62024CJ0151
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
2026. március 5. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – 2011/98/EU irányelv – Az összevont engedéllyel rendelkező harmadik országbeli munkavállalók jogai – 12. cikk – Egyenlő bánásmódhoz való jog – Harmadik országbeli állampolgár – Családi okokon alapuló tartózkodási engedély – Szociális biztonság – 883/2004/EK rendelet – A szociális biztonsági rendszerek koordinálása – 3. cikk – A »szociális biztonság ágai« fogalma – 70. cikk – Különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátások – Rászoruló időskorúaknak nyújtott szociális segély – A megadás feltételei – Huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyével nem rendelkező harmadik országbeli állampolgárok kizárása”
A C‑151/24. sz. [Luevi] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Corte costituzionale (alkotmánybíróság, Olaszország) a Bírósághoz 2024. február 27‑én érkezett, 2024. február 27‑i határozatával terjesztett elő
az Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
és
V. M.
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (első tanács),
tagjai: F. Biltgen tanácselnök, T. von Danwitz, a Bíróság elnökhelyettese, az első tanács bírájaként eljárva, I. Ziemele (előadó), A. Kumin és S. Gervasoni bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: C. Di Bella tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. május 7‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
az Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) képviseletében P. Ciacci, M. Massa, C. Pulli és M. Sferrazza avvocati,
–
V. M. képviseletében A. Guariso és R. Randellini avvocati,
–
az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino és G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: P. Gentili avvocato dello Stato,
–
az Európai Bizottság képviseletében J. Hottiaux, B.‑R. Killmann és E. Montaguti, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. július 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a harmadik országbeli állampolgárok valamely tagállam területén való tartózkodására és munkavállalására vonatkozó összevont engedélyre irányuló összevont kérelmezési eljárásról, valamint a harmadik országból származó, valamely tagállam területén jogszerűen tartózkodó munkavállalók közös jogairól szóló, 2011. december 13‑i 2011/98/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 343., 1. o.) 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a VM, Olaszországban tartózkodó albán állampolgár és az Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (nemzeti társadalombiztosítási intézet, [INPS] Olaszország) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy ez utóbbi megtagadta a felperestől a 65. életévüket (2019. január 1‑je óta 67. életévüket) betöltött, anyagilag hátrányos helyzetben lévő személyek számára fenntartott pénzbeli ellátás nyújtását.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2011/98 irányelv
3
A 2011/98 irányelv (2), (19), (20), (24) és (26) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(2)
Az Európai Tanács az 1999. október 15‑én és 16‑án Tamperében tartott rendkívüli ülésén elismerte a harmadik országbeli állampolgárok beutazási és tartózkodási feltételeire vonatkozó nemzeti jogszabályok harmonizációjának szükségességét. Ezzel kapcsolatban kijelentette különösen, hogy az Európai Uniónak méltányos bánásmódot kell biztosítania a tagállamok területén jogszerűen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokkal szemben, és határozottabb integrációs politikát kell alkalmaznia annak érdekében, hogy ezeket a személyeket az uniós polgárokat megillető jogokhoz hasonló jogok illessék meg, és hasonló kötelezettségek vonatkozzanak rájuk. […]
[…]
(19)
Horizontális uniós jogszabályok hiányában a harmadik országbeli állampolgárok eltérő jogokkal rendelkeznek attól függően, hogy melyik tagállamban dolgoznak, és milyen állampolgárságúak. A koherens bevándorlási politika továbbfejlesztése, az uniós polgárok és a valamely tagállamban jogszerűen munkát vállaló harmadik országbeli állampolgárok jogai közötti különbségek csökkentése, valamint a bevándorlásra vonatkozó jelenlegi uniós vívmányok kiegészítése érdekében meg kell határozni bizonyos jogokat különösen annak meghatározása érdekében, hogy mely területeken biztosított a tagállam saját állampolgáraival való egyenlő bánásmód azon harmadik országbeli állampolgárok számára, akik huzamos tartózkodási engedéllyel még nem rendelkeznek. E rendelkezések célja, hogy az Unión belül megteremtsék az egyenlő versenyfeltételek minimális szintjét, elismerjék, hogy ezek a harmadik országbeli állampolgárok a munkájukkal és befizetett adójukkal hozzájárulnak az Unió gazdaságához, valamint hogy csökkentsék a tagállam saját állampolgárai és a harmadik országbeli állampolgárok közötti tisztességtelen versenyt, amely az utóbbiak esetleges kizsákmányolásából következik. Ebben az irányelvben – a munkaviszony fogalmának az uniós jog egyéb rendelkezései szerinti értelmezésének sérelme nélkül – harmadik országból származó munkavállalónak kell tekinteni az olyan harmadik országbeli állampolgárt, akinek valamely tagállam területén való tartózkodását engedélyezték, ott jogszerűen tartózkodik, és ott a nemzeti joggal vagy gyakorlattal összhangban fizetett jogviszony keretében munkát vállalhat.
(20)
Valamennyi olyan harmadik országbeli állampolgárnak, aki jogszerűen tartózkodik és vállal munkát valamely tagállamban, a befogadó tagállam állampolgáraival való egyenlő bánásmód alapján legalább ugyanazokat a közös jogokat kell biztosítani, függetlenül a tartózkodás engedélyezésének eredeti céljától vagy annak alapjától. Az ezen irányelvben meghatározott területeken az egyenlő bánásmódhoz való jogot nemcsak azon harmadik országbeli állampolgároknak kell biztosítani, akiknek tartózkodását munkavállalás céljából engedélyezték valamely tagállamban, hanem azoknak is, akiknek tartózkodását más célból engedélyezték, de az uniós vagy nemzeti jog egyéb rendelkezéseivel összhangban hozzáférést biztosítottak nekik az adott tagállam munkaerőpiacához, beleértve a harmadik országból származó munkavállalók azon családtagjait, akiknek tartózkodását a családegyesítési jogról szóló, 2003. szeptember 22‑i 2003/86/EK tanácsi irányelv [(HL 2003. L 251., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet 224. o.)] alapján engedélyezték a tagállam területén.
