62008CC0434_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Oberlandesgericht Oldenburg
(Oldenburgo apeliacinis apygardos teismas) (Vokietija) prašo išaiškinti Tarybos reglamento (EB) Nr. 1782/2003(2) 46 straipsnio 2 dalį.
2. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar ši nuostata neleidžia numatyti: i) sutarties sąlygų, pagal kurias formaliai teisės į išmokas perduodamos visiškai ir galutinai, tačiau pagal šalių tarpusavio susitarimą pardavėjas ir toliau lieka šių teisių į išmokas tikrasis savininkas, o pirkėjas, kaip formalus teisių turėtojas, turi naudotis šiomis teisėmis dirbdamas atitinkamą žemę ir visas jam išmokėtas bendrąsias išmokas pervesti pardavėjui; arba ii) sutarties sąlygų, pagal kurias išmokos už plotus pirkėjui perduodamos taip, kad jis visada turi dalį bendrųjų išmokų (individualiam ūkiui tenkanti dalis) sumokėti pardavėjui. Jei Teisingumo Teismas atsakytų teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokios sutarties sąlygos yra negaliojančios.
I – Bendrijos teisinis pagrindas
3. Reglamentu yra numatomas ūkininkų pajamų rėmimas, vadinamas bendrosios išmokos schema (toliau – BIS).
4. Kalbant apie reikalavimų atitiktį, reglamento 33 straipsnio 1 dalyje (pagrindinės bylos faktams taikytinoje redakcijoje) nurodoma, kad „ūkininkai gali naudotis [BIS], jei:
a) 38 straipsnyje nurodytu referenciniu laikotarpiu jiems buvo skirta išmoka pagal bent jau vieną VI priede nurodytą paramos schemą; arba
b) jie faktinio ar numanomo paveldėjimo keliu gavo valdą ar jos dalį iš ūkininko, kuris atitinka a punkte nurodytus reikalavimus; arba
c) jie gavo teisę į išmoką iš nacionalinio rezervo arba ji jiems buvo perleista.“
5. Dėl teisių į išmokas perdavimo, reglamento 46 straipsnyje numatoma:
„1. Teisės į išmokas gali būti perleistos tik kitam toje pačioje valstybėje narėje įsisteigusiam ūkininkui, išskyrus perdavimą faktinio ar numatyto paveldėjimo keliu.
Vis dėlto net faktinio ar numatyto paveldėjimo atveju teisėmis į išmokas gali būti naudojamasi tik toje valstybėje narėje, kurioje buvo nustatytos teisės į išmokas.
Valstybė narė gali nuspręsti, kad teisės į išmokas gali būti perduodamos ar jomis naudojamasi tik tame pačiame regione.
2. Teisės į išmokas gali būti perduodamos jas parduodant arba kitu galutinio perdavimo keliu su žeme ar be jos. Priešingai, nuoma ar panašių rūšių sandoriai leidžiami tik tada, jei perduodant teises į išmokas perduodamas ir atitinkamas reikalavimus atitinkančių hektarų skaičius.
Išskyrus force majeure
ar išimtines aplinkybes, nurodytas 40 straipsnio 4 dalyje, ūkininkas gali perleisti savo teises į išmokas be žemės tik tada, jei išnaudoja, kaip apibrėžta 44 straipsnyje, ne mažiau kaip 80 % savo teisių į išmokas bent per vienerius kalendorinius metus arba jei savanoriškai į nacionalinį rezervą atiduoda visas pirmaisiais [BIS] taikymo metais nepanaudotas teises į išmokas.
3. Parduodant teises į išmokas su žeme arba be jos, valstybės narės, laikydamosi Bendrijos teisės bendrųjų principų, gali nuspręsti, kad dalis parduotų teisių į išmokas būtų grąžinama į nacionalinį rezervą arba jų vieneto vertė būtų sumažinama ja padidinant nacionalinį rezervą pagal kriterijus, kuriuos turi nustatyti Komisija 144 straipsnio 2 dalyje nurodyta tvarka.“
II – Faktinės bei procesinės bylos aplinkybės ir prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktas klausimas
6. Pagal 2005 m. lapkričio 8 d. notaro parengtą pirkimo‑pardavimo sutartį Amkeline Gertha Harms ir Johann Harms, apeliacinį skundą pagrindinėje byloje pateikusios bendrijos narys (toliau – „pardavėjai“), pardavė Freerk Heidinga, kuris yra atsakovas pagrindinėje byloje (toliau – „pirkėjas“), Širume ir Vyzene (Vokietija) esančią ariamąją žemę kartu su gyvenamaisiais ir ūkiniais pastatais. Jie taip pat pardavė ūkio pašarų atsargas, pieno referencinius kiekius ir teises į išmokas, kurioms gauti buvo pateiktos paraiškos. Visa pirkimo‑pardavimo kaina sudarė 690 000 eurų(3) . Kalbant apie teises į išmokas, pirkimo‑pardavimo sutarties 9 punkte numatyta:
„Remiantis vykdant bendrąją žemės ūkio politikos reformą (toliau – BŽŪP reforma) priimtais teisės aktais, < ... > [Vokietijoje] nuo 2005 m. sausio 1 d. suteikiamos teisės į visiems regionams vienodas išmokas už ariamąją žemę ir daugiametes ganyklas su individualiais ūkių priedais. Atsižvelgdamos į tai, sutarties šalys susitaria taip:
Pardavėjai pateikė paraiškas pagal 2005 m. BŽŪP paraiškų teikimo procedūrą. Šia pirkimo‑pardavimo sutartimi pardavėjai perduoda pirkėjui visas teises į išmokas, kurios bus jiems skirtos dėl sutarties dalyku esančios ir išnuomotos ar panaudai gautos ir pirkėjo perimtos žemės naudojimo. Teisės į išmokas perduodamos neatlygintinai.
