Ideiglenes változat
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
2026. április 23.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – Sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 2012/29/EU irányelv – A bűncselekmények áldozatainak jogaira, támogatására és védelmére vonatkozó minimumszabályok – 6., 10. és 18. cikk – Az üggyel kapcsolatos tájékoztatáshoz való jog és a meghallgatáshoz való jog – Nemzeti szabályozás, amely a jogerőssé vált, bűnösséget megállapító határozat hatályon kívül helyezésére irányuló rendkívüli jogorvoslati lehetőséget biztosít a távollétében elítélt személy részére – Az áldozat azon joga elismerésének hiánya, hogy tájékoztassák e rendkívüli jogorvoslat kezdeményezéséről és részt vehessen az ezzel kapcsolatos eljárásban – (EU) 2016/343 rendelet – A büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme és a tárgyaláson való jelenlét joga – 8. cikk és 9. cikk – Új tárgyaláshoz vagy más olyan jogorvoslathoz való jog, amely lehetővé teszi az ügy érdemi részének új elbírálását – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke – A tisztességes eljáráshoz való jog – Az Alapjogi Charta 54. cikke – A joggal való visszaélés tilalma ”
A C‑24/26. PPU. sz. [Casotta](i) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Corte d’appello di Roma (római fellebbviteli bíróság, Olaszország) a Bírósághoz 2026. január 22‑én érkezett, 2026. január 7‑i határozatával terjesztett elő a
CV
ellen folytatott,
a Procuratore generale presso la Corte d’appello di Roma
részvételével folyamatban lévő büntetőeljárásban,
A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
tagjai: I. Jarukaitis tanácselnök, M. Condinanzi, N. Jääskinen (előadó), R. Frendo és A. Kornezov bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: E. Sartori tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2026. március 18‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino, meghatalmazotti minőségben, segítői: M. Greco vice avvocato generale, E. Feola és A. Trimboli avvocati dello Stato,
–        az Európai Bizottság képviseletében F. Tomat, J. Vondung és M. I. Zaloguin, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2026. április 16‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a bűncselekmények áldozatainak jogaira, támogatására és védelmére vonatkozó minimumszabályok megállapításáról és a 2001/220/IB tanácsi kerethatározat felváltásáról szóló, 2012. október 25‑i 2012/29/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 315., 57. o.) 6., 10. és 18. cikkének, a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 65., 1. o.) 8. és 9. cikkének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. és 54. cikkének az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE) 6. és 17. cikkével összefüggésben történő értelmezésére irányul.
2        E kérelmet a CV távollétében hozott, jogerőssé vált bűnösséget megállapító határozat hatályon kívül helyezésére, valamint az ügy érdemi részére vonatkozóan új eljárás lefolytatására irányuló azon rendkívüli jogorvoslat keretében terjesztették elő, amelyet CV azt követően kezdeményezett, hogy erőszakkal elkövetett súlyos testi sértés és rablás bűncselekmények miatt öt év három hónap szabadságvesztésre, valamint 1500
euró pénzbüntetésre ítélték.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
3        Az EJEE „Tisztességes tárgyaláshoz való jog” című 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1.      Mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és észszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában, illetőleg az ellene felhozott büntetőjogi vádak megalapozottságát illetően. […]
2.      Minden bűncselekménnyel vádolt átadott személyt mindaddig ártatlannak kell vélelmezni, amíg bűnösségét a törvénynek megfelelően meg nem állapították.
3.      Minden bűncselekménnyel gyanúsított személynek joga van – legalább – arra, hogy
a)      a legrövidebb időn belül tájékoztassák olyan nyelven, amelyet megért, és a legrészletesebb módon az ellene felhozott vád természetéről és indokairól;
b)      rendelkezzék a védekezésének előkészítéséhez szükséges idővel és eszközökkel;
c)      személyesen, vagy az általa választott védő segítségével védekezhessék, és ha nem állnak rendelkezésére eszközök védő díjazására, amennyiben az igazságszolgáltatás érdekei ezt követelik meg, hivatalból és ingyenesen rendeljenek ki számára ügyvédet;
d)      kérdéseket intézzen vagy intéztessen a vád tanúihoz és kieszközölhesse a mentő tanúk megidézését és kihallgatását ugyanolyan feltételek mellett, mint ahogy a vád tanúit megidézik, illetve kihallgatják;
e)      ingyenes tolmács álljon rendelkezésére, ha nem érti vagy nem beszéli a tárgyaláson használt nyelvet.”
4        Az EJEE „Joggal való visszaélés tilalma” című 17. cikke a következőket írja elő:
„Az Egyezmény egyetlen rendelkezését sem lehet úgy értelmezni, hogy az bármely állam, csoport vagy személy számára jogot biztosítana olyan tevékenység folytatására vagy olyan cselekedet végrehajtására, amely az Egyezményben foglalt jogok és szabadságok megsértésére vagy pedig az Egyezményben meghatározottnál nagyobb mértékű korlátozására irányul.”
Az uniós jog
A Charta
5        A Chartának „A hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog” című 47. cikke kimondja:
„Mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, az e cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz.
Mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által megelőzően létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja. Mindenkinek biztosítani kell a lehetőséget tanácsadás, védelem és képviselet igénybevételéhez.
Azoknak, akik nem rendelkeznek elégséges pénzeszközökkel, költségmentességet kell biztosítani, amennyiben az igazságszolgáltatás hatékony igénybevételéhez erre szükség van.”
6        A Chartának „A joggal való visszaélés tilalma” című 54. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E Charta egyetlen rendelkezését sem lehet úgy értelmezni, hogy az bármilyen jogot biztosítana olyan tevékenység folytatására vagy olyan cselekedet végrehajtására, amely az e Chartában elismert jogok vagy szabadságok megsértésére vagy a Chartában meghatározottnál nagyobb mértékű korlátozására irányul.”
A 2012/29 irányelv
7        A 2012/29 irányelv (11), (20), (26) és (58) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(11)      Ezen irányelv szabályozási minimumokat állapít meg. A tagállamok kiterjeszthetik az ezen irányelvben meghatározott jogokat annak érdekében, hogy magasabb szintű védelmet nyújtsanak.
[…]
(20)      Az áldozatoknak a büntető igazságszolgáltatási rendszerben betöltött szerepe és az, hogy aktívan részt vehetnek‑e a büntetőeljárásban, a nemzeti rendszertől függően tagállamonként változik, és azt a következő egy vagy több kritérium határozza meg: a nemzeti rendszer biztosítja‑e a büntetőeljárásban részt vevő személy jogállását az áldozat részére; az áldozat a büntetőeljárásban való aktív – például tanúként való – részvétele törvény által előírt kötelezettsége alá esik, vagy arra felkérést kap; és/vagy az áldozat a nemzeti jog szerint a törvénynél fogva jogosult‑e a büntetőeljárásban való aktív részvételre, és e jogával élni is kíván‑e, amennyiben a nemzeti rendszer az áldozatoknak nem biztosít jogállást a büntetőeljárásban részt vevő személyként való részvételre. A tagállamoknak meg kell határozniuk, hogy ezek közül mely kritériumok vonatkoznak az ezen irányelvben meghatározott jogok hatályának meghatározására azokban az esetekben, amikor az áldozat által az adott büntető igazságszolgáltatási rendszerben betöltött szerepre történik utalás.
[…]
(26)      A nyújtott tájékoztatásnak kellően részletesnek kell lennie annak biztosításához, hogy az áldozatok tiszteletteljes bánásmódban részesüljenek, valamint ahhoz, hogy képesek legyenek megalapozott döntést hozni az eljárásban való részvételükről. Ezzel összefüggésben különösen fontos az a tájékoztatás, amely révén az áldozat értesülhet az eljárás pillanatnyi állásáról. Úgyszintén fontos ez azon információk szempontjából, amelyek alapján az áldozat eldöntheti, hogy kéri‑e az eljárás megszűnését eredményező határozat felülvizsgálatát.
[…]
(58)       Azokat az áldozatokat, akiknek az esetében megállapították, hogy ki vannak téve a másodlagos és ismételt áldozattá válás, a megfélemlítés és a megtorlás kockázatának, a büntetőeljárás során megfelelő intézkedések alkalmazásával védelemben kell részesíteni. Az ilyen intézkedések pontos természetét az egyéni értékelés során, az áldozat kívánságának figyelembevételével kell meghatározni. Bármely ilyen intézkedés terjedelmét a védekezéshez való jog sérelme nélkül és az igazságszolgáltatási mérlegelési jogkör szabályaival összhangban kell meghatározni. Az áldozatok eljárással kapcsolatos aggályait és félelmeit döntő tényezőként kell figyelembe venni annak megállapításakor, hogy szükségük van‑e bármilyen külön intézkedésre.”
8        Ezen irányelv „Célkitűzések” című 1. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Ezen irányelv célja, hogy a bűncselekmények áldozatai megfelelő tájékoztatásban, támogatásban és védelemben részesüljenek, valamint képesek legyenek részt venni a büntetőeljárásban.
[…]”
9        Az említett irányelvnek „Az üggyel kapcsolatos tájékoztatáshoz való jog” című 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok biztosítják, hogy az áldozatokat indokolatlan késedelem nélkül tájékoztassák arról a jogukról, hogy megkaphatják az áldozat által elszenvedett bűncselekménnyel kapcsolatban tett feljelentés következtében indult büntetőeljárásra vonatkozó alábbi információkat, valamint azt, hogy kérelemre megkapják ezen információkat:
a)      a nyomozás folytatását elutasító vagy azt megszüntető határozat, illetőleg az ügyésznek azon döntése, miszerint nem emel vádat;
b)      a tárgyalás helye és ideje, valamint az elkövetővel szembeni vád természete.
(2)      A tagállamok biztosítják, hogy az áldozatokat az adott büntető igazságszolgáltatási rendszerben betöltött szerepükkel összhangban indokolatlan késedelem nélkül tájékoztassák arról a jogukról, hogy megkaphatják az általuk elszenvedett bűncselekménnyel kapcsolatban tett feljelentés következtében indult büntetőeljárásra vonatkozó alábbi információkat, valamint azt, hogy kérelemre megkapják ezen információkat:
a)      a tárgyalás során hozott bármely jogerős bírósági ítélet;
b)      olyan információk, amelyekből az áldozat értesülhet a büntetőeljárás állásáról, kivéve az olyan kivételes eseteket, amikor az ilyen tájékoztatás az ügy megfelelő lefolytatását hátrányosan befolyásolhatja.
