62018CC0377
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. június 13. (
1
)
C‑377/18. sz. ügy
AH,
PB,
CX,
KM,
PH
ellen folytatott,
MH részvételével folyamatban lévő
büntetőeljárás
(a Spetsializiran nakazatelen sad [szakosított büntetőbíróság, Bulgária] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – (EU) 2016/343 irányelv – Az ártatlanság vélelme – A 4. cikk – A bűnösségre történő nyilvános utalások – Ahhoz való jog, hogy a bűnösséget megállapító jogerős ítélet meghozatala előtt nyilvános nyilatkozatban vagy igazságügyi határozatban ne utaljanak az érintettre úgy, mintha bűnös lenne – Csoportosan elkövetett bűncselekmény – A vádhatóság és az egyik vádlott között létrejött egyezség a bűnösség előzetes beismeréséről – Azon vádlottaknak a bűncselekmény társtetteseként történő említése és azonosítása, akikkel szemben külön eljárás van folyamatban – Összeegyeztethetőség – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – A 48. cikk – Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény – A 6. cikk (2) bekezdése”
I. Bevezetés
1.
A vádhatóság és egy csoportosan elkövetett bűncselekménnyel vádolt személy között létrejött, a bűnösség előzetes beismeréséről szóló egyezség (
2
) keretében ellentétes‑e az ártatlanság vélelméhez való joggal az olyan nemzeti eljárási szabály, amely megköveteli, hogy ez az egyezség említse meg az olyan személyek bűncselekményben való részvételét, akikkel szemben külön eljárás van folyamatban, és e személyeket azonosítsa?
2.
Lényegében ez a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság, Bulgária) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tárgya.
3.
Ez a kérdés egy olyan büntetőeljárás keretében merül fel, amelyet hat személlyel szemben egy bűnszervezetben való feltételezett részvételük miatt indítottak. Ezen eljárás keretében az egyik vádlott vádalkut kívánt kötni, amelynek tartalmát az alkalmazandó nemzeti jogszabályok értelmében a kérdést előterjesztő bíróságnak jóvá kell hagynia. E bíróságnak e körülmények között meg kell állapítania, hogy az öt másik személynek, akikkel szemben a bűncselekményben való társtettesség miatt külön eljárást folytatnak, az e vádalkuban történő említése, valamint nevükkel és nemzeti azonosító számukkal történő azonosítása az ezen öt személyt az Európai Unió Alapjogi Chartája (
3
) 48. cikkének (1) bekezdése alapján megillető ártatlanság vélelméhez való jog megsértésének, és így az (EU) 2016/343 irányelv (
4
) 4. cikke (1) bekezdése megsértésének kockázatával jár‑e.
4.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra kéri a Bíróságot, hogy pontosítsa az ártatlanság vélelméhez való jog tiszteletben tartásának biztosításához szükséges egyik fő követelmény, tudniillik azon követelmény terjedelmét, hogy nyilvános nyilatkozat vagy igazságügyi határozat ne utaljon a vádlottra úgy, mintha bűnös lenne, amíg a bűnösségét jogszerűen meg nem állapították. Ez a kérdés a 2018. szeptember 19‑i Milev ítélet (
5
) alapjául szolgáló ügy irányvonalába illeszkedik.
II. Jogi háttér
A.
Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény
5.
Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény (
6
)„Tisztességes tárgyaláshoz való jog” című 6. cikkének (2) bekezdése rögzíti:
„Minden bűncselekménnyel gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak kell vélelmezni, amíg bűnösségét a törvénynek megfelelően meg nem állapították.”
B.
Az uniós jog
1. A Charta
6.
A Chartának „Az ártatlanság vélelme és a védelemhez való jog” című 48. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Minden gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak kell vélelmezni, amíg bűnösségét a törvénynek megfelelően meg nem állapították.
(2)   Minden gyanúsított személy számára biztosítani kell a védelemhez való jogának tiszteletben tartását.”
2. A 2016/343 irányelv
7.
A 2016/343 irányelv 1. cikke értelmében egyrészről az ártatlanság vélelmének egyes vonatkozásaira, és másrészről a tárgyaláson való jelenlét jogára vonatkozó minimumszabályokat állapít meg.
8.
Ezen irányelv (9), (10), (16), (17), (47) és (48) preambulumbekezdése az alábbiakat mondja ki:
„(9)
Ezen irányelv célja a büntetőeljárásban a tisztességes eljáráshoz való jog erősítése azáltal, hogy az ártatlanság vélelmének egyes vonatkozásaira és a tárgyaláson való jelenlét jogára vonatkozó közös minimumszabályokat rögzít.
(10)
A gyanúsítottak és a vádlottak eljárási jogainak védelmét szolgáló közös minimumszabályok meghatározásával ez az irányelv a tagállamok egymás büntető igazságszolgáltatási rendszereibe vetett bizalmának megerősítését, és ezáltal a büntetőügyekben hozott határozatok kölcsönös elismerésének megkönnyítését célozza. […]
[…]
(16)
Az ártatlanság vélelmét sértené, ha a hatóságok nyilvános nyilatkozatai vagy az igazságügyi határozatok – a bűnösség kérdésében hozott határozatokat leszámítva – a gyanúsítottra vagy a vádlottra bűnösként utalnának egészen addig, amíg e személy bűnösségét jogszerűen meg nem állapították. Az ilyen nyilatkozatok és igazságügyi határozatok nem tükrözhetnek olyan véleményt, hogy az említett személy bűnös. […]
(17)
A »hatóságok nyilvános nyilatkozatai« alatt bármely olyan nyilatkozatot érteni kell, amely valamely bűncselekményre utal, és amely vagy az adott bűncselekmény kapcsán folytatott büntetőeljárásba bevont hatóságtól, például igazságügyi hatóságtól, rendőrségtől vagy más bűnüldöző hatóságtól, vagy pedig más hatóságtól, például miniszterektől és más hivatalos személyektől származik, szem előtt tartva, hogy ez nem érinti a mentességekre vonatkozó nemzeti jogot.
[…]
(47)
Ez az irányelv tiszteletben tartja a Charta, valamint az EJEE által elismert alapvető jogokat és elveket, köztük […] a tisztességes eljáráshoz való jogot, az ártatlanság vélelmét, valamint a védelemhez való jogot. […]
(48)
Mivel ezen irányelv minimumszabályokat határoz meg, a tagállamok kiterjeszthetik az ezen irányelvben meghatározott jogokat annak érdekében, hogy magasabb szintű védelmet nyújtsanak. A tagállamok által nyújtott védelem szintje sosem csökkenhet a Charta vagy az EJEE által biztosított, a[z Európai Unió Bírósága] és az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett standardok alá.”
9.
A 2016/343 irányelv „Hatály” címet viselő 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezt az irányelvet azokra a természetes személyekre kell alkalmazni, akik büntetőeljárásban gyanúsítottak vagy vádlottak. Ezt az irányelvet a büntetőeljárás minden szakaszában alkalmazni kell, attól a pillanattól kezdve, amikor valamely személyt bűncselekmény vagy feltételezett bűncselekmény elkövetésével gyanúsítanak vagy vádolnak meg, azon határozat jogerőre emelkedéséig, amelyben véglegesen megállapítást nyer, hogy a gyanúsított vagy a vádlott elkövette‑e az érintett bűncselekményt.”
10.