[…]
(24)
A harmadik országból származó munkavállalóknak a szociális biztonság tekintetében egyenlő bánásmódban kell részesülniük. A szociális biztonság ágait a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet […] [HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.] határozza meg. Ezen irányelvnek a szociális biztonság területén alkalmazott egyenlő bánásmódra vonatkozó rendelkezéseinek azon munkavállalókra is vonatkozniuk kell, akik számára közvetlenül egy harmadik országból érkezve engedélyezik a tartózkodást valamely tagállamban. Ez az irányelv ugyanakkor nem ruházhatja fel a harmadik országból származó munkavállalókat több joggal, mint amennyiről a szociális biztonság területén már meglévő uniós jog rendelkezik azon harmadik országbeli állampolgárok tekintetében, akiknek a helyzete több tagállamot is érint. Ez az irányelv továbbá nem biztosíthat jogokat olyan helyzetekkel kapcsolatban, amelyek kívül esnek az uniós jog hatályán, mint például a harmadik országban tartózkodó családtagokkal kapcsolatban. Ez az irányelv kizárólag azon családtagok vonatkozásában biztosíthat jogokat, akik a harmadik országból származó munkavállalókhoz azért csatlakoznak, hogy családegyesítés jogcímén tartózkodjanak valamely tagállamban, illetve azon családtagok vonatkozásában, akik már jogszerűen tartózkodnak az adott tagállamban.
[…]
(26)
Az uniós jog nem korlátozza a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörét. Uniós szintű harmonizáció hiányában az egyes tagállamok állapítják meg a szociális biztonsági ellátások nyújtásának feltételeit, valamint ezen ellátások összegét és folyósításuk időtartamát. Mindazonáltal e hatáskör gyakorlása során a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk az uniós jogot.”
4
A 2011/98 irányelvnek „Tárgy” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ez az irányelv meghatározza:
[…]
b)
a harmadik országból származó, valamely tagállam területén jogszerűen tartózkodó munkavállalók közös jogait, függetlenül attól, hogy eredetileg milyen célból engedélyezték számukra az adott tagállam területén való tartózkodást, az adott tagállam állampolgáraival egyenlő bánásmód alapján.
[…]”
5
Ezen irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke értelmében:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
a)
»harmadik országbeli állampolgár«: olyan személy, aki az EUMSZ 20. cikke (1) bekezdésének értelmében nem minősül uniós polgárnak;
b)
»harmadik országból származó munkavállaló«: olyan harmadik országbeli állampolgár, akinek valamely tagállam területén való tartózkodását engedélyezték, ott jogszerűen tartózkodik, és a nemzeti joggal vagy gyakorlattal összhangban abban a tagállamban fizetett jogviszony keretében munkát vállalhat;
c)
»összevont engedély«: valamely tagállam hatóságai által kiállított olyan tartózkodási engedély, amely feljogosítja a harmadik országbeli állampolgárt a tagállam területén munkavállalás céljából való jogszerű tartózkodásra;
[…]”
6
Az említett irányelv „Hatály” címet viselő 3. cikke az (1) bekezdésében az alábbiakat írja elő:
„Ezt az irányelvet a következő személyekre kell alkalmazni:
a)
valamely tagállamban munkavállalási célú tartózkodás iránti kérelmet benyújtó harmadik országbeli állampolgárok;
b)
olyan harmadik országbeli állampolgárok, akiknek tartózkodását valamely tagállamban az uniós vagy nemzeti jog alapján munkavállalástól eltérő célra engedélyezték, akik munkát vállalhatnak, és akik [a harmadik országok állampolgárai tartózkodási engedélye egységes formátumának megállapításáról szóló, 2002. június 13‑i 1030/2002/EK tanácsi rendelettel (HL 2002. L 157., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 3. o.)] összhangban tartózkodási engedéllyel rendelkeznek; valamint
c)
olyan harmadik országbeli állampolgárok, akiknek tartózkodását valamely tagállamban az uniós vagy nemzeti jog alapján munkavállalás céljából engedélyezték.”
7
Ugyanezen irányelvnek „Az egyenlő bánásmódhoz való jog” című 12. cikkének szövege a következő:
„(1)   A 3. cikk (1) bekezdésének b) és c) pontjában említett, harmadik országból származó munkavállalók a következők tekintetében egyenlő bánásmódban részesülnek a lakóhelyük szerinti tagállam állampolgáraival:
[…]
e)
szociális biztonság ágai a [883/2004] rendeletben meghatározottak szerint;
[…]
(2)   A tagállamok a következő módon korlátozhatják az egyenlő bánásmódot:
[…]
b)
az (1) bekezdés e) pontja tekintetében korlátozhatják a harmadik országból származó munkavállalókat a szóban forgó pont alapján megillető jogokat, de nem korlátozhatják ezeket a jogokat az olyan harmadik országból származó munkavállalók esetében, akik alkalmazásban állnak, illetve akik legalább hat hónapig alkalmazásban álltak, majd munkanélküliként nyilvántartásba vették őket.
Ezenkívül a tagállamok dönthetnek úgy, hogy az (1) bekezdés e) pontja a családi ellátások tekintetében nem vonatkozik azon harmadik országbeli állampolgárokra, akik számára hat hónapot meg nem haladó időtartamra engedélyezték valamely tagállam területén a munkavállalást, olyan harmadik országbeli állampolgárokra, akiknek valamely tagállamban való tartózkodását tanulmányok folytatása céljából engedélyezték, valamint olyan harmadik országbeli állampolgárokra, akik számára a munkavállalás vízum alapján engedélyezett.
[…]
(3)   Az (1) bekezdésben meghatározott egyenlő bánásmódhoz való jog nem érinti a tagállamok azon jogát, hogy az ezen irányelv értelmében kiállított tartózkodási engedélyt, a munkavállalástól eltérő célra kiállított tartózkodási engedélyt vagy a valamely tagállamban munkavállalásra jogosító bármely egyéb engedélyt visszavonják, vagy megújítását megtagadják.
[…]”
A 883/2004 rendelet
8
A 2009. szeptember 16‑i 988/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2009. L 284., 43. o.) módosított 883/2004 rendelet (a továbbiakban: 883/2004 rendelet) (1) preambulumbekezdése kimondja:
„A nemzeti szociális biztonsági rendszerek összehangolására vonatkozó szabályok a személyek szabad mozgásának keretébe tartoznak, és hozzá kell járulniuk az életszínvonal és az alkalmazási feltételek javításához.”
