HOTĂRÂREA CURȚIIdin 8 aprilie 1976(1)„Egalitate de remunerare între lucrătorii de sex feminin și lucrătorii de sex masculin”În cauza 43/75_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de cour du travail
din Bruxelles, în procedura aflată pe rolul acestei instanțe întreGabrielle Defrenne, fostă stewardesă, cu domiciliul în Bruxelles‑Jette_șiSociété anonyme belge de navigation aérienne Sabena, cu sediul în Bruxelles_cu privire la interpretarea articolului 119 din Tratatul CEE_CURTEA_compusă
din domnii R. Lecourt, președinte, H. Kutscher și A. O’Keeffe,
președinți de cameră, A. M. Donner, J. Mertens de Wilmars, P.
Pescatore și M. Sørensen, judecãtori_avocat general: domnul A. Trabucchi_grefier: domnul A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâre1        Având
în vedere că, prin Hotărârea din 23 aprilie 1975, primită la grefa
Curții la 2 mai 1975, cour du travail de Bruxelles (Curtea pentru
Litigii de Muncă din Bruxelles) a adresat, în temeiul articolului 177
din Tratatul CEE, două întrebări referitoare la efectul și la punerea în
aplicare a articolului 119 din tratat privind principiul egalității de
remunerare între lucrătorii de sex masculin și cei de sex feminin pentru
aceeași muncă;2        că
aceste întrebări au fost formulate în cadrul unui litigiu între o
stewardesă și angajatorul acesteia, SA Sabena, privind despăgubirea
pretinsă de reclamanta din acțiunea principală pe motiv că aceasta,
între 15 februarie 1963 și 1 februarie 1966, în calitate de lucrător de
sex feminin, ar fi suferit, în privința remunerării, o discriminare în
raport cu colegii săi de sex masculin, care efectuau aceeași muncă în
calitate de „însoțitor de zbor”;3        că,
potrivit hotărârii de trimitere, părțile sunt de acord asupra faptului
că activitatea stewardesei este identică cu cea a însoțitorului de zbor
și că, în perioada respectivă, existența unei discriminări în materie de
remunerare în detrimentul stewardesei nu este, în condițiile date,
contestată; Cu privire la prima întrebare (efectul direct al articolului 119)4        Având
în vedere că, prin intermediul primei întrebări, se solicită să se
stabilească dacă articolul 119 din tratat „introduce prin el însuși, în
mod direct, în dreptul intern al fiecărui stat membru, principiul
egalității de remunerare între lucrătorii de sex masculin și cei de sex
feminin pentru aceeași muncă prestată” și dacă, prin urmare, „acesta
conferă lucrătorilor, independent de orice dispoziție de drept intern,
dreptul de a introduce o acțiune în justiție în fața instanțelor
naționale pentru a determina respectarea acestui principiu”;5        că,
în cazul unui răspuns afirmativ, se pune și întrebarea de la care dată
trebuie recunoscut acest efect;6        că
răspunsul la această ultimă parte a primei întrebări va fi oferit
împreună cu răspunsul la cea de a doua întrebare;7        având
în vedere că întrebarea referitoare la efectul direct al articolului
119 trebuie să fie evaluată din punctul de vedere al naturii
principiului egalității de remunerare, al obiectivului urmărit prin
această dispoziție și al rolului acesteia în sistemul tratatului;8        că articolul 119 are o dublă finalitate;9        că,
pe de o parte, luând în considerare diferența dintre gradele de
evoluție înregistrate de legislația diferitelor state membre în domeniul
social, articolul 119 urmărește să evite posibilitatea ca, în cadrul
concurenței intracomunitare, întreprinderile cu sediul în state care au
pus efectiv în aplicare principiul egalității de remunerare să nu sufere
un dezavantaj concurențial în raport cu întreprinderile stabilite în
state care nu au eliminat încă discriminarea salarială a lucrătorilor de
sex feminin;10      că,
pe de altă parte, această dispoziție face parte dintre obiectivele
sociale ale Comunității, care nu se limitează la o uniune economică, ci