Teisės į išmokas, išskyrus teises į išmokas už atidėtą žemę, apima individualius ūkių priedus. < … >
Galutinai nustačius ir suteikus teises į išmokas, pardavėjai privalo apie jų dydį pranešti pirkėjui per dvi savaites nuo tada, kai patys bus apie jį informuoti, bet ne vėliau nei 2006 m. sausio 15 dieną.
Remdamosi nurodytomis sąlygomis sutarties šalys įsipareigoja iki 2006 m. vasario 15 d. sudaryti sutartį dėl konkrečių teisių į išmokas perdavimo, nurodant jų atitinkamus identifikacinius požymius ir dydį.
Per mėnesį nuo minėtos sutarties sudarymo šalys privalo registruoti teisių į išmokas perdavimą kompetentingoje regioninės valdžios institucijoje arba atitinkamai registruoti procedūrą, apie kurią joms buvo pranešta, Centrinėje integruotos administravimo ir kontrolės sistemos duomenų bazėje.
Šalys susitaria tarpusavyje, kad pirkėjui suteikiama teisė į 40 išmokų už ariamąją žemę ir 40 išmokų už daugiametes ganyklas bei tik dalį ūkiui priklausančių individualių teisių į išmokas, skirtų už pieno referencinį kiekį (apie 622 000 kg), kuris kartu su ūkiu perduodamas pirkėjui pagal nuomos sutartį.
Pirkėjas įsipareigoja minėtas ribas viršijančias teises į išmokas už žemę ir į ūkiui skirtas individualias išmokas (apie 15 išmokų už ariamąją žemę ir apie 15 išmokų už ganyklas bei pieno kompensacinės išmokos už apytikriai 1 000 000 kg pieno referencinio kiekio) po kasmetinio išmokėjimo pervesti pardavėjams.“
7. Pirkimo‑pardavimo sutartis buvo įvykdyta ir pagal sutartį parduota ariamoji žemė perleista pirkėjo nuosavybėn. Be to, 2006 m. balandžio 1 d. pirkėjui buvo perleista 111,79 išmokos. Šiuo metu pirkėjas valdo įsigytą ūkį kaip ūkinė bendrija pagal civilinę teisę kartu su kita šalimi.
8. Dėl žemės pirkimo‑pardavimo sutarties ir susijusios 2006 m. sausio 6 d. sutarties dėl nuomos mokesčių perėmimo apeliantė pagrindinėje byloje pateikė ieškinį siekdama, kad būtų įvykdytas jos reikalavimas sumokėti 4 378,16 eurų likutinį nuomos mokestį už pieno referencinį kiekį ir jiems perleistas reikalavimas gauti už 2006 m. išmokėtas 40 823,05 eurų bendrąsias išmokas, priklausiusias pardavėjams pagal šalių tarpusavio susitarimą. Šį reikalavimą, kurio dalis vis dar apeliacine tvarka nagrinėjama pagrindinėje byloje, apeliantė pagrindinėje byloje grindė anksčiau cituotu pirkimo‑pardavimo sutarties 9 punktu ir pirkimo‑pardavimo sutarties šalių tarpusavio susitarimu, kuriame numatyta, kad bendrosios išmokos perleidžiamos pardavėjams.
9. Landgericht Aurich
(Auricho apygardos teismas) patenkino iš nuomos reikalavimų perleidimo kylantį reikalavimą sumokėti, bet atmetė antrąją reikalavimo dalį, visų pirma tiek, kiek buvo siekiama užtikrinti bendrųjų išmokų perdavimą. Šį savo sprendimą teismas grindė prielaida, kad iš pirkimo‑pardavimo sutarties 9 punkto kylantys reikalavimai buvo patenkinti vėl perleidžiant pardavėjams arba atitinkamai apeliantei pagrindinėje byloje su 29,79 hektaro susijusias teises į išmokas.
10. Dėl šio sprendimo apeliantė pagrindinėje byloje pateikė apeliacinį skundą. Apeliantė pagrindinėje byloje reikalauja, kad Oberlandesgericht Oldenburg pakeistų Landgericht sprendimą ir nurodytų pirkėjui papildomai sumokėti pardavėjams 23 113,73 eurų kartu su bazinę normą 5 % viršijančiomis palūkanomis, skaičiuojamomis nuo 2007 m. vasario 2 dienos. Pirkėjas reikalauja atmesti apeliacinį skundą.
11. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, ar apeliacinis skundas bus patenkintas, priklausys nuo to, ar 2005 m. lapkričio 8 d. pirkimo‑pardavimo sutarties 9 punkte numatyta sąlyga yra galiojanti.