9
E rendelet 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ezt a rendeletet a következő szociális biztonsági ágakra vonatkozó valamennyi jogszabályra kell alkalmazni:
a)
betegségi ellátások;
b)
anyasági és azzal egyenértékű apasági ellátások;
c)
rokkantsági ellátások;
d)
öregségi ellátások;
e)
túlélő hozzátartozói ellátások;
f)
munkahelyi balesetekkel és foglalkoztatási megbetegedésekkel kapcsolatos ellátások;
g)
haláleseti juttatások;
h)
munkanélküli‑ellátások;
i)
előnyugdíjak;
j)
családi ellátások.
[…]
(3)   Ezt a rendeletet ugyancsak alkalmazni kell a 70. cikk alá tartozó különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra.
[…]
(5)   Ez a rendelet nem alkalmazandó:
a)
a szociális és egészségügyi támogatásokra;
[…]”
10
A rendelet 7. cikke értelmében:
„E rendelet eltérő rendelkezéseinek hiányában az egy vagy több tagállam jogszabályai vagy e rendelet értelmében fizetendő pénzbeli ellátások nem csökkenthetők, nem módosíthatók, nem függeszthetők fel, nem vonhatók vissza vagy foglalhatók le azzal az indoklással, hogy a jogosult vagy családtagjai nem az ellátások nyújtásáért felelős intézmény helye szerinti tagállamban rendelkeznek lakóhellyel.”
11
A 883/2004 rendelet III. címének a „Különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátások” című 9. fejezetében szerepel az „Általános rendelkezések” címet viselő 70. cikk, amely a következőket írja elő:
„(1)   Ezt a cikket kell alkalmazni a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra is, amelyek olyan jogszabályokban kerülnek megállapításra, amelyek – személyi hatályuk, célkitűzéseik és/vagy a jogosultságra vonatkozó feltételeik miatt – a 3. cikk (1) bekezdésében említett szociális biztonsági jogszabályok, valamint a szociális segélyezés jellegzetességeit egyaránt magukban hordozzák.
(2)   E fejezet alkalmazásában a »különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátás« az az ellátás, amelynek:
a)
célja, hogy:
i)
a 3. cikk (1) bekezdésében említett szociális biztonsági ágak által fedezett kockázatok kiegészítő, helyettesítő vagy járulékos fedezetéül szolgáljon, és az érintett személyeknek minimum megélhetési jövedelmet biztosítson az érintett tagállam gazdasági és társadalmi helyzetére is figyelemmel, vagy
II.
a fogyatékossággal élők részére kifejezetten különös védelmet biztosítson, szoros kapcsolatban az érintett személy szociális környezetével az érintett tagállamban,
és
b)
amely esetében a finanszírozás kizárólag a kötelező, az általános közkiadások fedezésére szolgáló adóbevételből származik, valamint az ellátások nyújtásának és kiszámításának feltételei a kedvezményezett tekintetében nem függnek semmiféle járulékfizetéstől. A járulékalapú ellátások kiegészítésére szolgáló ellátások azonban egyedül ezen az alapon nem minősülnek járulékalapú ellátásnak,
és
c)
amely szerepel a X. melléklet felsorolásában.
(3)   A 7. cikk és e cím más fejezetei nem vonatkoznak az e cikk (2) bekezdésében említett ellátásokra.
(4)   A (2) bekezdésben említett ellátások kizárólag abban a tagállamban nyújthatók, az ilyen tagállam jogszabályainak megfelelően, amelyben az érintett személy lakóhellyel rendelkezik. Az ilyen ellátásokat a lakóhely szerint illetékes intézmény nyújtja, saját költségén.”
12
Olaszországot illetően a 883/2004 rendelet X. mellékletének g) pontja a legge n. 335. – Az 1995. augusztus 8‑i Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (a kötelező és kiegészítő nyugdíjrendszer reformjáról szóló 335. sz. törvény; a GURI 1995. augusztus 16‑i 190. számának 101. sz. rendes melléklete; a továbbiakban: 335/1995. sz. törvény) által előírt szociális juttatást említi mint különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátást.
2004/38/EK irányelv
13
Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i európai parlamenti és tanácsi 2004/38/EK irányelv (HL 2004. L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5 kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.) 24. cikke az alábbiakat írja elő:
„(1)   A Szerződésben és a másodlagos jogban kifejezetten előírt különleges rendelkezésekre is figyelemmel, az ezen irányelv alapján a fogadó tagállam területén tartózkodó valamennyi uniós polgárt a Szerződés alkalmazási körébe tartozó területeken egyenlő bánásmód illet meg a fogadó tagállam állampolgáraival. E jog kedvezménye kiterjed azokra a családtagokra is, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és tartózkodási joggal vagy huzamos tartózkodási joggal rendelkeznek.
(2)   Az első bekezdéstől eltérve, a fogadó tagállam nem köteles szociális segítségnyújtásra való jogosultságot biztosítani a tartózkodás első három hónapjában, vagy adott esetben a 14. cikk (4) bekezdésének b) pontjában előírt hosszabb időszakban, továbbá nem köteles a huzamos tartózkodási jog megszerzését megelőzően szociális segítséget nyújtani tanulmányok folytatásához, beleértve a szakképzést, amely segítség tanulmányi ösztöndíjat vagy diákhitelt biztosít a munkavállalókon, önálló vállalkozókon, e jogállásukat megtartó személyeken és családtagjaikon kívüli személyeknek.”
Az olasz jog
A 335/1995. sz. törvény
14
A 335/1995. sz. törvény 3. cikkének 6. bekezdése úgy rendelkezik, hogy azok az Olaszországban lakó olasz állampolgárok, akik betöltötték a 65. életévüket (2019. január 1‑jétől a 67. életévüket), és megfelelnek az e bekezdésben meghatározott jövedelmi feltételeknek, a szociális nyugdíj és annak emelései helyett szociális segélyben részesülnek. Ha az érintett személy saját jövedelemmel rendelkezik, a segély főszabály szerint csökkentett mértékben jár, amíg a jövedelem el nem éri a törvényben meghatározott éves nettó összeghatárt. A jövedelemnek a felső határértéket meghaladó későbbi növekedése a szociális segély felfüggesztését eredményezi.
