Ideiglenes változat
DEAN SPIELMANN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. december 18.(1)
C‑580/24. sz. [Tsachkov](i)ügy
Büntetőeljárás
LY
ellen;
a Sofiyska gradska prokuratura
részvételével
(a Sofyski Gradski Sad [szófiai városi bíróság, Bulgária] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 6. cikk – A szabadsághoz és biztonsághoz való jog – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Európai elfogatóparancs – 2002/584/IB kerethatározat – 12. cikk és a 23. cikk (5) bekezdése – A keresett személy további fogva tartása – Az Emberi Jogok Európai Egyezménye 5. cikke (1) bekezdésének f) pontja – Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata ”
Bevezetés
1.        A jelen ügyben a Sofiyski gradski sad (szófiai városi bíróság, Bulgária) a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal(2) módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat(3) (a továbbiakban: 2002/584 kerethatározat) értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel fordult a Bírósághoz. A kérdést előterjesztő bíróság különösen arra keresi a választ, hogy a 2002/584 kerethatározat 12. cikkével és 23. cikkének (5) bekezdésével összeegyeztethető‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely automatikusan és általános jelleggel előírja, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat meghozatalától kezdve a kibocsátó tagállamnak való tényleges átadásáig, az egyedi körülmények figyelembevétele nélkül rendelje el a keresett személy büntetés‑végrehajtási intézetben való fogva tartását.
2.        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem egy Bulgáriában lakóhellyel rendelkező bolgár állampolgár ellen lopás minősített esete miatti büntetőeljárás lefolytatása céljából az Osztrák Köztársaság illetékes igazságügyi hatósága által kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtásának keretébe illeszkedik. Közelebbről, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat meghozatala során köteles‑e a nemzeti szabályozását alkalmazni, és egyidejűleg elrendelni a keresett személy fogva tartását, vagy ez ellentétes az uniós joggal, a 2002/584 kerethatározat 12. cikkéből eredő, a szökés megakadályozását célzó megfelelő intézkedések mellett történő szabadlábra helyezésről szóló kötelezettségekre, valamint az említett kerethatározatnak az átadási határidők lejártakor történő szabadon bocsátásáról szóló 23. cikkének (5) bekezdésére tekintettel.
3.        Az ügy ily módon alkalmat kínál a Bíróságnak arra, hogy pontosítsa a végrehajtó igazságügyi hatóság szabadságelvonásra vonatkozó hatáskörének terjedelmét az átadási szakaszban, és hogy megvizsgálja, hogy fennáll‑e az érintett eset egyedi értékelésének követelménye, vagy sem.
Jogi háttér
Az uniós jog
4.        A 2002/584 kerethatározat (5) és (6) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(5)      Az Uniónak abból a kitűzött céljából, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségévé váljon, következik a tagállamok közötti kiadatás eltörlése és annak az igazságügyi hatóságok közötti átadási rendszerrel való felváltása. […] Emellett az elítéltek vagy gyanúsítottak – büntetőítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő – átadásának új, egyszerűsített rendszerének bevezetése lehetővé teszi a jelenlegi kiadatási eljárások bonyolultságának és a jelenlegi kiadatási eljárásokban rejlő késlekedés kockázatának a megszüntetését is. A tagállamok között mindeddig irányadó hagyományos együttműködési kapcsolatokat a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségében a büntetőügyekben hozott bírósági határozatok szabad mozgásán nyugvó rendszernek kell felváltania mind az ítélethozatal előtti, mind az azt követő szakaszban.
(6)      Az e kerethatározatban előírt európai elfogatóparancs az első konkrét megvalósulása a büntetőjog területén a kölcsönös elismerés elvének, amelyre az Európai Tanács az igazságügyi együttműködés »sarokköveként« utalt.”
5.        A kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs meghatározása és végrehajtásának kötelezettsége” című 1. cikke a következőképpen szól:
„(1)      Az európai elfogatóparancs egy tagállamban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés‑büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása végett a keresett személyt elfogja és átadja.
(2)      A tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.
(3)      Ez a kerethatározat nem módosítja az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkében megfogalmazott alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának kötelezettségét.”
6.        Az említett kerethatározatnak „A személy fogva tartása” című 12. cikke értelmében:
„Ha egy személyt európai elfogatóparancs alapján fognak el, a végrehajtó igazságügyi hatóság dönt arról, hogy a keresett személyt a végrehajtó tagállam jogával összhangban továbbra is fogva tartják‑e. A végrehajtó tagállam belső jogának megfelelően a személyt ideiglenesen bármikor szabadon lehet bocsátani, feltéve hogy ezen tagállam illetékes hatósága minden szükségesnek ítélt intézkedést megtesz a keresett személy szökésének megakadályozása érdekében.”
7.        A 2002/584 kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs végrehajtására irányadó határidők és szabályok” című 17. cikke kimondja:
„(1)      Az európai elfogatóparancsot soron kívül intézik és hajtják végre.
(2)      Amennyiben a keresett személy beleegyezik átadásába, az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló végleges határozatot a beleegyezést követő 10 napon belül kell meghozni.
(3)      Egyéb esetekben az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló végleges határozatot a keresett személy elfogását követő 60 napon belül kell meghozni.
(4)      Ha egyedi esetekben az európai elfogatóparancs a (2) vagy a (3) bekezdésben előírt határidőn belül nem hajtható végre, a végrehajtó igazságügyi hatóság a késedelem okainak közlése mellett haladéktalanul tájékoztatja erről a kibocsátó igazságügyi hatóságot. Ilyen esetekben a határidő további 30 nappal meghosszabbítható.
[…]”
8.        E kerethatározatnak „A személy átadásának határideje” című 23. cikke értelmében:
„(1)      A keresett személyt a lehető leghamarabb – az érintett hatóságok megállapodása szerinti időpontban – átadják.
(2)      A személyt legkésőbb az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló végleges határozatot követő 10 napon belül át kell adni.
(3)      Ha a keresett személy átadása a (2) bekezdésben előírt határidőn belül a tagállamok bármelyikének hatókörén kívül eső elháríthatatlan akadály miatt nem lehetséges, a végrehajtó és a kibocsátó igazságügyi hatóság haladéktalanul felveszi a kapcsolatot és új átadási időpontban egyeznek meg. Ebben az esetben az átadásra az e megegyezés szerinti új időpontot követő 10 napon belül kerül sor.
(4)      Az átadás kivételesen ideiglenesen felfüggeszthető súlyos emberiességi okokból, például akkor, ha megalapozottan feltételezhető, hogy a végrehajtása nyilvánvalóan veszélyeztetné a keresett személy életét vagy egészségét. Az európai elfogatóparancsot végre kell hajtani, amint ezek az okok megszűntek. A végrehajtó igazságügyi hatóság erről haladéktalanul tájékoztatja a kibocsátó igazságügyi hatóságot, és új átadási időpontban egyeznek meg. Ebben az esetben az átadásra az e megegyezés szerinti új időpontot követő 10 napon belül kerül sor.
(5)      Ha az érintett személy a (2)–(4) bekezdésben említett határidők lejárta után még mindig fogva van, szabadon kell bocsátani.”
9.        E kerethatározatnak az „Elhalasztott vagy feltételes átadás” című 24. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A végrehajtó igazságügyi hatóság, miután határozott az európai elfogatóparancs végrehajtásáról, elhalaszthatja a keresett személy átadását annak érdekében, hogy ellene a végrehajtó tagállamban a büntetőeljárást lefolytathassák, illetve – ha már elítélték – hogy a végrehajtó tagállamban az európai elfogatóparancsban említett cselekménytől eltérő egyéb cselekménye miatt kiszabott büntetését letölthesse.”
