeleasă în sensul că impune ca o normă referitoare la astfel de servicii să aibă ca scop și obiect specific reglementarea într‑o manieră explicită și direcționată a inițierii și a desfășurării acestor servicii, respectiv materiile indicate în această primă dispoziție.
38.
În ceea ce privește diferitele obligații care revin intermediarilor în temeiul regimului fiscal în litigiu, împărtășim opinia anumitor persoane interesate care au prezentat observații în prezenta cauză, în special guvernul polonez, potrivit căreia aceste obligații nu au ca scop și obiect specific reglementarea inițierii sau a desfășurării serviciilor de intermediere imobiliară prin internet.
39.
În primul rând, în ceea ce privește obligația de colectare și de furnizare de informații, trebuie să se constate, în opinia noastră, că aceasta nu urmărește nicidecum să reglementeze inițierea sau desfășurarea serviciului de intermediere în cadrul închirierilor imobiliare pe termen scurt. Astfel, furnizarea de informații administrației fiscale nu are ca obiectiv să reglementeze și nici măcar să controleze activitatea intermediarului, ci numai să o reglementeze pe cea a clienților săi locatori. Prin urmare, această obligație privește activitatea intermediarului numai „incidental”, în sensul articolului 1 alineatul (1) litera (e) primul paragraf și al doilea paragraf punctul (ii) din Directiva 2015/1535. Deși obligația menționată este consecința directă a exercitării serviciului de intermediere privind bunurile imobile situate în Italia și închiriate de persoane fizice, aceasta nu condiționează totuși, contrar celor susținute de Airbnb, posibilitatea de a desfășura activitatea respectivă (
14
) și nu stabilește nici modul, nici condițiile de desfășurare a acesteia. Aceeași obligație apare ex post în urma desfășurării activității și nu privește raporturile intermediarului cu clienții săi, ci numai raporturile acestuia cu administrația fiscală (
15
).
40.
În al doilea rând, în ceea ce privește obligația de reținere la sursă a impozitului, aceasta prezintă, în mod evident, o legătură mai directă cu desfășurarea serviciului de intermediere, în măsura în care serviciul menționat include intermedierea în ceea ce privește plata chiriei. Astfel, în cadrul îndeplinirii acestei obligații, intermediarul nu transferă locatorului întreaga chirie primită (
16
), ci numai suma care rămâne după reținerea impozitului.
41.
Totuși, obligația de reținere la sursă a impozitului, la fel ca obligația de informare, are ca obiectiv nu reglementarea serviciului de intermediere, ci impozitarea activității de închiriere imobiliară care stă la baza acestuia. Reținerea la sursă a impozitului de către intermediarul care intervine în cadrul plății constituie doar un instrument care permite realizarea acestui obiectiv. Prin urmare, obligația menționată, la fel ca obligația de colectare și de furnizare de informații, privește serviciul de intermediere doar incidental. În această privință, trebuie arătat, astfel cum subliniază în mod întemeiat guvernul francez, că tehnica reținerii la sursă a impozitului este utilizată în mod obișnuit în diferite domenii fără legătură cu serviciile societății informaționale precum raporturile de muncă sau impozitarea veniturilor din capital. Acest instrument nu este, așadar, în niciun mod specific serviciilor societății informaționale.
42.
Argumentul potrivit căruia intermediarul în cauză ar fi obligat să adopte proceduri tehnice și organizatorice pentru a se conforma obligațiilor care decurg din regimul fiscal în litigiu, invocat de Airbnb, nu poate modifica aprecierea noastră referitoare la obligațiile în discuție din perspectiva Directivei 2015/1535. Adoptarea unor asemenea proceduri ar constitui, astfel, măsuri interne ale prestatorului privind relațiile sale cu administrația statului membru în care este situat locul prestațiilor care stau la baza serviciului său de intermediere. Astfel de măsuri nu afectează însă exercitarea propriului serviciu. Situația ar fi diferită numai dacă obligațiile incidente impuse unui furnizor de servicii l‑ar constrânge să modifice modalitățile de exercitare a serviciului menționat precum faptul de a solicita clienților săi informații suplimentare.
43.
În sfârșit, în al treilea rând, în ceea ce privește obligația de a numi un reprezentant fiscal, aceasta nu este menționată de instanța de trimitere în prima sa întrebare preliminară. Precizăm totuși, din motive de exhaustivitate, că, în conformitate cu analiza noastră referitoare la articolul 1 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2015/1535, obligația menționată nu intră în sfera definiției „normei cu privire la servicii”, întrucât nu urmărește să reglementeze inițierea sau desfășurarea unui serviciu al societății informaționale, ci constituie doar o consecință administrativă a exercitării unui astfel de serviciu, strâns legată de obligația de reținere la sursă a impozitului.