(3)      Az (1) bekezdés a) pontja és a (2) bekezdés a) pontja alapján szolgáltatott információknak tartalmazniuk kell az érintett határozat indokolását vagy az indokolásnak egy rövid összefoglalását, kivéve az esküdtszéki határozatokat vagy olyan határozatokat, ahol az indokolás titkos, amely esetekben az indokolást a nemzeti jog értelmében nem közlik.
(4)      Az illetékes hatóságot köti az áldozat arra vonatkozó kívánsága, hogy akar‑e tájékoztatásban részesülni vagy sem, kivéve, ha az áldozatnak a büntetőeljárásban való aktív részvételre való jogosultsága okán a tájékoztatás kötelező. A tagállamok lehetővé teszik, hogy az áldozatok bármikor megváltoztassák kívánságukat, és ezt figyelembe is veszik.
(5)      A tagállamok biztosítják, hogy az áldozatoknak lehetőségük legyen indokolatlan késedelem nélkül értesítést kapni arról, ha az őket érintő bűncselekmények miatt előzetes letartóztatásban levő, terhelt vagy elítélt személyt szabadon bocsátották, vagy az az őrizetből megszökött. Emellett a tagállamok biztosítják, hogy az elkövető szabadon bocsátása vagy szökése esetén az áldozatokat tájékoztassák a védelmük érdekében hozott valamennyi releváns intézkedésről.
(6)      Az áldozatokat kérelemre az (5) bekezdésben előírt tájékoztatásban kell részesíteni, legalább azokban az esetekben, amikor sérelem veszélyének vagy azonosított kockázatának vannak kitéve, kivéve, ha az értesítés miatt az elkövető lenne kitéve sérelem azonosított kockázatának.”
10      Ugyanezen irányelvnek „A meghallgatáshoz való jog” című 10. cikke előírja:
„(1)      A tagállamok biztosítják, hogy az áldozatokat meghallgathassák és bizonyítékot szolgáltathassanak a büntetőeljárás során. A gyermek áldozat meghallgatásakor kellően figyelembe kell venni a gyermek életkorát és érettségét.
(2)      A büntetőeljárás során az áldozatok meghallgatására és a bizonyítékok szolgáltatására vonatkozó eljárási szabályokat a nemzeti jog határozza meg.”
11      A 2012/29 irányelv „Védelemhez való jog” című 18. cikke szerint:
„A védekezéshez való jog sérelme nélkül a tagállamok biztosítják, hogy rendelkezésre álljanak azok az intézkedések, amelyek célja, hogy megvédjék az áldozatok és családtagjaik biztonságát a másodlagos és ismételt áldozattá válással, a megfélemlítéssel, valamint a megtorlással szemben, ideértve az áldozatok érzelmi vagy pszichés károsodásával szembeni védelmét, valamint méltóságuk megóvását a kihallgatásuk és vallomástételük során. Ezen intézkedések szükség esetén magukban foglalhatják a nemzeti jog által az áldozatok és családtagjaik fizikai védelmének biztosítása érdekében létrehozott eljárásokat is.”
A 2016/343 irányelv
12      A 2016/343 irányelv (9), (33), (38) és (48) preambulumbekezdése értelmében:
„(9)      Ezen irányelv célja a büntetőeljárásban a tisztességes eljáráshoz való jog erősítése azáltal, hogy az ártatlanság vélelmének egyes vonatkozásaira és a tárgyaláson való jelenlét jogára vonatkozó közös minimumszabályokat rögzít.
[…]
(33)      A tisztességes eljáráshoz való jog a demokratikus társadalom egyik alapelve. A gyanúsítottaknak vagy a vádlottaknak a tárgyaláson való jelenlétre vonatkozó joga ezen a jogon alapul, és azt az egész [Európai] Unióban biztosítani kell.
[…]
(38)      Annak megítélésekor, hogy a tájékoztatás módja kielégítő‑e annak biztosításához, hogy a személy tudomást szerezzen a tárgyalásról, különös figyelmet kell fordítani adott esetben egyrészt arra, hogy a hatóságok milyen gondosságot tanúsítottak annak érdekében, hogy az érintett személyt tájékoztassák, másrészt arra, hogy az érintett személy milyen gondosságot tanúsított annak érdekében, hogy a neki címzett információt megkapja.
[…]
(48)      Mivel ezen irányelv minimumszabályokat határoz meg, a tagállamok kiterjeszthetik az ezen irányelvben meghatározott jogokat annak érdekében, hogy magasabb szintű védelmet nyújtsanak. A tagállamok által nyújtott védelem szintje sosem csökkenhet a Charta vagy az EJEE által biztosított, a Bíróság és az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett standardok alá.”
13      Ezen irányelv „Tárgy” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ez az irányelv az alábbiakra vonatkozó közös minimumszabályokat állapítja meg:
a)      a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelmének egyes vonatkozásai;
b)      a büntetőeljárás során a tárgyaláson való jelenlét joga.”
14      Ezen irányelvnek „A tárgyaláson való jelenlét joga” című 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottaknak és a vádlottaknak joguk van a tárgyalásukon jelen lenni.
(2)      A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az olyan tárgyalás, amelynek eredményeként határozat születhet a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségéről vagy ártatlanságáról, az érintett személy távollétében is megtartható, feltéve, hogy:
a)      a gyanúsítottat vagy a vádlottat kellő időben tájékoztatták a tárgyalásról és a meg nem jelenés következményeiről; vagy
b)      a tárgyalásról értesített gyanúsítottat vagy vádlottat általa meghatalmazott vagy az állam által kirendelt védő képviseli.
(3)      A (2) bekezdéssel összhangban meghozott határozat az érintett személlyel szemben végrehajtható.
(4)      Ha a tagállamok lehetővé teszik a tárgyalásnak a gyanúsított vagy a vádlott távollétében történő megtartását, azonban az e cikk (2) bekezdésében meghatározott feltételeknek való megfelelés nem lehetséges, mivel a gyanúsított vagy a vádlott ésszerű erőfeszítések megtétele ellenére sem volt fellelhető, a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a határozat ennek ellenére meghozható és végrehajtható. Ebben az esetben a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottat vagy a vádlottat a határozatról való tájékoztatáskor, különösen elfogásukkor, tájékoztassák a határozat megtámadásának lehetőségéről és az új tárgyaláshoz való jogról is, vagy valamely más jogorvoslatról, a 9. cikknek megfelelően.
(5)      Ez a cikk nem érinti azokat a nemzeti szabályokat, amelyek úgy rendelkeznek, hogy a bíró vagy az illetékes bíróság ideiglenesen kizárhatja a gyanúsítottat vagy a vádlottat a tárgyalásról, ha ez a büntetőeljárás szabályszerű lefolytatásának biztosításához szükséges, amennyiben ez a védelemhez való joggal összhangban áll.
(6)      Ez a cikk nem érinti azokat a nemzeti szabályokat, amelyek előírják, hogy az eljárást, vagy annak bizonyos szakaszait írásban folytassák le, amennyiben ez a tisztességes eljáráshoz való joggal összhangban áll.”
15      Ugyanezen irányelvnek „Az új tárgyaláshoz való jog” című 9. cikke kimondja:
„A tagállamok biztosítják, hogy ha a gyanúsított vagy a vádlott nem volt jelen a saját tárgyalásán és a 8. cikk (2) bekezdésében meghatározott feltételek nem teljesültek, az érintett személynek joga van egy új tárgyaláshoz, vagy más olyan jogorvoslathoz, amely lehetővé teszi az ügy érdemi részének új elbírálását, ideértve új bizonyíték megvizsgálását, és amely az eredeti határozat megváltoztatásához vezethet. E tekintetben a tagállamok biztosítják, hogy az érintett gyanúsítottnak vagy vádlottnak jogában áll jelen lenni, ténylegesen részt venni, a nemzeti jog szerinti eljárásoknak megfelelően, továbbá a védelemhez való jogokat gyakorolni.”
Az olasz jog
16      A 2022. október 10‑i decreto legislativo n. 150, Attuazione della legge 27
settembre 2021, n. 134, recante delega al Governo per l’efficienza del processo penale, nonchè in materia di giustizia riparativa e disposizioni per la celere definizione dei procedimenti giudiziarival (a büntetőeljárás hatékonysága, valamint a helyreállító igazságszolgáltatás és a büntetőeljárások gyors lefolytatását lehetővé tevő rendelkezések elfogadása érdekében a kormánynak adott felhatalmazásról szóló, a 2021. szeptember 27‑i 134. sz. törvény végrehajtásáról szóló, 150. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet, a GURI 2022. október 17‑i 243. számának 38. sz. rendes melléklete) módosított, 1988. szeptember 22‑i decreto del Presidente della Repubblica n. 447 – Approvazione del codice di procedura penale (a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv jóváhagyásáról szóló 447. sz. köztársasági elnöki rendelet, a GURI 1988. október 24‑i 250. számának 92. sz. rendes melléklete) (a továbbiakban: büntetőeljárásról szóló törvénykönyv) „A vádlott távolléte” című 420‑bis cikke értelmében:
„(1)      Ha a szabadlábon vagy fogva lévő vádlott nem jelenik meg a tárgyaláson, a bíróság a távollétében határoz:
a)      ha a vádlottat az ügyiratnak saját kézbe vagy az általa az ügyirat átvételére kifejezetten meghatalmazott személy részére történő kézbesítéssel idézték megjelenésre;
b)      ha a vádlott kifejezetten lemondott a megjelenésről, vagy ha a 420‑ter cikk szerinti akadály áll fenn, kifejezetten lemondott az erre való hivatkozásról.
(2)      A bíróság akkor is folytatja az eljárást a vádlott távollétében, ha másként bizonyítottnak találja, hogy a vádlott ténylegesen tudomást szerzett arról, hogy az eljárás folyamatban van, és hogy a tárgyalásról való távolmaradása szándékos és tudatos döntés eredménye. E célból a bíróság figyelembe veszi az értesítés módjait, a vádlott által a tárgyalást megelőzően tett cselekményeket, jogi képviselő kijelölését és minden egyéb releváns körülményt.
(3)      A bíróság – az (1) és (2) bekezdésben meghatározott eseteken kívül – az eljárást a vádlott távollétében akkor is folytatja, amennyiben az említett vádlottat szökésben lévőnek nyilvánították, vagy más módon szándékosan elkerülte a folyamatban lévő eljárásról való tudomásszerzést.
(4)      Az (1), (2) és (3) bekezdésben említett esetekben a bíróság távollévőnek nyilvánítja a vádlottat. Amennyiben a törvény eltérően nem rendelkezik, a távollévőnek nyilvánított vádlottat az ügyvédje képviseli.