10.      Ugyanezen kerethatározatnak „A végrehajtó tagállamban töltött fogva tartás beszámítása” című 26. cikke az (1) bekezdésben a következőket írja elő:
„A kibocsátó tagállam az európai elfogatóparancs végrehajtásából eredő fogva tartás teljes időtartamát beszámítja a kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés következtében a kibocsátó tagállamban letöltendő szabadságvesztés [helyesen: szabadságelvonás] teljes időtartamába.”
A bolgár jog
A ZEEZA
11.      A 2002/584 kerethatározatot a zakon za ekstraditsiata i evropeyskata zapoved za arest (a kiadatásról és az európai elfogatóparancsról szóló törvény; a továbbiakban: ZEEZA)(4) hajtja végre. A ZEEZA 42. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint a formai szempontból szabályos európai elfogatóparancs tényleges kézhezvételekor kötelezően el kell rendelni a keresett személy legfeljebb 72 óráig történő őrizetbe vételét.
12.      A ZEEZA 43. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint a bíróság az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárás megindításával egyidejűleg határoz arról, hogy a keresett személynek fogva tartásban kell‑e maradnia. Ezen eljárás ideje alatt nem szükséges a keresett személyt kötelezően fogva tartani.
13.      A ZEEZA 43. cikkének (7) bekezdése szerint a keresett személy, amennyiben fogva tartását rendelték el, az európai elfogatóparancs elismerésére irányuló eljárás ideje alatt mindvégig kérheti szabadon bocsátását. E kérelemnek helyt kell adni, ha bebizonyosodik, hogy e személy fogva tartása nem szükséges.
14.      A ZEEZA 44. cikke (7) bekezdésének második mondata a következőképpen rendelkezik:
„Minden olyan esetben, amikor a bíróság engedélyezi az európai elfogatóparancs végrehajtását, kényszerintézkedésként elrendeli a keresett személynek a kibocsátó államnak történő tényleges átadásig tartó előzetes letartóztatását.”
15.      A ZEEZA 54. cikkének (1) bekezdése szerint az átadást az átadásról szóló határozat jogerőre emelkedésétől számított tíz napon belül kell végrehajtani. A ZEEZA 54. cikkének (2) bekezdése szerint e határidő meghosszabbítható, ha az átadás objektív módon akadályozva van. A keresett személy csak akkor bocsátható szabadon, ha az átadásra nem kerülhet sor.
A ZINZS
16.      A zakon za izpalnenie na nakazaniata i zadarzhaneto pod strazha (a büntetés‑végrehajtásról és az előzetes letartóztatásról szóló törvény; a továbbiakban: ZINZS)(5) 260. cikke értelmében:
„(1)      Büntetés‑végrehajtási intézetben kell elhelyezni a valamely külföldi állam átadás iránti kérelme alapján fogva tartott személyeket is. […]
(2)      A külföldi államnak történő átadásról szóló határozat végrehajtásáig […] az (1) bekezdésben említett személyeket megilletik a gyanúsított, illetve vádlott e törvény szerinti jogai.”
Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés és a Bíróság előtti eljárás
17.      A kismartoni ügyészség (Ausztria) egy 2024. július 4‑i európai elfogatóparanccsal fordult a Sofyski Gradski Sadhoz (szófiai városi bíróság), amellyel LY (a továbbiakban: keresett személy) – Bulgáriában állandó lakóhellyel rendelkező bolgár állampolgár – átadását kérte büntetőeljárásnak 61 garnitúra, 150 990 euró értékű gumiabroncs‑keréktárcsa szerelvény betöréses lopás útján történt eltulajdonítása miatt történő lefolytatása céljából.
18.      Az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárásban a végrehajtó igazságügyi hatóság 2024. július 26‑án elfogatóparancsot bocsátott ki a keresett személy ellen a Bolgár Köztársaság területén. A keresett személyt 2024. augusztus 4‑én fogták el. 2024. augusztus 7‑én a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy nem áll fenn a szökés veszélye, mire tekintettel ideiglenes kényszerintézkedésként 1000 bolgár leva (BGN) (hozzávetőleg 511 euró) összegű „óvadékot” állapított meg. A keresett személyt szabadon bocsátották.
19.      Az ezt követő 2024. augusztus 9‑i és 2024. augusztus 30‑i tárgyalásokon a keresett személy személyesen jelent meg védőjével. Ez utóbbi útján jelezte, hogy beleegyezne abba, hogy a lehető legrövidebb időn belül átadják az osztrák igazságügyi hatóságoknak, kiemelve, hogy azért nem adta meg eddig e hozzájárulást, mert az átadásig esetlegesen jelentős időtartamú fogva tartásnak lenne kitéve. A keresett személy ebből következően kérte, hogy engedélyezzék számára, hogy önállóan utazhasson Ausztriába, ahol már meghatalmazott ügyvédje van, annak érdekében, hogy az ügyvéd segítségével önként megjelenhessen e tagállam igazságügyi hatóságai előtt.
20.      A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a keresett személy kérelme ellentétes a 2002/584 kerethatározatban rögzített igazságügyi együttműködési mechanizmus jellegével, amely szerint a bíróság a keresett személy átadására vonatkozó határozatot hoz, majd a végrehajtó állam hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatóságai átadják a keresett személyt a kibocsátó állam hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatóságainak.
21.      A kérdést előterjesztő bíróság osztja a védelem azon elemzését, amely szerint a keresett személynek az átadásról szóló határozat meghozatalát közvetlenül követő fogva tartása nem tekinthető szükségesnek e határozat tényleges végrehajtásához. Az ilyen intézkedés, amely több nappal, sőt több mint egy héttel meghosszabbítható, és büntetés‑végrehajtási intézetben hajták végre, az egyéni szabadságnak az elérni kívánt célhoz képest aránytalan megsértését jelenti.
22.      A bolgár jog arra kötelezi a kérdést előterjesztő bíróságot, hogy a keresett személyt az európai elfogatóparancs elismeréséről és végrehajtásáról szóló határozat meghozatalakor büntetés‑végrehajtási intézetben helyezze el. A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy e végrehajtási szabályok megfelelnek‑e a 2002/584 kerethatározatnak.
23.      Elsősorban, a kötelező fogva tartás kapcsán, az európai elfogatóparancs már jellegénél fogva szükségszerűen a keresett személy elfogását feltételezi, amely nem azonosítható az átadással. A keresett személynek következésképpen legalább az átadás időpontjában szükségszerűen fogva kell lennie. A 2002/584 kerethatározat egyetlen rendelkezése sem követeli meg azonban, hogy e fogva tartásra az eljárás egy korábbi időpontjában, a keresett személy tényleges fizikai átadása előtt kötelezően sor kerüljön.
24.      A 2002/584 kerethatározat 12. cikke először is általános szabályként rögzíti a fogva tartás vagy a szabadon bocsátás lehetőségét; a szükséges kényszerintézkedés megválasztása e tekintetben az egyedi eset sajátosságaitól függ. A fogva tartás ezért lehetséges, de nem kötelező.
25.      Másodszor, „[a] végrehajtó tagállam belső jogának megfelelően a személyt ideiglenesen bármikor szabadon lehet bocsátani” kifejezés azt jelenti, hogy a nemzeti átültető jogszabálynak biztosítania kell a „bármikor[i]” szabadon bocsátás lehetőségét.
26.      Harmadszor, a 2002/584 kerethatározat 23. cikkének (5) bekezdése, amely a jogerős átadási határozat meghozatalát követő, a tényleges átadásig tartó időszakra vonatkozik, úgy szól, hogy „[h]a az érintett személy […] még mindig fogva van”, ami azt jelenti, hogy lehetséges, hogy a keresett személyt ezen időszak alatt nem tartják fogva.