Cu privire la reglementările tehnice de facto în legătură cu măsuri fiscale
44.
În ședință a fost de asemenea dezbătut aspectul dacă obligațiile care decurg, pentru intermediari, din regimul fiscal în litigiu ar trebui calificate drept „reglementări tehnice de facto” în sensul articolului 1 alineatul (1) litera (f) al doilea paragraf punctul (iii) din Directiva 2015/1535, în calitate de norme cu privire la servicii în legătură cu măsuri fiscale.
45.
Totuși, după cum a arătat guvernul francez, astfel de norme însoțesc măsuri fiscale care au ca obiectiv influențarea consumului anumitor produse sau servicii, precum produsele mai puțin nocive pentru mediu sau mai eficiente din punct de vedere energetic. Or, obiectivul regimului fiscal în litigiu este diferit. Astfel, obiectivul acestuia este, după cum arată în mod convingător guvernul italian, doar să faciliteze colectarea impozitelor și să combată evaziunea fiscală. Obligațiile în discuție sunt, așadar, măsuri fiscale în sens propriu și nu pot fi calificate drept „reglementări tehnice de facto” (
17
).
Propunere de răspuns la prima întrebare preliminară
46.
Propunem, așadar, să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 1 alineatul (1) litera (f) din Directiva 2015/1535 coroborat cu articolul 1 alineatul (1) litera (e) din aceasta trebuie interpretat în sensul că nu constituie o „reglementare tehnică”, în sensul acestei prime dispoziții, o reglementare națională care impune intermediarilor de închiriere imobiliară pe termen scurt, inclusiv celor care își desfășoară activitatea online, obligația de colectare și de comunicare către autoritățile fiscale a datelor referitoare la contractele de închiriere încheiate în urma activității intermediarului, precum și, atunci când acești intermediari intervin în ceea ce privește plata chiriei, obligația de reținere la sursă a impozitului datorat pentru sumele plătite de locatari locatorilor și de plată a acestui impozit la bugetul de stat.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
47.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă Directivele 2000/31 și 2006/123, precum și articolul 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care impune intermediarilor de închiriere imobiliară pe termen scurt, inclusiv celor care își desfășoară activitatea online:
a)
obligația de a colecta și de a comunica autorităților fiscale datele referitoare la contractele de închiriere încheiate în urma activității intermediarului;
b)
atunci când acești intermediari intervin în ceea ce privește plata chiriei, obligația de reținere la sursă a impozitului datorat pentru sumele plătite de locatari locatorilor și de plată a acestui impozit la bugetul de stat și
c)
obligația de a desemna un reprezentant fiscal, dacă intermediarul respectiv nu dispune de un sediu permanent în Italia.
Cu privire la obligația de informare
48.
În ceea ce privește obligația de colectare și de comunicare a informațiilor, Curtea a statuat, în Hotărârea Airbnb Ireland (
18
), că reglementarea belgiană, care impunea obligații similare celor în discuție în speță, este exclusă din domeniul de aplicare al Directivei 2000/31 în măsura în care ține de „domeniul fiscal” în sensul articolului 1 alineatul (5) litera (a) din această directivă.
49.
Aceeași concluzie se impune, în opinia noastră, în ceea ce privește noțiunea „domeniul impozitării” în sensul articolului 2 alineatul (3) din Directiva 2006/123, astfel încât reglementarea națională în discuție în speță ar trebui de asemenea exclusă din domeniul de aplicare al acestei directive.
50.
Pe de altă parte, considerația Curții, în Hotărârea Airbnb Ireland (
19
), potrivit căreia articolul 56 TFUE nu se opune reglementării belgiene, poate fi transpusă în mod direct în prezenta cauză.
Cu privire la obligația de reținere la sursă a impozitului
51.
Curtea a considerat, în Hotărârea Airbnb Ireland (
20
), că obligația de informare impusă furnizorilor de servicii de intermediere în domeniul închirierii imobiliare pe termen scurt este exclusă din domeniul de aplicare al Directivei 2000/31 întrucât ține de domeniul fiscal, dat fiind că destinatarul acestor informații este administrația fiscală, că obligația face parte dintr‑o reglementare fiscală și că informațiile care trebuie transmise potrivit acestei obligații sunt indisociabile în esență de reglementarea respectivă, deoarece servesc la identificarea persoanei efectiv obligate la plata taxei, a bazei de calcul al taxei respective și, în consecință, a cuantumului acesteia.
52.
