62015CC0650
ELEANOR SHARPSTON
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2017. július 6. (
1
)
C‑650/15. P. sz. ügy
Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG)
SNF SAS
kontra
Európai Vegyianyag‑ügynökség
„Fellebbezés — 1907/2006/EK rendelet (REACH‑rendelet) — Különös aggodalomra okot adó anyagok — A XIV. mellékletbe (az engedélyköteles anyagok jegyzékébe) felvenni javasolt anyagokat tartalmazó lista megállapítása — Határozat, amely az akrilamidot olyan anyagként azonosítja, amely teljesíti a jegyzékbe való felvétel kritériumait — A 2. cikk (8) bekezdésének b) pontja — Mentesség — Az »intermedier« fogalma — Indokolási kötelezettség — Az arányosság elve”
1.
A jelen fellebbezést a Törvényszék 2015. szeptember 25–i PPG és SNF kontra ECHA ítéletével (
2
) (a továbbiakban: megtámadott ítélet) szemben terjesztették elő. Az említett ítéletben a Törvényszék elutasította a Polyelectrolyte Producers Group GEIE (a továbbiakban: PPG) és az SNF SAS (a továbbiakban: SNF) által az Európai Vegyianyag‑ügynökség (a továbbiakban: ECHA vagy Ügynökség) azon határozatának (ED/68/2009) megsemmisítése iránt előterjesztett keresetet, amelyben az akrilamidot (EK‑szám: 201‑173‑7) a REACH‑rendelet (
3
) 57. cikkében meghatározott kritériumokat teljesítő, különös aggodalomra okot adó anyagként azonosította, és a XIV. mellékletbe történő felvétel érdekében felvette az anyagok jelöltlistájára (a továbbiakban: vitatott határozat).
2.
A fellebbezés lehetőséget teremt a Bíróság számára, hogy értelmezze a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontját, amely mentesíti az említett rendelet VII. címe alól a telephelyen elkülönített és a szállított elkülönített intermediereket. Az említett cím a különös aggodalomra okot adó anyagokra vonatkozik, és meghatározza egyrészről a különös aggodalomra okot adó anyagok azonosítására és az engedélyköteles anyagok jegyzékébe történő esetleges felvételükre, másrészről a jegyzékbe történő felvételt követő engedélyezésükre vonatkozó szabályokat és eljárásokat. Egy ilyen elemzés megköveteli a Bíróságtól, hogy határozza meg a „intermedier” fogalmát, és állapítsa meg, hogy az anyagok intermedierként történő felhasználását figyelembe kell‑e venni a különös aggodalomra okot adó anyag azonosítása során.
A REACH‑rendelet
3.
A REACH‑rendelet célja az emberi egészség és a környezet magas szintű védelmének biztosítása. Ez magában foglalja az anyagokkal kapcsolatos veszélyek felmérésénél az alternatív vizsgálati módszerek elősegítését, valamint az anyagok belső piaci szabad forgalmának biztosítását is, a versenyképesség és az innováció erősítésével egyidejűleg. (
4
)
4.
A (12) preambulumbekezdés szerint a REACH‑rendelet célja „annak ösztönzése és egyes esetekben biztosítása, hogy a veszélyes anyagokat a jövőben kevésbé veszélyes anyagokkal vagy technológiákkal helyettesítsék, amennyiben megfelelő, gazdaságilag és műszakilag megvalósítható alternatívák állnak rendelkezésre”.
5.
A (22) preambulumbekezdés értelmében az engedélyezési rendelkezések „célja a belső piac megfelelő működésének a biztosítása a különösen veszélyes anyagokból eredő kockázatok megfelelő ellenőrzése mellett”.
6.
A (41) preambulumbekezdés szerint „[a]z intermedierekre a végrehajthatóság és különleges jellegük miatt külön regisztrálási követelményeket kell megállapítani”.
7.
A 2. cikk a REACH‑rendelet hatálya alóli kivételeket határozza meg. A 2. cikk (1) bekezdésének c) pontja alapján a rendeletet nem kell alkalmazni a nem elkülönített intermedierekre. A 2. cikk (8) bekezdésének alapján „[a] telephelyen elkülönített intermedierek és a szállított elkülönített intermedierek mentesülnek a következők alól:
a)
a II. cím 1. fejezete a 8. és 9. cikk kivételével; és
b)
a VII. cím.”
8.
A 3. cikk az alábbi meghatározásokat tartalmazza:
„1.
»anyag«: olyan természetes állapotban előforduló vagy gyártási folyamatból származó kémiai elem és vegyületei, amely az anyag stabilitásának megőrzéséhez szükséges adalékanyagot és az alkalmazott folyamatból származó szennyező anyagot is tartalmazhat, de nem tartalmaz olyan oldószert, amely az anyag stabilitásának befolyásolása vagy összetételének megváltoztatása nélkül elkülöníthető;
[…]
15.
»intermedier«: a kémiai feldolgozás céljából gyártott és annak során felhasznált vagy másik anyaggá való átalakítás (a továbbiakban: a szintézis) során felhasznált anyag:
a)
»nem elkülönített intermedier«: olyan intermedier, amelyet a szintézis során nem távolítanak el szándékosan (kivéve mintavétel céljából) abból a berendezésből, amelyben a szintézis végbemegy. Az ilyen berendezés a reaktort, kiegészítő berendezéseit és azokat a berendezéseket foglalja magában, amelyeken az anyag(ok) a folytonos vagy szakaszos folyamat során áthalad(nak), valamint a reakció következő lépése érdekében az egyik tartóedényből a másikba való átjuttatáshoz használt csőrendszert, de nem foglalja magában azokat a tartályokat és más tartóedényeket, amelyekben az anyago(ka)t a gyártás után tárolják;
b)
»telephelyen elkülönített intermedier«: olyan intermedier, amely nem felel meg a nem elkülönített intermedier kritériumainak, és amelynek esetében az intermedier gyártására és az adott intermedierből az egyéb anyag(ok) szintézisére egyazon – egy vagy több jogi személy által üzemeltetett – telephelyen kerül sor;
c)
»szállított elkülönített intermedier«: olyan intermedier, amely nem felel meg a nem elkülönített intermedier kritériumainak, és amelyet más telephelyek között szállítmányoznak vagy beszállítanak;
16.
»telephely«: egy adott terület, ahol – amennyiben az anyag(ok)nak egynél több gyártója van – bizonyos infrastruktúrákat és létesítményeket közösen használnak;
[…]”
9.
A VII. cím az engedélyezési eljárást szabályozza. Az 55. cikk értelmében e cím célja „a belső piac megfelelő működésének biztosítása, valamint – egyidejűleg – a különös aggodalomra okot adó anyagok felhasználásából eredő kockázatok megfelelő ellenőrzésének és annak biztosítása, hogy ezeket az anyagokat fokozatosan megfelelő alternatív anyagokkal vagy technológiákkal helyettesítsék, amennyiben az gazdaságilag vagy műszakilag megvalósítható”. Az 56. cikk (1) bekezdése azt az alapelvet tartalmazza, hogy a gyártók, importőrök vagy továbbfelhasználók a mások általi felhasználás céljából nem hozhatják forgalomba, vagy saját maguk nem használhatják fel (Az engedélyköteles anyagok jegyzéke című) XIV. mellékletben felsorolt anyagokat, kivéve ha engedélyezték az adott anyag azon felhasználásait.
10.
Az 57. cikk alapján következő anyagok tüntethetők fel a XIV. mellékletben:
„a)
olyan anyagok, amelyek teljesítik azon kritériumokat, amelyek alapján azokat a 67/548/EGK irányelvvel[ (
5
)] összhangban az 1. vagy 2. kategóriába tartozó rákkeltő anyagként sorolják be;
b)
olyan anyagok, amelyek teljesítik azon kritériumokat, amelyek alapján azokat a 67/548/EGK irányelvvel összhangban az 1. vagy 2. kategóriába tartozó mutagén anyagként sorolják be;
c)
olyan anyagok, amelyek teljesítik azon kritériumokat, amelyek alapján azokat a 67/548/EGK irányelvvel összhangban az 1. vagy 2. kategóriába tartozó reprodukciót károsító anyagként sorolják be;
d)
az e rendelet XIII. mellékletében meghatározott kritériumokkal összhangban a perzisztens, bioakkumulatív és mérgező anyagok;
e)
az e rendelet XIII. mellékletében meghatározott kritériumokkal összhangban a nagyon perzisztens és nagyon bioakkumulatív anyagok;
f)
olyan anyagok – mint például az endokrin rendszert károsító tulajdonságokkal rendelkező anyagok, a perzisztens, bioakkumulatív és mérgező tulajdonságokkal rendelkező anyagok, vagy a nagyon perzisztens és nagyon bioakkumulatív anyagok –, amelyek esetében nem teljesülnek a d) vagy e) pont kritériumai, és amelyek esetében tudományosan igazolható módon megállapítják, hogy valószínűleg olyan súlyos hatást gyakorolnak az emberi egészségre és a környezetre, amely az a)–e) pontban felsorolt anyagokkal azonos mértékű aggodalomra ad okot, és amelyek meghatározására az 59. cikkben meghatározott eljárással összhangban eseti alapon kerül sor.”
11.
Az 59. cikk (2)–(10) bekezdése állapítja meg az 57. cikkben említett kritériumokat teljesítő anyagok azonosítására és a XIV. mellékletbe felvenni javasolt anyagok jelöltlistájának megállapítására irányuló eljárást:
„(2)   A[z] [Európai] Bizottság felkérheti az Ügynökséget, hogy a XV. melléklet vonatkozó szakaszaival összhangban készítsen dokumentációt azon anyagok vonatkozásában, amelyek a véleménye szerint teljesítik az 57. cikkben meghatározott kritériumokat. A dokumentációt adott esetben lehet az 1272/2008/EK rendelet VI. melléklet 3. részének egy besorolási tételére történő hivatkozásra korlátozni. Az Ügynökség ezt a dokumentációt hozzáférhetővé teszi a tagállamok számára.
(3)   A XV. melléklettel összhangban azon anyagok vonatkozásában, amelyek a véleménye szerint teljesítik az 57. cikkben meghatározott kritériumokat, bármely tagállam készíthet dokumentációt, amelyet továbbít az Ügynökségnek. A dokumentációt adott esetben lehet az 1272/2008/EK rendelet VI. melléklet 3. részének egy besorolási tételére történő hivatkozásra korlátozni. Az Ügynökség ezt a dokumentációt az annak kézhezvételétől számított 30 napon belül hozzáférhetővé teszi a többi tagállam számára.