27.      A fenti indokok alapján, tekintettel az Európai Unió Bíróságának releváns ítélkezési gyakorlatára, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a ZEEZA 44. cikke (7) bekezdésének második mondata ellentétes a 2002/584 kerethatározat 12. cikkével és 23. cikkének (5) bekezdésével, mivel e rendelkezésekkel ellentétes a keresett személynek az átadásról szóló bírósági határozat meghozatalától a tényleges fizikai átadásig terjedő időszakban történő kötelező fogva tartása, ha eleve nem áll fenn a szökés és az átadás megakadályozásának veszélye. Ilyen helyzetben fogva tartás csak az átadás időpontjában szükséges objektíve.
28.      Másodsorban, ami a bolgár jognak megfelelően büntetés‑végrehajtási intézetben való fogva tartást illeti, ha a kérdést előterjesztő bíróság elrendeli a keresett személy fogva tartását, e személyt a tényleges átadásáig büntetés‑végrehajtási intézetben helyezik el. E személy következésképpen néhány napot, egy hetet vagy hosszabb időt tölt el ott ugyanolyan körülmények között, mint az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény)(6) 5. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti esetekben fogva tartott személyek. Felmerül a kérdés, hogy a büntetés‑végrehajtási intézetben történő elhelyezés megfelel‑e a 2002/584 kerethatározat 12. cikke és 23. cikkének (5) bekezdése szerinti fogva tartás jellegének.
29.      A fenti megfontolások ellenére a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a bolgár jognak a 2002/584 kerethatározattal való összeegyeztethetősége mellett is szólnak érvek.
30.      Közelebbről a kérdést előterjesztő bíróság szerint úgy lehet tekinteni, hogy a fogva tartásnak az európai elfogatóparancs elismeréséről és végrehajtásáról való határozathozatalkor történő kötelező elrendelése a nemzeti elfogatóparancsban a kibocsátó tagállamban lefolytatandó büntetőeljárás céljából elrendelt fogva tartás végrehajtását jelenti. Az európai elfogatóparancs ugyanis egy nemzeti elfogatóparancson alapul és csupán a nemzeti elfogatóparancs egy másik tagállam területén történő végrehajtásának megindítására szolgáló eszköz. E nemzeti elfogatóparancs az európai elfogatóparancs – és az ahhoz kapcsolódó, a 2002/584 kerethatározatban rögzített igazságügyi együttműködési mechanizmus – révén a végrehajtó igazságügyi hatóság általi korlátozott jogszerűségi vizsgálat tárgyát képezi.
31.      A 2002/584 kerethatározat rendszere a hagyományos kiadatáshoz képest minőségileg eltérő eljárást vezet be a keresett személyek büntetőeljárás céljából történő átadása tekintetében, mert az a kölcsönös bizalmon és a bírósági elfogatóparancsok kölcsönös elismerésén alapul. Ebből ered az az említett kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdésében foglalt elv is, hogy minden európai elfogatóparancsot végre kell hajtani, kivéve, ha fennállnak a végrehajtás megtagadásnak kimerítően felsorolt és megszorítóan értelmezendő okai. A kiadatás esetében nem létezik ilyen elv.
32.      Ezek az érvek arra engednek következtetni, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság részéről az európai elfogatóparancs elismerésére és a keresett személy átadására vonatkozó bírósági határozat meghozatalát követően természetesnek és logikusnak tűnik mind a keresett személy kötelező fogva tartásának elrendelése, mind e személy büntetés‑végrehajtási intézetben történő elhelyezése.
33.      Ilyen körülmények között a Sofiyski gradski sad (szófiai városi bíróság, Bulgária) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Összhangban áll‑e a [2002/584] kerethatározat 12. cikkével és 23. cikkének (5) bekezdésével az olyan nemzeti jogszabály, amely szerint a büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs elismeréséről és a keresett személy átadásáról szóló határozatnak a végrehajtó igazságügyi hatóság általi meghozatalakor a keresett személy fogva tartását is kötelezően el kell rendelni, minek körében e személy az átadásáig büntetés‑végrehajtási intézetben fogva tartásban marad?”
34.      Írásbeli észrevételt a bolgár és a magyar kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be. A 2025. október 2‑i tárgyaláson a bolgár, a cseh és a magyar kormány, valamint a Bizottság terjesztett elő szóbeli észrevételeket.
Elemzés
Előzetes észrevételek
35.      Meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság egyetlen kérdést terjeszt elő, amelynek megfogalmazása, még ha nem is különbözteti meg kifejezetten azokat, lényegében két részt tartalmaz. Ez a kérdés elsősorban a keresett személy fogva tartásának automatikus jellegére vonatkozik. Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy ez az automatizmus azzal a hatással jár, hogy e személyt büntetés‑végrehajtási intézetben tartják fogva. Ez a pontosítás azt sugallja, hogy a büntetés‑végrehajtási környezetben való fogva tartás a fogva tartás automatikus jellegének közvetlen következménye, másként fogalmazva a bíróság azon kötelezettségéből eredő további hatás, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat meghozatalától fogva el kell rendelnie a szabadságelvonást.
36.      E tekintetben, és mivel úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság e kötelezettség szükségszerű hatásaként a büntetés‑végrehajtási intézetben való fogva tartást tekinti, számomra úgy tűnik, hogy a kérdést két részre lehet bontani: az első a fogva tartásba vétel automatikus voltára vonatkozik, a második pedig a büntetés‑végrehajtási intézetben foganatosított,
a keresett személy tényleges átadásáig tartó fogva tartás 2002/584 kerethatározattal való összeegyeztethetőségére.
Az előterjesztett kérdés első részéről
37.      A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy összeegyeztethető‑e a 2002/584 kerethatározatnak az Európai Unió Alapjogi Chartájával (a továbbiakban: Charta) és az EJEE 5. cikkével összefüggésben értelmezett 12. cikkével és 23. cikkének (5) bekezdésével az olyan nemzeti szabály, amely automatikusan előírja a keresett személy fogva tartását az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat meghozatalától kezdve a tényleges átadásáig.
38.      A 2002/584 kerethatározat releváns rendelkezéseinek azonosítása érdekében először is emlékeztetni kell a keresett személynek az európai elfogatóparancs végrehajtásával kapcsolatos, az alapeljárásból kitűnő helyzetére. A bolgár állampolgárságú keresett személlyel szemben az Osztrák Köztársaság európai elfogatóparancsot bocsátott ki betöréses lopás miatti büntetőeljárás lefolytatása céljából. Először Bulgáriában letartóztatták, majd óvadék ellenében szabadon bocsátották, mivel a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítélte meg, hogy nem áll fenn a szökés veszélye.
39.      Az alkalmazandó nemzeti jog, a jelen esetben a ZEEZA 44. cikkének (7) bekezdése arra kötelezi a kérdést előterjesztő bíróságot, hogy rendelje el a keresett személy letartóztatását és fogva tartását az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat kihirdetésétől kezdve a kibocsátó tagállamnak történő tényleges átadásáig. Másként fogalmazva, a nemzeti jog szerint az átadásra vonatkozó határozat automatikusan maga után vonja a keresett személy letartóztatását és fogva tartását. A kérdést előterjesztő bíróság ennélfogva arra keresi a választ, hogy a végrehajtási határozat és a tulajdonképpeni átadás közötti időszakra vonatkozó ilyen fogvatartási kötelezettség összeegyeztethető‑e a 2002/584 kerethatározat 12. cikkével és 23. cikkének (5) bekezdésével.
40.      Mivel az európai elfogatóparancs bolgár hatóságok általi végrehajtása szükségképpen a keresett személy letartóztatásával jár,(7) az elsődlegesen alkalmazandó rendelkezés a 2002/584 kerethatározat 12. cikke, amely e személy elfogást követő helyzetét szabályozza.(8) Kiegészítő jelleggel az említett kerethatározat 23. cikkének (5) bekezdését is figyelembe kell venni, mivel annak hatálya alá tartozik az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot követő fogva tartás.