Ezen irányelv 3. cikke az ártatlanság vélelméhez való jogot rögzíti. E rendelkezés a következőképpen hangzik:
„A tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak mindaddig ártatlannak tekintendők, amíg bűnösségüket jogszerűen meg nem állapították.”
11.
Ezen irányelv 4–7. cikke az ártatlanság vélelméhez való jog egyes vonatkozásait szabályozza.
12.
Közelebbről, a 2016/343 irányelv „A bűnösségre történő nyilvános utalások” címet viselő 4. cikke, amelynek értelmezését a jelen ügyben kérték, a következőket rögzíti:
„(1)   A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy egészen addig, amíg a gyanúsítottak vagy a vádlottak bűnösségét jogszerűen meg nem állapították, a hatóságok nyilvános nyilatkozatai, valamint az igazságügyi határozatok – a bűnösséget megállapító határozatokat kivéve – ne utaljanak az említett személyekre úgy, mintha bűnösök lennének. Ez nem érinti azokat a vádhatósági cselekményeket, amelyek célja a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségének bizonyítása, és nem érinti azokat az igazságügyi vagy más illetékes hatóság által meghozott eljárási természetű előzetes határozatokat sem, amelyek gyanún vagy terhelő bizonyítékokon alapulnak.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy – ezen irányelvvel, és különösen annak 10. cikkével összhangban – az e cikk (1) bekezdésében megállapított, a gyanúsítottakra vagy a vádlottakra bűnösként való utalás tilalmának megsértése esetére megfelelő intézkedések álljanak rendelkezésre.
(3)   A gyanúsítottakra vagy a vádlottakra bűnösként való utalás (1) bekezdésében megállapított tilalma nem akadályozhatja a hatóságokat abban, hogy valamely büntetőeljárásra vonatkozóan információkat hozzanak nyilvánosságra, amennyiben ez a bűnügyi nyomozással vagy a közérdekkel összefüggő okból feltétlenül szükséges.”
C.
A bolgár jog
13.
A Konstitutsiya (alkotmány) 31. cikkének (3) bekezdésében, valamint a nakazatelno protsesualen kodeks (büntetőeljárásról szóló törvénykönyv, a továbbiakban: NPK) 16. cikkében rögzíti, hogy a vádlott ártatlannak tekintendő mindaddig, amíg bűnösségét jogerős büntető ítélet nem állapította meg.
14.
Az NPK 381. cikkének (1) és (6) bekezdése lehetővé teszi a vádlott számára, hogy a nyomozás befejezését követően beismerje a bűnösségét és a védője közvetítésével vádalkut kössön az ügyésszel.
15.
Az NPK 381. cikke (5) bekezdésének 1. pontja a következőképpen rendelkezik:
„A vádalkut írásba kell foglalni, és az alábbi kérdésekre vonatkozó beismerést kell tartalmaznia:
1.
bűncselekményt követtek‑e el, a vádlott követte‑e el, felróható‑e ez utóbbinak az elkövetés, a cselekmény bűncselekménynek minősül, és mely törvényi tényállást valósítja meg?”
16.
Az NPK 381. cikkének (7) bekezdése rögzíti, hogy „[h]a az eljárás több személy ellen folyik […], a vádalkut e személyek közül néhány is megkötheti […]”.
17.
Az NPK 382. cikkének (5) bekezdése kimondja:
„A bíróság módosításokat javasolhat a vádalkuban, amelyeket az ügyésszel és a vádlottak védőivel megtárgyal. A vádlottat hallgatják meg utoljára.”
18.
Az NPK 382. cikke (7) bekezdésének értelmében a bíróság jóváhagyja a vádalkut, ha az nem ellentétes a törvénnyel és a jó erkölcsökkel.
19.
Az NPK 383. cikke (1) bekezdésének megfelelően a vádalku a jogerős ítélettel azonos hatályú.
20.
Végül, a zakon za grazhdanskata registratsia (az anyakönyvezésről szóló törvény) (
7
) 12–14. cikke értelmében a bolgár állampolgároknak három neve van, az utónév, az apa neve és a családnév. Az anyakönyvezésről szóló törvény 11. cikkének (1) bekezdése értelmében nemzeti azonosító számmal is rendelkeznek, amely hatósági azonosítóként lehetővé teszi a szóban forgó személy egyértelmű azonosítását.
III. Az alapügy tényállása, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés és a Bíróság előtti eljárás
21.
A jelen ügy hat személy, tudniillik AH, PB, CX, KM, PH és MH ellen indított büntetőeljárás keretébe illeszkedik. E személyek ellen a nakazatelen kodeks (büntető törvénykönyv, a továbbiakban: NK) 321. cikke (2) bekezdése és (3) bekezdésének 2. pontja alapján bűnszervezetben való feltételezett részvétel miatt folyik eljárás. E bűnszervezet 2014. novembertől 2015. decemberig működött Szófiában, Bulgáriában. A vádirat szerint e hat személy megosztotta a feladatokat annak érdekében, hogy haszonszerzés céljából hamis hivatalos dokumentumokat, nevezetesen személyi igazolványokat és gépjárművek vezetésére jogosító vezetői engedélyeket készítsenek, vagy e hivatalos dokumentumok tartalmát meghamisítsák.
22.
E személyek közül egyedül MH fejezte ki azon szándékát, hogy büntetése enyhítése fejében vádalkut kíván kötni.
23.
Az öt másik vádlott beleegyezett abba, hogy MH megkösse ezt a vádalkut, kifejezetten utalva arra, hogy ez nem jelenti azt, hogy bűnösségüket beismernék és hogy lemondanának azon jogukról, hogy ártatlannak vallják magukat.
24.
Az MH és az ügyész között létrejött vádalku rögzíti, hogy MH beismeri bűnösségét abban, hogy „2014. november és 2015. november 26. között Szófiában és Pavlikeniben [Bulgária] bűnszervezetben, azaz háromnál több személyből álló, nevezetesen [a további öt vádlott neve és nemzeti azonosító száma] részvételével működő, tartós és szervezett csoportban vett részt bűncselekmény elkövetése céljából [az NK 308. cikkének (2) és (7) bekezdése, valamint 321. cikke (2) bekezdése és (3) bekezdésének 2. pontja értelmében]”. (
8
) E vádalku szövegéből kitűnik, hogy valamennyi vádlottat ugyanúgy azonosítják, tehát három nevükkel és nemzeti azonosító számukkal. Az egyetlen különbség abban áll, hogy MH‑t ezenkívül a születési helye és ideje, lakcíme, állampolgársága, etnikai hovatartozása, családi állapota és a bűnügyi nyilvántartási adatok is azonosítják.
25.
A nemzeti eljárási szabályoknak megfelelően az ügyész és MH között létrejött vádalkut benyújtották jóváhagyásra a kérdést előterjesztő bírósághoz, amely jogosult e vádalkut módosítani.
26.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság felteszi a kérdést, hogy megfelel‑e a 2016/343 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének az, hogy e vádalku világosan és kifejezetten e bűnszervezet tagjaiként említ öt további, e vádalkuban részt nem vevő személyt, akikkel szemben az ügy a büntetőeljárás általános szabályai szerint zajlik, és őket három nevükkel és személyi azonosító számukkal azonosítja.
27.
A kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy az állandó nemzeti ítélkezési gyakorlat szerint a vádalku szövege teljes egészében meg kell, hogy feleljen a vádirat szövegének, amelyben valamennyi vádlottat a bűncselekmény társtetteseként jelölik meg. Következésképpen az ügyész és MH között létrejött vádalkuban valamennyi vádlottat ekként kell említeni. Ezenkívül a bűncselekmény társtetteseinek említése nagy jelentőséggel bírhat a bűncselekmény tényállási elemeinek megvalósulása szempontjából, mivel bűnszervezet csak akkor jön létre, ha abban legalább három személy részt vesz.