Situația este a fortiori aceeași în ceea ce privește obligația de reținere la sursă a impozitului, care are prin excelență un caracter fiscal. Prin urmare, nu există nicio îndoială că această obligație ține, la fel ca obligația de informare, de „domeniul fiscal” în sensul articolului 1 alineatul (5) litera (a) din Directiva 2000/31, precum și de „domeniul impozitării” în sensul articolului 2 alineatul (3) din Directiva 2006/123.
53.
Trebuie să se constate, așadar, că obligația de reținere la sursă a impozitului este exclusă din domeniul de aplicare al Directivelor 2000/31 și 2006/123.
54.
În continuare, în ceea ce privește articolul 56 TFUE, Curtea a considerat în Hotărârea Airbnb Ireland că această dispoziție nu se opune obligației de colectare și de transmitere de informații de către un intermediar imobiliar, printre altele pentru motivul că, potrivit jurisprudenței sale, articolul 56 TFUE nu vizează măsurile al căror unic efect este cauzarea unor costuri suplimentare pentru prestațiile respective și care afectează în același mod prestarea serviciilor între statele membre și prestarea lor în interiorul unui singur stat membru (
21
).
55.
Totuși, Airbnb contestă în mod indirect, în observațiile sale, această concluzie a Curții, susținând că jurisprudența pe care se întemeiază aceasta privește impozitele și taxele care grevează activitățile proprii ale prestatorilor transfrontalieri și că costurile suplimentare avute în vedere în jurisprudența menționată erau cauzate în mod direct de impozitarea respectivă. Or, potrivit Airbnb, obligațiile care îi revin în temeiul regimului fiscal în litigiu nu decurg din impozitarea activității proprii, ci din impozitarea activității clienților săi locatori. Airbnb susține că, în consecință, jurisprudența pe care se întemeiază punctul 46 din Hotărârea Airbnb Ireland nu este aplicabilă în speță.
56.
Această argumentație nu este lipsită de temei, în orice caz în ceea ce privește obligația de reținere la sursă a impozitului. Astfel, această obligație constituie o sarcină mult mai importantă decât o simplă obligație de informare, fie și numai ca urmare a răspunderii financiare pe care o generează nu numai față de statul de impozitare, ci și față de clienți. Considerăm, așadar, necesară analizarea conformității sale cu articolul 56 TFUE.
57.
Amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 56 TFUE se opune aplicării măsurilor naționale care interzic, îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea liberei prestări a serviciilor (
22
).
58.
Airbnb susține, în primul rând, că regimul fiscal în litigiu și, în special, obligația de reținere la sursă a impozitului constituie o discriminare indirectă a prestatorilor transfrontalieri, pentru motivul că „cvasitotalitatea” platformelor de intermediere imobiliară prezente pe piața italiană și „în special cele care gestionează și plățile” sunt stabilite în alte state membre. În opinia noastră, acest argument trebuie înțeles în sensul că, potrivit Airbnb, legiuitorul italian, prin faptul că a impus obligația de reținere la sursă a impozitului numai intermediarilor care intervin în ceea ce privește plata chiriei, ar fi discriminat platformele nerezidente, care intervin de obicei în ceea ce privește plățile, în raport cu intermediarii rezidenți care, cel mai adesea, nu procedează astfel.
59.
Exactitatea premisei factuale pe care se întemeiază această teză poate fi verificată numai de instanța de trimitere. În pofida acestui fapt, din punctul de vedere al liberei prestări a serviciilor, teza Airbnb nu ni se pare fondată.
60.
În primul rând, în ceea ce privește impunerea obligației de reținere la sursă a impozitului numai intermediarilor care intervin în ceea ce privește plata chiriei, ar fi, în mod evident, dificil să se impună această obligație intermediarilor care nu propun un asemenea serviciu suplimentar. Totuși, elementul cel mai important, în opinia noastră, este faptul că alegerea intermediarului de a furniza acest serviciu nu este accidentală, ci, dimpotrivă, răspunde unor preocupări similare celor care au determinat legiuitorul italian să adopte regimul fiscal în litigiu.
61.
