62019CC0372
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE
od 16. srpnja 2020. (
1
)
Predmet C‑372/19
Belgische Vereniging van Auteurs, Componisten en Uitgevers CVBA (SABAM)
protiv
Weareone.World BVBA,
Wecandance NV
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Ondernemingsrechtbank Antwerpen (Sud za poduzeća u Antwerpenu, Belgija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Članak 102. UFEU‑a – Zlouporaba vladajućeg položaja – Pojam ‚nepravedna cijena’ – Naknade koje ubire organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava za javno reproduciranje glazbenih djela zaštićenih autorskim pravom tijekom festivala – Metoda izračuna”
1.
Zahtjevom za prethodnu odluku na koji se odnosi ovo mišljenje, Ondernemingsrechtbank Antwerp (Sud za poduzeća u Antwerpenu, Belgija) Sudu je postavio prethodno pitanje o tumačenju članka 102. UFEU‑a. To pitanje postavlja se u okviru dvaju sporova, prvog između Belgische Vereniging van Auteurs, Componisten en Uitgevers CVBA (u daljnjem tekstu: SABAM) i društva Weareone.World BVBA (u daljnjem tekstu: W.W), i drugog između SABAM‑a i društva Wecandance NV (u daljnjem tekstu: WCD), vezano uz naknade koje se plaćaju SABAM‑u za korištenje glazbenim djelima koja pripadaju njegovom repertoaru tijekom festivala koje organiziraju W.W i WCD.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
2.
U skladu s člankom 102. prvim stavkom UFEU‑a, „[s]vaka zlouporaba vladajućeg položaja od strane jednog poduzetnika ili više njih na unutarnjem tržištu ili njegovu znatnom dijelu zabranjena je kao nespojiva s unutarnjim tržištem u mjeri u kojoj bi mogla utjecati na trgovinu među državama članicama”. U skladu s drugim stavkom točkom (a) tog članka, takva se zlouporaba može osobito sastojati od „neposrednog ili posrednog nametanja nepravednih kupovnih ili prodajnih cijena ili drugih nepravednih trgovinskih uvjeta”.
3.
Glavni ciljevi koji se nastoje ostvariti Direktivom 2014/26 (
2
), donesenom na temelju članka 50. stavka 1., članka 53. stavka 1. i članka 62. UFEU‑a i koja je stupila na snagu 9. travnja 2014., jesu poboljšanje sposobnosti članova u izvršavanju kontrole nad aktivnostima organizacije za kolektivno ostvarivanje prava, jamčenje dovoljne transparentnosti tih organizacija te poboljšanje postupka izdavanja odobrenja važećih za više državnih područja za prava autorâ glazbenih djela na internetsko korištenje (
3
). U tu svrhu, tom se Direktivom konkretno uređuju uvjeti potrebni za osiguravanje pravilnog funkcioniranja upravljanja autorskim i srodnim pravima od strane organizacija za kolektivno ostvarivanje prava (
4
). Članak 16. te direktive, naslovljen „Izdavanje odobrenja”, koji se nalazi u poglavlju 4. koje se odnosi na „Odnos[e] s korisnicima”, u stavku 2. određuje:
„Uvjeti izdavanja odobrenja temelje se na objektivnim i nediskriminirajućim kriterijima. […]
Nositelji prava dobivaju primjerenu naknadu za korištenje pravima. Tarife za ekskluzivna prava i prava na naknadu moraju biti razumne, između ostalog, u odnosu na ekonomsku vrijednost uporabe prava u trgovini imajući u vidu vrstu i raspon uporabe djela i drugog sadržaja, kao i ekonomsku vrijednost usluge pružene od strane organizacije za kolektivno ostvarivanje prava. Organizacije za kolektivno ostvarivanje prava obavještavaju dotičnog korisnika o kriterijima korištenima za određivanje tih iznosa”.
B.
Nacionalno pravo
4.
Članak IV.2 Wetboeka van economisch recht (Zakonik o gospodarskom pravu) ima isti sadržaj kao i članak 102. UFEU‑a.
5.
Direktiva 2014/26 prenesena je u belgijsko pravo Wetom van 8 juni 2017 tot omzetting in Belgisch recht van de richtlijn 2014/26 (Zakon od 8. lipnja 2017. kojim se u belgijsko pravo prenosi Direktiva 2014/26) (
5
), koji je stupio na snagu 1. siječnja 2018. Člankom 63. tog zakona izmijenjen je članak XI.262 Zakonika o gospodarskom pravu i njime se u stavku 1. predviđa da se „uvjeti za izdavanje odobrenja temelje na objektivnim i nediskriminirajućim kriterijima. […] Nositelji prava primaju odgovarajuću naknadu za korištenje pravima. Tarife koje se primjenjuju na isključiva prava i prava na naknadu moraju biti razumne u odnosu na, između ostalog, ekonomsku vrijednost uporabe prava u trgovini, imajući u vidu vrstu i opseg uporabe djela i izvedbi, kao i ekonomsku vrijednost usluge pružene od strane organizacije za kolektivno ostvarivanje prava. Organizacije za kolektivno ostvarivanje prava obavještavaju dotičnog korisnika o kriterijima korištenim za određivanje tih tarifa”.
6.
Na temelju članka XI.248. Zakonika o gospodarskom pravu, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnih postupaka, „organizacije za kolektivno ostvarivanje prava upravljaju pravima u interesu nositelja prava. To upravljanje treba provoditi na pravedan, pažljiv, učinkovit i nediskriminirajući način. […]”.
7.
U skladu s člankom XI.279. Zakonika o gospodarskom pravu, služba za nadzor organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih i srodnih prava, koja je dio Glavne uprave za gospodarsku inspekciju Savezne javne službe za gospodarstvo (FOD Economie), nadzire konkretno pravila o naplati, određivanju tarifa i raspodjeli koja su donijela ta društva.
II. Glavni postupci i prethodno pitanje
8.
SABAM, tužitelj u glavnim postupcima, jest organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava u skladu s belgijskim zakonodavstvom. Tužena društva, W.W i WCD, organizatori su glazbenih festivala Tomorrowland odnosno Wecandance.
9.
Naknada za korištenje SABAM‑ovim repertoarom tijekom glazbenih festivala (
6
) određuje se na temelju takozvane „tarife 211” koja je u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka sadržavala dva različita kriterija za određivanje tarife. Prvim se predviđala primjena minimalne tarife koja se izračunava na temelju ozvučene površine i broja sjedećih mjesta. Drugi kriterij, koji se primjenjivao kad je dovodio do viših naknada, sastojao se od degresivne tarife za stupnjeve koji se obračunavaju na viši iznos između proračuna za nastupajuće umjetnike (
7
) i bruto prihoda ostvarenog prodajom ulaznica, uključujući ulaznice ponuđene sponzorima. Iz spisa proizlazi da su se primijenjene stope kretale od 6 % do 2,50 % (3,25 % za 2017.) i da su se primjenjivale na osam stupnjeva prometa (devet za razdoblje od 2017.), koji su iznosili od 0,01 eura do više od 3200000 eura. Različite verzije tarife 211 predviđale su odbitak određenih troškova od iznosa koji se primjenjivao kao osnova, konkretno, troškova rezervacije, PDV‑a i lokalnih poreza (
8
). Na takvu tarifu primjenjivala su se sniženja na temelju pravila 1/3 – 2/3, u skladu s kojima: i. ako manje od jedne trećine izvedenih glazbenih djela pripada SABAM‑ovu repertoaru, potonji je udruga primjenjivao jednu trećinu tarife; ii. ako više od jedne trećine, a manje od dvije trećine izvedenih djela pripada tom repertoaru, SABAM je primjenjivao dvije trećine tarife; iii. u ostalim slučajevima primjenjivala se puna tarifa. Uvjet za dobivanje tih sniženja bio je taj da organizator manifestacije dostavi popis izvedenih glazbenih djela. Taj je popis trebalo dostaviti najkasnije 10 dana prije manifestacije ili, od 2017. za djela koja DJ‑evi izvode uživo, najkasnije 30 dana nakon manifestacije, pod uvjetom da se organizator obrati nadzornom društvu koje je odobrio SABAM.
10.
SABAM je u nekoliko poziva (
9
) od tuženikâ zahtijevao plaćanje naknada za korištenje njegovim glazbenim repertoarom tijekom izdanja festivala Tomorrowland (
10
) iz 2014., 2015. i 2016. i izdanja festivala Wecandance (
11
) od 2013. do 2016.
11.
Pred sudom koji je uputio zahtjev, društva W.W i WCD osporavala su valjanost tarife 211 koju smatraju nepravednom jer ne odgovara ekonomskoj vrijednosti usluge koju je pružio SABAM. S jedne strane, tvrde da pravilo 1/3 – 2/3 na temelju kojeg se primjenjuju sniženja nije dovoljno precizno i da postoje tehnologije koje omogućuju da se s većom preciznošću odrede djela iz SABAM‑ova repertoara koja su izvedena tijekom festivala i njihovo trajanje (
12
). S druge strane, osporavaju izračun tarife na temelju proračuna za nastupajuće umjetnike ili bruto prihoda, bez prethodnog odbitka troškova koji nisu izravno povezani s glazbom. S obzirom na te elemente, sustav određivanja tarifa koji je SABAM donio za manifestacije poput onih koje organiziraju tuženici iz glavnih postupaka, predstavlja zlouporabu vladajućeg položaja zabranjenu na temelju članka 102. UFEU‑a.
12.
Nesporno je da SABAM u Belgiji ima faktični monopol na tržištu naplate i raspodjele autorskih prava na reproduciranje i javno prenošenje glazbenih djela.
13.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da nije moguće precizno izračunati ekonomsku vrijednost autorskih prava povezanih s izvođenjem glazbenih djela u okviru manifestacija poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima jer takav izračun zahtijeva uzimanje u obzir atraktivnosti i popularnosti svakog izvedenog djela. Stoga je određivanje naknade koja se duguje organizaciji za kolektivno ostvarivanje autorskih prava nužno rezultat procjene. Međutim, taj sud pita se koja je razina preciznosti potrebna da se ta naknada ne bi smatrala nepravednom i je li sustav određivanja tarifa koji je donio SABAM, s obzirom na elemente koje osporavaju tuženici, u skladu s člankom 102. UFEU‑a.
14.
U tim je okolnostima Ondernemingsrechtbank Antwerp (Sud za poduzeća u Antwerpenu) prekinuo postupak i postavio Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 102. UFEU‑a, prema potrebi u vezi s člankom 16. Direktive [2014/26], tumačiti na način da postoji zlouporaba vladajućeg položaja ako organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, koja u državi članici ima faktični monopol, prema organizatorima glazbenih manifestacija za pravo na javno reproduciranje glazbenih djela primjenjuje model naknada koji se, među ostalim, temelji na prometu i
1. koji se temelji na stupnjevanoj paušalnoj tarifi umjesto na tarifi koja (pomoću sofisticiranih tehničkih sredstava) uzima u obzir točan udio repertoara kojim upravlja organizacija za kolektivno ostvarivanje prava u glazbi koja se reproducira tijekom manifestacije;
2. prema kojem naknade za odobrenje ovise i o vanjskim čimbenicima poput, među ostalim, cijene ulaznice, cijene jela i pića, proračuna za nastupajuće umjetnike i proračuna za druge elemente poput dekoracije scene?”
III. Postupak pred Sudom
15.
U skladu s člankom 23. Statuta Suda, pisana očitovanja podnijeli su SABAM, društva W.W i WCD, belgijska i francuska vlada te Europska komisija. Uz iznimku francuske vlade, te su stranke i zainteresirane osobe također iznijele usmena očitovanja na raspravi održanoj 27. svibnja 2020.
IV. Analiza
1.
Uvodne napomene
16.