12. Turėdamas rimtų abejonių dėl šios sutarties sąlygos galiojimo atsižvelgiant į reglamento 46 straipsnį – visų pirma turint omenyje toje nuostatoje įtvirtintą ribotą teisių į išmokas perdavimo metodų pasirinkimą ir aiškų tikslą, kurio siekiama tiesioginės paramos schema ir kuris galbūt nebuvo pasiektas šiuo atveju, Oberlandesgericht Oldenburg nusprendė, kad būtina kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą tokiu klausimu:
„Ar [Reglamento Nr. 1782/2003] 46 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad su šia nuostata nesuderinamos ir todėl negalioja: sutartys, kuriomis formaliai teisės į išmokas perduodamos visiškai ir galutinai, tačiau pagal šalių tarpusavio susitarimą ekonominiu požiūriu šios teisės į išmokas ir toliau priklauso pardavėjui, o pirkėjas, kaip formalus teisių turėtojas, turi naudotis šiomis teisėmis dirbdamas atitinkamą žemę ir visas jam išmokėtas bendrąsias išmokas pervesti pardavėjui, arba kuriomis išmokos už plotus pirkėjui perduodamos taip, kad jis bet kuriuo atveju, pasinaudojęs teisėmis į išmokas ir išmokas išmokėjus, visada turi dalį bendrųjų išmokų (individualiam ūkiui tenkanti dalis) pervesti pardavėjui?“
13. Šalys pateikė argumentus žodžiu per 2009 m. gruodžio 3 d. vykusį Teisingumo Teismo posėdį.
III – Vertinimas
A – Pagrindiniai šalių argumentai
14. Apeliantė pagrindinėje byloje (ūkinė bendrija pagal Vokietijos civilinę teisę, kurią sudaro Arnold ir Johann Harms) ginčija faktus, išdėstytus sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, ir tvirtina, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktas klausimas neatitinka pagrindinės bylos faktinių aplinkybių.
15. Pasak apeliantės pagrindinėje byloje, Bendrijos teisė reglamento 46 straipsnio 2 dalyje aiškiai numato galimybę perduoti teises į išmokas parduodant jas kitam ūkininkui. Tokios sutarties sąlygos galiojimui neturėtų būti taikomos nei jokios papildomos sąlygos pagal viešąją teisę, nei reikalavimas gauti išankstinį administracinį leidimą. Jis teigia, kad Bendrijos teisė nenumato jokių nuostatų dėl to, kaip reikėtų nustatyti apmokėjimą pagal tokią pirkimo‑pardavimo sutartį, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje. Teisės į išmokas turėtų būti parduodamos vadovaujantis išimtinai civilinės teisės principais, iškeliančiais sutarties laisvės viršenybę, o sutarties šalims turėtų būti palikta laisvė apsispręsti dėl apmokėjimo būdo. Todėl šioms šalims turėtų būti leista savo nuožiūra susitarti ne dėl vienkartinės išmokos, bet dėl apmokėjimo dalimis. Tai neprieštarauja reglamento 46 straipsnio 2 dalies tikslui, o pirkėjas bet kuriuo atveju išsaugo teisę tokį susitarimą atšaukti.
16. Apeliantė pagrindinėje byloje taip pat tvirtina, kad nebuvo pažeistas teisinis reikalavimas, leidžiantis perleisti teises į išmokas tik tuo atveju, jei kartu yra perleidžiamas atitinkamas reikalavimus atitinkančių hektarų skaičius. Jis teigia, kad šia nuostata yra siekiama užtikrinti, kad būtų išvengta situacijų, kai teisė gauti teises į išmokas perduodama pagal nuolatinį ar ilgalaikį susitarimą, kuris yra visiškai ekonominio pobūdžio. Iš tiesų pasibaigus nuomos sutarčiai teisė į teises į išmokas grįžtų žemės savininkui, kuris tuomet galėtų vėl jas išnuomoti kitam asmeniui. Tačiau būtent to ir negali šiuo atveju padaryti pardavėjai. Teisės į išmokas buvo visam laikui perduotos pirkėjui. Jis gali šias teises perduoti kitiems asmenims. Bet kuriuo atveju pagrindinėje byloje teisės į išmokas buvo perduotos pirkėjui kartu su visu ūkiu, įskaitant žemės ūkio paskirties žemę.
17. Taigi apeliantė pagrindinėje byloje prašo Teisingumo Teismo pripažinti prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktą klausimą nepriimtinu. Be to, ji teigia, kad reglamento 46 straipsnio 2 dalis neužkerta kelio numatyti tokios sutarties sąlygos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią atlyginimas už teisių į išmokas perdavimą pirkėjui yra pirkėjo įsipareigojimas sumokėti pardavėjui dalį teisių į išmokas, kurios bus paskirtos pirkėjui ateityje.
18. Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad reglamento 46 straipsnio 2 dalimi nėra draudžiama sudaryti tokius susitarimus dėl perdavimo, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kadangi toks susitarimas yra galiojantis kaip „kitas galutinio perdavimo kelias“, kaip tai apibrėžta reglamento 46 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos pirmajame sakinyje. Remiantis susitarimo laisvę užtikrinančiomis taisyklėmis pirkėjas ir pardavėjas turi teisę perduodant teises į išmokas vadovautis privatinės teisės nuostatomis; tokiems susitarimams neturi įtakos BIS reglamentuojančios taisyklės, jeigu jie nepažeidžia Bendrijos teisės nuostatų ir neprieštarauja BIS subsidijos tikslams. Šios taisyklės numato, kad ūkininkui, šiuo atveju pirkėjui, atgaline data turi būti suteikta bendroji ūkio išmoka, jeigu jis savo ūkyje laikėsi atitinkamų sąlygų. Pagal Bendrijos teisę paramos gavėjas gali nuspręsti, kaip reikėtų panaudoti išmoką. Vadinasi, išmoka taip pat gali būti panaudota sumokėti asmeniui, kuris jam pardavė teises į išmokas. Vokietijos vyriausybė daro išvadą, kad reglamento 46 straipsnio 2 dalimi nėra draudžiama sudaryti tokių susitarimų, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje.
