ANDREA BIONDI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. október 16.(1)
C‑457/23. P. sz. ügy
Deutsche Lufthansa AG
kontra
Ryanair DAC,
Condor Flugdienst GmbH,
Európai Bizottság,
Németországi Szövetségi Köztársaság,
Francia Köztársaság
„ Fellebbezés – Állami támogatás – A német légi közlekedési piac – Németország által a Covid19‑világjárvány keretében valamely légitársaság számára nyújtott támogatás – Állami támogatási intézkedésekre vonatkozó ideiglenes keret – A Deutsche Lufthansa feltőkésítése – Kifogást nem emelő bizottsági határozat ”
Tartalomjegyzék
I.
Bevezetés
II.
Előzetes észrevételek
A.
Az ideiglenes keret célja, hatálya és jogi természete
B.
A bírósági felülvizsgálat terjedelme
C.
Rugalmasság az ideiglenes keret alkalmazásában
III.
A fellebbezésről
A.
Az első fellebbezési jogalap
1.
Az első fellebbezési jogalap első része
2.
Az első fellebbezési jogalap második része
a)
Az első kifogás
b)
A második kifogás
c)
A harmadik kifogás
d)
A negyedik kifogás
e)
Az első fellebbezési jogalap második részével kapcsolatos következtetések
3.
Az első fellebbezési jogalap harmadik része
a)
Az első kifogás
b)
A második kifogás
c)
A harmadik kifogás
d)
A negyedik kifogás
e)
Az ötödik kifogás
f)
A Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság által a tisztességes eljáráshoz való joguk megsértésére alapított kifogások
g)
Következtetés a fellebbezés első jogalapjáról
B.
A második fellebbezési jogalap
1.
A tőkerészesedést kísérő alternatív mechanizmusról
a)
Az első kifogás
b)
A második kifogás
2.
A II. csendes részesedést kísérő alternatív mechanizmusról
3.
Következtetés a fellebbezés második jogalapjáról
C.
A harmadik fellebbezési jogalap
D.
A negyedik fellebbezési jogalap
1.
Az első, arra alapított kifogás, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottságnak további tényezőket kell figyelembe vennie a jelentős piaci erő megállapítása során
2.
A második, arra alapított kifogás, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy a DLH nem rendelkezik jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren
E.
Az ötödik fellebbezési jogalap
F.
A hatodik fellebbezési jogalap
G.
A fellebbezéssel és a költségekkel kapcsolatos következtetések
IV.
Végkövetkeztetés
I.      Bevezetés
1.        2020. június 12‑én a Németországi Szövetségi Köztársaság az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja és a gazdaságnak a jelenlegi Covid19‑járvánnyal összefüggésben való támogatása céljából nyújtott állami támogatási intézkedésekre vonatkozó ideiglenes keret(2) (a továbbiakban: ideiglenes keret) alapján egy, a Deutsche Lufthansa AG‑nak (a továbbiakban: DLH) nyújtott, 6 milliárd euró összegű feltőkésítés formájában tervezett egyedi támogatást jelentett be az Európai Bizottságnak.(3) Az érintett intézkedés, amely a Lufthansa csoport (a továbbiakban: LH‑csoport) támogatását célzó intézkedések szélesebb körébe illeszkedett, három elemből állt: 20%‑os tőkerészesedésből és két csendes részesedésből (a továbbiakban: I. és II. csendes részesedés).
2.        2020. június 25‑én a Bizottság elfogadta a határozatot (a továbbiakban: vitatott határozat),(4) amelyben megállapította, hogy a szóban forgó intézkedés az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja és az ideiglenes keret értelmében a belső piaccal összeegyeztethető állami támogatásnak minősül. A Ryanair DAC (a továbbiakban: Ryanair) és a Condor Flugdienst GmbH (a továbbiakban: Condor) külön-külön nyújtottak be megsemmisítés iránti keresetet e határozattal szemben.(5)
3.        A 2023. május 10‑i Ryanair és Condor Flugdienst kontra Bizottság (Lufthansa) ítélettel(6) a Törvényszék megsemmisítette a szóban forgó határozatot (a továbbiakban: megtámadott ítélet). A Törvényszék szerint e határozat az ideiglenes keret alkalmazásával kapcsolatban több olyan hibát vagy szabálytalanságot tartalmazott, amelyek mindegyike alkalmas volt a határozat megsemmisítésének megalapozására.(7)
4.        Fellebbezésével a DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését kéri.
II.    Előzetes észrevételek
5.        A jelen fellebbezés – annak terjedelme és a felek által előterjesztett számos konkrét jogalap és érv ellenére – alapvetően két kérdést vet fel. Először is, a Bizottság mérlegelési jogkörének és rugalmasságának mértékét az ideiglenes keret alkalmazása vagy az attól való eltérés tekintetében. Másodszor, a Törvényszék által alkalmazott bírósági felülvizsgálat terjedelmét, amikor azt vizsgálja, hogy a vitatott határozat megfelel‑e a magában az ideiglenes keretben meghatározott egyes konkrét kritériumoknak. Meglehetősen nyilvánvaló, hogy az utóbbira adott válasz attól függ, hogy az előbbi ténylegesen hogyan került megfogalmazásra, ami viszont nagymértékben függ az említett jogi eszköz céljától, hatályától és jogi természetétől. Annak ellenére, hogy az ideiglenes keret már nem alkalmazható, a jelen ügy horizontális jelentőséggel bír az állami támogatásra vonatkozó jogban, tekintettel a hasonló eszközöknek az évek során történő elterjedésére és növekvő jelentőségére.
A.      Az ideiglenes keret célja, hatálya és jogi természete
6.        Először is, ami az ideiglenes keret célját és hatályát illeti, meg kell jegyezni, hogy jogalapja az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontjában található,(8) és kiegészít egyéb rendelkezésre álló lehetőségeket, nevezetesen az EUMSZ 107. cikk (2) bekezdésének b) pontját(9) a veszélyhelyzetek kezelése és a tagállamok e célú támogatása érdekében. A Covid19‑világjárvány összefüggésében az EUMSZ‑ben foglalt, veszélyhelyzettel összefüggő jogalap alkalmazása kétségtelenül teljes mértékben indokolt volt, mivel különböző mértékben valamennyi tagállamot érintette a gazdaságában bekövetkezett komoly zavar.(10) Ezért nem kétséges, hogy az ideiglenes keretet elsősorban annak biztosítására alakították ki, hogy elegendő likviditás álljon minden típusú vállalkozás rendelkezésére, és hogy a gazdasági tevékenységek folytonossága a sajnálatos Covid19‑járvány alatt és után is fennmaradjon. Az ideiglenes keret más kiegészítő, de ugyanilyen alapvető célokat is szolgált, nevezetesen az állami támogatási szabályok „célzott és arányos” alkalmazását annak biztosítása érdekében, hogy a nemzeti támogatási intézkedések hatékonyan segítsék az érintett vállalkozásokat a Covid19‑világjárvány kitörése idején, valamint a nemzeti támogatási intézkedéseknek az állami támogatások ellenőrzési rendszerébe való beépítését annak érdekében, hogy az EU belső piaca ne legyen széttöredezett, és hogy az egyenlő versenyfeltételek megmaradjanak.(11) Az ideiglenes keret ugyanis nem függesztette fel az állami támogatással kapcsolatos szabályok alkalmazását, hanem azokat egyszerűen a veszélyhelyzethez igazította.
7.        Azt sem szabad elfelejteni, hogy az ideiglenes keret egyfajta élő eszköz volt, amelyet hét alkalommal újra szövegeztek, frissítettek és módosítottak.(12) Mivel a Bizottság több tapasztalatot és tudást szerzett a Covid19‑világjárvány uniós belső piacra gyakorolt hatásáról, minden új verzió esetében fokozatosan vezettek be konkrétabb és részletesebb kritériumokat a nemzeti intézkedések összeegyeztethetőségére vonatkozóan. Az egyik legjobb példa erre az ideiglenes keret harmadik változatába beillesztett feltőkésítési rendelkezések.(13) Nemcsak a kedvezményezettekre vonatkozott számos korlátozás, az ideiglenes keret a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásoknak nyújtott, 250 millió eurót meghaladó intézkedések esetében is azt követelte meg a tagállamoktól, hogy a tényleges verseny megőrzése érdekében olyan további intézkedéseket javasoljanak, mint például strukturális vagy magatartási kötelezettségvállalások.(14) Az ideiglenes keret alkalmazásában bevezetett versenypiaci feltételek és korrekciós intézkedések megerősítették az egyenlő versenyfeltételek megőrzésére és a hátrányos megkülönböztetéstől mentes, nyílt piacra jutás biztosítására irányuló szándékot.
8.        Másodszor, ami az ideiglenes keret jogi jellegét illeti, emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a Bíróság többször is megerősítette – a támogatási intézkedések belső piaccal való összeegyeztethetőségének az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése szerinti értékelése során a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és e mérlegelési jogkör gyakorlása során puha jogi eszközöket fogadhat el annak megállapítása érdekében, hogy milyen kritériumok alapján kívánja ezen értékelést elvégezni.(15)
9.        Szükségtelen hozzátenni, hogy ezen intézkedéseknek mindig meg kell felelniük a Szerződésnek.(16) Következésképpen, amint azt a Bíróság tisztázta, a Bizottság nem sértheti meg az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdését többek között jogban való tévedéssel vagy nyilvánvaló mérlegelési hibával érintett keretszabályok elfogadásával, és ilyen keretszabályok elfogadásával nem mondhat le az e rendelkezés által neki biztosított mérlegelési jogkör gyakorlásáról sem.(17)
10.      A Bizottság tehát az ilyen magatartási szabályok, közlemények és egyéb puha jogi eszközök elfogadásával és közzétételével, amely révén kijelenti, hogy ezentúl alkalmazni fogja e szabályokat az általuk érintett esetekre, korlátozza magát az említett mérlegelési jogkör gyakorlásában, és főszabály szerint nem térhet el ezen eszközöktől anélkül, hogy ne tenné ki magát annak, hogy egyes esetekben az általános jogelveknek – mint az egyenlő bánásmód vagy a bizalomvédelem elvének – a megsértése címén felelősségre vonható legyen.(18)
11.      Ennélfogva e puha jogi eszközök a Bizottság mérlegelési jogkörének körülhatárolására és nem annak kiterjesztésére szolgálnak. Emellett az általános uniós elvek révén szempontként szolgálnak a Bizottság mérlegelési jogkörének gyakorlására vonatkozó bírósági felülvizsgálat irányításához.
12.      A Bíróság azt is tisztázta, hogy a keretszabályok elfogadása nem mentesíti a Bizottságot azon kötelezettsége alól, hogy megvizsgálja azon kivételes sajátos körülményeket, amelyekre valamely tagállam egyedi esetben hivatkozik annak érdekében, hogy az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése b) pontjának közvetlen alkalmazását kérje.(19) Ennélfogva a tagállamoknak továbbra is lehetőségük van arra, hogy olyan tervezett állami támogatási intézkedéseket jelentsenek be a Bizottságnak, amelyek nem felelnek meg az ezen iránymutatásban foglalt kritériumoknak.(20) Ennek során azonban fennáll a veszélye annak, hogy a Bizottság a támogatást a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozatot hoz velük szemben, mivel ezen iránymutatás olyan feltételeket állapít meg, amelyek biztosítják, hogy a hatálya alá tartozó állami támogatások megfeleljenek az uniós jognak, és hogy a Bizottság attól csak rendkívüli körülmények között térhet el.(21) Így a puha jogi eszközök, bár nem kötik a tagállamokat,(22) olyan iránymutatást nyújtanak, amely körülhatárolja és rendszerezi a tagállamok által hozott intézkedéseket.
13.      Ezek a jól ismert elvek egyértelműen alkalmazandók az ideiglenes keretre is, amely a Covid19‑világjárvánnyal összefüggésben nyújtott állami támogatás belső piaccal való összeegyeztethetőségének értékelésére szolgáló referenciakeret. A Bíróság ugyanis egyértelműen kimondta, hogy az ilyen jogi eszköz köti a Bizottságot.(23) Ennélfogva a hivatkozott állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, ha valamely tagállam olyan tervezett állami támogatást jelent be a Bizottság részére, amely megfelel az ideiglenes keretben meghatározott kritériumoknak, a Bizottságnak főszabály szerint engedélyeznie kell e tervezett támogatást. Másrészt a tagállamoknak továbbra is lehetőségük van arra, hogy olyan tervezett állami támogatásokat jelentsenek be a Bizottságnak, amelyek nem felelnek meg az ezen iránymutatásban foglalt kritériumoknak, és a Bizottság az ilyen tervezett támogatásokat rendkívüli körülmények esetén engedélyezheti.(24)
B.      A bírósági felülvizsgálat terjedelme
14.      A végrehajtó hatalom mérlegelési jogkörben hozott döntései bírósági felülvizsgálatnak való alávetése valóban minden jogállami jogrendszer alapelve. Mivel azonban az ilyen gyakorlat összetett gazdasági, műszaki és társadalmi értékeléseket, valamint politikai döntéseket foglal magában, e felülvizsgálatra korlátok vonatkoznak, amelyek célja a végrehajtó és a bírói hatalom közötti bizonyos fokú intézményi egyensúly megőrzése, valamint a nem szakosodott bírói kar műszaki szakértelme hiányának figyelembevétele.
15.      A támogatási intézkedések belső piaccal való összeegyeztethetőségének az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése alapján történő értékelése a Bizottság kizárólagos hatáskörébe tartozik,(25) amely – amint az kiemelésre került – széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, amelynek gyakorlása összetett gazdasági és társadalmi értékeléssel jár. Ennek megfelelően a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ezen értékelések felülvizsgálata az eljárási és az indokolási szabályok betartásának vizsgálatára, valamint a megállapított tények tárgyi pontosságának, továbbá a téves jogalkalmazás, a tényekre vonatkozó nyilvánvaló értékelési hiba és a hatáskörrel való visszaélés hiányának ellenőrzésére korlátozódik.(26) Az uniós bíróság nem helyettesítheti a Bizottság gazdasági értékelését a sajátjával.
16.      Mindazonáltal éppen azért, mert az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének alkalmazása során a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik, különösen fontos a szigorú bírói felülvizsgálat – jóllehet a fent kifejtett korlátokon belül. A Bíróság egyértelműen kifejezte ezt az igényt, amikor kimondta, hogy „ha a[z uniós] intézmények ilyen széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek is […], a[z uniós] jog által a közigazgatási eljárásokban biztosított garanciák tiszteletben tartása még nagyobb jelentőséggel bír. E garanciák közé tartozik különösen a hatáskörrel rendelkező intézmény azon kötelezettsége, hogy gondosan és részrehajlás nélkül megvizsgálja az adott ügy minden lényeges elemét, az érdekelt joga, hogy álláspontját ismertesse, valamint hogy megfelelő indokolást kapjon a határozathoz. A[z uniós] bíróság csak így vizsgálhatja a mérlegelési jogkör gyakorlásának alapjául szolgáló ténybeli és jogi elemek együttes fennállását.(27)
17.      A Bíróság pontosította, hogy az a mérlegelési jogkör, amellyel a Bizottság az összetett gazdasági értékelések elvégzése terén rendelkezik, különösen az állami támogatások területén, nem jelenti azt, hogy az uniós bíróságnak tartózkodnia kellene a gazdasági adatok Bizottság általi értelmezésének ellenőrzésétől.(28) Az uniós bíróságnak többek között nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes releváns adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket.(29)
18.      Így a gazdasági értékelések bírósági felülvizsgálatának intenzitása valójában azok összetettségének mértékétől, valamint attól függ, hogy azok politikai vagy objektív döntéseket eredményeznek‑e. Ezért különös figyelmet kell fordítani azon kockázat elkerülésére, hogy az „összetett gazdasági értékelések” marginális felülvizsgálatára vonatkozó általános formula automatikus alkalmazása azt eredményezze, hogy a Bizottság által végzett értékelések teljes kategóriái automatikusan elkerüljék a kellően intenzív bírósági felülvizsgálatot.
19.      Végezetül, véleményem szerint az állami támogatások területén a puha jogi eszközök – beleértve az ideiglenes keretet is – nagyon sajátos jellege nem keverendő össze az Európai Unió bíróságai által gyakorolt bírósági felülvizsgálat helyes terjedelmével. Az ilyen eszközök lehetnek puha jogi eszközök, mivel eltérnek a szokásos jogalkotási és intézményi követelményektől, a konzultációtól és a közzétételtől, de ha egyszer már elfogadták őket, semmi sem indokolja, hogy az alkalmazásuk módjának felülvizsgálata miért ne lehetne kemény, azaz miért ne lehetne alávetve ugyanazon intenzitásnak (és korlátoknak), mint amelyet az uniós bíróságok a kemény uniós jogi intézkedések alkalmazása során alkalmaznak.
C.      Rugalmasság az ideiglenes keret alkalmazásában
20.      Az ideiglenes keret számos „nyitott szabályt” tartalmaz, nevezetesen a feltőkésítést,(30) amely lehetővé teszi a Bizottság számára alternatív megoldások elfogadását az ideiglenes keret rendelkezéseiben előirányzott megoldások mellett. A kérdés tehát a tekintetben merül fel, hogy a Bizottság hogyan gyakorolhatja mérlegelési jogkörét e szabályok szerint az ideiglenes kerettől eltérve.
21.      E szabályok célja, hogy korlátozott rugalmasságot biztosítsanak azokban az esetekben, amikor az ideiglenes keret szerinti formális „jelölje be a megfelelő négyzetet” formula nem lehetséges, lehetővé téve a Bizottság számára, hogy az intézkedés szerkezetének és hatásainak „átfogóbb értékelését” végezze el.(31) Ez a rugalmasság azonban nem tekinthető teljes mérlegelési mozgástérnek, amelyet maga a Bizottság által közzétett iránymutatás nem korlátoz. A „nyitott szabályok” révén a rugalmasság az ideiglenes keret alkalmazásában nem jelenthet szabad kezet a Bizottság számára, amelyet elvileg kötnek az általa elfogadott szabályok. Bármilyen lazább értelmezés ellentmondana az iránymutatások kötelező erejére vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatnak, csökkentené a bírósági felülvizsgálat hatékonyságát, és aláásná a jogbiztonságot azáltal, hogy a Bizottság az ideiglenes keret nyelvezetének nyitottságát arra használhatná fel, hogy megkerülje a saját maga által meghatározott szabályokat.
22.      Emellett főszabály szerint tiltott az olyan nemzeti intézkedés, amely nem felel meg a vonatkozó iránymutatásokban foglalt valamennyi feltételnek, nevezetesen az ideiglenes keretnek, kivéve, ha egyértelműen bizonyítható, hogy kivételes körülmények miatt azt közvetlenül a Szerződés alapján kell értékelni.(32) Másként fogalmazva, amennyiben sem a „jelölje be a megfelelő négyzetet” módszer, sem pedig az „átfogó értékelés” módszere nem működőképes, a nemzeti intézkedés az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése alapján esetlegesen csak kivételes körülmények között fogadható el. Az iránymutatások Bizottság általi laza értelmezése, amely ténylegesen megkerüli a saját maga által meghatározott szabályokat, ellentétes ezzel az ítélkezési gyakorlattal, amelynek célja különösen az egyenlő bánásmód általános elvének tiszteletben tartása.
23.      A fentiek alapján vizsgálom meg a jelen fellebbezést.
III. A fellebbezésről
24.      Fellebbezésének alátámasztása érdekében a felperes hat jogalapra hivatkozik.
A.      Az első fellebbezési jogalap
25.      Első fellebbezési jogalapjában a DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – a megtámadott ítélet 112–138. pontját kifogásolja, és az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának téves értelmezésére és a felülvizsgálat helytelen terjedelmének alkalmazására hivatkozik.
26.      Az ideiglenes keret 49. pontja a „támogathatóság és az állami részesedés” négy feltételét határozza meg, amelyeknek a „Covid‑19 feltőkésítési támogatásnak”(33) meg kell felelnie. A megtámadott ítélet 112–138. pontjában a Törvényszék megvizsgálta és helyt adott a Ryanair és a Condor által az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának megsértésére alapított kifogásoknak, amelyek szerint a feltőkésítési intézkedés támogathatóságának feltétele többek között az, hogy a kedvezményezett nem képes megfizethető feltételek mellett finanszírozást találni a piacokon.