Kriteriji za određivanje naknade za korištenje glazbenim djelima koja su dio SABAM‑ova repertoara tijekom glazbenih festivala dugo su u središtu niza sporova između organizacije za kolektivno ostvarivanje prava i organizatora takvih manifestacija. Jedno od najnovijih poglavlja te sage jest odluka od 12. travnja 2018. kojom je, na temelju tužbe koju je podnijelo nekoliko društava organizatora festivala (među kojima nisu tuženici iz glavnih postupaka) i savez koji ih predstavlja, Voorzitter van de Nederlandstalige rechtbank van koophandel te Brussel (predsjednik Trgovačkog suda na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija) utvrdio da je SABAM povrijedio članak 102. UFEU‑a, pozivajući se na, među ostalim, elemente tarife primijenjene na festivale koje društva W.W i WCD osporavaju u glavnim postupcima (
13
). Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, čini se da je SABAM nakon te odluke samo privremeno izmijenio sustav sniženja koja se razlikuju ovisno o količini djela iz njegova repertoara koja su izvedena tijekom festivala, pri čemu je pravilo 1/3 – 2/3 zamijenio razvrstavanjem u stupnjeve od 10 %. Također se predviđala mogućnost da se od bruto prihoda odbiju troškovi profesionalne zaštitarske službe i javne pomoći do 50 % njihova ukupnog iznosa. Osim toga, iz spisa proizlazi da je SABAM protiv te odluke podnio žalbu Hofu van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija), koji je donio presudu od 10. travnja 2019. kojom je zatražio Komisijino mišljenje o primjeni članka 102. UFEU‑a na tarifnu strukturu SABAM‑a i drugih organizacija za kolektivno ostvarivanje prava koje imaju slične ciljeve i imaju monopol u drugim državama članicama Unije. Taj sud također traži od Komisije da ga obavijesti o postojanju postupaka koji su u tijeku u drugim državama članicama i koji su slični postupku koji je pred njim u tijeku ili o bilo kojoj mjeri koja se eventualno ispituje na europskoj razini. Komisija je dala mišljenje 8. svibnja 2020. To je mišljenje u ovom postupku pribavljeno na temelju mjere u skladu s člankom 62. Poslovnika Suda.
17.
Budući da se prethodno pitanje suda koji je uputio zahtjev odnosi na to predstavlja li zlouporabu primjena određene metode izračuna cijene, u ovom slučaju naknada koje se plaćaju organizaciji za kolektivno ostvarivanje autorskih prava za javno reproduciranje glazbenih djela koja pripadaju njezinu repertoaru, prije svega treba uzeti u obzir članak 102. drugi stavak točku (a) UFEU‑a koji, kao što smo vidjeli, zabranjuje poduzetniku u vladajućem položaju određivanje „nepravednih kupovnih ili prodajnih cijena ili drugih nepravednih trgovinskih uvjeta”.
18.
U ovom ću mišljenju najprije analizirati sudsku praksu Suda o nepravednim cijenama osobito u odnosu na tarife organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava. Zatim ću, odvojeno i s obzirom na pojašnjena načela, ispitati elemente SABAM‑ove tarifne strukture koji su istaknuti u prethodnom pitanju i za koje sud koji je uputio zahtjev traži pojašnjenja od Suda. Počet ću od metode određivanja osnovnog iznosa na koji se primjenjuje stopa kojom se određuju naknade koje se duguju SABAM‑u, odnosno od elementa navedenog u drugom dijelu prethodnog pitanja. Zatim ću razmotriti sustav paušalnih sniženja na koji sud koji je uputio zahtjev upućuje u prvom dijelu svojeg prethodnog pitanja.
19.
U svojim pisanim očitovanjima Komisija se također dotakla pitanja eventualno diskriminirajuće prirode SABAM‑ove tarifne strukture u smislu članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a. Određeni argumenti koje je društvo W.W iznijelo na raspravi također su neizravno upućivali na mogućnost postojanja diskriminirajućih cijena. Međutim, neću iznositi svoje mišljenje o tom pitanju jer iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da je Ondernemingsrechtbank Antwerp (Sud za poduzeća u Antwerpenu) namjeravao Sudu postaviti i to pitanje.
20.
Naposljetku, iako se prethodno pitanje odnosi i na članak 16. Direktive 2014/26, Ondernemingsrechtbank Antwerp (Sud za poduzeća u Antwerpenu) od Suda traži samo pojašnjenja o tumačenju pojma zlouporabe vladajućeg položaja, što je pojam koji se, barem ne izričito, ne navodi u Direktivi 2014/26. Stoga ću se u svojoj analizi ograničiti na razmatranje članka 102. UFEU‑a i konkretno na slučaja predviđenog u drugom stavku točki (a) tog članka.
2.
Sudska praksa o zlouporabi vladajućeg položaja koja se sastoji od nametanja pretjeranih cijena i njezina primjena na tarife organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava
a) Utvrđivanje postojanja nepravednih cijena
21.
Suprotno onomu što je slučaj u drugim pravnim sustavima, kao što je sustav Sjedinjenih Američkih Država, europsko pravo tržišnog natjecanja među povrede tržišnog natjecanja uključuje, kao što smo vidjeli, slučaj zlouporabe vladajućeg položaja koji se sastoji od „neposrednog ili posrednog nametanja nepravednih kupovnih ili prodajnih cijena ili drugih nepravednih trgovinskih uvjeta”. Ta vrsta povrede tržišnog natjecanja u praksi Komisije i nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje dugo se koristila vrlo ograničeno. Međutim, u zadnjih nekoliko godina uočilo se oživljavanje upotrebe pojma „nepravedne cijene”, što dokazuje i povećanje broja predmeta koje su rješavala nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje i Komisija, kao i predmeta pokrenutih pred Sudom. Ti su se slučajevi osobito odnosili na cijene lijekova i na tarife koje primjenjuju organizacije za kolektivno ostvarivanje autorskih prava (
14
).
22.
Kako bi se objasnila ova situacija (nevoljkost upotrebe pojma, a zatim i njegovo širenje, ali u odnosu na određene gospodarske sektore), valja poći od utvrđenja da je određivanje cijene kao nepravedne i stoga protivne pravu tržišnog natjecanja vrlo težak postupak u kojem se skriva rizik od lažnih pozitivnih rezultata (do kojih dolazi kada se pogrešno smatra da je cijena veća od konkurentne cijene) ili, još gore, do iskrivljavanja prava tržišnog natjecanja u oblik gospodarskog upravljanja koji dinamiku tržištâ nadomješta modelom gospodarskih odnosa koji odgovara subjektivnim sklonostima regulatora. Osim toga, smanjenje profitnih marži može dovesti do odvraćanja od poboljšanja kvalitete proizvoda ili usluge, inovacija i ulaska novih konkurenata. Stoga u konačnici može dovesti do gubitka u životnom standardu potrošača, odnosno glavnog (prema nekima jedinog) cilja prava tržišnog natjecanja.
23.
Obično se visoke cijene na konkurentnom tržištu ispravljaju činjenicom da upravo njihova visoka razina privlači nove gospodarske subjekte i stoga povećava ponudu i posljedično smanjuje cijene. Na taj način tržište samo sebe ispravlja. Ovo je pristup koji slijede sve struje ekonomske znanosti koje naglašavaju sposobnost tržišta da sami sebe ispravljaju i koju je poticala čikaška škola koja je snažno utjecala na sjevernoameričku praksu tržišnog natjecanja.
24.
Međutim, nije uvijek moguće da tržište samo sebe ispravlja. Prije svega, to nije moguće u svim slučajevima u kojima postoje pravne prepreke za ulazak drugih gospodarskih subjekata, kao u slučaju zakonskog monopola. To je također slučaj s faktičnim monopolom na tržištima na kojima više čimbenika, kao što su potrošačke navike, nezamjenjivost proizvoda ili usluge monopolista drugim sličnim proizvodima ili uslugama, učinci ovisnosti, „mrežni učinci” na višestrana tržišta, ekonomija razmjera koju uživa monopolist, mogu pretjerano otežati ulazak novih konkurenata.
25.
Nadalje, nije točno da za određene proizvode postoji granica cijene iznad koje potrošač nije spreman više platiti, tako da u tim slučajevima ne postoje prepreke uvođenju pretjeranih cijena. Primjerice u slučaju životno važnog lijeka jedina granica za kupnju je financijska sposobnost kupca (neovisno o tome je li riječ o pojedinačnom pacijentu ili nacionalnim zdravstvenim službama). Međutim, čak i kad su u pitanju manje temeljne vrijednosti od ljudskog života, mogu postojati kulturni čimbenici ili ponašanja koja cijenu koju je potrošač spreman platiti čine vrlo visokom. Za prisustvovanje koncertu rock‑zvijezde koja je globalno popularna i koja je idol milijunima mladih, cijena može imati granicu samo u financijskim resursima kojima raspolaže pojedini obožavatelj.
26.
U slučajevima poput onih opisanih u prethodnim dvjema točkama, izostanak intervencije prava tržišnog natjecanja dovodi do lažno negativnih rezultata jer bi se na temelju ideje samoispravljanja tržišta pogrešno smatralo da cijena ne premašuje konkurentsku cijenu. U takvim slučajevima ne postoji samo narušavanje tržišnog natjecanja, nego i nešto više od toga. Naime, može se nanijeti šteta određenim temeljnim vrijednostima naših društava, kao što je jednakost građana, zbog koje razlike u uživanju određenih vrijednosti koje se smatraju temeljnima ne mogu ovisiti, izvan određene granice, o platežnoj sposobnosti, a da se pritom ne ugrozi društvena kohezija. Zaštita zdravlja, a time i dostupnost lijekova koji se smatraju neophodnima, ili pristup određenoj konzumaciji kulture, u našim su društvima temeljne značajke pripadnosti zajednici građana. Stoga je u tim područjima pitanje „nepravedne cijene” intenzivnije izraženo. To je prije svega slučaj u razdobljima gospodarske krize ili u razdobljima u kojima postoji veća socijalna osjetljivost u pogledu nejednakosti. Pojam pretjerane cijene obilježje je prava tržišnog natjecanja Unije upravo zato što se nalazi u pravnom sustavu te je inspiriran gospodarskom kulturom koja se temelji na „socijalnom tržišnom gospodarstvu” (članak 3. stavak 3. UEU‑a).
27.
Iz prethodno navedenog proizlazi da se Komisija, nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje i nacionalni sudovi, kada primjenjuju pojam prekomjerne cijene, kreću unutar neke vrste Prokrustove postelje. S jedne strane, opasnost od pretjerane provedbe (over‑enforcement) suzbijanja monopola, koju potiču lažni pozitivni rezultati kojima se u konačnici ugrožava učinkovitost i sam životni standard potrošača, i s druge strane, opasnost od nedovoljne provedbe (under‑enforcement) suzbijanja monopola zbog lažnih negativnih rezultata koji, osim ugrožavanja životnog standarda potrošača mogu imati, kao što se to navodi u prethodnoj točki, dalekosežnije negativne posljedice.
28.
Kako bi se mogao kretati u tako zahtjevnom području, Sud je utvrdio metode koje su specificirane u daljnjem razvoju sudske prakse. S obzirom na tu sudsku praksu, može se rekonstruirati prilično precizan okvir metoda i kriterija koje treba upotrijebiti za kvalificiranje cijene kao nepravedne i protivne članku 102. drugom stavku točki (a) UFEU‑a. Njima se opširno bavio nezavisni odvjetnik N. Wahl u svojem mišljenju u predmetu Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība (
15
), s čijim se stajalištem slažem u ovom mišljenju te na njega upućujem, dopunjujući ga određenim razmatranjima koja su većinom povezana s obilježjima predmeta na koji se odnosi ovo mišljenje.
29.
Najvažniji predmet Suda u području nepravednih cijena jest slavna presuda od 14. veljače 1978., United Brands i United Brands Continentaal/Komisija (
16
) (u daljnjem tekstu: presuda United Brands) (
17
), u kojoj je, kao i ranije u presudi od 13. studenoga 1975., General Motors Continental/Komisija (
18
), Sud kao „pretjeranu” definirao „cijenu koja nije u opravdanom odnosu s ekonomskom vrijednošću isporučene usluge” (
19
). Stoga nije svaka visoka cijena koju na određenom tržištu naplaćuje poduzetnik u vladajućem položaju pretjerana i protivna članku 102. UFEU‑a, nego su to samo cijene koje su „neproporcionalne” ili „prekomjerne”.
30.
