62022CJ0260_RES
Predmet C-260/22
Seven.One Entertainment Group GmbH
protiv
Corint Media GmbH
zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Erfurt
Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. studenoga 2023.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 2. točka (e) – Organizacije za radiodifuziju – Pravo reproduciranja fiksacija radiodifuzijskih emitiranja – Članak 5. stavak 2. točka (b) – Iznimka privatnog reproduciranja – Pravična naknada – Šteta nanesena organizacijama za radiodifuziju – Jednako postupanje – Nacionalni propis kojim se organizacije za radiodifuziju izuzima od prava na pravičnu naknadu”
Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29 – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Pravo reproduciranja – Iznimka privatnog reproduciranja – Pravična naknada – Organizacije za radiodifuziju – Uključenost
(Direktiva 2001/29 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 2. točka (e) i čl. 5. st. 2. t. (b))
(t. 23.-34.)
Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29 – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Pravo reproduciranja – Iznimka privatnog reproduciranja – Pravična naknada – Mogućnost država članica da predvide iznimku od plaćanja za reproduciranja koja uzrokuju samo minimalnu štetu organizacijama za radiodifuziju – Nadležnost država članica za utvrđivanje praga štete – Granice – Poštovanje načela jednakog postupanja – Provjera koju je dužan provesti nacionalni sud
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 20.; Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2001/29, uvodna izjava 35., čl. 2. t. (d) i (e) i čl. 5. st. 2. t. (b))
(t. 38.-50., 53. i izreka)
Kratak prikaz
Corint Media je društvo za kolektivno ostvarivanje prava koje ostvaruje autorska i srodna prava privatnih televizijskih i radijskih postaja osobito na njemačkom tržištu. Ono organizacijama za radiodifuziju isplaćuje prihode koji proizlaze iz naknade za prazne medije te je sklopilo isključivi ugovor o ostvarivanju autorskih prava s društvom Seven.One, organizacijom za radiodifuziju koja na njemačkom državnom području organizira i emitira privatni televizijski program koji se financira oglašavanjem.
Društvo Seven.One stoga je od društva Corint Media zatražilo da mu se isplati naknada na ime tog poreza. Međutim, društvo Corint Media nije moglo udovoljiti tom zahtjevu jer nacionalni propis (
1
) isključuje organizacije za radiodifuziju iz prava na pravičnu naknadu.
Landgericht Erfurt (Zemaljski sud u Erfurtu, Njemačka), pred kojim je društvo Seven.One pokrenulo postupak, pitao je Sud mogu li se organizacije za radiodifuziju, čije su fiksacije emitiranja reproducirale fizičke osobe za privatnu uporabu i u nekomercijalne svrhe, isključiti iz prava na pravičnu naknadu predviđenog člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29 (
2
).
Sud koji je uputio zahtjev napomenuo je da na temelju te odredbe nije predviđeno ograničenje pravične naknade na štetu određenih nositelja prava. Slijedom toga, navedeni sud dvoji o usklađenosti nacionalnog propisa s Direktivom 2001/29 i načelom jednakog postupanja iz članka 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
U toj se presudi Sud bavi pitanjem je li država članica koja je provela iznimku za privatnu uporabu od isključivog prava reproduciranja iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 ovlaštena u cijelosti isključiti kategoriju organizacija za radiodifuziju iz prava na pravičnu naknadu predviđenu u istom članku.
Ocjena Suda
Kao prvo, Sud smatra, s jedne strane, da u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29 države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja isključivog prava reproduciranja u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu. S druge strane, iz članka 2. točke (e) te direktive izričito proizlazi da organizacije za radiodifuziju, poput drugih nositelja prava iz drugih točaka tog članka, imaju isključivo pravo „davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima” fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.
Stoga se organizacijama za radiodifuziju (
3
), u načelu, u državama članicama koje su provele iznimku privatnog reproduciranja, mora priznati pravo na pravičnu naknadu, kao i drugim nositeljima prava.
To tumačenje ne proizlazi samo iz zajedničkog tumačenja članka 2. točke (e) i članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, nego i iz konteksta u kojem se nalaze, njihovih ciljeva i nastanka te direktive.
Kao drugo, Sud utvrđuje, kao prvo, da nije relevantna okolnost da određene organizacije za radiodifuziju, koje također imaju svojstvo producenta filmova, na tom temelju već primaju pravičnu naknadu. Naime, s jedne strane, predmet isključivog prava reproduciranja tih različitih nositelja prava nije istovjetan. Točnije, proizvođači prvih fiksiranja filmova (
4
) imaju isključivo pravo davanja ovlaštenja za reproduciranje izvornika i umnoženih primjeraka njihovih filmova te se štite njihove organizacijske i ekonomske usluge. Nasuprot tomu, organizacije za radiodifuziju imaju isključivo pravo reproduciranja fiksacija svojih radiodifuzijskih emitiranja i uživaju zaštitu njihove tehničke usluge koja se ostvaruje emitiranjem. Iz toga slijedi da se ni šteta nanesena tim nositeljima na temelju privatnog reproduciranja ne podudara. S druge strane, svojstvo proizvođača filmova organizacija za radiodifuziju može postojati s promjenjivim intenzitetom ovisno o tome proizvode li same svoje emisije, vlastitim materijalnim i kadrovskim resursima ili emitiraju emisije koje su po narudžbi proizveli ugovorni partneri ili pak na temelju licencije emitiraju emisije koje proizvedu treće osobe.
Kao drugo, Sud ističe da sustav na kojem se temelji pravična naknada te njezina visina moraju biti povezani sa štetom učinjenom nositeljima prava zbog ostvarivanja privatnih reproduciranja i poštovati načelo jednakog postupanja, kako je utvrđeno u članku 20. Povelje. U tom pogledu Sud pojašnjava da nepostojanje ili „minimalna” visina štete koju su pretrpjele organizacije za radiodifuziju zbog privatnog reproduciranja fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja predstavlja takav objektivan i razuman kriterij koji ne prekoračuje ono što je nužno za održavanje pravedne ravnoteže između nositelja prava i korisnika predmeta zaštite. Međutim, na nacionalnom je sudu da, s jedne strane, osigura, s obzirom na objektivne kriterije, da organizacije za radiodifuziju, za razliku od drugih kategorija nositelja prava, pretrpe samo štetu koja se može kvalificirati kao „minimalna” zbog neovlaštenog reproduciranja fiksacija njihovih emitiranja. S druge strane, mora provjeriti, također s obzirom na objektivne kriterije, nalaze li se unutar kategorije organizacija za radiodifuziju sve te organizacije u usporedivim situacijama, osobito s obzirom na štetu koju trpe, što čini opravdanim isključenje svih tih organizacija iz prava na pravičnu naknadu.
(
1
)	Članak 87. stavak 4. Gesetza über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (Zakon o autorskom pravu i srodnim pravima) od 9. rujna 1965. (BGBl. 1965 I, str. 1273.)
(
2
)	Direktiva 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.)
(
3
)	Organizacije za radiodifuziju obuhvaćene su člankom 2. točkom (e) Direktive 2001/29.
(
4
)	Članak 2. točka (d) Direktive 2001/29