28.
A kérdést előterjesztő bíróság mindazonáltal megjegyzi, hogy a 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése tiltja, hogy a bíróság a vádlott bűnösségét megállapító határozattól eltérő határozatban bűnösként utaljon a vádlottra. A kérdést előterjesztő bíróság szerint tehát ellentmondás áll fenn a nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely megköveteli, hogy a vádalku a többi vádlottat a szóban forgó bűncselekmény elkövetőjeként említse, és az uniós jogalkotó által előírt azon kötelezettség között, hogy e vádlottakra ne utaljanak bűnösként.
29.
E körülmények között a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság, Bulgária) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Megfelel‑e a 2016/343 irányelv (16) preambulumbekezdésének első mondatával és (17) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 4. cikke (1) bekezdése első mondatának az a nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely előírja, hogy egy (büntetőeljárás keretében kötött) vádalku szövege a szóban forgó bűncselekmény elkövetőiként ne csupán a bűnösségét az említett bűncselekményre vonatkozóan beismerő és e vádalkut kötő vádlottra utaljon, hanem a többi, e vádalkuban részt nem vevő és bűnösségét be nem ismerő, társtettesként vádolt személyre is, akikkel szemben az ügy a büntetőeljárás általános szabályai szerint zajlik, de akik beleegyeztek, hogy az előbbi vádlott megkösse a vádalkut?”
30.
A német és az olasz kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket, valamint – az olasz kormány kivételével – szóbeli észrevételeket terjesztett elő.
IV. Elemzés
A.
Előzetes észrevétel a 2016/343 irányelv alkalmazhatóságát illetően
31.
A Bíróság előtt folytatott vitákra tekintettel úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés vizsgálata szükségessé teszi a 2016/343 irányelv, és különösen annak 4. cikke személyi és tárgyi hatályára vonatkozó előzetes észrevétel megfogalmazását. (
9
)
32.
Elsősorban, AH, PB, CX, KM és PH helyzete vitathatatlanul ezen irányelv hatálya alá tartozik.
33.
A 2016/343 irányelv hatályát az irányelv 2. cikke határozza meg. E rendelkezés alkalmazásában az irányelvet azokra a természetes személyekre kell alkalmazni, akik büntetőeljárásban gyanúsítottak vagy vádlottak, e büntetőeljárás minden szakaszában, attól a pillanattól kezdve, amikor valamely személyt bűncselekmény elkövetésével gyanúsítanak vagy vádolnak, azon határozat jogerőre emelkedéséig, amelyben véglegesen megállapítást nyer, hogy a szóban forgó személy elkövette‑e az érintett bűncselekményt.
34.
Márpedig nem vitatott, hogy az alapügyben ezen öt személyt bűncselekmény elkövetésével vádolják, és bűnösségüket jogszerűen még nem állapították meg.
35.
Másodsorban, az AH‑nak, PB‑nek, CX‑nek_KM‑nek és PH‑nak a szóban forgó bűncselekmény elkövetésében való részvételére történő, vitatott hivatkozások vizsgálhatók a 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése szempontjából, figyelemmel az ügyész és MH között létrejött vádalku jellegére és hatályára.
36.
E vádalku ugyanis a másik öt személy tekintetében e rendelkezés értelmében nem a bűnösséget megállapító igazságügyi határozatnak minősül.
37.
Egyrészről a vádalku az általában „büntetőjogi egyezségnek” (
10
) nevezett határozatok körébe tartozó igazságügyi határozatnak minősül.
38.
A vádalkut, amellyel a vádlott – gyakran a büntetés enyhítése ellenében – beismeri bűnösségét a bűncselekmény elkövetése tekintetében, a vádhatóság, a jelen ügyben az ügyész köti, majd azt a hatáskörrel rendelkező igazságügyi hatóság tárgyaláson jóváhagyja.
39.
A vádalku tehát igazságügyi jellegű, mivel megkötéséhez az ügy érdemében eljáró, az igazságszolgáltatási jogkört gyorsított eljárás keretében gyakorló bíróság közreműködése szükséges.
40.
A jelen ügyben az NPK 381–384. cikkéből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak tárgyaláson kell határoznia az ügyész és MH között létrejött vádalkuról, és a nemzeti jog kifejezetten előírja, hogy MH‑nak jelen kell lennie ezen a tárgyaláson. E bíróságnak tehát ellenőriznie kell, hogy a vádalkut az alkalmazandó eljárási és anyagi jogi szabályok tiszteletben tartásával kötötték‑e, valamint hogy a vádlott azt saját akaratából és valamennyi releváns körülmény ismeretében kötötte‑e. A kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten jogosult arra, hogy az e vádalku megfogalmazását érintő módosításokat javasoljon, és egyébiránt ebben az összefüggésben teszi fel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést.
41.
Az ügyész és MH között létrejött vádalku tehát az egyszerűsített bírósági vizsgálatot követő határozathozatalhoz vezet nem csupán egy bűncselekmény jogi minősítése, hanem MH büntetőjogi felelőssége és a rá kiszabandó büntetés tárgyában is. Ez a vádalku, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság jóváhagyja, jogilag kötelező erejű, és amint az az NPK 383. cikkéből kitűnik, jogerőre emelkedett ítéletnek megfelelő következményekkel jár. Márpedig minden igazságügyi határozat két sajátos jellemzője a végrehajthatóság és a jogerő.
42.
E körülményekre tekintettel véleményem szerint nem kétséges, hogy az ügyész és MH között létrejött vádalku a ius puniendi kifejeződése, és hogy e vádalku révén a vád tárgyát képező tényállásra, valamint MH bűnösségére vonatkozó igazságügyi határozat meghozatalára kerül sor.
43.
Másrészről e vádalku olyan igazságügyi határozatot jelent, amely nem határoz AH, PB, CX, KM és PH bűnösségéről.
44.
A 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett „igazságügyi határozatok – a bűnösséget megállapító határozatokat kivéve” fogalmát oly módon kell értelmezni, amely biztosítja e rendelkezés hatékony érvényesülését, és biztosítja különösen a vádlottakat megillető azon jogok konkrét és hatékony tiszteletben tartását, hogy egészen addig, amíg bűnösségüket jogszerűen meg nem állapították, ne utaljanak rájuk úgy, mintha bűnösök lennének.
45.
Kétségtelen, hogy amint azt az NPK 381. cikkének (7) bekezdése megengedi, az ügyész és MH között létrejött vádalku megkötésére több személyt érintő büntetőeljárás keretében került sor. E vádalku érdemben mindazonáltal csak azon személy bűnösségét állapítja meg, aki a bűnösségét beismerte és a vádalkut megköti. Az e vádalkuban nem részes többi vádlott egyetlen eljárási jogáról sem mondott le, köztük az ártatlanság vélelméhez való jogáról sem. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból így kitűnik, hogy a további öt vádlott által az ilyen büntetőjogi egyezség megkötését illetően kifejezett „eljárási jellegű hozzájárulás” ellenére e vádlottak kifejezetten jelezték, hogy bűnösségüket nem ismerik be, és nem mondanak le azon jogukról, hogy ártatlannak vallják magukat.
46.