A 388/2000. sz. törvény
15
A 2000. december 23‑i legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001) (az állam éves és többéves költségvetésének kialakítására vonatkozó rendelkezésekről szóló 388. sz. törvény [2001. évi költségvetési törvény]; a GURI 2000. december 29‑i 302. számának 219. sz. rendes melléklete; a továbbiakban: 388/2000. sz. törvény) 80. cikkének 19. bekezdése úgy rendelkezik, hogy az alanyi jognak minősülő szociális segélyeket és gazdasági előnyöket a törvényben előírt feltételek mellett az Olaszországban lakóhellyel rendelkező olasz állampolgároknak kell nyújtani, akik a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező harmadik országbeli állampolgárokkal egy tekintet alá esnek.
A 2008. június 25‑i 112. sz. rendkívüli felhatalmazáson alapuló rendelet
16
A 2008. augusztus 6‑i legge n. 133 (133. sz. törvény) útján – módosításokkal – törvénnyé alakított, 2008. június 25‑i decreto‑legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (a gazdasági fejlődésre, az egyszerűsítésre, a versenyképességre, a közpénzügyek stabilitására, valamint az egyenlő közteherviselésre vonatkozó sürgős rendelkezésekről szóló 112. sz. törvényerejű rendelet) (a GURI 2008. június 25‑i 147. számának 152. sz. rendes melléklete) a kérelmezőnek, amennyiben harmadik ország állampolgára, ahhoz, hogy a jelen ítélet 14. pontjában említett szociális segélyben részesüljön, huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyével kell rendelkeznie, és legalább tíz évig jogszerűen és folyamatosan az ország területén kellett tartózkodnia.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
17
V. M. albán állampolgár, aki 2006‑ban családegyesítés címén lépett be Olaszország területére. Mivel ezen az alapon két évre szóló, családi okokból kiadott tartózkodási engedéllyel rendelkezik, amely azt is lehetővé teszi számára, hogy Olaszországban dolgozzon, az INPS megtagadta tőle a 335/1995. sz. törvény 3. cikkének 6. bekezdésében előírt szociális segély nyújtását azzal az indokkal, hogy nem rendelkezik a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyével, amint azt a 388/2000. sz. törvény 80. cikkének 19. bekezdése előírja.
18
Miután az INPS elutasító határozatával szemben benyújtott keresetét első fokon elutasították, V. M. a Corte d’appello di Firenzéhez (firenzei fellebbviteli bíróság, Olaszország) fordult, amely helyt adott a fellebbezésének.
19
Az INPS a Corte suprema di cassazionéhoz (semmítőszék, Olaszország) fordult. Ez utóbbi, mivel kétségei voltak a 388/2000. sz. törvény 80. cikke 19. bekezdésének alkotmányosságát illetően, 2023. március 8‑i végzésével előzetes döntéshozatal céljából alkotmányossági kérdéseket terjesztett a Corte costituzionale (alkotmánybíróság, Olaszország), a kérdést előterjesztő bíróság elé.
20
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 335/1995. sz. törvény 3. cikkének 6. bekezdésében előírt szociális segély különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátás jellemzőivel rendelkezik, nevezetesen:
–
olyan pénzbeli ellátásról van szó, amelyet kérelemre a 65. életévüket (2019. január 1‑jétől 67. életévüket) betöltött, anyagilag hátrányos helyzetű személyeknek nyújtanak, amennyiben nem rendelkeznek jövedelemmel, vagy jövedelmük nem éri el a törvény által évente az e segély maximális összegére vonatkozóan meghatározott küszöbértéket;
–
ez az ellátás „tisztán segítségnyújtási” ellátás, mivel kizárólag a megfelelő gazdasági erőforrásokkal nem rendelkező személyek rászorultságából fakadó szükséglet kielégítésére irányul, akiknek életkoruk miatt munkaképessége csökken, és azt a kedvezményezett jelenlegi vagy múltbeli munkavállalói jogállásától függetlenül nyújtják, és
–
az említett ellátás finanszírozását az általános közkiadások fedezésére szolgáló kötelező adóbevételekből biztosítják.
21
E bíróság ezenkívül pontosítja, hogy az ellátást nemcsak az Olaszország területén lakóhellyel rendelkező olasz állampolgároknak nyújtják, hanem a 388/2000. sz. törvény 80. cikkének 19. bekezdése értelmében a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyével rendelkező harmadik országbeli állampolgároknak is.
22
Az említett bíróság rámutat, hogy 2019. március 15‑i 50. sz. ítéletében kimondta, hogy jogalkotó mérlegelési jogkörébe tartozik, hogy csak akkor biztosítson pénzbeli ellátást valamely harmadik országbeli állampolgárnak, ha a társadalomba való beilleszkedése méltóvá tette arra, hogy ugyanolyan segítségnyújtásban részesüljön, mint amilyenben egy olasz állampolgár részesül. E körülmények között az említett bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a 388/2000. sz. törvény 80. cikkének 19. bekezdésében előírt azon követelmény, amelynek értelmében az alapügy tárgyát képező szociális segélyre való jogosultság attól függ, hogy a harmadik országok állampolgárai a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyével rendelkezzenek, nem hátrányosan megkülönböztető, és nem is nyilvánvalóan észszerűtlen.
23
Mindemellett a kérdést előterjesztő bíróság választ keres arra, hogy a 388/2000. sz. törvény 80. cikkének 19. bekezdésében előírt követelmény ellentétes‑e a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontjában a szociális biztonság területén előírt egyenlő bánásmód szabályával.
24
Annak vizsgálata céljából, hogy e követelmény összeegyeztethető‑e az Alkotmánnyal, e bíróság rámutat, hogy az ő feladata annak meghatározása, hogy a 335/1995. sz. törvény 3. cikkének 6. bekezdésében előírt szociális segély azon szociális biztonsági ellátások közé tartozik‑e, amelyek tekintetében a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja értelmében a munkavállalás céljából kiállított vagy legalábbis munkavállalást engedélyező tartózkodási engedéllyel rendelkező, harmadik országbeli állampolgárok egyenlő bánásmódban részesülnek.
25
E tekintetben az említett bíróság megjegyzi, hogy ez utóbbi rendelkezés hatályának meghatározása érdekében az uniós jogalkotó a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében említett szociális biztonsági ágakra utalt.