Astfel, trebuie să se constate, după cum admite, de altfel, Airbnb în observațiile sale, că, în ceea ce privește contractele de închiriere pe termen scurt, nivelul de risc este mult mai ridicat în situația în care aceste contracte sunt încheiate între persoane fizice decât în cazul în care locatorul este un profesionist, iar locatarul un consumator. Astfel, în această primă situație, în ceea ce privește, pe de o parte, locatarul, acesta nu este întotdeauna în măsură să se asigure în prealabil cu privire la calitatea reală sau chiar la existența unui bun care nu aparține unui profesionist în domeniul turismului și nu beneficiază de protecția conferită consumatorilor; în ceea ce privește, pe de altă parte, locatorul neprofesionist, acesta nu are, adesea, aceeași capacitate ca un profesionist să se asigure de plata efectivă a chiriei de către locatar. Astfel, intermediarul, prin faptul că garantează că locatarul nu va putea avea acces la spațiu decât cu condiția de a fi plătit chiria și că locatorul nu va primi banii decât după ce locatarul a intrat în posesia bunului, constatând că acesta corespunde termenilor contractului, nu numai că facilitează procedura de plată, ci creează condițiile de securitate necesare pentru dezvoltarea sectorului de închiriere imobiliară pe termen scurt de către neprofesioniști ca piață de masă.
62.
Or, autoritatea publică doritoare să impoziteze această activitate de închiriere se confruntă cu dificultăți similare. Activitatea unui număr important de persoane fizice care nu sunt supuse diverselor obligații ce revin profesioniștilor este, prin natura sa, dificil de controlat din punct de vedere fiscal. Prin urmare, este perfect coerent să se stabilească obligația de reținere la sursă a impozitului în sarcina intermediarilor care intervin în ceea ce privește plata chiriei, pentru aceleași motive pentru care aceștia propun un astfel de serviciu.
63.
În al doilea rând, împrejurarea că majoritatea intermediarilor care intervin în ceea ce privește plata chiriilor este stabilită în alte state membre decât cel în care se situează bunul oferit spre închiriere ține de faptul că prestarea de servicii online nu impune stabilirea într‑un anumit loc, precum și de concentrarea activității la un număr limitat de entități economice, proprie economiei platformelor online (
23
). În schimb, natura acestor servicii, în special serviciul referitor la intervenția în ceea ce privește plata, nu le predestinează nicidecum la a fi furnizate de prestatori nerezidenți mai degrabă decât rezidenți. Prin urmare, jurisprudența citată de Airbnb (
24
) referitoare la profesorii de limbi străine, cu alte cuvinte un grup care, prin natura sa, poate să cuprindă o mare proporție de străini, nu poate fi transpusă în speță.
64.
În al doilea rând, Airbnb susține că legiuitorul italian, prin faptul că a impus aceeași obligație de reținere la sursă a impozitului rezidenților și nerezidenților, i‑a discriminat pe aceștia din urmă, care, întrucât nu sunt supuși competenței fiscale a Italiei, se află într‑o situație diferită de cea a rezidenților.
65.
În opinia noastră, acest argument este de asemenea nefondat. Regimul fiscal în litigiu privește nu impozitarea serviciilor Airbnb, ci impozitarea activităților de închiriere a bunurilor imobile situate pe teritoriul italian, care stau la baza serviciilor menționate. Prin urmare, acest regim ține, fără nicio îndoială, de competența fiscală a guvernului italian. Or, serviciile furnizate de intermediari precum Airbnb sunt indisociabile de aceste activități de închiriere, întrucât nu au o valoare economică proprie. Prin urmare, există, în opinia noastră, un element de legătură pe deplin suficient pentru a permite acestui stat membru să impună intermediarilor obligații în cadrul impozitării contractelor de închiriere de bunuri imobile situate pe teritoriul său, fără a efectua o distincție în ceea ce privește locul de stabilire a intermediarilor respectivi (
25
). Prin urmare, nerezidenții nu se află, din acest punct de vedere, într‑o situație diferită de cea a rezidenților.
66.
Concluzionăm că obligația de reținere la sursă a impozitului impusă intermediarilor în cadrul regimului fiscal în litigiu nu implică o discriminare față de operatorii nerezidenți. În schimb, în opinia noastră, această obligație ar putea fi considerată un obstacol în calea liberei prestări a serviciilor, ca măsură care poate face mai puțin atractivă exercitarea acestei libertăți.
67.
Astfel, o asemenea obligație impune operatorilor în cauză să își asume un rol nou, din moment ce vor fi intermediari nu numai între locatori și locatari, ci și între locatori și autoritățile fiscale, care implică o răspundere financiară crescută, pe de o parte, față de autoritățile fiscale pentru plata exactă a impozitului datorat și, pe de altă parte, față de locatori, care vor fi în drept să se considere descărcați de obligațiile lor fiscale ca urmare a reținerii la sursă efectuate de intermediari. Astfel, exercitarea liberei prestări a serviciilor, în special a celor de intermediere în ceea ce privește plata chiriilor, este însoțită de un risc suplimentar care nu ar exista în lipsa obligației de reținere la sursă a impozitului (
26
).
68.