Kako odrediti da cijena nije u opravdanom odnosu s ekonomskom vrijednošću isporučene usluge? U tu svrhu Sud je u presudi United Brands utvrdio test koji se odvija u dvije faze, od kojih se prva sastoji od utvrđivanja toga postoji li znatna razlika, odnosno pretjerano odstupanje, između cijene koju poduzetnik u vladajućem položaju stvarno naplaćuje na relevantnom tržištu i cijene koju bi taj poduzetnik hipotetski naplaćivao da je na tom tržištu postojalo djelotvorno tržišno natjecanje (referentna cijena). Sud pojašnjava da se to pretjerano odstupanje može ocijeniti objektivno, pri čemu se u obzir uzima veličina profitne marže poduzetnika u vladajućem položaju, s obzirom na odnos između troškova proizvodnje tog poduzetnika i cijene koju on naplaćuje. U slučaju potvrdnog odgovora, cilj druge faze testa jest „utvrđivanje toga je li naplaćena nepravedna cijena, bilo sama po sebi ili u usporedbi s konkurentskim proizvodima” (
20
) (u daljnjem tekstu: test United Brands).
31.
Stoga, u skladu s tim testom, samo utvrđivanje pretjeranog odstupanja između cijene i troškova proizvodnje i prekomjerne profitne marže ne podrazumijeva automatski da je cijena nepravedna, odnosno da nije u opravdanom odnosu s ekonomskom vrijednošću isporučene usluge. Kako bi se došlo do tog zaključka, potrebno je provesti drugu fazu analize, koja zahtijeva da se ocjeni otkriva li razlika utvrđena između cijene i troškova proizvodnje sama po sebi nepravednu cijenu ili nepravednost proizlazi iz usporedbe s cijenama koje naplaćuju poduzetnici konkurenti (
21
). Dok se ocjena provedena u okviru prve faze testa i ocjena nepravednosti cijene same po sebi provedena u okviru druge faze u biti usredotočuju na profitnu maržu poduzetnika u vladajućem položaju, usporedba s cijenama konkurentskih proizvoda uvodi ocjenu koja se temelji na kompariranju.
32.
Analiza cijena i troškova proizvodnje predviđena testom United Brands kao i alternativne metode određivanja profitne marže u većini slučajeva zahtijevaju složene istrage i dovode do rezultata koji su često samo približni.
33.
Zbog toga su sudska praksa i praksa Komisije priznale autonomnu važnost i drugim metodama analize (
22
), koje se temelje, kao što se to predviđa drugom fazom testa United Brands, na usporedbi između cijene koja se smatra nepravednom i različitih referentnih pokazatelja, od kojih neki potječu iz samog relevantnog tržišta, a neki izvan njega. Ti pokazatelji su: i. cijene koje je poduzetnik u vladajućem položaju naplaćivao u prošlosti za iste proizvode na istom relevantnom tržištu (
23
); ii. cijene koje poduzetnik u vladajućem položaju naplaćuje za različite (
24
) ili povezane (
25
) ili slične proizvode (
26
) ili za različite vrste klijenata (
27
); iii. cijene koje poduzetnik u vladajućem položaju naplaćuje za isti proizvod u različitim regijama istog relevantnog tržišta (
28
) ili na drugim zemljopisnim tržištima (
29
); iv. cijene koje naplaćuju poduzetnici konkurenti koji nisu u vladajućem položaju na istom relevantnom tržištu (
30
); v. cijene koje drugi poduzetnici naplaćuju za isti proizvod ili za usporedive proizvode na drugim tržištima (
31
). Zakonitost primjene alternativnih metoda usporedbe cijena i troškova proizvodnje koje se konkretno temelje na usporedbi cijena koje se primjenjuju u dotičnoj državi članici i cijena primjenjivanih u drugim državama članicama, Sud je nedavno potvrdio u presudi AKKA/LAA upravo u pogledu tarifa organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava (
32
).
34.
Prema mišljenju Suda, izbor najprikladnije metode analize, kao i općenito ocjena postojanja nepravednih cijena (
33
), treba uzeti u obzir sve okolnosti predmetnog slučaja (
34
). Konkretno, taj izbor ovisi o predmetnom proizvodu ili usluzi, obilježjima tržišta, dostupnosti relevantnih podataka, kategoriji ugovornih partnera poduzetnika u vladajućem položaju. Tako je primjerice u presudi United Brands, Sud istaknuo da je analiza cijene i troškova proizvodnje, pri čemu se u obzir uzimao predmetni proizvod i dostupnost podataka o strukturi UBS‑ovih troškova, bio pouzdaniji kriterij od kriterija koji je primijenila Komisija i koji se temelji na usporedbi cijena koje je UBS naplaćivao na nacionalnim tržištima koja su predmet istrage i na relevantnom nacionalnom tržištu koje je, prema mišljenju Suda, odabrano na temelju pogrešnih procjena (
35
). Suprotno tomu, u drugim slučajevima, primjerice u slučaju nematerijalnih dobara, analiza koja se temelji na usporedbi cijena i troškova proizvodnje može se pokazati složenom kao i neprikladnom kako bi se uzela u obzir gospodarska stvarnost na kojoj se temelji.
35.
Drugim riječima, kao što je to Sud izričito potvrdio u presudi AKKA/LAA, ne postoji jedinstvena odgovarajuća metoda za provedbu usporedbe između cijene koja se smatra nepravednom i referentne cijene, niti za određivanje okvira te usporedbe (
36
). Umjesto toga, čini se da Sud daje prednost pristupu koji se temelji na zajedničkoj primjeni više kriterija usporedbe, od kojih svaki može pružiti indicije o postojanju nepravedne cijene, odnosno, potkrijepiti ili osporiti podatke koji proizlaze iz primjene jednog ili više drugih kriterija (
37
).
36.
Smatram da taj pristup, koji zastupa nezavisni odvjetnik N. Wahl u svojem mišljenju u predmetu AKKA/LAA, treba prihvatiti. Naime, sve prethodno opisane metode analize imaju specifična ograničenja i, kako bi se izbjegli lažno pozitivni ili lažno negativni rezultati, zahtijevaju provjeru ili ispravak primjenom drugih kriterija koji se na temelju okolnosti svakog pojedinačnog slučaja pokažu relevantnima (
38
).
37.
Kao što ne postoji jedinstvena metoda usporedbe između cijene koja se smatra nepravednom i referentne cijene, ne postoji jednoznačan odgovor na ključno pitanje iznad kojeg praga pretjerano odstupanje između tih cijena može dovesti do zlouporabe vladajućeg položaja na tržištu i zahtijevati intervenciju tijela za tržišno natjecanje. Naime, odgovor na to pitanje podrazumijeva određivanje ekonomske vrijednosti isporučene robe ili usluge i utvrđivanje razumne profitne marže poduzetnika u vladajućem položaju, što je postupak koji se logično ne može provoditi apstraktno. U tom pogledu, Sud je u presudi AKKA/LAA u pogledu usporedbe tarifa koje naplaćuje poduzetnik u vladajućem položaju u jednoj državi članici i tarifa koje se naplaćuju u drugim državama članicama presudio da ne postoji „najniži prag od kojeg tarifu treba kvalificirati kao ‚znatno višu’, s obzirom na to da su s tim u vezi odlučujuće okolnosti svakog slučaja” i da će se stoga odstupanje među naknadama moći kvalificirati kao „osjetno” ako je znatno i stalno, odnosno, ako nije privremeno ili povremeno (
39
).
38.
U slučaju da su indicije koje su prikupljene različitim prethodno opisanim metodologijama usklađene u smislu postojanja nepravednih cijena, poduzetnik u vladajućem položaju može opravdati svoju strukturu cijena i razliku u razini između tih cijena i referentne cijene, među ostalim, na temelju razlike između stanja na tržištu na kojem djeluje i stanja relevantnih zemljopisnih tržišta (
40
), strukture svojih troškova proizvodnje ili pak potrebe da se nadoknadi kapital (
41
) ili da se nadoknade dodatni troškovi, primjerice troškovi istraživanja i razvoja (
42
), ili troškovi koji proizlaze iz primjene nacionalnih propisa (
43
). Međutim, Sud je isključio mogućnost da eventualna neučinkovitost poduzetnika u vladajućem položaju može opravdati nametanje nepravednih cijena (
44
).
b) Sudska praksa koja se odnosi na tarife organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava
39.
Tradicionalni monopol (
45
) organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava doveo je do brojnih intervencija tijela nadležnih za tržišno natjecanje na nacionalnoj i na europskoj razini, koje su se odnosile, među ostalim, na tarifnu politiku koju primjenjuju te organizacije.
40.
U presudi od 9. travnja 1987., Basset (
46
) (u daljnjem tekstu: presuda Basset), u kojoj se uz pravo javnog predstavljanja glazbenih djela koja su snimljena u diskotekama, raspravljalo o naplati dodatne naknade za mehaničku reprodukciju koju je trebao izvršiti SACEM, odnosno francuska organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, Sud je u biti utvrdio da naknade koje se naplaćuju kao naknade za autorska prava za takvo predstavljanje i čiji je iznos izračunan na temelju prometa diskoteke, treba smatrati uobičajenim iskorištavanjem autorskog prava i da njihova naplata sama po sebi ne predstavlja zlouporabu vladajućeg položaja (
47
). Međutim, Sud je pojasnio da iznos naknade ili zbirnih naknada koji određuje organizacija za kolektivno ostvarivanje prava, koja na tržištu ima vladajući položaj, može biti takav da predstavlja zlouporabu u mjeri u kojoj dovodi do nametanja nepravednih uvjeta (
48
).
41.
Predmeti u kojima su donesene presude od 13. srpnja 1989., Tournier (
49
) (u daljnjem tekstu: presuda Tournier) i Lucazeau i dr. (
50
) (u daljnjem tekstu: presuda Lucazeau) odnosile su se na visinu naknada koje je SACEM naplatio diskotekama, u pogledu kojih se osporavala činjenica da su bile znatno više od naknada koje su se naplaćivale u drugim državama članicama i da ne postoji nikakav odnos s tarifama koje se naplaćuju drugim velikim korisnicima snimljene glazbe, kao što su televizija i radio (
51
). Sud je pojasnio da kada poduzetnik u vladajućem položaju za svoje usluge nametne tarife koje su osjetno više od onih u drugim državama članicama te ako je usporedba visine tarifa bila dosljedna, mora se smatrati da to odstupanje između cijena upućuje na zloporabu vladajućeg položaja. U tom slučaju, dotični poduzetnik mora to odstupanje opravdati na temelju objektivnih razlika između situacije u predmetnoj državi članici i one u svim drugim državama članicama. Osim toga, Sud je utvrdio da nije valjano opravdanje činjenica da je znatno viši dio prihoda od naknada namijenjen troškovima ubiranja, administracije i raspodjele a ne nositeljima autorskih prava, u usporedbi s naknadama organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava sa sjedištem u drugim državama članicama, s obzirom na to da nije isključeno da je ta razlika posljedica neučinkovitosti zbog nepostojanja tržišnog natjecanja (
52
). Naposljetku, u presudi Tournier Sud je pojasnio da se opća ili paušalna priroda naplaćene naknade može dovesti u pitanje s obzirom na zabranu prakse nepravednih cijena „samo ako se drugim metodama može ostvariti isti legitimni cilj zaštite interesa glazbenih autora, skladatelja i nakladnika, a da pritom ne dođe do povećanja troškova nastalih zbog upravljanja ugovorima i zbog nadzora korištenja zaštićenim glazbenim djelima” (
53
).
42.
U predmetu u kojem je donesena presuda od 11. prosinca 2008., Kanal 5 i TV 4 (
54
) (u daljnjem tekstu: presuda Kanal 5), u kojoj se osporavala nepravednost naknada za televizijsko emitiranje glazbenih djela zaštićenih autorskim pravom koje je naplaćivao STIM, Sud ponavlja načelo koje se već navodi u presudi Tournier, pri čemu pojašnjava da tarife izračunane na temelju prihoda televizijskih kuća i količine glazbe emitirane na televiziji (
55
), koje su same po sebi zakonite, ipak mogu biti nepravedne ako „postoji druga metoda kojom se korištenje tim djelom, kao i publika, mogu preciznije utvrditi i kvantificirati i u slučajevima u kojima je ta metoda prikladna za ostvarivanje istog legitimnog cilja zaštite interesa glazbenih autora, skladatelja i nakladnika, a da pritom ne dovodi do neproporcionalnog povećanja troškova nastalih zbog upravljanja ugovorima i nadzora korištenja glazbenim djelima koja su zaštićena autorskim pravom” (
56
).
43.
