62009CC0543_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Turinys
I –	Įžanga
II –	Teisinis pagrindas
A –	Sąjungos teisės aktai
1.	Apžvalga
2.	Direktyvos
a)	Universaliųjų paslaugų direktyva
b)	Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių
c)	Direktyva 2002/77
B –	Nacionalinės teisės aktai
III –	Faktinės bylos aplinkybės ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
IV –	Procesas Teisingumo Teisme
V –	Šalių argumentai
A –	Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
B –	Dėl antrojo prejudicinio klausimo
VI –	Teisinis vertinimas
A –	Pirmasis prejudicinis klausimas
1.	Įpareigojimo suteikti duomenis dalykas pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį
a)	Pažodinis Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimas
b)	Sisteminis Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimas
c)	Teleologinis Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimas
d)	Išvada
2.	Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi atliktas neišsamus pareigos suteikti duomenis suderinimas
3.	Valstybių narių pareiga gerbti nacionalinių reguliavimo institucijų kompetenciją
a)	Nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencija abonentų sąrašų, kurie visuomenei prieinami tiesiogiai arba kaip informacijos apie abonentus teikimo paslauga, rinkoje
b)	TKG 47 straipsnyje įtvirtinta pareiga perduoti iš išorės gautus duomenis kaip nacionalinė priemonė, turinti įtakos nacionalinės reguliavimo institucijos kompetencijai
c)	Direktyvų ir nacionalinių reguliavimo priemonių, darančių įtaką nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijai, suderinamumo įvertinimas
d)	Išvada
B –	Antrasis prejudicinis klausimas
VII –	Išvada
I – Įžanga
1. Šiame prejudicinio sprendimo priėmimo pagal SESV 267 straipsnį procese Bundesverwaltungsgericht
(Federalinis administracinis teismas, Vokietija, toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) kreipėsi į Teisingumo Teismą su dviem prejudiciniais klausimais, kuriais prašo išaiškinti 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (toliau – Universaliųjų paslaugų direktyva)(2) bei 2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje (toliau – Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių)(3) .
2. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo išaiškinti Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje minimo įpareigojimo įmonėms, skiriančioms telefono numerius abonentams (toliau – telefono ryšio paslaugas teikiančios įmonės), pateikti abonentų duomenis abonentų knygų, viešai prieinamų tiesiogiai ar pasinaudojus teikiama informacijos paslauga, sudarytojams taikymo sąlygas ir apimtį.
3. Šie klausimai kilo teisminiame ginče tarp Deutsche Telekom AG
(toliau – ieškovė pagrindinėje byloje) ir Vokietijos Federacinės Respublikos (toliau – atsakovė pagrindinėje byloje), atstovaujamos Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation_Post und Eisenbahnen
(Federalinė elektros, dujų, telekomunikacijų, pašto ir geležinkelių tarnyba, toliau – Bundesnetzagentur ). Šioje byloje nagrinėjamas Bundesnetzagentur
sprendimo teisėtumas, kuriuo ji pagal atitinkamą procedūrą išnagrinėjusi ginčą priėmė sprendimą ir įpareigojo ieškovę pagrindinėje byloje nurodytomis sąlygomis pateikti turimus abonentų duomenis, kad juos būtų galima įtraukti į sudaromas viešas abonentų knygas, nepaisant to, kad abonentai arba jų telefono ryšio paslaugų teikėjai pageidauja, kad šiuos duomenis skelbtų tik viena ar kelios konkrečios įmonės, o prašymą pateikusi įmonė nepriklauso šių „įgaliotųjų“ įmonių grupei.
II – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisės aktai (4)
1. Apžvalga
4. Nuo septintojo dešimtmečio vidurio Sąjungos teisės aktų leidėjas laipsniškai atveria ir liberalizuoja nacionalines telekomunikacijų rinkas. Pirmajame etape, kuris tęsėsi nuo septintojo dešimtmečio iki 2002 m., Taryba ir Komisija priėmė daug direktyvų. Taigi Komisijos priimtomis (liberalizavimo) direktyvomis siekiama atverti rinkas. O Europos Parlamento ir Tarybos (derinimo) direktyvos(5) turėjo prisidėti prie telekomunikacijų srities nacionalinės teisės aktų suvienodinimo.
5. Ši elektroniniams ryšiams taikoma bendroji reguliavimo sistema 2002 m. pakeista nauja, kurią iš esmės sudaro Pagrindų direktyva(6) ir keturios specialios Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos(7) bei viena Komisijos (konkurencingumo) direktyva(8) . Tarp keturių specialių Europos Parlamento ir Tarybos direktyvų yra ir Universaliųjų paslaugų direktyva bei Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių, su kuriomis susijęs šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą.
2. Direktyvos
a) Universaliųjų paslaugų direktyva
6. Universaliųjų paslaugų direktyva visiškai pakeitė Direktyvą 98/10(9) ir dalį Direktyvos 97/33(10) .
7. Universaliųjų paslaugų direktyvos 11 konstatuojamojoje dalyje nurodoma:
„Abonentų knygos informacija ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos – svarbi viešai prieinamų telefono ryšio paslaugų priemonė, sudaranti universaliųjų paslaugų įpareigojimo dalį. Paslaugų gavėjai ir vartotojai pageidauja išsamių abonentų knygų ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos, kuri apimtų visus į sąrašą įrašytus abonentus ir jų numerius (įskaitant fiksuotus ir mobiliuosius numerius), ir nori, kad ši informacija būtų teikiama visiems vienodomis sąlygomis. 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/66/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos telekomunikacijų sektoriuje < ... > užtikrina abonentų teisę į privatumą, įrašant jų asmens duomenis į viešą abonentų knygą.“
8. Universaliųjų paslaugų direktyvos 35 konstatuojamoje dalyje nurodoma:
„Informacijos apie abonentus teikimo paslaugos ir abonentų knygos jau įtrauktos į konkurenciją. Šios direktyvos nuostatos papildo Direktyvos 97/66/EB nuostatas suteikdamos abonentams teisę turėti savo asmens duomenis spausdintoje ar elektroninėje abonentų knygoje. Visi paslaugos teikėjai, kurie skiria telefono numerius savo abonentams, privalo užtikrinti, kad atitinkama informacija būtų prieinama sąžiningu, nediskriminavimo ir sąnaudas atitinkančiu būdu.“
9. Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnyje „Informacijos apie abonentus teikimo paslaugos ir abonentų knygos“ nurodoma:
„1. Valstybės narės užtikrina:
a) kad galutiniams paslaugų gavėjams būtų prieinama bent viena išsami atitinkamos institucijos patvirtintos formos abonentų knyga, kuri gali būti spausdinta, elektroninė ar abiejų rūšių, ir būtų reguliariai atnaujinama bent kartą per metus;
b) kad visiems galutiniams paslaugų gavėjams, įskaitant taksofonų naudotojus, būtų prieinama bent viena išsami informacijos apie abonentus teikimo paslauga.
2. Laikantis Direktyvos 97/66/EB 11 straipsnio nuostatų, į abonentų knygas turi būti įrašyti visi viešai prieinamų telefono ryšio paslaugų abonentai.
3. Valstybės narės užtikrina, kad įmonės, teikiančios 1 dalyje nurodytas paslaugas, taikytų nediskriminavimo principą tvarkydamos kitų įmonių jai pateiktą informaciją.“
10. 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB, pakeičianti Direktyvą 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis, Direktyvą 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje bei Reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 dėl bendradarbiavimo vartotojų apsaugos srityje(11), pakeitė Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnio 2 dalį taip, kad vietoj joje esančios nuorodos į Direktyvos 97/66 11 straipsnį atsirado nuoroda į Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnį. Šis pakeitimas padarytas tik aiškumo sumetimais, nes pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 19 straipsnio 2 dalį nuorodos į Direktyvą 97/66 galioja kaip nuorodos į Direktyvą dėl privatumo ir elektroninių ryšių.
11. Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnyje „Operatoriaus pagalba ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos“ nurodoma:
1. „Valstybės narės užtikrina, kad viešai prieinamų telefono ryšio paslaugų abonentai turėtų teisę būti įrašyti į viešą abonentų knygą, nurodytą 5 straipsnio 1 dalies a punkte.
2. Valstybės narės užtikrina, kad visos įmonės, skiriančios telefono numerius abonentams, tenkintų visus pagrįstus prašymus, susijusius su viešai prieinamomis informacijos apie abonentus teikimo paslaugomis ir abonentų knygomis, suteikti atitinkamą informaciją sutarta forma sąžiningomis, objektyviomis, pagrįstomis sąnaudomis ir nediskriminacinėmis sąlygomis.
3. Valstybės narės užtikrina, kad visiems galutiniams paslaugų gavėjams, prijungtiems prie viešojo telefono ryšio tinklo, būtų prieinamos operatoriaus pagalbos paslaugos ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos pagal 5 straipsnio 1 dalies b punktą.
< … >
5. Šio straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalys taikomos laikantis Bendrijos teisės reikalavimų dėl asmens duomenų ir privatumo apsaugos, ypač Direktyvos 97/66/EB 11 straipsnio.“
12. Direktyva 2009/136 Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 1, 3 ir 5 dalys pakeistos taip:
„1. Valstybės narės užtikrina, kad viešųjų telefono ryšio paslaugų abonentai turėtų teisę būti įtraukti į viešą abonentų knygą, nurodytą 5 straipsnio 1 dalies a punkte, ir kad informacija apie juos informacijos apie abonentus teikimo paslaugų teikėjams ir (arba) abonentų knygoms būtų teikiama pagal šio straipsnio 2 dalį.
< … >
3. Valstybės narės užtikrina, kad visi galutiniai paslaugų gavėjai, kuriems teikiama viešoji telefono ryšio paslauga, galėtų naudotis informacijos apie abonentus teikimo paslaugomis. Nacionalinės reguliavimo institucijos turi galėti nustatyti įpareigojimus ir sąlygas įmonėms, kurios kontroliuoja galutinių paslaugų gavėjų galimybes pasinaudoti informacijos apie abonentus teikimo paslauga pagal Direktyvos 2002/19/EB (Prieigos direktyva) 5 straipsnio nuostatas. Tokie įpareigojimai ir sąlygos turi būti objektyvūs, nešališki, nediskriminuojantys ir skaidrūs.
< … >
5. 1–4 dalys taikomos laikantis Bendrijos teisės aktų reikalavimų dėl asmens duomenų ir privatumo apsaugos, ir ypač Direktyvos 2002/58/EB (Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių) 12 straipsnio.“
13. Direktyvos 2009/136 38 konstatuojamojoje dalyje šis pakeitimas aiškinamas taip:
„Informacijos apie abonentus teikimo paslaugos turėtų būti ir dažnai yra teikiamos laikantis konkurencinės rinkos sąlygų pagal 2002 m. rugsėjo 16 d. Komisijos direktyvos 2002/77/EB dėl konkurencijos elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų rinkose 5 straipsnį. Didmeninės prekybos priemonės, kuriomis užtikrinamas galutinio paslaugų gavėjo duomenų (fiksuoto ir judriojo ryšio) įtraukimas į duomenų bazes, turėtų atitikti asmens duomenų apsaugos nuostatas, įskaitant Direktyvos 2002/58/EB (Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių) 12 straipsnį. Sąnaudomis pagrįstas tokių duomenų teikimas paslaugų teikėjams, sudarantis valstybėms narėms galimybę parengti išsamios sukauptos informacijos teikimo informacijos paslaugų teikėjams mechanizmą ir teikti prieigą prie tinklo prieinamomis ir skaidriomis sąlygomis, turėtų būti įgyvendinamas siekiant užtikrinti, kad galutiniai paslaugų gavėjai visapusiškai pasinaudotų konkurencijos teikiama nauda laikantis pagrindinio tikslo sudaryti sąlygas šioms paslaugoms nebetaikyti mažmeninės prekybos taisyklių ir teikti informavimo paslaugas pagrįstomis ir skaidriomis sąlygomis.“
b) Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių
14. Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių pakeitė Direktyvą 97/66(12) .
15. Pagal direktyvos 2 konstatuojamąją dalį:
„Šia direktyva siekiama gerbti pagrindines žmogaus teises ir laikomasi Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos principų; visų pirma šia direktyva siekiama užtikrinti visapusišką pagarbą minėtos Chartijos 7 ir 8 straipsniuose išdėstytoms teisėms.“
16. Šios direktyvos 38 ir 39 konstatuojamosiose dalyse nurodoma:
„(38)	Elektroninių ryšių paslaugų abonentų sąrašai yra plačiai paplitę ir vieši. Fizinių asmenų teisė į privatumą ir juridinių asmenų teisėti interesai reikalauja, kad abonentas apsispręstų, ar jo asmens duomenys skelbtini sąraše, ir jeigu taip, tai kokie. Viešų sąrašų sudarytojai turėtų informuoti numatomus įtraukti abonentus apie sąrašo paskirtį bei visus ypatingesnius naudojimosi juo atvejus, kurie gali atsirasti dėl sąrašo elektroninės formos ir pirmiausia per paieškos funkcijas, įdiegtas į programinę įrangą, kaip antai atgalinės paieškos funkciją, leidžiančią elektroninio sąrašo naudotojui surasti abonento vardą, pavardę ir adresą vien pagal telefono numerį.