trebuie să asigure în același timp, printr‑o acțiune comună, progresul
social și să continue îmbunătățirea constantă a condițiilor de viață și
de muncă ale națiunilor europene, astfel cum se subliniază în preambulul
tratatului;11      că
această finalitate este accentuată prin includerea articolului 119 în
ansamblul capitolului consacrat politicii sociale, a cărui dispoziție
preliminară, respectiv articolul 117, marchează „necesitatea de a
promova îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă ale forței de
muncă, permițând armonizarea acestora în condiții de progres”;12      că
această dublă finalitate, economică și socială, arată că principiul
egalității de remunerare reprezintă unul dintre fundamentele
Comunității;13      că
astfel se explică, pe de altă parte, de ce tratatul a prevăzut
aplicarea integrală a acestui principiu încă de la încheierea primei
etape a perioadei de tranziție;14      că,
pentru interpretarea acestei dispoziții, ritmul lent și rezistența care
au întârziat aplicarea efectivă a acestui principiu esențial în anumite
state membre nu reprezintă argumente;15      că,
în special, integrarea articolului 119 în contextul armonizării
condițiilor de muncă în condiții de progres permite înlăturarea
obiecției întemeiate pe ipoteza că acest articol ar putea fi respectat
altfel decât printr‑o creștere a celor mai scăzute salarii;16      având
în vedere că, în conformitate cu articolul 119 primul paragraf, statele
membre sunt obligate să asigure și să mențină „aplicarea principiului
egalității de remunerare între lucrătorii de sex masculin și cei de sex
feminin pentru aceeași muncă”;17      că
al doilea și al treilea paragraf al aceluiași articol adaugă o serie de
precizări cât privește noțiunile de remunerație și de muncă, menționate
la primul paragraf;18      că,
în vederea aplicării acestor dispoziții, este necesar să se facă
distincție, în interiorul domeniului de aplicare global al articolului
119, între, pe de o parte, discriminările directe și deschise, pentru a
căror constatare sunt suficiente criteriile de identitate a muncii și de
egalitate a remunerării reținute la articolul citat și, pe de altă
parte, discriminările indirecte și disimulate care nu pot fi
identificate decât pe baza unor dispoziții de aplicare mai explicite, cu
caracter comunitar sau național;19      că,
într‑adevăr, nu se poate ignora faptul că îndeplinirea completă a
obiectivului urmărit prin articolul 119, prin eliminarea tuturor
discriminărilor directe sau indirecte între lucrătorii de sex feminin și
cei de sex masculin, nu doar din perspectiva întreprinderilor
individuale, ci și a unor ramuri întregi ale industriei și chiar a
economiei în ansamblu, poate presupune, în anumite cazuri, definirea
unor criterii a căror punere în aplicare necesită adoptarea unor măsuri
comunitare și naționale corespunzătoare;20      că
această abordare se impune cu atât mai mult cu cât actele comunitare
din acest domeniu, care vor fi analizate în răspunsul la cea de a doua
întrebare, pun în aplicare articolul 119 în sensul unei extinderi a
criteriului strict al „aceleiași munci”, în special în conformitate cu
dispozițiile Convenției nr. 100 din 1951 privind egalitatea de
remunerare, adoptată de Organizația Internațională a Muncii, al cărei
articol 2 are în vedere egalitatea remunerării pentru o muncă „de
valoare egală”;21      având
în vedere că, între discriminările directe, pentru a căror constatare
sunt suficiente criteriile prevăzute la articolul 119, se numără în
special cele care izvorăsc din dispozițiile de natură legislativă sau
din contractele colective de muncă, astfel de discriminări putând fi
evidențiate pe baza unor analize pur juridice;22      că
observațiile de mai sus sunt cu atât mai mult valabile în cazul unei
remunerări inegale a lucrătorilor de sex masculin și a celor de sex