41.      Már most azt javaslom, hogy a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés első részére nemleges választ adjon.
42.      A 2002/584 kerethatározat véleményem szerint megköveteli minden szabadságelvonás egyedi bírósági felülvizsgálatát az európai elfogatóparancs végrehajtásának szakaszában. Ez következik e kerethatározat 12. cikkének és 23. cikke (5) bekezdésének szó szerinti, rendszertani és teleologikus értelmezéséből. Az ezzel ellentétes megközelítés eltérne a Bíróság és az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) ítélkezési gyakorlata által meghatározott követelményektől.
43.      Egymás után megvizsgálom azokat az okokat, amelyek miatt véleményem szerint ez a következtetés egyértelműen következik a fent hivatkozott rendelkezéseknek először szó szerinti, majd rendszertani, végül pedig teleologikus értelmezéséből.
44.      Elsősorban, ami a szó szerinti értelmezést illeti, a 2002/584 kerethatározat 12. cikke előírja, hogy ha egy személyt európai elfogatóparancs alapján fognak el, „a végrehajtó igazságügyi hatóság dönt arról, hogy a keresett személyt a végrehajtó tagállam jogával összhangban továbbra is fogva tartják‑e”,(9) és őt „ideiglenesen bármikor szabadon lehet bocsátani”. Úgy vélem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés első részére adandó válasz egyértelműen következik ebből a megfogalmazásból. A „végrehajtó igazságügyi hatósághoz” közvetlenül kapcsolódó „dönt”(10) kifejezés kifejezetten e hatóságra bízza a fogva tartás fenntartásáról való határozathozatalt. A „dönteni” ige tehát valódi bírói mérlegelési mozgásteret foglal magában.
45.      Kétségtelenül igaz – amint azt különösen a bolgár kormány hangsúlyozza –, hogy a 2002/584 kerethatározat 12. cikke kifejezetten előírja, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság dönt arról, hogy az érintett személyt a végrehajtó tagállam jogával összhangban továbbra is fogva tartják‑e.  E mondatból vajon levonható‑e az a következtetés, hogy a 2002/584 kerethatározat a tagállamok mérlegelésére hagyja azt a döntést, hogy vagy valamely igazságügyi hatóságra bízzák a fogva tartás szükségességének értékelését, vagy pedig jogszabály útján automatizmust vezetnek be? Álláspontom szerint nem.
46.      A végrehajtó tagállam jogára való hivatkozást ugyanis – a többek között a bolgár kormány által képviselt állásponttal ellentétben – nem lehet úgy értelmezni, hogy az lehetővé teszi ezen állam számára, hogy hatékony bírósági felülvizsgálat nélkül automatikus fogva tartást vezessen be. Éppen ellenkezőleg, azt jelenti, hogy a fogva tartás szükségességének és részletes szabályainak értékelése az igazságügyi hatóság feladata, amely a nemzeti jog által meghatározott feltételek és eljárások szerint jár el. Minden más értelmezés megfosztaná lényegétől a „dönt” kifejezést, amely a „végrehajtó tagállam jogával összhangban” rész előtt szerepel. A 2002/584 kerethatározat 12. cikkének rendszere tehát annak megállapításához vezet, hogy a bíróság beavatkozása minden esetben elengedhetetlen, még akkor is, ha – amint arra a Bizottság a tárgyaláson rámutatott – arra a nemzeti jog által előírt kritériumok és eljárás szerint kerül sor.
47.      Ebből azt a következtetést vonom le, hogy a 2002/584 kerethatározat 12. cikkének szó szerinti megközelítése alapján az uniós jogalkotó mindenképpen az igazságügyi hatóságra bízza annak értékelését, hogy a keresett személyt fogva kell‑e tartani az eljárás azon szakaszában, amely az elfogása és a kibocsátó tagállamnak való átadása között telik el.
48.      Másodsorban, ami a 2002/584 kerethatározat 12. cikkének az összefüggéseibe helyezett értelmezését illeti, úgy vélem, hogy annak általános rendszere, valamint a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlata megerősíti az igazságügyi hatóság szerepének jelentőségét annak értékelésében, hogy szükséges‑e az érintett személy fogva tartása az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárás teljes időtartama alatt.
49.      Először is, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, a 2002/584 kerethatározat 12. cikkét a 23. cikk (5) bekezdésével összefüggésben kell értelmezni. Emlékeztetek arra, hogy e két rendelkezés az „Átadási eljárás” című fejezetben található, amely a keresett személy kibocsátó tagállamnak történő átadásának szakaszát szabályozza. Márpedig a 23. cikk (5) bekezdése azt írja elő, hogy „[h]a az érintett személy a (2)–(4) bekezdésben említett határidők lejárta után még mindig fogva van, szabadon kell bocsátani”.(11) Ebből egyértelműen következik, hogy e köztes időszak során a fogva tartás nem kötelező jellegű: az uniós jogalkotó kifejezetten elismeri, hogy az érintett személy a körülményektől függően vagy továbbra is fogva tartható, vagy szabadon bocsátható.
50.      E rendelkezés illeszkedik a 2002/584 kerethatározat 12. cikkének logikájába. Amennyiben az eljárás lefolytatásának időrendi áttekintését fogadjuk el, az három egymást követő szakaszra tagolódik: először is a keresett személy elfogása, majd az illetékes igazságügyi hatóságnak az őrizetbe vétel szükségességéről szóló határozata; ezt követően ugyanezen hatóság azon lehetősége, hogy bármikor elrendelje e személy szabadon bocsátását; végül, ha e személyt továbbra is fogva tartják, az említett kerethatározat 23. cikkének (5) bekezdése a 12. cikkel összhangban előírja, hogy ha az említett határidők lejártát követően „még mindig fogva van”, úgy szabadon kell bocsátani.
51.      Másodszor, a további fogva tartás bírósági felülvizsgálatának jelentősége kitűnik a Bíróság ítélkezési gyakorlatából. Először is a Lanigan(12) ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a 2002/584 kerethatározat 17. cikkében foglalt határidőknek a végrehajtó tagállam általi túllépése önmagában nem zárja ki a keresett személy további fogva tartását. Emlékeztetett azonban a Charta 6. cikkéből eredő hatékony bírósági felülvizsgálat követelményére, amely biztosítja, hogy a fogva tartás időtartama az eljárás előrehaladására tekintettel ne váljon túlzott mértékűvé.(13)
52.      Ezt a megközelítést a Vilkas ítélet(14) is megerősíti. A Bíróság ebben pontosítja, hogy a 2002/584 kerethatározat 23. cikkének (3) bekezdése nem követeli meg szükségszerűen a szabadon bocsátást, ha az átadásra elháríthatatlan akadály miatt a megállapodás szerinti új időpontot követő tíz napon belül nem kerülhet sor. Ugyanakkor a 2002/584 kerethatározat 12. cikkére való utalással a végrehajtó igazságügyi hatóság feladata, hogy a nemzeti jognak megfelelően értékelje, hogy az érintettet továbbra is fogva kell‑e tartani.(15)
53.      A TC ítélet(16) azt is szemlélteti, hogy a bíróság központi szerepet játszik a fogva tartás fenntartásának a 2002/584 kerethatározat 17. cikkének (3) és (4) bekezdésében előírt 90 napos határidőre tekintettel történő értékelésében. A Lanigan ítélet folytatásaként a Bíróság ezen ítéletben elismeri, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárás a 2002/584 kerethatározatban megállapított határidő lejártát követően is folytatódhat. Úgy véli, hogy az ideiglenes szabadon bocsátásra vonatkozó általános és feltétel nélküli kötelezettség ebben a szakaszban veszélyeztetné az átadási mechanizmus hatékonyságát.(17) Mindazonáltal a Bíróság hangsúlyozza, hogy a fogva tartás e határidőn túli fenntartását össze kell egyeztetni a Charta 6. cikkében és az EJEE 5. cikkében előírt garanciákkal. A Lanigan ítélet 57–59. pontjára hivatkozva a Bíróság pontosítja, hogy a fogva tartás meghosszabbítására „bizonyos feltételek teljesülése” esetén kerülhet sor, azzal, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak konkrétan, folyamatosan és indokolási kötelezettség mellett vizsgálnia kell a szabadságelvonással járó intézkedés szükségességét és arányosságát.(18) Ily módon a TC ítéletből kitűnik, hogy a fogva tartás fenntartása egyedi bírósági felülvizsgálatának követelménye a végrehajtási szakasz egésze alatt fennáll, és az minden lépésnél a szabadságelvonás igazoltságának hatékony felülvizsgálatát igényli.