19. Komisija laikosi nuomonės, kad šioje byloje dėl teisių į išmokas perdavimo ir panaudojimo buvo pažeisti BIS principai. Ji tvirtina, kad pagrindinės bylos šalys sudarė teisinį sandorį, kuriuo buvo apeitos reglamento nuostatos. Komisija siūlo Teisingumo Teismui į jam pateiktame prašyme priimti prejudicinį sprendimą suformuluotą klausimą atsakyti, kad reglamento 46 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos jas su 2 straipsnio a ir c punktais bei 33 straipsnio 1 dalies c punktu, turi būti aiškinamos taip, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties sąlygos yra nesuderinamos su minėtomis nuostatomis.
B – Vertinimas
20. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar reglamento 46 straipsnio 2 dalis draudžia numatyti tokias sutarties sąlygas, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ir, jeigu taip, ar tokios sąlygos yra negaliojančios.
21. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, užduodamas klausimą, visų pirma skiria dviejų rūšių sutarties sąlygas: i) tokias, pagal kurias formaliai teisės į išmokas perduotos visiškai ir galutinai, tačiau pagal šalių tarpusavio susitarimą pardavėjas ir toliau lieka šių teisių į išmokas tikrasis savininkas, o pirkėjas, kaip formalus teisių turėtojas, turi naudotis šiomis teisėmis dirbdamas atitinkamą žemę ir visas jam išmokėtas bendrąsias išmokas pervesti pardavėjui; ir ii) sutarties sąlygas, pagal kurias išmokos už plotus pirkėjui perduodamos taip, kad jis visada turi dalį bendrųjų išmokų (individualiam ūkiui tenkanti dalis) sumokėti pardavėjui. Tačiau, mano nuomone, prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktame klausime minimos dviejų rūšių sąlygos šioje byloje teisiniu požiūriu nesiskiria.
22. Visų pirma išnagrinėsiu apeliantės pag rindinėje byloje pateiktą argumentą, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktas klausimas yra nepriimtinas remiantis tuo, jog neatitinka pagrindinės bylos faktinių aplinkybių.
23. Šiuo atžvilgiu pakanka nurodyti, kad Teisingumo Teismas neturi kompetencijos nustatyti sprendimui pagrindinėje byloje priimti reikšmingus faktus. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jis, „vadovaudamasis jurisdikcijos tarp Bendrijos teismų ir nacionalinių teismų pasidalijimu, privalo atsižvelgti į prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytas faktines < ... > aplinkybes“(4) . Remdamasis Teisingumo Teismo statuto 23 straipsniu Teisingumo Teismas negali atsižvelgti į suinteresuotųjų šalių pastabas, kuriomis ginčijamos tos aplinkybės(5) . Todėl prieštaravimas dėl priimtinumo negali būti patenkintas, ir Teisingumo Teismas turėtų nagrinėti prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktą klausimą atsižvelgdamas į faktines aplinkybes, apibrėžtas Oberlandesgericht Oldenburg sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
1. Įvadinė pastaba apie bendrosios išmokos schemą
24. Visų pirma BIS gali naudotis tik ūkininkai, kurie gavo teisę į išmoką iš nacionalinio rezervo arba kuriems ji buvo perleista(6) . „Ūkininkais“ laikomi tik tie asmenys, kurie vykdo „žemės ūkio veiklą“, kaip apibrėžta reglamente(7) . Tačiau vien faktas, kad ūkininkas gavo teises į išmokas, dar nereiškia, kad jis iš karto gaus ir su šiomis teisėmis susijusią paramą. Kad gautų bendrąsias išmokas, ūkininkas privalo ne tik turėti teises į išmokas, bet taip pat jomis pasinaudoti turėdamas atitinkamą žemės ūkio paskirties žemės hektarų skaičių bei laikydamasis kitų valdymo reikalavimų, kaip antai aplinkosaugos, gyvūnų apsaugos ir maisto saugos įstatymuose nustatytos sąlygos (vadinamasis kompleksinis paramos susiejimas)(8) .
2. Pagrindinis klausimas: reglamento 46 straipsnio 2 dalies aiškinimas
25. Nepaisant prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikto klausimo formuluotės ir jo sąsajos su sutarties sąlyga (‑omis)(9), dėl kurios (‑ių) susitarė pardavėjai ir pirkėjas, manau, kad Teisingumo Teismas turėtų visą dėmesį skirti tik reglamento 46 straipsnio 2 dalies aiškinimui. Nors reikia atsižvelgti į pagrindinės bylos faktines aplinkybes, Teisingumo Teismas turėtų tai daryti tik tiek, kiek būtina siekiant teisingai išaiškinti minėtą nuostatą.