feminin pentru aceeași muncă, realizată în cadrul aceleiași unități sau
al aceluiași serviciu, privat sau public;23      că,
într‑o astfel de situație – așa cum s‑a demonstrat prin hotărârea de
trimitere –, instanța este în măsură să stabilească toate elementele de
fapt care îi permit să aprecieze dacă un lucrător de sex feminin
primește o remunerație inferioară celei acordate unui lucrător de sex
masculin care îndeplinește sarcini identice;24      că,
în consecință, cel puțin într‑o astfel de ipoteză, articolul 119 poate
fi direct aplicabil și poate conferi justițiabililor anumite drepturi pe
care instanțele trebuie să le apere;25      că,
de altfel, în general, dispozițiile legislative naționale adoptate în
aplicarea principiului egalității de remunerare nu fac decât să
reproducă în esență termenii articolului 119 în ceea ce privește
discriminările directe în cazul aceleiași munci;26      că,
din acest punct de vedere, legislația belgiană este deosebit de
reprezentativă, dat fiind că articolul 14 din Decretul regal nr. 40
din 24 octombrie 1967 privind munca femeilor se limitează la a afirma
dreptul tuturor lucrătorilor de sex feminin de a introduce la instanța
competentă o acțiune prin care să solicite aplicarea principiului
egalității de remunerare prevăzut la articolul 119, făcându‑se direct
trimitere la acest articol;27      având
în vedere că în combaterea acestei concluzii nu pot fi invocați
termenii articolului 119;28      că,
în primul rând, nu se poate folosi drept argument împotriva efectului
direct utilizarea, în acest articol, a termenului „principiu”, deoarece,
în limbajul tratatului, acesta este utilizat tocmai pentru a sublinia
caracterul fundamental al anumitor dispoziții, astfel cum reiese, de
exemplu, din titlul dat primei părți din tratat, consacrată
„principiilor”, și din articolul 113, conform căruia politica comercială
a Comunității se bazează pe „principii uniforme”;29      că,
prin atenuarea acestei noțiuni până la a o reduce la o indicație vagă,
s‑ar aduce în mod indirect atingere înseși principiilor de bază ale
Comunității și coerenței relațiilor sale externe;30      că
nu este posibil nici să se invoce drept argument faptul că articolul
119 nu menționează în mod explicit decât „statele membre”;31      că,
într‑adevăr, astfel după cum a constatat deja Curtea în alte contexte,
faptul că anumite dispoziții ale tratatului sunt oficial adresate
statelor membre nu exclude posibilitatea ca, în același timp, acestea să
confere drepturi oricărui particular care deține un interes în
respectarea obligațiilor astfel definite;32      că
rezultă din însuși textul articolului 119 că acesta impune statelor o
obligație de rezultat, care ar trebui să fie îndeplinită obligatoriu
într‑un termen determinat;33      că
eficacitatea acestei dispoziții nu ar putea fi afectată de împrejurarea
că obligația impusă prin tratat nu a fost respectată de anumite state
membre și că instituțiile comune au reacționat insuficient împotriva
acestei abțineri de a acționa;34      că,
admițând contrariul, ar apărea riscul de a transforma încălcarea
dreptului în regulă de interpretare, poziție pe care Curtea nu ar putea
să o adopte fără a intra în contradicție cu misiunea care îi este
încredințată prin articolul 164 din tratat;35      că,
în sfârșit, făcând trimitere la „statele membre”, articolul 119 se
referă la statele respective ca acționând în exercitarea tuturor
funcțiilor proprii care pot contribui în mod util la punerea în aplicare
a principiului egalității de remunerare;36      că,
spre deosebire de cele expuse pe parcursul procedurii, această
dispoziție este, așadar, departe de a face o simplă trimitere la
competența autorităților legislative naționale;37      că
trimiterea la „statele membre” de la articolul 119 nu ar putea fi,
așadar, interpretată ca excluzând intervenția autorității judecătorești