26
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapügy tárgyát képező szociális segély az e rendelet 70. cikke értelmében vett különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásnak minősül, amely szigorú értelemben véve nem tartozik az említett rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében említett „szociális biztonság ágai” fogalma alá.
27
Márpedig először is a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározott ezen ágak valamelyikéhez való kapcsolódásuk alapján határozza meg azokat az ellátásokat, amelyek nyújtásához meg kell felelni az egyenlő bánásmód szabályának.
28
Másodszor, e 12. cikk (1) bekezdésének a 2011/98 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett e) pontja csak azokra a harmadik országbeli állampolgárokra alkalmazandó, akik Olaszországban dolgoznak vagy dolgoztak.
29
Harmadszor, jóllehet a 883/2004 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése e rendeletet alkalmazandóvá teszi a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra, ebből nem vonható le az a következtetés, hogy az ilyen kiterjesztés a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának hatályát illetően is érvényes lenne. A különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátások ugyanis a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében említett kockázatokat csak kiegészítő, másodlagos vagy helyettesítő jelleggel fedezik, nem pedig közvetlenül.
30
Negyedszer, a kérdést előterjesztő bíróság a 2014. november 11‑iDano ítéletre (C‑333/13, EU:C:2014:2358) és a 2015. szeptember 15‑iAlimanovic ítéletre (C‑67/14, EU:C:2015:597) hivatkozva emlékeztet arra, hogy a Bíróság szerint az egyenlő bánásmód elvével nem ellentétes az, ha a fogadó tagállam hatóságai megtagadják a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátások nyújtását más tagállamok munkavállalói jogállással nem rendelkező állampolgáraitól. Márpedig a tagállamok nem kötelezhetők arra, hogy a harmadik országok állampolgáraira az uniós polgárokra vonatkozó szabályoknál kevésbé szigorú szabályokat alkalmazzanak.
31
E körülmények között a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2011/98] irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontját, amely konkretizálja a[z Európai Unió Alapjogi Chartája] 34. cikkének (1) és (2) bekezdésében előírt, a szociális biztonsági ellátásokhoz való hozzáférés jogát, hogy annak hatálya alá tartozik a 335/1995. sz. törvény 3. cikkének 6. bekezdése értelmében vett szociális segélyhez hasonló ellátás, ezért ellentétes‑e az uniós joggal az olyan nemzeti szabályozás, amely a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyével rendelkező külföldieknek már megadott, fent említett ellátást nem terjeszti ki az ezen irányelv értelmében összevont engedéllyel rendelkező külföldiekre?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
32
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontját a Charta 34. cikkének (1) és (2) bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy az alkalmazandó egy, a 883/2004 rendelet 70. cikke értelmében vett különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásra, és következésképpen azzal ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely az ilyen, a 65. életévüket (2019. január 1‑jétől 67. életévüket) betöltött, anyagilag hátrányos helyzetű és életkoruk folytán korlátozott munkaképességgel rendelkező személyeknek nyújtott szociális segély formájában megvalósuló ellátásnak az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjában említett harmadik országbeli állampolgárok számára történő nyújtását ahhoz a feltételhez köti, hogy az érintettek huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyével rendelkezzenek.
33
A 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja értelmében az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjában említett, harmadik országból származó munkavállalók a 883/2004 rendeletben meghatározott szociális biztonsági ágak tekintetében egyenlő bánásmódban részesülnek a lakóhelyük szerinti tagállam állampolgáraival. E rendelkezéseket a Charta szociális biztonsági ellátásokra vonatkozó 34. cikke (1) és (2) bekezdésének fényében kell értelmezni.
34
Mivel a 388/2000. sz. törvény 80. cikkének 19. bekezdése értelmében a 335/1995. sz. törvény 3. cikkének 6. bekezdésében előírt szociális segély nyújtása az olasz állampolgárok esetében csak a lakóhely feltételéhez kötött, míg e 80. cikk 19. bekezdése e segély harmadik országbeli állampolgárok részére történő nyújtását attól a feltételtől teszi függővé, hogy huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyével rendelkezzenek, meg kell határozni, hogy az egyenlő bánásmódnak az említett irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontjában foglalt szabálya alkalmazandó‑e az alapeljárás alpereséhez hasonló személyre, valamint az említett segély formáját öltő ellátásra, miáltal annak nyújtása nem tehető függővé a huzamos tartózkodásra vonatkozó ilyen feltételtől.
A 2011/98 irányelv személyi hatályáról
35
Az ítélkezési gyakorlat szerint a 2011/98 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése alkalmazandó mind az olyan harmadik országbeli állampolgárokra, akiknek a valamely tagállamban való tartózkodását az uniós vagy nemzeti joggal összhangban munkavállalás céljából engedélyezték, mind pedig azokra a harmadik országbeli állampolgárokra, akiknek a valamely tagállamban való tartózkodását az uniós vagy nemzeti jognak megfelelően munkavállalástól eltérő célból engedélyezték, és akik az 1030/2002 rendeletnek megfelelően tartózkodási engedéllyel rendelkeznek (2021. szeptember 2‑iINPS [Az összevont engedéllyel rendelkező személyeknek járó szülési és anyasági támogatások] ítélet, C‑350/20, EU:C:2021:659, 48. pont).
36
Így e rendelkezés szövege egyáltalán nem követeli meg, hogy az általa előírt egyenlő bánásmódhoz az érintett harmadik országbeli állampolgár ezt megelőzően ténylegesen a fogadó tagállamban dolgozzon.
37
Ezt a megállapítást megerősíti egyrészt a 2011/98 irányelv (2) preambulumbekezdése, amelynek értelmében ezen irányelvnek „méltányos bánásmódot kell biztosítania a tagállamok területén jogszerűen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokkal szemben”, anélkül azonban, hogy pontosítaná, hogy e személyeknek ténylegesen ott kell vagy ott kellett munkát végezniük.