27.      A Törvényszék először is megállapította, hogy a vitatott határozat elfogadását megelőző időszakban az LH‑csoport tulajdonában volt flottájának nagy többsége, és a DLH fedezetként használhatta repülőgépeit, valamint tartalék alkatrészeit annak érdekében, hogy a pénzügyi piacokon forrásokhoz jusson. A Törvényszék szerint e megállapítások „világosan, egyértelműen és egybehangzóan kitűnnek azon […] bizonyíték[ok]ból”__ amelyekre a Ryanair(34) a vitatott határozat elfogadását megelőzően mind a német kormány, mind a Bizottság figyelmét felhívta(35) (a megtámadott ítélet 118–121.pontja). Másodszor, a Törvényszék megjegyezte, hogy a vitatott határozatban a Bizottság annak kijelentésére szorítkozott, hogy a DLH nem rendelkezett „elegendő fedezettel” ahhoz, hogy a támogatás „teljes összege tekintetében” piaci finanszírozási eszközökhöz jusson, de semmilyen módon nem támasztotta alá ezt az állítást. Különösen, a vitatott határozatban semmi nem utalt arra, hogy a Bizottság megvizsgálta volna az olyan fedezet esetleges rendelkezésre állását, mint a DLH meg nem terhelt légi járművei, valamint azok értékét és az ilyen fedezet ellenében a pénzügyi piacokon esetlegesen kapható kölcsönök feltételeit (a megtámadott ítélet 122–124. pontja). E tekintetben a Bizottság nem járhatott el vélelmek alapján (a megtámadott ítélet 131. pontja). Végezetül a Törvényszék kimondta, hogy a Bizottságnak a vitatott határozat (22) preambulumbekezdésében szereplő azon állítása, amely szerint a DHL „fedezet” nem lenne elegendő a szükséges pénzeszközök „teljes összegének” fedezésére, azon a téves előfeltevésen alapul, amely szerint a piacokon szerezhető finanszírozásnak szükségképpen a kedvezményezett szükségleteinek egészét fedeznie kell. Az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának sem a szövege, sem a célja vagy az összefüggése nem támasztja alá ezen álláspontot. E téves előfeltevésre támaszkodva és így elmulasztva annak vizsgálatát, hogy a DLH a piacokon megszerezhette volna‑e a szükséges finanszírozás nem elhanyagolható részét, a Bizottság elmulasztotta figyelembe venni az összes releváns körülményt az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában előírt feltétel vizsgálata során. Ezt a következtetést megerősíti mind az ideiglenes keret 44. pontja, amely szerint a feltőkésítési intézkedések nem haladhatják meg a kedvezményezett életképességének biztosításához szükséges minimumot, mind pedig általánosabban az arányosság általános elve (a megtámadott ítélet 125., 127–130. és 132. pontja). A Törvényszék továbbá megállapította, hogy a Bizottság állítását mindenesetre a szóban forgó intézkedés tárgyát képező összegnél (a vitatott határozat (26) preambulumbekezdése szerint 6 milliárd euró) magasabb összegre (9 milliárd euró) alapozta, ami „[megkérdőjelezte] a vizsgálatának magát az alapját” (a megtámadott ítélet 126. pontja).
28.      Az első fellebbezési jogalap három részből áll.
1.      Az első fellebbezési jogalap első része
29.      A DLH azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette a Bizottságnak a vitatott határozat (22) és (100) preambulumbekezdésében kifejtett érvelését. Véleménye szerint a Törvényszék nem következtethetett e preambulumbekezdésekből arra, hogy a Bizottság álláspontja szerint a piacokon szerezhető finanszírozásnak „szükségképpen” a kedvezményezett szükségleteinek egészét fedeznie kell.
30.      Megjegyzem, hogy a vitatott határozatban az érintett intézkedésnek az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja szerinti támogathatóságára vonatkozó bizottsági érékelés csak egyetlen preambulumbekezdést, nevezetesen a (100) preambulumbekezdést tartalmazza. E preambulumbekezdés első mondatában(36) a Bizottság visszautal az említett határozat 2.3. szakaszának (21)–(24) preambulumbekezdésére, amelyek az intézkedés célját írják le. A (22) és (23) preambulumbekezdés a német hatóságok érvelését tükrözi az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja szerinti támogathatósággal kapcsolatban. Ezek a preambulumbekezdések kizárólag azzal foglalkoznak, hogy a DLH nem tudott elegendő forrást szerezni sem hitel‑, sem tőkeoldalról a csoport gazdasági tevékenységének a Covid19‑járvány kitörése alatt és azt követően történő fenntartásához szükséges 9 milliárd eurós teljes összeg fedezésére. Ezzel szemben semmilyen elemzést nem nyújtanak arról, hogy a DLH képes lenne‑e ennek az összegnek – vagy az érintett intézkedésben meghatározott 6 milliárd EUR összegnek – csak egy részére finanszírozást szerezni. Ilyen körülmények között a Törvényszék helyesen értelmezte úgy, hogy a vitatott határozat (22) és (100) preambulumbekezdése azt az álláspontot tükrözi, hogy az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja értelmében a piacon megszerezhető finanszírozásnak szükségszerűen fedeznie kell a kedvezményezett valamennyi szükségletét. Érdemes megjegyezni, hogy a Bizottság írásbeli beadványaiban nem tartja fenn e preambulumbekezdések eltérő értelmezését.
31.      A fentiekre tekintettel véleményem szerint az első fellebbezési jogalap első részét el kell utasítani.
2.      Az első fellebbezési jogalap második része
32.      A DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a Törvényszék tévedett, amikor megállapította, hogy a Bizottságnak az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja szerinti támogathatóságra irányuló vizsgálat szakaszában értékelnie kellett, hogy a kedvezményezett finanszírozási szükségleteinek nem elhanyagolható része finanszírozható‑e a piacokon. A DLH e tekintetben négy kifogást hoz fel.
a)      Az első kifogás
33.      A DLH azt állítja, hogy az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának szövege nem támasztja alá a Törvényszék álláspontját, amely e rendelkezés hiányos és téves értelmezésén alapul.
34.      Álláspontom szerint ezt a kifogást el kell utasítani.
35.      A DLH állításával ellentétben az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának „nyitott és tág” megfogalmazása tökéletesen összeegyeztethető a Törvényszék által javasolt értelmezéssel, amely szerint a vállalkozások csak annyiban jogosultak az ideiglenes keret szerinti feltőkésítési intézkedésekre, amennyiben nem tudnak finanszírozást szerezni a piacon.
36.      Igaz – ahogyan azt a DLH és a Bizottság is állította –, hogy az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának teljes szövegéből az következik, hogy a támogathatóság megállapításának meghatározó kritériuma az, hogy a kedvezményezett képes‑e elegendő finanszírozást biztosítani „életképességének” fenntartásához.(37)
37.      Ez az értelmezés azonban nem ellentétes a Törvényszék által elfogadott értelmezéssel, amely szerint, ha a kedvezményezett képes az életképességének fenntartásához szükséges finanszírozás (nem elhanyagolható) részének a piacokon történő megszerzésére, akkor az e rendelkezésben meghatározott feltétel nem teljesül a szükségleteinek egészére vonatkozóan.
b)      A második kifogás
38.      A DLH azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának célját, és tévedett, amikor az arányossági vizsgálatban foglalt minimális szükségesség elvet átültette a támogathatósági vizsgálatba. A DLH szerint az ideiglenes keret 49. pontja a bejelentett intézkedés értékelésének kiindulópontja, amely lehetővé teszi a Bizottság számára annak ellenőrzését, hogy a bejelentett intézkedés megfelel‑e az általános és formálisabb kritériumoknak. Az ideiglenes keret 49. pontjának és különösen a c) alpontban meghatározott feltételnek a célja tehát nem annak részletes elemzése, hogy az állami beavatkozás a szükséges minimumra korlátozódik‑e, ami az ideiglenes keret 54. pontja szerinti arányossági vizsgálat részét képezi.(38) Mind a Bizottság, mind a Németországi Szövetségi Köztársaság csatlakozik a DLH álláspontjához.
39.      A megtámadott ítélet 129. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában foglalt feltétel arra irányul, hogy „az állami beavatkozást, és ennélfogva az állami források felhasználását azokra az esetekre korlátozza, amikor a kedvezményezett nem képes megfizethető feltételek mellett finanszírozást találni a pénzügyi piacokon”.
40.      Figyelemmel magára a megfogalmazásra, e rendelkezés céljának ilyen értelmezése véleményem szerint nem vitatható komolyan.(39) Amint azt a DLH maga is elismeri, az említett 49. pontban meghatározott feltételek mindegyike konkrét célt szolgál. Aligha kétséges, hogy a c) pont szerinti feltétel azt a célt szolgálja, hogy a tagállamok ne vállaljanak közkiadásokat olyan vállalkozások megsegítése érdekében, amelyek képesek alternatív finanszírozási formákat találni. A Covid19‑világjárvány összefüggésében az ilyen kiadások elkerülése kulcsfontosságú volt, mivel a gazdaság valamennyi ágazatában nagyszámú vállalkozás érintett, és a tagállamoknak prioritásokat kellett felállítaniuk a véges erőforrásaik elosztása érdekében.
41.      Ezt tisztázva, a DLH állításait véleményem szerint el kell utasítani a következő okok miatt.
42.      Először is, igaz, amint azt a DLH helyesen állította, hogy az ideiglenes keret 49. pontja a „belépési pont” az ilyen eszköz alapján bejelentett intézkedés értékeléséhez. Ez azonban nem feltétlenül jelenti azt, hogy a Bizottság nem köteles az összes releváns tényező teljes és részletes elemzését elvégezni annak ellenőrzése érdekében, hogy az említett pontban meghatározott feltételek teljesülnek‑e.
43.      Összességében az ilyen feltételek célja lényegében az, hogy kizárják azokat a feltőkésítési intézkedéseket, amelyek nem szükségesek az ideiglenes keret által kitűzött célok fényében, vagy nem felelnek meg a közérdeknek, és ezért nem nyilváníthatók a belső piaccal összeegyeztethetőnek. Ha egy vállalkozás pénzügyi szükségleteinek jelentős vagy nem elhanyagolható részét a piacokon megfizethető feltételek mellett be tudja szerezni, akkor az e szükségletek összességének fedezésére irányuló feltőkésítési intézkedés nem tekinthető „szükségesnek”.(40)
44.      Ezért nem tudok egyetérteni azzal az állásponttal, hogy az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjával összefüggésben elegendő, ha a Bizottság a kedvezményezett teljes finanszírozási szükségletét veszi alapul, és azt értékeli, hogy az teljes egészében beszerezhető‑e a piacokon. A Bizottság által felhozott érv, amely szerint az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja meghatározásánál fogva bináris alkalmazást igényel – ami azt jelenti, hogy amennyiben az e pontban meghatározott feltétel nem teljesül teljes mértékben, a vállalkozás nem jogosult a feltőkésítésre –, téves. Ez az érvelés ugyanis nagyobb súlyt helyez az elutasított intézkedésnek a kedvezményezettre gyakorolt lehetséges hátrányos gazdasági következményeire, mint magának az intézkedésnek a megfelelő értékelésére.
45.      Az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának a DLH, a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság által javasolt értelmezése olyan helyzetet eredményezne, amelyben az ideiglenes keret 3.11. szakasza szerinti intézkedés akkor is támogathatónak minősül, ha a kedvezményezettje a támogatás összegének csaknem teljes egészét – egy elhanyagolható rész kivételével – a piacról tudja finanszírozni. Egy ilyen eredmény nem lenne összeegyeztethető az arányosság elvével, és ellentétes lenne az ideiglenes keret 19. pontjában meghatározott követelményekkel.(41)
46.      Másodszor, ami azt az állítást illeti, amely szerint a Törvényszék az ideiglenes keret 54. pontja szerinti arányossági vizsgálat egy részét a támogathatósági vizsgálatba helyezte át, meg kell jegyezni, hogy e vizsgálat első szakasza előírja a Bizottság számára annak ellenőrzését, hogy a Covid‑19 feltőkésítés összege „nem haladja‑e meg a kedvezményezett életképességének biztosításához szükséges minimumot”.
47.      Úgy tűnik számomra, hogy ez az ellenőrzés alapvetően különbözik attól az értékeléstől, amelyet a Bizottságnak az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja alapján kell elvégeznie, ahogyan azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 127–131. pontjában értelmezte. Annak értékelése, hogy a bejelentett feltőkésítési intézkedés kedvezményezettje képes‑e és milyen mértékben alternatív finanszírozási formákat találni szükségletei fedezésére, különbözik annak értékelésétől, hogy az intézkedés túlmutat‑e azon, ami a kedvezményezett életképességének biztosításához szükséges. Az ideiglenes keret 54. pontjának célja is más, mivel az annak biztosítása, hogy a kedvezményezett ne kapjon több támogatást, mint amennyi a likviditás helyreállításához és életképességének biztosításához szükséges.
48.      Ezért az ideiglenes keret rendszerében nem összeegyeztethetetlen, hogy e két értékelést különböző rendelkezésekbe ágyazták, függetlenül attól, hogy mindkettő az arányosság elvének kifejezésére irányul.(42)
49.      Mindenesetre, még ha a DLH‑nak igaza is van abban, hogy a Törvényszék a támogathatósági szakaszba helyezte át az ideiglenes keret 54. pontja szerinti értékelés részét képező értékelést, érvelése túlságosan formalista. Feltételezve, hogy a Bizottságnak az ideiglenes keret alapján bejelentett feltőkésítési intézkedés arányosságának elemzése során meg kell vizsgálnia, hogy az ilyen intézkedés a kedvezményezettnek a piacon nem kielégíthető szükségleteinél többet fedez‑e, nem sokat számít, hogy ezt az ellenőrzést melyik szakaszban végzik el. A jelen esetben nem tűnik úgy, hogy a Bizottság az ideiglenes keret 54. pontja szerinti támogatás arányosságának vizsgálata során ilyen értékelést végzett volna.
c)      A harmadik kifogás
50.      A DLH a Bizottság támogatásával azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 150–217. pontjában ellentmondásba került saját magával, amikor a Ryanair és a Condor által a támogatás összegével kapcsolatban felhozott valamennyi kifogást megalapozatlannak minősítette.
51.      E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy a Törvényszék által e pontokban vizsgált és elutasított valamennyi kifogás az ideiglenes keret 54. pontjának értelmezésére vagy annak a jelen ügyre való alkalmazására vonatkozott. A Ryanair és a Condor lényegében azt rótták fel a Bizottságnak, hogy vagy helytelenül számította ki a DLH életképességének biztosításához szükséges támogatás összegét, vagy pedig nem értékelte helyesen az érintett intézkedés által nyújtott előny mértékét. E kifogások egyike sem foglalkozott azzal a kérdéssel, hogy a támogatás arra az összegre korlátozódott‑e, amelyet a DLH nem volt képes megszerezni a piacokon.
52.      Következésképpen nincs ellentmondás a Törvényszék által a megtámadott ítélet fent említett pontjaiban kifejtett és az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja szerinti elemzést keretbe foglaló pontokban foglalt érvelés között.(43) E kifogást tehát álláspontom szerint el kell utasítani.
d)      A negyedik kifogás
53.      A DLH azt állítja, hogy az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának a megtámadott ítéletben elfogadott kiterjesztő értelmezése ellentétes magának a Törvényszéknek az ítélkezési gyakorlatával, nevezetesen a 2021. május 19‑i Ryanair kontra Bizottság (Spanyolország; Covid‑19) ítélettel,(44) valamint a Törvényszék Finnair II ítéletével. Ez utóbbira hivatkozva a DLH egy további kifogást hoz fel, azt állítva, hogy a Törvényszék megsértette az egyenlő bánásmód elvét azáltal, hogy az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának értelmezésénél szigorúbb mércét alkalmazott, annak ellenére, hogy a Finnair és a DLH feltőkésítése szinte azonos helyzetet érintett.
54.      Ami a fent említett első ítéletet illeti, a DLH a Törvényszék érvelésének azon részére hivatkozik, amelyben az utóbbi elutasított egy olyan követelést, amelyben az érintett tagállam által a szóban forgó támogatási program igénybevételére való jogosultság tekintetében kiválasztott kritériumokhoz képest alternatív kritériumot javasoltak.(45) Az említett ítélet 49. pontjában a Törvényszék rámutatott arra, hogy a Covid‑19 intézkedések értékelése keretében a Bizottság „nem köteles pozitív módon bizonyítani, hogy semmilyen más elképzelhető, jellegénél fogva hipotetikus intézkedés nem biztosíthatja jobban a kitűzött cél elérését”, és nem végezheti el „a normatív lehetőségek felkutatására vonatkozó” feladatot „annak érdekében, hogy megvizsgáljon minden elképzelhető alternatív intézkedést”.(46)
55.      E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a megtámadott ítélet 125–132. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem értelmezte helyesen az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában foglalt feltétel hatályát, és következésképpen nem bizonyította kellőképpen, hogy e feltétel a bejelentett intézkedés teljes összege tekintetében teljesült. A DLH állításával ellentétben tehát a Törvényszék nem rótta a Bizottságra annak kötelezettségét, hogy minden olyan hipotetikus és ugyanolyan jogszerű alternatívát értékeljen, amelyet a bejelentett intézkedés helyett esetleg végre lehetne hajtani, hanem csupán annak megállapítását, hogy a bejelentett intézkedés megfelel‑e az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában foglaltaknak.
56.      Ami a Törvényszék Finnair II ítéletét illeti, a DLH azt állítja, hogy a Bizottság nem volt köteles megvizsgálni, hogy a kedvezményezett a piacon megszerezhette volna‑e a finanszírozás nem elhanyagolható részét.(47) A Törvényszék ily módon helybenhagyta az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának azon értelmezését, amely szerint a kedvezményezett teljes likviditási igénye képezi a támogathatósági elemzés alapját.
57.      Nem értek egyet a Törvényszék Finnair II ítéletének ilyen értelmezésével. Az említett ítélet 50., 51. és 53. pontjából kitűnik, hogy a Finnair csak azt követően nyújtott be feltőkésítési intézkedés iránti kérelmet a Finn Köztársasághoz, hogy minden rendelkezésre álló piaci megoldást kiaknázott, de nem sikerült olyan finanszírozást szereznie, amely lehetővé tette volna számára, hogy fedezze valamennyi likviditási szükségletét.(48) Ezen intézkedés tehát kizárólag azon likviditási szükségletek fedezésére irányult, amelyeket a Finnair más eszközökkel nem tudott kielégíteni.
58.      A Törvényszék tehát nem mondott ellent önmagának, amikor elutasította a jelen ügyben az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának olyan értelmezését, amely szerint az e pontban foglalt feltétel teljesítéséhez elegendő annak bizonyítása, hogy a kedvezményezett nem képes likviditási igényei összességét a piacokon kielégíteni.
59.      A fenti megfontolásokra tekintettel az első fellebbezési jogalap második részének negyedik jogalapját véleményem szerint el kell utasítani. Hasonlóképpen el kell utasítani a DLH által az egyenlő bánásmód elvének megsértésére hivatkozó további jogalapot, mivel annak nincs ténybeli alapja.
e)      Az első fellebbezési jogalap második részével kapcsolatos következtetések
60.      A fentiekben kifejtett indokok alapján a DLH által az első fellebbezési jogalap második részének alátámasztására felhozott valamennyi jogalapot, és következésképpen e rész egészét is el kell utasítani.
3.      Az első fellebbezési jogalap harmadik része
61.      Első fellebbezési jogalapjának harmadik részében a DHL – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 117. és 131–135. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a Bizottságtól további információk benyújtását követelte meg az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának való megfelelés értékelése érdekében. Előadja továbbá, hogy a Törvényszék levonta saját következtetéseit a DLH finanszírozási lehetőségeire vonatkozóan, és a Bizottság értékelését a komplex gazdasági körülményekre vonatkozó saját értékelésével helyettesítette, anélkül hogy ezt megelőzően megállapította volna, hogy az nem megalapozott. A DLH öt kifogást hoz fel.
a)      Az első kifogás
62.      A DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a Bíróságnak a bejelentett állami támogatási intézkedés előzetes vizsgálata során fennálló bizottsági kötelezettségek terjedelmére vonatkozó ítélkezési gyakorlatát. A DLH különösen a 2021. szeptember 2‑i Bizottság kontra Tempus Energy és Tempus Energy Technology ítéletre hivatkozik.(49)
63.      Ebben az ítéletben a Bíróság az állandó ítélkezési gyakorlatával összhangban ismét megállapította, hogy az előzetes vizsgálati eljárás végén hozott, kifogást nem emelő határozat jogszerűségét az uniós bíróságnak nemcsak azon információk alapján kell értékelnie, amelyek a határozat elfogadásakor a Bizottság rendelkezésére álltak, hanem azon információk alapján is, amelyekkel a Bizottság rendelkezhetett. Azokat az információkat, amelyek a Bizottság „rendelkezésére állhattak”, az előzetes vizsgálati szakaszban elvégzendő értékeléshez relevánsnak tűnő információk alkotják,(50) ezek benyújtását pedig a Bizottság saját kérésére elérhette volna a közigazgatási eljárás során.(51) Ugyanakkor nem a Bizottság feladata, hogy saját kezdeményezésére és ilyen értelmű valószínűsítő körülmények hiányában felkutasson minden olyan információt, amely kapcsolatban lehet azzal az üggyel, amelyben eljár, még akkor sem, ha ezek az információk nyilvánosan hozzáférhetők.(52)
64.      Úgy vélem, hogy a jelen ügyben a Törvényszék nem értelmezte tévesen a Bizottság általam vázolt kötelezettségeinek körét.
65.      Amint az a jelen indítvány 27. pontjában már említésre került, a Törvényszék lényegében úgy ítélte meg, hogy a Bizottság által a közigazgatási eljárás során elvégzett vizsgálat két okból volt elégtelen vagy hiányos. Először is, a Bizottság elmulasztotta értékelni, hogy a DLH meg nem terhelt repülőgépei fedezet formájában rendelkezésre állhatnak‑e annak érdekében, hogy a piacokon megfizethető feltételek mellett finanszírozáshoz jusson, azon bizonyíték ellenére, amelyre a Ryanair felhívta a figyelmét. Másodszor, a Bizottság elmulasztotta felmérni, hogy az ilyen biztosítékok lehetővé tették volna‑e a DLH számára, hogy a szükséges finanszírozás nem elhanyagolható részéhez a piacokon hozzájusson.