(5)      Az (1), (2) és (3) bekezdésben meghatározott eseteken kívül a bíróság az eljárásnak a 420‑ter cikk szerinti folytatása előtt az ügyet nyilvántartásba veszi, és elrendeli, hogy a 419. cikk szerinti értesítést, a hatáskörrel rendelkező bíróság elé utalás iránti kérelmet és a tárgyalási jegyzőkönyvet személyesen közöljék a nyomozóhatóság által eljárás alá vont személlyel.
(6)      A vádlottat távollévőnek nyilvánító végzést – akár hivatalból is – vissza kell vonni, ha a vádlott a határozat meghozatala előtt megjelenik. A vádlott számára új határidőt kell biztosítani azon jogok gyakorlására, amelyektől megfosztották:
a)      ha bizonyítja, hogy előre nem látható körülmények, vis maior vagy egyéb jogszerű akadály miatt lehetetlen volt számára kellő időben megjelenni azon jogai gyakorlása érdekében, amelyektől megfosztották, és az akadályra vonatkozó bizonyítékot rajta kívül álló ok miatt nem tudta kellő időben benyújtani;
b)      ha a (2) és (3) bekezdésben említett esetekben bizonyítja, hogy nem volt tényleges tudomása a folyamatban lévő eljárásról, és hogy rajta kívül álló ok miatt nem tudott kellő időben eljárni azon jogainak gyakorlása érdekében, amelyektől megfosztották;
c)      c) ha – mindezek mellett – bebizonyosodik, hogy az eljárás folytatásának feltételei nem teljesültek.
(7)      A (6) bekezdésben foglalt eseten kívül, ha bebizonyosodik, hogy az eljárás vádlott távollétében történő folytatásának feltételei nem teljesültek, a bíróság – akár hivatalból is – hatályon kívül helyezi a vádlottat távollévőnek nyilvánító végzést, és meghozza az (5) bekezdésben előírt rendelkezéseket.”
17      E törvénykönyv 629‑bis cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A 628‑bis cikk hatálya alá tartozó eseteken kívül az olyan jogerőssé vált ítélet alapján elítélt vagy biztonsági intézkedés hatálya alatt álló személy, amelyet vele szemben a távollétében hoztak, perújítást kérhet, ha bizonyítja, hogy úgy nyilvánították távollévőnek, hogy a 420‑bis cikkben foglalt feltételek nem teljesültek, és hogy rajta kívül álló ok miatt nem terjeszthetett elő jogorvoslatot határidőn belül ezen ítélet ellen, kivéve, ha bebizonyosodik, hogy az ítélet meghozatala előtt ténylegesen tudomást szerzett a folyamatban lévő eljárásról.
(2)      A kérelmet – elfogadhatatlanság terhe mellett – az érintett személynek személyesen vagy a különleges meghatalmazással rendelkező jogi képviselőjének kell benyújtania az érintett személynek az ítéletről vagy a határozatról való tudomásszerzésétől számított 30 napon belül az ítéletet hozó bíróság székhelye szerint illetékes fellebbviteli bírósághoz.
(3)      A fellebbviteli bíróság meghozza a 127. cikk szerinti rendelkezéseket, és ha helyt ad a kérelemnek, hatályon kívül helyezi az ítéletet, és elrendeli az ügyiratoknak az érintett szakasz vagy fok szerint eljáró bíróság részére történő megküldését.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
18      A rendőrség 2022. április 2‑án Rómában (Olaszország) erőszakkal elkövetett súlyos testi sértés és rablás elkövetése közben CV‑t tetten
érte és elfogta. Őrizetbe vételekor CV megnevezett egy ügyvédet, és őt hatalmazta meg a védelmének ellátásával.
19      2022. április 4‑én a Tribunale ordinario di Roma (római rendes bíróság, Olaszország) előtt az őrizetbe vételének fenntartása céljából tartott tárgyaláson CV úgy nyilatkozott, hogy – bár a természetes személyek nyilvántartása szerint az anyjánál, Szicíliában van a bejelentett lakóhelye – öt éve állandó jelleggel Rómában lakik. Pontosította, hogy lakóhelye egy jótékonysági szervezet által üzemeltetett szociális étkezdében található, és az eljárási iratokat e címre kell számára megküldeni.
20      E tárgyalást követően, mivel CV őrizetbe vételét nem tartották fenn, a Giudice per le indagini preliminari presso il Tribunale ordinario di Roma (a római rendes bíróság nyomozási bírája, Olaszország) a Pubblico ministero (ügyészség, Olaszország) kérelmére a Tribunale ordinario di Roma (római rendes bíróság) tanácsa elé idézte CV‑t a 2022. október 4‑re kitűzött tárgyaláson történő azonnali ítélethozatal céljából.
21      2022. május 9‑én Róma város rendőrtisztjei felkeresték a CV által Rómában a lakóhelyeként megadott címet az azonnali ítélethozatalt elrendelő végzés kézbesítése céljából. Mivel nem találták meg e címen, ezt az értesítést az érintett jótékonysági szervezet működtetéséért felelős egyik személynek adták át. E személy nyilatkozata szerint CV két nappal korábban megjelent e címen, és e személy vállalta, hogy az azonnali ítélethozatalt elrendelő végzést CV személyes postaládájába teszi.
22      2022. október 4‑én az azonnali ítélethozatalt elrendelő végzést hitelesített elektronikus levélben kézbesítették a CV által megbízott ügyvédnek, mivel a CV által megadott tartózkodási hely alkalmatlan volt a kézbesítésre.
23      A 2022. október 4‑i tárgyaláson a Tribunale ordinario di Roma (római rendes bíróság) – tekintettel arra, hogy CV ügyvédje felmondta a megbízást, mivel CV tartózkodási helye nem volt megállapítható – egy másik ügyvédet jelölt ki hivatalból kirendelt védőnek.
24      E tárgyalást követően a Tribunale ordinario di Roma (római rendes bíróság) megállapította, hogy az azonnali ítélethozatalt elrendelő végzést nem kézbesítették CV‑nek, következésképpen az iratanyagot visszaküldte a hivatalnak a végzés újbóli kézbesítése érdekében.
25      A Bíróság rendelkezésére álló információkból kitűnik, hogy 2022. december 30‑án hatályba lépett a 2022. október 10‑i 150. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet, amely teljes egészében felváltotta a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv korábbi 420‑bis cikkét egy olyan új rendelkezéssel, amely előírja, hogy az eljárás az érintett személy távollétében már nem folytatható, kivéve ha az e rendelkezésben foglalt feltételek teljesülnek, így többek között akkor, ha az idézést magának az érintettnek vagy olyan személynek kézbesítették, akit kifejezetten megbízott annak átvételével, vagy ha kifejezetten lemondott a tárgyaláson való megjelenésről. A 420‑bis cikk (3) bekezdése értelmében továbbá a büntetőeljárás az érintett személy távollétében is folytatható, ha e személyt szökésben lévőnek nyilvánították, vagy más módon szándékosan elkerülte a folyamatban lévő eljárásról való tudomásszerzést.
26      A 2023. január 17‑i tárgyaláson a Tribunale ordinario di Roma (római rendes bíróság) megállapította, hogy az érintett személyt fel kell kutatni, mivel nem nyert bizonyítást, hogy CV ténylegesen tudomást szerzett az ellene indított büntetőeljárásról.
27      E tárgyalást követően Róma város rendőrtisztjei sikertelenül kísérelték meg CV‑t az általa Rómában lakóhelyeként megadott címen, valamint telefonon elérni.
28      A 2023. június 13‑i tárgyaláson a Tribunale ordinario di Roma (római rendes bíróság) megállapította, hogy a Róma város rendőrsége által készített szolgálati feljegyzésből kitűnik, hogy CV nem volt fellelhető. Következésképpen elrendelte, hogy a lakóhelyén, azaz az anyja szicíliai lakóhelyén keressék az azonnali ítélethozatalt elrendelő végzés másolatának és a 2023. június 13‑i tárgyalási jegyzőkönyv másolatának kézbesítése érdekében, amely utóbbi szerint a tárgyalást 2023. október 23‑ra halasztották el.
29      2023. június 19‑én CV anyjának kézbesítették e két iratot, „együtt élő anya” feljegyzéssel, annak ellenére, hogy az anya 2023. február 3‑án már úgy nyilatkozott, hogy fia elhagyta szüleinek lakóhelyét, és kérte, hogy fiát töröljék a nyilvántartásban a háztartás tagjai közül.
30      A 2023. október 23‑i tárgyaláson a Tribunale ordinario di Roma (római rendes bíróság) megállapította, hogy az azonnali ítélethozatalt elrendelő végzést a CV‑vel együtt élő anyjának kézbesítették, és CV távollétében elrendelte az eljárás folytatását, mivel megítélése szerint nyilvánvalóan megállapítást nyert, hogy ténylegesen tudomása volt a vele szemben indított eljárásról, és a tárgyalásról való távolmaradását a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 420‑bis cikke (3) bekezdésének megfelelően szándékos és megfontolt döntésnek kell tekinteni.
31      A 2023. október 23‑i ítélettel CV‑t öt év három hónap szabadságvesztésre, valamint 1500 euró pénzbüntetésre ítélték a Rómában erőszakkal elkövetett súlyos testi sértés és rablás
bűncselekmények társtetteseként.
32      Mivel CV nem nyújtott be fellebbezést ezen ítélettel szemben, az 2024. április 14‑én jogerőre emelkedett.
33      A Pubblico ministero (ügyészség) által 2024. október 11‑én kibocsátott, a szóban forgó büntetés végrehajtását elrendelő határozat meghozatalát követően CV‑t 2024. november 19‑én a rendőrség őrizetbe vette.
34      2024. december 19‑én CV a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 629‑bis cikke alapján rendkívüli jogorvoslatot kezdeményezett a Corte d’appello di Románál (római fellebbviteli bíróság, Olaszország), amely a kérdést előterjesztő bíróság, a bűnösséget megállapító, a jelen ítélet 32. pontjában említettek szerint jogerőssé vált 2023. október 23‑i ítélet hatályon kívül helyezése, valamint adott esetben az ügy érdemi részére vonatkozóan új eljárás lefolytatása iránt. Kérelmének alátámasztása érdekében arra hivatkozott, hogy a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 420‑bis cikkében szereplő feltételek megsértésével állapították meg távollétét, és önhibáján kívül nem tudott fellebbezni, mivel ténylegesen soha nem szerzett tudomást a vele szemben indított eljárásról.