38
Másrészt ezen irányelv (20) preambulumbekezdése pontosítja, hogy az e harmadik országbeli állampolgárok és a fogadó tagállam állampolgárai közötti egyenlő bánásmódot a tartózkodás engedélyezésének eredeti céljától vagy annak alapjától függetlenül biztosítani kell. Ezen egyenlő bánásmód kedvezményezettjei között e preambulumbekezdés megemlíti azokat a személyeket, akik valamely tagállamban való tartózkodását családegyesítési jog alapján engedélyezték, valamint az ott munkavállalásra jogosult, harmadik országból származó munkavállalók családtagjait.
39
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy V. M. családegyesítés címén tartózkodik Olaszországban, és két évre szóló, családi okokból kiadott tartózkodási engedéllyel rendelkezik, amely azt is lehetővé teszi számára, hogy e tagállamban munkát végezzen.
40
Ennélfogva az alapeljárás alpereséhez hasonló helyzetben lévő személy a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának személyi hatálya alá tartozik.
A 2011/98 rendelet 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának tárgyi hatályáról
41
Az előterjesztett kérdés megválaszolása érdekében, amely annak meghatározására irányul, hogy az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló szociális segély a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának tárgyi hatálya alá tartozik‑e, e rendelkezést nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe véve kell értelmezni, amelynek az részét képezi (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑iLindenapotheke ítélet, C‑25/23, EU:C:2024:846, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42
A 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának szövegéből következik, hogy e rendelkezés hatályát a „szociális biztonság ágai a [883/2004] rendeletben meghatározottak szerint” való utalás határozza meg.
43
E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy ezen irányelv (24) preambulumbekezdésének megfelelően az említett rendelkezésben előírt egyenlő bánásmódhoz az szükséges, hogy a szóban forgó ellátás a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében felsorolt szociális biztonsági ágak valamelyikébe tartozó ellátásnak minősüljön (lásd ebben az értelemben: 2021. szeptember 2‑iINPS [Az összevont engedéllyel rendelkező személyeknek járó szülési és anyasági támogatások] ítélet, C‑350/20, EU:C:2021:659, 51. pont).
44
E rendelet „A rendelet alkalmazási köre” című 3. cikkének (1) bekezdése pontosítja, hogy az említett rendeletet a betegségi ellátások, az anyasági és azzal egyenértékű apasági ellátások, a rokkantsági ellátások, az öregségi ellátások, a túlélő hozzátartozói ellátások, a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel kapcsolatos ellátások, a haláleseti juttatások, a munkanélküli‑ellátások, az előnyugdíjak és a családi ellátások tekintetében a szociális biztonsági ágakra vonatkozó valamennyi jogszabályra alkalmazni kell.
45
A 883/2004 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése értelmében e rendeletet „ugyancsak” alkalmazni kell az e rendelet 70. cikk alá tartozó különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra.
46
E körülmények között meg kell határozni, hogy az alapügy tárgyát képező szociális segély a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében felsorolt szociális biztonsági ágak valamelyikébe tartozó ellátás‑e, vagy pedig az e rendelet 70. cikke értelmében vett különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásról van‑e szó.
47
Először is, a Bíróság kimondta, hogy valamely ellátás akkor tekinthető a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „szociális biztonsági ellátásnak”, ha egyrészt a jogosultak személyes szükségletének bármiféle egyedi és diszkrecionális mérlegelése nélkül, jogilag meghatározott helyzetben nyújtják, másrészt pedig az e rendelkezésben kifejezetten felsorolt kockázatok valamelyikét fedezi (2021. október 28‑iASGI és társai ítélet, C‑462/20, EU:C:2021:894, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48
Ami különösen a 883/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének d) pontjában említett öregségi ellátásokat illeti, azokat lényegében az jellemzi, hogy azok azon személyek megélhetésének biztosítására irányulnak, akik egy bizonyos életkor elérésekor elhagyják a munkahelyüket, és már nem kötelesek a munkaügyi hatóság rendelkezésére állni (2015. szeptember 16‑iBizottság kontra Szlovákia ítélet, C‑361/13, EU:C:2015:601, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49
Ezenkívül a Bíróság kimondta, hogy a 883/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett „öregségi ellátásnak” minősíthető többek között az a – kiegészítő támogatásként folyósított – támogatás, amelyet kizárólag öregségi és/vagy túlélő hozzátartozói nyugdíj jogosultjai számára folyósítanak, és amelynek pénzügyi forrásai ugyanazok, mint az öregségi nyugdíj és a túlélő hozzátartozói nyugdíj céljára rendelt pénzügyi források, továbbá az öregségi nyugdíjhoz kapcsolódik, lehetővé téve a jogosultak számára a szükségleteikről való gondoskodást és olyan pénzügyi kiegészítést biztosít számukra, amely esetlegesen lehetővé teszi az üdülést (2015. szeptember 16‑iBizottság kontra Szlovákia ítélet, C‑361/13, EU:C:2015:601, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a 335/1995. sz. törvény 3. cikkének 6. bekezdésében előírt szociális segélyt nem kizárólag az öregségi nyugdíjban részesülők számára folyósítják, hanem az a megfelelő gazdasági erőforrásokkal nem rendelkező, azon személyek anyagilag hátrányos helyzetéből eredő szükséglet kielégítésére irányul, akik munkaképessége életkoruk folytán csökken. Következésképpen az ilyen szociális segély nem minősül a jelen ítélet 47. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett szociális biztonsági ellátásnak. E tekintetben pontosítani kell, hogy az ilyen ellátás nem tartozik a Charta 34. cikke (1) és (2) bekezdésének hatálya alá sem, amelyek a szociális biztonsági ellátásokra vonatkoznak.
51
Ráadásul a 883/2004 rendelet rendszeréből kitűnik, hogy a „szociális biztonsági ellátás” és a „különleges, nem járulékalapú ellátás” fogalma kölcsönösen kizárja egymást, és hogy a szociális biztonsági ellátás feltételeinek megfelelő ellátás nem tekinthető különleges, nem járulékalapú ellátásnak, és fordítva (lásd analógia útján: 2006. február 21‑iHosse ítélet, C‑286/03, EU:C:2006:125, 36. pont).