în aplicarea directă a tratatului;38      având
în vedere că nu s‑ar putea reține nici obiecția fundamentată pe ipoteza
că aplicarea de către instanțele naționale a principiului egalității de
remunerare ar avea ca efect modificarea celor convenite între părți
prin acte încheiate în temeiul autonomiei de voință, privată sau
profesională, cum sunt contractele individuale și convențiile colective
de muncă;39      că,
într‑adevăr, deoarece articolul 119 are un caracter imperativ,
interdicția discriminărilor între lucrătorii de sex masculin și
lucrătorii de sex feminin se impune nu doar acțiunii autorităților
publice, ci se extinde în egală măsură asupra tuturor convențiilor care
au ca scop reglementarea în mod colectiv a muncii salariate, precum și
asupra contractelor între particulari;40      având
în vedere că, prin urmare, este necesar să se răspundă la prima
întrebare că principiul egalității de remunerare prevăzut la articolul
119 poate fi invocat în fața instanțelor naționale și că acestea au
obligația de a asigura protecția drepturilor pe care dispoziția în cauză
le conferă justițiabililor, în special în cazul discriminărilor care
izvorăsc în mod direct din dispoziții legislative sau din convenții
colective de muncă, precum și în cazul unei remunerări inegale a
lucrătorilor de sex masculin și a celor de sex feminin pentru aceeași
muncă, efectuată în cadrul aceleiași unități sau al aceluiași serviciu,
privat sau public; Cu privire la a doua
întrebare (punerea în aplicare a articolului 119 și competențele
respective ale Comunității și ale statelor membre)41      Având
în vedere că, prin intermediul celei de a doua întrebări, se solicită
să se stabilească dacă articolul 119 a devenit „aplicabil în dreptul
intern al statelor membre prin efectul actelor adoptate de autoritățile
Comunității” sau dacă trebuie „să se admită în această materie
competența exclusivă a legiuitorului național”;42      că,
în conformitate cu cele de mai sus, este necesar ca această întrebare
să se analizeze conexat cu problema cunoașterii datei de la care trebuie
recunoscut efectul direct al articolului 119;43      având
în vedere că, din perspectiva tuturor acestor probleme, este necesar să
se stabilească în primul rând ordinea cronologică a actelor adoptate la
nivel comunitar pentru a asigura punerea în aplicare a dispoziției a
cărei interpretare este în discuție;44      că,
în conformitate cu articolul 119, aplicarea principiului egalității de
remunerare trebuia să fie asigurată în mod uniform cel târziu la
sfârșitul primei etape a perioadei de tranziție;45      că
din informațiile comunicate de Comisie rezultă că punerea în aplicare a
acestui principiu indică totuși existența unor diferențe și decalaje
importante între diferitele state;46      că
dacă, în anumite state membre, principiul era deja pus în mare măsură
în aplicare înainte de intrarea în vigoare a tratatului, fie în temeiul
unor dispoziții constituționale și legislative exprese, fie în temeiul
unor practici sociale consacrate prin convențiile colective de muncă,
înfăptuirea sa deplină a suferit totuși întârzieri semnificative în alte
state;47      că,
în această situație, la 30 decembrie 1961, în ajunul împlinirii
termenului stabilit prin articolul 119, statele membre au adoptat o
rezoluție privind egalizarea salariilor bărbaților și ale femeilor,
urmărind să detalieze, din anumite puncte de vedere, conținutul material
al principiului egalității de remunerare, amânând în același timp
punerea sa în aplicare, potrivit unui plan eșalonat pe o anumită
perioadă;48      că,
în conformitate cu această rezoluție, orice discriminări, directe sau
indirecte, ar fi trebuit să fie complet eliminate până la 31 decembrie
1964;49      că
din informațiile oferite de Comisie rezultă că mai multe dintre statele