U presudi od 27. veljače 2014., OSA (
57
) (u daljnjem tekstu: presuda OSA) Sud ponavlja i istodobno primjenjuje dva pristupa iz presuda Tournier i Kanal 5. Tako Sud s jedne strane navodi da činjenica da je organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava nametnula tarife za svoje usluge koje su osjetno više od onih koje se zaračunavaju u drugim državama članicama upućuje, pod uvjetom da je provedena dosljedna usporedba razina naknada, na zlouporabu vladajućeg položaja u smislu članka 102. UFEU‑a i, s druge strane, da se u praksi takva zlouporaba može sastojati u previsokoj cijeni koja nije u opravdanom odnosu s gospodarskom vrijednošću isporučene usluge (
58
).
44.
Naposljetku, u nedavnoj presudi AKKA/LAA, navedenoj više puta u ovom mišljenju, Sud je potvrdio da metoda za utvrđivanje je li tarifa organizacije za kolektivno ostvarivanje prava eventualno pretjerana, koja se koristi u presudama Tournier i Lucazeau i koja se temelji na usporedbi s tarifama koje se primjenjuju u drugim državama članicama, u tom slučaju u određenim susjednim državama, koje su odabrane na temelju objektivnih, prikladnih i provjerljivih kriterija, predstavlja, ako je ta usporedba bila dosljedna i uzimajući u obzir po potrebi indeks pariteta kupovne moći (PKM), valjanu alternativu testu United Brands (
59
).
45.
Čitajući presudu AKKA/LAA, može se postaviti pitanje je li Sud usporedbu s tarifama koje se primjenjuju u referentnim državama članicama namjeravao konačno odabrati kao isključivu metodu analize koja se primjenjuje u svim slučajevima u kojima je riječ o ocjeni pretjeranosti tarifa organizacije za kolektivno ostvarivanje autorskih prava na glazbenim djelima. Iako se čini da tekst izreke te presude i okolnost da je Sud propustio citirati presudu Kanal 5 to potvrđuju, takav zaključak nema uporište u obrazloženju te presude, iz kojeg proizlazi da je usredotočenost Suda na tu posebnu metodologiju analize više posljedica okolnosti glavnog postupka i teksta prethodnih pitanja, nego namjernog odabira u tom području.
46.
Međutim, ne smatram da je takav odabir primjeren. Naime, kao prvo, već sam imao priliku primijetiti da svaka metoda analize ima svoje nedostatke. Konkretno, kao što je to već istaknuo nezavisni odvjetnik F. G. Jacobs u svojem mišljenju u predmetu Tournier (
60
), poteškoća usporedbe s tarifama utvrđenima u drugim državama članicama temelji se na činjenici da treba pronaći objektivnu metodu usporedbe, što nije lako s obzirom na razlike između nacionalnih zakonodavstava i metoda izračuna i naplate naknada koje koriste različite organizacije za kolektivno ostvarivanje autorskih prava. Općenitije, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik N. Wahl u svojem mišljenju u predmetu AKKA/LAA, „[u] geografskim usporedbama, elementi kao što su – da ih spomenem samo nekoliko – domaći porezi, posebne značajke nacionalnog tržišta [rada] i afiniteti lokalnih potrošača mogu značajno utjecati na konačne cijene relevantnog proizvoda ili usluge”. Kao drugo, preostaje pojasniti kako postupiti u slučaju u kojem nije moguće provesti dosljednu usporedbu, primjerice kada slična metoda izračuna tarifa nije dostupna u referentnim državama članicama ili pak u slučaju u kojem, kao što se čini da u ovom predmetu proizlazi iz podataka koje je dostavila belgijska vlada u svojim pisanim očitovanjima, iz te usporedbe proizlazi da su tarife koje naplaćuje organizacija za kolektivno ostvarivanje prava niže od tarifa koje se primjenjuju u referentnim državama članicama. Naposljetku, kada bi se usporedbi tarifa koje se primjenjuju u različitim državama članicama pripisala isključiva ili odlučujuća važnost u ocjeni toga je li tarifa organizacije za kolektivno ostvarivanje prava eventualno pretjerana, nije isključeno da navedeno može olakšati koluzivna ponašanja između tih organizacija radi usklađivanja cijena.
47.
Zbog toga mi se čini poželjnim da se ispitivanje toga jesu li tarife koje organizacije za kolektivno ostvarivanje autorskih prava naplaćuju za glazbena djela eventualno nepoštene, provede tako da se u svakom pojedinom slučaju odabere metoda ili metode koje su najrelevantnije, utvrđene na temelju okolnosti svakog konkretnog slučaja.
48.
Dva dijela prethodnog pitanja treba analizirati s obzirom na prethodno navedena načela i razmatranja.
3.
Drugi dio prethodnog pitanja
49.
Drugim dijelom svojeg prethodnog pitanja, koji valja najprije ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud postoji li zlouporaba vladajućeg položaja zbog činjenice da organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, koja u državi članici ima faktični monopol, prema organizatorima glazbenih manifestacija za pravo na javno reproduciranje glazbenih djela primjenjuje model naknade koji se temelji na prometu, „prema kojem naknade za odobrenje ovise i o vanjskim čimbenicima poput, među ostalim, cijene ulaznice, cijene jela i pića, proračuna za nastupajuće umjetnike i proračuna za druge elemente poput dekoracije scene”.
50.
Uvodno treba navesti tri pojašnjenja.
51.
Kao prvo, iako se sud koji je uputio zahtjev u formulaciji svojeg prethodnog pitanja poziva na tarifnu strukturu koja se „temelji na prometu”, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i iz spisa proizlazi, a potvrđeno i na raspravi, da se degresivna stopa predviđena tarifom 211 za slučaj kada se ne koristi osnovna tarifa, alternativno primjenjuje na proračun za nastupajuće umjetnike, odnosno na stavku troškova koja odgovara iznosu koji se stavlja na raspolaganje umjetnicima, ili na jedan dio prihoda u iznosu koji nije ukupan iznos prometa manifestacije, nego samo iznos koji odgovara prihodu od prodaje ulaznica (uključujući ulaznice ponuđene sponzorima (
61
)).
52.
Kao drugo, iako tekst drugog dijela prethodnog pitanja nije jasan u tom pogledu, iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se element SABAM‑ove tarife, za koji se traže pojašnjenja, sastoji od toga da se kao osnova za izračun uzima dio prihoda koji odgovara bruto prihodu od prodaje ulaznica, a da se pritom ne uzima u obzir dio tog prihoda koji ne ovisi o uslugama organizacije za kolektivno ostvarivanje prava i ne omogućuje odbitak troškova koji nisu posebno povezani s glazbom.
53.
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev ne pita predstavlja li taj aspekt metode izračuna koji primjenjuje SABAM zlouporabu jer dovodi do nametanja pretjerane naknade, nego zato što se njime ne uspostavlja dovoljna veza između usluge koju pruža SABAM i naknade koju potražuje. Stoga se ne dovodi u pitanje, barem ne izravno, visina naplaćenih naknada sama po sebi, nego, općenitije, metoda izračuna tih naknada, odnosno sama struktura tarife 211 i odnos koji se na temelju te strukture može uspostaviti s uslugom koju je SABAM stvarno pružio.
54.
U tom pogledu valja odmah pojasniti da poduzetnik, čak i u vladajućem položaju, treba moći ostvariti svoje interese i da je on u tu svrhu načelno slobodan odabrati metodu izračuna koju smatra najprikladnijom za utvrđivanje tražene naknade u zamjenu za proizvode ili usluge koje nudi. Stoga nije ni na Sudu ni na nacionalnim sudovima ili nacionalnim tijelima nadležnim za tržišno natjecanje da utvrde koju metodu izračuna treba primijeniti, nego samo provjeriti povređuje li konkretno primijenjena metoda zabrane iz članka 102. UFEU‑a i, konkretno, dovodi li ta metoda do nametanja nepravednih cijena.
55.
Društvo W.W tvrdi da je tarifa 211 utvrđena za tradicionalne glazbene festivale, čija se ponuda i privlačnost sastoje od glazbe koja se izvodi uživo. Suprotno tomu, manifestacije poput Tomorrowlanda publici pružaju „jedinstveno i sveobuhvatno” iskustvo, konkretno kroz pažnju koja se pridaje uređenju, kojim se ne preobražava samo pozornica, nego i cijelo područje na kojem se održava manifestacija u „imaginaran svijet”, kostimima koje nosi osoblje, vizualnim elementima poput svjetlosnih igara, optičkih efekta ili vatrometa, gastronomijom i cijelim nizom usluga koje se pružaju za vrijeme, prije i nakon boravka. Društvo WCD također naglašava posebnu prirodu manifestacije koju ono organizira i, poput društva W.W, tvrdi da se bruto prihod od prodaje ulaznica prije svega ostvaruje na temelju čimbenika koji nisu povezani s korištenim glazbenim repertoarom. Prema mišljenju društva W.W, iz toga slijedi da za takve manifestacije utvrđivanje prihoda kao osnove za izračun naknade organizacije za kolektivno ostvarivanje prava samo po sebi predstavlja zlouporabu vladajućeg položaja. Suprotno tomu, društvo WCD smatra da zlouporabu predstavlja činjenica da se od bruto prihoda ne mogu odbiti troškovi koji nisu povezani s glazbom, od kojih su neki, poput onih koji se odnose na primjenu propisa u području zaštite okoliša ili sigurnosti, u stalnom porastu. Prema mišljenju društava W.W i WCD, proračun za nastupajuće umjetnike također nije prikladna osnova za izračun.
56.
Prema prethodno navedenoj sudskoj praksi (
62
), ne može se smatrati da je cijena nepravedna u smislu članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a ako je u opravdanom odnosu s ekonomskom vrijednošću usluge koju pruža poduzetnik u vladajućem položaju. U ovom se predmetu ta usluga sastoji od toga da se korisnicima stave na raspolaganje glazbena djela zaštićena autorskim pravom u svrhu javnog reproduciranja tijekom održavanja festivalskih manifestacija.
57.
Kao što je prethodno navedeno, test United Brands predlaže, barem implicitno, da se utvrdi vrijednost proizvoda ili usluge koju pruža poduzetnik u vladajućem položaju na temelju njegovih troškova proizvodnje. Međutim, iako je moguće kvantificirati troškove kolektivnog upravljanja, iznimno je teško, pa čak i nemoguće, odrediti troškove stvaranja intelektualnog djela kao što je to glazbeno djelo. Stoga je kriterij iz testa United Brands neprikladan za utvrđivanje ekonomske vrijednosti usluge koju korisnicima pruža organizacija za kolektivno ostvarivanje prava u cjelini.
58.
Ekonomsku vrijednost te usluge i, u ovom slučaju, usluge koju SABAM pruža organizatorima festivala, treba stoga ocijeniti uzimajući u obzir obilježja kolektivnog upravljanja, s jedne strane, i autorskog prava, s druge strane (
63
).
59.
Kao prvo, znatan dio te vrijednosti sastoji se od činjenice da organizatori festivala nisu obvezni pojedinačno se obratiti nositeljima autorskih prava na djelima koja žele izvesti, kako bi sa svakim od njih pregovarali o odobrenju za javno reproduciranje, nego je organizacija za kolektivno ostvarivanje prava njihov jedini sugovornik. Ugovori o uzajamnosti koje je SABAM sklopio s drugim organizacijama za kolektivno ostvarivanje prava također omogućuju pristup repertoaru stranih organizacija na temelju samo jednog odobrenja. Postojanje sustava kolektivnog upravljanja pravima ne predstavlja samo očitu uštedu vremena i sredstava, nego je nužan uvjet za samo izvođenje manifestacija kao što su one koje organiziraju društva W.W i WCD.
60.
Kao drugo, ekonomska vrijednost glazbenih djela stavljenih na raspolaganje organizatorima festivala ovisi o dobiti koju ta djela omogućuju (ili trebaju omogućiti) da se ostvari. Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica V. Trstenjak u svojem mišljenju u predmetu Kanal 5 (
64
), posve je uobičajeno da se za odobrenja koja se odnose na autorska prava zahtijeva naknada izračunana na temelju postotka prometa koji se ostvario dobrom za čiju je proizvodnju korišteno autorsko pravo. Osnovna je ideja da autor treba moći dobiti razuman dio prometa ostvarenog korištenjem njegovim djelom.
61.
Ta se ideja nalazi u prethodno navedenoj ustaljenoj sudskoj praksi Suda, prema kojoj naplatu naknade koju organizacija za kolektivno ostvarivanje prava provodi za izvođenje zaštićenih glazbenih djela, čiji je iznos izračunan na temelju prometa korisnika, treba smatrati uobičajenim iskorištavanjem autorskog prava (
65
). Stoga su naknade koje su izračunane na temelju prometa korisnika, u načelu u opravdanom odnosu s ekonomskom vrijednošću isporučene usluge (
66
).