66.      Azzal, hogy a Törvényszék azt rótta fel a Bizottságnak, hogy elmulasztotta megvizsgálni, hogy a DLH a flottáját fedezetként felhasználva tudott volna‑e finanszírozást szerezni a piacokon, nem kötelezte a Bizottságot arra, hogy hivatalból tájékozódjon, mivel nem volt olyan bizonyíték, amely további vizsgálatot igényelt volna. A Törvényszék csupán arra kötelezte a Bizottságot, hogy használja fel a már birtokában lévő releváns információkat, nevezetesen a Törvényszék által a megtámadott ítélet 118. pontjában hivatkozott 2020. márciusi nyilatkozatot,(53) amely a DLH meg nem terhelt repülőgépeinek értékére vonatkozó adatokat tartalmazta, amely érték ugyanezen pontban, valamint az ítélet 134. pontjában is szerepel.(54)
67.      E tekintetben először is megjegyzem, hogy aligha kétséges, hogy a kedvezményezett tulajdonában lévő eszközök típusa és értéke, valamint azok fedezetként való rendelkezésre állása elvileg releváns információ annak értékeléséhez, hogy a kedvezményezett képes‑e finanszírozást szerezni a piacokon az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja értelmében.(55) Másodszor, úgy tűnik számomra, hogy pusztán az a DLH és a Bizottság által is kiemelt tény, hogy a 2020. márciusi nyilatkozat több mint két hónappal megelőzte a szóban forgó intézkedés bejelentését, önmagában nem elegendő – még a világjárvány okozta gyors változások összefüggésében sem – ahhoz, hogy automatikusan megkérdőjelezze ezen adatok pontosságát az előzetes vizsgálati eljárás lefolytatásának időpontjában.(56)
68.      Ezért álláspontom szerint a Törvényszék nem tévedett, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottságnak figyelembe kellett vennie ezeket az információkat, és – többek között további bizonyítékok felkutatásával – meg kellett volna vizsgálnia, hogy a DLH milyen körülmények között juthatott volna finanszírozáshoz a piacokon a fent említett fedezet ellenében.(57)
69.      A megtámadott ítélet 132. pontjának teljes olvasatából továbbá egyértelműen kitűnik, hogy a Törvényszék, amikor azt állította, hogy a Bizottság nem vette figyelembe „az összes releváns körülményt”(58) az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában előírt feltétel vizsgálata során, arra utalt, hogy a Bizottság nem értékelte, hogy a DLH megszerezhette volna‑e a szükséges finanszírozás nem elhanyagolható részét a piacokon. Ezért – a Bizottság állításával ellentétben – ebből a megállapításból nem lehet arra következtetni, hogy a Törvényszék a Bizottságra túlságosan nagy kötelezettséget rótt olyan információk felkutatásának és vizsgálatának előírásával, amelyek létezéséről vagy relevanciájáról nem volt tudomása.
70.      Végül a DLH, a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság által előadott érveket – amelyekkel e felek a Törvényszék által a megtámadott ítélet 118. és 119. pontjában hivatkozott bizonyítékok bizonyító erejének értékelését kívánják megkérdőjelezni – mint elfogadhatatlant el kell utasítani. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ez az értékelés főszabály szerint kizárólag a Törvényszék hatáskörébe tartozik.(59)
71.      A fentiekből következik, hogy e kifogást véleményem szerint mint megalapozatlant el kell utasítani.
b)      A második kifogás
72.      A DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottság nem vizsgálta, hogy a DLH fedezet nyújtásával megfizethető feltételek mellett juthatott volna‑e finanszírozáshoz a piacokon. Különösen a vitatott határozat (22) preambulumbekezdésére hivatkoznak, amelyben a Bizottság jelezte, hogy „a DLH nem rendelkezett volna elegendő fedezettel ahhoz, hogy a teljes összeg erejéig értékpapírosított, hitelviszonyt megtestesítő eszközöket szerezzen a piacokon a jelenlegi hitelfedezeti és piaci értékek mellett”.
73.      E tekintetben megjegyzem, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 122. pontjában elismerte, hogy a Bizottság a vitatott határozatban értékelte, hogy a DLH rendelkezik‑e „elegendő fedezettel” ahhoz, hogy a piacokon finanszírozási eszközökhöz jusson. Mindazonáltal úgy ítélte meg, hogy semmilyen módon nem támasztották alá ezt az állítást, hogy a Bizottság által hivatkozott garanciákat nem azonosították, és hogy a vitatott határozatban semmi nem utal arra, hogy megvizsgálták volna a DLH meg nem terhelt légi járműveinek fedezetként való rendelkezésre állását.(60) A Törvényszék arra is rámutatott, hogy a vitatott határozat (22) preambulumbekezdése kifejezetten csak a DLH azon képességére utal, hogy teljes szükséglete [9 milliárd euró] tekintetében finanszírozást találjon, és hogy a Bizottság elmulasztotta megvizsgálni, hogy a kedvezményezett a piacokon megszerezhette volna‑e a szükséges finanszírozás nem elhanyagolható részét.(61)
74.      Sem a DLH, sem a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság nem terjeszt elő olyan bizonyítékokat, amelyek lehetővé tennék e megállapítások megkérdőjelezését.
75.      Először is, a Németországi Szövetségi Köztársaság azon állítása, amely szerint a Törvényszék elferdítette a vitatott határozat (22) preambulumbekezdését, átfedésben van a DLH által az első jogalap első részében felhozott kifogással. Ezért visszautalok a jelen indítvány 29–30. pontjában foglalt elemzésre, ahol e kifogás elutasítását javasoltam.
76.      Másodszor, a DLH által a Németországi Szövetségi Köztársaságnak a közigazgatási eljárások során benyújtott beadványára tett számos hivatkozás(62) nem bizonyítja, hogy ezen eljárás keretében megvitatták és még kevésbé hogy megvizsgálták volna azt a kérdést, hogy a DLH használhatta volna‑e a meg nem terhelt légi járműveit fedezetként ahhoz, hogy piaci finanszírozást szerezzen.(63)      Ezenkívül a DLH által annak alátámasztása érdekében előadott érvek összessége, hogy az ilyen opció nem volt megvalósítható, a 9 milliárd eurós teljes összegre vonatkozik,(64) tehát nem elegendő a Törvényszék indokolásának megkérdőjelezéséhez.
77.      Harmadszor, a DLH, a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság által felhozott érvek jelentős része annak bizonyítására irányul, hogy nem valószínű, hogy a DLH finanszírozási szükségletei egészét vagy jelentős részét a piacról tudta volna finanszírozni. Ezek az érvek annak utólagos igazolására irányulnak, hogy a vitatott határozat nem tartalmazza a fedezett hitelen keresztül történő lehetséges részleges finanszírozás értékelését, és ezért nem alkalmasak annak megállapítására, hogy a Bizottság ténylegesen végzett ilyen értékelést.
78.      Végül a Németországi Szövetségi Köztársaság azon állítása, amely szerint a Bizottság nem volt köteles a DLH által alkalmazott fedezetre vonatkozó további észrevételeket tenni, mivel az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése szerinti határozatnak csupán azt kell indokolnia, hogy a bejelentett intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségének értékelése miért nem okoz komoly nehézségeket, a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul. A Törvényszék az említett ítélet 118–138. pontjában azt állapította meg, hogy a szóban forgó intézkedésnek az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjával való összeegyeztethetőségének megállapítása céljából végzett értékelés elégtelen és hiányos volt, nem pedig azt, hogy a Bizottság nem adott elő indokokat e tekintetben.
79.      A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy e második kifogás is megalapozatlan, és azt el kell utasítani.
c)      A harmadik kifogás
80.      A DLH azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 120. pontjában elferdítette a beavatkozási beadványát, valamint a Bizottság ellenkérelmét, amikor azt állította, hogy nem vitatták a Ryanair szakértője által az Oxera I jelentésben szolgáltatott és az említett ítélet 118. és 119. pontjában szereplő adatokat.
81.      E kifogás értékeléséhez fontos megjegyezni, hogy azokat az adatokat, amelyek „pontosságát és megbízhatóságát” a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 120. pontjában tett megállapítása szerint nem vitatták, az említett ítélet 118. és 119. pontja sorolja fel. Ezek az adatok az LH‑csoport flottájának állandóságára, meg nem terhelt repülőgépeinek és tartalék alkatrészeinek értékére, valamint a DLH azon képességére vonatkoznak, hogy a DLH ezen eszközök fedezetként történő felhasználásával a piacokon 1 és 3,7 milliárd euró közötti összegű hitelhez juthatott volna.
82.      A Törvényszék előtti beavatkozási beadványából kitűnik, hogy a DLH ténylegesen vitatta a Ryanairnek az Oxera I jelentésből levont arra vonatkozó érveit, hogy más légitársaságok képesek lennének alternatív finanszírozást biztosítani a piacon értékpapírosított, hitelviszonyt megtestesítő eszközök révén. Ugyanakkor az nem tűnik ki, hogy a DLH megkérdőjelezte volna a jelen indítvány 81. pontjában meghatározott eszközök értékére vonatkozó adatokat. Ami a flottájának fedezetként való felhasználására való képességét illeti, a DLH csak annyit közölt, hogy nem rendelkezik „elegendő fedezettel ahhoz, hogy a megkövetelt 9 milliárd euró teljes összeg erejéig értékpapírosított, hitelviszonyt megtestesítő eszközöket szerezzen a piacokon”, de elismerte, hogy a repülőgépek által megtestesített fedezet lehetővé tette volna a pénzügyi műveleteket, de csak „nagyon korlátozott összegben”, további pontosítást azonban nem tett.
83.      Világos tehát, hogy a Törvényszék nem torzította el a DLH beavatkozási beadványát. Ugyanez igaz a Bizottság ellenkérelmére is, amely szintén az Oxera I jelentésében szereplő, más légitársaságok alternatív finanszírozási megoldásaira vonatkozó adatok megbízhatóságára összpontosított.
84.      Ennek eredményeképpen e kifogást véleményem szerint mint megalapozatlant el kell utasítani.
d)      A negyedik kifogás
85.      A DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a Törvényszék a DLH finanszírozási lehetőségeire vonatkozó saját következtetéseit levonva a komplex gazdasági feltételekre vonatkozó saját értékelését adta elő, és ezzel helyettesítette a Bizottság értékelését. Ezzel a Törvényszék megsértette a Bizottságot az összetett gazdasági értékelés során megillető széles mérlegelési jogkört, ahelyett, hogy a Bizottság értékelése jogszerűségének felülvizsgálatára szorítkozott volna.
86.      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 117. pontjában elismerte, hogy annak a kérdésnek a vizsgálata, hogy a DLH nem tudott‑e a piacokon megfizethető feltételek mellett finanszírozáshoz jutni, olyan összetett gazdasági értékelést tartalmaz, amely korlátozott felülvizsgálat tárgyát képezi. Ugyanakkor megállapította, hogy a Bizottság az ilyen értékelés elvégzése során „az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában előírt feltétel vizsgálata során nem vette figyelembe az összes releváns [tényezőt(65)]”.(66)
87.      A DLH, a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság állításaival ellentétben tehát a Törvényszék nem végzett pénzügyi piaci elemzést, és nem helyettesítette saját gazdasági értékelésével a Bizottság értékelését. A Törvényszék a Ryanair által benyújtott bizonyítékok alapján megállapította, hogy a Bizottság által végzett vizsgálat elégtelen vagy hiányos volt, mivel nem foglalkozott a fedezettel történő hitelfinanszírozás rendelkezésre állásának kérdésével, amely „az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában előírt feltétel fontos aspektusát” jelentette.(67)
88.      Ennek során a Törvényszék a jelen indítvány 17. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatot alkalmazta, amely szerint a Törvényszék feladata annak megállapítása, hogy e bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes releváns adatot, valamint alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket.(68)
89.      Az alapvető elemek figyelmen kívül hagyása a tények értékelése során elkövetett nyilvánvaló hibának minősül,(69) amely önmagában kétségbe vonja a megtámadott jogi aktus kibocsátója által végzett elemzés helytállóságát.(70)(71) Egyébiránt az elégtelen vagy hiányos vizsgálat megállapítása megkérdőjelezi a kifogást nem emelő olyan határozat jogszerűségét, mint a vitatott határozat, mivel az a bejelentett intézkedés értékelése során felmerült komoly nehézségek fennállására utaló valószínűsítő körülménynek minősül.(72)
90.      A fentiekben kifejtett okokból a jelen kifogás véleményem szerint megalapozatlan, és azt el kell utasítani.
e)      Az ötödik kifogás
91.      A DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – vitatja a megtámadott ítélet 126. pontjában foglalt azon megállapítást, amely szerint a Bizottság a DLH piaci finanszírozási képességére vonatkozó értékelését tévesen az érintett intézkedés tárgyát képező összegnél magasabb összegre alapozta (6 milliárd euró helyett 9 milliárd euró).
92.      Amint arra már emlékeztettem, az érintett intézkedés az LH‑csoportot támogató intézkedések szélesebb körű sorozatának része volt. Ezek között szerepelt egy 3 milliárd euró összegű állami kölcsön, amelyet a német állami tulajdonú Kreditanstalt für Wiederaufbau (a továbbiakban: KfW) fejlesztési bankon keresztül hajtottak végre.
93.      Kétségtelen, hogy a vitatott határozat kimondja, hogy a DLH‑nak 9 milliárd euró összegű teljes finanszírozási igénye volt életképességének biztosítása érdekében.(73) Mindazonáltal az érintett intézkedés, amelyre tekintettel az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában előírt támogathatósági feltétel első részét ellenőrizni kellett, 6 milliárd eurót tett ki. A fennmaradó 3 milliárd eurót várhatóan a fent említett kölcsönből fedezték volna, vagyis olyan horizontális intézkedésből, amelynek rendelkezésre állását az említett feltétel második része alapján kell vizsgálni. A Törvényszék megállapítása tehát helyes.
94.      A DLH, a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság azt állítja, hogy a vitatott határozat (22) preambulumbekezdése azért említette a 9 milliárd eurós összeget, mert a KfW a kölcsön nyújtásának előfeltételeként a DLH feltőkésítését írta elő. Nem zárom ki, hogy a két intézkedés közötti ilyen kapcsolat megléte indokolhatja a Bizottság által a DLH finanszírozási szükségleteinek összességére való hivatkozást, még akkor is, ha a vitatott határozatnak az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja szerinti értékelésre vonatkozó részében nem található ilyen indokolás.
95.      Mindenesetre, még ha a Bíróság a jelen jogalapot megalapozottnak is nyilvánítaná, ez önmagában nem lenne elegendő ahhoz, hogy megkérdőjelezze a Törvényszéknek az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának megsértésére vonatkozó következtetését.
f)      A Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság által a tisztességes eljáráshoz való joguk megsértésére alapított kifogások
96.      A Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 118. és 119. pontjában a Törvényszék hivatalból azonosította az ügyirat mellékleteiből származó konkrét információkat, de nem adott lehetőséget a Bizottságnak vagy a beavatkozó feleknek arra, hogy válaszoljanak ezekre az érvekre, amelyekre végül jelentős mértékben támaszkodott az értékelésében. A Németországi Szövetségi Köztársaság lényegében ugyanezt a sérelmet adja elő.
97.      Megjegyzem, hogy ezek az érvek jellegükben(74) eltérnek – ha nem is szöges ellentétben(75) állnak – a DLH által a harmadik jogalapjában felhozott érvektől, olyannyira, hogy elfogadhatóságuk megkérdőjelezhetőnek tűnik.(76)
98.      Ezeket mindenesetre érdemben el kell utasítani. E tekintetben elegendő azt megjegyezni, hogy a Törvényszék hivatalból nem hozott fel jogalapot,(77) és nem támaszkodott olyan adatokra, amelyekhez a Bizottság vagy az elsőfokú eljárásban beavatkozó felek nem férhettek hozzá, és amelyekről nem volt lehetőségük vitát folytatni, illetve amelyek tekintetében nem hallgatták meg őket.(78) Emellett a Ryanair az LH‑csoport flottájának állandóságára és értékére, valamint a DLH azon képességére vonatkozó érveit, hogy finanszírozási igényeinek legalább egy részét a piacokon repülőgépeit és alkatrészeit fedezetként felkínálva teljesíti, egyértelműen kifejtette a Törvényszék előtti írásbeli beadványaiban, különösen a DLH beavatkozási beadványára adott válaszában.(79)
g)      Következtetés a fellebbezés első jogalapjáról
99.      A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy utasítsa el az első fellebbezési jogalapot.
B.      A második fellebbezési jogalap
100. Második fellebbezési jogalapjával a DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – a megtámadott ítélet 242–270. pontját kifogásolja, azt állítva, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy sem a tőkerészesedést, sem a II. csendes részesedést nem kísérték „alternatív mechanizmusok” az ideiglenes keret 62. és 68. pontja értelmében.
1.      A tőkerészesedést kísérő alternatív mechanizmusról
101. Az ideiglenes keret 61. pontja szerint „[m]inden feltőkésítési intézkedésnek tartalmaznia kell egy, az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmust, hogy ösztönözze a kedvezményezettet az állami tőkeinjekciók visszafizetésére”.(80) Az ideiglenes keret 62. pontja szerint „[a] Bizottság jóváhagyhat alternatív mechanizmusokat, feltéve, hogy azok összességében hasonló mértékben ösztönzik az állam kilépését, és hasonló átfogó hatással vannak az állam ellentételezésére”.
102. A jelen ügyben nem vitatott, hogy a tőkerészesedés ellentételezése nem ír elő az ideiglenes keret 61. pontja értelmében vett lépcsőzetes emelési mechanizmust. Mindazonáltal a Bizottság a vitatott határozat (136)–(142) preambulumbekezdésében úgy ítélte meg, hogy az érintett intézkedés „átfogó struktúrája” az állam ellentételezése és a kedvezményezettnek az állami tőkeinjekció visszavásárlására vonatkozó ösztönzői tekintetében az ideiglenes keret 62. pontjával összhangban alternatív mechanizmust képez. Az állam ellentételezését illetően a Bizottság megállapította, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a DLH részvényeket az ideiglenes keret 60. pontjában meghatározott maximális részvényárhoz (MSP) képest 71,9%‑os árengedménnyel szerzi meg.(81) Ezen engedmény a Németországi Szövetségi Köztársaságnak a belépéskor jelentősen nagyobb tulajdonrészt (20%‑os részesedést) biztosított, mint amennyivel maximális részvényáron (MSP) rendelkezett volna, még az ideiglenes keret 61. pontjában előírt két lépcsős emelés után is. Az állam kilépésére gyakorolt ösztönző hatásokat illetően a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az érintett intézkedés különböző összetevői (a tőkerészesedés, az I. és II. csendes részesedés) szorosan összefüggenek egymással, és hogy a kilépési ösztönzőkre gyakorolt együttes hatásukat figyelembe kell venni. Ennek megfelelően a Bizottság a vitatott határozat (139) és (141) preambulumbekezdésében több olyan tényezőre hivatkozott, amelyeket a megtámadott ítélet 248. pontja sorol fel, és amelyek ezt a következtetést igazolják.(82)
103. A megtámadott ítéletben a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság megsértette az ideiglenes keret 61. és 62. pontját, amennyiben nem követelte meg, hogy a tőkerészesedés ellentételezésébe lépcsőzetes emelési mechanizmust vagy hasonló mechanizmust építsenek be (a megtámadott ítélet 270. pontja).
104. A DLH két kifogást hoz fel e következtetéssel szemben.
a)      Az első kifogás
105. Az első kifogásban a DLH azt állítja, hogy a Törvényszék téves formalista megközelítést alkalmazott annak értékelése során, hogy a tőkerészesedés az ideiglenes keret 62. pontja értelmében alternatív mechanizmus hatálya alá tartozott‑e, és szinte teljes mértékben megszüntette a Bizottság széles mérlegelési jogkörét, túllépte a bírósági felülvizsgálat határait, valamint tévesen értelmezte az ideiglenes keretet.
106. E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy a DLH érvelése részben a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul. Ellentétben azzal, amit a DLH állított, a Törvényszék nem állapította meg, hogy a Bizottság ne vizsgálhatná az érintett intézkedés kilépési ösztönzőkre gyakorolt együttes hatásait annak érdekében, hogy egy alternatív mechanizmust érvényesítsen a lépcsőzetes (step‑up) mechanizmus helyett az ideiglenes keret 62. pontja szerint. A Bizottság elemzésének felülvizsgálatát követően a Törvényszék ehelyett arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság nem „bizonyította a jogilag megkövetelt módon”, hogy az érintett intézkedés „átfogó struktúrája” az állam kilépését ösztönző hatásokat váltott ki, amelyek az ideiglenes keret 62. pontja értelmében összehasonlíthatók a lépcsőzetes (step‑up) vagy hasonló mechanizmus hatásaival.(83)
107. Másodszor, a jelen indítvány 15–18. pontjában felidézett elvekből kitűnik, hogy a megtámadott ítélet 249–262. pontjában a Törvényszék nem lépte túl a Bizottság által az ideiglenes keret 62. pontjának való megfelelés vizsgálata során elvégzendő értékelések bírósági felülvizsgálatának korlátait.(84) E pontokban a Törvényszék a Bizottság által hivatkozott tényezők relevanciájának, valamint az azokból levont következtetések gazdasági és jogi megalapozottságának ellenőrzésére szorítkozott. A DLH azzal, hogy pusztán a Bizottságot az ideiglenes keret 62. pontjának alkalmazása során megillető széles mérlegelési jogkör megismétlésére szorítkozik, nem bizonyítja a vitatott határozat (139)–(141) preambulumbekezdésében szereplő értékelések átfogó jellegét, és nem támasztja alá azt az állítását, amely szerint a Törvényszék a Bizottság értékelését saját értékelésével helyettesítette.
108. Harmadszor, ami az ideiglenes keret állítólagos téves értelmezését illeti, emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit kell figyelembe venni, hanem a szövegkörnyezetét, valamint annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is, amelynek az említett rendelkezés részét képezi.(85) Minden egyes uniós jogi rendelkezést saját szövegösszefüggésébe kell helyezni, és e jog rendelkezéseinek összessége, annak céljai, valamint a szóban forgó rendelkezés alkalmazásának időpontjában fennálló fejlődési állapota tükrében kell értelmezni.(86) Valamely uniós jogi rendelkezés értelmezése szempontjából annak keletkezése is relevánsnak bizonyulhat.(87) Ezek az uniós jogi rendelkezések értelmezését vezérlő elvek akkor is alkalmazandók, ha az uniós bíróságoknak az állami támogatások területére vonatkozó bizottsági iránymutatásokat kell értelmezniük, függetlenül azok puha jogi jellegétől.(88)
109. Bár az ideiglenes keret 62. pontja, amely lehetőséget biztosít a Bizottság számára, hogy az ideiglenes keret 61. pontjában meghatározott standard lépcsőzetes emelési mechanizmus helyett alternatív mechanizmusokat fogadjon el, nem értelmezhető kifejezetten az utóbbitól való eltérésként, annak hatályát véleményem szerint megszorítóan kell értelmezni, tekintettel annak céljára.