54.      Ezt a megközelítést megerősíti a CJ ítélet, amelyben a Bíróság megállapította, hogy a keresett személy átadásának a 2002/584 kerethatározat 24. cikke szerinti, a végrehajtó tagállamban a büntetőeljárás lefolytatásának vagy a büntetés végrehajtásának lehetővé tétele érdekében történő elhalasztására vonatkozó határozat a végrehajtó igazságügyi hatóság kizárólagos hatáskörébe tartozik, amint azt a kerethatározat 24. cikkének (1) bekezdése kifejezetten előírja.(19)
55.      Ezen ítélkezési gyakorlat összességéből kitűnik, hogy a 2002/584 kerethatározat 12. cikke előírja a fogva tartás fenntartásának szükségességére vonatkozó egyedi, indokolt és felülvizsgálható bírósági értékelés követelményét. Ennek az értékelésnek az eljárás konkrét körülményein kell alapulnia, figyelembe véve a kevésbé korlátozó intézkedések alkalmazásának lehetőségét. Az olyan nemzeti szabályozás, amely a fogva tartást automatikusan az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat következményeként határozná meg, figyelmen kívül hagyná a 2002/584 kerethatározat rendszerét, és megfosztaná lényegétől e kerethatározat 12. cikkét.
56.      Harmad‑ és utolsósorban, az említett kerethatározat 12. cikkének rendszertani értelmezéséből eredő, a Bíróság ítélkezési gyakorlata által megvilágított következtetést megerősíti e cikk teleologikus értelmezése, amely rávilágít a 2002/584 kerethatározat által létrehozott mechanizmus sajátos céljára.(20)
57.      Teleológiai szempontból emlékeztetni kell arra, hogy a 2002/584 kerethatározat 12. cikkének értelmezését és az alapügyben való alkalmazását az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló – egyrészt az eljárás gyorsasága és egyszerűsége, amelyet a kölcsönös elismerés elve garantál; másrészről az alapvető jogok és a bírósági garanciák hatékony védelme között fennálló – belső egyensúly fényében kell értelmezni.(21)
58.      Az első szempont kapcsán a 2002/584 kerethatározat (5) preambulumbekezdése hangsúlyozza, hogy a kerethatározat az igazságügyi hatóságok közötti átadás egyszerűsített rendszerét kívánja bevezetni, amelynek célja a korábbi kiadatási eljárások bonyolultságának és késedelmeinek megszüntetése.(22) A 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdése – a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés sarokkövének tekinthető kölcsönös elismerés elvének(23) megfelelően – e szempontból rögzíti elvi alapon a másik tagállam által kibocsátott európai elfogatóparancsok automatikus elismerését és végrehajtását.(24)
59.      A kölcsönös bizalom ezen elvének azonban alapvető ellentételezése az alapvető jogok tiszteletben tartása. A 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése kifejezetten emlékeztet arra, hogy e kerethatározat nem érinti az EUSZ 6. cikkben biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét.(25) E jogok közé tartozik először is a Charta 6. cikkében garantált szabadsághoz való jog, amelynek fényében a 2002/584 kerethatározat 12. cikkét értelmezni kell.(26) A Charta 52. cikkének (1) bekezdése alapján e jog bármely korlátozásának szükségesnek és az elérni kívánt céllal arányosnak kell lennie, valamint azt hatékony ellenőrzési garanciáknak kell övezniük.
60.      Ezenkívül a Charta 52. cikke (3) bekezdésének megfelelően az abban foglalt és az EJEE‑ben biztosított jogoknak megfelelő jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni az EJEE‑vel. A Charta 53. cikke megerősíti, hogy a Charta nem értelmezhető úgy, mint amely korlátozza az EJEE által elismert jogokat. Márpedig az európai elfogatóparancs az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontjában említett, olyan személy jogszerű fogva tartására vonatkozó esetbe illeszkedik, akivel szemben kiutasítási vagy kiadatási eljárás van folyamatban.(27)
61.      Az EJEB állandó ítélkezési gyakorlata szerint minden szabadságelvonásnak „szabályszerűnek” kell lennie, ami nemcsak a jogalapot foglalja magában, hanem azt is, hogy a törvénynek hozzáférhetőnek és pontosnak kell lennie, alkalmazásának pedig előre láthatónak, az önkényesség kockázatának elkerülése érdekében.(28)
62.      Közelebbről, az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontja valamely személy szabadságtól való megfosztására vonatkozik, akár az országba való jogellenes belépés megakadályozása, akár kiutasítás vagy kiadatás előkészítése céljából.
63.      Az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontjában előírt, a szóban forgó esethez hasonló esetben az EJEB korlátozott felülvizsgálatot gyakorol a fogva tartás indokának megalapozottsága, vagyis a kiutasítási vagy kiadatási eljárás fennállása tekintetében. Ezzel szemben ügyel arra, hogy szigorúan tiszteletben tartsák azokat az anyagi jogi és eljárási garanciákat, amelyeknek e szabadságelvonást szabályozniuk kell, különösen az arányosság elvét. Amint arra az EJEB egy kifejezetten az európai elfogatóparancs végrehajtására vonatkozó ügyben emlékeztetett: „a fogva tartás »szabályszerűsége« területén, beleértve a »jogi lehetőségek« betartását is, az [EJEE] lényegében a nemzeti jog anyagi és eljárásjogi normáinak betartására vonatkozó kötelezettségre utal, de ezenfelül megköveteli, hogy minden szabadságelvonás megfeleljen az 5. cikk céljának: az egyén önkénnyel szembeni védelmének”.(29)
64.      Közelebbről, az EJEB ítélkezési gyakorlata szerint az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontja nem követeli meg, hogy a fogva tartást észszerűen szükségesnek tekintsék, például a bűncselekmény elkövetésének vagy a szökés veszélyének megelőzése érdekében. Az EJEB egyértelművé tette, hogy az 5. cikk (1) bekezdésének f) pontja az 5. cikk (1) bekezdésének c) pontjától(30) eltérő védelmi szintet biztosít: az f) pont csupán azt követeli meg, hogy „intézkedés [legyen] folyamatban [az érintett] kiutasítása vagy kiadatása céljából”. Ily módon az EJEB több alkalommal kimondta, hogy e rendelkezés alkalmazása szempontjából nincs jelentősége annak, hogy az alapul szolgáló kiutasítási vagy kiadatási határozat igazolható‑e a nemzeti jog vagy az EJEE alapján.(31)
65.      Ugyanakkor az EJEB az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontja tekintetében az arányosság konkrét, bár nem kimerítő felülvizsgálatát végzi. Ily módon az EJEB úgy tekinti, hogy az 5. cikk (1) bekezdésének f) pontján alapuló fogva tartást jóhiszeműen kell végrehajtani, annak szorosan kapcsolódnia kell a hivatkozott őrizeti okhoz, a fogva tartás helyének és feltételeinek megfelelőeknek kell lenniük, és ezen intézkedés időtartama nem haladhatja meg a követett cél eléréséhez szükséges észszerű időt.(32) Ezenkívül a fogva tartás csak akkor indokolt, ha a kiutasítási vagy kiadatási eljárást gondosan folytatják le; ha ugyanis a hatóságok inaktívak, a szabadságelvonás kikerül e rendelkezés hatálya alól.(33)
66.      Végül az EJEB hangsúlyozza – ami az alapügyben feltett kérdés szempontjából fontos –, hogy az EJEE olyan eljárási garanciákat is megállapít, amelyek lehetővé teszik az érintett számára, hogy vitassa fogva tartásának jogszerűségét és időtartamát, ily módon megelőzve az önkényesség kockázatát.(34)
67.      Ennélfogva a bíróság szerepe továbbra is alapvető – még az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontja kapcsán is, amely nem írja elő az arányosság intenzív vizsgálatát –, mivel a bírósági felülvizsgálat révén lehet megállapítani, hogy a kiadatási vagy kiutasítási határozat végrehajtása során elrendelt fogva tartás megfelel‑e e rendelkezés követelményeinek.