52
Másodszor, a 883/2004 rendelet 70. cikkének (2) bekezdése értelmében „különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásnak” minősül az az ellátás, amelynek célja mindenekelőtt az, hogy 3. cikk (1) bekezdésében említett szociális biztonsági ágak által fedezett kockázatok kiegészítő, helyettesítő vagy járulékos fedezetéül szolgáljon, és az érintett személyeknek minimum megélhetési jövedelmet biztosítson az érintett tagállam gazdasági és társadalmi helyzetére is figyelemmel. Az érintett ellátás esetében, ahhoz, hogy az „különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásnak” minősüljön, az érintett ellátás finanszírozása kizárólag a kötelező, az általános közkiadások fedezésére szolgáló adóbevételből származhat, valamint nyújtásának és kiszámításának feltételei a kedvezményezett tekintetében nem függhetnek semmiféle járulékfizetéstől. Ezenkívül, ha az ellátást járulékalapú ellátás kiegészítéseként nyújtják, az kizárólag ezen az alapon nem minősül járulékalapú ellátásnak. Végül az érintett ellátásnak szerepelnie kell az említett rendelet X. mellékletében.
53
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapügy tárgyát képező szociális segély a 883/2004 rendelet 70. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásnak” minősül. E segély célja ugyanis, hogy megélhetési forrást biztosítson olyan személyek számára, akik nem tudják biztosítani megélhetésüket, és e segély finanszírozása nem járulékalapú, hanem az adóbevételből történik. Mivel az említett segély ezenkívül szerepel e rendelet X. mellékletében, következésképpen megfelel az e 70. cikk (2) bekezdésében előírt feltételeknek.
54
Egyébiránt hozzá kell tenni, hogy az ilyen segély az említett rendelet 70. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „szociális segélyezés” fogalma alá is tartozik, mivel e fogalom az állami hatóságok által nemzeti, regionális vagy helyi szinten felállított támogatási rendszerek összességére vonatkozik, amelyekhez olyan egyén folyamodhat, aki nem rendelkezik a saját maga és családtagjai eltartásához elegendő forrásokkal, és e ténynél fogva tartózkodási ideje alatt terhet jelenthet a fogadó tagállam költségvetésére, ami az adott tagállam által nyújtható támogatások általános szintjére is hatással lehet (lásd analógia útján: 2015. szeptember 15‑iAlimanovic ítélet, C‑67/14, EU:C:2015:597, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
55
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság helyesen minősíthette a 335/1995. sz. törvény 3. cikkének 6. bekezdésében előírt szociális ellátást a 883/2004 rendelet 70. cikke értelmében vett „különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásnak”.
56
Mivel a 883/2004 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy e rendelet az ilyen típusú ellátásokra „ugyancsak” alkalmazandó, meg kell vizsgálni, hogy azok mégis a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának hatálya alá tartoznak‑e, amely kizárólag a „szociális biztonság ágaira” utal.
57
Először is, a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja értelmében e rendelkezés a hatályának meghatározása érdekében pontosan a „szociális biztonság 883/2004 rendeletben meghatározott ágaira” utal.
58
Márpedig, noha e rendelet 3. cikke (3) bekezdésének szövege értelmében e rendeletet „ugyancsak” alkalmazni kell a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra, meg kell állapítani, hogy e rendelkezés kizárólag az említett rendelet alkalmazási körét határozza meg, a 2011/98 irányelvnek a 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának szövegéből következő fogalommeghatározásának sérelme nélkül.
59
Másodszor, ami a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának rendszertani értelmezését illeti, hangsúlyozni kell, hogy a szociális biztonsági ellátások és a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátások a 883/2004 rendelet rendelkezései értelmében eltérő rendszerek hatálya alá tartoznak.
60
Először is, ami az ezen ellátások nyújtásához szükséges lakóhelyre vonatkozó feltételt illeti, míg e rendelet 7. cikke a szociális biztonsági ellátások exportálhatóságát írja elő, amelyeket bizonyos feltételek mellett valamely tagállamnak biztosítania kell, ideértve azt az esetet is, amikor a kedvezményezett nem a területén rendelkezik lakóhellyel, az említett rendelet 70. cikkének (4) bekezdése pontosítja, hogy a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokat kizárólag az érintett személy lakóhelye szerinti tagállamban és jogszabályainak megfelelően nyújtják.
61
Az ilyen rendszerbeli különbség továbbá e két ellátástípus eltérő jellemzőin alapul.
62
Így egyrészt, míg a szociális biztonsági ellátások finanszírozása a munkavállalók és a munkáltatók által fizetett járulékokból történik, a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokat kizárólag az általános közkiadások fedezésére szolgáló kötelező adóbevételekből finanszírozzák.
63
Másrészt, amint az a jelen ítélet 47. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, a Bíróság több alkalommal kimondta, hogy valamely ellátás akkor tekinthető szociális biztonsági ellátásnak, ha jogilag meghatározott helyzetben a jogosult személyes szükségletének bármiféle egyedi és diszkrecionális mérlegelése nélkül nyújtják, és a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében kifejezetten felsorolt kockázatok valamelyikéhez kapcsolódik.
64
Ezzel ellentétben a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokat – a jogosultak által teljesített munkavégzési időtől függetlenül – a lakóhelyük szerinti tagállam jogszabályainak megfelelően nyújtják, amint azt e rendelet 70. cikkének (4) bekezdése előírja.
65
Amint arra a főtanácsnok indítványának 55. és 56. pontjában lényegében rámutatott, a 2011/98 irányelv 12. cikkének (1) bekezdésében foglalt, egyenlő bánásmódhoz való jog személyi hatályának korlátozásával az uniós jogalkotó kifejezetten úgy döntött, hogy e jogot nem terjeszti ki azokra az ellátásokra, amelyek nem minősíthetők a 883/2004 rendelet 3. cikke értelmében vett „szociális biztonsági ellátásoknak”. E két ellátástípusnak a jelen ítélet 62–64. pontjában kifejtett eltérő jellemzői igazolják, hogy bár a szociális biztonsági ellátások a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának hatálya alá tartoznak, a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátások esetében nem ez a helyzet.
66
A tagállamok tehát e különleges ellátásokat illetően nem kötelesek tiszteletben tartani az egyenlő bánásmódnak az ezen utóbbi rendelkezésben rögzített szabályát, következésképpen dönthetnek úgy, hogy az ilyen ellátások harmadik országbeli állampolgárok részére történő nyújtását az állampolgáraikra alkalmazandótól eltérő feltétel teljesítésétől teszik függővé, mint amilyen például a beilleszkedési feltétel, amelynek tiszteletben tartását a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyének birtoklása igazolja.