110. Az ideiglenes keret 62. pontja korlátozott rugalmasságot kíván biztosítani azokban az esetekben, amikor az ideiglenes keretnek az állam ellentételezésére és kilépésére vonatkozó szabályainak a „jelölje be a megfelelő négyzetet” formájában történő megfelelése nem megvalósítható, ami lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy „átfogóan” értékelje a szóban forgó intézkedést, annak szerkezetét és hatásait.(89) Ugyanakkor az továbbra is megköveteli, hogy az alternatív mechanizmus az ideiglenes keretben kifejezetten felsorolt standard lépcsőzetes emelési mechanizmushoz hasonló eredményt biztosítson mind a kilépési ösztönzők, mind pedig az állam számára nyújtott ellentételezés tekintetében. Ebből következik, hogy ha a Bizottság eltér az ideiglenes keret 61. pontjában meghatározott standard lépcsőzetes emelési mechanizmustól, akkor egyértelműen be kell tudnia bizonyítani, hogy az alternatív mechanizmus hasonló eredményt biztosít. Ebben az összefüggésben a Finnair II ítélet, amelyre a Bizottság hivatkozik, nem jelenthet segítséget. A Bíróság által az említett ítéletben az ideiglenes keretnek elismert rugalmassági fok(90) nem indokolhatja az abban megállapított követelményektől való eltérést, ha a tagállam nem bizonyította a kivételes körülményeket.(91)
111. Végül az az állítás, amely szerint a Törvényszék kizárta a megtámadott ítélet 248. pontjában felsorolt tényezők bármelyikének az ideiglenes keret 62. pontja szerinti relevanciáját, mivel az alapul szolgáló kérdésekre és tárgyakra külön rendelkezések és követelmények vonatkoznak, ugyancsak az említett ítélet részleges olvasatán alapul.
112. Az induló vételárat illetően igaz, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 255. pontjában hangsúlyozta, hogy az ideiglenes keret 60. és 61. pontja két különböző követelményt állapít meg. A Törvényszék azonban távolról sem csupán erre az állításra támaszkodott, hanem kifejtette azt is, hogy az ideiglenes keret 61. és 62. pontja szerinti mechanizmusok utólagosan ösztönzik az állam részesedésének lehető leghamarabbi visszavásárlását, míg a részvények vételára ezzel szemben előzetes hatást gyakorol a kedvezményezett helyzetére, és nem feltétlenül az ösztönzés növelésére irányul, „mivel a részvények ára mind felfelé, mind lefelé ingadozhat”.(92) E következtetést nem kérdőjelezi meg a DLH által hangsúlyozott azon tény, hogy az érintett intézkedés a Németországi Szövetségi Köztársaságnak a maximális részvényár (MSP) tekintetében nyújtott jelentős engedmény miatt az ideiglenes keret „túlteljesítését” biztosította. Nem kérdőjelezi meg a DLH által szintén hivatkozott azon tény sem, hogy ez a kedvezmény a Németországi Szövetségi Köztársaság számára 20%‑os részesedést és blokkoló kisebbséget biztosított. A TF nem teszi a megvásárolt állami részesedés jelentőségétől(93) vagy árától függővé a lépcsőzetes vagy azzal egyenértékű mechanizmus követelményét.
113. Hasonló megfontolások fogalmazhatók meg a részvényeknek az állam általi értékesítés időpontjában érvényes árával, az I. és II. sz. csendes részvények növekvő kamatlábával, valamint a DLH által vállalt kiegészítő kötelezettségekkel kapcsolatban, amelyekre a megtámadott ítélet 259., 260. és 262. pontja hivatkozik.
114. Tekintettel arra, hogy e tényezőkre az ideiglenes keret 63., 66. és 72. pontja vonatkozik, amelyek konkrét követelményeket állapítottak meg, a Törvényszék helyesen ítélte meg úgy, hogy a Bizottság nem támaszkodhatott e követelmények teljesítésére (vagy túlteljesítésére) az ideiglenes keret 62. pontja szerinti alternatív mechanizmus meglétének megállapítása érdekében.(94) Az ideiglenes keret szerint a feltőkésítési intézkedéseket „szigorú feltételekhez kell kötni”,(95) amelyeket a 3.11.2. és a 3.11.4–3.11.7. szakaszok határoznak meg. Az az érvelés, amely szerint a Bizottság valamely feltétel teljesülését pusztán arra alapozza, hogy az összes többi feltétel teljesül, a szóban forgó feltétel kötelező jellegének figyelmen kívül hagyását és alkalmazásának megkerülését jelentené.
115. Az ilyen tényezők hatását a Bizottságnak kell megállapítania annak érdekében, hogy az ideiglenes keret 62. pontjának való megfelelést biztosítsa. A Törvényszék szerint a Bizottság a vitatott határozatban éppen ezt mulasztotta el megtenni.
116. A fenti megfontolásokra tekintettel a DHL által felhozott első kifogást véleményem szerint el kell utasítani.
b)      A második kifogás
117. Második kifogásában a DLH azt állítja, hogy a Törvényszék a tényállást jogi szempontból pontatlanul jellemezte, és téves jogi következtetéseket vont le azokból.
118. Először is, a DLH azt kifogásolja, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság által hivatkozott különböző tényezőket nem lehet figyelembe venni az ideiglenes keret 62. pontjának való megfelelés megállapításához. E kifogás lényegében ugyanazokat az érveket ismétli meg, amelyeket a DLH az első kifogásának alátámasztására felhozott, és a Törvényszék által állítólagosan követett formalista megközelítést sérelmezi. Amint azt korábban említettem, ezek az érvek a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapulnak.(96) A Törvényszék az említett ítéletben sehol sem állította, hogy ezeket a tényezőket egyáltalán nem lehet figyelembe venni. Sokkal inkább úgy ítélte meg, hogy azok nem elegendőek ahhoz, hogy igazolják a lépcsőzetes emelési mechanizmus vagy más, az ideiglenes keret 62. pontjában meghatározott feltételeknek megfelelő mechanizmus hiányát.
119. Másodszor, a DLH azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette az ideiglenes keret 60–62. pontjának célját, amikor előírta, hogy a lépcsőzetes emelés melletti alternatív mechanizmusoknak mindig tartalmazniuk kell egy idővel növekvő ellentételezést is, és utólagos ösztönzőnek kell lenniük az állam időben történő kilépéséhez. Ezt a kifogást is el kell utasítani. Az ideiglenes keret 61. és 62. pontjának a Törvényszék által megállapított értelmezése tökéletesen összhangban van e rendelkezések szövegével és céljával,(97) valamint a Covid‑19 feltőkésítés ellentételezésére és visszafizetésére vonatkozó, az ideiglenes keret 55–59. pontjában kifejtett általános elvekkel.(98)
120. A DLH a többi érvével – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – a tényállás Törvényszék általi elferdítésére hivatkozik. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel egyrészt a tényállás megállapítására, másrészt a tények értékelésére.(99) A tények és bizonyítékok értékelése – az elferdítésük esetét kivéve – nem minősül olyan jogkérdésnek, amelyet mint ilyet fellebbezés keretében a Bíróságnak felül kellene vizsgálnia.(100) Ennélfogva, ha a fellebbező a bizonyítékoknak és tényeknek a Törvényszék általi elferdítésére hivatkozik, bizonyítania kell azokat az elemzési hibákat, amelyek a Törvényszéket az értékelése során ezen elferdítéshez vezették. Egyébként az ilyen elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás újbóli értékelése.(101) E követelmények véleményem szerint a jelen ügyben nem teljesülnek. A DLH lényegében a Törvényszék előtt előadott érvek puszta megismétlésével, vagy új, a fellebbezés szakaszában már elfogadhatatlan és mindenesetre nem kellően alátámasztott tények és érvek előterjesztésével azt kéri, hogy a Bíróság értékelje újra a tényállást.(102)
121. Az eddigi megfontolásokra figyelemmel a jelen kifogást el kell utasítani.
2.      A II. csendes részesedést kísérő alternatív mechanizmusról
122. A DLH a Törvényszéknek a II. csendes részesedést kísérő alternatív mechanizmus hiányára vonatkozó, az ideiglenes keret 68. pontja szerinti következtetését vitatva(103) ugyanazokra az érvekre hivatkozik, amelyekre a tőkerészesedésre vonatkozó beadványa alátámasztásaként hivatkozott.(104) E kifogás elutasítása érdekében tehát értelemszerűen a fenti megfontolásokra utalok.
123. A Bizottság önálló kifogást terjesztett elő, amely szerint a Törvényszék ultra petita határozott, amikor a megtámadott ítélet 270. pontjában megállapította, hogy a Bizottság megsértette az ideiglenes keret 70. pontját.(105) E tekintetben arra szorítkozom, hogy még ha ez a kifogás megalapozott is, az nem teszi lehetővé a többi jogsértés, nevezetesen az ideiglenes keret 61., 62. és 68. pontja megsértésének megkérdőjelezését, amely pontok alapján helybenhagyták a Ryanair által az ellentételezés emelésére szolgáló lépcsőzetes mechanizmus hiányára vonatkozóan felhozott kifogást. Ez tehát nem támasztja alá a megtámadott ítélet e részének hatályon kívül helyezését.
3.      Következtetés a fellebbezés második jogalapjáról
124. A fenti indokokra tekintettel álláspontom szerint a fellebbezés második jogalapját el kell utasítani.
C.      A harmadik fellebbezési jogalap
125. Harmadik jogalapjával a DLH a megtámadott ítélet 272–288. pontját kifogásolja, amelyben a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság megsértette az ideiglenes keret 67. pontját, amikor a II. csendes részesedés saját tőkévé történő átalakításakor olyan árat fogadott el a részvényekért, amely nem követte az említett pontban meghatározott módszertant.
126. Az ideiglenes keret 67. pontja szerint a hibrid tőkeinstrumentumok saját tőkére való átváltását „legalább 5 százalékkal az átváltás idején érvényes TERP (jegyzési jogok nélküli elméleti ár) alatt kell elvégezni”.
127. A jelen esetben a II. csendes részesedés két részletből állt (a továbbiakban: II‑A. és II‑B. csendes részesedés), attól függően, hogy milyen esemény váltotta ki a saját tőkévé történő átalakítást. A II‑A. csendes részesedés 2,56 euró rögzített áron váltható át részvényekké,(106) míg a II‑B. csendes részesedés a részvények átváltás időpontjában érvényes, 10%‑kal, illetve 5,25%‑kal csökkentett piaci árán váltható át.(107) A vitatott határozat (158) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette egyrészt, hogy „[e]zek az átváltási árak megfelelhetnek az [ideiglenes keret] 67. pontjában előírt követelménynek, jóllehet létezhet olyan piaci részvényár, amely alatt az [ideiglenes keret] 67. pontja nem teljesül”. Másrészt rámutatott arra, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság vállalta, hogy az átváltás lehetőségének gyakorlásához megkéri hozzájárulását, „amennyiben a TERP módszertan alapján számított maximális átváltási ár [az] átváltás időpontjában a II. csendes részesedésre (A vagy B rész) meghatározott átváltási árak alatt volt mínusz 5%‑kal”.
128. A megtámadott ítéletben a Törvényszék úgy ítélte meg először is, hogy a Bizottság nem fejtette ki azokat az okokat, amelyek miatt indokolt volt a részvények II. csendes részesedés saját tőkére való átváltásakor érvényesülő árának az ideiglenes keret 67. pontja által megkövetelt módszer alkalmazása nélkül történő megállapítása vagy kiszámítása,(108) és nem adott elő olyan kivételes körülményt sem, amely igazolhatta volna az említett módszer be nem tartását.(109) Másodszor, a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság eltérhetett az említett pontban előírt szabálytól azon az alapon, hogy az érintett tagállam az átváltáshoz való jogának gyakorlása előtt az engedélyét fogja kérni. E tekintetben kiemelte, hogy az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése szerinti előzetes engedélyezési rendszer szerint valamely támogatási intézkedésnek a belső piaccal való összeegyeztethetőségét ex ante kell megállapítani, mielőtt azt végrehajtanák.(110)
129. A DLH a harmadik fellebbezési jogalapjának alátámasztása érdekében két kifogást hoz fel.
130. Az első kifogásban a DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe az ideiglenes keret 59. pontját, amely lehetővé teszi alternatív ellentételezési módszerek alkalmazását. Úgy érvel, hogy az átváltási árak összességében a 67. pont által elért eredményhez hasonló eredményre vezetnek, és hogy a jelen esetben az átváltási ár kiszámításához más módszerre volt szükség, mivel nem lehetett a TERP‑et kiszámítani.
131. Mivel az ideiglenes keret 59. és 67. pontjának a Törvényszék általi értelmezését és alkalmazását vitatja, e kifogás egészében véve olyan jogkérdést vet fel, amely mint olyan a Bíróság általi felülvizsgálat tárgyát képezi. Az általam kifejtendő okokból azonban úgy vélem, hogy e kifogás érdemben megalapozatlan.
132. Az ideiglenes keret 59. pontja valóban lehetővé teszi az ott meghatározott ellentételezési módszerek melletti alternatív megoldásokat. A Bizottság a vitatott határozat (134) preambulumbekezdésében hivatkozott erre a pontra, amikor felvázolta az állam ellentételezésére és kilépésére vonatkozó általános elveket. A következő preambulumbekezdésben a Bizottság egyértelművé tette, hogy értékelte az érintett intézkedésnek az említett általános elveknek való megfelelését. Ebből következik, hogy a Bizottság kétségtelenül mérlegelte az alternatív ellentételezési módszerek alkalmazásának lehetőségét az értékelése során, beleértve a hibrid tőkeinstrumentumokat is.
133. Először is azonban megjegyzem, hogy az ideiglenes keret 67. pontja előíró módon van megfogalmazva, valamint a 62. és 68. ponttal ellentétben, amelyek kifejezetten felhatalmazzák a Bizottságot alternatív mechanizmusok elfogadására, nem rendelkezik ilyen lehetőségről. Véleményem szerint ezek az elemek kétségessé teszik a DLH által javasolt értelmezés helyességét, amely szerint az ideiglenes keret 59. pontja lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy eltérjen az ideiglenes keret 67. pontjában meghatározott számítási módszertől.
134. Másodszor, ez utóbbi pont rögzít egy maximális átváltási árat. Ezért felmerül a kérdés, hogy van‑e értelme a „hasonló mérték” tesztjét alkalmazni egy ilyen követelményre. Ugyanígy felmerülhet a kérdés, hogy egy előre rögzített átváltási ár, mint amelyet a II‑A. csendes részesedés esetében állapítottak meg, és az alternatív paraméterek alapján kiszámított átváltási árak, mint amelyet a II‑B. csendes részesedés esetében állapítottak meg, hogyan vezethetnek e maximális ár kiszámítható, rendszeres tiszteletben tartásához. A Bizottság megfelelően szem előtt tartotta az ideiglenes keret 67. pontja által követett eredménytől való eltérés nem pusztán elméleti lehetőségét, amint az a vitatott határozat (158) preambulumbekezdésének megfogalmazásából kitűnik.
135. Harmadszor, a Bizottság a vitatott határozatban semmilyen módon nem hivatkozott az ideiglenes keret 59. pontjára, hogy igazolja az ideiglenes keret 67. pontjától való eltérést a II‑A. és II‑B csendes részesedés átváltási árai tekintetében.(111) A Bizottság a Törvényszék előtt sem állította kifejezetten,(112) hogy a fent említett 59. pontnak megfelelően alternatív módszertant fogadott el. Ahogyan azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 282. pontjában megjegyezte, a Bizottság sem a vitatott határozatban, sem a Törvényszékhez benyújtott beadványaiban nem hivatkozott sem az ideiglenes keret olyan részére, sem más olyan jogi szabályra vagy kivételes körülményre, amely lehetővé tette volna számára az ideiglenes keret 67. pontjától való eltérést.(113) Ennélfogva úgy tűnik, hogy bár a Bizottság az alkalmazott ellentételezési módszereket az említett ponttal összeegyeztethetőként megvédte, először a Törvényszék előtt hivatkozott az ideiglenes keret 59. pontjára és az alternatív mechanizmusokon alapuló érvelésre. Valószínűleg ez magyarázza, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 272–288. pontjában miért nem említette kifejezetten ezt az utóbbi pontot, és miért állapította meg, hogy a Bizottság nem terjesztett elő olyan kivételes körülményt, amely igazolhatná az ideiglenes keret 67. pontja szerinti módszertannak való meg nem felelést.(114)
136. Negyedszer, a Törvényszék még ilyen körülmények között sem hagyta figyelmen kívül azt a lehetőséget, hogy a Bizottság a hibrid tőkeinstrumentumok saját tőkévé történő átalakításának árára vonatkozóan alternatív ellentételezési módszert alkalmazzon. A megtámadott ítélet 279. pontjában megállapította ugyanis, hogy a Bizottság nem indokolta az ideiglenes keret 67. pontjában előírt módszertől való eltérést. Mindazonáltal egy ilyen indokolás magában foglalta volna annak bizonyítását, hogy a kiválasztott alternatív módszer összességében hasonló eredményre vezetett, mint amelyet az adott pontban célul tűzött. Úgy tűnik számomra, hogy aligha vitatható, hogy ilyen bizonyításra nem került sor. Éppen ellenkezőleg, a Bizottság maga is elismerte, hogy a TERP‑re való hivatkozással kiszámított maximális átváltási árat nem mindig lehetett teljesíteni, és ezzel elfogadta, hogy bizonyos esetekben a választott alternatív módszer valószínűleg figyelmen kívül hagyta mind az ideiglenes keret 67. pontját és így annak 59. pontját.
137. Végül, ami a DLH azon állítását illeti, amely szerint a jelen esetben nem lehetett kiszámítani a TERP‑t, elegendő arra utalni, hogy a vitatott határozat egyetlen pontjában sem merül fel vagy hivatkoznak ilyen lehetetlenségre annak érdekében, hogy igazolja az ideiglenes keret 67. pontjától való eltérést.(115) Ezenfelül az a kérdés, hogy e számítás lehetséges volt‑e, a tényállás értékelésének körébe tartozik, ami a Törvényszék feladata. Ugyanez mondható el a Bizottság által felhozott azon érvről is, amely szerint a II. csendes részesedés átváltási árainak kiszámítására használt módszer előnyösebb volt az állam számára, mint az ideiglenes keret alkalmazásából eredő módszer. Mindenesetre összességében úgy tűnik, hogy a mind a DLH, mind pedig a Bizottság inkább az ideiglenes keret vonatkozó szabályaitól való eltérés utólagos igazolására törekszik, mintsem hogy helyesen hivatkozzon a tényeknek a Törvényszék általi elégtelen vagy téves értékelésére.
138. Második kifogásában a DLH a Bizottság támogatásával azt állítja, hogy az ideiglenes keret 67. pontjának való meg nem felelés kockázata pusztán elméleti jellegű, és hogy a Bizottsághoz intézni tervezett, engedély iránti kérelem a megfelelés biztosítására irányult, és az nem eltérésként vagy a döntés elhalasztásaként került kialakításra. A DLH továbbá azt állítja, hogy a választott alternatív mechanizmus biztosította a 67. pontnak való előzetes megfelelést, mivel a vitatott határozat (158) preambulumbekezdése szerint a Bizottság hozzájárulását az átalakítás előtt kellett volna kérni és megszerezni.
139. Véleményem szerint e kifogást is el kell utasítani.
140. Azzal, hogy a Bizottság a vitatott határozat elfogadását követően mutatta be az ideiglenes keret egyik követelményének való megfelelésre vonatkozó végső értékelését, tartózkodott attól, hogy az érintett intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségének teljes körű előzetes értékelését elvégezze az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdésében előírtak szerint. Amint azt a Törvényszék helyesen állapította meg, a Bizottság nem fogadhatja el az iránymutatásaiban az összeegyeztethetőségi határozatának meghozatalakor megállapított szabályoktól való eltérést kizárólag azon az alapon, hogy az érintett tagállam vállalja, hogy további engedélyt kér.(116)
141. A DLH állításával ellentétben a vitatott határozat (158) preambulumbekezdése nem nyújt „fokozott biztonságot”, amely az ideiglenes keretnek való „maximális megfelelést” biztosítaná. Ehelyett engedélyezi az említett eszközben meghatározott szabályoktól való eltérést, a meg nem felelésnek az ideiglenes keret szerinti, előzetes értékelését utólagos eljárási követelménnyel és a folytatáshoz való hozzájárulással helyettesítve. A vitatott határozat (158) preambulumbekezdésének megfogalmazásából továbbá egyértelműen kitűnik, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság kötelezettséget vállalt arra, hogy az átváltási jog gyakorlása előtt megkéri (és megszerzi) a Bizottság engedélyét, de nem vállalta annak biztosítását, hogy a II. csendes részesedés esetében az átváltási ár megfelel az ideiglenes keret 67. pontjában foglalt követelményeknek.(117) E tekintetben a Törvényszéknek nem róható fel a vitatott határozat téves értelmezése.(118)
142. A vitatott határozat (158) preambulumbekezdése nemcsak az átváltási ár megfelelőségéről szóló döntést halasztotta el arra az időpontra, amikor az átváltásra sor kerül. Minden indokolás nélkül elfogadott egy olyan módszert, amelyet előzetesen alkalmatlannak ismertek el a 67. pont által elérni kívánt eredmény biztosítására, miközben nyitva hagyta az ettől való eltérés lehetőségét utólag, nevezetesen a végrehajtás szakaszában.