Considerăm totuși, contrar celor susținute de Airbnb, că acest obstacol este pe deplin justificat. În această privință, guvernul italian invocă necesitatea de a garanta perceperea eficientă a impozitului pe veniturile care provin din închirierea imobiliară pe termen scurt și de a combate evaziunea fiscală în acest sector. Trebuie arătat că, potrivit unei jurisprudențe constante, un astfel de obiectiv constituie un motiv de interes general susceptibil să justifice o restricție privind o libertate a pieței interne (
27
).
69.
Reținerea la sursă a impozitului (sau a unui impozit anticipat) este o tehnică fiscală universal utilizată, care nu numai că permite garantarea colectării eficiente a impozitului, ci constituie de asemenea o măsură de simplificare și de securitate juridică sporită pentru contribuabili. Pe de altă parte, pentru operatorul care, în orice caz, se află în posesia fondurilor care constituie baza de calcul al impozitului, cum este cazul unui intermediar imobiliar care intervine în ceea ce privește plata chiriei, obligația de a transfera o parte din această sumă autorităților fiscale nu reprezintă o sarcină disproporționată.
70.
După cum au amintit mai multe părți interesate care au prezentat observații în prezenta cauză, Curtea a recunoscut că tehnica de reținere la sursă a impozitului justifică un obstacol în calea unei libertăți a pieței interne (
28
). Deși este adevărat, astfel cum subliniază Airbnb, că această concluzie privea situații în care contribuabili nerezidenți percepeau venituri din sursă internă (
29
), nu vedem motive pentru care ea să nu se poată aplica în situații precum cea în discuție în cauza principală. Dificultatea colectării impozitului nu privește numai locul de stabilire sau de reședință al contribuabilului, ci și mai mulți alți factori, unul dintre cei mai importanți fiind pluralitatea de contribuabili care obțin, fiecare, un venit relativ scăzut. Ni se pare destul de evident că perceperea unei sume cu titlu de impozit de la o multitudine de contribuabili mici necesită mult mai multe eforturi și resurse decât colectarea aceleiași sume de la un singur contribuabil mare. Este, așadar, perfect legitim să se recurgă la tehnica reținerii la sursă în situația în care un singur intermediar primește și transferă veniturile supuse impozitării în discuție de la mai mulți contribuabili, chiar dacă acest lucru prezintă o sarcină administrativă suplimentară pentru intermediarul respectiv. Este de asemenea evident că o asemenea măsură permite combaterea eficientă a evaziunii fiscale, impunând unui operator care nu este interesat personal să eludeze impozitul răspunderea pentru plata acestui impozit către administrația fiscală.
71.
Astfel, această obligație de reținere la sursă nu ni se pare nicidecum disproporționată în raport cu obiectivul legitim de colectare eficientă a impozitului și de combatere a evaziunii fiscale. În special, soluția susținută de Airbnb, care constă în acorduri voluntare între intermediari și autoritățile fiscale în vederea transmiterii de informații, ne pare în mod vădit mai puțin eficientă, tocmai din cauza caracterului voluntar al acesteia. În definitiv, impozitarea nu poate fi bazată pe voluntariat.
72.
În ceea ce privește argumentul Airbnb potrivit căruia obligațiile impuse intermediarilor în cadrul regimului fiscal în litigiu, în special obligația de reținere la sursă a impozitului, ar avea un caracter incoerent, trebuie să se observe că alegerea efectuată cu privire la persoane și la tipurile de contracte de închiriere vizate de aceste obligații rezultă din domeniul de aplicare al regimului fiscal în litigiu și este de competența exclusivă a statului membru în cauză (
30
). Pe de altă parte, introducerea unor norme specifice pentru închirierile pe termen scurt, a căror funcție economică este diferită de cea a închirierilor pe termen lung, precum și pentru persoanele fizice care nu acționează cu titlu profesional, al căror regim de impozitare este, în mod natural, diferit de cel al persoanelor juridice și al profesioniștilor, nu ni se pare deloc incoerentă.
73.
În sfârșit, faptul că un intermediar precum Airbnb poate fi supus, teoretic, unor obligații asemănătoare celor în discuție în prezenta cauză, dar care prezintă diferențe în privința anumitor detalii, în diferite state membre în care își oferă serviciile rezultă din faptul că aceste servicii, deși constituie servicii online furnizate la distanță, sunt legate de serviciile de închiriere imobiliară care stau la baza lor, ale căror condiții de furnizare și, în special, de impozitare nu sunt armonizate la nivelul Uniunii. Totuși, aceasta nu poate repune în discuție constatarea noastră referitoare la caracterul justificat al măsurilor pe care statele membre le pot adopta, în cadrul competențelor lor, pentru reglementarea acestor servicii de închiriere imobiliară.