62.
Točno je da promet manifestacije kao što je glazbeni festival (
67
) u većoj ili manjoj mjeri ovisi o čimbenicima koji nisu povezani s javnim reproduciranjem djela zaštićenih autorskim pravom, kao što su, konkretno, kvaliteta i popularnost izvođačâ, mjesto na kojem se održava, dekoracije, rasvjeta, usluge koje se nude istodobno s manifestacijom ili popularnost same manifestacije, što su sve čimbenici koji u velikoj mjeri (iako ne isključivo) ovise o naporima organizatora i koji stvaraju troškove koji ne ovise o naknadama koje se duguju organizaciji za kolektivno ostvarivanje prava i nisu, u većoj ili manjoj mjeri, izravno povezani s uslugom koju pruža potonja organizacija.
63.
Međutim, kao prvo, čini mi se da nije sporno, a da se pritom ni na koji način ne umanjuje važnost tih čimbenika, da je glazba glavni element „proizvoda” koji nude tuženici iz glavnog postupka i prvi čimbenik okupljanja publike koja posjećuje manifestaciju, iako je u konačnici na sudu koji je uputio zahtjev da o tome konačno odluči. Kao drugo, ističem da je sustav naknade koji se temelji na prometu uobičajen u području autorskih prava i, općenitije, u području prava intelektualnog vlasništva, čak i ako pravo na koje se odnosi odobrenje nije glavni predmet konačnog proizvoda koji se njime omogućuje (
68
). Kao treće, kao što je rečeno, Sud je u presudi Kanal 5 odobrio takav sustav naknade i kad je riječ o korisnicima kao što su televizijske kuće, čiji promet može, čak i u velikoj mjeri, ovisiti o elementima koji nisu povezani s korištenjem zaštićenim glazbenim djelima (
69
). Kao četvrto, čini mi se da se argumenti koje ističu tuženici iz glavnih postupaka mogu općenito odnositi na različite vrste korisnika glazbe, također i na one koji se njome koriste intenzivno, kao što su diskoteke, čiji uspjeh u velikoj mjeri također ovisi o čimbenicima koji možda nisu povezani s glazbom, kao što su dekoracije, rasvjeta, položaj, kvaliteta potrošnje, vrsta posjetitelja, popularnost DJ‑eva itd. Naposljetku i prije svega, kao što to pravilno napominje SABAM, sama činjenica da na odluku o kupnji ulaznice za manifestacije kao što su one koje organiziraju društva W.W i WCD, osim glazbe utječu i drugi čimbenici, ne lišava sama po sebi tarifnu strukturu, kojom se prihod od prodaje ulaznica utvrđuje kao osnova za izračun naknada, opravdanog odnosa s ekonomskom vrijednošću stavljanja na raspolaganje glazbenih djela zaštićenih autorskim pravom.
64.
Osim toga, ističem da više elemenata tarife 211 – koju treba ocijeniti u cjelini, kao što to pravilno napominje SABAM – dovodi do ublažavanja učinaka utvrđivanja prometa kao osnovice za izračun naknada i na određeni način omogućuje uzimanje u obzir činjenice da obujam prihoda ne ovisi isključivo, ili barem ne nužno na izravno proporcionalan način, o vrijednosti glazbe.
65.
Prije svega, kao što se to već prethodno navodi, prihodi od prodaje ulaznica samo su dio, a ne ukupan promet ostvaren manifestacijama koje organiziraju tuženici iz glavnih postupaka. U tom pogledu ističem da je SABAM tijekom rasprave pojasnio, a tuženici iz glavnih postupaka mu nisu prigovorili, da udio prometa koji se uzima u obzir za izračun njegovih naknada iznosi otprilike 35 %, odnosno otprilike 50 % ukupnog prometa koji su ostvarili Tomorrowland odnosno Wecandance. Kao drugo, osnovni iznosi, koji odgovaraju prihodima od prodaje ulaznica ili proračunu za nastupajuće umjetnike, podijeljeni su u osam (ili devet) stupnjeva na koje se primjenjuje degresivna stopa od 6 do 2,5 %. Tako se dio osnovnog iznosa koji odgovara naknadama koje se duguju SABAM‑u smanjuje povećanjem tog iznosa. Kao treće, predviđa se sustav sniženja koja se primjenjuju na tako izračunane naknade, koji omogućuje, iako samo paušalno, uzimanje u obzir opsega SABAM‑ova repertoara koji je stvarno izveden tijekom manifestacije. Naposljetku, SABAM je na raspravi naveo, a ni u tom pogledu tuženici iz glavnog postupka mu nisu proturječili, da upravo kako bi se uzela u obzir posebnost festivala, degresivna stopa koja se primjenjuje na te manifestacije polazi od najviše stope (6 %) koja je niža od stope predviđene za slične manifestacije kao što su koncerti (8 %) (
70
).
66.
Kao i naknade izračunane na temelju prometa manifestacije, smatram da su čak i naknade izračunane na temelju proračuna za nastupajuće umjetnike, suprotno tvrdnjama tuženika iz glavnog postupka, u načelu u opravdanom odnosu s ekonomskom vrijednošću usluge koju pruža SABAM, u mjeri u kojoj ta stavka troškova može biti izravan pokazatelj važnosti sastavnog dijela povezanog s reproduciranjem zaštićenih glazbenih djela u organizaciji manifestacije.
67.
S obzirom na prethodno navedeno, sama činjenica da se za tarifni sustav koji je SABAM utvrdio, kao osnova za izračun naknada koje se duguju za javno reproduciranje glazbenih djela koja pripadaju njegovu repertoaru, uzima samo dio prometa ili dio prometa koji je ostvarila manifestacija tijekom koje je došlo do tog reproduciranja ili, alternativno, proračun za nastupajuće umjetnike, ne upućuje sama po sebi na postojanje nepravednih cijena niti, a fortiori, suprotno onomu što se čini da tvrde tuženici iz glavnih postupaka, omogućuje zaključak da postoji takva zlouporaba.
68.
Smatram da isto načelno vrijedi i za nemogućnost odbitka troškova „koji nisu izravno povezani s glazbom” od osnovnih iznosa izračunanih na temelju dijela prometa od prodaje ulaznica ili proračuna za nastupajuće umjetnike. Neovisno o razmatranju da je iznimno teško ocijeniti za koje se troškove može smatrati da nisu izravno povezani s glazbom s obzirom na prirodu manifestacija o kojima je riječ (primjerice, jesu li to troškovi koji osiguravaju kvalitetu zvuka, ali ne i troškovi koji se odnose na rasvjetu?), utjecaj tih troškova na dio prometa koji se primjenjuje kao osnova za izračun (u ovom slučaju prihodi od prodaje ulaznica) ovisi o raspodjeli o kojoj odlučuju organizatori manifestacije i koji su stoga elementi koji su u potpunosti isključeni iz SABAM‑ova područja nadzora. Također ističem da je u presudama Basset i Tournier Sud presudio u smislu zakonitosti sustava naknada koji se temelje na bruto prometu. Isto tako, u predmetu u kojem je donesena presuda Kanal 5, STIM je svoje naknade izračunavao na temelju prihoda od prijenosa emisija namijenjenih široj javnosti ili, podredno, od oglašavanja i/ili pretplata, pri čemu su se odbijali samo određeni troškovi (
71
).
69.
U svakom slučaju, sud koji je uputio zahtjev treba s obzirom na sve relevantne okolnosti ocijeniti može li primjena tarife 211, u dijelu u kojem se kao osnova za izračun naknada uzima u obzir prihod od prodaje ulaznica ili, alternativno, proračun za nastupajuće umjetnike, pri čemu se omogućuje da se od tih iznosa odbiju samo određeni troškovi, dovesti do nametanja nepravednih cijena.
70.
Međutim, kako bi mogao utvrditi postojanje pretjeranih cijena, taj sud treba, kao što to proizlazi iz razmatranja navedenih u točkama 29. do 38. ovog mišljenja, usporediti razinu naknada koje je SABAM naplatio primjenom tarife 211 s referentnom cijenom koju je potrebno odrediti na temelju metoda analize koje su mu dostupne i koje se pokažu najrelevantnijima s obzirom na sve okolnosti predmeta o kojem odlučuje. Pretjeranost tih naknada utvrđuje se ako iz te usporedbe proizlazi da postoji osjetna i
stalna razlika između navedenih naknada i referentne cijene koja je uzeta u obzir, pri čemu ta razlika nije objektivno opravdana.
71.
Izostavljanje te faze analize bilo bi u biti istovjetno priznanju da određena metoda izračuna naknade koju poduzetnik u vladajućem položaju zahtijeva za proizvode ili usluge koje nudi, sama po sebi dovodi do nametanja pretjeranih cijena, neovisno o stvarnoj razini tih cijena. Međutim, ne dovodeći u pitanje neke iznimne slučajeve, smatram da je takav način postupanja metodološki neprimjeren i konkretno može dovesti do paradoksalnog rezultata da se poduzetnika lišava slobode da primijeni određenu metodu izračuna čak i ako njezina primjena dovodi do cijena koje nisu više od razine tržišnog natjecanja.
72.
U metode analize koje sud koji je uputio zahtjev može uzeti u obzir, pri čemu se zbog već navedenih razloga isključuje analiza cijena i troškova proizvodnje predviđena testom United Brands i usporedba s cijenama koje primjenjuju konkurenti, s obzirom na to da SABAM ima faktični monopol, ubraja se prije svega zemljopisna usporedba koju treba provesti u skladu s kriterijima koje je Sud utvrdio u presudi AKKA. Osim toga, iako je na raspravi utvrđeno da SABAM nije bitno izmijenio razinu naknada koje se zahtijevaju za stavljanje na raspolaganje glazbenih djela iz njegova repertoara organizatorima festivala (
72
), može se pokazati da je svrsishodno provesti povijesnu analizu koja omogućuje prihvaćanje dinamičke vizije razvoja visine naknada koje su konkretno platili tuženici iz glavnog postupka. U tom pogledu, ne isključujem mogućnost da činjenica da se nije uzelo u obzir povećanje određenih troškova, u slučaju da za to povećanje postoje dokazi – konkretno, troškova koji proizlaze iz primjene zakonskih zahtjeva, kao što primjerice su troškovi povezani s poduzimanjem sigurnosnih mjera ili mjera zaštite okoliša – i utjecaja tih troškova, u slučaju da je taj utjecaj utvrđen, na iznose koji su primjenjuju kao osnova za izračun tarifa organizacije za kolektivno ostvarivanje prava, može upućivati na nepravedne cijene jer se očituje u znatnom povećanju razine naknada, a da nema protučinidbe za korisnike i da se ne može opravdati povećanjem SABAM‑ovih troškova. Naposljetku, usporedba s naknadama koje SABAM naplaćuje za slične usluge također se može pokazati relevantnom za identifikaciju, kad je to moguće, na temelju objektivnih kriterija u okviru ocjene koju treba provesti sud koji je uputio zahtjev.
4.
Prvi dio prethodnog pitanja
73.
Prvim dijelom svojeg prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud postoji li zlouporaba vladajućeg položaja zbog činjenice da organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, koja u državi članici ima faktični monopol, prema organizatorima glazbenih manifestacija za pravo na javno reproduciranje glazbenih djela primjenjuje model izračuna koji se temelji na stupnjevanoj paušalnoj tarifi umjesto na tarifi koja uzima u obzir točan udio repertoara kojim upravlja ta organizacija a izveden je tijekom manifestacije.
74.
I u ovom slučaju, u glavnim postupcima ne dovodi se izravno u pitanje razina naknada, nego primjena određene metode izračuna koja sama po sebi predstavlja zlouporabu jer nije u opravdanom odnosu s uslugom koju pruža organizacija za kolektivno ostvarivanje prava.
75.