68.      Most rátérek az alapügy összefüggéseire és arra a kérdésre, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás megfelel‑e a Charta 6. cikkéből eredő, az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontja alapján értelmezendő követelményeknek. Nem lehet tagadni, hogy egy a jelen ügyben szereplőhöz hasonló általános hatályú törvényi rendelkezés láthatóan megfelel a világosság, az előreláthatóság és a hozzáférhetőség követelményeinek.(35) Mindazonáltal úgy vélem, hogy a szabadsághoz való jog általa bevezetett korlátozása nem tekinthető arányosnak a követett célhoz képest.
69.      Ahhoz ugyanis, hogy a fogva tartás arányos legyen az elérni kívánt céllal, az átadási eljárást gondosan kell lefolytatni, a szabadságelvonásnak szigorúan szükségesnek kell lennie e cél eléréséhez, és a hatóságoknak a fogva tartás alkalmazása előtt kevésbé korlátozó intézkedéseket kell előirányozniuk. Márpedig e követelmények csak hatékony bírósági felülvizsgálattal biztosíthatók: kizárólag ez alkalmas arra, hogy az érintett személy számára biztosítsa az arányosság elvének tényleges alkalmazását.
70.      Másként fogalmazva, az olyan nemzeti rendelkezés, amely azzal a hatással jár, hogy „megköti a bíróság kezét”, és a fogva tartás fenntartását egy automatizmus következményévé teszi, jellegénél fogva nem egyeztethető össze az arányosság elvével. Az ilyen szabály kizárja az annak megállapításához szükséges elemek bármilyen vizsgálatát, hogy a fogva tartás arányos‑e az átadás és a 2002/584 kerethatározat által követett céllal.
71.      Következésképpen a 2002/584 kerethatározat rendszertani, és még inkább teleologikus értelmezése annak megállapításához vezet, hogy még ha feltételeznénk is, hogy nem létezik a 12. cikk, az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti rendelkezés semmiképpen nem lenne összeegyeztethetőnek tekinthető az arányosság elvével. Másként fogalmazva, az igazságügyi együttműködés gyorsasága és hatékonysága nem érhető el a szabadságelvonás automatizálása révén.
72.      E tekintetben el kell utasítani többek között a cseh kormány által a tárgyaláson előadott azon érvet, amely szerint a „főszabály szerinti” fogva tartást igazolják az európai elfogatóparancs végrehajtására vonatkozó rövid határidők, valamint a bolgár és a magyar kormány által hivatkozott, a keresett személy átadása biztosításának szükségességén alapuló érvet is. Véleményem szerint önmagában semmilyen szabadságelvonás nem jogszerű. Ez csak azzal a feltétellel lehetséges, ha az bármikor felülvizsgálható, és a feltétlenül szükséges mértékre korlátozódik, és ha semmilyen kevésbé korlátozó intézkedés nem teszi lehetővé a kitűzött cél elérését.
73.      Kétségtelen, hogy a 2002/584 kerethatározatban előírt eljárási garanciák, amelyekre többek között a bolgár, a magyar és a cseh kormány észrevételeiben hivatkozott – mint például a 2002/584 kerethatározat 17. cikkében a végrehajtási határozatra vonatkozóan előírt rövid határidők, az említett kerethatározat 23. cikkének (5) bekezdésében előírt szabadon bocsátási kötelezettség, vagy akár a végrehajtó tagállamban töltött fogva tartás idejének a kibocsátó tagállam általi figyelembevétele –, fontos garanciáknak minősülnek. A már kifejtett okokból azonban nem kompenzálhatják az érintett személy fogva tartásának fenntartására vonatkozó hatékony bírósági felülvizsgálat hiányát. Kizárólag a bíróság által végzett egyedi vizsgálat teszi lehetővé a 2002/584 kerethatározat 12. cikkének teljes érvényesülését és az arányosság elve konkrét érvényesülésének biztosítását a fogva tartás valódi szükségességének ellenőrzésével.
74.      Következésképpen úgy vélem, hogy a 2002/584 kerethatározatnak a Charta 6. cikkével, valamint az EJEE 5. cikkével összefüggésben értelmezett 12. cikkével és 23. cikkének (5) bekezdésével ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az európai elfogatóparancs elismerése és végrehajtásának elrendelése esetén arra kötelezi a végrehajtó igazságügyi hatóságot, hogy az adott ügy körülményeinek egyedi vizsgálata nélkül a keresett személy tényleges átadásáig történő fogva tartását elrendelő határozatot hozzon.
Az előterjesztett kérdés második részéről
75.      El kell dönteni, hogy a 2002/584 kerethatározat lehetővé teszi‑e a büntetés‑végrehajtási intézetben való fogva tartást az érintettnek az európai elfogatóparancs végrehajtása alapján történő átadásáig.
76.      Úgy vélem, hogy az előterjesztő bíróság által feltett kérdésre igenlő választ kell adni.
77.      Először is, ellentétben más uniós jogi aktusokkal,(36) a 2002/584 kerethatározat egyetlen rendelkezése sem írja elő, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása céljából történő fogva tartásnak a büntetés‑végrehajtási intézettől eltérő típusú intézetben kell történnie.
78.      Másodszor, amint az a jelen indítvány 10. pontjából kitűnik, a 2002/584 kerethatározat 26. cikke (1) bekezdésének megfelelően a kibocsátó tagállam az európai elfogatóparancs végrehajtásából eredő fogva tartás teljes időtartamát beszámítja a kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés következtében a kibocsátó tagállamban letöltendő szabadságelvonás teljes időtartamába. Véleményem szerint ez azt sugallja, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása céljából a végrehajtó tagállamban történő fogva tartás a kibocsátó tagállam büntetés‑végrehajtási intézetében szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából foganatosított fogva tartáshoz hasonlítható.
79.      Harmadszor emlékeztetni kell arra, amint az a fenti 60. pontban szerepel, hogy amennyiben e Charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az EJEE‑ben biztosított jogoknak, akkor a Charta 52. cikkének (3) bekezdése azt írja elő, hogy azok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az említett egyezményben szerepelnek. A Charta 6. cikkének értelmezéséhez figyelembe kell tehát venni az EJEE 5. cikkének (1) bekezdését.