74.
În cele din urmă, considerăm că articolul 56 TFUE nu se opune unei obligații de reținere la sursă a impozitului precum cea prevăzută de regimul fiscal în litigiu.
Cu privire la obligația de a desemna un reprezentant fiscal
75.
Amintim că un intermediar supus obligației de reținere la sursă a impozitului care nu este rezident în Italia este obligat, în temeiul regimului fiscal în litigiu, să desemneze un reprezentant fiscal în vederea respectării acestei obligații. Din clarificările furnizate de guvernul italian în ședință reiese că, deși nu se prevede în mod expres în texte, acest reprezentant trebuie, în mod logic, să fie rezident italian, în caz contrar desemnarea sa pierzându‑și întreaga utilitate.
76.
Ca măsură cu caracter fiscal prin excelență, legată de obligația de reținere la sursă, obligația de a desemna un reprezentant fiscal ține în mod evident, asemenea celorlalte două obligații ce revin intermediarilor în temeiul regimului fiscal în litigiu, de „domeniul fiscal” în sensul articolului 1 alineatul (5) litera (a) din Directiva 2000/31, precum și de „domeniul impozitării” în sensul articolului 2 alineatul (3) din Directiva 2006/123, astfel încât obligația menționată este exclusă din domeniul de aplicare al acestor două directive.
77.
Mai trebuie totuși să se verifice dacă obligația de a desemna un reprezentant fiscal este conformă cu articolul 56 TFUE.
78.
În această privință, Airbnb susține de la bun început că o astfel de obligație, care se aplică numai rezidenților străini, este în mod direct discriminatorie față de prestatorii din alte state membre și este, în consecință, contrară articolului 56 TFUE.
79.
Considerăm că această argumentație nu este convingătoare. Din punct de vedere fiscal, nerezidenții nu se află întotdeauna în aceeași situație cu rezidenții, ceea ce poate justifica o diferență de tratament, fără ca această diferență să dea naștere unei discriminări (
31
).
80.
În schimb, Curtea a statuat deja, în Hotărârea Comisia/Spania (
32
), că o obligație de a desemna un reprezentant fiscal impusă de legislația spaniolă prestatorilor de servicii transfrontaliere tocmai în scopul transmiterii de informații și al reținerii la sursă a impozitului constituie o restricție disproporționată privind libera prestare a serviciilor și este, așadar, contrară articolului 56 TFUE.
81.
Considerăm că, spre deosebire de ceea ce pare să sugereze guvernul italian, constatarea formulată de Curte în această hotărâre nu constituie o apreciere „într‑un caz unic”, ci este rezultatul aplicării principiilor care guvernează interpretarea articolului 56 TFUE în privința obligației de a desemna un reprezentant fiscal, impusă prestatorilor de servicii stabiliți în alte state membre. Astfel, hotărârea menționată avea deja un precedent (
33
). Or, diferențele existente între legislațiile în discuție în aceste două cauze nu au fost considerate de Curte ca fiind decisive (
34
). Pe de altă parte, motivele invocate de guvernul italian pentru a justifica obligația de a desemna un reprezentant fiscal sunt în esență identice cu cele care au fost prezentate de guvernul spaniol în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea menționată, și anume necesitatea unui control fiscal eficient, precum și lupta împotriva fraudei fiscale (
35
).
82.
Rezultă că obligația de a desemna un reprezentant fiscal este contrară articolului 56 TFUE.
Răspunsul la a doua întrebare preliminară
83.
Având în vedere considerațiile pe care tocmai le‑am prezentat, propunem să se răspundă la a doua întrebare preliminară că articolul 1 alineatul (5) litera (a) din Directiva 2000/31, precum și articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2006/123 trebuie interpretate în sensul că o reglementare națională care impune intermediarilor de închiriere imobiliară pe termen scurt, inclusiv celor care își desfășoară activitatea online, obligații de colectare și de transmitere a unor informații, de reținere la sursă a impozitului și de desemnare a unui reprezentant fiscal, astfel cum sunt prevăzute de regimul fiscal în litigiu, este exclusă din domeniul de aplicare al directivelor menționate și că articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune acestor prime două obligații, însă se opune celei de a treia.
Cu privire la a treia întrebare preliminară
84.
Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că, în prezența unei chestiuni de interpretare a dreptului Uniunii invocate de una dintre părți, instanța ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern păstrează posibilitatea de a formula în mod autonom întrebările preliminare care trebuie adresate Curții sau este obligată să preia întrebările astfel cum au fost formulate de partea care solicită trimiterea.