membre fondatoare nu au respectat totuși termenii acestei rezoluții și
că, din acest motiv, Comisia a fost obligată, în cadrul sarcinilor
încredințate acesteia prin articolul 155 din tratat, să organizeze o
reuniune a reprezentanților guvernelor și a partenerilor sociali pentru a
studia situația și a conveni asupra măsurilor destinate să favorizeze
evoluția către deplina realizare a obiectivului stabilit prin articolul
119;50      că
aceste lucrări au condus la întocmirea unor rapoarte succesive
referitoare la situația din statele membre fondatoare, dintre care cel
mai recent, datat 18 iulie 1973, recapitulează toate informațiile;51      că,
în concluziile acestui raport, Comisia a făcut cunoscută intenția de a
iniția, în temeiul articolului 169 din tratat, proceduri de sancționare a
încălcării dreptului comunitar împotriva statelor membre care la data
respectivă nu îndepliniseră încă obligațiile impuse prin articolul 119,
fără ca acest avertisment să fie urmat de alți pași concreți;52      că,
drept urmare a unor schimburi similare întreprinse împreună cu
autoritățile competente ale noilor state membre, Comisia a declarat, în
raportul său din 17 iulie 1974, că, începând cu 1 ianuarie 1973,
articolul 119 este deplin aplicabil acestor state, care se găsesc
astfel, începând cu această dată, în aceeași situație ca și statele
membre fondatoare;53      că,
în ceea ce îl privește, pentru a accelera punerea în aplicare integrală
a articolului 119, la 10 februarie 1975, Consiliul a adoptat Directiva
nr. 75/117 privind apropierea legislațiilor statelor membre
referitoare la aplicarea principiului egalității de remunerare între
lucrătorii de sex masculin și cei de sex feminin (JO L 45,
p. 19, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 156);54      că
această directivă dezvoltă, în anumite privințe, domeniul de aplicare
material al articolului 119 și prevede, în plus, diferite dispoziții
destinate, în esență, să amelioreze protecția jurisdicțională acordată
lucrătorilor eventual lezați prin neaplicarea principiului egalității de
remunerare stabilit prin articolul 119;55      că,
prin articolul 8 din această directivă, statelor membre li se acordă un
termen de un an pentru a asigura adoptarea și punerea în aplicare a
actelor cu putere de lege și a actelor administrative corespunzătoare;56      având
în vedere că din termenii specifici ai articolului 119 rezultă că
aplicarea principiului egalității de remunerare între lucrătorii de sex
masculin și cei de sex feminin trebuia să fie asigurată pe deplin și în
mod ireversibil la sfârșitul primei etape a perioadei de tranziție,
respectiv până la 1 ianuarie 1962;57      că
rezoluția statelor membre din 30 decembrie 1961, fără a ignora efectele
pe care le‑ar fi putut produce, în sensul de a favoriza și de a
accelera punerea în aplicare integrală a articolului 119, nu a putut
duce la modificarea valabilă a termenului limită stabilit prin tratat;58      că,
într‑adevăr, o modificare a tratatului nu poate rezulta – fără a aduce
atingere dispozițiilor specifice – decât dintr‑o revizuire efectuată în
conformitate cu articolul 236;59      că,
în plus, rezultă din cele de mai sus că, în absența unor dispoziții
tranzitorii, principiul consacrat prin articolul 119 produce efecte
depline în privința noilor state membre începând de la intrarea în
vigoare a Tratatului de aderare, respectiv de la 1 ianuarie 1973;60      că
această situație juridică nu a putut fi modificată prin Directiva
nr. 75/117, adoptată în temeiul articolului 100 privind apropierea
legislațiilor, care are drept obiectiv favorizarea, prin intermediul
unui ansamblu de măsuri care urmează să fie luate pe plan național,
aplicării corespunzătoare a articolului 119, în special în vederea
eliminării discriminărilor indirecte, fără a putea totuși să atenueze
eficacitatea acestui articol sau să modifice aplicarea în timp a