80.      Az EJEB ítélkezési gyakorlata ugyanis megerősíti a fenti 77. és 78. pontban kifejtett érvelést.(37) Kétségtelen, hogy – amint arra a jelen indítvány 65. pontjában emlékeztettem – az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontjával összefüggésben az érintett személy fogva tartása helyének és körülményeinek az elérni kívánt célnak „megfelelőnek” kell lenniük. Ez a követelmény egy olyan ítélkezési gyakorlat részét képezi, amely többek között a kitoloncolással kapcsolatban hangsúlyozza, hogy az intézkedés olyan külföldiekre vonatkozik, akiket nem bűncselekmény miatt tartanak fogva, és akik gyakran az életük elveszítésétől való félelmük miatt menekültek el az országukból.(38)
81.      Ebből azt a következtetést kell‑e levonni, hogy a büntetés‑végrehajtási intézetben való elhelyezés főszabály szerint tilos? Úgy gondolom, hogy nem. Az EJEB ezen ítélkezési gyakorlata inkább azt követeli meg, hogy a fogvatartási rendszer tükrözze az intézkedés nem büntető jellegét, és igazodjon a közigazgatási céljához, ami a tisztességes anyagi feltételek tiszteletben tartását, valamint az érintett személy esetleges sebezhetőségének figyelembevételét feltételezi.(39)
82.      Az EJEB ítélkezési gyakorlata egyébiránt megerősíti, hogy a megállapított jogsértések mindenekelőtt a fogva tartás olyan konkrét körülményeihez kapcsolódnak, mint a túlzsúfoltság, a higiénia, az ellátáshoz, a szabad levegőhöz vagy a családi kapcsolatok fenntartásához való hozzáférés, valamint az eljárási garanciák elégtelensége, nem pedig az alkalmazandó rendszer jogi minősítése. Így például a Suso Musa kontra Málta ítéletben az EJEB a menedékkérő hosszabb ideig tartó fogva tartását vizsgálva megállapította, hogy a jogsértés a fogva tartás időtartamának észszerűtlen jellegéből és a több nemzetközi jelentésben megállapított, aggodalomra okot adó anyagi feltételekből eredt, anélkül azonban, hogy megkérdőjelezte volna azon létesítmény jellegét, ahol az érintettet fogva tartották.(40)
83.      Egyébiránt az EJEB a 2018. június 12‑i Zaloilo kontra Hollandia határozatában megerősítette ezt a funkcionális megközelítést. Megállapította, hogy a tényállás megvalósulásának idején Hollandiában három fogdát kifejezetten a külföldiek őrizetére tartottak fenn, a nemzeti jog azonban adott esetben lehetővé teszi a rendes előzetes házban való elhelyezésüket. Az ügyben a fellebbviteli bizottság úgy ítélte meg, hogy a felperes átadása a magatartásával összefüggő működési megfontolásokkal igazolható, mivel a rotterdami központban maradás már nem volt lehetséges, ügyelve arra, hogy figyelembe vegyék a bevándorlási okokból fogva tartott személy jogállását. E körülmények között az EJEB szerint semmi nem utal önkényességre.(41)
84.      Az EJEB ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a büntetés‑végrehajtási intézetben való elhelyezés önmagában nem ellentétes az EJEE‑vel. Az említett bíróság számára az a fontos, hogy az intézkedés összhangban van‑e a kiutasítás céljával, illetve a fogva tartás anyagi feltételei és a hatóságoknak az eljárás lefolytatása során tanúsított gondossága. A hangsúly tehát a szabadságelvonás közigazgatási jellege és végrehajtásának módjai közötti konkrét megfelelésen van.
85.      A fentiek összességére tekintettel úgy vélem, hogy a 2002/584 kerethatározattal nem ellentétes, ha a keresett személyt a kibocsátó tagállamnak történő átadásáig büntetés‑végrehajtási intézetben tartják fogva. Ugyanakkor a végrehajtó tagállam hatóságai kötelesek tiszteletben tartani a Chartának az EJEE 3. cikkével összefüggésben értelmezett 4. cikkéből eredő kötelezettségeket, biztosítva, hogy a fogva tartás tiszteletben tartsa az emberi méltóságot és az intézkedés nem büntető jellegét.
Végkövetkeztetés
86.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Sofiyski gradski sad (szófiai városi bíróság, Bulgária) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést a következőképpen válaszolja meg:
A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározatot az Európai Unió Alapjogi Chartájának 6. cikkével és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 5. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
–        azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az európai elfogatóparancs elismerése és végrehajtásának elrendelése esetén arra kötelezi a végrehajtó igazságügyi hatóságot, hogy az adott ügy körülményeinek egyedi vizsgálata nélkül a keresett személy tényleges átadásáig történő őrizetbe vételét elrendelő határozatot hozzon;
–        azzal nem ellentétes, ha a keresett személyt a kibocsátó tagállamnak történő átadásáig büntetés‑végrehajtási intézetben tartják fogva. Ugyanakkor a végrehajtó tagállam hatóságai kötelesek tiszteletben tartani az Európai Unió Alapjogi Chartájának az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 3. cikkével összefüggésben értelmezett 4. cikkéből eredő kötelezettségeket, biztosítva, hogy a fogva tartás tiszteletben tartsa az emberi méltóságot és az intézkedés nem büntető jellegét.
1      Eredeti nyelv: francia.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      HL 2009. L 81., 24. o.
3      HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.
4      A DV 2005. június 3‑i 46. száma, a DV 2024. március 1‑jei 18. számában közzétett legutóbbi változatában.
5      A DV 2009. április 3‑i 25. száma, a DV 2023. október 6‑i 84. számában közzétett változatban.
6      Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt egyezmény (a továbbiakban: EJEE). Az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerint: „Mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra. Szabadságától senkit sem lehet megfosztani, kivéve az alábbi esetekben és a törvényben meghatározott eljárás útján:
[…]
c)      törvényes letartóztatás vagy őrizetbe vétel abból a célból, hogy e bűncselekmény elkövetése alapos gyanúja miatt az illetékes hatóság elé állítsák vagy amikor ésszerű oknál fogva szükséges, hogy megakadályozzák bűncselekmény elkövetésében vagy annak elkövetése után a szökésben”.
7      Lásd a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdését.
8      Lásd e tekintetben: Bot, S., Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Brüsszel, 2009, különösen 427. o., 551. sz., amely néhány példával szolgál e rendelkezés nemzeti jogba való átültetésével kapcsolatban.
9      Kiemelés tőlem.
10      Kiemelés tőlem.
11      Kiemelés tőlem.
12      2015. július 16‑i Lanigan ítélet (C‑237/15 PPU, a továbbiakban: Lanigan ítélet, EU:C:2015:474).
13      Lanigan ítélet (54. és 58. pont).
14      2017. január 25‑i Vilkas ítélet (C‑640/15, a továbbiakban: Vilkas ítélet, EU:C:2017:39).
15      Vilkas ítélet (41. és 42. pont).
16      2019. február 12‑i TC ítélet (C‑492/18 PPU, a továbbiakban: TC ítélet, EU:C:2019:108).
17      TC ítélet (49. és 50. pont).
18      TC ítélet (64. pont).
19      2022. december 8‑i CJ (Az átadás büntetőeljárás lefolytatása miatti elhalasztására vonatkozó határozat) ítélet (C‑492/22 PPU, EU:C:2022:964; a továbbiakban: CJ ítélet). A Vilkas ítélet 43. pontjára hivatkozva a Bíróság megállapítja, hogy a Charta 6. cikkével összhangban a végrehajtó igazságügyi hatóságnak el kell végeznie a szóban forgó helyzet konkrét vizsgálatát annak érdekében, hogy meggyőződjön arról, hogy „az átadási eljárást kellő gondossággal folytatták le, és ennélfogva a fogva tartás időtartama nem bizonyul eltúlzott jellegűnek” (82. pont).
20      Amint arra rámutat Lenaerts, K. és Gutiérrez‑Fons, J.‑A., Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Brüsszel, 2020, 55. o., 58. szám: „a teleologikus és a rendszertani módszer gyakran szorosan kapcsolódik egymáshoz, és ez utóbbi segít azonosítani a szóban forgó uniós jogi rendelkezés célját. Másként fogalmazva, a Szerződés (vagy a szóban forgó másodlagos jogi aktus) általános rendszere teszi lehetővé a Bíróság számára, hogy tisztázza az általa követett célt.”