35      A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 420‑bis és 629‑bis cikke, amelyek azokat a feltételeket szabályozzák, amelyeknek teljesülniük kell a vádlott távollétében történő határozathozatalhoz, illetve a távollétében hozott határozat hatálya alá tartozó elítélt számára nyitva álló rendkívüli jogorvoslat feltételeit.
36      Így e bíróság elsőként megállapítja, hogy e nemzeti rendelkezések összeütközésbe kerülhetnek a bűncselekmények áldozatai számára a 2012/29 irányelvben biztosított jogokkal.
37      E tekintetben hangsúlyozza, hogy a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 629‑bis cikke elismeri a távollétében elítélt személynek a jelen ítélet 34. pontjában említett rendkívüli jogorvoslati lehetőségét, a szóban forgó bűncselekmény áldozatának viszont, aki a bűnösséget megállapító határozat meghozatalához vezető büntetőeljárásban nem minősült magánfélnek, nem biztosít jogot arra, hogy tájékoztassák arról, hogy a távollétében elítélt személy ilyen jogorvoslatot kezdeményezett, sem pedig az ezen eljárásban való részvételhez vagy észrevételek benyújtásához való jogot, jóllehet olyan eljárásról van szó, amely a távollétében hozott, bűnösséget megállapító határozat megsemmisítéséhez vezethet.
38      Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság szerint az ilyen rendkívüli jogorvoslat közvetlen és jelentős hatással van az áldozat jogaira és érdekeire, mivel új érdemi eljárás lefolytatását eredményezi, és ezért a másodlagos és ismételt viktimizáció veszélyének teszi ki őt azáltal, hogy újból részt kell vennie az egész eljárásban, azonban nincs lehetősége arra, hogy kifogásolja az elítélt által ily módon benyújtott jogorvoslati kérelmet.
39      Egyébiránt e bíróság hangsúlyozza, hogy – mivel a 2012/29 irányelvnek az áldozat tájékoztatáshoz és meghallgatáshoz való jogát biztosító 6., 10. és 18. cikke a teljes büntetőeljárásra vonatkozik – ezen irányelv nem teszi lehetővé a tagállamok számára, hogy kizárják az áldozatot az olyan eljárásból, amely a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 629‑bis cikkében szereplő eljáráshoz hasonlóan a vádlott távollétében hozott, bűnösséget megállapító határozat teljes egészében történő hatályon kívül helyezését eredményezheti, és új érdemi eljárás lefolytatását rendelheti el. Következésképpen az említett bíróság úgy véli, hogy a bűncselekmény áldozata tájékoztatásának vagy a vele folytatott kommunikációnak a hiánya – így tehát az ilyen rendkívüli jogorvoslat keretében az áldozat meghallgatására vonatkozó, e nemzeti rendelkezésből eredő lehetőség hiánya – az említett irányelv 6., 10. és 18. cikkében foglalt jogok megsértését jelenti.
40      Másodsorban a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban is, hogy a 2016/343 irányelvvel összeegyeztethető‑e a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 420‑bis és 629‑bis cikke, ahogyan azokat a Corte suprema di cassazione (semmítőszék, Olaszország) értelmezi.
41      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy többek között a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 420‑bis cikke (3) bekezdésének és 629‑bis cikkének együttes értelmezéséből az következik, hogy a vádlott távollétében hozott és jogerőssé vált, bűnösséget megállapító határozat a jelen ítélet 25. pontjában felidézett és a (3) bekezdésben említett esetben nem helyezhető hatályon kívül, ha megállapítást nyer, hogy a vádlott „más módon szándékosan elkerülte” a vele szemben indított büntetőeljárásról való „tudomásszerzést”.
42      E bíróság pontosítja, hogy e rendelkezéseket a nemzeti ítélkezési gyakorlat úgy értelmezi, hogy a vádlott azon cselekményének szándékos jellege, hogy elkerülje a vele szemben indított büntetőeljárásról való tudomásszerzést, nem vélelmezhető olyan közvetett bizonyítékok vagy e személy olyan objektív magatartása alapján, amely bizonyítja, hogy e személy tudatában volt azon kockázatnak, hogy nem szerez tudomást erről az eljárásról. Az ilyen magatartás ugyanis csak közvetlen bizonyíték alapján bizonyítható, ami de facto annak megkövetelését jelenti, hogy a vádlott kifejezetten úgy nyilatkozik, hogy szándékosan próbálta elkerülni az említett eljárásról való tudomásszerzést.
43      Márpedig, mivel az ilyen közvetlen bizonyítékot különösen nehéz beszerezni, a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 629‑bis cikke szerinti rendkívüli jogorvoslat tárgyában eljáró bíróságnak a gyakorlatban szinte szisztematikusan hatályon kívül kell helyeznie a vádlott távollétében hozott, bűnösséget megállapító határozatokat, még akkor is, ha megállapítást nyer, hogy a vádlott olyan magatartást tanúsított, amely – közvetve, de biztosan – bizonyítja a vele szemben indított büntetőeljárásról való tudomásszerzés elkerülésére irányuló szándékát, vagy ha bizonyítást nyert a tájékoztatással kapcsolatban elkövetett súlyos gondatlanság vagy az ezen eljárásról való tudomásszerzés kockázatának elfogadása.
44      Pontosan ez a helyzet az alapeljárásban is, amelyben CV‑t a rendőrség a bűncselekmények elkövetésekor vette őrizetbe, és állították bíróság elé, ezt követően azonban több olyan magatartást tanúsított, amelyek alapján nagymértékben előre látható volt, hogy nem szerezhetett tudomást a vele szemben indított büntetőeljárással kapcsolatos későbbi cselekményekről, ami azon szándékát mutatta, hogy elkerülje az ezen eljárásról való tudomásszerzést.
45      CV ilyen szándékára vonatkozó közvetlen bizonyíték hiányában azonban a büntetőeljárásról szóló törvénykönyvnek a nemzeti ítélkezési gyakorlat által értelmezett 420‑bis és 629‑bis cikke előírja a vádlott távollétében hozott, bűnösséget megállapító ítélet hatályon kívül helyezését.
46      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság először is arra hivatkozik, hogy a nemzeti rendelkezések ezen értelmezése sértheti többek között a 2020. február 13‑i Spetsializirana prokuratura (A vádlott távollétében tartott tárgyalás) ítéletből (C‑688/18, EU:C:2020:94) eredő elveket, amely ítéletben a Bíróság kimondta, hogy a 2016/343 irányelv 8. és 9. cikke értelmében az új tárgyaláshoz való jog nem érvényesül automatikusan, ha a vádlott távolléte olyan tudatos döntés eredménye, amely a szóban forgó ügy objektív körülményeiből is levezethető.
47      A kérdést előterjesztő bíróság másodszor megjegyzi, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE 6. cikkére vonatkozó, 2006. március 1‑jei Sejdovic kontra Olaszország ítéletéből (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100) az következik, hogy biztosítani kell az érintett személy védelmét, aki neki fel nem róható okokból nem szerzett tudomást a vele szemben indított büntetőeljárásról, és akit emiatt megfosztottak attól a lehetőségtől, hogy részt vegyen az eljárásban, és gyakorolja a védelemhez való jogát.
48      Álláspontja szerint azonban ezt az ítéletet nem lehet úgy értelmezni és alkalmazni, mint amely általános és feltétlen jogot keletkeztet új érdemi eljárás lefolytatására minden olyan esetben, amikor a vádlottat távollétében ítélték el. Ilyen körülmények között ugyanis az új eljárás lefolytatásához való jogot nem abszolút jogként, hanem az eljárás tisztességes jellegének biztosítását szolgáló eszközként kell értelmezni. Következésképpen az ilyen ítélet azokat a magatartásokat sem igazolhatja, amelyek lehetővé teszik a vádlott számára, hogy elkerülje a vele szemben indított büntetőeljárásról való tudomásszerzést, és nem változtathatja át az új eljárás lefolytatásához való jogot olyan mechanizmussá sem, amely jutalmazza e személy elkerülő stratégiáit, vétkes tétlenségét vagy azon kockázat tudatos elfogadását, hogy nem szerez tudomást a rá vonatkozó cselekményekről, ellenkező esetben ugyanis elősegítené a védelemhez való joggal való visszaélésnek az EJEE 17. cikke alapján tiltott, strukturális kockázatát. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben emlékeztet arra, hogy az ezen egyezményben elismert jogok, a jelen esetben az ezen egyezmény 6. cikkében biztosított tisztességes eljáráshoz való jog nem gyakorolható oly módon, hogy ezáltal torzítsa funkciójukat, és veszélyeztesse mások jogait, valamint a megfelelő igazságszolgáltatáshoz fűződő közérdeket.
49      Márpedig a jelen ügyben a szóban forgó nemzeti rendelkezéseknek a nemzeti ítélkezési gyakorlat szerinti értelmezésükben az a hatásuk, hogy olyan opportunista magatartás tanúsítására ösztönzik a vádlottat, amely a súlyos gondatlanság vagy a kijátszásra irányuló stratégia körébe tartozhat, következésképpen a távollétében hozott és jogerőssé vált, bűnösséget megállapító határozat hatályon kívül helyezésére irányuló rendkívüli jogorvoslati lehetőséggel való visszaéléshez vezet.
50      Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az ilyen szabályozás rendszerszintű hatásokkal jár, mivel sérti a jogsértések megállapításához fűződő közérdeket, annál is inkább, mivel e rendkívüli jogorvoslat nem szakítja meg a maximális elévülési időt, így olyan mechanizmus áll az elítélt személy rendelkezésére, amely végső soron a szóban forgó jogsértés elévüléséhez vezethet. Mindez az áldozat jogait is közvetlenül érinti, és szükségtelenül másodlagos és ismételt viktimizációnak teszi ki őt.
51      E körülmények között a Corte d’appello di Roma (római fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a [2012/29] irányelvnek [a Charta] 47. és 54. cikkével, valamint az [EJEE] 6. és 17. cikkével összefüggésben értelmezett 6., 10. és 18. cikkét, hogy azokkal ellentétes a büntetőeljárásról szóló olasz törvénykönyv 629‑bis cikkéhez hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely – a [vádlott távollétében hozott,] bűnösséget megállapító [határozat] hatályon kívül helyezésére és új érdemi elbírálás szükségességének megállapítására [valamint a jogerő megdöntésére] alkalmas – [rendkívüli jogorvoslati] eljárásban a bűncselekménynek az eljárásban magánfélként részt nem vevő sértettje vonatkozásában semmilyen tájékoztatási, közlési vagy részvételi formáról nem rendelkezik?