(4)   Az Ügynökség honlapján értesítést tesz közzé arról, hogy elkészült egy anyag XV. melléklet szerinti dokumentációja. Az Ügynökség felkéri az összes érintett felet, hogy meghatározott határidőn belül közöljék észrevételeiket az Ügynökséggel.
(5)   A továbbítást követő 60 napon belül a többi tagállam vagy az Ügynökség észrevételt tehet az Ügynökségnek küldött dokumentációban szereplő anyagnak az 57. cikkben szereplő kritériumok tekintetében való azonosításával kapcsolatban.
(6)   Amennyiben az Ügynökség nem kap kézhez, illetve nem tesz semmilyen észrevételt, felveszi az anyagot az (1) bekezdésben említett jegyzékbe. Az Ügynökség az adott anyagot felveheti az 58. cikk (3) bekezdése szerinti ajánlásaiba.
(7)   Amennyiben észrevételeket tesznek, vagy az Ügynökség észrevételeket kap kézhez, az Ügynökség az (5) bekezdésben említett hatvannapos időszak végétől számított 15 napon belül a tagállami bizottság elé terjeszti a dokumentációt.
(8)   Amennyiben e beterjesztéstől számított 30 napon belül a tagállami bizottság egyhangú megállapodást ér el az azonosítás tekintetében, az Ügynökség felveszi az anyagot az (1) bekezdésben említett jegyzékbe. Az Ügynökség az adott anyagot felveheti az 58. cikk (3) bekezdése szerinti ajánlásaiba.
(9)   Amennyiben a tagállami bizottság nem ér el egyhangú jóváhagyást, a Bizottság az anyag azonosítására vonatkozó javaslattervezetet készít elő a tagállami bizottság véleményének kézhezvételét követő 3 hónapon belül. Az anyag azonosítására vonatkozó végső határozatot a 133. cikk (3) bekezdésében említett eljárással összhangban hozzák meg.
(10)   Az anyag felvételéről szóló határozat meghozatalát követően az Ügynökség a weboldalán haladéktalanul közzéteszi és aktualizálja az (1) bekezdésben említett jegyzéket.”
A jogvita előzményei
A vitatott határozat
12.
A PPG európai gazdasági egyesülés, amely a polielektrolitokat, poliakrilamidokat vagy akrilamidot tartalmazó más polimereket előállító vagy importáló társaságok érdekeit képviseli. Az SNF az egyik tagja.
13.
Az akrilamid a poliakrilamid polimerizáció útján történő létrehozásához használt monomer anyag. (
6
) A poliakrilamidot leggyakrabban vizek kezeléséhez, a papíriparban, a bányászatban, a kőolajiparban, a mezőgazdaságban, textiladalékként és kozmetikai termékek és testápolók területén alkalmazzák.
14.
2009. augusztus 25‑én a Holland Királyság átadott az ECHA‑nak egy általa összeállított dokumentációt, amelyben az akrilamidot a REACH‑rendelet 57. cikkének a) és b) pontjában felsorolt kritériumoknak megfelelő rákkeltő és mutagén, a hivatkozott rendelet XIV. mellékletébe felvételre kerülő anyagok jelöltlistájára (a továbbiakban: jelöltlista) felveendő anyagként azonosította. 2009. augusztus 31‑én az ECHA a honlapján értesítést tett közzé, amelyben felkérte az érintett feleket, hogy közöljék észrevételeiket az említett dokumentációval kapcsolatban. Felhívta a többi tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságait is, hogy tegyék meg ezzel kapcsolatos észrevételeiket.
15.
2009. november 27‑én a tagállami bizottság – amely elé az ECHA a REACH‑rendelet 59. cikke (7) bekezdésének alkalmazásával e dokumentációt terjesztette – egyhangúlag megállapodott az akrilamid különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosításáról, mivel az teljesítette a hivatkozott rendelet 57. cikkének a) és b) pontjában említett kritériumokat.
16.
2009. december 22‑én az ECHA ügyvezető igazgatója meghozta a vitatott határozatot. Az ECHA 2010. március 30‑án közzétette a jelöltlistát, amely tartalmazta az akrilamidot.
A Törvényszék és a Bíróság előtti eljárás
17.
A Törvényszék Hivatalához 2010. június 10‑én benyújtott keresetlevéllel a PPG és az SNF keresetet indított a vitatott határozat megsemmisítése iránt.
18.
A Törvényszék a PPG és SNF kontra ECHA ügyben 2011. szeptember 21‑én hozott végzésében (
7
) a keresetet mint elfogadhatatlant elutasította.
19.
A PPG és SNF kontra ECHA ügyben 2013. szeptember 26‑án hozott ítéletével (
8
) a Bíróság a végzést hatályon kívül helyezte, visszautalta az ügyet a Törvényszék elé, és a költségekről nem határozott.
A megtámadott ítélet
20.
A Bíróság ítélete következtében a Törvényszék elutasította az ECHA elfogadhatatlansági kifogását, és érdemben elbírálta az ügyet. (
9
)
21.
A PPG és a SNF az első jogalapjában azt állította, hogy a szóban forgó határozat sérti a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontját és 59. cikkét. Arra hivatkoztak, hogy az akrilamid egy olyan intermedier, amely az 59. cikk alapján mentesül a különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosítás alól. A Törvényszék elutasította ezt az érvet. Megállapította, hogy az intermedier 3. cikk 15. pontjában foglalt meghatározásából az következik, hogy valamely anyag intermedierként való azonosítása a gyártása és felhasználása során követett céltól függ. Az, hogy a jelen esetben az anyag intermediernek minősül, nem jelenti azt, hogy mentesül az 59. cikkben előírt azonosítási eljárás alól.
22.
A PPG és a SNF a második jogalapjában azt állította, hogy az ECHA nyilvánvaló értékelési hibát követett el annak elfogadásával, hogy az akrilamid felhasználásainak nem mindegyike intermedierként való felhasználás. A Törvényszék megállapította, hogy az ECHA a tudományos és technikai rend fölöttébb összetett tényeinek értékelésében széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik. A Holland Királyság által a REACH‑rendelet XV. mellékletével összhangban összeállított dokumentáció rámutatott arra, hogy az Európai Unióban használt akrilamid mintegy 99%‑át használták intermedierként poliakrilamidok számos művelet céljából történő előállításához; léteznek más felhasználások is, így a tömítőanyagként és poliakrilamid‑gél helyben történő előállítása céljából történő felhasználás; és nem állapítható meg, hogy az akrilamidnak a Holland Királyság által a dokumentációjában említett valamennyi felhasználása intermedier jellegű.
23.
A harmadik jogalap (az arányosság elvének állítólagos megsértése) tekintetében a Törvényszék megállapította, hogy i. a nem tevés; ii. a REACH‑rendelet VIII. címében előírt korlátozások elfogadása; valamint iii. a munkavállalók védelme tárgyában fennálló szabályozás nem tekinthető alkalmas és/vagy kevésbé korlátozó intézkedésnek az akrilamid különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosításához képest.
24.
A PPG és a SNF negyedik jogalapjában azt állította, hogy az ECHA megsértette az egyenlő bánásmód elvét azáltal, hogy az akrilamidot kedvezőtlenebb módon kezelte, mint más, azonos helyzetben lévő anyagokat, amelyeket nem azonosítottak különös aggodalomra okot adó anyagként. A Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy az 59. cikk (2) és (3) bekezdése alapján a Bizottság és a tagállamok választották ki a XIV. mellékletbe felveendő anyagokat. A valamely tagállam által kidolgozott dokumentáció vagy a Bizottságtól érkezett kérelem hiányában az ECHA nem azonosíthat valamely anyagot anélkül, hogy ne lépné túl hatáskörét. Ebből következik, hogy az ECHA – azáltal, hogy az akrilamidot és nem más, állítólagosan hasonló anyagot azonosította különös aggodalomra okot adó anyagként – nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét. E célból további indokolás nem volt szükséges.
25.
Következésképpen, a Törvényszék a 2015. szeptember 25‑i ítéletében elutasította a kereset egészét.
A Bíróság előtti fellebbezés és a felek kérelmei
26.
A Bíróság Hivatalához 2015. december 4‑én benyújtott fellebbezésében a PPG és az SNF azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, hozzon jogerős ítéletet és semmisítse meg a vitatott határozatot, vagy másodlagosan utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé. Azt kérik továbbá, hogy a Bíróság kötelezze az ECHA‑t az eljárás költségeinek viselésére, ideértve a Törvényszék előtti eljárás költségeit is.
27.
A PPG és az SNF hat fellebbezési jogalapot terjesztett elő, amelyeket a következők szerint lehet összefoglalni. Az első fellebbezési jogalapot arra alapítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az „intermedier” REACH‑rendelet 3. cikkének 15. pontjában szereplő meghatározásának értelmezésekor. A második fellebbezési jogalapot a Törvényszék indokolási kötelezettségének megsértésére alapítják, miszerint nem vizsgálta az arra vonatkozó érvet, hogy a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontja mentesíti a VII. cím egésze alól a telephelyen elkülönített intermediereket és a szállított elkülönített intermediereket. A harmadik fellebbezési jogalap azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy az intermedierek nem mentesülnek a REACH‑rendelet 59. cikke alól. A negyedik fellebbezési jogalapot arra alapítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy az ECHA nem nyilvánvaló értékelési hibát követett el azáltal, hogy nem vette figyelembe a XV. mellékletben szereplő információkat. Az ötödik fellebbezési jogalappal a vitatott határozat arányosságának értékelésekor elkövetett hibát kifogásolják. A hatodik jogalapot az indokolási kötelezettség megsértésére alapítják, mivel a Törvényszék nem vizsgálta a PPG és az SNF által előterjesztett kevésbé korlátozó intézkedéseket.
28.
Az ECHA azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést mint megalapozatlant, hagyja helyben a megtámadott ítéletet, és a PPG‑t és az SNF‑et kötelezze az eljárás költségeinek viselésére, ideértve a Törvényszék előtti eljárás költségeit is. Az Európai Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezési jogalapokat. Hollandia támogatja az ECHA‑t a fellebbezési eljárásban.
29.