85.
În această privință, instanța de trimitere arată că, în prezenta cauză, părțile au solicitat să fie adresate Curții întrebări precise referitoare la interpretarea dreptului Uniunii și că, în opinia sa, omisiunea de a respecta această cerere ar putea conduce la recunoașterea răspunderii statului și, în consecință, în ordinea juridică italiană, a răspunderii judecătorului în calitate de persoană fizică.
86.
Rezultă totuși dintr‑o jurisprudență consacrată a Curții că, deși o instanță națională ale cărei decizii nu pot fi supuse unei căi de atac în dreptul intern este, în principiu, obligată să efectueze o trimitere preliminară atunci când constată că o chestiune de interpretare a dreptului Uniunii se prezintă în fața sa, stabilirea și formularea întrebărilor ce urmează a fi adresate Curții revin numai instanței naționale, iar părțile din litigiul principal nu pot stabili conținutul acestora (
36
). Astfel, sistemul instituit prin articolul 267 TFUE nu constituie o cale de atac deschisă părților la un litigiu pendinte în fața unei instanțe naționale. Prin urmare, nu este suficient ca o parte să susțină că litigiul ridică o problemă de interpretare a dreptului Uniunii pentru ca instanța în cauză să fie obligată să considere că o astfel de chestiune este invocată în sensul articolului 267 TFUE (
37
). Situația este aceeași în ceea ce privește conținutul întrebărilor.
87.
Pe de altă parte, atunci când adresează o trimitere preliminară, instanța națională este obligată să respecte cerințele privind conținutul unei cereri de decizie preliminară care figurează la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții (
38
), cerințe pe care părțile nu sunt obligate să le respecte cu ocazia formulării propunerilor lor de întrebări preliminare. Prin urmare, răspunderea de a respecta aceste cerințe revine numai instanței naționale, sub sancțiunea respingerii cererii respective sau a anumitor întrebări ca fiind inadmisibile.
88.
Propunem, așadar, să se răspundă la a treia întrebare preliminară că articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că, în prezența unei chestiuni de interpretare a dreptului Uniunii invocate de una dintre părți, instanța națională ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern păstrează posibilitatea de a formula în mod autonom întrebările preliminare.
Concluzie
89.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia) după cum urmează:
1)
Articolul 1 alineatul (1) litera (f) din Directiva (UE) 2015/1535 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 septembrie 2015 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale coroborat cu articolul 1 alineatul (1) litera (e) din directiva menționată trebuie interpretat în sensul că nu constituie o „reglementare tehnică”, în sensul acestei prime dispoziții, o reglementare națională care impune intermediarilor de închiriere imobiliară pe termen scurt, inclusiv celor care își desfășoară activitatea online, obligația de colectare și de comunicare către autoritățile fiscale a datelor referitoare la contractele de închiriere încheiate în urma activității intermediarului, precum și, în cazul intermediarilor care intervin în ceea ce privește plata chiriei, obligația de reținere la sursă a impozitului datorat pentru sumele plătite de locatari locatorilor și de plată a acestui impozit la bugetul de stat.
2)
Articolul 1 alineatul (5) litera (a) din Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (directiva privind comerțul electronic), precum și articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne trebuie interpretate în sensul că o reglementare națională care impune intermediarilor de închiriere imobiliară pe termen scurt, inclusiv celor care își desfășoară activitatea online
a)
obligația de a colecta și de a comunica autorităților fiscale datele referitoare la contractele de închiriere încheiate în urma activității intermediarului;
b)
în cazul în care acești intermediari intervin în ceea ce privește plata chiriei, obligația de reținere la sursă a impozitului datorat pentru sumele plătite de locatari locatorilor și de plată a acestui impozit la bugetul de stat și
c)
obligația de a desemna un reprezentant fiscal, dacă intermediarul respectiv nu dispune de un sediu permanent în Italia,
este exclusă din domeniul de aplicare al acestor directive.
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care stabilește obligațiile prevăzute la literele a) și b) și că se opune unei reglementări naționale care stabilește obligația prevăzută la litera c).
3)
Articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că, în prezența unei chestiuni de interpretare a dreptului Uniunii invocate de una dintre părți, instanța națională ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern păstrează posibilitatea de a formula în mod autonom întrebările preliminare.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257.
(
3
)	JO 2006, L 376, p. 36, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 50.
(
4
)	JO 2015, L 241, p. 1.
(
5
)	GURI nr. 144 din 23 iunie 2017.
(
6
)	Mai exact, Airbnb Ireland este cea care administrează portalul internet pe teritoriul Uniunii, în timp ce Airbnb Payments UK, în perioada faptelor din litigiul principal, gestiona plățile.