2)      Úgy kell‑e értelmezni a [2016/343] irányelvnek [a Charta] 47. és 54. cikkével, valamint az [EJEE] 6. és 17. cikkével összefüggésben értelmezett 8. és 9. cikkét, hogy azokkal ellentétes a büntetőeljárásról szóló olasz törvénykönyv 420‑bis és 629‑bis cikkéhez hasonló – a vádlott által az eljárásról való tényleges tudomás hiányára való hivatkozás esetére a bűnösséget megállapító [határozat] visszavonását lehetővé tevő – nemzeti szabályozás, amennyiben kizárja, hogy a vádlott súlyos gondatlanságából vagy az iratátvétel elmaradása kockázatának tudatos elfogadásából levezethető legyen az eljárásról való tudomásszerzés – objektív magatartásokból és közvetett bizonyítékokból következő – szándékos elkerülése?”
A sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás alkalmazása iránti kérelemről
52      A kérdést előterjesztő bíróság az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23a. cikke és a Bíróság eljárási szabályzatának 107. cikke alapján kérte a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárásban történő elbírálását.
53      E rendelkezésekből következik, hogy ezen eljárás alkalmazása két együttes feltételtől függ. Egyrészt az szükséges, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUM‑Szerződés harmadik része V. címének tárgyát képező, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséggel kapcsolatos értelmezési kérdéseket vessen fel. Másrészt pedig az, hogy az alapeljárásnak a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett körülményei sürgős helyzet fennállását tükrözzék.
54      Az első feltételt illetően rá kell mutatni arra, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2012/29 és a 2016/343 irányelv értelmezésére vonatkozik, amelyek az EUM‑Szerződés harmadik részének a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségre vonatkozó V. címében említett területek hatálya alá tartoznak. Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 23a. cikke első bekezdésének és az eljárási szabályzata 107. cikkének (1) bekezdése szerint e kérelem tehát sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás tárgyát képezheti.
55      Ami a második feltételt illeti, az többek között akkor teljesül, ha az alapügyben érintett személy jelenleg meg van fosztva szabadságától, és további fogva tartása a Bíróság határozatától függ, mivel a feltett kérdésekre adott válaszának azonnali szabadon bocsátás lehet a következménye, azzal a pontosítással, hogy e személy helyzetét az előzetes döntéshozatal iránti kérelem sürgősségi eljárásban történő elbírálására irányuló kérelem vizsgálatának időpontjában fennálló helyzet alapján kell értékelni (lásd ebben az értelemben: 2016. július 28‑i JZ ítélet, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, 29. pont; 2018. szeptember 19‑i Milev ítélet, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 35. és 36. pont; 2025. szeptember 4‑i Adrar ítélet, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
56      A jelen ügyben először is az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy CV‑t jelenleg fogva tartják és a 2024. április 14‑én jogerőssé vált 2023. október 23‑i ítéletben vele szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetését tölti.
57      Másodszor, a Bíróság által az eljárási szabályzatának 101. cikke alapján a kérdést előterjesztő bírósághoz intézett felvilágosításkérésre válaszul ez utóbbi bíróság lényegében kifejtette, hogy ha – a Bíróság által a kérdéseire adott válasz alapján – alkalmaznia kell a bűnösséget megállapító jogerős határozatok hatályon kívül helyezésére vonatkozó, a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 629‑bis cikke szerinti eljárást, és helyt kell adnia a CV által ily módon benyújtott rendkívüli jogorvoslati kérelemnek, CV‑t az esetleges új tárgyalásig szabadon kell bocsátani.
58      E körülmények között a főtanácsnok meghallgatását követően a Bíróság negyedik tanácsa 2026. február 9‑én úgy határozott, hogy helyt ad a kérdést előterjesztő bíróság azon kérelmének, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet sürgősségi eljárásban bírálják el.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
59      Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködés keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon. Mindezek tükrében a Bíróságnak adott esetben át kell fogalmaznia az elé terjesztett kérdéseket. E tekintetben a Bíróságnak kell a nemzeti bíróság által szolgáltatott információk összessége és különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása alapján meghatároznia az uniós jog azon rendelkezéseit, amelyeknek az értelmezése a jogvita tárgyára figyelemmel szükséges (1978. november 29‑i Redmond ítélet, 83/78, EU:C:1978:214, 26. pont; 2000. november 28‑i Roquette Frères ítélet, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. pont; 2026. január 29‑i Keladis I és Keladis II ítélet, C‑72/24 és C‑73/24, EU:C:2026:51, 154. pont.).
60      Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jogban a Charta 47. cikke biztosítja az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése és 13. cikke által nyújtott védelmet, így kizárólag az előbbi rendelkezésre kell hivatkozni (lásd ebben az értelemben: 2017. május 16‑i Berlioz Investment Fund ítélet, C‑682/15, EU:C:2017:373, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ehhez hasonlóan, mivel a Charta 54. cikke az EJEE 17. cikkéhez hasonlóan előírja a joggal való visszaélés tilalmát, kizárólag ezen előbbi rendelkezésre kell hivatkozni.
61      A jelen ügyben, azon kérdéssel kapcsolatban, hogy a távollétében elítélt személy magatartása milyen feltételek mellett tekinthető visszaélésnek a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett 54. cikke alapján, meg kell állapítani, hogy e kérdés nem kapcsolódik az áldozat büntetőeljárásban fennálló jogaihoz, következésképpen azt az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés keretében kell megvizsgálni.
62      E körülmények között úgy kell érteni, hogy első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2012/29 irányelv 6., 10. és 18. cikkét a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely – abban az esetben, ha a bűncselekmény áldozata nem lépett be a nemzeti jog szerinti magánfélként az elítélt távollétében hozott és jogerőssé vált, bűnösséget megállapító határozat elfogadásához vezető büntetőeljárásba, e határozat azon okból történő hatályon kívül helyezése iránt, hogy azt a távollétében nem lehetett volna meghozni, és adott esetben új érdemi eljárás lefolytatása iránt az elítélt által kezdeményezett rendkívüli jogorvoslat keretében –nem írja elő sem azt a kötelezettséget, hogy az áldozatot tájékoztassák e rendkívüli jogorvoslat kezdeményezéséről, sem pedig az áldozat azon lehetőségét, hogy részt vegyen e jogorvoslati eljárásban.
63      Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez figyelembe kell venni annak szövegét és célját, valamint e rendelkezés szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is, amelynek az részét képezi (lásd ebben az értelemben: 2025. augusztus 1‑jei Galerie Karsten Greve ítélet, C‑433/24, EU:C:2025:600, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2025. december 18‑i E. [Követelések beszámítása] ítélet, C‑481/24, EU:C:2025:996, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
64      E tekintetben előzetesen meg kell állapítani, hogy a 2012/29 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében ezen irányelv célja, hogy a bűncselekmények áldozatai megfelelő tájékoztatásban, támogatásban és védelemben részesüljenek, valamint képesek legyenek részt venni a büntetőeljárásban.
65      Először is, ami az áldozat tájékoztatáshoz való jogát illeti, ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdése felsorolja az áldozat által elszenvedett bűncselekménnyel kapcsolatban tett feljelentés következtében indult büntetőeljárásra vonatkozó azon információkat, amelyek megismerésére jogosult, feltéve, hogy ezt kéri. Ez a rendelkezés előírja, hogy a tagállamok biztosítják, hogy az áldozatokat indokolatlan késedelem nélkül tájékoztassák arról a jogukról, hogy tájékoztatást kaphatnak a nyomozás folytatását elutasító vagy azt megszüntető határozatról, illetőleg az ügyész azon döntéséről, miszerint nem emel vádat, a tárgyalás helyéről és idejéről, valamint az elkövetővel szembeni vád természetéről.
66      Márpedig a jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a 2012/29 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében említett információk semmilyen kapcsolatban nem állnak az alapügyben szereplőhöz hasonló rendkívüli jogorvoslat tárgyával. Ebből következik, hogy az (1) bekezdésnek nem az a célja, hogy biztosítsa az áldozat számára az ilyen rendkívüli jogorvoslat kezdeményezéséről való tájékoztatáshoz való jogot.
67      A 6. cikk (2) bekezdése előírja, hogy „az áldozatokat az adott büntető igazságszolgáltatási rendszerben betöltött szerepükkel összhangban” a tagállamok biztosítják, hogy az áldozatokat késedelem nélkül tájékoztassák arról a jogukról, hogy megkaphatják az általuk elszenvedett bűncselekménnyel kapcsolatban tett feljelentés következtében indult büntetőeljárásra vonatkozó, a (2) bekezdésben foglalt információkat, valamint arról, hogy kérelemre megkapják ezen információkat. E tekintetben a 6. cikk (2) bekezdésének a) pontja a tárgyalás során hozott bármely jogerős bírósági ítéletre utal, a b) pont pedig az olyan információkra, amelyekből az áldozat értesülhet a büntetőeljárás állásáról, kivéve az olyan kivételes eseteket, amikor az ilyen tájékoztatás az ügy megfelelő lefolytatását hátrányosan befolyásolhatja.
68      A 2012/29 irányelv 6. cikkének szövegéből így az következik, hogy az áldozat azon joga, hogy a (2) bekezdésben említett információkat megkapja, attól a jogállástól függ, amelyet a nemzeti jog ezen eljárás keretében biztosít számára, így a tagállamok nem kötelesek tájékoztatni az áldozatot azon jogáról, hogy ezen információkat megkaphatja, és nem is kötelesek azokat közölni vele, ha ez nem felel meg e jogállásnak.
69      Ezt az értelmezést megerősíti a 6. cikk jogszabályi környezetének vizsgálata.
70      Így ezen irányelv (20) preambulumbekezdése pontosítja, hogy az áldozatoknak a büntető igazságszolgáltatási rendszerben betöltött szerepe és az, hogy aktívan részt vehetnek‑e a büntetőeljárásban, a nemzeti rendszertől függően tagállamonként változik, és azt az e preambulumbekezdésben említett kritériumok határozzák meg, valamint a tagállamoknak meg kell határozniuk, hogy ezek közül mely kritériumok vonatkoznak az ezen irányelvben meghatározott jogok hatályának meghatározására azokban az esetekben, amikor az áldozat által az adott büntető igazságszolgáltatási rendszerben betöltött szerepre történik utalás. E kritériumok között szerepel többek között az, hogy a nemzeti rendszer biztosítja‑e a büntetőeljárásban részt vevő személy jogállását az áldozat részére.
71      Az említett értelmezés továbbá megfelel a 2012/29 irányelv 6. cikke által követett célnak is, mivel a (26) preambulumbekezdése pontosítja, hogy az eljárás állására vonatkozó tájékoztatáshoz való jog arra irányul, hogy lehetővé tegye az áldozatok számára, hogy képesek legyenek megalapozott döntést hozni az eljárásban való „részvételükről”.