(39) Įsipareigojimas informuoti abonentą apie viešų sąrašų, į kuriuos įtraukiami jo asmens duomenys, paskirtį turėtų būti nustatomas šaliai, renkančiai tokius duomenis sąrašui. Jeigu duomenys gali būti perduoti vienai ar kelioms trečiosioms šalims, abonentas turėtų būti informuojamas apie tokią galimybę, apie duomenų gavėją ar galimų gavėjų grupę. Kiekvienas perdavimas leistinas tik su sąlyga, kad duomenys nebus panaudoti pagal kitą paskirtį nei nurodytoji juos renkant. Jeigu šalis, renkanti abonento duomenis, arba bet kuri trečioji šalis, kuriai duomenys buvo perduoti [šalis, gavusi šiuos duomenis iš abonento ar bet kurios trečiosios šalies], pageidauja papildomai panaudoti duomenis pagal kitą paskirtį, reikalingas naujas abonento sutikimas, kurį turėtų gauti pagrindinė duomenis renkanti šalis arba trečioji šalis, kuriai duomenys buvo perduoti.“
17. Šios direktyvos 12 straipsnyje „Abonentų knygos“ nurodoma:
„1. Valstybės narės užtikrina, kad abonentai iš anksto ir nemokamai būtų informuoti, kokiais tikslais rengiami spausdinti ar elektroniniai abonentų sąrašai, kurie bus prieinami visuomenei ar kuriuos bus galima gauti per informacijos tarnybas ir į kuriuos gali būti įtraukti abonentų asmens duomenys, taip pat jiems turi būti pranešama apie tolesnes naudojimo galimybes, pagrįstas elektroninių abonentų sąrašų paieškos funkcijomis.
2. Valstybės narės užtikrina, kad abonentai turėtų galimybę nuspręsti, ar jų asmens duomenis įtraukti į viešus abonentų sąrašą, ir jeigu taip – kokie asmens duomenys bus įtraukti, kiek šie duomenys bus tinkami, atsižvelgiant į tokio abonentų sąrašo teikėjo nustatytą abonentų sąrašo tikslą, taip pat tokius duomenis tikrinti, taisyti ar panaikinti. Neįtraukimas į viešą abonentų sąrašą, asmens duomenų tikrinimas, taisymas ar panaikinimas yra nemokamas.
3. Valstybės narės gali reikalauti, kad tais atvejais, kai viešuoju abonentų sąrašu siekiama daugiau nei tik suteikti galimybę ieškoti asmens kontaktinių duomenų pagal jo vardą ir pavardę ir, jei reikia, kai kuriuos kitus minimalius identifikatorius, būtų prašoma papildomo abonentų sutikimo.
4. Šio straipsnio 1 ir 2 dalys taikomos abonentams, kurie yra fiziniai asmenys. Valstybės narės užtikrina, kad laikantis Bendrijos teisės ir taikytinų nacionalinės teisės aktų, būtų pakankamai ginami teisėti kitų nei fiziniai asmenys abonentų interesai, susiję su viešuose sąrašuose esančiais jų duomenimis.“
c) Direktyva 2002/77
18. Direktyvos 2002/77 5 straipsnyje „Informacijos paslaugos“ nurodoma:
„Valstybės narės užtikrina, kad visos išimtinės ir (arba) specialiosios teisės steigti ir teikti informacijos paslaugas jų teritorijoje, įskaitant žinynų leidybą ir informacinės tarnybos paslaugas, būtų panaikintos.“
B – Nacionalinės teisės aktai
19. Telekomunikacijų įstatymo ( Telekommunikationsgesetz, toliau – TKG) 47 straipsnyje „Abonentų duomenų teikimas“ nurodoma:
„1. Kiekviena įmonė, teikianti viešas telekomunikacijos paslaugas ir galutiniam paslaugų gavėjui skirianti telefono numerius, laikydamasi taikomų duomenų apsaugos nuostatų, turi pareigą, gavusi prašymą, kiekvienai įmonei pateikti 2 dalies 4 sakinyje nurodytu būdu abonentų duomenis, kad juos būtų galima naudoti viešai prieinamoms informacijos apie abonentus ir abonentų knygų paslaugoms teikti. Duomenys turi būti perduodami nedelsiant ir nediskriminuojančiu būdu.
2. Abonentų asmens duomenys yra 104 straipsnyje nurodyti abonentų knygose paskelbti duomenys. Tai ne tik telefono numeris, bet ir kiti skelbtini duomenys: vardas, pavardė, adresas ir papildomi duomenys, kaip antai profesija, veiklos sritis, ryšio linijos tipas ir kiti to paties numerio naudotojai, jei įmonė šiuos duomenis turi. Jie apima ir visą pagal egzistuojančias technines galimybes bei laikantis taikytinų duomenų apsaugos nuostatų tvarkomą iš kliento surinktą informaciją, nuorodas, paskyras ir klasifikacijas, kurie yra reikalingi skelbiant duomenis per viešai prieinamų informacijos apie abonentus ir abonentų knygose paslaugų teikėjus pagal 1 sakinį. Duomenys turi būti išsamūs ir jų turinys pateiktas taip, kad pagal egzistuojančias technines galimybes nekiltų sunkumų įtraukti juos į kliento poreikius atitinkančią abonentų knygą arba atitinkamą informavimo apie abonentus paslaugų teikėjo duomenų bazę.
3. Kilus ginčams tarp įmonių dėl 1 ir 2 dalyje nurodytų teisių ir įpareigojimų, taikomas 133 straipsnis.
4. Už abonentų duomenų perdavimą gali būti imamas atlygis, kuris paprastai papildomai reguliuojamas 38 straipsnio 2–4 dalyse. Leidimas imti tokį atlygį pagal 31 straipsnį turėtų būti gautas tik tuo atveju, jei įmonė turi didelę įtaką galutiniam paslaugų gavėjui rinkoje.“
20. TKG 104 straipsnyje „Abonentų knygos“ nurodoma:
„Abonentų duomenys, t. y. jų vardai, pavardės, adresas ir papildomi duomenys, kaip antai profesija, veiklos sritis ir ryšio linijos tipas, gali būti įtraukti į viešus spausdintus ar elektroninius abonentų sąrašus tik gavus jų prašymą. Abonentai gali nuspręsti, kurie duomenys turėtų būti skelbiami abonentų sąrašuose. Abonentui prašant, gali būti įrašyti ir kiti to paties numerio naudotojai, jeigu jie su tuo sutinka.“
21. TKG 105 straipsnyje „Informacijos teikimas“ nurodoma:
„1. Informacija apie abonentų knygose pateiktus telefonų numerius gali būti teikiama laikantis 104 straipsnyje ir šio straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytų apribojimų.
2. Informaciją telefonu apie abonentų telefono numerius galima teikti tik tada, jei abonentai buvo tinkamai informuoti apie tai, kad jie gali nesutikti, jog būtų skelbiami jų telefono numeriai, tačiau šia teise nepasinaudojo. Kita informacija apie pagal 104 straipsnį paskelbtus duomenis, išskyrus telefono numerius, gali būti teikiama tik tada, jei po išsamaus informavimo abonentas davė sutikimą ją teikti.
3. Teikti informaciją telefonu apie abonento vardą ir pavardę arba vardą, pavardę ir adresą, kai žinomas tik jo telefono numeris, leidžiama tik tuomet, jei paslaugų teikėjas abonentui, kurio duomenys įrašyti į abonentų sąrašą, nurodė galimybę pareikšti nesutikimą, tačiau jis ja nepasinaudojo.
4. Pagal 2 dalies 1 sakinį ar 3 dalį pareikštas nesutikimas arba pagal 2 dalies 2 sakinį duotas sutikimas turi būti nedelsiant pažymėti paslaugų teikėjo arba teikėjo 1 dalyje pavartota prasme duomenų bazėje, kurios pagrindu sudaromi abonentų sąrašai. Į tai turi atsižvelgti ir kiti paslaugų teikėjai, jeigu jie pagrįstai galėjo sužinoti, kad nesutikimas arba sutikimas yra pažymėtas paslaugų teikėjo ir teikėjo pagal 1 dalį abonentų sąrašuose.“
22. TKG 133 straipsnio 1 dalyje „Kiti ginčai tarp įmonių“ nurodoma:
„Jei tarp viešojo telekomunikacijų tinklo operatorių arba viešųjų telekomunikacijų paslaugų teikėjų kyla ginčai, susiję su šiuo įstatymu arba iš jo kylančiais įpareigojimais, ginčo nagrinėjimo komisija [ Bundesnetzagentur ], gavusi vienos iš šalių prašymą ir išklausiusi ginčo dalyvius, priima šalims privalomą sprendimą, jei įstatyme nenumatyta kitaip. Sprendimas dėl ginčo turi būti priimtas ne vėliau kaip per 4 mėnesius nuo prašymo pateikimo.“
III – Faktinės bylos aplinkybės ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
23. Ieškovė pagrindinėje byloje yra telekomunikacijų įmonė, kuri galutiniams paslaugų gavėjams analogine arba ISDN jungtimi teikia prieigą prie viešojo telefono ryšio tinklo ir suteikia galimybę jį naudoti balso telefonijos paslaugoms. Būdama tinklo operatorė ji skiria savo abonentams telefono numerius. Be to, ieškovė pagrindinėje byloje visoje Vokietijoje telefonu ir internetu teikia informacijos apie abonentus teikimo paslaugas. Per dukterines bendroves ji taip pat leidžia abonentų knygas. Tam reikalingus duomenis ieškovė pagrindinėje byloje tvarko abonentų duomenų bazėje. Joje kaupiami ne tik savų klientų, bet ir kitų telefono ryšio paslaugų teikėjų abonentų duomenys, ypač tų teikėjų, kurie patys neleidžia abonentų knygų ir kurie, paisydami savo klientų teisių būti įrašytiems į abonentų knygas, sutarties pagrindu naudojasi ieškovės pagrindinėje byloje sudaromomis abonentų knygomis.
24. Ieškovės pagrindinėje byloje abonentų duomenų bazė susideda iš „viešojo“ ir „neviešojo“ pakatalogių. „Viešąjį“ pakatalogį sudaro duomenys, dėl kurių paskelbimo konkurentų abonentų knygose neprieštaravo nei pats abonentas, nei jo telefono ryšio paslaugų teikėjas. Ieškovė pagrindinėje byloje teikia šiuos duomenis ir kitoms įmonėms, kad jos galėtų paskelbti juos savo sudaromose abonentų knygose ir naudotųsi jais teikdamos informaciją apie abonentus. „Neviešajame“ pakatalogyje ieškovė pagrindinėje byloje kaupia duomenis, skirtus tik jos teikiamoms paslaugoms. Jis apima duomenis, kuriuos abonentas ar jo telefono ryšio paslaugų teikėjas pageidauja skelbti tik per ieškovę pagrindinėje byloje, taip pat duomenis, kuriuos savarankiškai surinko ieškovės pagrindinėje byloje informavimo apie abonentus tarnybos, ir iš telefonų knygų leidyklų gautus vadinamuosius leidėjų duomenis.
25. Tarp įmonių, kurioms viešajame pakatalogyje esantys abonentų duomenys teikiami už atlygį, yra į pagrindinę bylą įstojusios šalys GoYellow GmbH
ir Telix AG, teikiančios informacijos apie abonentus internetu ir telefonu paslaugas (toliau – į pagrindinę bylą įstojusios šalys). Tarp šių įmonių ir ieškovės pagrindinėje byloje kilus nesutarimams dėl privalomų pateikti duomenų apimties, į pagrindinę bylą įstojusios šalys kreipėsi į Bundesnetzagentur su prašymu išspręsti ginčą, siekdamos, kad ieškovė pagrindinėje byloje būtų įpareigota joms vieną kartą suteikti visus turimus abonentų duomenis, kuriuos galima skelbti teikiant informacijos apie abonentus paslaugas, ir paskui kiekvieną darbo dieną sudarytų joms galimybę duomenis atsinaujinti.
26. 2006 m. rugsėjo 11 d. sprendimu Bundesnetzagentur
įpareigojo ieškovę pagrindinėje byloje suteikti į pagrindinę bylą įstojusioms šalims ir tuos abonentų duomenis, kurie pagal abonento ar jo telefono ryšio paslaugų teikėjo pageidavimą būtų skelbiami tik vienos ar kelių konkrečių įmonių, ir nurodė šio suteikimo sąlygas. Šis sprendimas buvo priimtas remiantis TKG 47 straipsniu. Kitus į pagrindinę bylą įstojusių šalių prašymus tarnyba atmetė, nes nebuvo įrodymų, kad ieškovė pagrindinėje byloje sistemingai pažeidinėja savo pareigas.