A PPG és az SNF, az ECHA, valamint az Európai Bizottság szóbeli észrevételeket terjesztett elő a 2017. január 11‑i tárgyaláson.
Előzetes észrevételek
30.
A jelen fellebbezés tárgya lényegében az elkülönített intermediereknek a REACH‑rendelet VII. címében meghatározott, a különös aggodalomra okot adó anyagok engedélyezési eljárása alóli mentességének hatálya.
31.
A REACH‑rendelet létrehozza a vegyi anyagok ellenőrzésének – többek között regisztrálásukat, értékelésüket, valamint engedélyezésüket is magában foglaló – integrált rendszerét. (
10
) A Bizottság rendeletjavaslata szerint i. a regisztrálás tekintetében „az iparág köteles az általa gyártott anyagokra vonatkozó információkat megszerezni és ezen információkat az említett anyagok biztonságos kezelésének biztosítása céljából felhasználni […]”; ii. az értékelés „lehetővé teszi annak vizsgálatát, hogy az iparág tiszteletben tartja‑e a kötelezettségeit […]”, iii. az engedélyezés tárgya a különös aggodalomra okot adó anyagok, amelyek „[…] felhasználásával járó kockázatokat felülvizsgálják, és ha megfelelően ellenőrzik a kockázatokat, illetve [amelyek esetében] a társadalmi‑gazdasági előnyök meghaladják a kockázatokat, és megfelelő megoldásként nem állnak rendelkezésre alternatív anyagok vagy technológiák, akkor a felhasználást engedélyezik”, valamint iv. a korlátozások „olyan biztonsági hálóként szolgál[nak], amely[ek] lehetővé teszi[k] a REACH‑rendszer más rendelkezései által nem megfelelően lefedett kockázatok kezelését” (
11
).
32.
A REACH‑rendelet az EUMSZ 191. cikkben foglalt elővigyázatosság elvén alapul. (
12
) Ezen elvvel összhangban, valamint az emberi egészség és a környezet megfelelően magas szintű védelmének biztosítása érdekében különös figyelmet kell fordítani a különös aggodalomra okot adó anyagokra. (
13
)
33.
A REACH‑rendelet VII. címe állapítja meg a különös aggodalomra okot adó anyagok engedélyezési eljárását.
34.
Az első szakaszban az 57. cikkel összhangban azonosítják a különös aggodalomra okot adó anyagokat. A különös aggodalomra okot adó anyagok egyrészről az 57. cikk a)–e) pontjában szerepelnek rákkeltő, mutagén vagy a reprodukciót károsító tulajdonságaik miatt, illetve amiatt, mert perzisztensek, bioakkumulatívak és mérgezőek, vagy nagyon perzisztensek és nagyon bioakkumulatívak, másrészről pedig az 57. cikk f) pontjában szerepelnek, itt található minden más olyan anyag, „amelyek esetében tudományosan igazolható módon megállapítják, hogy valószínűleg olyan súlyos hatást gyakorolnak az emberi egészségre és a környezetre, amely az a)–e) pontban felsorolt anyagokkal azonos mértékű aggodalomra ad okot” (
14
).
35.
Az 59. cikk határozza meg az ilyen anyagok azonosítására szolgáló eljárást.
36.
Először, valamely tagállam vagy az ECHA (utóbbi esetben a Bizottság kérésére) összeállítja a XV. melléklet szerinti dokumentációt. E dokumentációnak tartalmaznia kell a szóban forgó anyag azonosító adatait, a szóban forgó anyag javasolt minősítésének indokolását, valamint a felhasználásra és az expozícióra vonatkozóan rendelkezésre álló információkat, továbbá az alternatív anyagokra és technikákra vonatkozó információkat. Az ECHA ezt a dokumentációt hozzáférhetővé teszi a tagállamok számára. (
15
) Másodszor, az ECHA a honlapján értesítést tesz közzé arról, hogy elkészült egy anyag XV. melléklet szerinti dokumentációja, és felkéri az összes érintett felet, hogy az általa meghatározott határidőn belül közöljék észrevételeiket. (
16
) Amennyiben nem érkezik észrevétel, a harmadik lépésben az ECHA az 59. cikk (6) bekezdése alapján felveszi az anyagot a jelöltlistára. Amennyiben az ECHA‑hoz észrevétel érkezik, a tagállami bizottság elé kell terjesztenie a dokumentációt. Ezt követően az ECHA csak akkor veszi fel az anyagot a jelöltlistára, ha a tagállami bizottság egyhangú megállapodást ér el, vagy ha a Bizottság javaslattervezetet készített elő, és a végső határozatot a 133. cikk (3) bekezdésében említett komitológiai eljárással összhangban hozzák meg. (
17
)
37.
A REACH‑rendelet 59. cikkének (1) bekezdéséből egyértelműen kitűnik, hogy az első szakasz célja a különös aggodalomra okot adó anyagok azonosítása és a XIV. mellékletbe felvenni javasolt anyagok jelöltlistájának megállapítása.
38.
Az eljárás második szakaszában sor kerül bizonyos jelölt anyagoknak „Az engedélyköteles anyagok jegyzéke” című XIV. mellékletbe való felvételére. Először, az ECHA ajánlásokat tesz a XIV. mellékletben feltüntetendő elsőbbségi különös aggodalomra okot adó anyagokról. (
18
) Majd az ECHA ajánlása alapján a Bizottság adott esetben úgy dönt, hogy felveszi a jelöltlistán szereplő anyagot a XIV. melléklet szerinti engedélyezési jegyzékbe. Ezt a határozatot az 1999/468/EK határozat (
19
) 5a. cikkének (1)–(4) bekezdésében és 7. cikkében megállapított eljárással összhangban fogadják el. Minden egyes anyag esetében meg kell határoznia az azonosítóját, lényegi tulajdonságát vagy tulajdonságait, amelyek indokolttá teszik az 57. cikk szerinti azonosítását, az esetlegesen alkalmazandó átmeneti rendelkezéseket, (adott esetben) egyes felhasználások vonatkozásában a felülvizsgálati időszakokat, valamint azokat az esetleges felhasználásokat vagy felhasználási kategóriákat, amelyek mentesülnek az engedélyezési követelmény alól, és az ilyen mentességek esetleges feltételeit. (
20
)
39.
Az engedélyezési eljárás harmadik szakasza a XIV. mellékletben szereplő anyagokra vonatkozó engedélyek megadása. Az engedélyezési kérelmet az anyag gyártója, importőre vagy továbbfelhasználója nyújthatja be. (
21
) A Bizottság fogadja el az engedélyezési határozatokat a 64. cikkben megállapított eljárás alapján.
40.
A XIV. mellékletbe felvett különös aggodalomra okot adó anyagok nem hozhatók forgalomba felhasználás céljából, illetve a gyártók, importőrök vagy továbbfelhasználók nem használhatják fel azokat, kivéve, ha engedélyezték vagy a rendeletben meghatározott bizonyos korlátozott kategóriákba sorolták be. (
22
) A REACH‑rendelet 2. cikkének (5) és (8) bekezdése értelmében azonban a gyógyszerek, az élelmiszerek vagy a takarmányok, valamint a telephelyen elkülönített és a szállított elkülönített intermedierek mentesülnek a VII. cím alól.
41.
A jelen fellebbezés középpontjában – a fenti 35–37. pontban meghatározott – azonosítási eljárás első szakasza, valamint az elkülönített intermediereknek a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontjában foglalt, az engedélyezés alóli mentesülése közötti kapcsolat áll.
42.
Ilyen körülmények között most megvizsgálom a jelen fellebbezést. A hat fellebbezési jogalap közül először az első és a harmadik vizsgálata tűnik számomra szükségesnek, mivel azok az intermediereknek a REACH‑rendelet VII. címe alóli mentességének hatályára vonatkoznak.
Első fellebbezési jogalap: az „intermedier” fogalmának értelmezésével kapcsolatos téves jogalkalmazás
A megtámadott ítélet vonatkozó pontjainak összefoglalása
43.
A Törvényszék megállapította, hogy annak alapján, hogy valamely anyag lehet intermedier helyzetű, nem mentesül az alól, hogy a REACH‑rendelet 59. cikke szerinti eljárás eredményeként különös aggodalomra okot adó anyagként azonosítsák. (
23
)
44.
A Törvényszék az akrilamidnak polimerizáció útján tömítőanyagként, valamint poliakrilamid alapú elektroforézis‑gélek gyártása során történő felhasználását vizsgálta. A tömítőanyagot illetően arra a megállapításra jutott, hogy az akrilamid felhasználása nem intermedier felhasználás, hanem az anyag végfelhasználása. (
24
) Ezt a megállapítást megerősíti az „Intermedierek meghatározása a Bizottság, a tagállamok és az ECHA 2010. május 4‑i megállapodása szerint” című dokumentum (
25
) 2. és 4. pontja. (
26
) A poliakrilamid alapú elektroforézis‑géleket illetően az elektroforézis protokolljának egyik lépését jelentő öntés előkészítésének célja nem poliakrilamid gyártása, hanem a molekulák analitikus úton, elektroforézis által történő szétválasztása. (
27
) Mindenesetre az a tény, hogy az ECHA adatbázisában lévő, az akrilamiddal kapcsolatban benyújtott mindhárom regisztrálási dokumentáció intermedierként azonosítja ezt az anyagot, nem jelenti azt, hogy ezt az anyagot kizárólag intermedierként használták. (
28
)
45.
A Törvényszék rámutatott arra, hogy a REACH‑rendelet az anyagot a lényegi tulajdonságai alapján határozza meg, míg az intermedier fogalmát az anyag gyártása és felhasználása során követett cél szerint határozza meg. (
29
) Az a tény, hogy egy anyag intermedier helyzetű lehet, nem jelenti azt, hogy mentesül az alól, hogy a REACH‑rendelet 59. cikke szerinti eljárás alapján különös aggodalomra okot adó anyagként azonosítsák. (
30
)
A felek érvei
46.
Az első fellebbezési jogalapjukban a PPG és az SNF azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az „intermedier” REACH‑rendelet 3. cikkének 15. pontjában szereplő meghatározásának értelmezésekor. Ez a fellebbezési jogalap három részből áll.
47.