Prema mišljenju društava W.W i WCD, iz presuda Kanal 5 i OSA proizlazi da prilikom određivanja naknade organizacija za kolektivno ostvarivanje prava treba uzeti u obzir stvarno korištenje djelima koja su dio repertoara tih organizacija. Ta društva konkretno ističu da postoje različite tehnike koje omogućuju da se precizno i nepogrešivo utvrde stvarno izvedena glazbena djela, a time i udio repertoara organizacije za kolektivno ostvarivanje prava kojim je stvarno bio korišten. Ta društva konkretno se pozivaju na program koji je izradilo nizozemsko društvo DJ Monitor. Upotreba tih tehnika ne bi dovela do dodatnih troškova za SABAM ili, barem ne do pretjeranih troškova, s obzirom na to da je potonja udruga u svakom slučaju dužna analizirati popis izvedenih djela radi raspodjele naknada među nositeljima prava. SABAM se ne slaže s općim dosegom koji su društva W.W i WCD pripisala presudi Kanal 5. Ta se presuda odnosi samo na televizijske kuće, odnosno na subjekte koji djeluju u sektoru u kojem se mijenja intenzitet korištenja glazbenim djelima, a ne na subjekte poput društava W.W i WCD, čije se manifestacije temelje na glazbi. Prema SABAM‑ovu mišljenju, ako je primjereno izračunati naknade koje duguju prethodno navedena društva primjenom udjela koji se mijenja ovisno o izvedenim glazbenim djelima, u slučaju glazbenih manifestacija kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, naknada se uvijek može izraziti kao fiksni udio u prometu odnosno kao paušalno varijabilna.
76.
S obzirom na očitovanja stranaka iz glavnog postupka, najprije valja pojasniti doseg presude Kanal 5, koji te stranke različito tumače. Podsjećam da je Sud u toj presudi pojasnio da tarife izračunane na temelju prihoda televizijskih kuća i opsega glazbe emitirane na televiziji, mogu biti nepravedne ako „postoji druga metoda kojom se korištenje djelom, kao i publika, mogu preciznije utvrditi i kvantificirati i u slučajevima u kojima je ta metoda prikladna za ostvarivanje istog legitimnog cilja zaštite interesa glazbenih autora, skladatelja i nakladnika, a da pritom ne dovodi do neproporcionalnog povećanja troškova nastalih zbog upravljanja ugovorima i nadzora korištenja glazbenim djelima koja su zaštićena autorskim pravom” (
73
).
77.
Već sam imao priliku istaknuti da je Sud u više navrata potvrdio zakonitost sustava naknade za stavljanje na raspolaganje zaštićenih glazbenih djela čiji se iznos izračunava na temelju korisnikova prometa i to kako u slučaju korisnikâ čija djelatnost ovisi o korištenju glazbenim djelima, kao što su diskoteke u presudama Basset i Tournier, tako i u slučaju korisnikâ za koje se intenzitet tog korištenja mijenja ovisno o drugim čimbenicima, kao što su to televizijske kuće u presudi Kanal 5.
78.
S obzirom na navedeno, ističem da je već u presudi Tournier, upravo u pogledu intenzivnih korisnika glazbe, kao što su diskoteke, i u kontekstu koji se odnosio na zakonitost takozvanog blankett licensinga, koji se sastoji od predviđanja fiksne naknade za pristup cijelom repertoaru organizacije za kolektivno upravljanje pravima, neovisno o stvarnom korištenju zaštićenim glazbenim djelima, Sud pojasnio da, iako opća ili paušalna priroda naplaćene naknade sama po sebi ne podrazumijeva povredu zabrane nepravednih cijena, ipak može doći do zlouporabe u slučaju u kojem postoje alternativne metode koje pružaju istu zaštitu interesa nositelja autorskih prava bez dodatnih troškova (
74
). Sud je osim toga više puta utvrdio da u slučaju zaštićenih djela stavljenih na raspolaganje javnosti, nositelj autorskog prava i njegovi pravni sljednici imaju legitimni interes za izračun naknada koje se duguju s obzirom na stvaran ili vjerojatan broj izvedenih glazbenih djela (
75
). Naposljetku, ističem da je u presudi Kanal 5, iako je nezavisna odvjetnica V. Trstenjak jasno razlikovala situaciju televizijskih kuća od situacije intenzivnih korisnika glazbe, time što je smatrala da je metoda izračuna naknade utemeljena na fiksnom postotku nezakonita samo u prvom slučaju, Sud opravdao potrebu izračuna naknade na temelju obujma stvarno korištene glazbe, ne s obzirom na prirodu televizijskih kuća, nego, općenitije, s obzirom na potrebu da se osigura nužna veza između naknade i vrijednosti usluge i zaštita interesa nositelja prava (
76
).
79.
Stoga na temelju prethodnih razmatranja smatram, kao i Komisija, da je u sudskoj praksi Suda sada već utvrđeno načelo da ako organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava koja ima vladajući položaj u državi članici može slobodno izračunati iznos naknada koje joj se duguju za izvođenje glazbenih djela na temelju prometa koji je korisnik ostvario i utvrditi da te naknade odgovaraju postotku tog prometa koji varira ovisno o količini korištene glazbe, ali koji se izračunava paušalno, takva metoda izračuna ipak može predstavljati zlouporabu vladajućeg položaja u slučaju kad postoje alternativne metode koje omogućuju precizni izračun i korištenih glazbena dijela i slušanosti. Te metode trebaju osigurati istu razinu zaštite interesa glazbenih autora, skladatelja i nakladnika i ne smiju dovesti do prekomjernog povećanja vlastitih troškova organizacije za kolektivno ostvarivanje prava. Prethodno navedeno načelo primjenjuje se i u slučaju korisnikâ čija djelatnost u cijelosti ili u velikom dijelu ovisi o iskorištavanju glazbe, i u slučaju korisnika za koje je opseg tog iskorištavanja manje relevantan i promjenjiv.
80.
Nesporno je da se tarifom 211, u verziji primjenjivoj na činjenice iz glavnog postupka koja se temelji na pravilu 1/3 – 2/3 i u verziji izmijenjenoj 2018. koja se temelji na stupnjevima od 10 %, s većim ili manjem stupnjem aproksimacije paušalno određuje udio SABAM‑ova repertoara koji je stvarno izveden tijekom manifestacija na koje se primjenjuje. Na temelju prve od dvije verzije, sniženje pune tarife primjenjivalo se pod uvjetom da najmanje jedna trećina djela s popisa koji su dostavili organizatori manifestacije ne pripada SABAM‑ovu repertoaru. Suprotno tomu, nije se predviđalo nikakvo sniženje ispod tog praga. Budući da se naknada ne duguje samo u slučaju kada se na tom popisu ne navodi nijedno djelo iz SABAM‑ova repertoara, izvođenje čak i samo jednog djela koje SABAM štiti moglo je u načelu dovesti do primjene jedne trećine pune tarife. Osim toga, ako je točno jedna trećina odnosno dvije trećine glazbenih djela koja su organizatori manifestacije planirali izvesti pripadalo SABAM‑ovu repertoaru, SABAM je naplatio dvije trećine odnosno puni iznos tarife. Na temelju druge verzije tarife, tri stupnja od 33 % zamijenilo je deset stupnjeva od 10 %, dakle uz smanjenje razlika u odnosu na udio glazbenih djela iz SABAM‑ova repertoara koji je stvarno izveden, iako se taj udio i dalje određuje paušalno.
81.
U skladu s prethodno navedenom sudskom praksom iz presuda Tournier i Kanal 5, na sudu koji je uputio zahtjev je da na temelju svih okolnosti predmetnog slučaja ocijeni: i. postoje li metode kojima se mogu preciznije utvrditi glazbena djela koja štiti SABAM i koja su izvedena tijekom manifestacije (s obzirom na to da se SABAM‑ove naknade naplaćuju na temelju prihoda od prodaje ulaznica, ne postavlja se pitanje utvrđivanja slušanosti), ii. osigurava li se tim metodama ista zaštita interesa nositelja autorskih prava na tim djelima i iii. dovodi li primjena tih metoda do prekomjernog povećanja SABAM‑ovih troškova, konkretno, troškova koji se odnose na upravljanje ugovorima i nadzor korištenja zaštićenim glazbenim djelima.
82.
Prema mojem mišljenju, u relevantne okolnosti koje sud koji je uputio zahtjev treba uzeti u obzir radi ocjene prve od prethodno navedenih točaka ubrajaju se: i. pristup podacima o stvarno korištenim glazbenim djelima i korištenim tehnologijama (
77
); ii. pouzdanost tih podataka i tehnologija (
78
) i iii. rokovi za dobivanje podataka (
79
). Što se tiče pouzdanosti digitalnih tehnologija koje navode društva W.W i WCD, ističem, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da je SABAM u svojim pisanim očitovanjima naveo da program korišten tijekom izdanja iz 2015. i 2016. o kojima je riječ u glavnim postupcima nije prepoznao oko 8 % izvedenih skladbi, da te tehnologije teško prepoznaju miksana djela i da se, u svakom slučaju, ne mogu upotrebljavati za glazbu koja se izvodi uživo.
83.
Prilikom ocjene druge od točaka navedenih u točki 81. ovog mišljenja, sud koji je uputio zahtjev treba ocijeniti prednosti i nedostatke metode izračuna naknada koju upotrebljava SABAM, pri čemu je potrebno uzeti u obzir kontekst u kojem se te naknade naplaćuju. U tom pogledu, čini mi se da su osobito relevantna sljedeća tri čimbenika. Kao prvo, valja razmotriti koliki je udio glazbenih djela koja pripadaju SABAM‑ovu repertoaru koji se uobičajeno izvodi tijekom manifestacija o kojima je riječ u glavnom postupku u odnosu na ukupno korištenu glazbu. Naime, nije isključeno da je primjena paušalne metode ipak poželjnija s obzirom na suprotstavljene interese koji postoje u slučaju kada gotovo sva djela izvedena tijekom te vrste manifestacija pripadaju repertoaru organizacije za kolektivno ostvarivanje prava. U tom pogledu napominjem, i dalje pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da je SABAM u svojim pisanim očitovanjima potvrdio, a da mu W.W i WCD nisu proturječili, da je oko 80 – 90 % glazbe izvedene na festivalima koje su organizirala ta društva pripadalo njegovu repertoaru. Kao drugo, valja ocijeniti utjecaj upotrebe alternativnih metoda na brzinu naplate naknada. Naime, kao što to ističe SABAM, moguće je da zbog pogrešaka u prepoznavanju izvedenih djela nastanu sporovi između organizacije za kolektivno ostvarivanje prava i organizatora manifestacije koji mogu produljiti rokove za naplatu naknada na štetu nositelja tih prava (
80
). Kao treće, valja ocijeniti mogući utjecaj napuštanja metode koja se temelji na paušalnim stupnjevima (u obje njezine verzije), koju je donio SABAM, na interese nositelja prava, s obzirom na sustav raspodjele prava kojim se koristila ta organizacija i strukturu SABAM‑ovih troškova.
84.
Što se tiče posljednje od točaka navedenih u točki 81. ovog mišljenja, koja se odnosi na troškove, ističem da se za razliku od teksta koji se upotrebljava u presudi Tournier, za koji se čini da isključuje bilo kakvo povećanje troškova upravljanja ili nadzora organizacija, u presudi Kanal 5 pojašnjava da upotreba metode izračuna koja omogućuje precizno određivanje izvedenih glazbenih djela ne smije dovesti do „neproporcionalnog” povećanja tih troškova (
81
). Stoga, iako prijelaz na takav sustav može dovesti do povećanja SABAM‑ovih troškova, to povećanje treba ograničiti i treba ga moći uravnotežiti s prednostima koje ono pruža organizatorima glazbenih manifestacija. Naime, prekomjerno povećanje može utjecati na razinu naknada koje ubiru autori i njihovi pravni sljednici, pri čemu ih može narušiti. Društva W.W i WCD u glavnim postupcima tvrde da su troškove upotrebe digitalnih tehnologija za prepoznavanje glazbenih djela, koji su prema SABAM‑ovu mišljenju relevantni, snosila ta društva i stoga ne predstavljaju dodatne troškove za SABAM. Ako se ta okolnost potvrdi (
82
), potrebno je još provjeriti razinu troškova koji nastaju eventualnim pogreškama ili sporovima koji se odnose na utvrđivanje SABAM‑ova repertoara, koje je potonji naveo u svojim pisanim očitovanjima. Međutim, argument koji ističe SABAM, prema kojem samo određeni organizatori glazbenih manifestacija imaju mogućnosti snositi troškove povezane s upotrebom novih digitalnih tehnologija, a za druge te troškove treba snositi SABAM, ne čini mi se odlučujućim jer ništa ne sprečava SABAM da primijeni različite metode izračuna za različite kategorije kupaca ako je to razlikovanje opravdano i nediskriminirajuće.