Következésképpen nem osztom az e tekintetben a német kormány által kifejezett kétségeket.
47.
E kormány szerint, még ha az ügyész és MH között létrejött vádalku nem is állapítja meg a többi vádlott bűnösségét, akikkel szemben külön büntetőeljárás van folyamatban, mégis az MH bűnösségét megállapító igazságügyi határozatnak minősül, és következésképpen e más személyek tekintetében is annak kell tekinteni.
48.
Ezt az értelmezést véleményem szerint túlzott formalizmus jellemzi, és ahhoz vezet, hogy a 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében rögzített biztosítékokat megfosztja a hatékony érvényesüléstől.
49.
Ez az értelmezés egyébiránt ellentétes az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatával. Amint azt elemzésem keretében kifejtem, az Emberi Jogok Európai Bírósága megállapította ugyanis, hogy az ártatlanság vélelmét akkor is alkalmazni kell, ha egy nem közvetlenül a kérelmező mint vádlott ellen irányuló, azonban az e kérelmező ellen folyamatban lévő büntetőeljárást érintő és azzal összefüggő eljárásban hozott igazságügyi határozat a kérelmező bűnösségének idő előtti értékelését tartalmazza. (
11
)
50.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy az ügyész és MH között létrejött vádalku AH, PB, CX, KM és PH tekintetében a 2016/343 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének értelmében nem a bűnösségüket megállapító határozatnak minősül. E személyek tehát hivatkozhatnak az említett rendelkezésben számukra biztosított jogokra.
B.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés vizsgálata
51.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy egy csoportosan elkövetett bűncselekmény miatt több személy ellen folyamatban lévő büntetőeljárás keretében a 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésével ellentétes‑e egy olyan nemzeti eljárási szabály, amely megköveteli, hogy az egyik vádlott által kötött vádalku említse a többi vádlott bűncselekményben való részvételét, akikkel szemben külön büntetőeljárás van folyamatban, és e személyeket nevükkel, valamint nemzeti azonosító számukkal azonosítsa.
52.
Másként fogalmazva, a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy milyen megfogalmazást kell használni az ilyen vádalkuban ahhoz, hogy az ne sértse azon vádlottak ártatlanság vélelméhez való jogát, akikkel szemben külön büntetőeljárás van folyamatban, és különösen e vádlottak azon jogát, hogy mindaddig, amíg bűnösségüket jogszerűen meg nem állapították, igazságügyi határozatban ne utaljanak rájuk úgy, mintha bűnösök lennének.
53.
A kérdést előterjesztő bíróság a szóban forgó bűncselekmény jellegével kapcsolatos különleges nehézséggel szembesül.
54.
Emlékeztetek arra, hogy hat személy ellen folyik büntetőeljárás az NK 321. cikke (2) bekezdése és (3) bekezdésének 2. pontja értelmében vett „bűnszervezetben” való részvételük miatt. A bűnszervezetben való részvétel jellegéből eredően csoportosan elkövetett bűncselekmény, csakúgy, mint a bűnszövetség, amelynek esetében általában véve a részvétel büntetendő. Amint azt a „szervezet” kifejezés mutatja, bűnszervezet tehát csak akkor jön létre, ha több tettes vett rész az elkövetésében. (
12
) A jogtudomány e személyeket hagyományosan az elkövetett bűncselekmény társtetteseinek tekinti. Mindegyikük ugyanabban a bűncselekményben vesz részt, és magatartásaik szorosan összefüggnek. Mivel e társtettesek között a bűncselekmény elkövetése során valódi szolidaritás áll fenn, a logika azt kívánja, hogy e szolidaritás a velük szemben alkalmazott eljárásban is megnyilvánuljon. (
13
) A társtettességre jellemző ezen kölcsönös függőség következményekkel jár, és ez még inkább így van, ha a társtettesek felelősségét nem egyszerre bírálják el. A kérdést előterjesztő bíróság így megjegyzi, hogy az egyik társtettes által kötött vádalku esetében ez a kölcsönös függőség szükségessé teheti, hogy a vád tárgyává tett cselekmény jogi minősítésének, valamint az érintett büntetőjogi felelősségének meghatározása érdekében azonosítsák a társtetteseket. Ez a követelmény mindazonáltal érintheti a társtettesek számára biztosított eljárási garanciákat, és különösen az őket megillető, az ártatlanság vélelméhez való jogot.
55.
A Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország ítéletben az Emberi Jogok Európai Bírósága így fontos fenntartásokat fogalmazott meg arra az esetre vonatkozóan, ha az igazságügyi hatóság úgy határoz, hogy egy bűncselekmény társtetteseként vádolt személyek ügyében elkülönített eljárásokat folytat, noha a vádak jellegéből eredően az egyikük jogi felelősségének megállapításához bizonyítani kell a többi személy bűncselekményben való részvételét. (
14
)
56.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága következésképpen pontos követelményeket határozott meg az EJEE 6. cikkének (2) bekezdésében rögzített ártatlanság vélelméhez való jog tiszteletben tartásának biztosítása érdekében arra az esetre, ha valamely igazságügyi hatóság úgy határoz, hogy az egyik vádlott által kötött vádalku miatt elkülöníti az ügyeket.
57.
Egyrészről az igazságügyi hatóságnak az ilyen határozat meghozatala előtt alaposan meg kell vizsgálnia a szóban forgó érdekek összességét, és lehetővé kell tennie a társtettesként vádolt személyek számára e határozat megtámadását. (
15
)
58.
Másrészről az igazságügyi hatóságnak a vádalkura irányuló eljárás során két olyan garanciát kell biztosítania, amely az Emberi Jogok Európai Bíróságának megítélése szerint alapvető jelentőségű ahhoz, hogy a társtettesként vádolt személyekkel szemben folyamatban levő eljárások keretében biztosított legyen e személyek számára a tisztességes eljárás. (
16
)
59.
Először is, az igazságügyi hatóság a társtettesként vádolt további személyek részvétele nélkül folyó eljárásban elfogadott tényeket nem ruházhatja fel jogerővel, mivel e tények megállapítása a szóban forgó eljárásra korlátozódó hatállyal bír.
60.
Másodszor, az igazságügyi hatóságnak tartózkodnia kell minden olyan említéstől vagy kijelentéstől, amely veszélyeztetheti az e személyekkel szemben felhozott vádak külön eljárás keretében történő tisztességes vizsgálatát, és sértheti különösen az ártatlanság vélelméhez való jogukat.
61.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett jelen kérdés e legutóbbi szempontra, közelebbről, AH‑nak, PB‑nek, CX‑nek, KM‑nek és PH‑nak a bűncselekményben való részvétele alapján az ügyész és MH között létrejött vádalkuban történő azonosítására és említésére irányadó szabályokra vonatkozik.
1. A 2016/343 irányelv 4. cikkében foglalt rendelkezések
62.
A 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamoknak meg kell tenniük a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy egészen addig, amíg a gyanúsítottak vagy a vádlottak bűnösségét jogszerűen meg nem állapították, az igazságügyi határozatok – a bűnösséget megállapító határozatokat kivéve – ne utaljanak az említett személyekre úgy, mintha bűnösök lennének.
63.
Ezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdése hozzáteszi, hogy a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy az e kötelezettség megsértése esetére megfelelő intézkedések álljanak rendelkezésre.
64.