72      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a bűncselekmények sértettjeinek támogatására, védelmére, és jogaira vonatkozó minimumszabályok megállapításáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló európai bizottsági javaslat (COM(2011) 275 végleges) ugyanazt az álláspontot képviseli, mint a 2012/29 irányelv II. fejezetében szereplő cikkek, köztük a 6. cikk is, így e „cikkek célja annak biztosítása, hogy a sértettek – általuk érthető formában – elegendő információhoz jussanak ahhoz, hogy képesek legyenek teljes mértékben élni a jogaikkal, továbbá hogy úgy érezzék, hogy tisztelettel bánnak velük”, és „[m]egfelelő részletességű tájékoztatást kell nyújtani ahhoz, hogy a sértettek megalapozott döntést hozhassanak az eljárásban történő részvételükről, és arról, hogyan élnek a jogaikkal, különösen annak eldöntésekor, hogy kérik‑e a vád elejtésére vonatkozó határozat felülvizsgálatát.”
73      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróságnak azzal kapcsolatban vannak kétségei, hogy az elítélt bűnösségének távollétében történő megállapításához vezető büntetőeljárás keretében magánfélnek nem minősülő áldozatot nem tájékoztatták arról, hogy ezen elítélt olyan rendkívüli jogorvoslatot kezdeményezett, mint amilyenről az alapügyben szó van. Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, az ilyen eljárás célja egyrészt a jogerőssé vált, bűnösséget megállapító határozat hatályon kívül helyezése azzal az indokkal, hogy azt az érintett személy távollétében nem lehetett volna elfogadni, másrészt adott esetben az ügy újbóli érdemi elbírálása.
74      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló rendkívüli jogorvoslat kezdeményezésére vonatkozó információ a 2012/29 irányelv 6. cikke (2) bekezdése b) pontjának hatálya alá tartozhat, amely a „büntetőeljárás állására” utal, feltéve egyrészt azt, hogy a szóban forgó büntetőeljárás e rendelkezés értelmében az áldozat által elszenvedett bűncselekménnyel kapcsolatban tett feljelentés következtében indult, másrészt pedig azt, hogy az áldozat azon joga, hogy kérelemre ilyen információkat kapjon, összhangban van az általa a büntető igazságszolgáltatási rendszerben betöltött szereppel.
75      Ebből következik, hogy az olyan nemzeti rendszerben, amely lehetővé teszi az áldozat számára a magánfélként való fellépést, ezen irányelv 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja nem követeli meg, hogy az áldozatot tájékoztassák az olyan jogorvoslati kérelemről, mint amelyről az alapügyben szó van, ha a nemzeti jog szerinti eljárásban azért nem vesz részt, mert abba magánfélként nem lépett be.
76      Ugyanakkor hangsúlyozni kell azt is, hogy ez az elemzés nem érinti az áldozat azon jogát, hogy a 2012/29 irányelv 6. cikke (5) és (6) bekezdésének megfelelően tájékoztatást kapjon az eredetileg távollétében elítélt személy esetleges szabadon bocsátásáról.
77      Ezenkívül emlékeztetni kell arra is, hogy – amint arra a 2012/29 irányelv (11) preambulumbekezdése rámutat – az irányelv minimumszabályokat határoz meg, és a tagállamok kiterjeszthetik az irányelvben meghatározott jogokat annak érdekében, hogy magasabb szintű védelmet nyújtsanak.
78      Másodszor, ami az áldozatnak az alapügyben szereplőhöz hasonló rendkívüli jogorvoslat keretében történő meghallgatáshoz való jogát illeti, a 2012/29 irányelv 10. cikke az (1) bekezdésében előírja, hogy a tagállamok biztosítják, hogy az áldozatokat meghallgathassák és bizonyítékot szolgáltathassanak a büntetőeljárás során. E rendelkezés tehát általános jelleggel bevezeti az áldozat azon jogát, hogy „a büntetőeljárás során” meghallgassák, azt azonban nem követeli meg, hogy ezen eljárás minden szakaszában meghallgassák.
79      A 10. cikk (2) bekezdése kimondja, hogy a büntetőeljárás során az áldozatok meghallgatására és a bizonyítékok szolgáltatására vonatkozó eljárási szabályokat a nemzeti jog határozza meg.
80      A 2012/29 irányelv 10. cikke (1) és (2) bekezdésének együttes értelmezéséből tehát az következik, hogy a tagállamoknak kell nemzeti jogukban meghatározni, hogy az eljárás mely szakaszában hallgatják meg az áldozatot.
81      Ami a 10. cikk által követett célt illeti, a jelen ítélet 72. pontjában említett bizottsági irányelvjavaslatból kitűnik, hogy a meghallgatáshoz való jog annak biztosítására irányul, hogy az áldozatnak a büntetőeljárás során lehetősége legyen kezdeti és további információkat szolgáltatni, álláspontot vagy bizonyítékot ismertetni. E javaslat szerint „[a] nemzeti jogszabályok szabályozhatják e jog pontos terjedelmét, amely az illetékes hatósággal történő kommunikációhoz és az annak számára történő bizonyíték‑szolgáltatáshoz való alapvető jogosultságoktól a szélesebb körű jogokig – pl.: a bizonyíték figyelembevételéhez, egyes bizonyítékok felvételéhez, vagy a tárgyaláson történő felszólaláshoz való jogig – terjedhet.”
82      A fentiekből következik, hogy a 2012/29 irányelv 10. cikkében biztosított meghallgatáshoz való jog arra irányul, hogy lehetővé tegye az áldozat számára, hogy részt vegyen a sérelmére elkövetett bűncselekménnyel kapcsolatos eljárásban, különösen pedig arra, hogy lehetővé tegye számára, hogy hozzájáruljon a releváns ténybeli elemek megállapításához, valamint az állítólagos bűncselekménnyel és az általa elszenvedett kárral kapcsolatos bizonyítékok összegyűjtéséhez.
83      Márpedig az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az olyan rendkívüli jogorvoslat keretében, mint amelyről az alapügyben szó van, csak az azon körülményekre vonatkozó ténybeli eljárási kérdések vethetők fel, amelyek között a vádlott távolmaradását megállapították. E kérdések tehát nem kapcsolódnak a jogvita érdeméhez, amely az állítólagos bűncselekményre és az áldozat által elszenvedett esetleges kárra vonatkozik. Következésképpen meg kell állapítani, hogy e jogorvoslat kizárólag az elítélt személy eljárási jogaira, különösen a tisztességes eljáráshoz és a védelemhez való jogára vonatkozik, így az ilyen jogorvoslati eljárás nem érinti közvetlenül a magánfélnek nem minősülő áldozat jogait.
84      Ebből következik, hogy a 2012/29 irányelv 10. cikke nem követeli meg, hogy az áldozatot az alapügyben szereplőhöz hasonló rendkívüli jogorvoslat keretében meghallgassák.
85      Amint az a jelen ítélet 77. pontjában pontosításra került, ez az értelmezés azonban nem érinti a tagállamok azon jogát, hogy az ezen irányelvben meghatározott jogokat annak érdekében kiterjesszék, hogy magasabb szintű védelmet nyújtsanak.
86      Harmadszor, ami azt a kérdést illeti, hogy a 2012/29 irányelv 18. cikke alapján az áldozatot megilleti‑e az a jog, hogy tájékoztassák az alapügyben szóban forgóhoz hasonló jogorvoslatról, és annak keretében meg is hallgassák őt, meg kell állapítani, hogy e cikk szövegéből az következik, hogy az abban szereplő védelmi intézkedések célja, hogy „megvédjék az áldozatok és családtagjaik biztonságát a másodlagos és ismételt áldozattá válással, a megfélemlítéssel, valamint a megtorlással szemben, ideértve az áldozatok érzelmi vagy pszichés károsodásával szembeni védelmét, valamint méltóságuk megóvását a kihallgatásuk és vallomástételük során.”
87      Márpedig a másodlagos viktimizáció megelőzésére irányuló intézkedések önmagukban nem értelmezhetők úgy, mint amelyek jogot biztosítanak az áldozat számára arra, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló eljárásban kizárólag új tárgyalás tartásának elkerülése céljából vegyen részt, vagy az ilyen eljárás keretében meghallgassák őt.
88      Ezen túlmenően a Bíróság már megállapította, hogy a 2012/29 irányelv 18. cikkének szövegéből nem tűnik ki, hogy az uniós jogalkotó a bűncselekmény áldozatának védelmére hivatott intézkedések között azt írta volna elő, hogy a bírósági eljárásban a meghallgatások számát egyre kell korlátozni (2019. július 29‑i
Gambino és Hyka ítélet, C‑38/18, EU:C:2019:628, 51. pont).
89      A 2012/29 irányelv 18. cikke ezenfelül az áldozatnak „a védekezéshez való jog sérelme nélkül” biztosítja a védelemhez való jogot. Ezen irányelv (58) preambulumbekezdése ugyanebben az értelemben kimondja, hogy a védekezéshez való jog sérelme nélkül és az igazságszolgáltatási mérlegelési jogkör szabályaival összhangban kell meghatározni a büntetőeljárás során azon áldozatok védelmére biztosított megfelelő intézkedések terjedelmét, akiknek az esetében megállapították, hogy ki vannak téve a másodlagos és ismételt áldozattá válás, a megfélemlítés és a megtorlás kockázatának (2019. július 29‑i Gambino és Hyka ítélet, C‑38/18, EU:C:2019:628, 52. pont).
90      Ebből következik, hogy a 2012/29 irányelv 18. cikkével főszabály szerint nem ellentétes, hogy a bűncselekmény áldozatát az új eljárásban újból meghallgassák, amelyre akkor kerülhet sor, ha a bűnösséget megállapító határozatot a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 629‑bis cikke szerinti eljárás végén hatályon kívül helyezik.
91      Következésképpen a 18. cikk nem alapozhatja meg a 2012/29 irányelv 6. és 10. cikkének a jelen ítélet 75. és 84. pontjában kifejtettől eltérő értelmezését.
92      Ezen túlmenően, a Charta 47. cikkének első bekezdése szerint mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, az e cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz. Az ügy irataiból azonban nem következik, hogy az áldozatot megfosztanák a hatékony bírói jogvédelemtől, ha a 2012/29 irányelvben foglalt feltételek esetén nem tájékoztatnák vagy nem lenne lehetősége a meghallgatásra az alapügyben szereplőhöz hasonló rendkívüli jogorvoslati eljárás keretében. Az ügy irataiból az sem következik, hogy megfosztanák az irányelv alapján őt megillető jogok hatékony bírói jogvédelmétől. Rá kell ugyanakkor mutatni arra, hogy amennyiben az alapügyben szereplőhöz hasonló rendkívüli jogorvoslat a vitatott, bűnösséget megállapító határozat hatályon kívül helyezést eredményezi, a Bíróság rendelkezésére álló iratokból az következik, hogy új érdemi eljárást kell lefolytatni.