85.
Ako će ocjene iz točke 81. ovog mišljenja dati pozitivan rezultat, SABAM‑ova tarifna struktura može povrijediti zabranu određivanja nepravednih cijena i uvjeta iz članka 102. drugog stavka točke (a) UFEU‑a. Naime, tarifna struktura koja se temelji na paušalnim stupnjevima, kojima se ne uzima u obzir stvarno korištenje zaštićenim glazbenim djelima, podrazumijeva, ako postoji mogućnost preciznog (ili preciznijeg) utvrđivanja obujma tog korištenja (i publike), da jedan veći ili manji dio naknada koje je ta organizacija naplatila ne odgovara stvarno pruženoj usluzi (
83
).
86.
Međutim, ne smatram da je Sud u presudama Tournier i Kanal 5 namjeravao uspostaviti automatizam na temelju kojeg primjena takve tarifne strukture, u okolnostima navedenima u tim presudama i u nedostatku opravdanja koja treba iznijeti organizacija za kolektivno ostvarivanje prava, nužno dovodi do utvrđivanja da postoje nepravedne cijene.
87.
Kao što sam već istaknuo u točkama 70. i 71. ovog mišljenja, primjena određene metode izračuna naknade za proizvode ili usluge koje nudi poduzetnik u vladajućem položaju, samo po sebi ne može pretpostavljati postojanje pretjeranih cijena, nego se mora potkrijepiti usporednom analizom razine tih cijena s referentnom cijenom.
88.
Takva usporedna analiza nije potrebna samo u slučaju ako primjena takve metode izračuna konkretno dovodi do isključivanja opravdanog odnosa cijene s ekonomskom vrijednošću usluge koja se pruža.
89.
Takvu provjeru treba izvršiti sud koji je uputio zahtjev. Što se tiče komparativnih metoda koje taj sud može primijeniti u okolnostima iz glavnih postupaka, upućujem na točku 72. ovog mišljenja.
V. Zaključak
90.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je postavio Ondernemingsrechtbank Antwerp (Sud za poduzeća u Antwerpenu) odgovori kako slijedi:
„Članak 102. drugi stavak točku (a) UFEU‑a treba tumačiti na način da ne postoji zlouporaba vladajućeg položaja nametanjem nepravednih cijena samo zbog toga što organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, koja u državi članici ima faktični monopol, primjenjuje tarifnu strukturu na temelju koje se naknade naplaćene za stavljanje na raspolaganje zaštićenih glazbenih djela koja pripadaju njezinom repertoaru radi javnog reproduciranja tijekom festivala, izračunavaju primjenom degresivne stope na prihode od prodaje ulaznica ili na proračun za nastupajuće umjetnike, a da pritom ne postoji mogućnost odbijanja troškova koji nisu izravno povezani s uslugom koju ta organizacija pruža, i predviđanjem sustava sniženja koji se temelji na upotrebi paušalnih stupnjeva kako bi se u obzir uzeo udio glazbenih djela koji je stvarno izveden tijekom festivala. Međutim, nije isključeno da primjena takve tarifne strukture može dovesti do nametanja nepravednih naknada osobito u slučaju ako postoji druga metoda kojom se stvarno izvedena glazbena djela mogu preciznije utvrditi i kvantificirati te u slučajevima u kojima je ta metoda prikladna za ostvarenje istog legitimnog cilja zaštite interesa glazbenih autora, skladatelja i nakladnika, a da pritom ne dovodi do neproporcionalnog povećanja troškova nastalih zbog upravljanja ugovorima i nadzora korištenja glazbenim djelima koja su zaštićena autorskim pravom. S obzirom na sve okolnosti slučaja o kojem odlučuje, sud koji je uputio zahtjev treba ocijeniti jesu li ti uvjeti ispunjeni te, ako ta ocjena bude pozitivna, ima li nametanje nepravednih naknada uporište u dodatnim pokazateljima koji se konkretno temelje na usporedbi s tarifama koje se primjenjuju u drugim državama članicama usklađenima indeksom pariteta kupovne moći, usporedbi s naknadama koje je ista organizacija za kolektivno ostvarivanje prava primjenjivala u prošlosti, odnosno usporedbi s naknadama koje je navedena organizacija utvrdila za slične usluge.”
(
1
)	Izvorni jezik: talijanski
(
2
)	Direktiva 2014/26/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o kolektivnom ostvarivanju autorskog prava i srodnih prava te izdavanju odobrenja za više državnih područja za prava na internetsko korištenje glazbenih djela na unutarnjem tržištu (SL 2014., L 84, str. 72.)
(
3
)	Vidjeti konkretno uvodne izjave 7., 8., 9. i 55. Direktive 2014/26.
(
4
)	Vidjeti članak 1. prvu rečenicu Direktive 2014/26.
(
5
)	B. S./M. B., 26. lipnja 2017.
(
6
)	Iz spisa proizlazi da, iako se definicija pojma „festival” razlikovala u različitim izdanjima tarife 211, ona se uvijek odnosila na organizaciju niza koncerata koje je u jednom danu održalo najmanje pet sastava ili umjetnika, svaki s vlastitim programom. U nekim slučajevima zahtijevala se zajednička tema i godišnje održavanje.
(
7
)	Iz spisa proizlazi da se u verzijama tarife 211 iz 2014. i 2016. pojam proračuna za nastupajuće umjetnike definirao kao iznos koji se stavlja na raspolaganje umjetnicima za izvođenje njihova programa. U verziji iz 2017. također su dodani tehnički troškovi za rasvjetu i zvuk koji se nadoknađuju umjetnicima.
(
8
)	U verziji iz 2017. dodani su troškovi javnog prijevoza.
(
9
)	Sud koji je uputio zahtjev navodi da postupci koje je SABAM pokrenuo protiv društava W.W i WCD nisu spojeni, ali će se o njima donijeti jedna odluka.
(
10
)	Sud koji je uputio zahtjev ističe da se, još od prvih izdanja festivala Tomorrowland, SABAM i društvo W.W nisu slagali u pogledu visine naknade koja se duguje SABAM‑u. Nakon nagodbe iz 2008. i novog spora o izdanjima iz 2011. i 2014., sud u Antwerpenu proglasio je 2015. osnovanim zahtjev za plaćanje koji je SABAM podnio u pogledu izdanja Tomorrowlanda iz 2011. i 2013. Nakon te odluke, SABAM i društvo W.W sklopili su 30. srpnja 2015. novu nagodbu o naknadama koje se, osim za izdanja festivala iz 2011. i 2013., SABAM‑u duguju i za izdanje iz 2014. Konkretno, dogovorili su se da se dvije trećine iznosa koji se odnosi na 2014. isplaćuje izravno SABAM‑u i da će se trećina iznosa blokirati na bankovnom računu do rješenja spora koji je u međuvremenu pokrenut u pogledu postotka SABAM‑ova repertoara korištenog tijekom tog izdanja. Što se tiče 2015. i 2016. godine, iako je društvo W.W najprije prihvatilo tarifu koju je primjenjivao SABAM, naknadno je osporavalo račune koje je on izdao. SABAM zahtijeva plaćanje iznosa od 194925,29 eura za izdanje festivala Tomorrowland iz 2014., iznosa od 259072,42 eura za izdanje iz 2015. i iznosa od 283726,99 eura za izdanje iz 2016., uvećanih za pripadajuće kamate. SABAM također zahtijeva da ga društvo W.W obavijesti o broju VIP ulaznica koje su prodane za izdanje iz 2016. i njihovoj cijeni. Društvo W.W podnijelo je protutužbu kako bi se najprije utvrdilo da SABAM‑u ne duguje nikakav iznos za izdanja festivala Tomorrowland od 2014. do 2016. i kako bi ishodio oslobođenje sredstava namijenjenih za izdanje iz 2014., kao i povrat iznosa od 16236,00 eura za izdanje iz 2016. Podredno, društvo W.W zahtijeva da se odredi vještak kako bi se utvrdio udio djela iz SABAM‑ova repertoara koja su izvedena tijekom izdanja iz 2014., 2015. i 2016.
(
11
)	Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je za izdanje iz 2013. SABAM primijenio tarifu 105, a da je od drugog izdanja primjenjivao tarifu 211. Društvo WCD platilo je zahtijevane iznose, ali ih je kasnije osporavalo. Za izdanja iz 2015. i 2016. društvo WCD koristilo se SABAM‑ovim repertoarom bez odobrenja. Stoga je SABAM iznose koji se odnose na ta izdanja, koje je društvo WCD također osporavalo, odredio na temelju vlastitih utvrđenja. SABAM zahtijeva da se društvu WCD naloži plaćanje iznosa od 27359,04 i 38550,45 eura, uvećanih za pripadajuće kamate. Društvo WCD podnijelo je protutužbu kojom zahtijeva da se SABAM‑u naloži povrat iznosa od 7897,00 i 13349,78 eura, uvećanih za pripadajuće kamate.
(
12
)	Društva W.W i WCD osobito upućuju na program „DJ Monitor”.
(
13
)	Odlukom predsjednika Trgovačkog suda u Bruxellesu SABAM‑u se također prigovorilo povećanje tarife od otprilike 37 % koja se primjenjivala na festivale i primjena previsoke minimalne tarife. SABAM‑u je također naloženo plaćanje novčanih kazni u iznosu od 5000 eura dnevno, do najviše 1000000 eura, u slučaju nepoštovanja te odluke, vidjeti https://www.rtbf.be/pure/article/detail_dans‑leur‑conflit‑avec‑la‑sabam‑les‑festivals‑obtiennent‑gain‑de‑cause?id=9894749.
(
14
)	U farmaceutskom sektoru nekoliko nacionalnih tijela za tržišno natjecanje utvrdilo je prakse nepoštenih cijena i zlouporabe, među ostalim u Italiji (predmet Aspen, odluka Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Tijelo za zaštitu tržišnog natjecanja i tržišta, Italija) od 29. rujna 2016.), Ujedinjenoj Kraljevini (predmet Pfizer/Flynn, odluka Competition and Markets Authorityja od 7. prosinca 2016.) i Danskoj (predmet CD Pharma, odluka Konkurrence- og Forbrugerstyrelsena od 31. siječnja 2018.); na europskoj razini Komisija je u svibnju 2017. pokrenula formalni istražni postupak u vezi s primjenom nepravednih cijena u pogledu lijekova protiv raka u EGP‑u (uz iznimku Italije) koje je primjenjivalo društvo Aspen Pharma; vidjeti također izvješće Komisije Vijeću i Europskom parlamentu „Provedba pravila o tržišnom natjecanju u farmaceutskom sektoru” (2009. – 2017.)” od 28. siječnja 2019., COM (2019) 17 final, t. 4.2. Što se tiče područja kolektivnog ostvarivanja autorskih prava, za pregled odluka nacionalnih tijela za tržišno natjecanje vidjeti spis dostupan na https://www.concurrences.com/fr/bulletin/special‑issues/collecting‑societies/collecting‑societies‑and‑competition‑law‑an‑overview‑of‑eu‑and‑national‑case; na europskoj razini vidjeti sudsku praksu navedenu u točkama39. do 44. ovog mišljenja.
(
15
)	C‑177/16, EU:C:2017:286 (u daljnjem tekstu: mišljenje nezavisnog odvjetnika Wahla u predmetu AKKA/LAA)
(
16
)	27/76, EU:C:1978:22
(
17
)	Predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio se na tužbu koju je podnijela najveća svjetska grupacija u sektoru banana u to vrijeme, United Brands Company (u daljnjem tekstu: UBC) protiv odluke kojom je Komisija zaključila, među ostalim, da su cijene koje naplaćuje europska podružnica grupacije pretjerane u odnosu na neke od njezinih klijenata. Komisija je zaključila da postoji zlouporaba nakon što je provela usporedbu između cijena koje je UBC naplaćivao na njemačkom, nizozemskom, danskom, belgijskom i luksemburškom tržištu i cijena koje je naplaćivao na irskom tržištu, iz koje je proizašlo da su cijene za prvo tržište bile znatno više od cijena za drugo tržište.
(
18
)	26/75, EU:C:1975:150, t. 12.