143. A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy utasítsa el a harmadik fellebbezési jogalapot.
D.      A negyedik fellebbezési jogalap
144. Fellebbezésének negyedik jogalapjában a DHL a megtámadott ítélet 373–412. pontját vitatja. A DLH két kifogást hoz fel. Először is, azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, és túllépte bírósági felülvizsgálati jogkörének korlátait, amikor megállapította, hogy a Bizottságnak további tényezőket is figyelembe kellett vennie a jelentős piaci erő meglétének az ideiglenes keret 72. pontjának alkalmazása céljából történő értékelésekor. Másodszor, azt vitatja, hogy a Törvényszék tévesen mondta ki, hogy a Bizottság nem állapíthatta meg helyesen, hogy „legalábbis” az IATA 2019. évi nyári forgalmi idényében nem rendelkezett jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren.
145. Az ideiglenes keret 72. pontjának megfelelően, ha a 250 millió eurót meghaladó, a Covid19‑világjárvánnyal összefüggésben hozott feltőkésítési intézkedés kedvezményezettje jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozás legalább egy olyan érintett piacon, ahol tevékenykedik, a tagállamnak kiegészítő intézkedéseket – különösen pedig a korrekciós intézkedésekről szóló közleményben előirányzott strukturális vagy magatartási kötelezettségvállalásokat – kell javasolnia a tényleges verseny megőrzése érdekében a szóban forgó piacokon, és különösen a korrekciós intézkedésekről szóló közleményben előirányzott strukturális vagy magatartási kötelezettségvállalásokat.
1.      Az első, arra alapított kifogás, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottságnak további tényezőket kell figyelembe vennie a jelentős piaci erő megállapítása során
146. A vitatott határozatban a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a piacok, amelyeken a kedvezményezett működik és amelyek az érintett intézkedés versenytorzító hatásainak értékelése szempontjából érintett piacok, azok a piacok, amelyeken a DHL által kiszolgált repülőterekre irányuló és onnan kiinduló légi személyszállítási szolgáltatások nyújtása zajlik. A Bizottság három kritériumot vizsgálva azt értékelte, hogy az LH‑csoport a releváns repülőtereken jelentős piaci erővel rendelkezik‑e,(119) tudniillik a csoport e repülőtereken fennálló résidő‑részesedését, az e repülőtereken fennálló túlterheltségi szintet és a versenytársak résidő‑részesedését.(120) A fentiek alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az LH‑csoport csak a frankfurti és a müncheni repülőtéren rendelkezett jelentős piaci erővel az IATA 2019‑es nyári és 2019/2020‑as téli forgalmi idényében.
147. A megtámadott ítéletben a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság azáltal, hogy lényegében csak a belépési és terjeszkedési korlátokra vonatkozó, a repülőtéri kapacitás oldalán fennálló tényezőket vizsgálta meg, nem vette figyelembe a jelentős piaci erő meglétének értékelése szempontjából releváns valamennyi tényezőt a légi személyszállítási szolgáltatások piacán. A Törvényszék szerint a Bizottság figyelmen kívül hagyta az e szolgáltatások nyújtásához közvetlenül kapcsolódó olyan tényezőket, mint az üzemeltetett járatok száma vagy a kiosztott résidőkben kínált ülőhelyek, amelyek közvetlen információkkal szolgálhatnak a DLH és versenytársai e piacon fennálló piaci részesedéseiről.(121)      A Bizottság azáltal, hogy a piaci részesedések jelentős piaci erő mutatójaként fennálló jelentősége ellenére nem vette figyelembe ezeket a tényezőket,(122) a vitatott határozatot, valamint a helyesbítő határozatot érintő nyilvánvaló értékelési hibát követett el.
148. A DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a Törvényszék nem állapította meg a nyilvánvaló értékelési hibát, túllépte a bírósági felülvizsgálati jogkörének korlátait, mivel a Bizottság érvelését a sajátjával helyettesítette, és nyilvánvalóan tévesen értékelte a bizonyítékokat. Álláspontjuk szerint a vitatott határozatban vizsgált kritériumok pontosak, és az érintett repülőtereken a DLH piaci helyzetének elégséges indikátorai voltak, és a Törvényszék által azonosított tényezőknek nem volt jelentős többlet bizonyító ereje. Ezenfelül a Törvényszék nem indokolta megfelelően, hogy a Bizottságnak miért kellett volna figyelembe vennie ezeket a tényezőket, hanem az „összes releváns körülményre” való túlságosan homályos hivatkozásra szorítkozott.
149. Először is megjegyzem, hogy a jelentős piaci erő azonosítása szempontjából releváns kritériumok Bizottság általi kiválasztásának felülvizsgálata során a Törvényszék a nyilvánvaló értékelési hiba kritériumát alkalmazta, egyértelművé téve, hogy felülvizsgálatának terjedelme e tekintetben korlátozott.(123) A DLH állítását tehát el kell utasítani, amennyiben azzal érvel, hogy a Törvényszék nem ismerte el azt a széles mérlegelési jogkört, amellyel a Bizottság e területen rendelkezik.
150. Másodszor, ellentétben azzal, amit a DLH a megtámadott ítélet részleges és téves értelmezése alapján állít, a Törvényszék pontosan megjelölte, hogy a Bizottság mely tényezőket nem vette figyelembe, és hogy ezek a tényezők miért voltak relevánsak az adott ügyben.(124) A Törvényszék kellőképpen megindokolta, hogy a Bizottság miért volt köteles azokat megvizsgálni.
151. Harmadszor, már emlékeztettem arra, hogy a Törvényszék feladata annak megállapítása, hogy e bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes releváns adatot, valamint alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket.(125) Emellett, ahogyan már arra is emlékeztettem, az alapvető elemek figyelmen kívül hagyása a tények értékelése során elkövetett nyilvánvaló hibának minősül, amely önmagában kétségbe vonja a megtámadott jogi aktus kibocsátója által végzett elemzés helytállóságát.(126) Ennélfogva a Törvényszék – anélkül, hogy túllépte volna a felülvizsgálati jogkörének terjedelmét, vagy a saját értékelésével (vagy indokolásával) helyettesítette volna a saját értékelését (vagy indokolását) – megállapíthatta, hogy a Bizottság ilyen hibát követett el, amikor nem vett figyelembe olyan tényezőket, amelyek az ideiglenes keret 72. pontja értelmében jelentős hatással lehetnek(127) a DLH piaci erejének értékelésére.
152. Negyedszer, a Törvényszék egyszerűen megerősítette e tényezők relevanciáját és a Bizottság által vizsgált kritériumok elégtelen jellegét, ugyanakkor kifejezetten tartózkodott az előbbiek hatásának és az utóbbiakkal való kapcsolatának értékelésétől, ami azt jelentette volna, hogy saját gazdasági értékelésével helyettesítette volna a Bizottság értékelését.(128) A vitatott határozat megsemmisítésével a Törvényszék nem végzett alternatív értékelést, hanem a Bizottságra bízta ezen értékelésnek a releváns körülmények összességére tekintettel történő elvégzését.
153. Ötödször, a Törvényszék nem kérdőjelezte meg a Bizottság által alkalmazott mérőszámok megfelelőségét. Éppen ellenkezőleg, elismerte azok relevanciáját a belépési és terjeszkedési korlátok mutatójaként. Úgy vélte azonban, hogy ezek nem elegendőek, mivel nem szolgáltatnak információt a DLH‑nak és versenytársainak az érintett piacon fennálló piaci részesedéseiről. A légi személyszállítási szolgáltatások piacára vonatkozó tényezők figyelembevételének fontosságára vonatkozó következtetésének alátámasztására a Törvényszék az ügyiratban szereplő, előtte nem vitatott adatokra hivatkozott, amelyek szerint a DLH piaci részesedése – a járatok gyakoriságában (a járatok számában) és az érintett repülőterekre és repülőterekről kínált ülőhelyekben kifejezve – esetenként jelentősen meghaladta a vitatott határozatban meghatározott résidő‑részesedést.(129) A DLH e tekintetben nem hivatkozott a bizonyítékok elferdítésére.
154. Hatodszor, nem győzött meg a Bizottság által felhozott azon érvelés, amely szerint a járatgyakoriság és az ülőhelyek tekintetében fennálló piaci részesedés vagy szükségszerűen átfedésben van a vitatott határozatban használt mérőszámokkal (és azokból levezethető), vagy a repülőtéri kapacitást is méri. Bár igaz, hogy a 95/93 rendelet(130) szerint egy résidő csak egy meghatározott időpontban történő leszállásra vagy felszállásra jogosít,(131) a légi fuvarozóknak még mindig van mozgásterük a járataik gyakoriságának meghatározásában, mivel a „használd vagy elveszíted” szabály az egyes fuvarozóknak kiosztott résidők 80%‑áig alkalmazható.(132) Ezenkívül úgy tűnik, hogy ennek az érvnek ellentmondanak azok a nem vitatott adatok, amelyekre a Törvényszék támaszkodott.
155. Végül a DLH a Bizottság támogatásával azt állítja, hogy a vitatott határozatban alkalmazott kritériumok összhangban vannak az összefonódási ügyekben kialakult gyakorlattal és ítélkezési gyakorlattal. A DLH és a Bizottság által hivatkozott ügyek azonban a résidők olyan fuvarozóktól való megvásárlására vonatkoztak, amelyek megszüntették tevékenységüket, és már nem voltak jelen a légi személyszállítási szolgáltatások piacán,(133) míg a szóban forgó intézkedés célja, hogy a DLH számára lehetővé tegye a tevékenység folytatását ezen a piacon. Így, ha az első esetben a piaci részesedések a járatsűrűség és az ülőhelyek tekintetében nem is bírnak jelentőséggel, a második esetben a piaci erő releváns mutatói lehetnek, amint azt a Törvényszék által hivatkozott adatok is mutatják. Az a tény, hogy a Törvényszék az érintett piacok meghatározásának felülvizsgálata során megállapította, hogy egy olyan feltőkésítési intézkedés, mint az érintett intézkedés, a résidőkhöz kapcsolódó összefonódáshoz hasonló hatással bír,(134) nem kérdőjelezi meg automatikusan a piaci részesedések relevanciáját az érintett repülőtereken nyújtott légiközlekedési szolgáltatások tekintetében a jelentős piaci erő értékelése során.
2.      A második, arra alapított kifogás, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy a DLH nem rendelkezik jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren
156. A DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a Törvényszék nem bizonyította, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy a DLH nem rendelkezik jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren. E kifogás a megtámadott ítélet 388–412. pontjára vonatkozik.
157. A Törvényszék mind a düsseldorfi, mind a bécsi repülőtér tekintetében megállapította, hogy a Bizottság által figyelembe vett szempontok átfogó értékelése azt mutatja, hogy a LH-csoport – csúcsidőben is – nagyon magas résidő‑részesedéssel rendelkezik,(135) nagyon magas a túlterheltségi szint, és a csoport versenytársainak pozíciója gyenge. Következésképpen arra a következtetésre jutott, hogy kizárólag e kritériumok alapján a Bizottság nem állapíthatta meg helyesen, hogy az LH‑csoport legalábbis az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényében nem rendelkezett jelentős piaci erővel ezeken a repülőtereken.(136) Emellett a Törvényszék megállapította, hogy azok a kritériumok, amelyek alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az LH‑csoport jelentős piaci erővel rendelkezett a frankfurti és a müncheni repülőtéren, nem különböztek lényegesen a düsseldorfi és a bécsi repülőtérre vonatkozó kritériumoktól, legalábbis ami a 2019. évi nyári forgalmi idényt illeti.(137)
158. Előzetes észrevételként megjegyzem, hogy abban az esetben, ha a Bíróság – amint azt javaslom – elutasítja a jelen fellebbezési jogalap első kifogását, a Törvényszék által az annak értékeléséhez választott szempontok tekintetében megállapított értékelési hiba, hogy az LH‑csoport jelentős piaci erővel rendelkezik‑e, a düsseldorfi és a bécsi repülőterek tekintetében is megerősítést nyer. A jelen kifogás ebben az esetben hatástalan lenne.(138) Mindenesetre röviden foglalkozom vele.
159. A DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – először is azzal érvel, hogy a Törvényszék túllépte a bírósági felülvizsgálati jogkörének korlátait, amikor beavatkozott a Bizottság mérlegelési jogkörébe, és a Bizottság piacelemzését saját elemzésével helyettesítette.
160. Ezzel kapcsolatban annyit jegyeznék meg, hogy a DLH ismét az összetett gazdasági értékeléseknek az uniós bíróságok általi bírósági felülvizsgálata korlátainak megszorító értelmezésére támaszkodik, amely értelmezéssel a már említett okokból nem értek egyet. A jelen ügyben a megtámadott ítélet 396–407. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék arra a megállapításra szorítkozott, hogy a Bizottság által hivatkozott adatok önmagukban nem támasztják alá azt a következtetést, hogy az LH‑csoport nem rendelkezik jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren. A Törvényszék egyébként kifejezetten tartózkodott attól, hogy saját gazdasági értékelésével helyettesítse a Bizottság értékelését.(139)
161. A DLH azt is állítja, hogy a megtámadott ítélet indokolása túlságosan homályos és nem elegendő a nyilvánvaló értékelési hiba megállapításához, valamint hogy a Törvényszék nem indokolta megfelelően.
162. Ezt az állítást el kell utasítani. A Törvényszék a Bizottság által figyelembe vett adatokra alapozta indokolását, és egyértelműen jelezte, hogy ezek az adatok önmagukban miért nem vezethettek arra, hogy a Bizottság kizárja a DLH jelentős piaci erejének fennállását a düsseldorfi és a bécsi repülőtér tekintetében. A 396–407. pont e tekintetben elegendő indokolást tartalmaz.
163. Végül a DLH szerint a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a DLH nem rendelkezik jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren. Először is, a düsseldorfi és a bécsi repülőterek tekintetében a jelentős piaci erő mérőszámai lényegesen eltérnek a frankfurti és a müncheni repülőterek mutatóitól, mivel a DLH résidő‑részesedése az utóbbi repülőtereken lényegesen magasabb, mint az előbbieken. Ezenfelül a Törvényszék feltételezéseivel ellentétben a 44%‑os vagy 46%‑os átlagos résidő‑részesedés az ítélkezési gyakorlat és a Bizottság összefonódás‑ellenőrzési ügyekben követett következetes gyakorlata szerint nem elegendő az erőfölény megállapításához. Másodszor, az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényére vonatkozó adatoknak az IATA 2019/2020‑as téli forgalmi idényére vonatkozó adatokkal való összehasonlítása, ahogyan azt a Törvényszék tette, nem megfelelő, mivel a légiközlekedési ágazatban a nyári és a téli forgalmi idény teljesen különböző időszakok.
164. A Condor állításával ellentétben ez az állítás nem pusztán ténybeli, hanem a tényeknek a Törvényszék általi jogi minősítését kérdőjelezi meg, és ezért elfogadható. A fentiek alapján álláspontom szerint ezt is el kell utasítani.
165. Először is, ellentétben azzal, amit a DLH és a Bizottság feltételez, a Törvényszék nem abból az előfeltevésből indult ki, hogy a 40%‑os küszöbértéket meghaladó átlagos résidő‑részesedés erőfölényre és így jelentős piaci erőre utal. A megtámadott ítélet 397. pontjában a Törvényszék az erőfölény értékelésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatra analógia útján hivatkozva(140) kifejezetten megerősítette, hogy a 40%‑ot meghaladó piaci részesedés „egy első figyelembe veendő valószínűsítő körülményt jelent”, és nem önmagában meghatározó elem a jelentős piaci erő értékelése szempontjából.(141) E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék nem állapította meg, hogy az LH‑csoport jelentős piaci erővel rendelkezett a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren. Csak arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság által alapul vett kritériumok nem elegendőek annak kizárásához, és hogy az ezekből levont következtetések nem következetesek.
166. Ami azt az érvelést illeti, amely szerint a Törvényszék tévedett, amikor összehasonlította a résidő‑részesedéseket és a túlterheltségi szinteket egyrészt az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényében Düsseldorf és Bécs repülőterei, másrészt az IATA 2019/2020‑as téli forgalmi idényében München és Frankfurt repülőterei között, hajlok arra, hogy egyetértsek a Ryanairrel abban, hogy ez az összehasonlítás önmagában nem hibás, mivel a részesedések relatív mértékegységek. Amennyiben a Bizottság nem úgy vélte, hogy a nyári szezonban magasabb részesedési arányok szükségesek a jelentős piaci erő értékeléséhez, mint a téli szezonban, az ilyen összehasonlítás továbbra is érvényes.
167. Mindenesetre az a következtetés, hogy a Bizottság a vitatott határozatban szereplő egyetlen adat alapján nem állapíthatta meg, hogy az LH‑csoport nem rendelkezik jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren, magától értetődő. A Törvényszék csak másodlagosan állapította meg, hogy ez a következtetés egyben következetlen is, mivel azok a kritériumok, amelyek alapján a Bizottság megállapította, hogy az LH‑csoport jelentős piaci erővel rendelkezik a frankfurti és a müncheni repülőtereken, nem különböznek lényegesen a düsseldorfi és a bécsi repülőterekre vonatkozó kritériumoktól.(142) Amennyiben a DLH azt állítja, hogy e kritériumok eltérnek, olyan ténybeli érvet hoz fel, amely nem tartozik a Bíróság hatáskörébe.
168. A fenti megfontolások összességének tükrében arra az álláspontra helyezkedem, hogy a negyedik fellebbezési jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
E.      Az ötödik fellebbezési jogalap
169. A megtámadott ítélet 467–480. pontját támadó ötödik jogalapjában a DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, és a Bizottság értékelését saját értékelésével helyettesítette az ideiglenes keret 72. pontja alapján előírt strukturális kötelezettségvállalások felülvizsgálata során. A DLH és a Bizottság továbbá azt állítja, hogy a Törvényszék ellentmondásos érvelést alakított ki.
170. Az érintett intézkedés a Németországi Szövetségi Köztársaság azon kötelezettségvállalásától függött, hogy a DLH résidőket és további eszközöket ruház át a frankfurti repülőtér egyik légi fuvarozójára és a müncheni repülőtér egyik légi fuvarozójára.(143) A résidők átengedésére irányuló eljárást két szakaszban alakították ki.(144) Először is, a résidőket kizárólag az „új belépőknek” – nevezetesen a frankfurti és a müncheni repülőtéren állomáshellyel nem rendelkező fuvarozóknak – kellett felajánlani, feltéve többek között, hogy kötelezettséget vállalnak arra, hogy legalább négy repülőgépet magában foglaló állomáshelyet létesítenek ott. Másodszor, ha a résidőkre vonatkozó „használd vagy elveszíted” szabály teljes visszaállítása után az IATA három forgalmi idényét követően a résidőket nem engedték át „új belépőnek”, azokat a második szakaszban az e két repülőtéren már állomáshellyel rendelkező fuvarozók (a továbbiakban: állomáshellyel rendelkező fuvarozók) rendelkezésére bocsátják a meglévő állomáshelyük kibővítése érdekében.(145) Következésképpen az LH‑csoport versenytársai, amelyek már rendelkeztek állomáshellyel a frankfurti és a müncheni repülőtéren, nem voltak jogosultak arra, hogy megszerezzék az eljárás első szakaszában átruházandó résidő‑portfóliót.
171. A megtámadott ítéletben a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság azáltal, hogy az állomáshellyel rendelkező versenytársakat kizárta a résidők átengedésére irányuló eljárás első szakaszából, nem vizsgált meg a felajánlott kötelezettségvállalásra vonatkozóan minden lényeges tényezőt, figyelembe véve e tényezők megítélése során a szóban forgó piacok szerkezetét és egyedi jellemzőit, beleértve a kedvezményezettnek és versenytársainak az e piacokon fennálló helyzetét, tehát nyilvánvaló értékelési hibát követett el.(146)
172. Először is a DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a Törvényszék helytelenül avatkozott be a Bizottság széles mérlegelési jogkörébe a strukturális kötelezettségvállalásoknak az ideiglenes keret 72. pontja szerinti jóváhagyása során, saját értékelésével helyettesítette a Bizottság értékelését, és ellentmondott a Niki Luftfahrt kontra Bizottság ítéletben(147) kialakított ítélkezési gyakorlatának.
173. A vitatott határozat fent tárgyalt egyéb szempontjaihoz hasonlóan a Bizottságnak a kötelezettségvállalások vizsgálata során elvégzendő összetett gazdasági értékelések miatt meglehetősen széles mérlegelési jogkörrel kell rendelkeznie a kötelezettségvállalások megfelelőségének és elégséges voltának megítélése során. Ez elkerülhetetlenül kihatással van az uniós bíróság hatáskörére az elfogadott kötelezettségvállalások bírósági felülvizsgálata során, amint azt a jelen indítvány 15–18. pontja részletesen ismerteti, és amint arra maga a Törvényszék is emlékeztetett a megtámadott ítéletben.(148) Az ilyen mérlegelési jogkör azonban nem korlátlan. Különösen nem mentesíti a Bizottságot a felhasznált bizonyítékok elégséges voltának és az azokból levont következtetések megalapozottságának bírósági felülvizsgálata alól. Nem mentesíti a Bizottságot a gazdasági adatok értelmezésének felülvizsgálata, valamint a saját mérlegelési jogkörére vonatkozó korlátok tiszteletben tartása alól sem, amikor iránymutatásokat fogad el.(149) Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítéletben helyesen pontosította,(150) az ideiglenes keret 72. pontja alapján tett kötelezettségvállalásoknak nemcsak az ideiglenes keretet kell tiszteletben tartaniuk, hanem a korrekciós intézkedésekről szóló közleményben előírt feltételeket is, amelyre e pont kifejezetten hivatkozik. Ezért mind az ideiglenes keret, mind a korrekciós intézkedésekről szóló közlemény körvonalazza és korlátozza a Bizottság mérlegelési mozgásterét a kötelezettségvállalásoknak a fent említett pont szerinti értékelése során.