26. Bendrijos reglamentai, kaip išplaukia iš paties EB 249 straipsnio antros pastraipos teksto, tiesiogiai taikomi visose valstybėse narėse. Dėl jų pobūdžio ir paskirties Bendrijos teisės šaltinių sistemoje reglamentų nuostatos paprastai iškart veikia nacionalinės teisės sistemose, todėl nacionalinės valdžios institucijoms nereikia imtis taikymo priemonių. Tiesa, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog išimtiniais atvejais „kai kurias jų nuostatas vis dėlto gali prireikti įgyvendinti valstybėms narėms priimant taikymo priemones“(10) . Tačiau nemanau, kad tai pasakytina apie reglamento 46 straipsnio 2 dalį. Todėl pakanka susitelkti į reglamento 46 straipsnio 2 dalį, ir nėra būtinybės svarstyti galimas nacionalines įgyvendinimo priemones.
27. Reglamento 46 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad teisės į išmokas gali būti perduodamos jas „parduodant arba kitu galutinio perdavimo keliu“ su žeme ar be jos. Tačiau jas perduoti negalutinio perdavimo būdu – išnuomojant ar sudarant panašaus pobūdžio sandorius – leidžiama tik tuomet, jei teisės į išmokas perduodamos kartu perduodant atitinkamą reikalavimus atitinkančių hektarų skaičių.
28. Mano nuomone, šioje byloje nebūtina nagrinėti kitų reglamente nustatytų sąlygų, kuriomis galima perduoti teises į išmokas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašė jų išaiškinti. Bet kuriuo atveju manau, kad aiškinant reglamento 46 straipsnio 2 dalį jų nagrinėti nebūtina.
29. Vadinasi, esminis klausimas šioje byloje yra išaiškinti reglamento 46 straipsnio 2 dalies frazę „[teises į išmokas] parduodant arba kitu galutinio perdavimo keliu“.
30. Siekiant pateikti šį išaiškinimą, būtina nuodugniai apsvarstyti teisėms į išmokas taikomos tvarkos tikslą ir jų perdavimą reglamentuojančias taisykles.
31. Pirma, teisės į išmoką, susietos su reikalavimus atitinkančiu hektaru, paskirtis yra sukurti teisę gauti ja nustatyto dydžio išmoką(11) . Kaip minėta 24 punkte, BIS yra skirta ūkininkams, ir būtent tiems, kurie vykdo žemės ūkio veiklą(12) . Čia būtų galima atkreipti dėmesį, kad – skirtingai nuo gamybos teisių ( droits à produire ) ir teisių į priemokas ( droits à prime ), kylančių iš 1992 m. ir 1999 m. bendros žemės ūkio politikos reformų, – bendrosios išmokos ūkiams yra tik „ūkininkų pajamų rėmimas“(13) .
32. Antra, kalbant apie jų perdavimą, akivaizdu, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas numatė, jog teises į išmokas būtų galima perduoti ir parduoti. Bendroji ūkio išmoka buvo padalyta į teises į išmokas būtent siekiant palengvinti jos perdavimą(14) . Iš tiesų, priešingai nei, pavyzdžiui, pieno kvotos, teisės į išmokas iš principo gali būti laisvai perduodamos ir nėra susietos su konkrečia žemės ūkio paskirties žeme. Vis dėlto reglamente nustatytos aiškios taisyklės, reglamentuojančios ir apribojančios jų perdavimą: būtent, kad jas galima perduoti tik kitiems ūkininkams(15) .
33. Tačiau teisė perduoti ir parduoti teises į išmokas slepia galimybę siekti kitokio tikslo nei tas, kurį numatė Bendrijos teisės aktų leidėjas; iš esmės tokio, kokio jis akivaizdžiai siekė išvengti.
34. Šiuo atžvilgiu reglamento preambulės 30 konstatuojamoje dalyje teigiama, kad „ < … > siekiant išvengti spekuliacinių perdavimų, dėl kurių būtų kaupiamos teisės į išmokas neturint atitinkamo žemės ūkio pagrindo, teikiant pagalbą reikėtų numatyti ryšį tarp teisių į išmokas ir tam tikro reikalavimus atitinkančių hektarų skaičiaus bei galimybę apriboti teisių į išmokas perdavimą regione < … > “.
35. Iš to galima daryti išvadą, kad pagrindinis tikslas, kuriuo grindžiamos išsamios nuostatos dėl teisių į išmokas perdavimo, yra išvengti spekuliacinio pobūdžio perdavimų. Kaip matėme, BIS tikslas yra užtikrinti veiklą vykdančių ūkininkų(16), o ne asmenų, kurie prekiaudami teisėmis į išmokas turi kitų finansinių interesų, nesusijusių su žemės ūkio sritimi(17), pajamų rėmimą. Reglamentu iš tikrųjų siekiama užtikrinti, kad bendrosios išmokos nebūtų teikiamos asmenims, kurie nevykdo žemės ūkio veiklos, kaip apibrėžta reglamente, ir kurie dėl to neturėtų naudotis Bendrijos finansavimu šioje srityje(18) .
36. Galima teigti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas buvo susirūpinęs dėl veiksmų, kuriais siekiama apeiti reglamento nuostatas, ir kad tikrai buvo noras užkirsti kelią sukčiavimui bei jį suvaldyti(19) iš dalies dėl to, kad nuo gamybos atsietoje sistemoje visur egzistuoja spekuliacijos pavojus(20) .
37. Šiuo atžvilgiu perduodant teises į išmokas vienas svarbiausių taikomų apribojimų yra reikalavimas, kad (nebent norima sudaryti nuomos ar panašius negalutinius sandorius, kuomet perduodant teises į išmokas turi būti perduodamas ir atitinkamas reikalavimus atitinkančių hektarų skaičius) teisių į išmokas perdavimas turi būti visiškas ir galutinis.