Először, a PPG és az SNF arra hivatkozik, hogy az „intermedier” Törvényszék általi értelmezése ellentétes a REACH‑rendelet intermedierekre vonatkozó rendelkezéseinek egyértelmű szövegével. Az akrilamid megfelel az intermedier meghatározásának, mivel poliakrilamiddá való átalakítás céljából kémiai reakcióban gyártott és felhasznált anyag. Következésképpen az akrilamid tömítőanyagként használt poliakrilamiddá való alakítás céljából vagy elektroforézis‑gélek gyártása során történő felhasználása nem zárható ki a meghatározásból. A szintetizált anyag végfelhasználása vagy a szintézis utáni kémiai folyamat nem releváns az intermedier meghatározása szempontjából.
48.
Másodszor, az intermedier Törvényszék általi értelmezése ellentétes a REACH‑rendelet intermedierekre vonatkozó rendelkezéseinek céljával. Az intermedierek az anyagok azon különleges kategóriáját jelentik, amelyekre a REACH‑rendelet 2. cikkének (8) bekezdésében előírt mentességek vonatkoznak, mivel nem ugyanolyan mértékű kockázatot jelentenek, mint a jelentős expozícióval járó anyagok.
49.
Harmadszor a PPG és az SNF arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy az ECHA intermedierekre vonatkozó útmutatójának 4. függelékére hivatkozott az „intermedier” fogalma értelmezésének alátámasztása érdekében.
50.
Az ECHA a fentiekre válaszul azt adta elő, hogy az „intermedier” meghatározását szigorúan kell értelmezni, mivel ez jelenti a kiindulási pontot az említett anyagoknak a REACH‑rendelet bizonyos rendelkezéseinek hatálya alóli mentesüléséhez. Ahhoz, hogy egy anyag a 3. cikk 15. pontja értelmében vett intermediernek minősüljön, az átalakítás fő célja az, hogy az adott anyag hozzájárul a gyártani tervezett másik anyag szerkezetéhez. Az intermedierekre továbbá kedvezőbb regisztrálási követelmények vonatkoznak, ha a 3. cikk 16. pontja szerinti „telephelyen” szigorúan ellenőrzött körülmények között használják fel azokat. Ennélfogva, ha egy anyagot meghatározott végfelhasználás céljából használnak fel egy olyan helyen, ahol az adott végfelhasználásra várhatóan sor kerül (például az akrilamid felhasználása tömítőanyagokban), akkor ez a felhasználás nem intermedier. Ezenkívül a Törvényszék csak a következtetéseinek alátámasztására használta fel az ECHA intermedierekre vonatkozó útmutatóját.
51.
A Bizottság szerint pusztán az a tény, hogy egy anyagot átalakítanak egy másik termékké, nem elegendő az intermedierként történő besoroláshoz. A Bizottság kifejti, hogy – anélkül, hogy szubjektív szempontot feltételeznénk – az anyag gyártásának és felhasználásának, valamint a kémiai folyamat célját figyelembe kell venni annak vizsgálatakor, hogy ez az anyag intermediernek minősül‑e. A Bizottság hozzáfűzi, hogy az anyag intermedierként történő felhasználása irreleváns a különös aggodalomra okot adó anyagnak a REACH‑rendelet 59. cikke szerinti azonosítása tekintetében. Továbbá a PPG‑nek és az SNF‑nek az ECHA útmutatója Törvényszék általi használatával kapcsolatos állításai tévesek.
Értékelés
52.
Az első fellebbezési jogalap alapvetően az „intermedierek” REACH‑rendelet szerinti fogalmának kérdését, valamint e kifejezésnek az „anyagokkal” való kapcsolatát veti fel.
53.
Az „anyag” a REACH‑rendelet hatályának meghatározására használt legfontosabb fogalom. Az (1) preambulumbekezdés alapján a rendelet célja „az emberi egészség és a környezet magas szintű védelmének, valamint az […] anyagok szabad mozgásának biztosítása, a versenyképesség és az innováció javítása mellett”. Mind az emberi egészség‑ és a környezetvédelem magas szintjét, mind az anyagok belső piacának hatékony működtetését az anyagokra vonatkozó jogszabályok közelítése során kell biztosítani. (
31
) Az „anyag” 3. cikk 1. pontja szerinti meghatározásának („természetes állapotban előforduló vagy gyártási folyamatból származó kémiai elem és vegyületei”) lényege változatlan maradt a rendelet (
32
) és a veszélyes anyagokról szóló első irányelv általi módosított vagy hatályon kívül helyezett előző szövegek óta. (
33
) Ez a meghatározás a „REACH‑rendelet sarokköve, mivel az anyagok képezik a REACH rendelkezéseinek legfőbb tárgyát”. (
34
) Továbbá a REACH‑rendelet legtöbb fogalmának – például a „polimer”, a „monomer” és az „intermedier” – meghatározása közvetlenül az „anyag” fogalmán alapul.
54.
Ha egy anyag különös aggodalomra okot adó anyagnak minősül, ami azt jelenti, hogy az anyag a lényegi tulajdonságai miatt különösen veszélyes, a fenti 33–38. pontban ismertetett eljárásban felvehető a REACH‑rendeletnek „Az engedélyköteles anyagok jegyzéke” című XIV. mellékletébe. A különös aggodalomra okot adó anyagoknak az 57. cikk szerinti azonosítása során nem vizsgálják az anyagok tervezett felhasználásait, hanem csak azok lényegi tulajdonságait.
55.
Az „intermedier” fogalmát a 3. cikk 15. pontja határozza meg. A rendelkezés szövegéből egyértelműen következik, hogy az intermedier i. egy olyan anyag; amelyet ii. kémiai feldolgozás céljából gyártanak; iii. e feldolgozás során felhasználnak; iv. egy másik anyaggá való átalakítás céljából. Az elkülönített intermediereknek, például a jelen esetben az akrilamidnak további feltételnek kell megfelelni, hogy az anyag a REACH‑rendelet értelmében intermediernek minősüljön: az eljárásnak a 3. cikk 16. pontjában meghatározott „telephelyen” kell történnie, vagy az anyagot más „telephelyek” között kell szállítmányozni vagy beszállítani. Ennek a célja az emberi egészségre és a környezetre gyakorolt kockázat elkerülése annak biztosítása révén, hogy az intermediereket csak ellenőrzött körülmények között használják fel.
56.
Az anyag és az intermedier fogalma között az a különbség, hogy az utóbbiakat kémiai feldolgozás céljából gyártják, és más anyag előállítására használják fel. Az intermedier meghatározása tehát magában foglalja i. az intermedier anyagok gyártásának, valamint felhasználásának célját, amely nevezetesen kémiai feldolgozásra irányul, valamint ii. magának a kémiai feldolgozásnak a célját is, amely egy másik anyag előállítására irányul. Az elkülönített intermedier meghatározása is tartalmazza a „telephely” fogalmát.
57.
A lefolytatandó vizsgálat kétirányú: i. anyagról van‑e szó, és ii. az adott anyag gyártásának, felhasználásának és kémiai feldolgozásának célja és feltételei megfelelnek‑e az intermedier REACH‑rendelet szerinti meghatározásában foglaltaknak. Amint abban a tárgyaláson a PPG és az SNF is egyetértett, az elemzés kiindulópontja az „anyag” fogalma; először meg kell határozni az anyagot, majd meg kell vizsgálni a felhasználási módjait annak megállapítására, hogy megfelel‑e az „intermedier” fogalommeghatározásának. Ebben az esetben szillogizmust használok: minden intermedier anyagok felhasználásának minősül, de csak néhány anyag felhasználása intermedier; ennélfogva egy anyag lehet intermedier és nem intermedier felhasználású is.
58.
A fentiekből az következik, hogy az intermedier REACH‑rendelet szerinti meghatározása a szóban forgó anyag gyártásának és felhasználásának célján alapul. Ez tükröződik mind a rendelet szövegében, mind annak céljában.
59.
A 3. cikk 15. pontjának szövegében ezért szerepelnek az intermedier meghatározásánál a „céljából gyártott” és „céljából” kifejezések. Az engedélyezési eljárás keretében az intermedierekre vonatkozó rendelkezések célja az, hogy mentesítsék az anyagok egyes felhasználásait az engedélyezés követelménye alól annak érdekében, hogy a legnagyobb kockázatot jelentő felhasználásokra tudjanak összpontosítani. (
35
) Ezt a célt a REACH‑rendelet átfogó céljának és az engedélyezési eljárás általános céljával – vagyis a különös aggodalomra okot adó anyagok által jelentett kockázatok ellenőrzése az emberi egészség és a környezet magas szintű védelmének biztosítása érdekében – összhangban kell értelmezni. (
36
)
60.
Ezért úgy vélem, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 67. pontjában, hogy a REACH‑rendelet „az anyag gyártása és felhasználása során követett céllal összefüggésben” határozza meg az intermediert. Ez az értelmezés összhangban van mind a rendelet szövegével, mind céljával.
61.
A PPG és az SNF arra is hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy az akrilamid tömítőanyagokban és elektroforézis‑gélek gyártása során történő felhasználását az akrilamid végfelhasználásainak, nem pedig intermedier felhasználásainak minősítette.
62.
A Törvényszék a tömítőanyagokban történő felhasználásra és elektroforézis‑gélek gyártására vonatkozó indokolásában (a megtámadott ítélet 54–58. pontja) elutasítja e felhasználások intermedier jellegét. Ez az indokolás azon az érven alapul, hogy a kémiai folyamat legfőbb célja nem a poliakrilamid előállítása, hanem a tömítő funkció megvalósítása, illetve a molekulák analitikus úton, elektroforézis által történő szétválasztása.
63.
A PPG és az SNF állításával ellentétben számomra az tűnik ki a megtámadott ítéletből, hogy a Törvényszék nem terjesztette ki a 3. cikk 15. pontjában foglalt meghatározás hatályát, és az intermedier meghatározásának további kritériumaként nem állapította meg a szintetizált anyag végfelhasználásának hiányát. Épp ellenkezőleg, a Törvényszék az intermedier meghatározását – az anyag gyártásának és felhasználásának céljára tekintettel – szó szerint alkalmazta. Az akrilamid felhasználásának célja ugyanis – amint arra a Törvényszék helyesen rámutatott – e két esetben nem poliakrilamid gyártása, hanem a tömítés vagy az elektroforézis. A Törvényszék tehát úgy ítélte meg, hogy e két felhasználás nem intermedier felhasználás, hanem végfelhasználás.
64.