174. A DLH, a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság állításával ellentétben véleményem szerint a Törvényszék nem helyettesítette a sajátjával a Bizottság értékelését, és nem javasolt alternatív kötelezettségvállalási struktúrát sem. A Törvényszék a Bizottság elemzésének felülvizsgálatára és annak megállapítására szorítkozott, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a javasolt értékeléssel kapcsolatos valamennyi releváns tényezőt, amint azt a korrekciós intézkedésekről szóló közlemény 12. pontja kifejezetten előírja.(151) Úgy ítélte meg, hogy a Bizottság elmulasztotta megvizsgálni, hogy a meglévő versenytársak kizárása a résidők átengedésére irányuló eljárás első szakaszában megfelelő és szükséges volt‑e a hatékony verseny fenntartásához az ideiglenes keret 72. pontja alapján,(152) ugyanakkor kifejti azokat az okokat, amelyek miatt a jelen ügyben ilyen vizsgálat szükséges.(153) Közelebbről, a Törvényszék fenntartásait fejezte ki a Bizottság értékelésével kapcsolatban, mivel a Bizottság nem elemezte, hogy az állomáshellyel rendelkező légi fuvarozók kizárása járhat‑e azzal a következménnyel, hogy e repülőtereken a verseny még széttöredezettebbé válik.(154)
175. Azzal, hogy a Törvényszék rámutatott a Bizottság értékelésének hiányosságaira, egyértelmű példákkal illusztrálta kétségeit, és végül megállapította, hogy az elemzés nyilvánvalóan hiányos, és nem felel meg a Bizottság mérlegelési jogkörének gyakorlására vonatkozó szabályoknak, nem lépte túl az összetett gazdasági értékelés felülvizsgálatának kereteit, ahogyan azt a Bíróság ítélkezési gyakorlata is felvázolja.
176. Írásbeli beadványaiban a Bizottság röviden azzal érvel, hogy a korrekciós intézkedésekről szóló közlemény 12. pontja, nevezetesen „a szóban forgó piac szerkezetének és egyedi jellemzőinek – beleértve a felek és a többi piaci szereplő helyzetét –” figyelembe vételére vonatkozó különös követelmény olyan „általános jellegű” rendelkezés, amely nem követeli meg, hogy a Bizottság e kritériumok alapján külön értékelje a javasolt kötelezettségvállalások minden egyes szempontját”.
177. A Bizottság érvelése nem meggyőző, különösen az ideiglenes keret sajátos jellemzőit figyelembe véve, amelyeket szükségszerűen figyelembe kell venni az említett eszköz 72. pontja alapján előírt kötelezettségvállalások megfelelőségének és elégséges voltának értékelésénél. E jellemzőkre tekintettel az ilyen kötelezettségvállalásokat úgy kell kialakítani, hogy azok biztosítsák, hogy a támogatás nyújtását követően a kedvezményezett nem fog nagyobb piaci erővel rendelkezni, mint a Covid19‑járvány előtt, valamint hogy az érintett piacokon fennmarad a tényleges verseny, amint arra a Törvényszék helyesen rámutatott.(155) Ezért a piac szerkezetének és jellemzőinek figyelembevétele, beleértve a kedvezményezett meglévő versenytársainak helyzetét is, a korrekciós intézkedésekről szóló közlemény 12. pontjában előírtak szerint, nyilvánvalóan releváns az ideiglenes keret 72. pontjának alkalmazásában. Ez annál is nyilvánvalóbb, tekintve, hogy – amint azt az ideiglenes keret 45. pontja hangsúlyozza – a saját tőke és/vagy hibrid tőkeinstrumentum formájában nyújtott támogatások rendkívül torzítják a versenyt.
178. Ebben az összefüggésben a verseny további széttöredezettségével kapcsolatos aggályok eloszlatásának elmulasztása olyan nyilvánvaló mérlegelési hibát jelenthet a Bizottság részéről, amelyet a Törvényszék jogosult volt megállapítani.(156) Különösen ez a helyzet egy olyan helyzetben, amikor a Bizottság a jelentős piaci erő fennállásának értékelése során maga is elismerte, hogy az LH‑csoport által a frankfurti és a müncheni repülőtéren észlelt verseny gyenge és széttöredezett.(157) Ugyanez vonatkozik a kedvezményezett és a legközelebbi versenytársai közötti súlybeli aránytalanságra is.
179. A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy a Törvényszék nem helyettesítette saját értékelésével a Bizottság értékelését, és nem ment szembe saját ítélkezési gyakorlatával sem, amikor megállapította, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor a vitatott határozatban nem vizsgálta, hogy megfelelő volt‑e a frankfurti és müncheni repülőtereken már állomáshellyel rendelkező versenytársaknak az átengedési eljárás első szakaszából való kizárása.
180. Másodszor, a DLH a Bizottság támogatásával azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 473. és 474., valamint 476. pontjában foglalt indokolás szöges ellentétben áll a Törvényszéknek az ugyanezen ítélet 452., illetve 463. pontjában foglalt megállapításaival.
181. Én nem látok ilyen ellentétet.
182. Egyrészt, a megtámadott ítélet 452. pontjában a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy az átengedés tárgyát képező résidők száma lehetővé tette volna a piacon már jelenlévő versenytársakéhoz hasonló méretű új versenytárs belépését, ami a meglévő versenytársak által gyakorolthoz hasonló versenykényszer létrehozásához vezetett volna.
183. E következtetésnek nem mond ellent a 473. pont, amelyben a Törvényszék kiemelte, hogy az LH‑csoport súlya a legközelebbi versenytársai súlya többszörösének felel meg különösen a müncheni és frankfurti repülőtereken állomásozó repülőgépek száma tekintetében. Ez az egyensúlyhiány az átengedést követően is fennállt volna, mivel az új versenytárs mérete az említett repülőtereken már állomáshellyel rendelkező versenytársakéhoz hasonlítható. A megtámadott ítélet 474. pontja tekintetében sem áll fenn ellentmondás. E pont első mondata ugyanis szinte szóról szóra átveszi a 452. pont első mondatát, amely az új belépőnek a meglévő versenytársakéval összehasonlítható méretére vonatkozik.(158) A 474. pont azonban azzal a kérdéssel foglalkozik, hogy a frankfurti és a müncheni repülőtéren már állomáshellyel rendelkező versenytársaknak az átengedési eljárás első szakaszából való kizárása milyen hatással van a verseny széttöredezettségének szintjére az említett repülőtereken. Semmiféle ellentmondás nem áll fenn a 452. ponttal, amely az átengedés tárgyát képező résidők számának elégséges voltára vonatkozó más kérdéssel foglalkozik.
184. Másrészt, az az állítás, hogy a megtámadott ítélet 476. pontja ellentmond az említett ítélet 463. pontjának, szintén a megtámadott ítélet részleges értelmezésén alapul. A Törvényszék azon következtetése, amely szerint a frankfurti és müncheni repülőtereken már állomáshellyel rendelkező versenytársak – mivel alacsonyabb költségeik lennének – kedvezőbb helyzetben lehetnek ahhoz, hogy növeljék a DLH‑ra nehezedő versenynyomást, nem áll ellentétben a Ryanair azon állításának elutasításával, amely szerint az új belépőkre vonatkozó, az állomáshely létesítésére vonatkozó követelmény aránytalan, mert növeli a belépési költségeket. A megtámadott ítélet 463. pontjában a Törvényszék megfelelőnek ítélte e követelményt, az új belépőkre rótt további belépési költségek és a DLH‑ra nehezedő nagyobb versenynyomásból származó nyereség közötti mérlegelését követően. A meglévő versenytársaknak az átengedési eljárás első szakaszában történő kizárása megfelelőségének vizsgálata során a Törvényszék az új belépők magas belépési költségeit más szempontból vizsgálta, nevezetesen az átengedési eljárás hatékonyságára gyakorolt hatása szempontjából.(159)
185. Végül a Németországi Szövetségi Köztársaság önálló kifogást terjesztett elő, azzal érvelve, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 472. és azt követő pontjaiban alkalmazott „messzemenő megközelítés”, valamint az ideiglenes keret 72. pontjában a kiegészítő strukturális kötelezettségvállalásokkal szemben támasztott túlzott követelmények lényegében az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése b) pontja hatályának korlátozását eredményezik. Az ideiglenes keret 72. pontjának célja, hogy tovább enyhítse egy olyan támogatás versenykorlátozó hatásait, amelyet az EUMSZ ilyen rendelkezése alapján már arányosnak minősítettek. A Törvényszék tehát nem vette figyelembe az ideiglenes keret és az elsődleges jog közötti kölcsönhatást.
186. Ez a kifogás, amely aggályokat vet fel az elfogadhatóságát illetően,(160) mindenesetre nyilvánvalóan megalapozatlan. A Németországi Szövetségi Köztársaság nem kérdőjelezi meg, hogy az ideiglenes keret 72. pontja összeegyeztethető a[z EUMSZ]107. cikk (3) bekezdésének b) pontjával, amennyiben az egy bizonyos küszöbértéket meghaladó feltőkésítési intézkedések esetében olyan kiegészítő intézkedések meghozatalát írja elő, amelyek célja a verseny megőrzése azokon a piacokon, ahol a kedvezményezett jelentős piaci erővel rendelkezik, és amelyektől függően a támogatás összeegyeztethetőnek tekinthető. Csak azt vitatja, ahogyan a Törvényszék a jelen ügyben az ilyen intézkedések felülvizsgálatát végezte. Az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja és az ideiglenes keret 72. pontja alá tartozó intézkedésekre tett kötelezettségvállalások azonban nem mentesülnek a megfelelőségük és elégséges voltuk megfelelő vizsgálata alól az ezen intézkedések összeegyeztethetőségének biztosítása érdekében.
187. Ebben az összefüggésben hasznos emlékeztetni arra, hogy az ideiglenes keret 72. pontja és a korrekciós intézkedésekről szóló közlemény alapján tett kötelezettségvállalások célja az azzal kapcsolatos aggodalom teljes megszüntetése, hogy a szóban forgó feltőkésítési intézkedés jelentősen akadályozhatja a hatékony versenyt azokon a piacokon, ahol a kedvezményezett jelentős piaci erővel rendelkezik, valamint az ezen intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatos kétségek eloszlatása.(161) Ennélfogva a Bizottság feladata annak biztosítása, hogy az előírt kötelezettségvállalásokat kellő valószínűséggel, hatékonyan és időben végrehajtsák, akár azzal is, hogy vonzóbbá teszi a korrekciós intézkedéseket.(162) Ezzel szemben az uniós bíróság feladata a Bizottság értékelésének a már bemutatott keretek között történő felülvizsgálata. A jelen esetben a fent kifejtett okok miatt ezeket a határokat nem lépték túl. A Németországi Szövetségi Köztársaság által felhozott kifogást ezért el kell utasítani.
188. A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy utasítsa el az ötödik fellebbezési jogalapot.
F.      A hatodik fellebbezési jogalap
189. Hatodik fellebbezési jogalapjában, amely a megtámadott ítélet 496–502. pontját kifogásolja, a DLH – a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottság nem indokolta megfelelően a szóban forgó résidők átengedéséért járó ellentételezés megkövetelését.
190. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 296. cikkben előírt indokolási kötelezettség olyan lényeges eljárási szabálynak minősül, amelyet külön kell választani az indokolás megalapozottságának kérdésétől, amely a vitatott jogi aktus érdemi jogszerűségére vonatkozik. Az e cikk által megkövetelt indokolásnak a kérdéses aktus természetéhez kell igazodnia, és a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelésének olyan világosan és félreérthetetlenül kell belőle kitűnnie, hogy lehetővé tegye az érintettek számára a meghozott intézkedés indokainak megismerését, a hatáskörrel rendelkező bíróság számára pedig a jogszerűségi felülvizsgálat elvégzését. E tekintetben nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi releváns tény‑ és jogkérdésre külön kitérjen, mivel azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel‑e az említett cikk követelményeinek, nem csupán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárggyal kapcsolatos jogszabályok összességére tekintettel is.(163)
191. Ami a jelen ügyhöz hasonlóan konkrétan az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése szerinti kifogást nem emelő határozatot illeti, a Bíróság megállapította, hogy az ilyen határozatnak, amelyet rövid határidőn belül hoznak meg, csak azokat az indokokat kell tartalmaznia, amelyek alapján a Bizottság úgy ítéli meg, hogy nem állnak fenn komoly nehézségek az érintett támogatás belső piaccal való összeegyeztethetőségének értékelésével összefüggésben, és hogy e határozat akár tömör indokolását is az EUMSZ 296. cikkben előírt indokolási kötelezettség szempontjából kielégítőnek kell tekinteni, amennyiben ennek ellenére világosan és egyértelműen megfogalmazza azokat az indokokat, amelyek alapján a Bizottság úgy ítélte meg, hogy nem állnak fenn ilyen nehézségek.(164) A megfelelő indokolási kötelezettség és a hatékonyság szükségessége közötti, ezen ítélkezési gyakorlatban rögzített egyensúly kulcsfontosságú az olyan válságok esetében, mint a Covid‑19, amikor a Bizottság kivételes mennyiségű bejelentéssel szembesül.(165) Mindazonáltal az az összefüggés, amelyben a bejelentett támogatási intézkedést meghozzák, nem teszi lehetővé a fent említett ítélkezési gyakorlatban értelmezett EUMSZ 296. cikk révén az uniós intézményeket terhelő indokolási kötelezettség mértékének csökkentését.(166)
192. A jelen ügyben a Törvényszék megerősítette, hogy a Bizottság indokolása a vitatott határozat legtöbb szempontja tekintetében megfelelő, még akkor is, ha az különösen szűkszavúnak tűnik.(167) A Törvényszék csak azon követelményt illetően állapította meg az indokolási kötelezettség megsértését, amely szerint a résidők átengedését díjazás ellenében kell végrehajtani.
193. Ez a megállapítás véleményem szerint összhangban van a fent említett ítélkezési gyakorlattal, és mentes a DLH, a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság által hivatkozott hibáktól.
194. Először is, a Törvényszék helyesen mutatott rá arra, hogy a vitatott határozat nem tartalmaz arra vonatkozó utalást, hogy a Bizottság miért ítélte megfelelőnek, hogy a résidők átengedéséért díjat kell fizetni.(168) A DLH, a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság állításával ellentétben a vitatott határozat (71) és (74) preambulumbekezdése, amelyek „Az intézkedés leírása” című 2. szakaszban szerepelnek, csupán leírják a felajánlott kötelezettségvállalások, valamint a résidők kiosztására irányuló eljárás tartalmát, de semmilyen indokolást nem tartalmaznak a díjazás követelményének indokát illetően.
195. Másodszor, a Törvényszék nem hagyta figyelmen kívül azt a tényt, hogy a javasolt kötelezettségvállalások nem csak a résidők, hanem az új belépő által az állomáshely létrehozásához igényelt egyéb eszközök átengedésére is kiterjednek, amire a megtámadott ítélet 497. pontjában kifejezetten hivatkoznak. Ugyanakkor helyesen választotta el a résidők átengedéséért járó ellentételezés kérdését a járulékos eszközökért járó ellentételezés kérdésétől, és az előbbire összpontosított, amint az a fent említett 497. pont utolsó mondatából és az azt követő 498–501. pontból egyértelműen kitűnik.
196. Harmadszor, a Törvényszék helyesen indokolta, hogy a jelen ügyben miért volt döntő jelentőségű a résidők átengedéséért járó díj követelményének igazolása. Hangsúlyozta, hogy egy ilyen követelmény csökkentheti a kapcsolódó kötelezettségvállalások hatékonyságát.(169) A Németországi Szövetségi Köztársaság állításával ellentétben az ideiglenes keret 72. pontja szerinti kötelezettségvállalásokat úgy kell kialakítani, hogy azok a lehető leghatékonyabbak legyenek. Ahhoz, hogy teljesüljön a hatékony verseny megőrzésére irányuló, az ideiglenes keret említett rendelkezése által kitűzött célkitűzés azokon a piacokon, ahol a kedvezményezett jelentős piaci erővel rendelkezik, a kötelezettségvállalásokat hatékonyan és rövid időn belül végre kell tudni hajtani.(170)
197. Negyedszer, a DLH tévesen állítja, hogy a Törvényszék elfogadta a Condor azon érvét, amely szerint a résidők szóban forgó átengedése a 95/93 rendelet 8b. cikkének hatálya alá tartozik,(171) holott az kifejezetten e rendelet 8a. cikke (1) bekezdése b) pontjának iii. alpontján alapult.(172) E tekintetben elsősorban azt kell meg állapítani, hogy a vitatott határozatban a Bizottság sehol nem állította, hogy a résidők átengedése ez utóbbi rendelkezésen alapult (és még kevésbé, hogy helyesen alapult). Pusztán az a tény, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság által javasolt átengedési kötelezettségvállalások tartalmának bemutatásakor a határozat 71. és 74. pontja részben a fent említett 8a. cikk (1) bekezdése b) pontjának iii. alpontját vette át, nem tekinthető úgy, mintha a Bizottság állást foglalt volna a szóban forgó résidő‑átengedés (helyes) jogalapjával kapcsolatban a 95/93 rendelet alapján. Másodsorban emlékeztetni kell arra, hogy a DLH állításával ellentétben a Törvényszék nem foglalkozott a fent említett kérdéssel, és nem alkalmazta az említett rendelet 8b. cikkét az állami támogatással kapcsolatos ügyekre. Csupán kiemelte, hogy mivel a résidők átengedését valamely hatóság hatáskörének gyakorlása során írta elő, és a 95/93 rendelet e tekintetben a pénzbeli ellentételezést kizáró különös szabályokat tartalmaz, annál fontosabb volt az ellentételezési kötelezettség e rendelettel való összeegyeztethetőségének kérdésével foglalkozni. Ezért megállapította, hogy a vitatott határozat sem tartalmazott e tekintetben indokolást.
198. Végül, ami azt az állítást illeti, hogy a Törvényszék tévesen értékelte a szükséges indokolás mértékét, elég csak annyit megemlíteni, hogy a megtámadott ítélet 499–501. pontjában a Törvényszék nem állapította meg, hogy az indokolás nem felelt meg az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése szerinti határozatokra vagy a komplex gazdasági értékelésekre alkalmazandó jogi követelménynek. Megállapította, hogy a vitatott határozat semmilyen indokolást nem tartalmazott a döntő jelentőségű kérdésekben.
199. A fenti megfontolások összességének tükrében arra az álláspontra helyezkedem, hogy a hatodik fellebbezési jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
G.      A fellebbezéssel és a költségekkel kapcsolatos következtetések
200. A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy teljes egészében utasítsa el a fellebbezést. Ennek megfelelően azt javaslom, hogy a Bíróság a DLH‑t kötelezze a Ryanair és a Condor jelen fellebbezéssel kapcsolatos költségeinek viselésére, valamint a Németországi Szövetségi Köztársaságot és a Bizottságot saját költségeik viselésére az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése és 140. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyek az eljárási szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése alapján a fellebbezési eljárásra is alkalmazandók.
IV.    Végkövetkeztetés
201. Azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, a Deutsche Lufthansa AG‑t kötelezze a Ryanair DAC és a Condor Flugdienst GmbH költségeinek viselésére, valamint a Németországi Szövetségi Köztársaságot és az Európai Bizottságot saját költségeik viselésére.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      A Bizottság 2020. március 19‑i közleménye (HL 2020. C 91. I., 1. o.), amelyet 2020. április 3‑án (HL 2020. C 112. I., 1. o.) és 2020. május 8‑án (HL 2020. C 164., 3. o.) módosítottak. 2022. májusban a Bizottság kihirdette az ideiglenes keret fokozatos megszüntetésének ütemtervét. A legtöbb biztosított eszköz lejárati dátuma 2022. június 30. volt. A tagállamok azonban 2022. december 31‑ig, illetve 2023. december 31‑ig hozhattak beruházás‑ és fizetőképesség‑támogatási intézkedéseket. Ezenkívül 2023. június 30‑ig lehetőség volt az adósságinstrumentumok, például a hitelek és garanciák más támogatási formákká, például közvetlen támogatási formákká történő átalakítására és az azokon történő szerkezetátalakítás végrehajtására.
3      A DLH a Lufthansa csoport élén álló anyavállalat, amely csoport többek között a Lufthansa Passenger Airlines, a Brussels Airlines SA/NV, az Austrian Airlines AG, a Swiss International Air Lines Ltd és az Edelweiss Air AG légitársaságokból áll.
4      A Bizottság C(2020) 4372 final határozata (2020. június 25.) az SA 57153 (2020/N) – Németország – Covid19 – A Lufthansa számára nyújtott állami támogatásról. A határozatról szóló tájékoztatást 2020. november 20‑án tették közzé (HL 2020. C 397., 2. o.). A Bizottság 2021. december 14‑én elfogadta a C(2021) 9606 final határozatot, amely helyesbítette a vitatott határozatot.
5      A Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság a T‑34/21. sz. ügyben a Bizottság támogatása érdekében avatkozott be.
6      T‑34/21 és T‑87/21, EU:T:2023:248.
7      Lásd: megtámadott ítélet, 504. és 505. pont.
8      Az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy támogatást engedélyezzen valamely tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetésére.
9      Az EUMSZ 107. cikk (2) bekezdésének b) pontja előírja a Bizottság számára, hogy de jure nyilvánítsa a belső piaccal összeegyeztethetőnek „a természeti csapások vagy más rendkívüli események által okozott károk helyreállítására” nyújtott támogatást.
10      Ahogyan ez a 2008‑as pénzügyi válság esetében is így volt, lásd: Wahl főtanácsnok Kotnik és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑526/14, EU:C:2016:102, 56. pont), valamint a 2003. szeptember 30‑i Freistaat Sachsen és társai kontra Bizottság ítélet (C‑57/00 P és C‑61/00 P, EU:C:2003:510, 97. és 98. pont).