27. Ieškovė pagrindinėje byloje apskundė nustatytą įpareigojimą pagal TKG 47 straipsnį pateikti duomenis, nes toks įpareigojimas yra susijęs ir su kitų telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių abonentų duomenimis (toliau – iš išorės gauti duomenys). Administracinis teismas atmetė skundą. Ieškovė pagrindinėje byloje, administraciniam teismui leidus, padavė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuriame tvirtina, kad TKG 47 straipsnio pagrindu priimtas Bundesnetzagentur sprendimas yra neteisėtas tiek, kiek jis yra taikomas kitų telefono ryšio paslaugų teikėjų abonentų duomenims. Ieškovė pagrindinėje byloje prašo pakeisti skundžiamą teismo sprendimą, kiek jis susijęs su 2006 m. rugsėjo 11 d. Bundesnetzagentur sprendimo dalimi, pagal kurią nustatytas įpareigojimas taikomas ir kitų viešųjų balso telefonijos paslaugų teikėjų abonentų duomenims. Atsakovė pagrindinėje byloje ir į pagrindinę bylą įstojusios šalys prašo kasacinį skundą atmesti.
28. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ieškovės pagrindinėje byloje kasacinis skundas yra nepagrįstas pagal nacionalinę teisę. Nors skundas dėl Bundesnetzagentur
sprendimo yra priimtinas, pagal nacionalinės teisės normas jis nebus sėkmingas. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių, ar ieškovei pagrindinėje byloje pagal TKG 47 straipsnį nustatytas įpareigojimas pateikti abonentų duomenis telefono abonentų knygų, visuomenei prieinamų tiesiogiai ar pasinaudojus teikiamomis informacijos paslaugomis, sudarytojams tiek, kiek tai susiję su iš išorės gautais duomenimis ir nepriklauso nuo abonento ar jo telefono ryšio paslaugų teikėjo sutikimo ar nesutikimo, yra suderinamas su Sąjungos teise.
29. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti pagrindinės bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), 25 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės turi teisę įpareigoti įmonę, skiriančią abonentams telefono numerius, pateikti abonentų, kuriems telefono numerius skyrė ne ji pati, duomenis, reikalingus su viešai prieinama informacija apie abonentus susijusioms paslaugoms teikti ir abonentų knygoms sudaryti?
2. Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
Ar 2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių) 12 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tokia nacionalinės teisės aktų leidėjo numatyta pareiga turi būti siejama su sąlyga, kad kitas telefono ryšio paslaugų teikėjas arba jo abonentas sutinka perduoti duomenis arba bent jau tam neprieštarauja?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
30. 2009 m. spalio 28 d. nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2009 m. gruodžio 22 d. Atsiliepimus pateikė ieškovė pagrindinėje byloje, atsakovė pagrindinėje byloje, į pagrindinę bylą įstojusios šalys, Jungtinės Karalystės ir Italijos Respublikos vyriausybės bei Komisija. 2010 m. gruodžio 2 d. posėdyje dalyvavo ieškovės pagrindinėje byloje, atsakovės pagrindinėje byloje, į pagrindinę bylą įstojusių šalių, Jungtinės Karalystės bei Komisijos atstovai.
V – Šalių argumentai
A – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
31. Komisijos nuomone, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikėtų atsakyti taip, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje valstybėms narėms nenustatyta pareiga numatyti, kad abonentams te lefono numerius skiriančios įmonės privalo teikti abonentų, kuriems ne jos pačios skyrė telefono numerius, duomenis, kad juos būtų galima naudoti teikiant viešai prieinamas informacijos apie abonentus ir abonentų knygų paslaugas, net jei įmonė tokius duomenis turi.
32. Svarbiausia tai, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje numatytas įpareigojimas suteikti duomenis taikomas tik įmonėms, kurios skiria telefono numerius. Iš to matyti, kad įpareigojimas suteikti „atitinkamą informaciją“ galioja tik tiems duomenims, kurie susiję su konkrečios įmonės skiriamais telefono numeriais. Nei šios nuostatos formuluotė, nei jos tikslas nenumato platesnės apimties įpareigojimo telefono ryšio paslaugas teikiančioms įmonėms pateikti visą savo duomenų bazę, kurioje sukaupta informacija ir apie kitų telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių abonentus. Nėra kitų reguliavimo nuostatų, kurios galėtų būti tokio egzistuojančios pareigos išplėtimo teisinis pagrindas.
33. Panašiai argumentuoja ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, kad platesnis Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimas prieštarautų direktyvos formuluotei, struktūrai ir tikslui. Joje numatytas įpareigojimas suteikti duomenis apima tiktai informaciją apie savuosius abonentus, kuriems pačios įmonės skyrė telefono numerius. Be to, valstybės narės neturi teisės telefono ryšio paslaugas teikiančioms įmonėms nustatyti platesnės apimties įpareigojimo.
34. Ieškovė pagrindinėje byloje taip pat pirmiausia akcentuoja tai, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi valstybės narės neįpareigojamos nustatyti prievolę suteikti iš išorės gautus duomenis. Tačiau iš to dar negalima nuspręsti, ar valstybės narės pagal Sąjungos teisę negali nustatyti tokio reguliavimo. Todėl pirmuoju prejudiciniu klausimu siekiama išsiaiškinti, ar 25 straipsnio 2 dalis riboja valstybių narių teisę nustatyti papildomus įpareigojimus telekomunikacijų įmonėms. Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su Direktyvomis 98/10, 2002/19 bei 2002/22, ir į Direktyvų 2002/21 bei 2002/22 formuluotę, tikslus ir struktūrą, į šį klausimą turėtų būti atsakyta teigiamai.
35. Atsakovė pagrindinėje byloje, remdamasi Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies gramatiniu, istoriniu, struktūriniu ir teleologiniu aiškinimu, daro išvadą, kad joje nustatytas įpareigojimas suteikti duomenis iš esmės apima arba galėtų apimti ir iš išorės gautus duomenis, apie kuriuos šiuo atveju kalbama. Italijos vyriausybė
taip pat mano, kad į pirmąjį prejudicinį klausimą, atsižvelgiant į Universaliųjų paslaugų direktyvos formuluotę ir struktūrą, turėtų būti atsakyta teigiamai.
36. Tą pačią išvadą daro ir į pagrindinę bylą įstojusios šalys, anot kurių Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės gali įpareigoti įmones suteikti visus įmonės turimus abonentų duomenis, kad juos būtų galima naudoti teikiant viešai prieinamas informacijos apie abonentus ir abonentų knygų paslaugas.
B – Dėl antrojo prejudicinio klausimo
37. Komisijos nuomone, Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnis turėtų būti aiškinamas taip, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas telefono ryšio paslaugas teikiančias įmones gali įpareigoti pateikti iš išorės gautus duomenis tik tuo atveju, jei abonentai buvo informuoti apie tokią duomenų perdavimo galimybę. Jei abonentai aiškiai nepritarė tokiam duomenų perdavimui, jis būtų neleistinas. Jungtinės Karalystės vyriausybės
nuomone, norint skelbti abonento duomenis kitose abonentų knygose, kiekvienu atveju turi būti gautas išankstinis šių asmenų sutikimas.
38. Atsakovė pagrindinėje byloje, remdamasi Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnio dalies gramatiniu, istoriniu, sisteminiu ir teleologiniu aiškinimu, teigia, kad telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių atliekamas iš išorės gautų duomenų perdavimas nepriklauso nuo to, ar galutinis paslaugų gavėjas ir perduoti duomenis įpareigota telefono ryšio paslaugas teikianti įmonė tokiam duomenų perdavimui iš anksto davė sutikimą arba neprieštaravo.
39. Taip pat ir į pagrindinę bylą įstojusių šalių nuomone, telefono ryšio paslaugų teikėjai ir jų abonentai neturi teisės prieštarauti dėl abonentų sąraše paskelbtų duomenų perdavimo trečiajai šaliai, kad ši galėtų teikti informacijos apie abonentus ar abonentų knygos paslaugas, arba nurodyti, kad jų duomenys būtų skelbiami tik tam tikrame abonentų sąraše ar tam tikro informacijos apie abonentus paslaugų teikėjo.
40. Tokią pačią išvadą daro ir Italijos vyriausybė, kurios nuomone, Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnis turėtų būti aiškinamas taip, kad valstybės narės nustatytas įpareigojimas telefono ryšio paslaugas teikiančioms įmonėms perduoti iš išorės gautus duomenis nepriklauso nuo to, ar abonentai tokiam perdavimui pritaria arba bent jau neprieštarauja. Tai galioja tik tuo atveju, kai planuojamas sukurti abonentų sąrašas ar ketinamos teikti informacijos apie abonentus paslaugos turi tą pačią paskirtį kaip ir telefono ryšio paslaugų teikėjo sudarytas abonentų sąrašas, kuriame abonentas leido įrašyti savo asmens duomenis.
VI – Teisinis vertinimas
A – Pirmasis prejudicinis klausimas
41. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmuoju prejudiciniu klausimu nori iš esmės žinoti, ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 daliai neprieštarauja nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią telefono ryšio paslaugas teikiančios įmonės įpareigojamos suteikti turimus duomenis ne tik apie savus, bet ir svetimus klientus, kai juos ketinama panaudoti teikiant viešai prieinamas informacijos apie abonentus ar abonentų knygos paslaugas.
42. Norint atsakyti į šį klausimą, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje numatyta telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių pareiga suteikti duomenis apima ir jų turimus iš išorės gautus duomenis. Kadangi į šį klausimą, manyčiau, galiausiai turi būti atsakyta neigiamai, antrajame etape reikia patikrinti, ar tik Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi reguliuojama telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių pareiga suteikti duomenis. Jei ne, tai ar kitos elektroninių ryšių bendrosios reguliavimo sistemos nuostatos galėtų uždrausti valstybėms narėms įpareigoti telefono ryšio paslaugas teikiančias įmones suteikti iš išorės gautus duomenis.
1. Įpareigojimo suteikti duomenis dalykas pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį
a) Pažodinis Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimas
43. Pagal Direktyvos 2002/22 25 straipsnio 2 dalį valstybės narės privalo užtikrinti, kad visos įmonės, skiriančios telefono numerius abonentams, tenkintų visus pagrįstus prašymus tinkama forma suteikti „atitinkamą informaciją“, skirtą viešai prieinamoms informacijos apie abonentus ir abonentų knygų paslaugoms teikti.
44. Iš sakinio struktūros matyti, kad privaloma pateikti „atitinkama informacija“ yra susijusi su abonentais, kuriems telefono numerius skiria pareigą pateikti duomenis turinčios įmonės. „Abonentas“ pagal Direktyvos 2002/21 2 straipsnio k punktą yra kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo, kuris su viešųjų elektroninių ryšių paslaugų teikėju sudarė sutartį dėl tokių paslaugų teikimo. Todėl „atitinkama informacija“, kurią privalu suteikti, apima informaciją apie fizinius ar juridinius asmenis, turinčius sutartinius santykius su pareigą suteikti duomenis turinčia bendrove, telefono ryšio paslaugų teikėja.
45. Taigi, vadovaujantis 25 straipsnio 2 dalies tekstu ir jos gramatine konstrukcija, telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių pareiga suteikti duomenis aiškintina kaip apimanti tų jos abonentų duomenis, kuriems jos pačios skyrė telefono numerius.
b) Sisteminis Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimas
46. Pažodinį Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimą patvirtina šios nuostatos sisteminis aiškinimas.
47. Universaliųjų paslaugų direktyvos vieta elektroniniams ryšiams taikytinoje bendrojoje reguliavimo sistemoje neatsiejama visų pirma nuo santykių tarp tinklų ar elektroninių ryšių paslaugų teikėjų ir abonentų. Direktyva siekiama trijų pagrindinių tikslų, kiekvienas iš kurių nagrinėjamas atskirame direktyvos skyriuje.
48. Pirma,
Universaliųjų paslaugų direktyva siekiama kiekvienos valstybės narės teritorijoje galutiniam paslaugų gavėjui už prieinamą kainą užtikrinti minimalų visoje teritorijoje veikiančių elektroninių ryšių paslaugų pasiūlymą, kuris atitiktų nustatytus tam tikrus kokybės reikalavimus. Šis, kaip „universalioji paslauga“ apibrėžtas, minimalus pasiūlymas(13) yra reguliuojamas Universaliųjų paslaugų direktyvos 2 skyriuje (3–15 straipsniai) ir apima 5 straipsnyje numatyta tvarka užtikrinamą bent vieną išsamią abonentų knygą ir bent vieną išsamios informacijos apie abonentus paslaugą. Antra,
Universaliųjų paslaugų direktyva siekiama, esant tam tikroms sąlygoms, užtikrinti tam tikrą konkurencijos lygį mažmeninėse rinkose, kuriose nėra veiksmingos konkurencijos dėl vieno didelę įtaką rinkoje turinčio paslaugų teikėjo buvimo. Taip pat Universaliųjų paslaugų direktyvos 3 skyriuje (16–19 straipsniuose) pateikiami nurodymai nacionalinėms reguliavimo institucijoms dėl reguliavimo priemonių priėmimo. Trečia,
Universaliųjų paslaugų direktyva siekiama vartotojų apsaugos. Universaliųjų paslaugų direktyvos 4 skyriuje (20–31 straipsniuose) pateikiama daug nurodymų dėl galutinių paslaugų gavėjų interesų ir teisių apsaugos.