21      Az alapvető jogok tiszteletben tartásának kérdéséről az európai elfogatóparancs végrehajtása során lásd: Bot, S., Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Brüsszel, 2009, 410–433. o.
22      Lásd ezzel kapcsolatban: Vilkas ítélet (31. pont).
23      Lásd a 2002/584 kerethatározat (6) preambulumbekezdését.
24      Lásd: Lanigan ítélet (36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25      Lásd: CJ ítélet (87. pont), amelyben a Bíróság megállapította, hogy bár a 2002/584 kerethatározat 24. cikke (1) bekezdésének szövege semmilyen további feltételt nem ír elő a végrehajtó igazságügyi hatóság számára az átadás elhalasztására vonatkozó határozat meghozatalára vonatkozó lehetőség gyakorlásához (azon a feltételen kívül, hogy e határozat célja az európai elfogatóparancsban említettől eltérő cselekmény miatti büntetőeljárás lefolytatásának vagy büntetés végrehajtásának lehetővé tétele), e kerethatározatot az alapvető jogokkal összhangban kell értelmezni.
26      Lásd: Lanigan ítélet (53. és 54. pont).
27      Lásd: 2021. január 28‑i Spetsializirana prokuratura (Jogokról szóló írásbeli tájékoztató) ítélet (C‑649/19, EU:C:2021:75, 55. pont); 2022. június 30‑i Spetsializirana prokuratura (A letartóztatásról szóló nemzeti határozatra vonatkozó információk) ítélet (C‑105/21, EU:C:2022:511, 55. és 56. pont); CJ ítélet (80. pont).
28      Lásd: TC ítélet (58. pont). Lásd még: EJEB, 2016. május 19., J. N. kontra Egyesült Királyság (CE:ECHR:2016:0519JUD003728912, 77. §). Általánosságban az EJEE 5. cikkéhez lásd: von Arnim, D., „Artikel 5. Recht auf Freiheit und Sicherheit”, in Frowein/Peukert, Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK‑Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kehl am Rhein, 2024, 4. kiadás, 181–287. o.
29      Lásd: EJEB, 2018. április 17., Pirozzi kontra Belgium (CE:ECHR:2018:0417JUD002105511, 45. §).
30      E cikk tartalmát illetően lásd a jelen indítvány 28. pontjában szereplő 6. lábjegyzetet.
31      Lásd még: EJEB [Nagykamara], 1996. november 15., Chahal kontra Egyesült Királyság (CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, 112. §); 2008. október 23., Soldatenko kontra Ukrajna (E:ECHR:2008:1023JUD000244007, 109. §).
32      Lásd: EJEB, 2011. december 20., Yoh‑Ekale kontra Belgium (CE:ECHR:2011:1220JUD001048610, 117–119. §); EJEB, 2024. április 09., Lazăr kontra Románia (E:ECHR:2024:0409JUD002018321, 108–111. §).
33      Lásd: EJEB [Nagykamara], 2016. december 15., Khlaifia és társai kontra Olaszország (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, 90. §); EJEB, 2022. január 24., Sy kontra Olaszország (CE:ECHR:2022:0124JUD001179120, 79. §) (az ügy éppen az európai elfogatóparancs végrehajtása céljából történő fogva tartásra vonatkozott).
34      Lásd többek között: EJEB, 2014. július 17., Kim kontra Oroszország (CE:ECHR:2014:0717JUD004426013, 53. §). Az ügy tárgya egy, az Üzbég Szovjet Szocialista Köztársaságban született hontalan személy kiutasítási eljárás során folyamatban lévő őrizete volt, annak ellenére, hogy nem volt reális kilátás a kiutasítás végrehajtására, és a hatóságok nem jártak el kellő gondossággal az eljárás lefolytatása során. Az EJEB többek között elismerte, hogy az orosz hatóságoknak eleve meg kellett volna vizsgálniuk, hogy a kiutasítás céljából történő fogva tartás indokolt‑e, vagy továbbra is indokolt‑e. E kötelezettség különös jelentőséggel bírt a rendkívül kiszolgáltatott helyzetben lévő hontalan és forrásokkal nem rendelkező felperes esetében. Nem állt rendelkezésére azonban hatékony jogorvoslat a fogva tartása jogszerűségének vagy időtartamának vitatására, és semmilyen jogi vagy gyakorlati garanciát nem írtak elő az önkényesség kockázatának megelőzésére. Az orosz rendszer tehát nem írt elő olyan bírósági felülvizsgálati mechanizmust, amely alkalmas lenne az önkényes fogva tartás elkerülésére, míg az úgynevezett „megelőző” intézkedés súlyosabbnak bizonyult, mint a bűncselekményre előírt 30 napos maximális büntetés.
35      Lásd analógia útján: 2017. március 15‑i Al Chodor ítélet (C‑528/15, EU:C:2017:213, 43. pont); 2019. február 12‑i TC ítélet (61. és 66. pont); 2022. március 10‑i Landkreis Gifhorn ítélet (C‑519/20, EU:C:2022:178, 62. pont).
36      Lásd például: 2022. március 10‑i Landkreis Gifhorn ítélet (C‑519/20, EU:C:2022:178, 34., 36. és 45. pont), amelyben a Bíróság megjegyezte, hogy a harmadik országok illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 348., 98. o.) 16. cikke (1) bekezdésének első mondata rögzíti azt az elvet, amely szerint a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok kitoloncolás céljából elrendelt őrizetét e különleges idegenrendészeti fogdákban kell végrehajtani. A Bíróság megállapította, hogy az ilyen fogdák különböznek a büntetés‑végrehajtási intézetektől, ami azt jelenti, hogy az e fogdákban foganatosított őrizet feltételeinek bizonyos sajátosságokkal kell rendelkezniük a szabadságvesztés‑büntetés büntetés‑végrehajtási intézetekben történő végrehajtásának rendes feltételeihez képest annak érdekében, hogy a rezsimet ezen állampolgárok jogállásához igazodónak lehessen tekinteni. Közelebbről az ilyen fogdában alkalmazandó őrizeti feltételeknek a lehető legnagyobb mértékben el kell kerülniük, hogy ezen állampolgár őrizete egy büntetés‑végrehajtási intézetben való szabadságelvonáshoz hasonlítson, ami a büntető célzatú fogva tartás jellemzője.
37      Az EJEB EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontjára vonatkozó ítélkezési gyakorlatáról lásd többek között: von Arnim, D., „Artikel 5. Recht auf Freiheit und Sicherheit”, in
Frowein/Peukert,
Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK‑Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kehl am Rhein, 2024, 4. kiadás., 236–238. o., 151‑158. pont.
38      Lásd: EJEB, 2008. január 29., Saadi kontra Egyesült Királyság (CE:ECHR:2006:0711JUD001322903, 74. §); EJEB, 2013. július 23., Suso Musa kontra Málta (CE:ECHR:2013:0723JUD004233712, 93. §); EJEB, 2017. április 4., Thimothawes kontra Belgium (CE:ECHR:2017:0404JUD003906111, 64. §); EJEB, 2018. január 25., J. R. és társai kontra Görögország (CE:ECHR:2018:0125JUD002269616, 110. §).
39      Lásd: EJEB, 2017. április 4., Thimothawes kontra Belgium (CE:ECHR:2017:0404JUD003906111, 73., 79. és 80. §).
40      EJEB, 2013. július 23., Suso Musa kontra Málta (EC:ECHR:2013:0723JUD004233712, 101. §).
41      EJEB, 2018. június 12., Zaloilo kontra Hollandia (CE:ECHR:2018:0612DEC006003512, 39 és 41. §).