93      A fentiek összességéből az következik, hogy az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2012/29 irányelv 6., 10. és 18. cikkét a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely – abban az esetben, ha a bűncselekmény áldozata nem lépett be a nemzeti jog szerinti magánfélként az elítélt távollétében hozott és jogerőssé vált, bűnösséget megállapító határozat elfogadásához vezető büntetőeljárásba, e határozat azon okból történő hatályon kívül helyezése iránt, hogy azt a távollétében nem lehetett volna meghozni, és adott esetben új érdemi eljárás lefolytatása iránt az elítélt által kezdeményezett rendkívüli jogorvoslat keretében – nem írja elő sem azt a kötelezettséget, hogy az áldozatot tájékoztassák e rendkívüli jogorvoslat kezdeményezéséről, sem pedig az áldozat azon lehetőségét, hogy részt vegyen e jogorvoslati eljárásban.
A második kérdésről
94      Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2016/343 irányelv 8. és 9. cikkét a Charta 47. és 54. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy ha nincs közvetlen bizonyíték arra, hogy a távollétében elítélt személy szándékosan kerülte el, hogy tudomást szerezzen a vele szemben meghozott, bűnösséget megállapító határozat elfogadásához vezető büntetőeljárásról, akkor e rendelkezésekkel ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a nemzeti ítélkezési gyakorlat általi értelmezése szerint arra kötelezi a nemzeti bíróságot, hogy adjon helyt az e személy által a jogerőssé vált fenti határozat azon az alapon történő hatályon kívül helyezése iránt benyújtott kérelemnek, hogy e határozatot a távollétében nem lehetett volna meghozni, és adott esetben rendelje el új érdemi eljárás lefolytatását.
95      Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a 2016/343 irányelv 1. cikkének megfelelően az irányelv célja az, hogy közös minimumszabályokat állapítson meg a büntetőeljárás egyes vonatkozásaira, köztük a „tárgyaláson való jelenlét jogára” vonatkozóan. Amint azt ezen irányelv (33) preambulumbekezdése kifejezetten megerősíti, e jog a tisztességes eljáráshoz való alapvető jog szerves részét képezi (2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
96      E tekintetben az említett irányelv 8. cikkének (1) bekezdése kötelezi a tagállamokat arra, hogy biztosítsák, hogy a gyanúsítottaknak és a vádlottaknak joguk legyen a tárgyaláson jelen lenni.
97      A 8. cikk (2) bekezdése értelmében azonban a tagállamok rendelkezhetnek úgy is, hogy az olyan tárgyalás, amelynek eredményeként határozat születhet a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségéről vagy ártatlanságáról, az érintett személy távollétében is megtartható, amennyiben bizonyos feltételek teljesülnek. A (2) bekezdés ugyanis attól a feltételtől teszi függővé e lehetőséget, hogy e bekezdés a) pontjának megfelelően a gyanúsítottat vagy a vádlottat kellő időben tájékoztassák a tárgyalásról és a meg nem jelenés következményeiről, vagy az említett bekezdés b) pontjának megfelelően a tárgyalásról értesített gyanúsítottat vagy vádlottat általa meghatalmazott vagy az állam által kirendelt védő képviseli.
98      A 8. cikk (3) bekezdése továbbá előírja, hogy az e cikk (2) bekezdésével összhangban hozott határozat az érintett személlyel szemben végrehajtható.
99      A 2016/343 irányelv 8. cikkének (4) bekezdése pedig akként rendelkezik, hogy ha a tagállamok lehetővé teszik a tárgyalásnak a gyanúsított vagy a vádlott távollétében történő megtartását, azonban a 8. cikk (2) bekezdésében meghatározott feltételeknek való megfelelés nem lehetséges, mivel a gyanúsított vagy a vádlott ésszerű erőfeszítések megtétele ellenére sem volt fellelhető, a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a határozat ennek ellenére meghozható és végrehajtható. Ebben az esetben a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottat vagy a vádlottat a határozatról való tájékoztatáskor, különösen elfogásukkor, tájékoztassák a határozat megtámadásának lehetőségéről és az új tárgyaláshoz való jogról is, vagy valamely más jogorvoslatról, az irányelv 9. cikkének megfelelően.
100    A 9. cikk értelmében továbbá a tagállamok biztosítják, hogy amennyiben a büntetőeljárást annak ellenére a terhelt távollétében folytatták le, hogy az ezen irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében előírt feltételek teljesültek volna, az érintett személynek joga legyen „új tárgyaláshoz, vagy más olyan jogorvoslathoz, amely lehetővé teszi az ügy érdemi részének új elbírálását, […] és amely az eredeti határozat megváltoztatásához vezethet”.
101    E tekintetben, amint az a jelen ítélet 95. pontjában szerepel, mivel a 2016/343 irányelvben rögzített, „a tárgyaláson való jelenlét joga” a tisztességes eljáráshoz való alapvető jog szerves részét képezi, az ezen irányelv 9. cikkében foglalt, új tárgyaláshoz való jogot is ezen első jog részének kell tekinteni, mivel – amint azt az említett irányelv (9) preambulumbekezdése hangsúlyozza – annak megerősítése révén hozzájárul a védelemhez.
102    Ezen irányelv 8. és 9. cikkéből ugyanakkor kitűnik, hogy a távollétében elítélt személy megfosztható az új tárgyaláshoz való jogától, ha teljesülnek ezen irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében meghatározott feltételek (lásd ebben az értelemben: 2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
103    E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2016/343 irányelv 8. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja vagylagosan alkalmazandó, és mindkettő két együttes feltételt határoz meg, amelyek közül az első – amely mindként pontban azonos – azt követeli meg, hogy a gyanúsítottat vagy vádlottat kellő időben tájékoztassák a tárgyalásáról (lásd ebben az értelemben: 2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 34. pont).
104    A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint annak megítélésekor, hogy az első feltétel teljesül‑e, ezen irányelv (38) preambulumbekezdéséből az következik, hogy különös figyelmet kell fordítani egyrészt arra, hogy a hatóságok milyen gondosságot tanúsítottak annak érdekében, hogy az érintett személyt tájékoztassák, másrészt arra, hogy az érintett személy milyen gondosságot tanúsított annak érdekében, hogy a neki címzett információt megkapja. Következésképpen ezen értékelés szempontjából releváns azon konkrét és objektív valószínűsítő körülmények fennállása, amelyek alátámasztják, hogy e személy – bár hivatalosan tájékoztatták arról, hogy bűncselekmény elkövetésével vádolják, és így tudja, hogy ügyében tárgyalást fognak tartani – szándékosan úgy jár el, hogy elkerülje, hogy hivatalos tájékoztatást kapjon e tárgyalás időpontjáról és helyéről, például azáltal, hogy szándékosan téves címet közöl, vagy már nem tartózkodik az általa megadott címen (lásd ebben az értelemben: 2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 35. pont).
105    A Bíróság e tekintetben pontosította, hogy többek között akkor úgy lehet tekinteni, hogy a távollétében elítélt személy elegendő információval rendelkezett annak megállapításához, hogy ügyében tárgyalást fognak tartani, ha olyan előzetes vádiratot kapott, amelynek tartalma a felrótt cselekmények és azok jogi minősítése tekintetében megfelel a vele szemben végül elkészített végleges vádirat tartalmának. Így, ha az érintett személy az ilyen előzetes vádirat kézhezvételét követően megszökött, a tagállamok tekinthetik úgy, hogy a tárgyalás időpontját és helyét feltüntető hivatalos dokumentumnak az illetékes hatóságok által kellő időben történő megküldése arra a címre, amelyet az érintett személy a nyomozás során közölt e hatóságokkal, valamint az arra vonatkozó bizonyíték, hogy e dokumentumot ténylegesen kézbesítették e címre, egyenértékű a szökésben lévő személynek a tárgyalás időpontjáról és helyéről való, a 2016/343 irányelv 8. cikke (2) bekezdésének megfelelő tájékoztatásával, feltéve hogy az említett hatóságok észszerű erőfeszítéseket tettek e személy felkutatására (lásd ebben az értelemben: 2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 36. és 37. pont).
106    Az ahhoz szükséges második feltétel, hogy a távollétében elítélt személy megfosztható legyen az új tárgyaláshoz való jogától, teljesülhet akár – a 2016/343 irányelv 8. cikke (2) bekezdése a) pontjának és (4) bekezdésének megfelelően – akkor, ha e személyt kellő időben tájékoztatták a tárgyaláson való meg nem jelenés következményeiről is, akár pedig – ezen irányelv 8. cikke (2) bekezdésének b) pontja és (4) bekezdése alapján – akkor, ha az említett személy úgy tekinthető, hogy a tárgyaláson az általa meghatalmazott vagy az állam által kirendelt védő képviselte (2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 38. pont). E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően önmagában az a körülmény, hogy a távollétében elítélt személyt a távollétében lefolytatott eljárás egésze során hivatalból kirendelt ügyvéd védte, nem elegendő e feltétel teljesüléséhez, mivel az szükséges, hogy e személy konkrétan abból a célból hatalmazza meg az ügyvédet, hogy távollétében képviselje őt a tárgyaláson (lásd ebben az értelemben: 2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 41., 59., 61. és 62. pont).
107    Ha e feltételek teljesülnek egy olyan helyzetben, mint amelyről az alapügyben szó van, a 2016/343 irányelvvel nem ellentétes, hogy a tagállam megtagadja az elítélttől az új tárgyaláshoz való jogot.
108    A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy többek között az Emberi Jogok Európai Bíróságának 2006. március 1‑jei Sejdovic kontra Olaszország ítéletét (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100) követően a vádlott távollétében lefolytatott eljárást és az alapügyben szóban forgó rendkívüli jogorvoslatot szabályozó nemzeti jogszabályok, különösen a büntetőeljárásról szóló törvénykönyvnek a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) által értelmezett 420‑bis és 629‑bis cikke, lényegében azt követelik meg, hogy a 420‑bis cikk (3) bekezdésében foglalt esetben az új tárgyaláshoz való jogot mindig biztosítsák a távollétében elítélt személy számára, kivéve, ha „közvetlen” bizonyíték alapján megállapítást nyer az ellene indított büntetőeljárásról való tudomásszerzés általa történő „szándékos elkerülése”.