A 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdésében foglalt rendelkezések tehát semmilyen információval nem szolgálnak arról, hogy az illetékes nemzeti hatóságoknak konkrét módon milyen intézkedéseket kell hozniuk annak érdekében, hogy egy, az alapügyben fennállóhoz hasonló helyzetben biztosítsák azon személyek ártatlanság vélelméhez való jogának tiszteletben tartását, akikkel szemben külön eljárásokat folytatnak. Ezenkívül ezen irányelv egyetlen további rendelkezése sem releváns. (
17
) Csak az irányelv – kérdést előterjesztő bíróság által kifejezetten említett – (16) preambulumbekezdése pontosítja, hogy az igazságügyi határozatok nem tükrözhetnek olyan véleményt, hogy e személyek bűnösök.
65.
A 2016/343 irányelv 1. cikkéből, továbbá a (10) és (48) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a bűnösségre történő nyilvános utalások megelőzésére és korrigálására irányuló szabályok esetében minimumszabályokról van szó, a tagállamokat ezen irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében arra szólítják fel, hogy fogadják el az ehhez „szükséges” vagy „megfelelő” intézkedéseket.
66.
Az uniós jogalkotó tehát a tagállamokra bízza, hogy nemzeti jogrendszerük jellegzetességeinek megfelelően meghatározzák ezen intézkedések konkrét jellegét és terjedelmét. A Bíróság így kifejezetten elismerte, hogy az említett irányelv nem tekinthető olyan teljes és kimerítő jogi aktusnak, amelynek célja, hogy valamely igazságügyi határozat – például előzetes letartóztatásra vonatkozó határozat – elfogadásával kapcsolatos valamennyi feltételt meghatározza. (
18
) Ez a megállapítás nyilvánvalóan alkalmazandó a jelen ügyben szóban forgó vádalkuhoz hasonló igazságügyi határozatok elfogadásával kapcsolatos feltételeket illetően.
67.
A tagállamokat e tekintetben megillető mérlegelési mozgástér mindazonáltal korlátozott. A tagállamoknak ugyanis tiszteletben kell tartaniuk a Charta és az EJEE által elismert alapvető jogokat és elveket, amint az a 2016/343 irányelv (47) preambulumbekezdéséből egyértelműen kitűnik, és a hozott intézkedéseknek lehetővé kell tenniük különösen az ártatlanság vélelméhez való jog bármely sérelmének megelőzését vagy orvoslását.
68.
A 2016/343 irányelv 4. cikke (1) bekezdését tehát főszabály szerint a védelem Charta 48. cikkében rögzített szintjére figyelemmel kell értelmezni. (
19
) Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy sem e rendelkezés, sem a Bíróság ítélkezési gyakorlata nem teszi lehetővé az illetékes nemzeti hatóságok által végrehajtandó intézkedések jellegének és terjedelmének meghatározását.
69.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága előtt ezzel szemben már számos ügy volt folyamatban, amelyek elveit e körülmények között össze kell foglalni.
70.
Amint az a Chartához fűzött magyarázatokból (
20
) kitűnik, a Charta 48. cikkének (1) bekezdésében rögzített ártatlanság vélelméhez való jog az EJEE 6. cikkének (2) bekezdésében rögzített jognak felel meg. A Charta és az EJEE közötti szükséges összhang biztosítása érdekében az uniós jogalkotó bevezette azt a szabályt, amely szerint e jog tartalma és terjedelme azonos az EJEE által meghatározottakkal. (
21
)
71.
Ezenkívül a Bizottság irányelvre vonatkozó javaslatából (
22
) kitűnik, hogy az uniós jogalkotó meg kívánta erősíteni és biztosítani kívánta az ártatlanság vélelméhez való jognak a büntetőeljárások keretében történő hatékony alkalmazását az Emberi Jogok Európai Bírósága által az EJEE 6. cikke (2) bekezdésének tiszteletben tartása tárgyában kialakított ítélkezési gyakorlat uniós jogba történő beépítésével. (
23
) Az uniós jogalkotó világosan kifejezte azon szándékát, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett EJEE 6. cikkére támaszkodva előmozdítsa a Charta 6., 47. és 48. cikkének alkalmazását.
72.
A 2016/343 irányelv 3. cikke ily módon az EJEE 6. cikkének (2) bekezdésében foglalttal azonos megfogalmazásban rögzíti az ártatlanság vélelméhez való jogot.
73.
Ami ezen irányelv 4–7. cikkét illeti, azok az ártatlanság vélelméhez való jog Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatában kidolgozott bizonyos vonatkozásait szabályozzák.
74.
Így az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében az uniós jogalkotó megfogalmazza az ártatlanság vélelméhez való jog biztosítása érdekében az Emberi Jogok Európai Bírósága által 1983 óta támasztott egyik fő követelményt, tudniillik az ahhoz való jogot, hogy nyilvános nyilatkozatban vagy igazságügyi határozatban a jogerős ítélet meghozatala előtt ne utaljanak az érintettre úgy, mintha bűnös lenne. (
24
)
75.
E rendelkezés minimumszabályt rögzít, tehát az uniós jog jelenlegi állása szerint nem célja, hogy az EJEE által biztosítottnál kiterjedtebb védelmet biztosítson. (
25
)
76.
Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata tehát releváns a Charta 48. cikkében rögzített ártatlanság vélelméhez való jog, és közelebbről annak a 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében rögzített egyik vonatkozásának értelmezése szempontjából. Ez az ítélkezési gyakorlat ugyanis rendkívül hasznos támpontokkal szolgál a tekintetben, hogy a nemzeti hatóságoknak milyen intézkedéseket kell hozniuk annak biztosítására, hogy valamely határozat indokolása vagy a határozatban használt kifejezések ne sértsék azon vádlottak ártatlanság vélelméhez való jogát, akikkel szemben külön büntetőeljárás folyik.
2. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának az ártatlanság vélelméhez való jog abban az esetben történő tiszteletben tartására vonatkozó ítélkezési gyakorlata, ha a társtettesként vádolt személyek felelősségét külön eljárásokban bírálják el
77.
Az EJEE 6. cikke (2) bekezdésének alkalmazásában „[m]inden bűncselekménnyel gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak kell vélelmezni, amíg bűnösségét a törvénynek megfelelően meg nem állapították”. (
26
)
78.
A Karaman kontra Németország ítéletben az Emberi Jogok Európai Bírósága emlékeztet arra, hogy az ártatlanság vélelme az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése által megkövetelt tisztességes büntetőeljárás egyik eleme. E bíróság szerint ez a vélelem sérül, ha valamely igazságügyi határozatban az ügy érdemében eljáró bíróság idejekorán azt a véleményt fejezi ki, hogy a vádlott bűnös, jóllehet a bűnösségét jogszerűen még nem állapították meg. Ha a formális megállapítás hiányzik is, elegendő az, hogy az indokolás bizonyos részei utalnak arra, hogy a bíró az érintett személyt bűnösnek tartja. (
27
)
79.
Annak értékelése során, hogy az indokolás adott része az ártatlanság vélelméhez való jog megsértésének minősül‑e, az Emberi Jogok Európai Bírósága „meghatározó” jelentőséget tulajdonít az igazságügyi hatóság által használt kifejezések megválasztásának. (
28
) Figyelembe veszi e kifejezések megfogalmazásának sajátos körülményeit is, és különösen az eljárás jellegét és a vádlottakkal szemben felhozott vádak jellegét. (
29
) E tényezők ugyanis lehetővé teszik annak értékelését, hogy az igazságügyi hatóságnak milyen mértékben kell említenie a bűncselekmény elkövetésében valószínűleg érintett valamennyi személy konkrét szerepét és szándékait. (
30
)
80.