(
19
)	Vidjeti t. 250. presude United Brands. Ta je definicija preuzeta u brojnim kasnijim presudama; vidjeti primjerice presude od 11. studenoga 1986., British Leyland/Komisija (226/84, EU:C:1986:421, t. 27. i 28.), od 17. srpnja 1997., GT‑Link (C‑242/95, EU:C:1997:376, t. 39.), od 17. svibnja 2001., TNT Traco (C‑340/99, EU:C:2001:281, t. 46.), od 27. veljače 2014., OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, t. 88.), od 11. prosinca 2008., Kanal 5 i TV 4 (C‑52/07, EU:C:2008:703, t. 28.) i nedavnu presudu od 14. rujna 2017., Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:689, t. 35., u daljnjem tekstu: presuda AKKA/LAA).
(
20
)	Vidjeti t. 252. presude United Brands. Vidjeti također presudu AKKA/LAA, t. 36.
(
21
)	Te ocjene ne smiju se provoditi kumulativno; vidjeti rješenje od 25. ožujka 2009., Scippacercola i Terezakis/Komisija (C‑159/08 P, neobjavljeno, EU:C:2009:188, t. 47.).
(
22
)	Iako je u biti prigovorio Komisiji da nije ispitala strukturu UBC‑ovih troškova, Sud je već u presudi United Brands ipak izričito priznao da su „moguće druge metode […] za utvrđivanje toga je li cijena proizvoda nepravedna”; vidjeti točku 253. presude United Brands.
(
23
)	Vidjeti presudu od 11. studenoga 1986., British Leyland/Komisija (226/84, EU:C:1986:421, t. 28. i 29.), u kojoj je povećanje cijena od 600 % bez očitog povećanja troškova učinilo analizu tih cijena beskorisnom i usmjerilo je pozornost na razliku između trenutačne i prethodne cijene.
(
24
)	Vidjeti presudu od 11. studenoga 1986., British Leyland/Komisija (226/84, EU:C:1986:421, t. 28. i 29.).
(
25
)	Vidjeti odluku Komisije od 25. srpnja 2001. o postupku na temelju članka 82. Ugovora o EZ‑u (predmet br. COMP/C‑1/36.915 – Deutsche Post AG – Presretanje prekogranične pošte, uvodna izjava 160.).
(
26
)	Vidjeti implicitno presudu od 13. srpnja 1989., Tournier (395/87, EU:C:1989:319, t. 44.).
(
27
)	Vidjeti presudu od 11. studenoga 1986., British Leyland/Komisija (226/84, EU:C:1986:421, t. 28. i 29.).
(
28
)	Vidjeti implicitno presudu United Brands u kojoj je usporedba koju je Komisija provela između cijena UBC‑a na različitim tržištima država članica osporena samo zato što je relevantno nacionalno tržište odabrano na temelju pogrešnih procjena.
(
29
)	Vidjeti presudu od 8. lipnja 1971., Deutsche Grammophon Gesellschaft (78/70, EU:C:1971:59, t. 19.).
(
30
)	Vidjeti također presude od 29. veljače 1968., Parke, Davis and Co. (24/67, EU:C:1968:11, str. 81.) i od 5. listopada 1988., CICRA i Maxicar (53/87, EU:C:1988:472), iako je Sud u oba slučaja isključio da je viši iznos cijene koju naplaćuje poduzetnik u vladajućem položaju u odnosu na cijenu konkurenata dovoljan kriterij kako bi se utvrdila zlouporaba, s obzirom na to da su proizvodi prvog poduzetnika bili zaštićeni patentom.
(
31
)	Vidjeti presudu od 4. svibnja 1988., Bodson (30/87, EU:C:1988:225, t. 31.) i nedavnu presudu AKKA/LAA, t. 38.
(
32
)	Vidjeti presudu AKKA/LAA, t. 37. i 38.
(
33
)	Vidjeti presudu od 13. studenoga 1975., General Motors Continental/Komisija (26/75, EU:C:1975:150, t. 15.).
(
34
)	Isto tako, nakon što se utvrdi metoda analize, izbor relevantnih referentnih pokazatelja također treba provesti tako da se u obzir uzmu sve okolnosti predmetnog slučaja. Vidjeti primjerice presudu AKKA/LAA, t. 41. i 42., prema kojoj odabir relevantnih tržišta u odnosu na koja se provodi usporedba ovisi o posebnim okolnostima svakog slučaja; vidjeti također presudu od 28. ožujka 1985., CICCE/Komisija (298/83, EU:C:1985:150, t. 24. i 25.).
(
35
)	Vidjeti točke 254. do 261. presude United Brands.
(
36
)	Vidjeti presudu AKKA/LAA, t. 49. Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu AKKA/LAA, t. 36.
(
37
)	U tom smislu, Sud se nedavno u točkama 38. i 43. presude AKKA/LAA izjasnio u pogledu usporedbe između tarifa koje su se smatrale nepravednim i koje je organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava naplaćivala u jednoj državi članici i tarifa koje su naplaćivale slične organizacije samo u susjednim državama članicama ili u većem uzorku drugih država članica. Vidjeti također presudu C‑351/12, t. 87. do 92.
(
38
)	U tom pogledu upućujem na analizu provedenu u mišljenju nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu AKKA/LAA, t. 43. do 45.
(
39
)	Vidjeti presudu AKKA/LAA, t. 55. i 56.; vidjeti u istom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu AKKA/LAA, t. 107.
(
40
)	U tom smislu vidjeti nedavnu presudu AKK/LAA, t. 57.
(
41
)	Vidjeti odluku Komisije od 23. srpnja 2004., predmet COMP/A.36.568/D3 – Scandlines Sverige AB protiv Port of Helsingborg.
(
42
)	Vidjeti presudu od 29. veljače 1968., Parke, Davis and Co. (24/67, EU:C:1968:11, str. 100.), u kojoj je Sud presudio da činjenica da je cijena patentiranog proizvoda viša od cijene nepatentiranog proizvoda ne predstavlja nužno zlouporabu; vidjeti također presudu od 5. listopada 1988., CICRA i Maxicar (53/87, EU:C:1988:472, t. 17.).
(
43
)	Vidjeti primjerice presudu AKKA/LAA, t. 59.
(
44
)	Vidjeti presudu AKKA/LAA.
(
45
)	Monopol tijela za upravljanje, koji je često zakonit, uglavnom je posljedica toga da korisnici i nositelji prava imaju poteškoće prilikom pojedinačnog pregovaranja o odobrenjima za korištenje glazbenim djelima. Međutim, čini se da pojava novih digitalnih tehnologija barem djelomično dovodi u pitanje neizbježnost takvih monopola; vidjeti T. M. Lenard i L. J. White, Moving Music Licensing Into the Digital Era: More Competition and Less Regulation, na https://techpolicyinstitute.org/wp‑content/uploads/2015/12/moving‑music‑licensing‑digital‑era.pdf. Samom Direktivom 2014/26 uspostavlja se povoljniji pravni okvir kako bi se tržište upravljanja autorskim pravima više otvorilo tržišnom natjecanju.
(
46
)	402/85, EU:C:1987:197, t. 19.
(
47
)	Vidjeti t. 15., 16., 18., 21.
(
48
)	Međutim, od Suda se nije tražilo da donese odluku o visini naknada.
(
49
)	395/87, EU:C:1989:319
(
50
)	110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326
(
51
)	SACEM je naplaćivao fiksnu stopu od 8,25 % na bruto iznos prihoda diskoteke, uključujući PDV.
(
52
)	Vidjeti t. 38. i 42. presude Tournier i t. 25. i 29. presude Lucazeau.
(
53
)	Točka 45. presude Tournier. U predmetnom je slučaju SACEM odbio diskotekama staviti na raspolaganje samo dio njegova repertoara kojim su se te diskoteke stvarno koristile.
(
54
)	C‑52/07, EU:C:2008:703
(
55
)	Prema mišljenju Suda, to je bio slučaj s tarifom koju je STIM primjenjivao na Kanal 5 i TV 4. Ta se tarifa sastojala od promjenjivog postotka dobiti koje su te televizijske kuće ostvarile od prodaje oglasnog prostora i, podredno, prodaje oglasnog prostora i pretplata. Postotak se povećavao s povećanjem godišnjeg udjela glazbe televizijske kuće (odnosno trajanja korištenja zaštićenim glazbenim djelom izračunanog za jednu godinu u pojedinačnim emitiranjima), iako na način koji nije bio izravno proporcionalan. STIM je odobrio odbitak troškova stavljanja na tržište i tantijema koje se plaćaju švedskoj državi kako bi se omogućilo kabelsko emitiranje; vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u predmetu Kanal 5 i TV 4 (C‑52/07, EU:C:2008:491, t. 9.).
(
56
)	Vidjeti točku 40. presude Kanal 5.
(
57
)	C‑351/12, EU:C:2014:110
(
58
)	Vidjeti točke 87. i 88. presude OSA.
(
59
)	Vidjeti presudu AKKA/LAA, t. 36. do 38. i 41.
(
60
)	Točka 60.
(
61
)	Iz spisa proizlazi da se sponzorske ulaznice izračunavaju po nominalnoj vrijednosti ili, ako se ta vrijednost ne može odrediti, na temelju prosječne cijene ulaznice.
(
62
)	Vidjeti konkretno točku 29. ovog mišljenja.
(
63
)	Vidjeti u tom smislu presudu Kanal 5, t. 30. i 31.
(
64
)	C‑52/07, EU:C:2008:491, t. 60.
(
65
)	Vidjeti presudu Basset, t. 15., 16., 18. i 21.
(
66
)	Vidjeti u tom smislu presudu Tournier, t. 45. i presudu Kanal 5, t. 37.
(
67
)	Društvo W.W konkretno osporava tvrdnju da se Tomorrowland može smatrati „festivalom”.
(
68
)	Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u predmetu Kanal 5, t. 62.
(
69
)	Vidjeti točku 42. ovog mišljenja.
(
70
)	Jasno je da utjecaj takvog elementa treba ocijeniti usporedbom cijele strukture dviju tarifa, koju u svakom slučaju treba izvršiti sud koji je uputio zahtjev.
(
71
)	Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u predmetu Kanal 5, t. 9. i bilješka 4.
(
72
)	Međutim, kao što se to već navodi (vidjeti bilješku 13. ovog mišljenja), očito je da se postupak koji je u tijeku pred Žalbenim sudom u Bruxellesu odnosi, među ostalim, na nedavno povećanje tarifa koje je SABAM primjenjivao na festivale.
(
73
)	Vidjeti točku 40. presude Kanal 5.
(
74
)	Vidjeti presudu Tournier, t. 45.
(
75
)	Vidjeti presude od 18. ožujka 1980., Coditel i dr. (62/79, EU:C:1980:84), Tournier, t. 12. i Kanal 5, t. 38.
(
76
)	Vidjeti točke 36. do 38. presude Kanal 5.
(
77
)	Društva W.W i WCD ističu da se popis djela koja će se izvesti u pravilu dostavlja SABAM‑u. Budući da je dostavljanje tog popisa uvjet za dobivanje sniženja tarife, SABAM bez posebnih intervencija dobiva podatke koje sadržava taj popis. Suprotno tomu, primjena digitalnih tehnologija može se pokazati složenijom.
(
78
)	Organizatorovo dostavljanje popisa djela koja će se izvesti zahtijeva provođenje nadzora tijekom odvijanja festivala. Korištenje digitalnim tehnologijama u načelu nema ovakve nedostatke, međutim, treba ocijeniti rizik od nastanka tehničkih problema tijekom manifestacije.
(
79
)	Popis djela koja će se izvesti tijekom festivala stavlja se na raspolaganje SABAM‑u prije početka korištenja tim djelima. Suprotno tomu, korištenje digitalnim tehnologijama omogućuje dostupnost podataka tek nakon što je manifestacija održana.
(
80
)	SABAM navodi da za raspodjelu nositeljima prava ima zakonski rok od 9 mjeseci od kraja godine u kojem se ostvarila dobit od prava.
(
81
)	Vidjeti t. 45. presude Tournier i t. 40. presude Kanal 5.
(
82
)	SABAM u svojim pisanim očitovanjima navodi da je u glavnom postupku društvo WCD tvrdilo da se ti troškovi trebaju odbiti od dobiti koja je korištena kao osnova za utvrđivanje naknade koja se plaća SABAM‑u.
(
83
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 10. prosinca 1991., Merci convenzionali Porto di Genova, C‑179/90, EU:C:1991:464, t. 19. i presudu od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, t. 141. do 147.