Igaz, hogy a megtámadott ítélet bizonyos terminológiai eltérései, például az „intention” [cél], „intended purpose” [követett cél] vagy az „intended objective” [követett cél] kifejezések használata arra engedhetnek következtetni, hogy a Törvényszék egy szubjektív elemet vezetett be az intermedier meghatározásában szereplő szándék értékelésére. Véleményem szerint azonban a vitatott részeket összességében nézve nem ez a helyzet. E szavak néhány alkalommal való feltüntetése ezért nem érvényteleníti a Törvényszék indokolását.
65.
Ténykérdés, hogy a tömítőanyagként történő felhasználás és az elektroforézis‑gélek gyártása az akrilamid felhasználásainak tekinthetők‑e, és amennyiben igen, milyen jellegű felhasználásoknak minősülnek. Egyrészről a fellebbezők arra kérik a Bíróságot, hogy más tényállást állapítson meg. A tényállás elferdítése hiányában azonban – amelyre nem hivatkoznak – a Törvényszék ténymegállapításai nem vitathatók a fellebbezés során. Még abban az esetben is, ha – a fellebbezők számára kedvezőbb módon – azt állítjuk, hogy a fellebbezők e tényeknek a Törvényszék általi jogi minősítését és az abból levont jogkövetkezményeket vitatják, a fentiekben kifejtett elemzésemből az következik, hogy a Törvényszék helyesen alkalmazta a jogot. (
37
)
66.
Következésképpen elutasítom a PPG és az SNF érveit.
67.
A megtámadott ítélet 55. pontjában az ECHA intermedierekre vonatkozó útmutatójának 4. függelékére való hivatkozással kapcsolatban a PPG és az SNF azt állítja, hogy a Törvényszéknek önállóan kellett volna értékelnie e dokumentum jogi megalapozottságát, és a jelen ügyben irreleváns részekre támaszkodik.
68.
Úgy vélem, hogy ezt az érvet el kell utasítani. Álláspontom szerint az intermedierek Törvényszék általi értelmezése helytálló, és az a tény, hogy a Törvényszék az ECHA intermedierekre vonatkozó útmutatójának kivonatára hivatkozik az akrilamid tömítőanyagként történő felhasználására vonatkozó következtetéseinek alátámasztása érdekében, nincs hatással a megtámadott ítélet rendelkező részére. Ennélfogva az nem indokolja annak hatályon kívül helyezését. (
38
)
69.
Következésképpen elutasítom ezt az érvet és az első fellebbezési jogalapot.
Harmadik fellebbezési jogalap: az intermedierek REACH‑rendelet 59. cikke alóli mentességének értelmezésével kapcsolatos téves jogalkalmazás
A megtámadott ítélet vonatkozó pontjainak összefoglalása
70.
A Törvényszék megállapította, hogy az akrilamid, mint a REACH‑rendelet 3. cikkének 1. pontja szerinti „anyag”, az 59. cikkben előírt azonosítási eljárás alá vonható. (
39
) Ugyan e rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontja mentesíti a telephelyen elkülönített intermediereket és a szállított elkülönített intermediereket a VII. cím alól, az, hogy egy anyag intermedier helyzetű, nem jelenti azt, hogy mentesülhet az azonosítási eljárás alól. (
40
) Az, hogy a Hollandia által benyújtott, az akrilamidot rákkeltő és mutagén anyagként azonosító dokumentáció kizárólag ezen anyag intermedierként történő felhasználásait említi példaként, nem releváns az akrilamidnak az 57. cikkben foglalt kritériumokat teljesítő különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosítása szempontjából. Ez a tény azonban az engedélyezési eljárás későbbi szakaszában relevánssá válhat. (
41
)
A felek érvei
71.
A PPG és az SNF a harmadik fellebbezési jogalapjukat arra alapítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor az intermediereknek a REACH‑rendelet engedélyezésről szóló VII. címe alóli mentességét értelmezte. Ez a fellebbezési jogalap három részből áll.
72.
Először, a PPG és az SNF arra hivatkozik, hogy a Törvényszék azon megállapítása, hogy az intermedierek nem mentesülnek az 59. cikk alól, ellentétes a jogalkotó egyértelmű céljával és a 2. cikk (8) bekezdése b) pontjának szövegével, amely a VII. cím egésze alól mentesíti az intermediereket.
73.
Másodszor azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte az 59. cikket azáltal, hogy az említett cikkben az „anyagok”‑ra történő általános hivatkozás nem zárja ki az intermedierekre vonatkozó különleges mentességek alkalmazását. Mivel a Törvényszék elismerte, hogy az intermedierek nem engedélykötelesek, tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem állapította meg, hogy az intermedier felhasználások nem tartoznak az 59. cikk hatálya alá sem. Továbbá, azt, hogy valamely anyag bizonyos rendelkezések alól mentesül‑e, ezen rendelkezéseknek az adott anyagra történő alkalmazása előtt, nem pedig utána kell ellenőrizni. A fellebbezők azt is előadták, hogy az 59. cikkben meghatározott eljárás nem csupán az 57. cikkben felsorolt tulajdonságokkal rendelkező anyagok azonosítására szolgál, hanem olyan anyagok listáját is megállapítja, amelyeket adott esetben felvehetnek a XIV. mellékletbe.
74.
Harmadszor a PPG és az SNF azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy az intermedierek nem mentesülnek az 57. cikk alól. Az a tény, hogy valamely anyag az 57. cikkben felsorolt, aggodalomra okot adó lényegi tulajdonságokkal rendelkezik, nem jelenti azt, hogy a 2. cikk (8) bekezdésének b) pontjában meghatározott kifejezett mentesség figyelmen kívül hagyható. Továbbá, az 57. cikkben felsorolt lényegi tulajdonságokkal rendelkező anyagok azonosításának célja nem az összes ilyen anyag azonosítása, hanem csak a XIV mellékletbe felveendő anyagok azonosítása.
75.
Az ECHA kifejti, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontja nem akadályozhatja meg, hogy az akrilamidot különös aggodalomra okot adó anyagként azonosítsák. E cikk jogalkotási háttere, jelentése és alkalmazása gyakorlatilag alátámasztja ezt az álláspontot. Továbbá, a 2. cikk (8) bekezdésének b) pontja kivételt jelent az engedélyezési kérelemre vonatkozó követelmény alól, és ezért szigorúan kell értelmezni.
76.
Az 57. és az 59. cikket illetően az ECHA azt állítja, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy az akrilamid olyan anyag, amelyet az azonosítási eljárás alá lehet vonni, függetlenül attól, hogy csak intermedierként használják‑e. Továbbá e cikkek szövege azt jelzi, hogy egy anyag azonosítása és jelöltlistára történő felvétele nem feltétlenül eredményezi a XIV. mellékletbe történő felvételét.
77.
A Bizottság kifejti, hogy a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontjában szereplő mentességet a VII. címben szereplő összes olyan rendelkezés alóli mentességnek kell tekinteni, amely az anyag intermedierként való felhasználására vonatkozik. A Bizottság hozzáfűzi, hogy az egyéb, például a gyógyszerekben, valamint az élelmiszerekben és takarmányokban való felhasználások a 2. cikk (5) bekezdése értelmében mentesülnek a VII. cím alól, de nem akadályozzák az anyag azonosítását és a jelöltlistára történő felvételét. A Bizottság szerint a PPG és az SNF nem fejtette ki, hogy egy olyan anyagot, amelyet mind intermedierként, mind nem intermedierként felhasználnak, hogyan kell kezelni, ha a 2. cikk (8) bekezdése b) pontjának általuk követett értelmezését fogadnánk el.
Értékelés
78.
A harmadik fellebbezési jogalap a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontjában meghatározott mentesség hatályára és hatására vonatkozik. A harmadik jogalap három része lényegében erre a kérdésre vonatkozik, ezért együtt vizsgálom azokat.
79.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy valamely elvtől való eltéréseket az állandó ítélkezési gyakorlat szerint szigorúan kell értelmezni. (
42
) Ez a következtetés még inkább érvényes, amikor az elv védelmi jellegű. A jelen esetben az engedélyezési eljárás célja a különös aggodalomra okot adó anyagok által az emberi egészségre és a környezetre gyakorolt kockázatok ellenőrzése. Ebben az összefüggésben különösen releváns a REACH‑rendelet alapjául szolgáló elővigyázatosság elve.
80.
Másodszor, a 2. cikk (8) bekezdésében meghatározott mentesség részleges mentesség. Csak a REACH‑rendelet II. címének 1. fejezete (a 8. és 9. cikk kivételével) és VII. címe alól mentesíti a telephelyen elkülönített és a szállított elkülönített intermediereket. Ennélfogva eltér a radioaktív anyagok, a vámfelügyelet alatt álló anyagok, keverékek és árucikkek, a nem elkülönített intermedierek, a veszélyes anyagok szállítása és a hulladékok számára az említett rendelet hatálya alól a 2. cikk (1) és (2) bekezdésében biztosított általános mentességtől.
81.
Harmadszor, véleményem szerint a 2. cikk (8) bekezdésének a) és b) pontjában foglalt mentesség az anyagok meghatározott felhasználásaira vonatkozik a következő okok miatt.
82.
Amint fentebb ismertettem, az intermedier REACH‑rendelet szerinti meghatározását a szóban forgó anyag gyártásának és felhasználásának céljára tekintettel kell értelmezni. (
43
) Ebből következik, hogy (a telephelyen elkülönített és szállított elkülönített) intermedierek VII. cím alóli mentességét ugyanúgy kell értelmezni. Ez a mentesség felhasználáshoz kapcsolódik, és úgy kell értelmezni, hogy az anyagok intermedier felhasználására vonatkozik.
83.
E mentesség megalkotásának körülményei erre utalnak. Így a REACH‑rendeletet kihirdető eljárást megelőző Fehér Könyvnek „A javasolt stratégia kulcsfontosságú elemei” című 2.3. pontja kimondja, hogy az anyagok olyan felhasználásai számára, amelyek nem adnak okot aggodalomra, általános mentesség biztosítható a különös aggodalomra okot adó anyagok engedélyezési eljárása alól. (
44
) A Bizottság rendeletjavaslata megismétli ezt az elvet, és kijelenti, hogy „[e]gyes felhasználások mentesülhetnek az engedélyezésre vonatkozó kötelezettség alól” annak érdekében, hogy „az engedélyezési eljárás a legnagyobb kockázatot jelentő anyagok felhasználására tudjon összpontosítani” (
45
). Mindkét dokumentum egyértelműen jelzi, hogy az engedélyezés alóli mentesség az anyagok felhasználására vonatkozik.