A Karaman kontra Németország ítéletben (
31
) az Emberi Jogok Európai Bírósága ily módon elismerte, hogy „az összetett büntetőeljárásokban, amelyek több olyan gyanúsítottal szemben folynak, akiknek a felelősségét nem lehet egyetlen eljárásban elbírálni, előfordulhat, hogy a vádlottak bűnösségének értékelése érdekében az eljáró bíróságnak szükségképpen említést kell tennie harmadik személyek részvételéről, akiknek a felelősségét esetleg külön eljárásban fogják elbírálni”. (
32
) Az Emberi Jogok Európai Bírósága hangsúlyozta, hogy ilyen körülmények között a „büntetőbíróságoknak a vádlott jogi felelősségének elemzéséhez figyelembe veendő tényállást a lehető legpontosabban kell megállapítaniuk, és a megállapított tényeket nem mutathatják be úgy, mintha puszta állításokról vagy gyanúról lenne szó”. (
33
) E bíróság megállapította, hogy „[u]gyanez a helyzet a harmadik személyek érintettségére vonatkozó tények esetén”. (
34
)
81.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága mindazonáltal árnyalta kijelentését, pontosítva, hogy „amennyiben ilyen tényekre kell hivatkozni, a bíróságnak kerülnie kell, hogy több információt közöljön, mint ami az előtte folyamatban levő eljárásban vádolt személyek jogi felelősségének elemzéséhez szükséges” (
35
).
82.
Ebben az ügyben az ítélet több alkalommal említette nem csupán a kérelmező vezetéknevét és valamennyi keresztnevét, hanem az általa a csalásban játszott szerepet is. A kérelmező azonosítását mindamellett az „ügyét külön tárgyalják” megjelölés követte.
83.
Az Emberi Jogok Európai Bíróságának azt kellett értékelnie, hogy ezen ítélet indokolása alkalmas volt‑e arra, hogy a kérelmező bűnösségének idejekorán történő megítélésével kapcsolatos kérdéseket vessen fel, és így veszélyeztesse a kérelmezővel szemben felhozott vádaknak a Németországban és/vagy Törökországban folytatott külön eljárásban történő méltányos elbírálását.
84.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága nem állapította meg az ártatlanság vélelméhez való jog megsértését. Rögzítette, hogy a vádlott felelőssége fokának a szóban forgó ítéletben történő értékeléséhez az igazságügyi hatóságnak meg kellett állapítania, hogy „ki tervezte el a […] pénz elsikkasztását, és ennek alapján, hogy ki adott utasításokat kinek”. (
36
) E bíróság nem ítélte el a kérelmező teljes nevével történő azonosítását sem, mivel azt az ítélet egészében az „ügyét külön tárgyalják” megjelölés követte. Az Emberi Jogok Európai Bírósága szerint az igazságügyi hatóság ily módon hangsúlyozta, hogy nem feladata a kérelmező bűnösségének elbírálása, hanem az egyetlen feladata – a nemzeti büntetőeljárási szabályoknak megfelelően – a szóban forgó eljárás keretei között vádolt személy büntetőjogi felelősségének értékelése. (
37
)
85.
A Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország ítéletben az Emberi Jogok Európai Bírósága megerősítette ezt az ítélkezési gyakorlatot, ugyanakkor előljáróban számos fenntartást fogalmazott meg arra az esetre vonatkozóan, amikor olyan eljárásban kerül sor vádalku kötésére, amelyben a vádak jellege épp ellenkezőleg azt indokolta volna, hogy a társtettesként vádolt személyek ügyét együtt bírálják el. (
38
) E bíróság így megjegyezte, „alapvető jelentőségű”, hogy az igazságügyi hatóság a vádalkura irányuló eljárásban olyan eljárási garanciákat biztosítson, amelyek alkalmasak arra, hogy biztosítsák a társtettesként vádolt személyek ellen folyamatban levő eljárások tisztességességét, és e garanciák között szerepel az, hogy e hatóságnak tartózkodnia kell minden olyan kijelentéstől, amely sértheti az ártatlanság vélelmét. (
39
) Az Emberi Jogok Európai Bírósága ezen indokolás szövegének értékelése érdekében ezt követően hivatkozott a Karaman kontra Németország ítéletben kialakított elemzési keretre.
86.
A Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország ítélet alapjául szolgáló ügyben a vádalkura irányuló eljárásban X‑szel szemben hozott ítélet említést tett arról, hogy X a terhére rótt bűncselekményt két másik személlyel együtt követte el. Bár e két személy nevét anonimizálták, az ítélet mindazonáltal megjelölte az e személyek által a kormányzaton, illetve vezető vállalkozásokon belül betöltött szakmai feladatkört, valamint az e bűncselekményben játszott szerepüket. (
40
) Az Emberi Jogok Európai Bírósága elítélte az ezen ítéletben használt kifejezéseket, mivel nem hagytak kétséget a társtettesként vádolt személyek személyazonosságát és azon bűncselekményben való részvételüket illetően, amelyért X‑et elítélték. (
41
)
3. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából a Charta 48. cikkének és a 2016/343 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozóan levonható tanulságok
87.
Ebből az ítélkezési gyakorlatból le lehet vonni bizonyos tanulságokat a Charta 48. cikkében rögzített ártatlanság vélelméhez való jog terjedelmét, és közelebbről, a 2016/343 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének értelmében vett, a bűnösségre történő nyilvános utalások megelőzését és korrigálását lehetővé tevő konkrét szabályokat illetően.
88.
A nyilvános utalásokat esetről esetre kell értékelni, az azok megfogalmazásának sajátos körülményeire, és különösen a szóban forgó eljárás jellegére és hátterére tekintettel.
89.
E körülmények meghatározóak lehetnek, ha a társtettesként vádolt személyek ügyében külön büntetőeljárás folyik, és különösen, ha az egyik vádlott esetében vádalkura irányuló gyorsított eljárásra került sor.
90.
Az igazságügyi hatóságnak főszabály szerint olyan intézkedéseket kell elfogadnia, amelyek alkalmasak arra, hogy biztosítsák a társtettesként vádolt más személyekkel szemben felhozott vádaknak a velük szemben folyamatban levő eljárás keretében történő méltányos vizsgálatát, és következésképpen e hatóságnak a vádalkuban tartózkodnia kell minden olyan említéstől vagy hivatkozástól, amely e vádlottak ártatlanság vélelméhez való jogát sértheti.
91.
Mindazonáltal elfogadható, hogy e vádalku említést tegyen a társtettesként vádolt e más személyeknek a bűncselekményben való részvételétől, és őket azonosítsa, amennyiben először is, ez az említés szükséges a vád tárgyát képező cselekmény jogi minősítéséhez és a bűnösségét beismerő személy büntetőjogi felelősségének elemzéséhez, és másodszor, ha ezt az említést annak egyértelmű megjelölése kíséri, hogy az említett társtettesként vádolt személyek ellen külön eljárás van folyamatban, és bűnösségüket jogszerűen nem állapították meg.
92.
Ez azt jelenti, hogy az igazságügyi hatóságnak döntő figyelmet kell fordítania nem csupán az azon személyek említésére és azonosítására használt kifejezésekre, akikkel szemben külön eljárás van folyamatban, hanem a vádalku indokolásának egészére is.
93.