49. Sisteminiu požiūriu svarbu tai, kad 25 straipsnis yra Universaliųjų paslaugų direktyvos 4 skyriuje, kuriame pagrindinis dėmesys skiriamas galutinių paslaugų gavėjų interesams. Atsižvelgiant į tai 25 straipsnio 1 dalyje numatyta viešųjų telefono ryšio paslaugų abonentui teisė reikalauti būti įrašytam į išsamią abonentų knygą. 25 straipsnio 3 ir 4 dalyse taip pat kalbama apie galutinių paslaugų gavėjams padėtį, kad jiems turi būti užtikrinta informacijos apie abonentus paslauga (3 dalis) ir galimybė tiesiogiai naudotis kitose valstybėse narėse teikiamomis informacijos apie abonentus paslaugomis (4 dalis).
50. Nors Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalis nėra tiesiogiai susijusi su abonentais ir iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad ja reglamentuojama tik telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių pareiga suteikti duomenis, iš jos vietos bendroje sistemoje matyti, kad ir ji pirmiausia susijusi su abonento teisėmis, kylančiomis iš sutartinių santykių su įmone, telefono ryšio paslaugų teikėja. Žvelgiant iš šios perspektyvos, valstybės narės pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį turi užtikrinti, kad telefono ryšio paslaugas teikiančios įmonės, gavusios prašymą, pateiktų savo abonentų informaciją, kad ja būtų galima naudotis teikiant viešai prieinamas informacijos apie abonentus ir abonentų knygų paslaugas.
51. Svarbus veiksnys, patvirtinantis šio sisteminio aiškinimo teisingumą, yra Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 1 dalies pakeitimas, atliktas Direktyva 2009/136. Naujos redakcijos 25 straipsnio 1 dalyje, be viešųjų telefono ryšio paslaugų abonento teisės būti įrašytam į abonentų sąrašą, papildomai numatyta abonentų teisė į tai, kad jų duomenys būtų teikiami informacijos apie abonentus ir (arba) abonentų knygų paslaugų teikėjams 25 straipsnio 2 dalyje nurodyta tvarka. Taigi Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje nustatytas įpareigojimas telefono ryšio paslaugas teikiančioms įmonėms suteikti savo abonentų duomenis informacijos apie abonentus ir (arba) abonentų knygų paslaugų teikėjams yra performuluota ir patvirtinta kaip abonentų teisė.
c) Teleologinis Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimas
52. Iš Universaliųjų paslaugų direktyvos konstatuojamųjų dalių nėra pakankamai aišku, kokių tikslų siekiama 25 straipsnio 2 dalyje nustatyta pareiga suteikti duomenis. 35 konstatuojamoje dalyje nurodoma tik tai, kad visi paslaugos teikėjai, kurie skiria savo abonentams telefono numerius, privalo užtikrinti, kad atitinkama informacija būtų prieinama sąžiningu, nediskrimuojamu ir sąnaudas atitinkančiu būdu.
53. Analizuojant Universaliųjų paslaugų direktyvą matyti, kad direktyvos leidėjai, nustatydami Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje įpareigojimą suteikti duomenis, siekė dviejų pagrindinių tikslų.
54. Pirma, šiuo įpareigojimu siekiama užtikrinti veiksmingą minimalaus 5 straipsnio 1 dalimi reikalaujamų paslaugų rinkinio pasiūlą kaip visuomenei prieinamų abonentų knygų rinkoje teikiamą universaliąją paslaugą. Įpareigojus telefono ryšio paslaugas teikiančias įmones gavus prašymą pateikti atitinkamus savo galutinių paslaugų gavėjų duomenis užtikrinama galimybė sudaryti bent vieną išsamią abonentų knygą(14) .
55. Antra, įpareigojimu suteikti duomenis taip pat užtikrinama, kad bus paisoma Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 1 dalyje aiškiai nurodytos abonentų teisės, kad jų duomenys būtų perduoti informavimo apie abonentus ir (arba) abonentų sąrašų paslaugų teikėjams, kad galėtų būti įtraukti į tam reikalingas duomenų bazes.
56. Dėl šių dviejų pagrindinių tikslų reikia, kad telefono ryšio paslaugas teikiančios įmonės, gavusios prašymą, atitinkamus savo abonentų duomenis pateiktų viešai prieinamiems abonentų sąrašams sudaryti, kaip numatyta Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje. Tačiau tam, kad būtų pasiekti minėti tikslai, nebūtina įpareigoti prašomų telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių pateikti ir jų turimus iš išorės gautus duomenis viešai prieinamiems abonentų sąrašams sudaryti.
57. Atsakovės pagrindinėje byloje nuomone, Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi direktyvos leidėjas siekė sukurti efektyvią konkurenciją abonentų knygų ir informavimo apie abonentus paslaugų teikėjų rinkoje. Šiuo tikslu telefonijos paslaugas teikiančių įmonių pareigą suteikti duomenis, kaip numatytoji Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje, reikėtų aiškinti taip, kad ji apima ir tų įmonių turimus iš išorės gautus duomenis. Tvarią konkurenciją šioje srityje bus įmanoma pasiekti tik tuomet, kai paslaugų teikėjai išsamius duomenis gaus paprastu ir efektyviu būdu. Ši sąlyga nėra įvykdoma, kai abonentų duomenys iš skirtingų telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių gaunami atskirai.
58. Tokie atsakovės pagrindinėje byloje argumentai nėra įtikinami.
59. Nors negalima paneigti, kad elektroninių ryšių bendrąja reguliavimo sistema siekiama, kad galutinis paslaugų gavėjas informacijos apie abonentus teikimo paslaugų rinkoje galėtų pasinaudoti visomis konkurencijos teikiamomis galimybėmis, toks bendras tikslas nepateisina atsakovės pagrindinėje byloje siūlomo Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimo. Šiuo atveju svarbiausia yra tai, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalis nėra priskiriama prie tų nuostatų, kuriomis konkrečiai būtų siekiama atsižvelgiant į visą elektroninių ryšių bendrąją reguliavimo sistemą skatinti ir užtikrinti tvarią konkurenciją informacijos apie abonentus teikimo paslaugų rinkoje.
60. Įpareigojimas suteikti savo pačių abonentų duomenis pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį gali teigiamai paveikti konkurenciją informacijos apie abonentus teikimo paslaugų rinkoje, nes tokiu būdu visiems informavimo apie abonentus paslaugų teikėjams ir abonentų sąrašų sudarytojams suteikiama galimybė surinkti išsamius duomenis. Tačiau ši konkurenciją skatinanti funkcija – iš principo sveikintina – turėtų būti vertinama kaip antraeilė, kuri, teleologiškai aiškinant Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį, atsiduria antrajame plane, palyginti su dviem anksčiau minėtais pagrindiniais tikslais.
61. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, teleologinis Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimas taip pat patvirtina, kad privaloma pateikti tik pačių telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių abonentų duomenis.
d) Išvada
62. Pažodinis, sisteminis ir teleologinis Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies aiškinimas leidžia daryti išvadą, kad telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių pareiga suteikti duomenis, kaip ji suprantama pagal šį straipsnį, apima tik informaciją apie abonentus, kuriems jos pačios skyrė telefono numerius.
2. Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi atliktas neišsamus pareigos suteikti duomenis suderinimas
63. Iš anksčiau pateiktų mano svarstymų matyti, kad pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį nėra privaloma įpareigoti telefono ryšio paslaugas teikiančias įmones suteikti iš išorės gautus duomenis. Norint atsakyti į klausimą, ar valstybėms narėms yra draudžiama pagal šią nuostatą teisės aktu įpareigoti suteikti iš išorės gautus duomenis, turi būti išsiaiškinta, kokį suderinamumo lygį direktyvos leidėjas norėjo pasiekti Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi. Jei šia nuostata būtų siekiama visiškai suderinti telefono ryšio paslaugas teikiančių įmo nių įpareigojimą suteikti duomenis, būtų draudžiama įvesti arba palikti galioti direktyvos nuostatų ribas peržengiančią teisinę pareigą suteikti iš išorės gautus duomenis.
64. Mano nuomone, Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi nesiekiama visiškai suvienodinti telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių įpareigojimo suteikti duomenis(15) .
65. Kaip jau minėjau, vienas iš pagrindinių įpareigojimo suteikti duomenis tikslų pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį yra garantuoti minimalaus 5 straipsnio 1 dalimi reikalaujamų paslaugų rinkinio realią pasiūlą kaip visuomenei prieinamų abonentų knygų rinkoje teikiamą universaliąją paslaugą.
66. Pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo užtikrinti, kad visiems galutiniams paslaugų gavėjams būtų prieinama bent viena išsami abonentų knyga ir bent viena išsami informacijos apie abonentus teikimo paslauga. Iš šios nuostatos formuluotės netiesiogiai išplaukia, kad kalbama apie vieną minimalų valstybės narėms privalomą nurodymą. Todėl valstybės narės turi teisę priimti griežtesnius teisės aktus, kurie užtikrintų daugiau išsamių abonentų knygų ar informacijos apie abonentus teikimo paslaugų pasiūlymų šios srities mažmeninėje rinkoje.
67. Ypatingą dėmesį skiriant bendrajai Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnio 1 dalies ir 25 straipsnio 2 dalies struktūrai, 5 straipsnio 1 dalies priskyrimas prie minimalaus suderinamumo normos iš esmės daro įtaką atsakymui į klausimą, ar 25 straipsnio 2 dalimi visiškai suderinamas telefono paslaugas teikiančių įmonių įpareigojimas suteikti duomenis.
68. Kadangi pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms leidžiama nustatyti reguliavimo sąlygas tam, kad galutiniams paslaugų gavėjams skirtingi teikėjai galėtų pasiūlyti daugiau išsamių abonentų knygų ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugų, Universaliųjų paslaugų direktyvos struktūrinis ir teleologinis aiškinimas leidžia teigti, kad valstybės narės tam tikslui iš principo gali nustatyti griežtesnius reikalavimus nei numatyta 25 straipsnio 2 dalyje.
69. Vokietijos Federacinė Respublika, nustatydama telefono ryšio paslaugas teikiančioms įmonėms įpareigojimą suteikti iš išorės gautus duomenis, apie kurį kalbama pagrindinėje byloje, kaip tik ir pasinaudojo jai suteikta diskrecija. Šiuo įpareigojimu ji, atsižvelgdama į Vokietijos mažmeninės abonentų knygų rinkos specifiką, siekė sukurti tokias rinkos sąlygas, kurios turėtų nuolat skatinti, kad rinkoje atsirastų daugiau teikėjų, visuomenei siūlančių tiesiogiai arba kaip informacijos teikimo paslauga prieinamų abonentų knygų(16) .
70. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, darau išvadą, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi nevisiškai suderinamas telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių įpareigojimas suteikti duomenis.
3. Valstybių narių pareiga gerbti nacionalinių reguliavimo institucijų kompetenciją
71. Kadangi telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių pareiga suteikti duomenis, kaip antai numatyta Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje, yra minimalaus suderinimo nuostata, valstybės narės teisėtai gali imtis griežtesnių priemonių. Naudodamosi šia diskrecija valstybės narės vis dėlto privalo atsižvelgti į kitus Universaliųjų paslaugų direktyvos ir kitų elektroninių ryšių bendrosios reguliavimo sistemos direktyvų tikslus bei nuostatas.
72. Šiuo atžvilgiu būtina atsižvelgti, be kita ko, į Universaliųjų paslaugų direktyvos 3 straipsnio 2 dalies reikalavimus. Pagal juos valstybės narės, priimdamos universaliąsias paslaugas užtikrinančius teisės aktus, privalo laikytis objektyvumo, skaidrumo, nediskriminavimo ir proporcingumo principų. Pagal šią nuostatą valstybės narės taip pat siekia kuo labiau mažinti rinkos iškraipymus ir ginti viešąjį interesą. Tiesa, šioje byloje nebuvo pateikta jokių argumentų, iš kurių būtų galima spręsti, kad nebuvo atsižvelgta į šiuos reikalavimus nustatant pareigą pagal TKG 47 straipsnį suteikti iš išorės gautus duomenis.
73. Atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktines aplinkybes ir vertinant valstybės narės nustatytą įpareigojimą suteikti iš išorės gautus duomenis, kaip numatyta TKG 47 straipsnyje, kyla klausimas, ar nacionalinės teisės aktų leidėjas šia teisės norma nepažeidė direktyvos, kai apribojo įgaliojimus, susijusius su visuomenei tiesiogiai ar kaip informacijos apie abonentus teikimo paslauga prieinamų abonentų knygų mažmenine rinka, kurie elektroniniams ryšiams taikytinoje teisinio reguliavimo sistemoje turi būti suteikti nacionalinėms reguliavimo institucijoms(17) .