84.
Ezenkívül a REACH‑rendelet eredeti tervezetében az intermedierek engedélyezés alóli mentessége a VII. címben szerepelt. A rendeletjavaslat 53. cikke (5) bekezdésének g) pontja úgy szólt, hogy (kizárólag) e cikk engedélyezésre vonatkozó első két bekezdése nem vonatkozik „a telephelyen elkülönített intermedierként vagy a szállított elkülönített intermedierként történő felhasználásra” (
46
). Az Európai Parlament – a REACH‑rendelet hatályát érintő valamennyi mentesség egy helyen történő feltüntetése céljából – helyezte át az egyértelműség kedvéért a jogszabály elejére az intermedierekre vonatkozó mentességet a rendelet hatálya alóli többi mentesség mellé a 2. cikkbe. (
47
) Másrészről, az 57. és 59. cikk a rendelet eredeti tervezetét követően nem változott. (
48
) E rendelkezések a 3. cikk 1. pontja szerint meghatározott anyagokra vonatkoznak.
85.
Következésképpen a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdése b) pontjának, 3. cikke 1. pontjának, 3. cikke 15. pontja b) és c) alpontjának, valamint VII. címének együttes értelmezéséből az a következtetés vonható le, hogy a telephelyen elkülönített és a szállított elkülönített intermedierek VII. cím alóli mentesülése felhasználásához kapcsolódó mentesség, amely az anyag meghatározott célú felhasználását foglalja magában.
86.
A 2. cikk (8) bekezdésének b) pontja szerinti mentesség alkalmazásakor az alábbi okfejtést kell követni: i. az engedélyezési eljárás anyagokra vonatkozik; ii. ezen eljárás alkalmazása azt feltételezi, hogy a REACH‑rendelet 57. cikkében a különös aggodalomra okot adó anyagok azonosítása tekintetében előírt kritériumok teljesülnek; (
49
) iii. az azonosítás csak az anyagok lényegi tulajdonságaitól függ, nem pedig a tervezett felhasználásuktól; iv. miután valamely anyagot különös aggodalomra okot adó anyagként azonosítottak, az engedélyezési eljárás hatálya alá tartozik, bár ezen anyagnak az engedélyköteles anyagok jegyzékébe történő hivatalos felvétele időben elhúzódhat attól függően, hogy az ECHA milyen prioritást biztosít ennek; (
50
) azonban v. ha az azonosított különös aggodalomra okot adó anyagok intermedier felhasználásúak, e felhasználások mentesülnek a rendelet VII. címének hatálya alól; és végül vi. ha egy anyagot többféleképpen használnak fel, amely felhasználások közül csak az egyik mentes, a mentesség csak a mentesített felhasználásra szánt mennyiségre vonatkozik. (
51
)
87.
A fenti megfontolásokból az következik, hogy a REACH‑rendelet 57. és 59. cikke egyes lényegi tulajdonságokkal rendelkező anyagokra vonatkozik, nem pedig az anyagok felhasználására. Ezzel ellentétben a 2. cikk (8) bekezdésének b) pontja csupán az anyagok meghatározott (elkülönített intermedierként történő) felhasználásait mentesíti a VII. cím alól. E mentesség hatásaiban nem terjeszkedhet túl annak hatályánál. A 2. cikk (8) bekezdésének b) pontja tehát az említett címnek kizárólag az anyagok felhasználásaira vonatkozó rendelkezései alól mentesítheti az intermediereket, az anyagok lényegi tulajdonságaira vonatkozó rendelkezések alól nem.
88.
Ennélfogva arra a következtetésre jutottam, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy az a tény, hogy valamely anyag bizonyos felhasználások tekintetében intermedier helyzetű lehet, nem jelenti azt, hogy ezen anyag mentesül a különös aggodalomra okot adó anyagként történő, az 59. cikk szerinti eljárás szerinti azonosítás alól. (
52
)
89.
Ezért úgy ítélem meg, hogy a fellebbezés harmadik jogalapját el kell utasítani.
Második fellebbezési jogalap: az indokolási kötelezettség megsértése
A megtámadott ítélet vonatkozó pontjainak összefoglalása
90.
A megtámadott ítélet 64. pontjában a Törvényszék arra emlékeztetett, hogy a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdése b) pontjának értelmében a telephelyen elkülönített intermedierek és a szállított elkülönített intermedierek mentesülnek a VII. címben foglaltak alól. Ezért megvizsgálta, hogy e mentesülés folytán a megtámadott határozat jogellenes‑e, amennyiben az akrilamidot különös aggodalomra okot adó anyagként azonosította. (
53
)
91.
A Törvényszék azt állapította meg, hogy azon tény alapján, hogy a jelen esetben egy anyag intermedier helyzetű, ezen anyag nem mentesülhet az 59. cikk szerinti azonosítási eljárás alól. (
54
)
A felek érvei
92.
A második jogalapjuk alátámasztására a PPG és az SNF azzal érvel, hogy a Törvényszék megsértette az indokolási kötelezettséget, mivel nem vizsgálta a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontjával kapcsolatos érveiket. Azt állítják, hogy a megtámadott ítélet nem állapítja meg, hogy a telephelyen elkülönített intermedierek és a szállított elkülönített intermedierek VII. cím alóli egyértelmű és határozott mentessége miért nem zárja ki egyúttal az 59. cikk alkalmazását is.
93.
Az ECHA kifejti, hogy a Törvényszék érvelése egyértelmű, amelyből a fellebbezők tudhatják, hogy miért utasították el érveiket. E tekintetben a megtámadott ítélet 65–70. pontjára hivatkozik.
94.
A Bizottság úgy véli, hogy a Törvényszék kellően kifejtette, hogy az intermedierként felhasznált anyagot miért lehet ugyanakkor a REACH‑rendelet 59. cikke szerint azonosítani.
Értékelés
95.
Az ítéletek indokolására vonatkozó kötelezettség a Bíróság alapokmányának 36. cikkéből ered, amely ugyanezen alapokmány 53. cikke első bekezdésének értelmében a Törvényszékre is alkalmazandó. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszék ítéletének indokolásából világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a Törvényszék érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék az általa hozott határozat indokait, a Bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. (
55
)
96.
A megtámadott ítéletből számomra az tűnik ki, hogy a Törvényszék közvetlenül vizsgálta a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontjában meghatározott mentesség hatályát.
97.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 65–70. pontjában egyértelműen kifejtette indokait. Azt állapította meg, hogy az akrilamid a REACH‑rendelet 3. cikkének 1. pontja értelmében vett anyagnak minősül, és az alapján, hogy a jelen esetben ezen anyag intermedier helyzetű, nem mentesülhet az azonosítási eljárás alól.
98.
Álláspontom szerint a Törvényszék indokolása egyértelmű és kellően részletes ahhoz, hogy a PPG és az SNF fellebbezést tudjon benyújtani és a Bíróság a fellebbezést el tudja bírálni.
99.
Ezért következtetésem szerint a Törvényszék kellőképpen megindokolta határozatát, és a második jogalap megalapozatlan.
Negyedik fellebbezési jogalap: az ECHA‑nak a XV. melléklet szerinti dokumentációban szereplő információk figyelembevételére vonatkozó kötelezettségének értelmezésével kapcsolatos téves jogalkalmazás
A megtámadott ítélet vonatkozó pontjainak összefoglalása
100.
A negyedik jogalap arra vonatkozik, hogy a Törvényszék elutasította a fellebbezők azon állítását, miszerint az akrilamid 59. cikk szerinti azonosításának a Hollandia által összeállított XV. melléklet szerinti dokumentációban szereplő összes információn – beleértve a felhasználásokra és az expozícióra vonatkozó információkat is – kellett volna alapulnia. A Törvényszék azt állapította meg, hogy még azt feltételezve is, hogy ez a dokumentáció kizárólag az akrilamid intermedierként történő felhasználásait említi példaként, ez nem releváns az akrilamid különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosítása szempontjából, tekintve hogy ezen információk csak az akrilamid lényegi tulajdonságaira vonatkoznak. Az akrilamid felhasználására vonatkozó információk az eljárás későbbi szakaszaiban, nevezetesen az engedélyezési eljárásban válhatnak relevánssá. Mindenesetre nem állapítható meg, hogy az akrilamidnak a dokumentációban említett valamennyi felhasználása intermedier jellegű.
A felek érvei
101.
A PPG és az SNF azt állítja, hogy a Törvényszék következtetése téves jogalkalmazáson alapul. Az anyag felhasználására vonatkozó információnak a XV. melléklet szerinti dokumentációban való feltüntetése jogszabályi előírás, és az ECHA köteles figyelembe venni ezeket az információkat. Az akrilamid esetében ezek az információk azt mutatták, hogy ezt az anyagot kizárólag intermedierként használták fel, ami a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontjában meghatározott mentesség alkalmazása szempontjából releváns tény.
102.
Az ECHA kifejti, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy az engedélyezési eljárás első szakaszában, vagyis az anyag azonosítása során nem kötelesek figyelembe venni az anyag felhasználására vonatkozó információkat. Mindenesetre a XV. melléklet szerinti dokumentáció azt tartalmazta, hogy az akrilamid két felhasználása nem intermedier jellegű.
Értékelés
103.
A XV. melléklet szerinti dokumentáció összeállítása a REACH‑rendelet 59. cikke szerinti eljárás formális követelménye. Az eljárás célja az olyan anyagok azonosítása, amelyek az 57. cikkben említett lényegi tulajdonságokkal rendelkeznek, és adott esetben engedélyezési eljárás alá vonhatók.
104.
A XV. melléklet szerinti dokumentáció kötelező tartalmát maga a REACH‑rendelet állapítja meg. A dokumentáció három részből áll: i. javaslat; ii. indokolás és iii. a felhasználással, az expozícióval, az alternatív anyagokkal és a kockázatokkal kapcsolatos információk. A javaslat a dokumentáció lényeges része, mivel tartalmazza az érintett anyag azonosító adatait és az 57. cikkben foglalt kritériumok szerint javasolt azonosítását. Az indokolás is alapvető fontosságú, mivel az anyagok azonosításával kapcsolatos érveket tartalmazza.
105.