Egyrészről a többi vádlott által játszott szerep említéséhez és e személyek azonosításához használt kifejezéseket illetően így emlékeztetek arra, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatával nem ellentétes az, hogy ezen igazságügyi hatóság e személyeket teljes nevükkel azonosítsa. Ezen ítélkezési gyakorlat megköveteli azonban, hogy ezt az említést olyan kifejezés vagy megfogalmazás kövesse, amely mindenki számára érthetővé teszi, hogy erre az említésre nem azon vádlottak bűnösségének értékeléséhez van szükség, akikkel szemben külön eljárás van folyamatban, hanem kizárólag az érintett büntetőjogi felelősségének értékeléséhez. (
42
)
94.
Másrészről meg kell vizsgálni a szóban forgó vádalku indokolásának egészét. Amint azt a Bizottság észrevételeiben helytállóan megjegyezte, a további vádlottak említéséhez és azonosításához kapcsolódó bármely kifejezés vagy megfogalmazás értelmét vesztené, ha a határozatban szereplő érvelés vagy jogi elemzés más részeit úgy lehetne értelmezni, mint e személyek bűnösségének értékelését.
95.
A fenti megfontolások összességére figyelemmel következésképpen úgy vélem, hogy egy olyan helyzetben, amikor valamely igazságügyi hatóság egy csoportosan elkövetett bűncselekménnyel vádolt személy ügyét vádalkura irányuló gyorsított eljárásban bírálja el, a 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellenétes az, hogy e hatóság a vádalkuban említést tegyen a többi vádlottnak a bűncselekményben való részvételéről, és őket azonosítsa, feltéve hogy e hatóság meggyőződik arról, először is, hogy ez az említés szükséges a vád tárgyát képező cselekmény jogi minősítéséhez és a bűnösségét beismerő személy büntetőjogi felelősségének elemzéséhez, és másodszor, hogy ezt az említést olyan megfogalmazás kíséri, amely egyértelműen kiemeli, hogy e személyek ellen külön büntetőeljárás van folyamatban, és bűnösségükről jogszerűen még nem határoztak.
96.
Véleményem szerint fontos emlékeztetni arra is, hogy a 2016/343 irányelv minimumszabályokat rögzít, és az uniós jogalkotó kifejezetten megengedi a tagállamoknak, hogy az irányelvben meghatározott jogokat kiterjesszék annak érdekében, hogy magasabb szintű védelmet nyújtsanak. (
43
) Következésképpen az irányelvvel nem ellentétes az, hogy valamely tagállam nagyobb fokú védelmet biztosító intézkedéseket fogadjon el, amelyek célja, hogy egy az alapügyben fennállóhoz hasonló helyzetben minden olyan hivatkozást megelőzzenek, amely sértheti azon vádlottak ártatlanság vélelméhez való jogát, akikkel szemben külön büntetőeljárás van folyamatban.
97.
A jelen esetben nem vitatott, hogy az AH, PB, CX, KM, PH és MH ellen a bűnszervezetben történő feltételezett részvételük miatt indított büntetőeljárást elkülönítették, miután MH kifejezte azon szándékát, hogy vádalkut kíván kötni. Szintén nem vitatott, hogy az öt másik vádlott beleegyezett abba, hogy MH megkösse ezt a vádalkut, jelezve, hogy ez a hozzájárulás nem jelenti azt, hogy bűnösségüket beismernék, és hogy lemondanának azon jogukról, hogy ártatlannak vallják magukat.
98.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az is kitűnik, hogy az ügyész és MH között létrejött vádalku keretében AH‑nak, PB‑nek, CX‑nek, KM‑nek és PH‑nak a bűncselekményben történő részvételére való hivatkozások, valamint teljes nevükkel és azonosító számukkal történő azonosításuk a nemzeti ítélkezési gyakorlat alkalmazásából ered, amely megköveteli, hogy a vádalku szövege teljes egészében megfeleljen a vádirat szövegének.
99.
Ez a követelmény azon mérlegelési mozgástér körébe tartozik, amellyel a tagállamok a jelen ügyben fennállóhoz hasonló vádalku elfogadási feltételeit illetően rendelkeznek, mégpedig a 2016/343 irányelv által megvalósított minimális harmonizációból adódóan.
100.
E követelmény végrehajtása mindazonáltal különleges óvintézkedések elfogadását teszi szükségessé annak érdekében, hogy az ügyész és MH között létrejött vádalku ne veszélyeztesse a AH, PB, CX, KM és PH ellen felhozott vádaknak a velük szemben folyamatban levő eljárásban történő méltányos vizsgálatát, és különösen, hogy ne sértse az ártatlanság vélelméhez való jogukat. E vádalku jelenlegi megfogalmazásában ugyanis tartalmaz olyan említést, amely pontosítás hiányában értelmezhető e személyek bűnösségének idő előtti kifejezéseként.
101.
Nem a Bíróság feladata, hogy az e vádalkuban használandó kifejezésekre vonatkozó javaslatokat fogalmazzon meg vagy módosításokat javasoljon. Ez a kérdést előterjesztő bíróság feladata, amely egyrészről egyedül képes az alkalmazandó nemzeti jog értelmezésére és az eljárás körülményeinek figyelembevételére, és másrészről egyedül rendelkezik hatáskörrel e vádalku jóváhagyására.
102.
A 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett követelményeknek való megfelelés érdekében e bíróságnak értékelnie kell, hogy a vitatott említés mennyiben szükséges a vád tárgyát képező cselekmény jogi minősítéséhez és MH büntetőjogi felelősségének elemzéséhez. E tekintetben megjegyzem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság határozatában hangsúlyozza, hogy ez az említés nagy jelentőséggel bírhat a szóban forgó bűncselekmény tényállási elemeinek megvalósulása szempontjából.
103.
A kérdést előterjesztő bíróságnak adott esetben értékelnie kell, hogy ezt az említést mennyiben kísérheti olyan kifejezés vagy megfogalmazás, amely egyértelműen kiemelné, hogy AH, PB, CX, KM és PH ellen külön büntetőeljárás van folyamatban, és bűnösségükről jogszerűen még nem határoztak.
104.
Végül, a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy meggyőződjön arról, hogy az ügyész és MH között létrejött vádalku nem tartalmaz olyan további említést, amely értelmezhető ezen öt személy bűnösségének idő előtti kifejezéseként.
V. Végkövetkeztetés
105.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság, Bulgária) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
A büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellenétes az, hogy egy, az alapügyben fennállóhoz hasonló helyzetben, amikor valamely nemzeti igazságügyi hatóság egy csoportosan elkövetett bűncselekménnyel vádolt személy ügyét a bűnösség előzetes beismeréséről szóló egyezség megkötésére irányuló gyorsított eljárásban bírálja el, e hatóság e vádalkuban említést tegyen a más olyan vádlottaknak a bűncselekményben való részvételéről, és őket azonosítsa, akikkel szemben külön büntetőeljárás van folyamatban, feltéve hogy e hatóság meggyőződik arról, először is, hogy ez az említés szükséges a vád tárgyát képező cselekmény jogi minősítéséhez és a bűnösségét beismerő személy büntetőjogi felelősségének elemzéséhez, és másodszor, hogy ezt az említést olyan megfogalmazás kíséri, amely egyértelműen kiemeli, hogy e személyek ellen külön büntetőeljárás van folyamatban, és bűnösségükről jogszerűen még nem határoztak.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A továbbiakban: vádalku. Az ehhez kapcsolódó eljárásra vádalkura irányuló eljárásként fogok hivatkozni.