38. Darytina išvada, kad parduodamas teises į išmokas kitam ūkininkui teisių į išmokas pradinis turėtojas ir pardavėjas turi besąlygiškai atsisakyti teisės į jas, ir taip perdavimo keliu sukuriama nauja teisė gauti išmokas, priklausanti pirkėjui, kuris tuomet gali jomis pasinaudoti. Iš tikrųjų būtent pirkėjas turėtų gauti atitinkamas sumas (bendrąsias išmokas) pajamoms paremti, nes jis yra tas asmuo, kuris naudoja atitinkamą žemės ūkio paskirties žemę(21) . Akivaizdu, kad teisė gauti išmokas pagal teises į išmokas neturi būti atskiriama nuo nuosavybės teisės į teises į išmokas.
39. Jeigu dėl teisinių pasekmių ir teisinio poveikio(22) teisių į išmokas perdavimas nesibaigia tuo, kad pardavėjas visiškai atsisako teisės gauti išmokas pagal tas teises į išmokas ir kad sukuriama atitinkama pirkėjo teisė gauti išmokas pagal tas teises į išmokas(23) – pavyzdžiui, dėl jų tarpusavio susitarimo ( accidentalia negotii ) – vadinasi, nebuvo įvykdytos teisių į išmokas teisėto perdavimo sąlygos.
40. Būtent taip ir yra tuo atveju, kai teisių į išmokas pardavėjas reikalauja, kad pirkimo‑pardavimo akte jam būtų palikta teisė gauti išmokas pagal tas teises į išmokas, kadangi teisė gauti išmokas pagal teises į išmokas yra neatskiriama nuo nuosavybės teisės į teises į išmokas, neatsižvelgiant į tai, ar teisė gauti tokias išmokas yra susijusi su visomis, ar tik su dalimi taip perduodamų teisių į išmokas.
41. Todėl pritariu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kad šioje byloje nagrinėjama sutarties sąlyga kelia klausimą, ar teisių į išmokas, į kurias pardavėjas faktiškai išlaiko teisę pagal šalių tarpusavio susitarimą, formalus perdavimas ir susitarimas, kad pirkėjas dirbs teises į išmokas atitinkančią žemę, kaip nustatyta reglamente(24), sukuria šioje byloje perdavimo formą („perdavimas patikėtiniui“), kuri nebeatitinka reglamento 46 straipsnio 2 dalyje numatytų sąlygų, tai yra, pardavimas ar bet koks kitas „galutinis“ perdavimas. Iš tikrųjų, kaip matyti, sandorio rezultatas yra toks, kad atitinkamos išmokos (bendrosios išmokos) – visą laiką – nepasiekia savo, kaip subsidijos, tikslo, t. y. ūkininko, kuris faktiškai dirba teises į išmokas atitinkančią žemę, pajamų rėmimas. Vietoj to iš pirkimo‑pardavimo akto išplaukia, kad atitinkamos išmokos (bendrosios išmokos) ar jų dalis visam laikui suteikiamos kitam asmeniui(25) .
42. Iš minėtų aplinkybių matyti, kad reglamento 46 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti taip, jog teisių į išmokas pardavimas ar bet kuris kitas galutinis perdavimas su žeme ar be jos turi užtikrinti, kad tų teisių į išmokas pardavėjas ar perdavėjas pagal sutartį ar pagal sutarties nuostatą niekaip negalėtų išlaikyti teisės gauti išmokas pagal šias teises į išmokas (bendrąsias išmokas), kadangi teisė gauti išmokas pagal teises į išmokas (bendrąsias išmokas) yra neatskiriama nuo nuosavybės teisės į teises į išmokas.
43. Tačiau tik nacionalinis teismas gali nuspręsti, kokios teisinės pasekmės – nagrinėjamų sutarties sąlygų ir nagrinėjamos nuostatos atžvilgiu – kyla iš reglamento 46 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
IV – Išvada
44. Todėl Teisingumo Teismui į Oberlandesgericht Oldenburg
klausimą siūlau atsakyti taip:
2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1782/2003, nustatančio bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas ūkininkams bei iš dalies keičiančio Reglamentą (EEB) Nr. 2019/93 ir įvairius kitus reglamentus, 46 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad teisių į išmokas pardavimas ar bet kuris kitas galutinis perdavimas su žeme ar be jos turi užtikrinti, jog tų teisių į išmokas pardavėjas ar perdavėjas pagal sutartį ar pagal sutarties nuostatą niekaip negalėtų išlaikyti teisės gauti išmokas pagal šias teises į išmokas, kadangi teisė gauti išmokas pagal teises į išmokas yra neatskiriama nuo nuosavybės teisės į teises į išmokas.
(1) .
(2)  –	2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1782/2003, nustatantis bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatantis tam tikras paramos schemas ūkininkams bei iš dalies keičiantis reglamentus (EEB) Nr. 2019/93, (EB) Nr. 1452/2001, (EB) Nr. 1453/2001, (EB) Nr. 1454/2001, (EB) Nr. 1868/94, (EB) Nr. 1251/1999, (EB) Nr. 1254/1999, (EB) Nr. 1673/2000, (EEB) Nr. 2358/71 ir (EB) Nr. 2529/2001 (OL L 270, 2003 10 21, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 3 sk., 40 t., p. 269) (toliau – reglamentas).