109    A kérdést előterjesztő bíróság szerint az ilyen követelmények azzal a következménnyel járnak, hogy az a személy, akit távollétében ítéltek el, és aki szándékosan elkerülte a vele szemben indított büntetőeljárást, ezt követően szinte automatikusan elérheti a bűnösséget megállapító határozat hatályon kívül helyezését és új érdemi eljárás lefolytatását, mivel a „szándékos elkerülést” gyakorlatilag lehetetlen közvetlen bizonyítékkal alátámasztani.
110    Márpedig, amint az a jelen ítélet 104. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatból következik, a 2016/343 irányelv nem követel meg közvetlen bizonyítékot az ezen irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében foglalt, a vádlottnak a tárgyalásról való tudomásszerzésére vonatkozó első feltétel értékeléséhez, így az arra utaló, esetleges konkrét és objektív valószínűsítő körülmények is figyelembe vehetők, hogy e személy – noha hivatalosan tájékoztatták arról, hogy bűncselekmény elkövetésével vádolják, és így tud arról, hogy ügyében tárgyalást fognak tartani – szándékosan úgy cselekszik, hogy elkerülje a hivatalos tájékoztatást e tárgyalás időpontjáról és helyéről.
111    Hasonlóképpen, az Emberi Jogok Európai Bírósága 2006. március 1‑jei Sejdovic kontra Olaszország ítéletének (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100) 99. §‑a értelmében nem zárható ki, hogy egyes megállapított tények egyértelműen bizonyítsák, hogy a vádlott tudja, hogy büntetőeljárás indult ellene, és ismerje a vád természetét és indokait, és hogy nem áll szándékában részt venni a tárgyaláson, vagy el akarja kerülni a büntetőeljárást.
112    Mindemellett emlékeztetni kell arra, hogy a 2016/343 irányelv (9) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 1. cikkéből az következik, hogy ezen irányelv célja a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelmének egyes vonatkozásaira, valamint az ezen eljárásokban a tárgyaláson való jelenlét jogára vonatkozó közös minimumszabályok megállapítása, nem pedig a büntetőeljárás kimerítő harmonizációja (lásd analógia útján: 2022. szeptember 15‑i HN [Kitoloncolt vádlott elleni eljárás] ítélet, C‑420/20, EU:C:2022:679, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
113    E tekintetben, amint azt a (48) preambulumbekezdése hangsúlyozza, ezen irányelv lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a magasabb szintű védelem nyújtása érdekében kiterjesszék az irányelvben meghatározott jogokat.
114    Következésképpen a 2016/343 irányelvvel nem ellentétes, hogy a tagállamok az új tárgyaláshoz való jogot azokra a helyzetekre is kiterjesszék, amelyekben az irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltételek teljesülnek, és az sem, hogy az érintett személlyel szemben indított büntetőeljárásra vonatkozó információk megismerése érdekében az e személy által tanúsított gondosság értékelését olyan bizonyítási követelményekre alapítsák, amelyek szerint csak közvetlen bizonyíték alapján állapítható meg, hogy e személy szándékosan kerülte el ezen eljárást.
115    Ami a Chartának a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jogra, valamint a joggal való visszaélés tilalmára vonatkozó 47. és 54. cikkét illeti, amelyek megfelelnek az EJEE 6. és 17. cikkének, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésében említi, az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében úgy véli, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás – a nemzeti ítélkezési gyakorlat értelmezése szerint – lehetővé teszi a távollétében elítélt személy számára, hogy a bűncselekmény áldozatának sérelmére visszaéljen a Charta 47. cikkében biztosított tisztességes eljáráshoz való jogával, megsértve ezzel a Charta 54. cikkét. E bíróság ezért arra vár választ, hogy a 2016/343 irányelvnek a Charta 47. és 54. cikkével összefüggésben értelmezett 8. és 9. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az ilyen nemzeti szabályozás.
116    E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben – mint a jelen ügyben – valamely tagállami bíróságnak olyan nemzeti rendelkezés vagy intézkedés alapvető jogokkal való összeegyeztethetőségét kell vizsgálnia, amely – olyan helyzetben, amelyben a tagállamok eljárását nem teljes egészében az uniós jog határozza meg – a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében az uniós jogot hajtja végre, a nemzeti hatóságok és bíróságok jogosultak az alapvető jogok védelmével kapcsolatos nemzeti követelményeket alkalmazni, feltéve hogy e követelmények alkalmazása nem veszélyezteti a Charta által biztosított védelem szintjét, ahogyan azt a Bíróság értelmezte, valamint az uniós jog elsőbbségét, egységességét és tényleges érvényesülését (2013. február 26‑i Åkerberg Fransson ítélet, C‑617/10, EU:C:2013:105, 29. pont; 2023. július 24‑i Lin ítélet, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 110. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
117    A jelen ügyben, amint az a jelen ítélet 112–116. pontjából kitűnik, a tagállamok továbbra is alkalmazhatják a vádlott tárgyaláson való jelenlétéhez való jogának az uniós jog által megköveteltnél magasabb szintű védelmét, ami nem veszélyezteti a Charta által előírt és a Bíróság által értelmezett védelmi szintet. Ezenkívül a Bíróság rendelkezésére álló iratok egyike sem utal arra, hogy a nemzeti jogban előírt, magasabb szintű védelem veszélyeztetné az uniós jog elsőbbségét, egységességét vagy tényleges érvényesülését.
118    Másodszor, a Charta 54. cikke értelmében a Charta egyetlen rendelkezését sem lehet úgy értelmezni, hogy az bármilyen jogot biztosítana olyan tevékenység folytatására vagy olyan cselekedet végrehajtására, amely az abban elismert jogok vagy szabadságok megsértésére vagy az abban meghatározottnál nagyobb mértékű korlátozására irányul.
119    E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EJEE 17. cikke a magánszemélyek tekintetében arra irányul, hogy megakadályozza őket abban, hogy az ezen egyezményben elismert jogok és szabadságok megsértésére irányuló cselekmények végrehajtása érdekében az egyezmény rendelkezéseire hivatkozzanak. Az Emberi Jogok Európai Bírósága pontosította, hogy e rendelkezés, amely tehát negatív hatályú, viszont nem értelmezhető úgy, hogy megfossza a természetes személyt a többek között az EJEE 5. és 6. cikkében biztosított alapvető egyéni jogoktól, amelyek a Charta 47. és 48. cikkének felelnek meg (EJEB, 2009. március 17., Ould Dah kontra Franciaország, ECLI:CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).
120    Márpedig, amikor a távollétében elítélt személy a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 629‑bis cikke szerinti eljárás alkalmazásával rendkívüli jogorvoslatot kezdeményez a távollétében hozott és jogerőssé vált, bűnösséget megállapító határozat hatályon kívül helyezése iránt, és a nemzeti bíróság – megállapítva, hogy a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 420‑bis cikkében foglalt feltételek a tárgyalás során nem teljesültek – helyt ad e kérelemnek, e személy a tisztességes eljáráshoz való jogát érvényesíti, amely magában foglalja a tárgyaláson való jelenlét jogát is, így e rendkívüli jogorvoslatnak az elítélt személy általi igénybevétele nem a Charta által elismert jogok vagy szabadságok megsértésére, vagy a Chartában meghatározottnál nagyobb mértékű korlátozására irányul a Charta 54. cikke értelmében.
121    Egyébiránt, mivel az alapügyben szóban forgóhoz hasonló rendkívüli jogorvoslat gyakorlásának a nemzeti jogban előírt feltételei a nemzeti ítélkezési gyakorlat értelmezése szerint arra irányulnak, hogy az uniós jog által megköveteltnél magasabb szintű védelmet biztosítsanak a vádlott tárgyaláson való jelenlétéhez való joga tekintetében, e személy e magasabb szintű nemzeti védelem mellett nem az uniós jogból eredő jogát gyakorolja.
122    A fenti megfontolások összességére tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2016/343 irányelv 8. és 9. cikkét a Charta 47. és 54. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy ha nincs közvetlen bizonyíték arra, hogy a távollétében elítélt személy szándékosan kerülte el, hogy tudomást szerezzen a vele szemben meghozott, bűnösséget megállapító határozat elfogadásához vezető büntetőeljárásról, akkor e rendelkezésekkel nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a nemzeti ítélkezési gyakorlat általi értelmezése szerint arra kötelezi a nemzeti bíróságot, hogy adjon helyt az e személy által a jogerőssé vált fenti határozat azon az alapon történő hatályon kívül helyezése iránt benyújtott kérelemnek, hogy e határozatot a távollétében nem lehetett volna meghozni, és adott esetben rendelje el új érdemi eljárás lefolytatását.
A költségekről
123    Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
1)      A bűncselekmények áldozatainak jogaira, támogatására és védelmére vonatkozó minimumszabályok megállapításáról és a 2001/220/IB tanácsi kerethatározat felváltásáról szóló, 2012. október 25‑i 2012/29/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 6., 10. és 18 cikkét az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely – abban az esetben, ha a bűncselekmény áldozata nem lépett be a nemzeti jog szerinti magánfélként az elítélt távollétében hozott és jogerőssé vált, bűnösséget megállapító határozat elfogadásához vezető büntetőeljárásba, e határozat azon okból történő hatályon kívül helyezése iránt, hogy azt a távollétében nem lehetett volna meghozni, és adott esetben új érdemi eljárás lefolytatása iránt az elítélt által kezdeményezett rendkívüli jogorvoslat keretében – nem írja elő sem azt a kötelezettséget, hogy az áldozatot tájékoztassák e rendkívüli jogorvoslat kezdeményezéséről, sem pedig az áldozat azon lehetőségét, hogy részt vegyen e jogorvoslati eljárásban.
2)      A büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv 8. és 9. cikkét az Alapjogi Charta 47. és 54. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
ha nincs közvetlen bizonyíték arra, hogy a távollétében elítélt személy szándékosan kerülte el, hogy tudomást szerezzen a vele szemben meghozott, bűnösséget megállapító határozat elfogadásához vezető büntetőeljárásról, akkor e rendelkezésekkel nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a nemzeti ítélkezési gyakorlat általi értelmezése szerint arra kötelezi a nemzeti bíróságot, hogy adjon helyt az e személy által a jogerőssé vált fenti határozat azon az alapon történő hatályon kívül helyezése iránt benyújtott kérelemnek, hogy e határozatot a távollétében nem lehetett volna meghozni, és adott esetben rendelje el új érdemi eljárás lefolytatását.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: olasz.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.