(
7
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, punctul 1 din dispozitiv).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 3 decembrie 2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980, punctele 64-66).
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 12 septembrie 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, punctul 36).
(
10
)	A se vedea Hotărârea din 12 septembrie 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, punctul 37).
(
11
)	Precum cea în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 3 decembrie 2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980).
(
12
)	Precum cea în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 12 septembrie 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716).
(
13
)	Această sancțiune este de origine pretoriană. A se vedea printre altele Hotărârea din 30 aprilie 1996, CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, punctul 2 din dispozitiv).
(
14
)	Deși această obligație este însoțită de sancțiuni, ele nu constau totuși într‑o interdicție de a desfășura activitatea de intermediere, ci în simple sancțiuni pecuniare.
(
15
)	Cu excepția cazului în care se consideră că faptul de a permite locatorilor să desfășoare activitatea de închiriere fără cunoștința administrației fiscale este un element important al serviciului de intermediere în discuție. Aceasta ar însemna însă să se prezume existența unei fraude.
(
16
)	După deducerea comisionului său.
(
17
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2015, Berlington Hungary și alții (C‑98/14, EU:C:2015:386, punctele 96 și 97).
(
18
)	Hotărârea din 27 aprilie 2022 (C‑674/20, denumită în continuare „Hotărârea Airbnb Ireland, EU:C:2022:303, punctul 1 din dispozitiv).
(
19
)	Punctul 2 din dispozitivul acestei hotărâri.
(
20
)	A se vedea punctele 32-34 din această hotărâre.
(
21
)	Punctul 46 din această hotărâre și jurisprudența citată.
(
22
)	A se vedea recent Hotărârea din 3 martie 2020, Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2020:141, punctul 26).
(
23
)	A se vedea în această privință Perrot, A., „L’économie digitale et ses enjeux: le point de vue de l’économiste, în AJ Contrats d’affaires Concurrence Distribution, nr. 2, Dalloz Revues, februarie 2016, p. 74.
(
24
)	Hotărârea din 26 iunie 2001, Comisia/Italia (C‑212/99, EU:C:2001:357).
(
25
)	A se vedea, cu privire la întinderea competenței fiscale a statelor membre, Concluziile avocatei generale Kokott prezentate în cauza Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2019:728, punctele 42-47).
(
26
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2019, N Luxembourg 1 și alții (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 și C‑299/16, EU:C:2019:134, punctul 159).
(
27
)	A se vedea recent Hotărârea din 26 februarie 2019, N Luxembourg 1 și alții (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 și C‑299/16, EU:C:2019:134, punctul 160).
(
28
)	Hotărârea din 26 februarie 2019, N Luxembourg 1 și alții (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 și C‑299/16, EU:C:2019:134, punctul 160 și jurisprudența citată).
(
29
)	A se vedea totuși Hotărârea din 11 decembrie 2014, Comisia/Spania (C‑678/11, EU:C:2014:2434, punctul 47), în care Curtea a admis, deși sub forma unui obiter dictum, o astfel de obligație ce revine prestatorilor de servicii transfrontaliere.
(
30
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 martie 2021, Comisia/Polonia (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, punctul 38).
(
31
)	A se vedea, în ceea ce privește situația contribuabililor rezidenți și nerezidenți, printre altele, Hotărârea din 14 decembrie 2006, Denkavit Internationaal și Denkavit France (C‑170/05, EU:C:2006:783, punctele 23-25). Aceeași logică se poate aplica, în opinia noastră, în ceea ce privește persoanele care, fără a fi contribuabili, sunt totuși răspunzătoare pentru plata unui impozit la bugetul de stat.
(
32
)	Hotărârea din 11 decembrie 2014 (C‑678/11, EU:C:2014:2434, în special punctele 57-59 și 61).
(
33
)	Și anume, Hotărârea din 5 iulie 2007, Comisia/Belgia (C‑522/04, EU:C:2007:405).
(
34
)	A se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2014, Comisia/Spania (C‑678/11, EU:C:2014:2434, în special punctele 54 și 55).
(
35
)	A se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2014, Comisia/Spania (C‑678/11, EU:C:2014:2434, în special punctul 44).
(
36
)	În schimb, părțile au dreptul de acces la o instanță ce are competența de a formula o cerere de decizie preliminară.
(
37
)	A se vedea, pentru o evocare recentă a acestei jurisprudențe, Hotărârea din 6 octombrie 2021, Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punctele 53-58).
(
38
)	Hotărârea din 6 octombrie 2021, Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punctele 68 și 69).