(3)  –	Be apytiksliai 9,6 hektarų žemės, kuri pardavėjams priklausė nuosavybės teise ir kurią jie pardavė pagal pirkimo‑pardavimo aktą, pardavėjai, norėdami ūkininkauti, papildomai iš kelių nuomotojų nuomojo apytiksliai 100 hektarų ariamos žemės ar keliais atvejais su žemės savininkais sudarė sutartis dėl žemės naudojimo. Pagal pirkimo-pardavimo aktą pirkėjas turėjo perimti šiuos papildomus žemės sklypus sudarydamas sutartis su žemės savininkais ar tam tikrais atvejais patikėtiniais. Pardavėjas įsipareigojo kuo labiau padėti sprendžiant šiuos klausimus.
(4)  –	2003 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas Neri
(C‑153/02, Rink. p. I‑13555, 33–36 punktai).
(5)  –	Žr., be kita ko, 1978 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo sprendimą Oehlschläger
(104/77, Rink. p. 791, 4 punktas), 1982 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimą Pabst et Richarz
(17/81, Rink. p. 1331, 10‑12 punktai), 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimą Orfanopoulos ir Oliveri
(sujungtos bylos C‑482/01 ir C‑493/01, Rink. p. I‑5257, 42 punktas), 2005 m. balandžio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimą Keller
(C‑145/03, Rink. p. I‑2529, 32‑34 punktai), 2005 m. balandžio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimą Lindberg
(C‑267/03, Rink. p. I‑3247, 41‑42 punktai) ir mano 2005 m. balandžio 21 d. išvadą
byloje, kurioje Teisingumo Teismas priėmė Sprendimą CoNISMA
(C‑305/08, Rink. p. I‑0000, 12 išnaša).
(6)  –	Žr. reglamento 33 straipsnio 1 dalies c punktą, skaitomą kartu su reglamento 2 straipsnio a ir c punktais. Šiame straipsnyje pateikiami atitinkamai „ūkininko“ ir „žemės ūkio veiklos“ apibrėžimai.
(7)  –	Tai yra veikla, susijusi su žemės ūkio produktų gamyba ir auginimu ar žemės geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės išlaikymu.
(8)  –	Šiuo atveju daroma nuoroda į reglamento 1 ir paskesnius straipsnius, skaitomus kartu su reglamento III priedu, 33, 36, 43 ir paskesniais straipsniais. Kiek tai susiję su pareiga faktiškai panaudoti teises į išmokas atitinkamo hektarų ploto atžvilgiu, galima rasti panašumų su pareiga gaminti, kuri siejama su pieno kvotų suteikimu. Kompensacija ūkininkui už tai, kad jis visam laikui nustoja gaminti pieną, gali būti išmokėta tik tuo atveju, jei prašymo pateikimo dieną jis verčiasi pieno gamyba kaip gamintojas Reglamento Nr. 857/84 12 straipsnio c punkto prasme
ir jeigu jam yra suteikta asmeninė referencinė kvota tiesioginiai parduoti. Tačiau tuo atveju, kai ūkininkas pats nustoja gaminti pieną, šių nuostatų prasme jis nebėra pieno gamintojas. Žr. 1997 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Macon ir kt.
(C‑152/95, Rink. p. I‑5429) ir 2006 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimą Kibler
(C‑275/05, Rink. p. I‑10569, 24 punktas).
(9)  –	Galima pastebėti, kad, kaip nurodoma prašyme priimti prejudicinį sprendimą, apeliantė pagrindinėje byloje yra asmuo, kuriam abu pardavėjai perleido atitinkamas reikalavimo teises, kylančias iš pirkimo‑pardavimo akto, sudarydami su juo rašytinį perleidimo aktą, pažymėtą 2007 m. sausio 29 d. data.
(10)  –	2001 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas Azienda Agricola Monte Arcosu
(C‑403/98, Rink. p. I‑103, 26 punktas).
(11)  –	Žr. reglamento 44 straipsnį.
(12)  –	Tai yra svarbu, kadangi visa neseniai įvykdyta bendros žemės ūkio politikos reforma ir jos sumanymas yra grindžiami tuo, kad reikėtų atsisakyti anksčiau taikyto principo, pagal kurį parama buvo teikiama
(konkrečių) žemės ūkio produktų gamybai, ir jį pakeisti sistema, pagal kurią parama būtų teikiama žemės ūkio veikla besiverčiančiam asmeniui. Taigi ūkininkams yra suteikiama tam tikro lankstumo priimant sprendimus dėl gamybos, tuo pat metu užtikrinant pajamų stabilumą, o tai atitinka EB 33 straipsnyje bendrai žemės ūkio politikai keliamus tikslus. Reforma buvo siekiama padaryti Europos žemės ūkį konkurencingesnį, tvaresnį ir labiau orientuotą į rinkos poreikius.
(13)  –	Žr. reglamento 1 straipsnį. Šiuo atžvilgiu laikausi nuomonės, kad pagal bendrą taisyklę teisės į išmokas turėtų priklausyti ūkininkui, o ne žemės savininkui ar nuomotojui. Be to, galima pastebėti, kad atrodo, jog bendroji išmoka tapo pagrindine ūkininkų pajamų dalimi. Žr. „Les 50 ans de la Politique agricole commune et du Comité européen de droit rural – Un droit rural évolué en Europe“, European Council for Agricultural Law, L’Harmattan, Paryžius, 2008, p. 416.
(14)  –	Žr. reglamento 30 konstatuojamąją dalį.