74. Atsakydama į šį klausimą, pirmiausia apžvelgsiu nacionalinių reguliavimo institucijų uždavinius ir kompetenciją šioje mažmeninėje rinkoje ir išnagrinėsiu, kaip teisės aktais nustatytas įpareigojimas suteikti iš išorės gautus duomenis, kaip nustatytasis TKG 47 straipsnyje, turi įtakos šiai kompetencijai. Paskui nagrinėsiu klausimą, kokiomis sąlygomis valstybės narės galėtų kištis į nacionalinių reguliavimo institucijų kompetenciją ir ar Vokietijos Federacinė Respublika, TKG 47 straipsniu nustačiusi įpareigojimą suteikti iš išorės gautus duomenis, nepažeidė privalomų Sąjungos teisės reikalavimų.
a) Nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencija abonentų sąrašų, kurie visuomenei prieinami tiesiogiai arba kaip informacijos apie abonentus teikimo paslauga, rinkoje
75. Dėl nacionalinių reguliavimo institucijų uždavinių ir kompetencijos atsižvelgiant į elektroninių ryšių bendrąją reguliavimo sistemą Teisingumo Teismas 2009 m. gruodžio 3 d. Sprendime Komisija prieš Vokietiją (18) nurodė, kad Pagrindų direktyva nustatoma suderinta elektroninių ryšių paslaugų, elektroninių ryšių tinklų, susijusių priemonių ir susijusių paslaugų reguliavimo sistema ir nacionalinių reguliavimo įstaigų uždaviniai.
76. Atsižvelgiant į tai viešai prieinamų informacijos apie abonentus paslaugų teikimas pagal Pagrindų direktyvą turi būti laikomas „susijusia paslauga“(19), kurią reguliuoti privalo nacionalinės reguliavimo institucijos, vykdydamos Pagrindų direktyvoje ir Universaliųjų paslaugų direktyvoje joms nustatytą kompetenciją.
77. Reguliavimo institucijų įgaliojimai nustatant reguliavimo priemones mažmeninėse informacijos apie abonentus teikimo ir abonentų knygų paslaugų rinkose yra apibrėžti Universaliųjų paslaugų direktyvos 17 straipsnyje(20) .
78. Pagal 17 straipsnio 1 dalį nacionalinė reguliavimo institucija įmonėms, kurios mažmeninėje rinkoje, apibrėžtoje remiantis Pagrindų direktyvos 15 straipsniu, laikomos turinčiomis didelę įtaką rinkoje, kaip tai suprantama pagal Pagrindų direktyvos 14 straipsnį, nustato atitinkamus reglamentuojančio pobūdžio įpareigojimus, jei pagal Pagrindų direktyvos 16 straipsnį atlikusi rinkos analizę nustato, kad konkurencija šioje rinkoje nėra veiksminga, ir konstatuoja, kad remiantis Direktyvoje 2002/19 nustatytais įpareigojimais Direktyvos 2002/21 8 straipsnyje nustatyti tikslai nebus pasiekti.
79. Atsižvelgiant į tai Universaliųjų paslaugų direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje, be kita ko, nustatyta, kad pagal šio straipsnio 1 dalį numatyti įpareigojimai atitinka nustatytos problemos pobūdį ir yra proporcingi bei pateisinami, atsižvelgiant į Pagrindų direktyvos 8 straipsnio tikslus.
80. Iš šių svarstymų aiškėja, kad nacionalinės reguliavimo institucijos, kurios, remdamosi atitinkamomis direktyvomis, nustatė, kad mažmeninėje su abonentų knygomis ir informacijos apie abonentus teikimu susijusių paslaugų rinkoje nėra veiksmingos konkurencijos, įmonėms, šioje rinkoje turinčioms didelę įtaką, gali nustatyti arba privalo nustatyti atitinkamus reglamentuojančio pobūdžio įpareigojimus.
b) TKG 47 straipsnyje įtvirtinta pareiga perduoti iš išorės gautus duomenis kaip nacionalinė priemonė, turinti įtakos nacionalinės reguliavimo institucijos kompetencijai
81. Manau, kad nėra pagrindo ginčyti, jog teisės aktuose nustatytas įpareigojimas perduoti iš išorės gautus duomenis, kaip antai TKG 47 straipsnyje, turi poveikį nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijai.
82. Atsižvelgęs į tai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, išanalizavęs TKG 47 straipsnio genezę ir vietą bendroje sistemoje, atkreipia dėmesį, kad teisės aktų leidėjas, nustatydamas įpareigojimą perduoti iš išorės gautus duomenis, žinojo, kad ieškovė pagrindinėje byloje yra vertikaliai integruota įmonė, t. y. ji renka duomenis, kai skiria savo klientams telefono numerius, ir teikia abonentų knygų bei informacijos apie abonentus paslaugas(21) .
83. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, TKG 47 straipsnio tikslas leidžia manyti, kad nustatytas įpareigojimas perduoti duomenis skirtas ne tik įvykdyti minimalius universaliosios paslaugos reikalavimus. Teisės aktų leidėjo motyvai turėtų būti aiškinami taip, kad pareiga perduoti duomenis, numatyta TKG 47 straipsnyje, siekiama sudaryti sąlygas teikti su informacija apie visų tinklų abonentus ir tokių abonentų knygomis susijusias paslaugas. Tai turėjo padėti pasiekti ne tik Universaliųjų paslaugų direktyvos, bet ir TKG 2 straipsnio 2 dalies tikslus(22) . Šie tikslai apima ir siekį užtikrinti teisingą konkurenciją bei skatinti tvarią konkurenciją elektroninių ryšių paslaugų, elektroninių ryšių tinklų, susijusių priemonių ir paslaugų rinkose tiek miestuose, tiek kaimo vietovėse(23) .
84. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, teleologiškai aiškindamas TKG 47 straipsnį, daro išvadą, kad TKG 47 straipsnyje nustatytu įpareigojimu perduoti duomenis siekiama ne tik užkirsti kelią piktnaudžiavimui, bet ir aktyviai skatinti konkurenciją. Teisės aktų leidėjui buvo svarbu kiek įmanoma pašalinti konkurencijai trukdančias kliūtis, o ne tik tiek, kiek tai griežtai būtina(24) .
85. Atsižvelgiant į šiuos nacionalinio teismo argumentus, be kita ko, akivaizdu, kad TKG 47 straipsnyje nustatytas įpareigojimas perduoti iš išorės gautus duomenis yra vertintinas kaip įtaka mažmeninės abonentų knygų ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugų rinkai, siekiant sukurti toje rinkoje veiksmingą konkurenciją. Pasiekus šį tikslą, minėtoje rinkoje nesusidarytų Universaliųjų paslaugų direktyvos 17 straipsnyje nurodytos sąlygos, kurioms esant reikalinga nacionalinės reguliavimo institucijos intervencija. Viena iš tokių sąlygų, be kita ko, yra veiksmingos konkurencijos atitinkamoje mažmeninėje rinkoje nebuvimas(25) . Todėl Vokietijos teisės aktų leidėjas, nustatydamas įpareigojimą suteikti iš išorės gautus duomenis, aktyviai kišosi į nacionalinės reguliavimo institucijos kompetenciją.
c) Direktyvų ir nacionalinių reguliavimo priemonių, darančių įtaką nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijai, suderinamumo įvertinimas
86. Iš pateiktų mano svarstymų matyti, kad įpareigojimas suteikti iš išorės gautus duomenis, nustatytas TKG 47 straipsnyje, daro įtaką nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijai.
87. Nors iš principo negalima atmesti galimybės nacionalinės teisės aktų leidėjui veikti kaip nacionalinei reguliavimo institucijai(26), su byla susijusioje bylos medžiagoje nėra įrodymų, kad Vokietijos teisės aktų leidėjas, priimdamas TKG 47 straipsnį, galėjo veikti kaip nacionalinė reguliavimo institucija.
88. Taigi reikia išsiaiškinti, ar atsižvelgiant į elektroninių ryšių bendrąją reguliavimo sistemą nacionalinės teisės aktų leidėjas gali teisės normomis kištis į nacionalinių reguliavimo institucijų kompetenciją, ir, jei taip, tai kokiomis sąlygomis.
89. Manau, kad šioje srityje jau priimtus Teisingumo Teismo sprendimus reikėtų aiškinti taip, kad valstybėms narėms yra draudžiama tiesiogiai
vykdyti arba riboti įgaliojimus, kurie pagal elektroninių ryšių bendrosios reguliavimo sistemos direktyvas turi būti suteikti reguliavimo institucijoms. Tačiau tai dar nereiškia, kad valstybėms narėms negalima įgyvendinti joms likusios kompetencijos ir tada, kai ją vykdant priimtos nacionalinės priemonės galėtų netiesiogiai paveikti nacionalinių reguliavimo institucijų įgaliojimus(27) .
90. Pavyzdys, kad elektroninių ryšių bendrosios reguliavimo sistemos direktyvos neleidžia valstybėms narėms tiesiogiai kištis į nacionalinėms reguliavimo institucijoms suteiktus įgaliojimų, yra pateiktas 2009 m. gruodžio 3 d. Sprendime Komisija prieš Vokietiją (28) . Šioje byloje Teisingumo Teismas turėjo priimti sprendimą dėl nacionalinės teisės nuostatos suderinamumo su Sąjungos teise, pagal kurią buvo visai atsisakyta nacionalinės reguliavimo institucijos vykdomos kontrolės tam tikrose rinkose ir apribota nacionalinės reguliavimo institucijos diskrecija, reguliuojant šias rinkas. Kadangi šia nuostata, pažeidžiant direktyvas, buvo apribota kompetencija, kurią pagal direktyvas 2002/19, 2002/21 ir 2002/22 privaloma garantuoti nacionalinėms reguliavimo institucijoms, Teisingumo Teismas nusprendė, kad buvo pažeistos susijusios direktyvų nuostatos.
91. 2010 m. spalio 6 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (29) taip pat reikėtų aiškinti taip, kad valstybės narės neturėtų tiesiogiai kištis į nacionalinėms institucijoms suteiktus įgaliojimus. Šioje byloje Teisingumo Teismas turėjo nuspręsti, ar neprieštarauja direktyvoms teisės akto nuostata, kurioje, be kita ko, buvo nustatyta, kad kiekvienas lėšų deficitas, kurį patiria įmonė, teikdama tam tikrą universaliąją paslaugą, turėjo būti vertinamas pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 straipsnį kaip „nepagrįstai didelė prievolė“, ir taip turėjo pagrįsti reikalavimą atlyginti nuostolius universaliąsias paslaugas įpareigotų teikti įmonių naudai. Ši nuostata kėlė problemų pirmiausia dėl to, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 ir 13 straipsniuose nustatyti plataus pobūdžio įgaliojimai nacionalinėms reguliavimo institucijoms, apskaičiuojant ir finansuojant universaliąsias paslaugas įpareigotų teikti įmonių „nepagrįstai dideles prievoles“.
92. Atsižvelgdamas į įvairiapusę nagrinėtų nacionalinių nuostatų analizę Teisingumo Teismas pirmiausia akcentavo tai, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 straipsniu direktyvos leidėjas nenorėjo nustatyti sąlygų, kuriomis remdamosi nacionalinės reguliavimo institucijos turėtų nustatyti, kad universaliosios paslaugos teikimas gali būti nepagrįstai didelė prievolė. Todėl nacionalinis teisės aktų leidėjas turi teisę nustatyti kriterijus, pagal kuriuos nacionalinės reguliavimo institucijos konstatuotų, ar konkreti prievolė yra nepagrįstai didelė pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 straipsnį(30) . Viena vertus, šie kriterijai turi atitikti Universaliųjų paslaugų direktyvos privalomus reikalavimus(31) . Kita vertus, nacionalinės teisės aktų leidėjas negali už nacionalinę reguliavimo instituciją ir, nepaisydamas Universaliųjų paslaugų direktyvoje numatytos tvarkos, bendrai nustatyti, kas tai yra nepagrįstai didelė prievolė, kurios sąnaudos turi būti atlygintos(32) . Kadangi Belgijos teisės aktų leidėjas šių reikalavimų nesilaikė, Teisingumo Teismas galiausiai nusprendė, kad buvo pažeista Universaliųjų paslaugų direktyva.
93. Nors Teisingumo Teismas šiame sprendime konstatavo, jog su Universaliųjų paslaugų direktyva yra suderinama tai, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas nacionalinei reguliavimo institucijai nurodo kriterijus, pagal kuriuos Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 straipsnyje vartojama prasme nustatoma „nepagrįstai didelė prievolė“, pagrindinė Teisingumo Teismo prielaida buvo, kad valstybės narės taip vykdo Universaliųjų paslaugų direktyvos vieną iš joms nustatytų kompetencijų. Atsižvelgiant į tai Sprendimu Komisija prieš Belgiją
patvirtinama, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas gali vykdyti jam nustatytą kompetenciją ir sukonkretinti „nepagrįstai didelės prievolės“ sąvoką pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 straipsnį, laikydamasis šioje direktyvoje nustatytų apribojimų, tačiau negali tiesiogiai vykdyti nacionalinės reguliavimo institucijos įgaliojimų. Kadangi Belgijos teisės aktų leidėjas šių reikalavimų nesilaikė, Teisingumo Teismas nusprendė, kad buvo pažeista direktyva.