A felhasználással, expozícióval, alternatív anyagokkal és kockázatokkal kapcsolatos információkat is kötelező feltüntetni, de számomra úgy tűnik, hogy szerepük kiegészítő jellegű. Először is, csak a felhasználással és expozícióval kapcsolatos „rendelkezésre álló” információkat kell megadni. (
56
) Nem kötelező, hogy a XV. melléklet szerinti dokumentáció összeállításához a rendelkezésre álló információkon túlmenő kutatásokat végezzenek. Másodszor, a 3. cikk 38. pontjában meghatározott „felhasználási és expozíciós kategória” kifejezést (
57
) a rendelet több rendelkezésében is használja. Releváns például a kifejezés az anyagok regisztrálásáról szóló II. címe tekintetében, amikor az általános regisztrálási célból benyújtandó információkat határozzák meg (10. cikk, lásd a VI. mellékletet is), valamint az anyagok értékelésével és a kémiai biztonsági jelentések készítésével kapcsolatos általános rendelkezések megállapításáról szóló I. melléklete tekintetében. Véleményem szerint ezen információk kiegészítő jellegéből és abból fakadóan, hogy nem kimerítő jellegűek, a XV. melléklet szerinti szerepük csak abban a szakaszban van, amikor a bizonyos felhasználások alóli mentességet vizsgálják. Ezek az információk nem töltenek be szerepet annak (előzetes) értékelésében, hogy egy adott anyagot különös aggodalomra okot adó anyagként kell‑e azonosítani.
106.
Ennélfogva úgy vélem, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor azt állapította meg, hogy még azt feltételezve is, hogy a XV. melléklet szerinti dokumentáció „kizárólag ezen anyag intermedierként történő felhasználásait említi példaként, ez nem releváns az akrilamidnak […] [különös aggodalomra okot adó anyagként] való azonosítása szempontjából, tekintve, hogy ezen információk csak az akrilamid lényegi tulajdonságaira vonatkoznak”. (
58
) Mind az 57. cikk, mind a XV. melléklet ugyanis egyértelmű ebben a kérdésben: az anyagokat különös aggodalomra okot adó anyagként azonosítják, ha az 57. cikkben felsorolt tulajdonságokkal rendelkeznek. (
59
) Ez a rendelkezés nem utal az anyagok felhasználására az azonosítás tekintetében. Éppen ellenkezőleg, az anyagok felhasználásait más esetben vizsgálják, nevezetesen az 56. cikk alapján, amely azt az általános elvet, valamint az ezen elv alóli kivételeket határozza meg, hogy a XIV. mellékletben felsorolt anyagokat nem lehet forgalomba hozni vagy felhasználni. Ez a szakasz az anyagok XIV. mellékletbe való felvételére (58. cikk) vagy a VII. cím engedélyek megadásáról szóló 2. fejezetére vonatkozik.
107.
Következésképpen úgy vélem, hogy a fellebbezés negyedik jogalapját el kell utasítani.
Ötödik és hatodik fellebbezési jogalap: a vitatott határozat arányosságának értékelésére vonatkozó indokolási kötelezettség megsértésével kapcsolatos téves jogalkalmazás
A megtámadott ítélet vonatkozó pontjainak összefoglalása
108.
A Törvényszék elutasította a PPG és a SNF azon érveit, hogy a vitatott határozat sérti az arányosság elvét. Először is megállapította, hogy az akrilamid különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosítása nem nyilvánvalóan alkalmatlan az emberi egészség és a környezet védelmének célkitűzése tekintetében. Másodszor, megállapította, hogy a vitatott határozat nem lépi túl azt a mértéket, amely szükséges e célok megvalósításához. Különösen, az intermedierek azonosítás alóli mentesülése nem olyan kevésbé korlátozó intézkedés, amely alkalmas ezen célok elérésére. A jogalkotó az intermedierekkel kapcsolatban inkább különös szabályokat vezetett be a REACH‑rendelet 2. cikke (1) bekezdésének c) pontjában és 2. cikke (8) bekezdésének b) pontjában.
A felek érvei
109.
A másodlagosan hivatkozott ötödik jogalapjuk alátámasztására a PPG és az SNF azzal érvelnek, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az arányosság elvének értékelésekor. A vitatott jogi aktusnak kifejezetten ki kellett volna mondania egy kevésbé korlátozó intézkedést oly módon, hogy „az azonosítás és a jelöltlistára való felvétel semmilyen módon nem befolyásolja az intermedierek felhasználását”, mivel ez a megoldás összhangba hozza a 2. cikk (8) bekezdésének b) pontja szerinti mentességet az 59. cikk szerinti azonosítási eljárással.
110.
A PPG és az SNF hatodik jogalapjukban azt is előadják, hogy a Törvényszéknek a 93. pont második mondatában szereplő értékelése nem teszi lehetővé számukra, hogy megértsék, ez az intézkedés miért nem kevésbé korlátozó, amelyet emiatt az ECHA‑nak el kellett volna fogadni.
111.
Az ECHA előadja, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot az arányosság elvének alkalmazásakor. Széles mérlegelési jogkörrel kell rendelkeznie olyan területen, amely részéről politikai, gazdasági és szociális jellegű választást követel meg, és amelyen belül összetett értékelést kell elvégeznie. Továbbá a Törvényszék e tekintetben eleget tett az indokolási kötelezettségének. A megtámadott ítélet 93. pontjában az uniós jogalkotó által az intermedierekkel kapcsolatban bevezetett különös szabályokra, nevezetesen a 2. cikk (1) bekezdésének c) pontjára és a 2. cikk (8) bekezdésének b) pontjára való hivatkozás, valamint a 48. pontra való kereszthivatkozás elegendő volt.
112.
A Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék teljes mértékben vizsgálta az arányosság elvének az ECHA által állítólagosan elkövetett megsértését. Továbbá a PPG és az SNF által felvázolt alternatíva felesleges, mivel az abból származó következmény közvetlenül a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontjából ered. A jogszabály már megállapított szövegének eltérő megfogalmazása nem „intézkedés”, és nem „kevésbé korlátozó”, mivel a javasolt kiegészítés nem vált ki gyakorlati vagy joghatást.
Értékelés
113.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 81–94. pontjában vizsgálta a PPG és az SNF arányosság elvének megsértésével kapcsolatos jogalapját.
114.
Először is, a Törvényszék helyesen megállapította, hogy a bírósági felülvizsgálat elve és korlátozása az ECHA számára e tekintetben biztosított széles mérlegelési jogkörből ered. (
60
) A Törvényszék vizsgálta az azzal kapcsolatos érveket, hogy a vitatott határozat alkalmatlan a REACH‑rendelet célkitűzéseinek eléréséhez. (
61
) Végül a Törvényszék megvizsgálta, hogy a vitatott határozat túllépi‑e azt a mértéket, amely szükséges ezen elérni kívánt célok megvalósításához, valamint a PPG és az SNF által előterjesztett kevésbé korlátozó intézkedéseket. (
62
) A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozat nem sérti az arányosság elvét.
115.
A PPG és az SNF ötödik jogalapja az állítólag kevésbé korlátozó intézkedések egyikének a Törvényszék általi értékelésére vonatkozik, amely állításuk szerint lehetővé tette volna a REACH‑rendelet által kitűzött célok elérését.
116.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék azzal az indokkal utasította el ezt az érvelést, hogy az intermedierek mentességét a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontja kifejezetten meghatározza. Egyetértek mind a Törvényszékkel, mind a Bizottsággal a tekintetben, hogy mivel ez valójában jogi helyzet, az állítólagos „alternatív intézkedés” nem váltott volna ki gyakorlati vagy jogi hatást. Az arányossági teszt szempontjából ezért céltalan lett volna. Röviden, teljesen felesleges lett volna.
117.
Ebből következik, hogy az ötödik fellebbezési jogalap nem megalapozott.
118.
A hatodik jogalap keretében a PPG és az SNF azzal érvel, hogy a Törvényszék megsértette indokolási kötelezettségét. Különösen azt adják elő, hogy a megtámadott ítélet 93. pontjának második mondata nem teszi lehetővé számukra, hogy megértsék, az általuk javasolt intézkedés miért nem kevésbé korlátozó, amelyet az ECHA‑nak el kellett volna fogadni.
119.
Ezzel az érveléssel nem értek egyet.
120.
Amint már jeleztem, a Törvényszék kifejtette indokait a PPG és az SNF jogalapjának elutasításával kapcsolatban. Igaz, hogy ezen indokolás egy mondatra korlátozódik. Megjegyzem azonban, hogy azt az érvet, amelyre a Törvényszék választ adott, a megsemmisítés iránti kérelem 92. pontjában szintén egy mondatban fogalmazták még. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „a [Törvényszék] ítéleteinek indokolására vonatkozó kötelezettsége nem értelmezhető úgy, hogy köteles részletekbe menően válaszolni a fellebbező minden egyes érvére” (
63
). A Törvényszék módszere lehetővé tette, hogy az érdekeltek megismerhessék az általa hozott határozat indokait, ezáltal a Bíróság gyakorolhatja felülvizsgálati jogkörét, amint azt a Bíróság ítélkezési gyakorlata megköveteli. (
64
)
121.
A hatodik fellebbezési jogalapot ezért el kell utasítani.
122.
Ezért következtetésem szerint a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
Költségek
123.
A Bíróság eljárási szabályzata 137., 138., 140. és 184. cikkének együttes olvasata alapján a PPG‑t és az SNF‑et mint valamennyi fellebbezési jogalap tekintetében pervesztes felet kell kötelezni az eljárás költségeinek viselésére.
Végkövetkeztetések
124.
Valamennyi fenti megfontolásra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
—
utasítsa el a fellebbezést;
—
kötelezze a Polyelectrolyte Producers Group GEIE‑t és az SNF SAS‑t saját költségeiken túl az Európai Vegyianyag‑ügynökség részéről felmerült költségek viselésére;
—
kötelezze a Holland Királyságot és az Európai Bizottságot saját költségeinek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	T‑268/10 RENV, EU:T:2015:698.