(15)  –	Kurie turi būti įsisteigę toje pat valstybėje narėje. Žr. reglamento 46 straipsnio 1 dalį.
(16)  –	Tai yra, iš tiesų užsiimančių žemės ūkio veikla, kaip apibrėžta reglamente. Tas pats principas yra taikomas, pavyzdžiui, pieno kvotoms. Jos, siekiant išvengti spekuliacijų, negali būti perleidžiamos pieno gamyba neužsiimantiems asmenims. Šiuo klausimu žr., inter alia, D. Barthélemy  ir J. David  (leid.) „L’agriculture européenne et les droits à produire“, INRA, Paryžius, 1999, p. 172.
(17)  –	Pvz., J.‑J. Barbiéri straipsnyje „Vente et droits à paiement unique (visite d’un Huron au royaume des imprimés)“, Droit rural, Nr. 348, Nr. 34, 2006 m., nurodo, kad pereinamuoju laikotarpiu Prancūzijos Žemės ūkio ministerija, siekdama užkirsti kelią spekuliaciniams veiksmams, leido suprasti, jog teisės į išmokas be žemės ūkio paskirties žemės „buvo bevertės“.
(18)  –	Komisija šiuos atveju remiasi reglamento 33 straipsnio 1 dalies b punktu.
(19)  –	Žr. D. Gadbin „Les droits à paiement unique, pour qui, pourquoi?“, Droit rural, Nr. 334, 2005, p. 8. Kaip iliustracijas galima pateikti: i) reglamento preambulės 21 konstatuojamąją dalį („ < … > siekiant išvengti neteisingo Bendrijos fondų paskirstymo, paramos išmokos neturėtų būti mokamos ūkininkams, dirbtinai sukūrusiems sąlygas, reikalingas tokioms išmokoms gauti“); ir ii) reglamento 29 straipsnį („ < … > išmokų gavėjams, dirbtinai sukūrusiems sąlygas, reikalingas tokioms išmokoms gauti, siekiant įgyti paramos schemos tikslams prieštaraujantį pranašumą išmokos nemokamos“). Šios nuostatos atspindi Teisingumo Teismo praktiką dėl piktnaudžiavimo teise. Žr., inter alia, 1991 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimą von Deetzen
(„von Deetzen II“) (C‑44/89, Rink. p. I‑5119, 24‑29 punktai), 2002 m. birželio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimą Mulligan ir kt.
(C‑313/99, Rink. p. I‑5719, 30 punktas ir jame minėta teismo praktika), 2006 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo sprendimą Halifax ir kt.
(C‑255/02, Rink. p. I‑1609, 69 punktas ir jame minėta teismo praktika), 2007 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimą Vonk Dairy Products
(C‑279/05, Rink. p. I‑239, 33 punktas ir jame minėta teismo praktika) ir 2008 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimą Otten
(C‑278/06, Rink. p. I‑4513, 39 punktas ir jame minėta teismo praktika).
(20)  –	Žr. D. Bianchi „Toute la PAC, rien d’autre que la PAC“, La politique agricole commune (PAC), Bruylant, 2006, p. 332.
(21)  –	Dėl šios priežasties pirkėjas turėtų būti ne tik teisių į išmokas turėtojas teisine prasme, bet taip pat ekonominis bendrosios išmokos gavėjas. Teisės į išmokas neturėtų būti skirstomos į formaliąją nuosavybę ir realiąją nuosavybę, kas galiausiai leistų bendrąsias išmokas perleisti atitinkamos žemės nedirbančiam asmeniui.
(22)  –	Nėra svarbu, kas sukėlė šias teisines pasekmes ir teisinį poveikį, kadangi nagrinėjamas klausimas dėl atsakomybės už sandorio pasekmes, o ne jo forma ar atsitiktiniai elementai. Tai yra įprasta teisinėse situacijose, kai šalys susiduria su reikalavimais, kurių teisinis pagrindas kyla iš viešosios teisės, kas yra akivaizdu teisės į išmokas, numatytas reglamente, atveju. Kitaip tariant, jei dėl perdavimo teisės į išmokas, taigi ir galutinės teisės gauti išmokas pagal šias teises į išmokas, nebuvo visiškai ir galutinai perduotos, tuomet teisiškai nėra svarbu, ar šalių veiksmai buvo padaryti dėl neatsargumo, ar tyčia. Svarbu yra tai, kad dėl jų susitarimo teisės nebuvo galutinai perduotos.
(23)  –	Jei yra įvykdytos visos kitos taikytinos sąlygos.
(24)  –	T. y. laikantis reglamento 3 straipsnyje numatytų žemės dirbimo reikalavimų.
(25)  –	Komisija gali būti teisi tvirtindama, kad tuo atveju, jei teisės į išmokas būtų perleistos neatlygintinai, pirkėjas ir naujasis teisių į išmokas savininkas galėtų būti tik apsimestine sandorio šalimi pardavėjo naudai, kuris ekonominiu požiūriu toliau gauna bendrąsias išmokas, (kai nei jų dydis, nei mokėjimo trukmė nėra riboti), nors prašymas priimti prejudicinį sprendimą gali sudaryti įspūdį, kad jis daugiau nebėra ūkininkas reglamento 33 straipsnio 1 dalies c punkto, skaitomo kartu su reglamento 2 straipsnio a ir c punktais, prasme ar bet kuriuo atveju nebeūkininkauja su šia byla susijusioje žemėje.