94. Atsižvelgdamos į tai valstybės narės pagal Teisingumo Teismo praktiką turi užtikrinti, kad nacionalinės reguliavimo institucijos organizaciniu ir funkciniu požiūriu galėtų vykdyti uždavinius, kurie yra joms nustatyti pagal Pagrindų direktyvą ir Universaliųjų paslaugų direktyvą(33) .
95. Draudimas tiesiogiai kištis į nacionalinių reguliavimo institucijų kompetenciją nereiškia, kad valstybės narės apskritai negali nustatyti jokių priemonių, darančių įtaką reguliavimo institucijų darbui ir kompetencijos vykdymui jų prižiūrimose rinkose. Greičiau manytina, kad nacionalinės priemonės, kuriomis nacionalinių reguliavimo institucijų įgaliojimai veikiami tik netiesiogiai, yra leistinos. Kadangi tiek visoje elektroninių ryšių bendrojoje reguliavimo sistemoje, tiek Sąjungos teisės sąryšyje su nacionaline teise valstybių narių ir nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijos persipina daugelyje sričių(34), valstybių narių daroma netiesioginė įtaka nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijai, atsižvelgiant į elektroninių ryšių bendrąją reguliavimo sistemą, yra ne tik leistinas, bet tiesiog užprogramuotas.
96. Ši analizė patvirtinta Sprendime Telekomunikacja Polska (35) . Šiame prejudiciniame sprendime Teisingumo Teismas turėjo nustatyti, ar elektroninių ryšių bendrosios reguliavimo sistemos direktyvoms neprieštarauja nacionalinės teisės akto nuostata, kuria draudžiama susieti sutarties dėl viešųjų elektroninių ryšių paslaugų teikimo, įskaitant prijungimą prie viešojo elektroninių ryšių tinklo, sudarymą su sąlyga, kad abonentas turi sudaryti sutartį dėl kitų paslaugų teikimo. Ypatingas dėmesys buvo skiriamas klausimui, ar nebuvo daromas neleistinas poveikis nacionalinių reguliavimo institucijų įgaliojimams. Šia teisės akto nuostata buvo uždrausta tam tikra elektroninių ryšių įmonių taikoma praktika, nors pati nacionalinė reguliavimo institucija, jei būtų įvykdytos visos Pagrindų direktyvos 15 ir paskesniuose straipsniuose bei Universaliųjų paslaugų direktyvos 17 straipsnyje nustatytos sąlygos, būtų galėjusi imtis priemonių dėl šios praktikos.
97. Anot Teisingumo Teismo, abejonių sukėlusioje nacionalinėje priemonėje nėra direktyvoms prieštaraujančio kišimosi į nacionalinėms reguliavimo institucijoms suteiktus įgaliojimus. Be to, jis nusprendė, kad nebuvo tiesioginės įtakos šių reguliavimo institucijų įgaliojimams(36) . Teismas pabrėžė, kad nagrinėjama nacionaline priemone buvo siekiama didesnės vartotojų apsaugos esant santykiams su telefono ryšio paslaugų operatoriais, nors Pagrindų direktyvoje ir Universaliųjų paslaugų direktyvoje nenumatytas visiškas vartotojų apsaugos suderinamumas(37) .
98. Tai, kad nacionaliniu lygmeniu netiesioginis poveikis nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijai atitinka Sąjungos teisę, rodo ir Direktyvos 2009/136, pakeitusios Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnį ir kitus straipsnius, konstatuojamosios dalys. Informacijos apie abonentus teikimo paslaugų klausimu 38 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nurodyta, kad turėtų būti užtikrintas sąnaudomis pagrįstas galutinių paslaugos gavėjų duomenų (fiksuoto ir judriojo ryšio) teikimas paslaugų teikėjams, sudarantis valstybėms narėms galimybę parengti išsamios sukauptos informacijos teikimo informacijos paslaugų teikėjams mechanizmą ir teikti prieigą prie tinklo prieinamomis ir skaidriomis sąlygomis, siekiant užtikrinti, kad galutiniai paslaugų gavėjai visapusiškai pasinaudotų konkurencijos teikiama nauda, laikantis pagrindinio tikslo sudaryti sąlygas šioms paslaugoms nebetaikyti mažmeninės prekybos taisyklių ir teikti informavimo paslaugas pagrįstomis ir skaidriomis sąlygomis.
99. 38 konstatuojamojoje dalyje aiškiai išreikštas direktyvos leidėjo ketinimas, kad valstybės narės galėtų Universaliųjų paslaugų direktyvos taikymo srityje priimti nacionalines priemones, kuriomis padaromas paprastesnis klientų duomenų teikimas informavimo paslaugų teikėjams, taip netiesiogiai siekiant šioms paslaugoms taikomų mažmeninės prekybos taisyklių panaikinimo.
100. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad elektroninių ryšių reguliavimo sistemos direktyvos draudžia valstybėms narėms tiesiogiai kištis į nacionalinių reguliavimo institucijų įgaliojimus. Tačiau valstybėms narėms nedraudžiama daryti netiesioginį poveikį nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijai.
101. Atsižvelgiant į šiuos reikalavimus atsakymas, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas įpareigojimas suteikti iš išorės gautus duomenis pagal TKG 47 straipsnį suderinamas su Universaliųjų paslaugų direktyva, priklauso nuo to, ar nacionalinės teisės aktų leidėjo nustatytas įpareigojimas suteikti iš išorės gautus duomenis yra vertintinas kaip netiesioginis poveikis nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijai. Tai priklauso ir nuo to, kokių tikslų siekiama įpareigojimu suteikti iš išorės gautus duomenis pagal TKG 47 straipsnį ir kaip tie tikslai įgyvendinami mažmeninėse abonentų knygų ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugų rinkose.
102. Jei Vokietijos teisės aktų leidėjas, nustatydamas įpareigojimą suteikti iš išorės gautus duomenis pagal TKG 47 straipsnį, specialiai priėmė priemonę, skirtą vienai ar kelioms įmonėms, veikiančioms mažmeninėje abonentų knygų ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugų rinkoje, nes joje nebuvo veiksmingos konkurencijos, ir šios įmonės, turėdamos didelę įtaką, padarė sunkesnį kitų paslaugų teikėjų patekimą į rinką, tuomet ši nacionalinė priemonė laikytina tiesioginiu ir todėl neteisėtu kišimusi į nacionalinių reguliavimo institucijų įgaliojimus. Šiuo atveju Vokietijos teisės aktų leidėjas, nustatydamas aptariamą įpareigojimą suteikti iš išorės gautus duomenis, tiesiogiai vykdytų kompetenciją, kuri pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 17 straipsnį ir jame numatytomis sąlygomis pavesta nacionalinei reguliavimo institucijai.
103. Jei Vokietijos Federacinė Respublika, nustatydama įpareigojimą suteikti iš išorės gautus duomenis pagal TKG 47 straipsnį, objektyviai ir bendrai nustatė tik reguliavimo sąlygas dėl paprastesnio klientų duomenų suteikimo abonentų knygų ir informavimo apie abonentus paslaugų teikėjams, tai yra netiesioginė ir todėl teisėta įtaka nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijai.
104. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi pats nustatyti įpareigojimo suteikti iš išorės gautus duomenis pagal TKG 47 straipsnį tikslus bei įvertinti jų įgyvendinimą nacionalinėje mažmeninėje abonentų knygų ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugų rinkoje.
d) Išvada
105. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 daliai neprieštarauja nacionalinė nuostata, kaip antai TKG 47 straipsnis, pagal kurią įmonės, skiriančios abonentams telefono numerius, yra įpareigotos pateikti turimus abonentų, kuriems telefono numerius skyrė ne jos pačios, duomenis, kad jie galėtų būti naudojami viešai prieinamoms informacijos apie abonentus teikimo ir abonentų knygų paslaugoms.
106. Tačiau tokią nuostatą priėmęs nacionalinės teisės aktų leidėjas pažeidė direktyvas, nes kišosi į nacionalinei reguliavimo institucijai Universaliųjų paslaugų direktyva suteiktus įgaliojimus, jei šį įpareigojimą specialiai nustatė vienai ar kelioms įmonėms, veikiančioms mažmeninėje abonentų knygų ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugų rinkoje, tuo pagrindu, kad ši ar šios įmonės turi didelę įtaką rinkoje, padaro sunkesnį naujų paslaugų teikėjų patekimą į ją ir joje nėra veiksmingos konkurencijos. Ar tokio tikslo ir įgyvendinimo siekiama nacionaline nuostata, privalo nuspręsti pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
B – Antrasis prejudicinis klausimas
107. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antruoju prejudiciniu klausimu klausia, ar Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnį atitinka nacionalinė nuostata, pagal kurią telefono ryšio paslaugas teikiančios įmonės, paprašytos kitų telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių suteikti turimus abonentų duomenis, kad juos galėtų naudoti viešai prieinamoms informacijos apie abonentus teikimo ir abonentų knygų paslaugoms, privalo šiuos duomenis suteikti ir tuo atveju, kai abonentai ar telefono ryšio paslaugas teikiančios įmonės, skyrusios jiems telefono numerius, dėl tokio perdavimo nedavė sutikimo ar net prieštaravo.
108. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori žinoti, ar elektroninių ryšių bendroje reguliavimo sistemoje abonentai turi teisę duoti sutikimą ar prieštarauti dėl asmens duomenų perdavimo, kad juos būtų galima naudoti viešai prieinamoms informacijos apie abonentus teikimo ir abonentų knygų paslaugoms. Nacionalinis teismas taip pat klausia, ar įmonės, skyrusios abonentams telefono numerius, gali atsisakyti suteikti šių abonentų duomenis, kai juos siekiama įtraukti į abonentų knygas, prieinamas visuomenei tiesiogiai arba per informacijos tarnybas.
109. Norint atsakyti į antrąjį prejudicinį klausimą, analizę reikia pradėti nuo Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnio 2 dalies. Pagal šią nuostatą visi viešųjų telefono ryšio paslaugų abonentai turi būti įtraukti į abonentų knygas, prieinamas visuomenei tiesiogiai arba per informacijos tarnybas, laikantis Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnio reikalavimų(38) .
110. Nuoroda į Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnį patvirtina, kad duomenų apsaugos teisinius aspektus sudarant visuomenei tiesiogiai arba per informacijos tarnybas prieinamas abonentų knygas pirmiausia reikia vertinti remiantis šia direktyva, o ne „bendrąja“ Duomenų apsaugos direktyva 95/46(39) . Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių yra vertintina kaip lex specialis „bendrosios“ Duomenų apsaugos direktyvos 95/46 atžvilgiu, kuri turi viršenybę jos reguliuojamose srityse bendrosios Duomenų apsaugos direktyvos atžvilgiu(40) .
111. Pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnio 1 dalį valstybės narės užtikrina, kad abonentai iš anksto ir nemokamai būtų informuoti, kokiais tikslais rengiami visuomenei prieinami spausdinti ar elektroniniai abonentų sąrašai, kuriuos bus galima gauti per informacijos tarnybas ir į kuriuos gali būti įtraukti abonentų asmens duomenys; taip pat jiems turi būti pranešama apie tolesnes naudojimo galimybes, pagrįstas elektroninių abonentų sąrašų paieškos funkcijomis.
112. Pagal šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalį valstybės narės užtikrina, kad abonentai turėtų galimybę nuspręsti, ar jų asmens duomenis įtraukti į viešą abonentų sąrašą, ir, jeigu taip, – kokie asmens duomenys bus įtraukti, kiek jie bus tinkami, atsižvelgiant į tokio abonentų sąrašo teikėjo nustatytą abonentų sąrašo tikslą, taip pat tokius duomenis tikrinti, taisyti ar panaikinti. Neįtraukimas į viešą abonentų sąrašą, asmens duomenų tikrinimas, taisymas ar panaikinimas pagal šią nuostatą yra nemokamas.
113. Pagal 12 straipsnio 4 dalį šio straipsnio 1 ir 2 dalys taikomos abonentams, kurie yra fiziniai asmenys. Pagal šią nuostatą valstybės narės užtikrina, kad laikantis Sąjungos teisės ir taikytinų nacionalinės teisės aktų būtų pakankamai ginami teisėti kitų nei fiziniai asmenys abonentų interesai, susiję su viešuose sąrašuose esančiais jų duomenimis.
114. Viena vertus, pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnį abonentai, kurie yra fiziniai asmenys, visada gali patys nuspręsti dėl savo duomenų įtraukimo į viešą abonentų sąrašą. Be to, jie pirmiausia turi būti informuojami apie tokio abonentų sąrašo tikslą ir esamas paieškos funkcijas. Įtraukus šiuos duomenis į viešą abonentų sąrašą, abonentai taip pat gali laisvai nuspręsti, kad jų duomenys turi būti sunaikinti.