67
Végül az ilyen értelmezés biztosítja a koherenciát a harmadik országbeli állampolgárok számára elismert, az uniós jogból eredő különböző jogállások között, a fogadó tagállamban való beilleszkedésük szintjétől függően.
68
A harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló, 2003. november 25‑i 2003/109/EK tanácsi irányelvben (HL 2004. L 16., 44. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 272. o.) előírt „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás ugyanis a harmadik országok állampolgárai számára a legmagasabb szintű integrációnak felel meg, amely alapján indokolt a fogadó tagállam állampolgáraival szemben alkalmazottal egyenlő bánásmódot biztosítani számukra, különösen a szociális biztonság, a szociális ellátás és a szociális védelem tekintetében (2024. július 29‑iCU és ND [Szociális ellátás – Közvetlen hátrányos megkülönböztetés] ítélet, C‑112/22 és C‑223/22, EU:C:2024:636, 46. pont.
69
Annak érdekében, hogy megfelelően figyelembe lehessen venni a tartózkodás időtartamára vonatkozó kritériumot és az ebből eredő, a harmadik országbeli állampolgárok beilleszkedésének szintjét érintő következményeket, a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontjával nem lehet ellentétes, hogy a tagállamok a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátás nyújtását, amely – amint az a jelen ítélet 54. pontjában kiemelésre került –szociális segítségnyújtási ellátásnak is minősül, a tartózkodás időtartamától teszik függővé.
70
Harmadszor, a jelen ítélet 66. pontjában elfogadott értelmezést megerősítik a 2011/98 irányelv által követett célok.
71
Egyrészt emlékeztetni kell arra, hogy – amint az ezen irányelv (19) preambulumbekezdéséből kitűnik – az irányelv célja, hogy az Unión belül megteremtse az egyenlő versenyfeltételek minimális szintjét, meghatározva, hogy mely területeken biztosított a tagállam saját állampolgáraival való egyenlő bánásmód a harmadik országbeli állampolgárok számára.
72
Amint arra a főtanácsnok indítványának 68. pontjában lényegében rámutatott, az uniós jogalkotó kifejezetten és kimerítően pontosította azokat a területeket, amelyeken a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontjában előírt egyenlő bánásmód szabálya alkalmazandó.
73
Másrészt ezen irányelv (2) preambulumbekezdésének értelmében „[a]z Európai Uniónak méltányos bánásmódot kell biztosítania a tagállamok területén jogszerűen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokkal szemben, és határozottabb integrációs politikát kell alkalmaznia annak érdekében, hogy ezeket a személyeket az uniós polgárokat megillető jogokhoz hasonló jogok illessék meg, és hasonló kötelezettségek vonatkozzanak rájuk”.
74
A harmadik országbeli állampolgárok jogainak és kötelezettségeinek az uniós polgárok jogaihoz és kötelezettségeihez való közelítésére irányuló célkitűzésre tekintettel meg kell állapítani, hogy ez utóbbiakat illetően a 2004/38 irányelv 24. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a szociális segítségnyújtási ellátásokban való részesülést ahhoz a feltételhez kössék, hogy e polgárok huzamos tartózkodási joggal rendelkezzenek területükön, amelyet az e területen való folyamatos ötéves tartózkodást követően szereztek meg.
75
Ugyanis az e típusú ellátásokhoz való hozzáférést illetően valamely uniós polgár e rendelkezés alapján csak akkor igényelhet a fogadó tagállam állampolgárainak járóval egyenlő bánásmódot, ha a fogadó tagállam területén való tartózkodása megfelel a 2004/38 irányelv feltételeinek (2021. július 15‑iThe Department for Communities in Northern Ireland ítélet, C‑709/20, EU:C:2021:602, 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
76
E körülmények között a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontjában előírt, egyenlő bánásmódra vonatkozó szabály alkalmazása, amely a tagállami szabályozás által a szintén szociális segítségnyújtási ellátás jellegű, különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátás nyújtása céljából előírt, a harmadik országbeli állampolgárok tartózkodásának időtartamára vonatkozó követelmény mellőzéséhez vezetne, azzal a következménnyel járna, hogy ezen állampolgárokat kedvezőbb bánásmódban részesítené, mint az uniós polgárokat.
77
Márpedig az ilyen következmény túlmutatna a 2011/98 irányelv (2) preambulumbekezdésében kimondott azon célon, hogy a harmadik országbeli állampolgárok számára az uniós polgárokéhoz hasonló jogokat és kötelezettségeket ismerjenek el.
78
A fenti megfontolásokra tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontját úgy kell értelmezni, hogy az nem alkalmazandó egy, a 883/2004 rendelet 70. cikke értelmében vett különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásra, és következésképpen azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az ilyen, a 65. életévüket, (2019. január 1‑jétől 67. életévüket) betöltött, anyagilag hátrányos helyzetű és életkoruk folytán korlátozott munkaképességgel rendelkező személyeknek nyújtott szociális segély formájában megvalósuló ellátásnak az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjában említett harmadik országbeli állampolgárok számára történő nyújtását ahhoz a feltételhez köti, hogy az érintettek huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyével rendelkezzenek.
A költségekről
79
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
A harmadik országbeli állampolgárok valamely tagállam területén való tartózkodására és munkavállalására vonatkozó összevont engedélyre irányuló összevont kérelmezési eljárásról, valamint a harmadik országból származó, valamely tagállam területén jogszerűen tartózkodó munkavállalók közös jogairól szóló, 2011. december 13‑i 2011/98/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
az nem alkalmazandó a 2009. szeptember 16‑i 988/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 70. cikke értelmében vett különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásra, és következésképpen azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az ilyen, a 65. életévüket (2019. január 1‑jétől 67. életévüket) betöltött, anyagilag hátrányos helyzetű és életkoruk folytán korlátozott munkaképességgel rendelkező személyeknek nyújtott szociális segély formájában megvalósuló ellátásnak az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjában említett harmadik országbeli állampolgárok számára történő nyújtását ahhoz a feltételhez köti, hogy az érintettek huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélyével rendelkezzenek.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.