11      Lásd az ideiglenes keret 10. pontját.
12      A Bizottság ugyanis mérlegelési jogkörrel rendelkezik arra vonatkozóan, hogy a felülvizsgálatot és a konzultációt követően bármikor megváltoztathassa, módosíthassa (vagy akár hatályon kívül is helyezhesse) iránymutatásait, és azokat határidőhöz kötheti. A Bizottság valójában köteles iránymutatásait folyamatosan felülvizsgálni annak érdekében, hogy előre lássa az ezen intézkedésekben nem szereplő jelentősebb fejleményeket, lásd: 2016. március 8‑i Görögország kontra Bizottság ítélet (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 71. pont).
13      HL 2020. C 164., 3. o.
14      Lásd az ideiglenes keret 72. pontját. E kötelezettségvállalásokat a 139/2004/EK tanácsi rendelet és a 802/2004 bizottsági rendelet alapján elfogadható korrekciós intézkedésekről szóló bizottsági közlemény (HL 2008. C 267., 1. o.; a továbbiakban: korrekciós intézkedésekről szóló közlemény) rendelkezéseivel összhangban kell alkalmazni.
15      Lásd többek között: 2016. július 19‑i Kotnik és társai ítélet (C‑526/14, EU:C:2016:570, 38. és 39. pont) (a továbbiakban: Kotnik ítélet).
16      Lásd többek között: 2008. szeptember 11‑i Németország és társai kontra Kronofrance ítélet (C‑75/05 P és C‑80/05 P, EU:C:2008:482, 65. pont); 2010. december 2‑i Holland Malt kontra Bizottság ítélet (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
17      Lásd: 2016. március 8‑i Görögország kontra Bizottság ítélet (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 71. pont).
18      Lásd: 2024. november 7‑i Ryanair kontra Bizottság ítélet (C‑588/22 P, EU:C:2024:935, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) (a továbbiakban: Finnair II ítélet).
19      Lásd: Kotnik ítélet, 41. pont; 2023. január 31‑i Bizottság kontra Braesch és társai ítélet (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 93. pont).
20      Lásd: Kotnik ítélet, 43. pont.
21      Lásd ebben az értelemben: 2023. január 31‑i Bizottság kontra Braesch és társai ítélet (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 92. és 95. pont).
22      Lásd ebben az értelemben: Kotnik ítélet, 44. pont.
23      Lásd: Finnair II ítélet, 59. pont.
24      Lásd analógia útján: Kotnik ítélet, 43. pont.
25      Lásd különösen: Kotnik ítélet, 37. pont.
26      Az 1985. július 11‑i Remia és társai kontra Bizottság ítélet (42/84, EU:C:1985:327, 34. pont) jól ismert formulája szerint, amelyet a Bíróság az uniós versenyjoggal összefüggésben dolgozott ki, és amelyet többek között az állami támogatások területén is alkalmazott. Lásd: 2002. szeptember 26‑i Spanyolország kontra Bizottság ítélet (C‑351/98, EU:C:2002:530, 74. pont); 2024. október 4‑i E. Breuninger kontra Bizottság ítélet (C‑124/23 P, EU:C:2024:860, 30. pont).
27      Lásd: 1991. november 21‑i Technische Universität München ítélet (C‑269/90, EU:C:1991:438, 14. pont).
28      Lásd: 2010. szeptember 2‑i Bizottság kontra Scott ítélet (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64. pont).
29      Lásd az összefonódások területén: 2005. február 15‑i Bizottság kontra Tetra Laval ítélet (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, 39. pont), az állami támogatások területén pedig: 2010. szeptember 2‑i Bizottság kontra Scott ítélet (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64. pont); 2018. szeptember 20‑i Spanyolország kontra Bizottság ítélet (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, 104. pont).
30      Lásd például az ideiglenes keret 62. és 68. pontját.
31      Az ideiglenes keret szerinti „jelölje be a megfelelő négyzetet” és „átfogó értékelés’ alkalmazását maga a Bizottság különböztette meg a tárgyaláson.
32      Lásd a jelen indítvány 12. és 13. pontját.
33      Ez a fogalommeghatározás a tagállamok nem pénzügyi vállalkozásokra vonatkozó, ezen ideiglenes keret szerinti feltőkésítési programjaira és egyedi feltőkésítési támogatásaira vonatkozik, amelyek nem tartoznak az említett eszköz 3.1. szakaszának hatálya alá, lásd az ideiglenes keret 46. pontját.
34      Nevezetesen a DLH pénzügyi vezetőjének 2020. március 19‑i nyilatkozata (a továbbiakban: 2020. márciusi nyilatkozat), az Oxera által készített, „Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH” című, 2021. január 21‑i jelentés (a továbbiakban: Oxera I jelentés) és a Moody’s által készített, „Rating Action: Moody’s downgrades Lufthansa to Ba1, ratings placed on review for downgrade” című, 2020. március 17‑i jelentés (a továbbiakban: Moody’s jelentés).
35      A Törvényszék hivatkozik a Ryanair által a német kormánynak, illetve a Bizottságnak címzett, 2020. április 1‑jei, illetve 2020. április 3‑i két levélre.
36      A vitatott határozat (100) preambulumbekezdésének második mondata a DLH számára Németországi Szövetségi Köztársaságban rendelkezésre álló horizontális intézkedésekre vonatkozott.
37      Legyen szó akár a piacon megfizethető feltételek mellett történő finanszírozásról, akár az érintett tagállamban meglévő horizontális likviditási intézkedésekről, akár a kettő kombinációjáról.
38      Az ideiglenes keret 54. pontja szerint „[a] támogatás arányosságának biztosítása érdekében a Covid‑19 feltőkésítés összege nem haladhatja meg a kedvezményezett életképességének biztosításához szükséges minimumot, és nem mehet túl azon a célon, hogy visszaállítsa a kedvezményezett tőkestruktúráját a Covid19‑járvány előtti, vagyis a 2019. december 31‑i helyzetnek megfelelő szintre”.
39      Úgy tűnik, hogy a DLH nem kérdőjelezi meg az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontja céljának a Törvényszék által kialakított értelmezését (vagy mindenesetre nem támasztja alá ezt az állítást), és a Bizottság sem teszi ezt.
40      Lásd ebben az értelemben: 2022. június 22‑i Ryanair kontra Bizottság (Finnair II; Covid19) ítélet (T‑657/20, EU:T:2022:390, 53. és 54. pont) (a továbbiakban: a Törvényszék Finnair II ítélete). Az ezen ítélet ellen benyújtott fellebbezést a Finnair II ítélet elutasította.
41      Az ideiglenes keret 19. pontja szerint az e közlemény alapján a Bizottságnak bejelentett állami támogatási intézkedések esetében a tagállamoknak alá kell támasztaniuk, hogy az intézkedés szükséges, megfelelő és arányos ahhoz, hogy orvosolja az érintett tagállam gazdaságának súlyos zavarát.
42      Érdemes megjegyezni, hogy a Törvényszék előtt a Condor a DLH‑nak a piaci finanszírozás lehetőségére vonatkozó értékelését sérelmezte kifogásának részeként, arra hivatkozva, hogy „a támogatás arányosságára vonatkozó elemzés elégtelen és hiányos”. A Ryanair és a Condor jogalapjainak újra rendezése során a Törvényszék a megtámadott ítélet 71. pontjában követte az ideiglenes keret szerkezetét, elkülönítve a DLH támogathatóságának a 49. pont c) alpontja szerinti elemzését (az említett ítélet 112–138. pontja) a támogatás összegének az 54. pont szerinti elemzésétől (ezen ítélet 150–217. pontja).
43      Ugyanez vonatkozik a megtámadott ítélet 186–189. pontjára, amelyre a Bizottság hivatkozik. E pontokban a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát, amikor a BBB hitelminősítést használta viszonyítási alapként, mivel nem vitatott, hogy ez a minősítés lehetővé teszi a megfizethető feltételek melletti finanszírozást. Ellentétben azzal, amit a Bizottság látszólag sugall, a Törvényszék nem foglalkozott a megtámadott ítélet 125–132. pontjában tárgyalt azon kérdéssel, hogy a DLH képes volt‑e megfizethető feltételek mellett finanszírozást találni a piacokon legalább szükségletei egy nem elhanyagolható részének finanszírozására, tekintettel az általa felajánlható biztosítékokra.
44      T‑628/20, EU:T:2021:285.
45      Megjegyzem, hogy hasonló érvelés található a megtámadott ítélet 146. és 147. pontjában, amelyekben a Törvényszék elutasította az ideiglenes keret 53. pontjának megsértésére alapított kifogást, a 2021. május 19‑i Ryanair kontra Bizottság (Spanyolország; Covid‑19) ítélet (T 628/20, EU:T:2021:285) 49. pontjában foglaltakkal azonos ítélkezési gyakorlatra hivatkozva.
46      Lásd: 2021. május 19‑i Ryanair kontra Bizottság (Spanyolország; Covid‑19) ítélet (T‑628/20, EU:T:2021:285, 49. pont).
47      A DLH a Finnair II ítélet 53. pontjára hivatkozik, azt állítva, hogy ebben a pontban a Törvényszék megállapította, hogy a Finnair jogosult volt feltőkésítési támogatásra, mivel nem tudott olyan finanszírozást szerezni a piacokon, amely lehetővé tette volna számára, hogy valamennyi likviditási szükségletét fedezze.
48      A Finnair megkísérelt finanszírozást szerezni a hitelpiacokon, és sikeresen jutott hitelhez, valamint további finanszírozás megszerzése érdekében tárgyalásokat folytatott egy, a meg nem terhelt repülőgépeire vonatkozó visszlízing‑megállapodásról (a Törvényszék Finnair II ítéletének 50. pontja). Ezen intézkedések ellenére saját tőkéje a Covid19‑világjárványt megelőző állapothoz képest jelentősen csökkent (a Törvényszék Finnair II ítéletének 51. pontja).
49      Lásd: 2021. szeptember 2‑i Bizottság kontra Tempus Energy és Tempus Energy Technology ítélet (C‑57/19 P, EU:C:2021:663) (a továbbiakban: Tempus ítélet).
50      A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az előzetes vizsgálati eljárás végén hozott, kifogást nem emelő határozat jogszerűsége attól függ, hogy a Bizottság rendelkezésére álló információknak és bizonyítékoknak a bejelentett intézkedés előzetes vizsgálati szakaszában történő értékelésének objektív módon kétségeket kellett volna‑e ébresztenie ezen intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatosan, mivel az ilyen kétségek felmerülése esetén meg kell indítani a hivatalos vizsgálati eljárást. Lásd: Tempus ítélet, 38. pont.
51      Lásd: Tempus ítélet, 42. és 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
52      Lásd: Tempus ítélet, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
53      Lásd a jelen indítvány 34. lábjegyzetét.
54      A Bizottság nem vitatja, hogy tudott e nyilatkozatról.
55      Lásd a megtámadott ítélet 124. pontját.
56      Hasonlóképpen, a DLH azon érvei, amelyek a 2020. márciusi nyilatkozatban szereplő adatokat mint a DLH rendelkezésére álló fedezet körültekintő kiszámításának alapját a világjárvány idején fennálló piaci környezet összefüggéseire tekintettel vitatják, nem alkalmasak arra, hogy kétségbe vonják ezen adatok relevanciáját.
57      Lásd a megtámadott ítélet 134. pontját. Érdemes megjegyezni, hogy a Törvényszék érvelése szerint a 2020. márciusi nyilatkozatban szereplő információknak kellett volna arra késztetniük a Bizottságot, hogy megvizsgálja a DLH azon lehetőségét, hogy szükségleteinek legalább egy részét a piacokon a repülőgépeinek fedezetként történő felajánlásával finanszírozza. Az Oxera jelentés és a Moody’s jelentés csak az említett nyilatkozatban szereplő adatok alátámasztására szolgált.
58      Lásd a megtámadott ítélet 132. pontjának második mondatát. E tekintetben meg kell említeni, hogy az „evidence” szó a megtámadott ítélet francia nyelvű változatában szereplő „éléments” szó – véleményem szerint helytelen – angol fordítását jelenti. A „tous les éléments pertinents” kifejezés a Bizottság által elvégzendő értékelés különböző összetevőire utal, nem pedig azokra a bizonyítékokra, amelyekre a Bizottságnak támaszkodnia kellett volna.
59      Lásd: 2024. szeptember 10‑i Bizottság kontra Írország és társai ítélet (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, 247. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
60      Lásd a megtámadott ítélet 123. és 125. pontját.
61      Lásd a megtámadott ítélet 125. és 132. pontját.
62      A DLH a Bizottság által 2020. május 19‑én feltett kérdésekre 2020. június 8‑án adott válaszra (a továbbiakban: 2020. június 8‑i válasz) hivatkozik. Hivatkozik továbbá az említett válasz A.2. mellékletében szereplő két bizonyítékra, nevezetesen a Deutsche Banknak a DLH rendelkezésére álló finanszírozási lehetőségek hiányáról szóló prezentációjára, valamint egy sikertelen kísérletre, amely a pénzszerzésre irányuló, saját váltó útján tett kísérletre irányult. Ezek a bizonyítékok véleménye szerint azt tanúsítják, hogy milyen nehézségekbe ütközött, amikor a világjárvány idején előzetes állami támogatás nélkül keresett finanszírozást.
63      A DLH azon állítása, amely szerint a Bizottság „vizsgálta, hogy a légi járművekkel kapcsolatos fedezet csak nagyon korlátozott összegű finanszírozást tett volna lehetővé, különösen azért, mert a légi járművekkel kapcsolatos pénzügyi ügyletek teljesen leálltak, mivel a DLH potenciális hitelezői a Covid19‑világjárvány kitörését követően teljesen leállították üzleti tevékenységüket”, semmilyen módon nem vagy legalábbis nem kellően megalapozott.
64      A 2020. június 8‑i válaszból kitűnik, hogy a Bizottság többek között arra kérte a DLH‑t, hogy fejtse ki, miért nem tudott a Covid19‑járvány kitörése óta megfizethető feltételekkel finanszírozást találni a piacokon, és érveit bizonyítékokkal támassza alá. A DLH e kérdésre adott válasza a DLH 9 milliárd eurós teljes finanszírozási szükségletére és arra összpontosított, hogy lehetetlen a teljes összeget a kötvénypiacokról előteremteni. Emellett a DLH által benyújtott bizonyítékok főként a fedezet nélküli finanszírozásra vonatkoztak.
65      Lásd a jelen indítvány 58. lábjegyzetét.
66      Lásd a megtámadott ítélet 132. pontját.
67      Lásd a megtámadott ítélet 124. pontját. A Bizottság által a Törvényszéknek a fedezetnyújtás útján történő lehetséges finanszírozás értékelésének fontosságára vonatkozó megállapításával szemben felhozott érvek általános állításokra korlátozódnak, amelyek nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék e megállapítás érvényességét. E tekintetben megjegyzem, hogy az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja nem tesz különbséget a hitel‑ és a tőkefinanszírozás között. Maga a Bizottság is elismeri, hogy „a hitelviszonyt megtestesítő és a tulajdoni részesedést megtestesítő instrumentumok megfelelő kombinációja hatékonyan biztosíthatja a vállalkozás által igényelt teljes támogatást”. Természetesen közvetlenül ezután tisztázza, hogy „korántsem biztos, hogy a hitelkomponens (és még inkább a biztosítékkal fedezett hitelfinanszírozás) gyakran nem elhanyagolható részét képezheti vagy kellene, hogy képezze ennek a teljes finanszírozásnak” (lásd a Bizottság válaszának 26. pontját). A Törvényszék szerint azonban a Bizottságnak éppen ezt a vizsgálatot kellett volna elvégeznie, és ezt elmulasztotta.
68      Lásd még a megtámadott ítélet 77. és 117. pontját.
69      Lásd ebben az értelemben: 2024. november 28‑i Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics és Jushi Egypt for Fiberglass Industry kontra Bizottság ítélet (C‑269/23 P és C‑272/23 P, EU:C:2024:984, 126. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
70      E tekintetben megjegyzem, hogy a Bíróság kétségtelenül megállapította, hogy a nyilvánvaló hiba bizonyítható olyan tényezőkkel, amelyek megfosztják hihetőségétől a tényeknek a Bizottság határozatában szereplő értékelését, de semmiképpen sem szűkítette le a „nyilvánvaló értékelési hiba” tág fogalmát erre az egyedi esetre. Lásd: 2020. május 7‑i BTB Holding Investments éa Duferco Participations Holding kontra Bizottság ítélet (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 72. pont).
71      Természetesen a releváns tények meghatározása a gazdasági értékelés céljából önmagában mérlegelési jogkör gyakorlását is magában foglalhatja, amint azt a Bizottság megjegyzi. A Törvényszék azonban csak e relevancia vizsgálata révén gyakorolhat érdemi ellenőrzést a bizottsági értékelések megalapozottsága felett. Ezért a jelen indítvány 15–17. pontjában idézett ítélkezési gyakorlat szerint az uniós bíróságok kötelesek vizsgálni e tények relevanciáját és teljességét.
72      Lásd többek között: Tempus ítélet, 41. pont.
73      Lásd a vitatott határozat (6) preambulumbekezdését és 6. lábjegyzetét.
74      A DLH a Törvényszékhez benyújtott írásbeli beadványainak téves értelmezésére hivatkozik, míg a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság a tisztességes eljáráshoz való joguk megsértésére.
75      A DLH azt állítja, hogy mind maga, mind a Bizottság vitatta azokat az adatokat, amelyekre a Törvényszék támaszkodott, míg a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság azt állítja, hogy nem volt lehetőségük arra, hogy észrevételeket tegyenek.
76      A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a Bíróság eljárási szabályzata 172., 174., 176. és 178. cikkéből – azokat együttesen olvasva – az következik, hogy a válaszbeadvány nem irányulhat arra, hogy a fellebbezésben felhozottaktól eltérő és önálló indokok alapján kérje a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezését, mivel ilyen indokokat csak csatlakozó fellebbezés keretében lehet felhozni (lásd: 2017. május 30‑i Safa Nicu Sepahan kontra Tanács ítélet, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 20. pont; 2020. szeptember 3‑i Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland és társai kontra Bizottság ítélet, C‑817/18 P, EU:C:2020:637, 47. pont).
77      A Bizottság által hivatkozott 2009. december 2‑i Bizottság kontra Írország és társai ítélet (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 56. pont) tehát nem releváns.
78      Mindezen adatok a Ryanair írásbeli beadványának mellékleteiben szerepeltek, és a Törvényszék iratanyagának részét képezték.
79      Annak ellenére, hogy – amint azt a Bizottság megjegyezte – a Ryanair Törvényszék előtti írásbeli beadványa nem hivatkozott kifejezetten az Oxera I jelentésnek a megtámadott ítélet 119. pontjában említett részére.
80      Az ellentételezés növelése történhet az államnak biztosított további részvények vagy más mechanizmusok formájában, és arra négy évvel a tőkeinjekciót követően emelési lépcsőnként legalább az állami ellentételezés 10%‑os emelésének megfelelő mértékben kell, hogy sor kerüljön, ha az állam nem adta el az ezen tőkeinjekcióból eredő tőkerészesedésének legalább 40%‑át, és arra hat évvel a tőkeinjekciót követően kell, hogy sor kerüljön, ha az állam nem adta el részesedésének egészét.
81      Az ideiglenes keret 60. pontjában szereplő maximális részvényár (MSP) a tőkeinjekció iránti kérelmet megelőző 15 nap során érvényes átlagos részvényárfolyamnak felel meg. A DLH esetében ez az ár 9,12 euró/részvény volt. Az érintett intézkedés részvényenként 2,56 euró/részvény árat irányzott elő.
82      Ezek a tényezők a következők: i. a jelentős engedmény, amellyel a Németországi Szövetségi Köztársaság a DLH részvényeit megszerezte; ii. az a tény, az államnak a DLH részvényeseként való jelenléte a kedvezményezett számára nemkívánatos volt; iii. az a tény, hogy az I. és a II. csendes részesedéshez növekvő kamatláb kapcsolódott; iv. a II. csendes részesedés egy része saját tőkévé történő átváltásának valószínűsége idővel nő, ami a fennálló részesedések állam javára történő felhígulását eredményezi, valamint v. a kiegészítő kötelezettségvállalások, amelyek a támogatás teljes visszafizetéséig hatályban maradnak, különösen az osztalékfizetési tilalom.
83      Lásd a megtámadott ítélet 263. pontját.
84      Amint azt a DLH elismerte, a Törvényszék a megtámadott ítélet 73–78. pontjában helyesen emlékeztetett a Bizottságot az összetett gazdasági értékelések elvégzése során megillető széles mérlegelési jogkörre, valamint az uniós bíróságok által ezen értékelések tekintetében végzett felülvizsgálat ebből következően korlátozott terjedelmére vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatra.
85      Lásd: 1983. november 17‑i Merck ítélet (292/82, EU:C:1983:335, 12. pont); 2025. július 10‑i Sánchez Romero Carvajal Jabugo ítélet (C‑322/24, EU:C:2025:556, 35. pont).
86      Lásd: 1982. október 6‑i Cilfit és társai ítélet (283/81, EU:C:1982:335, 20. pont); 2024. szeptember 3‑i Illumina és Grail kontra Bizottság ítélet (C‑611/22 P és C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 127. pont).
87      Lásd: 2013. október 3‑i Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 50. pont); 2025. május 8‑i KG és WA ítélet (C‑236/24, EU:C:2025:321, 21. pont).
88      Lásd: 2023. október 12‑i Est Wind Power ítélet (C‑11/22, EU:C:2023:765, 46. pont).
89      Lásd a jelen indítvány 21. pontját.
90      A Finnair II ítéletben a Bíróság megállapította, hogy „a Törvényszék helyesen alkalmazta [az] ítélkezési gyakorlatot, amikor azt vizsgálta, hogy a Bizottság jogosult volt‑e megállapítani, hogy olyan különleges kivételes körülmények állnak fenn […], amelyek egy adott esetben lehetővé tehetik számára, hogy az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja alapján engedélyezzen egy támogatási intézkedést, még akkor is, ha ez az intézkedés nem felel meg az ideiglenes keret valamennyi követelményének”. A szóban forgó ügyben nem került sor ilyen értékelés elvégzésére.