115. Kita vertus, pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnį yra aišku, kad įmonės, kurios abonentams skyrė telefono numerius, negali daryti jokios įtakos savo abonentų sprendimui dėl jų asmens duomenų įtraukimo į abonentų sąrašus, prieinamus visuomenei ar kuriuos galima gauti per informacijos tarnybas, ir abonentų sprendimui, kokius duomenis įtraukti.
116. Be to, šios įmonės privalo paisyti savo abonentų sprendimo dėl jų duomenų skelbimo visuomenei prieinamuose abonentų sąrašuose. Ypač atsižvelgiant į Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 ir 25 straipsnių tarpusavio ryšį matyti, kad telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių įpareigojimas suteikti duomenis pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį turi būti taikomas laikantis Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnio reikalavimų dėl duomenų apsaugos, kaip tai aiškiai nurodyta Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 5 dalyje(41) . Ta pati taisyklė turi galioti ir valstybės narės įpareigojimui suteikti iš išorės gautus duomenis, kaip nustatyta TKG 47 straipsnyje, kuris viršija Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 5 dalyje nustatyto įpareigojimo suteikti duomenis apimtį. Toks įpareigojimas, be to, yra priemonė sud aryti palankias sąlygas, susijusias su išsamios informacijos apie abonentus teikimu ir su išsamiomis abonentų knygų paslaugomis, minimomis Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnyje, todėl turi būti vertinamas vadovaujantis Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsniu.
117. Iš šių svarstymų aiškėja, kad telefono ryšio paslaugas teikianti įmonė, kurios yra prašoma pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį ir atitinkamą TKG 47 straipsnį suteikti turimus abonentų duomenis, siekiant juos paskelbti visuomenei prieinamoje abonentų knygoje, turi visuomet laikytis Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnio reikalavimų dėl duomenų apsaugos. Todėl šios telefono ryšio paslaugas teikiančios įmonės gali patenkinti prašymą dėl duomenų suteikimo tik tuo atveju, jei turi šių abonentų informuotą sutikimą skelbti jų duomenis toje viešoje abonentų knygoje.
118. Atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes šiuo atveju ypač svarbu išsiaiškinti, ar abonentai, duodami sutikimą įrašyti savo asmens duomenis į abonentų sąrašus, prieinamus visuomenei arba kuriuos galima gauti per informacijos tarnybas, turi teisę nurodyti, kad jų sutikimas galioja tik vienam konkrečiam tokio abonentų sąrašo teikėjui; arba ar tas pats sutikimas įrašyti savo duomenis į konkretų viešą abonentų sąrašą tam tikromis sąlygomis gali galioti ir kitų tokio paties pobūdžio viešų abonentų sąrašų atvejais.
119. Šiuo atžvilgiu iš Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnio formuluotės negalima daryti vienareikšmių išvadų. Tačiau šios direktyvos 38 ir 39 konstatuojamosiose dalyse aiškiai nurodomi apribojimai, taikomi laisvei dėl duomenų skelbimo būdo pasirinkimo, kurią pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnį būtina užtikrinti abonentams, ketinantiems leisti savo duomenis įtraukti į viešai prieinamus abonentų sąrašus.
120. 38 konstatuojamojoje dalyje minima, kad abonentai gali apsispręsti, ar jų asmens duomenys skelbtini abonentų sąraše. 39 konstatuojamojoje dalyje paaiškinama, kad įmonės, kurios renka abonentų duomenis siekdamos paskelbti juos viešai prieinamuose abonentų sąrašuose, turi informuoti abonentus apie šių sąrašų paskirtį. Pagal šią konstatuojamąją dalį perduoti abonentų duomenis trečiosioms šalims leidžiama tik tuo atveju, jei abonentas apie tokią galimybę ir apie duomenų gavėją ar galimų gavėjų grupę yra informuotas ir jei duomenys nebus panaudoti pagal kitą paskirtį nei nurodytoji juos renkant. Jei šalis, renkanti abonentų duomenis, arba bet kuri trečioji šalis, kuriai duomenys buvo perduoti, pageidauja papildomai panaudoti šiuos duomenis pagal kitą paskirtį, pagal šią konstatuojamąją dalį tam reikia naujo abonento sutikimo.
121. Svarbiausia, ką norima pasakyti šiose konstatuojamosiose dalyse, yra tai, kad abonentai patys turi nuspręsti, ar jų asmens duomenys yra skelbtini viešame abonentų sąraše, ir kad jie iš anksto turi būti informuoti apie šio abonentų sąrašo paskirtį. Jei tokių abonentų sąrašų teikėjas ar šalys, kurios renka šiuos abonentų duomenis, gali perduoti juos trečiajai šaliai naudoti pagal tą pačią paskirtį, kuri nurodyta juos renkant, abonentus reikia informuoti apie tokią duomenų perdavimo galimybę, nurodant jų gavėją ar gavėjų grupę. Šiuo atveju neminima abonento teisė prieštarauti dėl tokio duomenų perdavimo. Papildomas sutikimas reikalingas tik tuo atveju, jei abonentų duomenys būtų perduodami naudoti pagal kitą paskirtį.
122. Iš šių konstatuojamųjų dalių matyti, kad direktyvos leidėjas norėjo suteikti abonentui teisę nuspręsti dėl savo duomenų įrašymo į viešą konkrečios paskirties abonentų sąrašą. Šiuo atžvilgiu sutikimas duodamas skelbti duomenis viešame abonentų sąraše, o ne tam, kad juos skelbtų konkretus sąrašo teikėjas. Tai paaiškina, kodėl pagal 39 konstatuojamąją dalį abonentą būtina tik informuoti, kad jo duomenys gali būti perduoti trečiajai šaliai naudoti pagal tą pačią paskirtį, o papildomas sutikimas reikalingas tik tuo atveju, jei duomenų gavėjas šiuos duomenis pageidauja naudoti pagal kitą paskirtį.
123. Šiose konstatuojamosiose dalyse įtvirtinta samprata, kad Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnį reikia aiškinti taip, jog nors patys abonentai turi nuspręsti, ar jų asmens duomenis galima įrašyti į viešą abonentų sąrašą, tokio sutikimo negalima nepagrįstai susieti tik su vienu konkrečiu teikėju. Taigi, jei rinkoje yra keletas lygiaverčių viešų abonentų sąrašų teikėjų ir šių abonentų sąrašų tikslai ir paieškos funkcijos yra panašios, abonentai neturi galimybės vienašališkai apriboti savo sutikimo dėl duomenų skelbimo galiojimo tik vieno iš šių teikėjų atžvilgiu.
124. Tokį aiškinimą patvirtina sisteminis ir teleologinis Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnio vertinimas elektroniniams ryšiams taikytinoje bendroje reguliavimo sistemoje.
125. Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnio tikslas yra fizinių asmenų privatumo ir teisėtų juridinių asmenų interesų, susijusių su jų duomenų skelbimu viešuose abonentų sąrašuose, apsauga. Šis tikslas turi atitikti Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnyje nustatytą reikalavimą, kad būtų prieinama bent viena išsami abonentų knyga ir bent viena išsami informacijos apie abonentus teikimo paslauga, ir šios direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje numatytą telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių įpareigojimą suteikti duomenis.
126. Jei abonentams reikėtų užtikrinti laisvę pasirinkti, kuriam konkrečiam paslaugų teikėjui suteikti leidimą skelbti duomenis apie juos ir taip uždrausti savo duomenų tolesnį skelbimą konkurento sudarytame tokios pačios paskirties ir panašių paieškos funkcijų abonentų sąraše, tai būtų didelė kliūtis pasiekti Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnyje nurodytą tikslą užtikrinti, kad visuomenei tiesiogiai ar per informacijos tarnybas būtų prieinama bent viena išsami abonentų knyga. Jei konkrečios valstybės narės rinkoje veikia keletas viešų abonentų sąrašų teikėjų ir jei abonentai galėtų laisvai pasirinkti, kuriame sąraše gali būti skelbiami duomenys apie juos, nors šių sąrašų tikslai būtų tapatūs, o teikėjas – lygiavertis, nė vienas iš šių teikėjų nebegalėtų sudaryti išsamios abonentų knygos.
127. Atsižvelgdama į šiuos svarstymus, darau išvadą, kad Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnį reikia aiškinti taip, kad abonentų sutikimas dėl jų asmens duomenų įtraukimo į vieno konkretaus teikėjo abonentų sąrašą, prieinamą visuomenei tiesiogiai ar per informacijos tarnybas, neišvengiamai reiškia sutikimą įtraukti šiuos duomenis į lygiaverčių teikėjų siūlomus tos pačios paskirties abonentų sąrašus, turinčius panašias paieškos funkcijas, jeigu abonentai buvo informuoti apie šiuos teikėjus ir apie galimybę skelbti jų duomenis šiuose papildomuose abonentų sąrašuose.
128. Toks Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnio aiškinimas neprieštarauja Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 ir 8 straipsniams, kuriuos šia direktyva siekta sukonkretinti(42) . Kaip Sprendime Volker und Markus Schecke (43) konstatavo Teisingumo Teismas, Chartijos 8 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta teisė į asmens duomenų apsaugą, kuri yra glaudžiai susijusi su Chartijos 7 straipsnyje įtvirtinta teise į privataus gyvenimo gerbimą, nėra absoliuti. Ši teisė turi būti vertinama ir aiškinama atsižvelgiant į jos visuomeninę funkciją.
129. Apibendrindama darau išvadą, kad telefono ryšio paslaugas teikiančios įmonės, kurių, vadovaujantis Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi ir atitinkamu TKG 47 straipsniu, prašoma suteikti turimus abonentų duomenis, privalo laikytis Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnio reikalavimų. Pagal juos abonentai turi turėti galimybę nuspręsti dėl savo duomenų įtraukimo į abonentų sąrašą, kuris yra prieinamas visuomenei tiesiogiai ar per informacijos tarnybas. Jei abonentas vis dėlto nusprendžia skelbti savo duomenis tokiame viešame abonentų sąraše, pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsnį jis nebegali sutikti ar prieštarauti dėl tolesnio šių duomenų perdavimo lygiaverčiams viešų tos pačios paskirties ir panašių paieškos funkcijų abonentų sąrašų ar informavimo apie abonentus paslaugų teikėjams, jei abonentas buvo informuotas apie tokią duomenų perdavimo galimybę ir duomenų gavėją ar galimų gavėjų grupę(44) ir jei gavėjai nenaudos šių duomenų pagal kitą paskirtį nei ta, dėl kurios abonentas davė sutikimą juos paskelbti.
130. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad nacionalinė nuostata, pagal kurią įmonės, skiriančios abonentams telefono numerius, yra įpareigotos gavusios prašymą suteikti abonentų, kuriems telefono numerius skyrė ne jos pačios, duomenis, kad juos būtų galima naudoti viešai prieinamoms informacijos apie abonentus teikimo ir abonentų knygų paslaugoms, neprieštarauja Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 12 straipsniui, jei užtikrinama, kad abonentai būtų informuoti tiek apie įpareigojimą suteikti duomenis viešai prieinamų abonentų sąrašų teikėjams, tiek apie tokių abonentų sąrašų teikėjų grupę, tiek apie abonentų sąrašų turinį, paskirtį ir paieškos funkcijas bei davė sutikimą skelbti savo duomenis šiuose abonentų sąrašuose. Jei rinkoje yra keletas lygiaverčių teikėjų, siūlančių viešai prieinamus tos pačios paskirties ir panašias paieškos funkcijas turinčius abonentų sąrašus, abonentai neturi galimybės pasirinktinai duoti sutikimą dėl savo duomenų skelbimo tik vienam iš šių teikėjų.
VII – Išvada
131. Atsižvelgdama į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Bundesverwaltungsgericht
pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1. 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis, 25 straipsnio 2 daliai neprieštarauja nacionalinė nuostata, kaip antai TKG 47 straipsnis, pagal kurią įmonės, skiriančios abonentams telefono numerius, yra įpareigotos pateikti turimus abonentų, kuriems telefono numerius skyrė ne jos pačios, duomenis, kad juos būtų galima naudoti viešai prieinamoms informacijos apie abonentus teikimo ir abonentų knygų paslaugoms.