acestuia;61      având
în vedere că, deoarece articolul 119 se adresează în mod expres
statelor membre, impunându‑le să asigure într‑un termen determinat – și
apoi să mențină – aplicarea principiului egalității de remunerare,
această obligație asumată de state nu exclude competența Comunității în
domeniu;62      că,
dimpotrivă, existența unei competențe a Comunității rezultă din faptul
că articolul 119 face parte dintre obiectivele tratatului în cadrul
„politicii sociale”, obiect al titlului III, care, la rândul său, este
inclus în partea a treia, consacrată „politicii Comunității”;63      că,
în lipsa vreunei trimiteri exprese în cadrul articolului 119 la orice
eventuală acțiune pe care Comunitatea ar putea‑o întreprinde în vederea
aplicării politicii sociale, este necesar să se facă referire la
sistemul general al tratatului și la căile de acțiune instituite prin
acesta, astfel cum au fost prevăzute la articolele 100, 155 și, după
caz, 235;64      că
nicio dispoziție de aplicare, fie aceasta adoptată de instituțiile
Comunității ori de autoritățile naționale, nu poate totuși aduce
atingere efectului direct al articolului 119, după cum s‑a indicat în
răspunsul la prima întrebare;65      având
în vedere că ar trebui, așadar, să se răspundă la a doua întrebare că
aplicarea articolului 119 trebuia să fie pe deplin asigurată de către
statele membre fondatoare începând de la 1 ianuarie 1962, dată care
reprezintă începutul celei de a doua etape a perioadei de tranziție, iar
de către noile state membre începând de la 1 ianuarie 1973, data
intrării în vigoare a Tratatului de aderare;66      că
primul termen menționat nu a fost modificat prin rezoluția statelor
membre din 30 decembrie 1961;67      că
Directiva nr. 75/117 a Consiliului nu aduce atingere efectului
direct al articolului 119, astfel cum s‑a indicat în răspunsul la prima
întrebare, și că termenul stabilit prin această directivă nu produce
niciun efect asupra termenelor limită stabilite prin articolul 119 din
Tratatul CEE și, respectiv, prin Tratatul de aderare;68      că,
și în domeniile în care articolul 119 nu ar avea un efect direct,
această dispoziție nu poate fi interpretată ca rezervând o competență
exclusivă legiuitorului național pentru punerea în aplicare a
principiului egalității de remunerare, această punere în aplicare putând
să rezulte, în măsura în care este necesar, din corelarea dispozițiilor
comunitare și naționale; Cu privire la aplicarea în timp a prezentei hotărâri 69      Având
în vedere că guvernele Irlandei și Regatului Unit au atras atenția
asupra consecințelor cu caracter economic care ar putea decurge din
recunoașterea de către Curte a efectului direct al dispozițiilor
articolului 119, întrucât o astfel de luare de poziție ar putea
declanșa, în numeroase domenii ale vieții economice, revendicări cu
efect retroactiv de la data la care s‑ar fi produs acest efect;70      că,
luând în considerare numărul ridicat de persoane interesate, astfel de
revendicări, imprevizibile pentru întreprinderi, ar putea avea efecte
grave asupra situației financiare a acestora, până la a aduce unele
dintre acestea în stare de faliment;71      având
în vedere că, deși consecințele practice ale oricărei hotărâri
judecătorești trebuie să fie atent luate în considerare, nu s‑ar putea
totuși merge într‑atât de departe încât să se reducă obiectivitatea
dreptului și să se compromită aplicarea sa pentru viitor pe motiv că
hotărârea judecătorească ar putea duce la apariția unor repercusiuni
pentru trecut;72      că,
în pofida tuturor acestora, având în vedere atitudinea mai multor state
membre și măsurile luate de Comisie și aduse în mod repetat la
cunoștința mediilor interesate, este necesar să se ia în considerare, în
mod excepțional, faptul că părțile interesate au fost determinate,