91      Megjegyzem, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem hivatkozott kivételes körülményekre az ideiglenes keret alkalmazásának mellőzése miatt.
92      Lásd a megtámadott ítélet 256. pontját.
93      Megjegyzem egyébként, hogy a vitatott határozat nem ilyen különös okon alapul. Mindenesetre az ideiglenes keret szerint a lépcsőzetes emelési mechanizmus még olyan helyzetekben is alkalmazható, amikor az államnak a kedvezményezettben a tőkeinjekcióból eredő részesedése meghaladja a Németországi Szövetségi Köztársaság által a jelen esetben elért szintet (lásd az ideiglenes keret 49. lábjegyzetében szereplő példát).
94      Lásd még a megtámadott ítélet 267. pontját.
95      Lásd az ideiglenes keret (45) preambulumbekezdését.
96      Lásd a jelen indítvány 106. pontját.
97      Amint az látható, az ideiglenes keret 61. pontja „az állam ellentételezésének növelését” írja elő annak érdekében, hogy a kedvezményezettet az állami tőkeinjekció visszafizetésére ösztönözze. Az ideiglenes keret 62. pontja előírja, hogy bármely „alternatív mechanizmusnak” „hasonló mértékben” kell ösztönöznie, ami a DLH állításával ellentétben azt jelenti, hogy a 61. ponttól való eltérésnek minden esetben ugyanazt a hatást kell biztosítania, azaz az állami részvétel idővel terhesebbé válását.
98      Az ideiglenes keret 55. pontja szerint a tagállamoknak „mechanizmust kell bevezetni[ük] a visszafizetés fokozatos ösztönzésére”, és az ideiglenes keret 58. pontja szerint a „feltőkésítési támogatásnak az ellentételezés magas szinten történő előírásával megfelelően ösztönöznie kell a vállalkozásokat arra, hogy a piaci feltételek kedvező alakulásakor visszafizessék a támogatást, és más finanszírozási forrásokat keressenek”. Ezek a rendelkezések véleményem szerint egyértelmű utalást tartalmaznak az utólagos ösztönzőkre. Az ideiglenes keret 59. pontja nem más, mint a 62. pont parafrázisa.
99      Lásd: 2014. október 1‑jei Tanács kontra Alumina ítélet (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, 16. pont); 2020. december 9‑i Groupe Canal + kontra Bizottság ítélet (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, 68. pont).
100      Lásd: 2008. december 18‑i Les Éditions Albert René kontra Ohim ítélet (C‑16/06 P, EU:C:2008:739, 80. pont); 2024. október 4‑i García Fernández és társai kontra Bizottság és ESZT ítélet (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, 211. pont).
101      Lásd ebben az értelemben: 2020. június 25‑i SatCen kontra KF ítélet (C‑14/19 P, EU:C:2020:492, 105. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2025. július 3‑i Glonatech kontra REA ítélet (C‑114/24 P, EU:C:2025:520, 108. pont).
102      A DLH – a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával – azt állítja, hogy az ideiglenes keret 61. pontjában előirányzott lépcsőzetes emelési mechanizmus a német állam tőkerészesedése tekintetében összeegyeztethetetlen az Aktiengesetz‑cel (a részvénytársaságokról szóló német törvény) és a másodlagos uniós joggal. Ezeket az állítólagos jogi korlátokat a Törvényszék előtt nem hozták fel, és így az eljárás jelen szakaszában elfogadhatatlan új ténybeli állításnak minősülnek. Ezenfelül a DLH és a Németországi Szövetségi Köztársaság csupán esetleges összeegyeztethetetlenségekre hivatkozik, anélkül, hogy megindokolná, hogy ezek hogyan és miért zárnák ki a lépcsőzetes emelési mechanizmust.
103      Az ideiglenes keret 68. pontja az említett eszköz 61. és 62. pontjában foglaltakhoz hasonló rendelkezéseket tartalmaz a hibrid instrumentumok saját tőkévé való átalakítását követően.
104      A Törvényszék a megtámadott ítélet 265. pontjában ugyancsak az említett ítélet 252–257. pontjában a tőkerészesedéssel kapcsolatban kifejtett indokokra hivatkozott.
105      Az ideiglenes keret 70. pontja úgy rendelkezik, hogy „[m]ivel a hibrid instrumentumok jellege jelentősen eltérő lehet, a Bizottság nem nyújt iránymutatást az instrumentumok minden típusára vonatkozóan. A hibrid instrumentumok esetében mindenképpen követni kell a fent említett elveket, és az ellentételezésnek tükröznie kell az egyes instrumentumok kockázatát.”
106      A II‑A. csendes részesedés átalakítása csak felvásárlási ajánlat vagy az irányítás megszerzése esetén volt lehetséges (a vitatott határozat 2.10.1.3.1. szakasza).
107      A kiváltó eseménytől függően (10%, ha az átváltási jog gyakorlása az állam stabilitásvesztéstől való védelme céljából történik, és 5,25%, ha az átváltási jog gyakorlását a fizetés elmaradása váltja ki, a vitatott határozat 2.10.1.3.2. szakasza).
108      A Törvényszék megállapította, hogy a II‑A. csendes részesedés esetében meghatározott ár egyáltalán nem kapcsolódik az ideiglenes keret 67. pontjában előírt módszertanhoz, és hogy a II‑B. csendes részesedés esetében meghatározott árral ellentétben a TERP nem felel meg a részvényeknek az átváltás időpontjában érvényes tényleges kereskedési árfolyamának.
109      Lásd a megtámadott ítélet 277–279. pontját.
110      Lásd a megtámadott ítélet 283. pontját.
111      Mellékesen megjegyzem, hogy számomra úgy tűnik, hogy a vitatott határozat (158) preambulumbekezdésében használt terminológia aligha összeegyeztethető az ideiglenes keret 59. pontja szerinti alternatív ellentételezési módszer alkalmazására vonatkozó „zöld lámpával”.
112      Legalábbis az írásbeli eljárás során.
113      Ezt a megállapítást a Törvényszék előtt nem vitatták.
114      Mint látható, és amint azt a DLH helyesen megjegyezte, amennyiben érvényes alternatív mechanizmust állapítanak meg, a Bizottság nem köteles bizonyítani olyan kivételes körülmények fennállását, amelyek indokolnák az ideiglenes keret hatályon kívül helyezését és a Szerződés szerinti közvetlen értékeléshez való visszatérést.
115      E tekintetben megjegyzem, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság kötelezettséget vállalt arra, hogy a Bizottság engedélyét kéri abban az esetben, ha az átváltási ár meghaladja azt az árat, amelyet a TERP módszertanának alkalmazásával az átváltás időpontjában érvényes, 5%‑kal csökkentett árral kapnánk, ami arra utal, hogy a TERP kiszámítása ténylegesen lehetséges volt.
116      Különösen akkor, amikor a Bizottság – mint a vitatott határozat (158) preambulumbekezdésében – elismerte az alkalmazandó szabályoknak való esetleges meg nem felelést. Megjegyzem, hogy a jelen ügy különbözik attól, amely a Ryanair kontra Bizottság ügyben 2023. szeptember 28‑án hozott ítélet (C‑320/21 P, EU:C:2023:712, 63. és 64. pont) alapjául szolgált, amelyben a Bíróság megállapította, hogy a Törvényszék nem követett el jogi hibát, amikor elfogadta, hogy a Bizottság hivatkozhat arra, hogy a svéd hatóságok a maguk részéről kötelezettséget vállaltak arra, hogy benyújtják a kedvezményezett által utólagosan elszenvedett kár számszerűsítésére alkalmazott részletes számítási módszert. Ebben az ügyben a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság határozata az EUMSZ 107. cikk (2) bekezdésének b) pontja értelmében kellően pontosan meghatározta az említett kár kiszámításának módszerét, ahogyan azt a Bíróság értelmezte, ezért elutasította a Ryanair azon állítását, amely szerint a Törvényszék elmulasztotta a szóban forgó intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségének értékelésére vonatkozó kötelezettségét.
117      Lásd még a vitatott határozat 36. és 40. lábjegyzetét.
118      Lásd a megtámadott ítélet 284. pontját.
119      Kilenc koordinált repülőtér (nevezetesen a nagyfokú zsúfoltsággal rendelkező repülőterek, lásd a vitatott határozat (181) preambulumbekezdését), nevezetesen Berlin Tegel, Brüsszel, Düsseldorf, Frankfurt, Hamburg, München, Palma de Mallorca, Stuttgart és Bécs repülőterei, valamint a helyesbítő határozatban a hannoveri repülőtér.
120      Lásd a vitatott határozat (179) preambulumbekezdését. Amint arra a Törvényszék emlékeztetett, a Bizottság figyelembe vette a csoport és versenytársai által használt egyes érintett repülőtereken állomásozó repülőgépek számát is (lásd a megtámadott ítélet 373. pontját).
121      Lásd a megtámadott ítélet 376–382. pontját.
122      A megtámadott ítélet 368. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a jelentős piaci erő fogalma az ideiglenes keret 72. pontja értelmében a versenyjog szerinti erőfölénnyel egyenértékűnek tekintendő. A 383. és 384. pontban a Törvényszék analógia útján az erőfölény értékelésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatra támaszkodott.
123      A megtámadott ítélet 386. pontja.
124      A megtámadott ítélet 378–382. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a vitatott határozatban alkalmazott kritériumok elsősorban a repülőtéri kapacitásra vonatkoztak, és hogy a Bizottság, miután az érintett piacokat a légi személyszállítási szolgáltatások piacaként határozta meg, nem hagyhatta figyelmen kívül az e szolgáltatások nyújtását közvetlenül érintő tényezőket, nevezetesen a járatok gyakoriságát és a kínált ülőhelyeket.
125      Lásd a jelen indítvány 17. pontját.
126      Lásd a jelen indítvány 89. pontját.
127      Lásd a megtámadott ítélet 379. pontjának végét.
128      Lásd a megtámadott ítélet 394. pontját.
129      Lásd a megtámadott ítélet 380. pontját. Lásd még az említett ítélet 392. és 393. pontját.
130      A Közösség repülőterein alkalmazandó résidőkiosztás egységes szabályairól szóló, 1993. január 18‑i EGK tanácsi rendelet (HL 1993. L 14., 1. o; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 2. kötet, 3. o.), amelyet a 2002. május 27‑i 894/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet, a 2003. július 22‑i 1554/2003/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet, a 2004. április 21‑i 793/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet, a 2009. június 18‑i 545/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet, valamint a 2020. március 30‑i (EU) 2020/459 európai parlamenti és tanácsi rendelet módosított.
131      Lásd a 95/93 rendelet 2. cikkének a) pontját.
132      A 95/93 rendelet 10. cikkének (2) bekezdése. A Bizottság által felhozott érv, amely szerint e tényezőnek nincs jelentősége a zsúfolt repülőtér esetében, ahol a DLH piaci erővel rendelkezőnek tekinthető, a tények értékelését igényli, amelyet kizárólag a Törvényszék végezhet el.
133      Lásd: 2021. október 20‑i Polskie Linie Lotnicze „LOT” kontra Bizottság ítélet (T‑240/18, EU:T:2021:723, 57. pont); 2021. október 20‑i Polskie Linie Lotnicze „LOT” kontra Bizottság ítélet (T‑296/18, EU:T:2021:724, 80. pont), amelyekre a DLH és a Bizottság hivatkozik.
134      Lásd a megtámadott ítélet 319. pontját, amelyben a Törvényszék idézte a 2021. október 20‑i Polskie Linie Lotnicze „LOT” kontra Bizottság ítéletet (T‑240/18, EU:T:2021:723, 57. pont) és a 2021. október 20‑i Polskie Linie Lotnicze „LOT” kontra Bizottság ítéletet (T‑296/18, EU:T:2021:724, 80. pont). A Törvényszék által vont párhuzam arra a tényre támaszkodott, hogy a DLH‑nak nyújtott pénzeszközök nem voltak meghatározott útvonalakhoz rendelve, és azokat bármely repülőtérről induló bármely O&D útvonal üzemeltetésére fel lehetett használni.
135      A düsseldorfi repülőtér esetében 40–50% között (csúcsidőben 50–60 és 55–65% között), a bécsi repülőtér esetében 35–45% között (csúcsidőben 50–60%). A számadatok az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényére vonatkoztak (a megtámadott ítélet 397. pontja).
136      Lásd a megtámadott ítélet 396–401. pontját a düsseldorfi repülőtérre vonatkozóan és a 403–407. pontját a bécsi repülőtérre vonatkozóan.
137      A Törvényszék megállapította, hogy a düsseldorfi és a bécsi repülőtérre vonatkozó, a vitatott határozatban szereplő számadatok lényegében összehasonlíthatóak, sőt meghaladják a frankfurti és a müncheni repülőtéren fennálló versenyhelyzetet jellemző adatokat az IATA 2019/2020‑as téli forgalmi idényében, amelynek tekintetében a Bizottság megállapította, hogy a LH‑csoport jelentős piaci erővel rendelkezik (lásd a megtámadott ítélet 402. és 409. pontját).
138      Lásd a megtámadott ítélet 411. pontját.
139      Lásd a megtámadott ítélet 394. pontját.
140      Lásd: 1991. július 3‑i AKZO kontra Bizottság ítélet (C‑62/86, EU:C:1991:286, 60. pont); 1978. február 14‑i United Brands és United Brands Continental kontra Bizottság ítélet (27/76, EU:C:1978:22, 107–113. pont).
141      A DLH‑nak az erőfölénnyel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatra és döntéshozatali gyakorlatra való hivatkozásait ezért irrelevánsnak kell tekinteni.
142      Lásd a megtámadott ítélet 401–402. és 408–409. pontját.
143      A vitatott határozat (70) preambulumbekezdése.
144      A vitatott határozat (231) preambulumbekezdése.
145      A vitatott határozat (72) és (231) preambulumbekezdése.
146      A megtámadott ítélet 479. pontja. A Törvényszék öt okot határozott meg arra vonatkozóan, hogy miért hiányos/elégtelen a Bizottság elemzése: i. az LH‑csoport súlya a legközelebbi versenytársai súlya többszörösének felel meg; ii. nem elemezték, hogy az új belépők megjelenése és a már állomáshellyel rendelkező versenytársak kizárása „azzal a következménnyel járna‑e, hogy e repülőtereken a verseny még széttöredezettebbé válik”; iii. az állomáshellyel rendelkező légi fuvarozóknak az eljárás első szakaszából való kizárása ezen első szakaszban de facto kizárja a LH-csoport legközelebbi versenytársait; iv. a két repülőtéren már állomáshellyel rendelkező versenytársaknak – az új belépőkkel ellentétben – a résidők megszerzése miatt alacsonyabb költségeik lettek volna, és „kedvezőbb helyzetben lehetnek ahhoz, hogy megszerezzék a […] résidő[ket] […], és növeljék a […] versenynyomást”; v. az állomáshellyel rendelkező légi fuvarozók részvételi jogosultsága az első szakasz sikertelenségétől függött, és ezért bizonytalan volt (lásd a megtámadott ítélet 473–477. pontját).
147      2015. május 13‑i Niki Luftfahrt kontra Bizottság ítélet (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295. pont), amelyben a Törvényszék az összefonódások ellenőrzésével összefüggésben megállapította, hogy „azon körülmény, hogy más kötelezettségvállalások is elfogadhatók lettek volna, mi több, azok a verseny tekintetében kedvezőbbek lettek volna, nem vezethet a hivatkozott határozat megsemmisítéséhez, amennyiben a Bizottság észszerűen állapíthatta meg, hogy a határozatban meghatározott kötelezettségvállalások alkalmasak a komoly kétségek eloszlatására”. Ez az érvelés valóban jelen van a Törvényszék összefonódásokkal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatában, és ez már egy ideje így is van (lásd például: 2006. július 4‑i easyJet kontra Bizottság ítélet, T‑177/04, EU:T:2006:187, 128. pont; 2024. november 13‑i Iliad Italia kontra Bizottság ítélet, T‑692/20, EU:T:2024:825, 59. pont). Ugyanakkor a Bíróság által soha nem került egyértelműen jóváhagyásra. Mindenesetre, amint azt alább bemutatom, nem gondolom, hogy a Törvényszék ellentmondott volna saját ítélkezési gyakorlatának.
148      Lásd a megtámadott ítélet 422. és 423. pontját.
149      Lásd a jelen indítvány 17. és 21. pontját.
150      Lásd a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 415–423. pontjában kifejtett előzetes megfontolásait.
151      A korrekciós intézkedésekről szóló közlemény 12. pontja szerint a Bizottságnak „a javasolt korrekciós intézkedésekre vonatkozóan minden lényeges tényezőt figyelembe kell vennie”, különösen a [javasolt korrekciós intézkedés] „típusát, léptékét és hatályát, amelyeket azon piac szerkezete és sajátos jellemzői alapján értékelnek, amelyen a versennyel kapcsolatos aggályok felmerülnek, ideértve a felek és más gazdasági szereplők piaci helyzetét is”. Bár a Törvényszék a megtámadott ítélet 478. és 479. pontjában nem említette kifejezetten a Bizottságnak a korrekciós intézkedésekről szóló közleményét, egyértelműen hivatkozott e közlemény 12. pontjára, amelynek tartalmát a 418. pont tartalmazza.
152      Lásd a megtámadott ítélet 478. és 479. pontját. Bár a Törvényszék e pontokban nem említette kifejezetten a Bizottság korrekciós intézkedésekről szóló közleményét, egyértelműen hivatkozott e közlemény 12. pontjára, amelynek tartalmát az ítélet 418. pontjában foglalt előzetes megfontolások tartalmazzák.
153      Lásd a jelen indítvány 6. lábjegyzetét.
154      Lásd a megtámadott ítélet 474. pontját.
155      Lásd a megtámadott ítélet 421. pontját.
156      Következésképpen nem áll fenn a 2015. május 13‑i Niki Luftfahrt kontra Bizottság ítélettel (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295. pont) szembeni ellentét.
157      A vitatott határozat (190) és (197) preambulumbekezdése.
158      A 474. pont szerint „[…] az új belépők előnyben részesítése egy olyan új versenytárs belépését eredményezné, amelynek helyzete a résidő‑portfólió méretéből és az e repülőtereken állomásoztatandó repülőgépek számából (amely négyet tesz ki) adódóan összehasonlítható lenne az e repülőtereken már állomáshellyel rendelkező versenytársakéval, pontosítva, hogy a versenytársak e repülőtereken már állomásozó repülőgépeinek száma kettő és tíz közé esik”.
159      E tekintetben megjegyzem, hogy a már meglévő versenytársaknak az eljárás első szakaszából történő kizárása jelentősen csökkentheti annak esélyét, hogy az átengedés ténylegesen megtörténjen, mivel a kötelezettségvállalást potenciálisan összeegyeztethetetlenné teszi a korrekciós intézkedésekről szóló közlemény 10. pontjával (az átengedés megvalósíthatóságának szükséges bizonyossági foka) és 47. pontjával (a vállalkozás lehetősége arra, hogy megfelelő vevőt vonzzon).
160      Lásd a jelen indítvány 76. lábjegyzetét.
161      Lásd analógia útján: 2023. március 16‑i American Airlines kontra Bizottság ítélet (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, 79. és 87. pont).
162      Lásd analógia útján: 2023. március 16‑i American Airlines kontra Bizottság ítélet (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, 93. és 95. pont).
163      Lásd: 2025. szeptember 11‑i Ausztria kontra Bizottság ítélet (Paks II atomerőmű) ítélet (C‑59/23 P, EU:C:2025:686, 101. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
164      Lásd: 2023. november 23‑i Ryanair kontra Bizottság ítélet (C‑210/21 P, EU:C:2023:908, 106. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
165      Lásd különösen: 2025. január 23‑i Neos kontra Ryanair és Bizottság ítélet (C‑490/23 P, EU:C:2025:32, 58. és 59. pont), amely a Bizottság azon kötelezettségéről szól, hogy igazolnia kell valamely támogatási intézkedésnek az állami támogatásokra vonatkozó szabályoktól eltérő bizonyos uniós jogi rendelkezésekre vagy elvekre tekintettel való összeegyeztethetősége kifejezett vizsgálatának hiányát. Az említett ítélet konkrétumait illetően lásd: Medina főtanácsnok Ausztria kontra Bizottság (Paks II atomerőmű) ügyre (C‑59/23 P, EU:C:2025:125, 66. lábjegyzet) vonatkozó indítványát.
166      Lásd Pitruzzella főtanácsnok Ryanair kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑320/21 P, EU:C:2023:54, 98. pont).
167      Lásd a megtámadott ítélet 207., 293., 431. és 459. pontját.
168      Lásd a megtámadott ítélet 498. pontját.
169      Lásd a megtámadott ítélet 498. és 500. pontját.
170      Lásd a korrekciós intézkedésekről szóló közlemény 9. pontját, valamint a 161. és 162. lábjegyzetben említett ítélkezési gyakorlatot.
171      A 95/93 rendelet 8b. cikkének második és harmadik mondata szerint „[e] rendelet nem érinti a hatóságok azon jogkörét, hogy előírják a résidők légifuvarozók közötti átruházását, és hogy irányítsák azok felosztását a versenyre vonatkozó nemzeti jogszabályok, a Szerződés 81. vagy 82. cikke, illetve a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 1989. december 21‑i 4064/89/EGK tanácsi rendelet alapján. Ezen átruházások csak pénzbeli ellenszolgáltatás nélkül történhetnek.”
172      A 95/93 rendelet 8a. cikke (1) bekezdése b) pontjának iii. alpontja szerint „a résidők […] átruházhatók […] teljes vagy részleges felvásárlás esetén, amennyiben a résidők közvetlenül felvásárolt légifuvarozóhoz kapcsolódnak”.