(
3
)	A továbbiakban: Charta.
(
4
)	A büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 65., 1. o.).
(
5
)	C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732.
(
6
)	Aláírására 1950. november 4‑én Rómában került sor (a továbbiakban: EJEE).
(
7
)	DV, 67. sz., 1999. július 27.
(
8
)	A Bíróság kérelmére a kérdést előterjesztő bíróság által közölt vádalku szövege.
(
9
)	A 2016/343 irányelv időbeli hatálya véleményem szerint nem vet fel különleges nehézséget. A irányelv 14. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamoknak legkésőbb 2018. április 1‑jéig át kellett ültetniük ezen irányelvet. Márpedig megállapítom, hogy a szóban forgó vádalkut az ügyész és MH 2018. május 18‑án kötötte meg, és azt a kérdést előterjesztő bíróságnak még jóvá kell hagynia.
(
10
)	Lásd e tekintetben, az Európai Unión belül a büntetőjogi egyezséggel foglalkozó okfejtést illetően: Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Gözütok és Brügge ügyre vonatkozó indítványa (C‑187/01, EU:C:2002:516, 61–106. pont). Lásd még, az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatát illetően: EJEB, 2016. február 23., Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország (CE:ECHR:2016:0223JUD004663213, 100. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), a továbbiakban: Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország ítélet.
(
11
)	Lásd: EJEB, 2014. február 27., Karaman kontra Németország (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, 41. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), a továbbiakban: Karaman kontra Németország ítélet.
(
12
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, valamint a szóban forgó vádalku szövegéből kitűnik, hogy bűnszervezethez ily módon legalább három résztvevő szükséges.
(
13
)	Lásd e tekintetben: Baron, E., La coaction en droit pénal, 2012. december 7‑én megvédett doktori disszertáció, különösen a 371. pont.
(
14
)	Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország ítélet (100. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, továbbá 103. és 104. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A 104. §‑ban az Emberi Jogok Európai Bírósága a következőket állapította meg: „If the nature of the charges makes it unavoidable for the involvement of third parties to be established in one set of proceedings and those findings would be consequential on the assessment of the legal responsibility of the third parties tried separately, this should be considered as a serious obstacle for disjoining the cases.”
(
15
)	Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország ítélet (104. §).
(
16
)	Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország ítélet (103–105. §).
(
17
)	A 2016/343 irányelv 4. cikkének (3) bekezdésében foglalt rendelkezések a jelen ügyben nem bírnak jelentőséggel.
(
18
)	2018. szeptember 19‑iMilev ítélet (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 45–47. pont).
(
19
)	Lásd analógia útján: 2016. december 21‑iTele2 Sverige és Watson és társai ítélet (C‑203/15 és C‑698/15, EU:C:2016:970, 127. és 128. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2018. július 25‑iMinister for Justice and Equality (Az igazságszolgáltatási rendszer hiányosságai) ítélet (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 62. pont).
(
20
)	HL 2007. C 303., 17. o.
(
21
)	Lásd a Charta 52. cikkéhez fűzött magyarázatot.
(
22
)	A büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslat (COM(2013) 821 final).
(
23
)	Lásd e javaslat 13–17. pontját.
(
24
)	Az irányelvre vonatkozó javaslatában a Bizottság így kifejezetten hivatkozott az EJEB 1983. március 25‑i Minelli kontra Svájc ítéletére (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, 37. §), amelyben e Bíróság megállapította, hogy „az ártatlanság vélelme sérül, ha a vádlott bűnösségének előzetes, törvényi rendelkezéseknek megfelelő megállapítása nélkül, és különösen anélkül, hogy a vádlottnak lehetősége lett volna a védelemhez való joga gyakorlására, a vádlottra vonatkozó valamely igazságügyi határozat azt a véleményt tükrözi, hogy az említett személy bűnös. Ez lehet a helyzet formális megállapítás hiányában is; elegendő az, hogy az indokolás bizonyos részei utalnak arra, hogy a bíró az érintett személyt bűnösnek tartja.”
(
25
)	Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Charta 52. cikkének (3) bekezdése nem befolyásolja hátrányosan az uniós jog és a Bíróság autonómiáját, ennélfogva az uniós jogalkotó biztosíthat kiterjedtebb védelmet, mint az EJEE (lásd e tekintetben: 2016. december 21‑iTele2 Sverige és Watson és társai ítélet [C‑203/15 és C‑698/15, EU:C:2016:970, 129. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]).
(
26
)	Az EJEE 6. cikkének (2) bekezdésében rögzített ártatlanság vélelmét illetően lásd: Kjølbro, J. F., Den Europaeiske Menneskerettighedskonvention – for praktikere, Jurist – og Okonomforbundets Forlag, Koppenhága, 2017, különösen a 655. és azt követő oldalak.
(
27
)	Lásd e tekintetben: Karaman kontra Németország ítélet (41. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
28
)	Lásd e tekintetben: Karaman kontra Németország ítélet (63. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), továbbá ugyanebben az értelemben: EJEB, 2013. október 31., Mosinian kontra Görögország (CE:ECHR:2013:1031JUD000804510, 23. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
29
)	Lásd e tekintetben: Karaman kontra Németország ítélet (64. §) és Ofitserov kontra Oroszország ítélet (104. §), továbbá EJEB, 2018. január 25., Bikas kontra Németország (CE:ECHR:2018:0125JUD007660713, 46. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
30
)	Amint azt az Emberi Jogok Európai Bírósága a Karaman kontra Németország ítélet 63. §‑ában megjegyezte, „ha figyelembe vesszük a szóban forgó eljárás jellegét és hátterét, még a szerencsétlen megfogalmazás használata sem feltétlenül meghatározó”.
(
31
)	Ebben az ügyben a kérelmező arra hivatkozott, hogy megsértették az ártatlanság vélelméhez való jogát, mivel említést tettek egy bűncselekményben való részvételéről egy más gyanúsítottak ellen Németországban folyó külön eljárásban hozott ítéletben. A szóban forgó bírósági határozatot tehát olyan eljárás eredményeként hozták, amely nem közvetlenül a kérelmező mint vádlott ellen irányult, azonban a kérelmező ellen folyamatban levő büntetőeljárást érintett és összefüggött azzal.
(
32
)	Karaman kontra Németország ítélet (64. §), kiemelés tőlem.
(
33
)	Karaman kontra Németország ítélet (64. §).
(
34
)	Ugyanott.
(
35
)	Ugyanott.
(
36
)	Ugyanott (66. §).
(
37
)	Ugyanott (69. §).
(
38
)	Lásd az e kérdéskörre vonatkozó okfejtést a jelen indítvány 56–61. pontjában.
(
39
)	Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország ítélet (103. és 104. §).
(
40
)	Ez az ítélet megemlíti, hogy X két másik személlyel szövetkezett, „N.‑nel, a kormányzó volt önkéntes tanácsadójával”, és „O.‑val, a VLK volt igazgatójával”, és pontosította többek között, hogy „N. jogellenes tervet alakított ki a […] eszközeinek eltulajdonítására” (lásd a Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország ítéletre vonatkozó sajtóközleményt, elérhető a következő címen: http://hudoc.echr.coe.int/fre‑press?i= 003–5307100–6607284).
(
41
)	Navalnyy és Ofitserov kontra Oroszország ítélet (106. §).
(
42
)	Lásd a jelen indítvány 82–84. pontját.
(
43
)	Lásd ezen irányelv (48) preambulumbekezdését.