pentru o perioadă îndelungată, să mențină practici contrare articolului
119, deși nu erau interzise de legislația lor națională;73      că
neintroducerea de către Comisie a unor acțiuni în neîndeplinirea
obligațiilor împotriva statelor membre în temeiul articolului 169, în
pofida avertismentelor emise, a fost de natură să vină în sprijinul
impresiei eronate cu privire la efectele articolului 119;74      că,
în aceste condiții, este necesar să se constate că, necunoscându‑se
nivelul global la care ar fi fost stabilite remunerațiile, considerații
imperioase de securitate juridică ținând de ansamblul intereselor
publice și private aflate în joc împiedică, în principiu, repunerea în
discuție a remunerațiilor pentru perioade din trecut;75      că,
în consecință, efectul direct al articolului 119 nu poate fi invocat în
sprijinul unor revendicări referitoare la perioade de remunerare
anterioare datei pronunțării prezentei hotărâri, cu excepția cazului
lucrătorilor care au introdus anterior o acțiune în justiție sau au
formulat o cerere echivalentă; Cu privire la cheltuielile de judecată76      Având
în vedere că, în privința cheltuielilor efectuate de către Comisia
Comunităților Europene, care a prezentat observații Curții, acestea nu
pot face obiectul unei rambursări;77      că,
în privința părților în acțiunea principală, procedura are caracterul
unui incident survenit la Cour du travail din Bruxelles, este de
competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de
judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Cour du travail
din Bruxelles prin Hotărârea din 23 aprilie 1975, hotărăște:1)      Principiul
egalității de remunerare între lucrătorii de sex masculin și
cei de
sex feminin prevăzut la articolul 119 poate fi invocat în fața
instanțelor naționale. Aceste instanțe au obligația de a asigura
protecția drepturilor pe care dispoziția în cauză le conferă
justițiabililor, în special în cazul discriminărilor care izvorăsc în
mod direct din dispoziții legislative sau din convenții colective de
muncă, precum și în cazul unei remunerări inegale a lucrătorilor de sex
masculin și a celor de sex feminin pentru aceeași muncă, efectuată în
cadrul aceleiași unități sau al aceluiași serviciu, privat sau public.2)      Aplicarea
articolului 119 trebuia să fie pe deplin asigurată de către statele
membre fondatoare începând de la 1 ianuarie 1962, dată care reprezintă
începutul celei de a doua etape a perioadei de tranziție, iar de către
noile state membre începând de la 1 ianuarie 1973, data intrării în
vigoare a Tratatului de aderare. Primul termen menționat nu a fost
modificat prin rezoluția statelor membre din 30 decembrie 1961.3)      Directiva
nr. 75/117 a Consiliului nu aduce atingere efectului direct al
articolului 119, iar termenul stabilit prin această directivă nu produce
niciun efect asupra termenelor limită stabilite prin articolul 119 din
Tratatul CEE și, respectiv, prin Tratatul de aderare.4)      Chiar
și în domeniile în care articolul 119 nu ar avea un efect direct,
această dispoziție nu poate fi interpretată ca rezervând o competență
exclusivă legiuitorului național pentru punerea în aplicare a
principiului egalității de remunerare, această punere în aplicare putând
să rezulte, în măsura în care este necesar, din corelarea dispozițiilor
comunitare și naționale.5)      Cu
excepția cazului lucrătorilor care au introdus anterior o acțiune în
justiție sau au formulat o cerere echivalentă, efectul direct al
articolului 119 nu poate fi invocat în sprijinul unor revendicări
referitoare la perioade de remunerare anterioare datei pronunțării
prezentei hotărâri.LecourtKutscherO’KeeffeDonnerMertens de Wilmars      PescatoreSørensenPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 8 aprilie 1976.Grefier       PreședinteA. Van Houte       R. Lecourt1 Limba de procedură: franceza.