Tačiau tokią nuostatą priėmęs nacionalinės teisės aktų leidėjas pažeidė direktyvas, nes kišosi į nacionalinei reguliavimo institucijai Direktyva 2002/22 suteiktus įgaliojimus, jei šį įpareigojimą specialiai nustatė vienai ar kelioms įmonėms, veikiančioms mažmeninėje abonentų knygų ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugų rinkoje tuo pagrindu, kad ši arba šios įmonės turi didelę įtaką rinkoje, padaro sunkesnį naujų paslaugų teikėjų patekimą į ją ir joje nėra veiksmingos konkurencijos. Ar tokio tikslo ir įgyvendinimo siekiama nacionaline nuostata, privalo nuspręsti pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
2. Nacionalinė nuostata, pagal kurią telefono paslaugas teikiančios įmonės, skiriančios abonentams telefono numerius, yra įpareigotos gavusios prašymą suteikti abonentų, kuriems telefono numerius skyrė ne jos pačios, duomenis, kad juos būtų galima naudoti viešai prieinamoms informacijos apie abonentus teikimo ir abonentų knygų paslaugoms, neprieštarauja 2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje 12 straipsniui, jei yra užtikrinama, kad abonentai būtų informuoti tiek apie įpareigojimą suteikti duomenis viešai prieinamų abonentų sąrašų teikėjams, tiek apie tokių abonentų sąrašų teikėjų grupę, tiek apie abonentų sąrašų turinį, paskirtį ir paieškos funkcijas bei davė sutikimą skelbti savo duomenis šiuose abonentų sąrašuose. Jei rinkoje yra keletas lygiaverčių teikėjų, siūlančių viešai prieinamus tos pačios paskirties ir panašias paieškos funkcijas turinčius abonentų sąrašus, abonentai neturi galimybės pasirinktinai duoti sutikimą dėl savo duomenų skelbimo tik vienam iš šių teikėjų.
(1) .
(2) – OL L 108, p. 51; 2004 specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367.
(3) – OL L 201, p. 37; 2004 specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 514.
(4) – Remiantis ES ir ESV sutartyse vartojamais terminais „Sąjungos teisės“ sąvoka šioje išvadoje vartojama kaip bendroji sąvoka, apimanti Bendrijos ir Sąjungos teisę. Jei toliau tekste bus svarbios atskiros pirminės teisės nuostatos, bus remiamasi ratione temporis
galiojančiomis teisės normomis.
(5) – Pavyzdžiui, 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/33/EB dėl telekomunikacijų tinklų sujungimo siekiant užtikrinti universaliąsias paslaugas ir sąveiką vadovaujantis atvirojo tinklo teikimo (ATT) nuostatomis (OL L 199, p. 32), 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/66/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos telekomunikacijų sektoriuje (OL L 24, p. 1), 1998 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/10/EB dėl atvirojo tinklo teikimo (ATT) nuostatos taikymo balso telefonijai ir universaliųjų telekomunikacijų paslaugų konkurencinėje aplinkoje (OL L 101, p. 24).
(6) – 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349; toliau – Pagrindų direktyva).
(7) – 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (OL L 108, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 323; toliau – Prieigos direktyva), 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (OL L 108, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337; toliau – Leidimų direktyva), Universaliųjų paslaugų direktyva (žr. 2 išnašą), Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių (žr. 3 išnašą).
(8) – 2002 m. rugsėjo 16 d. Komisijos direktyva 2002/77/EB dėl konkurencijos elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų rinkose (OL L 249, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 178).
(9) – Žr. 5 išnašą.
(10) – Žr. 5 išnašą.
(11) – OL L 337, p. 11. Pagal Direktyvos 2009/136 5 straipsnį ji įsigalioja kitą dieną po paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje . Taigi ši direktyva įsigaliojo 2009 m. gruodžio 19 d. Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį valsybės narės ją turi įgyvendinti iki 2011 m. gegužės 25 d.
(12) – Žr. 5 išnašą.
(13) – Žr. sąvokos „universalioji paslauga“ apibrėžimą Direktyvos 2002/21 2 straipsnio j punkte.
(14) – Šis tikslas ypač aiškiai buvo suformuluotas prieš tai galiojusioje Direktyvos 98/10 6 straipsnio 3 dalyje. Joje buvo akcentuojama, kad nustatytas telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių įpareigojimas suteikti duomenis, be kita ko, turi užtikrinti ir galimybę sudaryti bent vieną išsamią abonentų knygą. Žr. 2004 m. lapkričio 25 d. Sprendimą KPN Telecom
(C‑109/03, Rink. p. I‑11273, 20 punktas).
(15) – Nagrinėdamas prieš tai galiojusią Direktyvos 98/10 6 straipsnio 3 dalies nuostatą, Teisingumo Teismas Sprendime KPN Telecom
(žr. 14 išnašą, 35 punktas) jau yra konstatavęs, kad direktyvos leidėjas nesiekė suderinti visų aspektų, susijusių su pagal šią direktyvą privalomais suteikti duomenimis, todėl valstybės narės gali nustatyti, kokie papildomi duomenys privalo būti suteikti pagal nacionalinę teisę. Be to, 2010 m. kovo 11 d. Sprendime Telekomunikacja Polska
(C‑522/08, Rink. p. I‑0000, 29 punktas) Teisingumo Teismas apibendrino, kad Pagrindų direktyva ir Universaliųjų paslaugų direktyva nenustatomas išsamus vartotojų apsaugos aspektų suderinimas.
(16) – Žr. šios išvados 83 ir paskesnius punktus.
(17) – Vykstant žodiniam nagrinėjimui ieškovė pagrindinėje byloje taip pat teigė, kad įpareigojimas suteikti svetimus duomenis, kaip nustatytasis TKG 47 straipsnyje, pažeidžia Pagrindinių teisių chartijoje įtvirtintas pagrindines teises: ūkinės veiklos laisvę ir teisę į nuosavybę. Tačiau bylos medžiagoje esanti informacija neleidžia konstatuoti tokio pažeidimo. Atsižvelgdamas į tai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašyme (23 ir paskesni punktai) aiškiai pabrėžė, kad įpareigojant suteikti visus turimus duomenis, įskaitant ir iš išorės gautus kitų paslaugų teikėjų abonentų duomenis, būtų neproporcingai ribojamos ieškovei pagrindinėje byloje pagal Vokietijos konstitucijos 14 straipsnio 1 dalį, 12 straipsnio 1 dalį ir 2 straipsnio 1 dalį garantuotos teisės. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, taip pat nėra lygiateisiškumo principo pagal Vokietijos konstitucijos 3 straipsnio 1 dalį pažeidimo.
(18) – C-424/07, Rink. p. I‑11431, 53 punktas.
(19) – Pagal Pagrindų direktyvos, iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140, iš dalies keičiančia Direktyvą 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos, Direktyvą 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų ir Direktyvą 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (OL L 337, p. 37), 2 straipsnio ea punktą „susijusios paslaugos“ apima tas su elektroninių ryšių tinklu ir (arba) elektroninių ryšių paslauga susijusias paslaugas, kurios leidžia ir (arba) padeda teikti paslaugas pasitelkiant tą tinklą ir (arba) paslaugą arba galėtų tai daryti. Pagal šią nuostatą tokioms paslaugoms priklauso, pavyzdžiui, paslaugos, susijusios su tapatybės, vietos ir prisijungimo būvio nustatymu. Ši sąvoka nustatyta Direktyvoje 2009/140, kuria pagal 12 konstatuojamąją dalį turėtų būti patikslinti tam tikrų sąvokų apibrėžimai ir pašalinti neaiškumai.
(20) – Pirminėje Direktyvos 2002/22 redakcijoje 18 straipsnyje buvo nustatyti nacionalinių reguliavimo institucijų uždaviniai dėl minimalaus skirtųjų linijų rinkinio kontrolės. 19 straipsnyje buvo nustatyti reikalavimai dėl laisvo operatoriaus pasirinkimo ir operatoriaus išankstinio pasirinkimo galutinių paslaugos gavėjų naudai. Šios abi nuostatos buvo panaikintos Direktyva 2009/136. Apie šio pakeitimo aplinkybes žr. Direktyvos 2009/136 19 ir 20 konstatuojamąsias dalis.
(21) – Sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 16 punktas.
(22) – Sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 15 punktas.
(23) – TKG 2 straipsnio 2 dalies 2 punktas, kuriuo remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 19 punkte.
(24) – Sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 22 punktas.
(25) – Žr. Universaliųjų paslaugų direktyvos 17 straipsnio 5 dalį.
(26) – 2010 m. spalio 6 d. Sprendimas Base ir kt.
(C‑389/08, Rink. p. I‑0000, 30 punktas).
(27) – Žr. 2010 m. birželio 22 d. generalinio advokato P. Cruz Villalón išvados byloje, C-389/08, (sprendimas toje byloje minėtas 26 išnašoje) 46 punktą, kur panašiu būdu argumentuojama, kad nors nacionalinis teisės aktų leidėjas turi galimybę priimti sprendimus, tiesiogiai veikiančius nacionalinės reguliavimo institucijos funkcijas, tokius sprendimus priimti jam leidžiama tik tuomet, kai jis neprisiima nacionalinės reguliavimo institucijos statuso ir kai šiais sprendimais nėra nei apribojamos, nei panaikinamos funkcijos, kurios pagal direktyvas aiškiai pavestos nacionalinėms reguliavimo institucijoms.
(28) – Žr. 18 išnašą.
(29) – 2010 m. spalio 6 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(C‑222/08, Rink. p. I‑0000).
(30) – Ten pat, 44 ir paskesni punktai bei 55 ir paskesni punktai.
(31) – Ten pat, 84 punktas.
(32) – Ten pat, 57 ir paskesni punktai.
(33) – Sprendimas Base ir kt.
(minėtas 26 išnašoje, 27 ir paskesni punktai).
(34) – Universaliųjų paslaugų direktyvoje galima rasti nemažai tokio valstybių narių ir nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencijų koegzistavimo pavyzdžių, kaip antai Universaliųjų paslaugų direktyvos su pakeitimais, padarytais Direktyva 2009/136, 25 straipsnio 3 dalyje.
(35) – Sprendimas Telekomunikacja Polska
(nurodytas 15 išnašoje).
(36) – Ten pat, 28 punktas.
(37) – Ten pat, 29 punktas. Be to, Teisingumo Teismas pateikė nuorodą į Universaliųjų paslaugų direktyvos 20 straipsnio 1 dalį, pagal kurią šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalys taikomos, nepažeidžiant Bendrijos taisyklių dėl vartotojų apsaugos, ypač direktyvų 97/7/EB ir 93/13/EEB bei nacionalinių taisyklių, suderintų su Bendrijos teise. Universaliųjų paslaugų direktyvą iš dalies pakeitus Direktyva 2009/136, ši nuostata iš 20 straipsnio buvo išbraukta. Vietoje jos Universaliųjų paslaugų direktyvos 1 straipsnyje įterpta nauja 4 dalis, pagal kurią šios direktyvos nuostatos dėl galutinių paslaugų gavėjų teisių taikomos nepažeidžiant Bendrijos vartotojų apsaugos taisyklių, visų pirma direktyvų 93/13 ir 97/7 bei nacionalinių taisyklių, suderintų su Bendrijos teise.
(38) – Pradinėje Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnio 2 dalies redakcijoje yra nuoroda į Direktyvos 97/66 11 straipsnį. Ši direktyva buvo panaikinta 2003 m. spalio 31 d., įsigaliojus Direktyvai dėl privatumo ir elektroninių ryšių (19 straipsnio 1 dalis). Pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 19 straipsnio 2 dalį nuorodos į Direktyvą 97/66 laikomos nuorodomis į šią direktyvą. Direktyva 2009/136 buvo priderintas Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnio 2 dalies tekstas prie šios naujos teisinės situacijos.
(39) – 1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo (OL L 281, p. 31).
(40) – Tai tiesiogiai matyti iš Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 1 straipsnio 1 ir 2 dalies bei iš šios direktyvos dešimtos konstatuojamosios dalies.
(41) – Taip pat žr. Universaliųjų paslaugų direktyvos, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/136, 20 straipsnio 1 dalies c punktą, pagal kurį rašytinėje sutartyje, sudaromoje tarp telefono ryšio paslaugas teikiančių įmonių ir jų abonentų, turi būti aiškus abonento pasirinkimas, ar įtraukti, ar neįtraukti jo asmens duomenis į abonentų sąrašą, ir, jei įtraukti, tai kokius. Pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/136, 21 straipsnio 3 dalį valstybės narės turi užtikrinti, kad nacionalinės reguliavimo institucijos galėtų įpareigoti šias įmones informuoti abonentus apie jų teisę pasirinkti, ar įtraukti, ar neįtraukti jų asmens duomenis į abonentų sąrašą, ir apie šių duomenų rūšis.
(42) – Žr. Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 2 konstatuojamąją dalį.
(43) – 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimas Volker und Markus Schecke
(C‑92/09 ir C‑93/09, Rink. p. I‑0000, 47 ir paskesni punktai).
(44) – Kadangi telefono ryšio paslaugas teikiančios įmonės, kurios pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį ir atitinkamą TKG 47 straipsnį privalo suteikti abonentų duomenis viešų abonentų sąrašų teikėjams, šį įpareigojimą gali vykdyti tik gavusios abonentų sutikimą, jos privalo informuoti abonentus apie tokį įpareigojimą suteikti duomenis ir atitinkamai iš išorės gautus duomenis arba pasirūpinti, kad abonentai būtų apie tai informuoti, ir išsiaiškinti, ar abonentai sutinka, kad jų duomenys būtų skelbiami viešame abonentų sąraše; žr. Universaliųjų paslaugų direktyvos, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/136, 20 straipsnio 1 dalies c punktą.