(
3
)	A vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről, engedélyezéséről és korlátozásáról (REACH), az Európai Vegyianyag‑ügynökség létrehozásáról, az 1999/45/EK irányelv módosításáról, valamint a 793/93/EGK tanácsi rendelet, az 1488/94/EK bizottsági rendelet, a 76/769/EGK tanácsi irányelv, a 91/155/EGK, a 93/67/EGK, a 93/105/EK és a 2000/21/EK bizottsági irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. december 18‑i 1907/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2006. L 396., 1. o., helyesbítések: HL 2007. L 136., 3. o.; HL 2008. L 141., 22. o.; HL 2009. L 36., 84. o.; HL 2010. L 118., 89. o.; HL 2015. L 212., 39. o.). A REACH‑rendeletnek az alapügy tényállására vonatkozó változata az, amelyet utoljára a 2009. június 22‑i 552/2009/EK bizottsági rendelet (HL 2009. L 164., 7. o., helyesbítés: HL 2014. L 331., 46. o) módosított, és ezt a változatot idézem az alábbiakban.
(
4
)	(1) preambulumbekezdés és 1. cikk.
(
5
)	A veszélyes anyagok osztályozására, csomagolására és címkézésére vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1967. június 27‑i tanácsi irányelv (HL 1967. 196., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 1. kötet, 27. o.). Ezt az irányelvet azóta hatályon kívül helyezte az anyagok és keverékek osztályozásáról, címkézéséről és csomagolásáról, a 67/548/EGK és az 1999/45/EK irányelv módosításáról és hatályon kívül helyezéséről, valamint az 1907/2006/EK rendelet módosításáról szóló, 2008. december 16‑i 1272/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2008. L 353., 1. o.; helyesbítések: HL 2011. L 16., 1. o.; HL 2016. L 349., 1. o.).
(
6
)	Az ECHA többnyelvű vegyipari terminológiai adatbázisa szerint a polimerizáció a polimerek addíció útján történő kialakulása egyszerűbb (monomer) molekulákból.
(
7
)	T‑268/10, EU:T:2011:508.
(
8
)	C‑625/11 P, EU:C:2013:594.
(
9
)	A Törvényszék a megtámadott ítélet 29–61. pontjában elemezte az elfogadhatóság kérdését.
(
10
)	2015. szeptember 10‑iFCD és FMB ítélet, C‑106/14, EU:C:2015:576, 32. pont.
(
11
)	A vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről, engedélyezéséről és korlátozásáról (REACH), az Európai Vegyianyag‑ügynökség létrehozásáról, az 1999/45/EK irányelv és a [szerves szennyező anyagokról szóló] EK rendelet módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó javaslat, COM(2003) 644 végleges, 12. o. (a továbbiakban: a Bizottság rendeletjavaslata).
(
12
)	A REACH‑rendelet 1. cikkének (3) bekezdése.
(
13
)	A REACH‑rendelet (69) preambulumbekezdése.
(
14
)	2015. szeptember 10‑iFCD és FMB ítélet, C‑106/14, EU:C:2015:576, 35. pont.
(
15
)	A REACH‑rendelet 59. cikkének (2) és (3) bekezdése, valamint XV. melléklete. A továbbítást követő 60 napon belül a többi tagállam vagy az ECHA észrevételt tehet az anyag azonosításával kapcsolatban (az 59. cikk (5) bekezdése).
(
16
)	A REACH‑rendelet 59. cikkének (4) bekezdése.
(
17
)	A REACH‑rendelet 59. cikkének (7)–(9) bekezdése.
(
18
)	A REACH‑rendelet 58. cikkének (3) bekezdése.
(
19
)	A Bizottságra ruházott végrehajtási hatáskörök gyakorlására vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 1999. június 28‑i tanácsi határozat (HL 1999. L 184., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 124. o.). Lásd a REACH‑rendelet 58. cikkének (1) bekezdését és 133. cikkének (4) bekezdését. Az 1999/468/EK határozat 5a. cikkét a Bizottságra ruházott végrehajtási hatáskörök gyakorlására vonatkozó eljárások megállapításáról szóló 1999/468/EK határozat módosításáról szóló, 2006. július 17‑i 2006/512/EK tanácsi határozat (HL 2006. L 200., 11. o.) iktatta be.
(
20
)	A REACH‑rendelet 58. cikkének (1) és (2) bekezdése.
(
21
)	A REACH‑rendelet 62. cikke.
(
22
)	Lásd a REACH‑rendelet 56. cikke (1) bekezdésének b)–e) pontját és 56. cikkének (2)–(5) bekezdését.
(
23
)	A megtámadott ítélet 66. pontja.
(
24
)	A megtámadott ítélet 54. pontja.
(
25
)	Az Útmutató az intermedierekhez című ECHA‑dokumentum 4. függeléke, 2010., ECHA‑2010‑G‑17‑HU (a továbbiakban: az ECHA intermedierekre vonatkozó útmutatója).
(
26
)	A megtámadott ítélet 55. pontja.
(
27
)	A megtámadott ítélet 58. pontja.
(
28
)	A megtámadott ítélet 59. pontja.
(
29
)	A megtámadott ítélet 66. és 67. pontja.
(
30
)	A megtámadott ítélet 66. pontja.
(
31
)	(2) és (3) preambulumbekezdés.
(
32
)	Az egyes veszélyes anyagok és készítmények forgalomba hozatalának és felhasználásának korlátozásaira vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1976. július 27‑i 76/769/EGK tanácsi irányelv (HL1976. L 262., 201. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 3. kötet, 317. o.) 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja; a létező anyagok kockázatainak értékeléséről és ellenőrzéséről szóló, 1993. március 23‑i 793/93/EGK tanácsi rendelet (HL 1993. L 84., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 212. o.) 2. cikkének a) pontja; a tagállamoknak a veszélyes készítmények osztályozására, csomagolására és címkézésére vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítéséről szóló, 1999. május 31‑i 1999/45/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1999. L 200., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 24. kötet, 109. o.).
(
33
)	A 67/548/EGK irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) pontja.
(
34
)	A Bizottság szolgálatainak munkadokumentuma, Általános jelentés a REACH‑ről, SWD(2013) 25 final, 17. o.
(
35
)	E tekintetben lásd a Bizottság rendeletjavaslatát, 33. o.
(
36
)	A REACH‑rendelet 1. és 55. cikke.
(
37
)	Kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel egyrészt a tényállás megállapítására, kivéve ha megállapításainak tárgyi pontatlansága a hozzá benyújtott eljárási iratokból ered, másrészt a tények értékelésére. Amint a Törvényszék megállapította vagy értékelte a tényállást, az EUMSZ 256. cikk értelmében a Bíróság rendelkezik hatáskörrel a tények jogi minősítésének és az abból a Törvényszék által levont jogkövetkezményeknek a felülvizsgálatára (lásd: 1994. június 1‑jei Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ítélet, C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 48. és 49. pont; 2012. július 19‑iAlliance One International és Standard Commercial Tobacco kontra Bizottság és Bizottság kontra Alliance One International és társai ítélet, C‑628/10 P és C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 84. pont).
(
38
)	E tekintetben lásd: 2004. április 29‑iBizottság kontra CAS Succhi di Frutta ítélet, C‑496/99 P, EU:C:2004:236, 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
39
)	A megtámadott ítélet 65. pontja.
(
40
)	A megtámadott ítélet 66. és 67. pontja.
(
41
)	A megtámadott ítélet 69. pontja.
(
42
)	2016. november 10‑iBaštová ítélet, C‑432/15, EU:C:2016:855, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2012. március 29‑iBizottság kontra Lengyelország ítélet, C‑185/10, EU:C:2012:181, 31 pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
43
)	Lásd a fenti 55. és 58. pontot.
(
44
)	Az Európai Közösségek Bizottsága, A vegyianyag‑politika jövőbeni stratégiája, COM(2001) 88 végleges, 8. és 19 o.
(
45
)	Lásd a Bizottság rendeletjavaslatát, 33. o.
(
46
)	Lásd a Bizottság rendeletjavaslatát, 108. o.
(
47
)	Lásd a vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről, engedélyezéséről és korlátozásáról (REACH), az Európai Vegyianyag‑ügynökség létrehozásáról, valamint az 1999/45/EK irányelv és szerves szennyező anyagokról szóló EK rendelet módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó javaslatot (2003/0256(COD), A6‑0315/2005), 523. és 524. o.
(
48
)	Lásd a Bizottság rendeletjavaslatának 54. és 56. cikkét.
(
49
)	2017. március 15‑iHitachi Chemical Europe és Polynt kontra ECHA ítélet, C‑324/15 P, EU:C:2017:208, 35. pont.
(
50
)	2017. március 15‑iHitachi Chemical Europe és Polynt kontra ECHA ítélet, C‑324/15 P, EU:C:2017:208, 35. pont.
(
51
)	Lásd: Bergkamp, L., Key concepts and scope, The European Union REACH Regulation for chemicals, Oxford University Press, 2013., 59. o. A PPG és az SNF a tárgyaláson valóban elismerte, hogy ha egy anyagot intermedierként és nem intermedierként is felhasználnak, például 50%‑ban intermedier felhasználású, 50%‑ban pedig más felhasználású, a 2. cikk (8) bekezdésének b) pontja alapján csak az intermedier felhasználások mentesülnek.
(
52
)	A megtámadott ítélet 66. pontja.
(
53
)	A megtámadott ítélet 64. pontja.
(
54
)	A megtámadott ítélet 66. pontja.
(
55
)	Lásd többek között: 2013. április 11‑iMindo kontra Bizottság ítélet, C‑652/11 P, EU:C:2013:229, 29. pont.
(
56
)	Lásd e tekintetben: 2014. szeptember 4‑iCindu Chemicals és társai kontra ECHA végzés, C‑289/13 P, nem tették közzé, EU:C:2014:2175, 51. pont.
(
57
)	A 3. cikk 24. pontja a „felhasználás”, a 3. cikk 37. pontja az „expozíciós forgatókönyv” fogalmát külön meghatározza.
(
58
)	A megtámadott ítélet 69. pontja.
(
59
)	Lásd a fenti 34. pontot.
(
60
)	A megtámadott ítélet 81. és 82. pontja. Lásd továbbá: 2011. július 21‑iEtimine ítélet, C‑15/10, EU:C:2011:504, 60., 124. és 125. pont.
(
61
)	A megtámadott ítélet 84–87. pontja.
(
62
)	A megtámadott ítélet 88–93. pontja.
(
63
)	2008. szeptember 9‑iIAMM és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet, C‑120/06 P és C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 91. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
64
)	2013. április 11‑iMindo kontra Bizottság ítélet, C‑652/11 P, EU:C:2013:229, 29. pont.