62018CC0570
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA
od 29. siječnja 2020. (
1
)
Predmet C‑570/18 P
HF
protiv
Europskog parlamenta
„Žalba – Javna služba – Član ugovornog osoblja u službi Parlamenta – Članci 12.a i 24. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije – Uznemiravanje – Odbijanje zahtjeva za pomoć – Članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pravo na saslušanje – Pristup zapisnicima o saslušanju svjedoka – Pojam ‚uznemiravanje’ – Kriteriji za ocjenu – Uzimanje konteksta u obzir – Protužalba – Dopuštenost”
I. Uvod
1.
Svojom žalbom osoba HF zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 29. lipnja 2018., HF/Parlament (
2
), kojom je taj sud odbio njezinu tužbu, s jedne strane, za poništenje Odluke Europskog parlamenta od 3. lipnja 2016. kojom je tijelo nadležno za sklapanje ugovora odbilo zahtjev za pomoć koji je osoba HF podnijela, te, s druge strane, za naknadu štete koju je osoba HF pretrpjela zbog nezakonitosti koje je Parlament počinio pri ispitivanju zahtjeva za pomoć.
2.
Ova žalba nudi Sudu priliku da potvrdi novu sudsku praksu o opsegu prava na saslušanje prije nego što uprava donese odluku koja nanosi štetu (
3
) i pojasni elemente koje treba uzeti u obzir kako bi se utvrdilo čine li ta postupanja uznemiravanje.
3.
U skladu sa zahtjevom Suda, ovo se mišljenje odnosi na prvi i treći žalbeni razlog kao i na protužalbu koju je Parlament podnio.
4.
Predlažem Sudu da protužalbu proglasi nedopuštenom, prihvati prvi žalbeni razlog i odbije treći žalbeni razlog.
II. Pravni okvir
5.
Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije uspostavljen je Uredbom Vijeća br. 31 (EEZ), 11 (EZAE) o Pravilniku o osoblju za dužnosnike i Uvjetima zaposlenja ostalih službenika Europske ekonomske zajednice i Europske zajednice za atomsku energiju. Taj pravilnik, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) u svojem članku 12.a određuje:
„1.   „Dužnosnici se suzdržavaju od svih oblika uznemirivanja ili spolnog uznemirivanja.
[…]
3.   ‚Uznemirivanje’ znači svako neprimjereno postupanje koje traje tijekom određenog razdoblja, ponavlja se ili je sustavno te se izražava fizičkim ponašanjem, usmenim ili pisanim izjavama, gestama ili drugim namjernim djelovanjem koje može štetiti osobnosti, dostojanstvu, ili fizičkom ili psihičkom integritetu osobe.
[…]”
6.
Članak 24. Pravilnika o osoblju, predviđa:
„Unija pomaže svakom dužnosniku, posebno u postupcima protiv počinitelja prijetnji, uvreda, klevete i širenja klevete te svih vrsta napada usmjerenih na osobu ili imovinu dužnosnika ili člana njegove obitelji zbog njegova položaja ili poslova.
U tim slučajevima Unija solidarno nadoknađuje dužnosniku štetu koju dužnosnik nije uzrokovao namjerno ili teškom nepažnjom i koju ne može nadoknaditi od počinitelja.”
III. Okolnosti spora, postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
A.
Okolnosti spora
7.
Okolnosti ovog spora podrobno su iznesene u pobijanoj presudi (
4
). Elementi koji su ključni i nužni za razumijevanje ovog mišljenja mogu se sažeti na sljedeći način.
8.
Osoba HF zaposlila se 2003. u Audiovizualnom odjelu Glavne uprave za komunikaciju Parlamenta i ostala je u službi tog odjela do 2015., to jest 12 godina. Osim razdoblja od oko jedne i pol godine tijekom kojeg je bila zaposlena u trećem društvu iako je radila za taj odjel, Parlament je osobu HF izravno zaposlio te je radila za njega prvo u svojstvu članice osoblja za pomoćne poslove, zatim članice ugovornog osoblja te naposljetku članice privremenog osoblja.
9.
Dopisom od 11. prosinca 2014., upućenim glavnom tajniku Parlamenta (u daljnjem tekstu: glavni tajnik) i, u kopiji, predsjedniku Savjetodavnog odbora nadležnog za prijave zbog uznemiravanja i njegovo sprječavanje na radnom mjestu (u daljnjem tekstu: Savjetodavni odbor) te predsjedniku Parlamenta i glavnom direktoru Glavne uprave za osoblje Glavnog tajništva Parlamenta, osoba HF je, na temelju članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju podnijela zahtjev za pomoć u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju (u daljnjem tekstu: zahtjev za pomoć).
10.
U prilog tom zahtjevu osoba HF tvrdila je da je bila žrtva uznemiravanja u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju od strane načelnika Audiovizualnog odjela, koje se odražavalo u njegovu postupanju te usmenim i pisanim izjavama, osobito na sastancima službe. Zahtijevala je konkretnije da se donesu hitne mjere kako bi je se odmah zaštitilo od njezina navodnog uznemiravatelja i da tijelo nadležno za sklapanje ugovora pokrene upravnu istragu radi utvrđivanja činjenica.
11.
Dopisom od 4. veljače 2015. glavni direktor za osoblje obavijestio je osobu HF da je u njezinu korist donesena mjera udaljavanja od načelnika Audiovizualnog odjela i da se njome osoba HF premješta na radno mjesto u Odjel za program posjetitelja.
12.
Dopisom od 8. prosinca 2015., glavni direktor za osoblje obavijestio je osobu HF da zahtjev za pomoć namjerava proglasiti neosnovanim, osobito nakon što Savjetodavni odbor sasluša načelnika Audiovizualnog odjela te četrnaest drugih dužnosnika i službenika tog odjela. On je pozvao osobu HF, u skladu s člankom 41. stavkom 2. točkom (a) Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), da podnese očitovanja.
13.
Dopisom od 17. prosinca 2015. osoba HF zahtijevala je da joj se dostavi izvješće, prema njezinu mišljenju „o istrazi”, koje je izradio Savjetodavni odbor. Taj je zahtjev odbijen ponovljen u dopisu od 5. veljače 2016.
14.
Dopisom od 9. veljače 2016., glavni direktor za osoblje dodijelio je osobi HF rok do 1. travnja 2016. da podnese svoja pisana očitovanja. Osim toga, priopćio joj je da mu je Savjetodavni odbor uputio samo mišljenje u kojem je zaključeno da nije bilo uznemiravanja. U tom pogledu, uobičajeno je da mu Savjetodavni odbor nije dostavio izvješće, kako je utvrđeno u članku 14. Internih pravila o uznemiravanju, jer takvo izvješće Savjetodavni odbor sastavlja samo kada utvrdi postojanje uznemiravanja.
15.
Osoba HF je 1. travnja 2016. podnijela svoja pisana očitovanja povodom dopisâ glavnog direktora za osoblje od 8. prosinca 2015. i 9. veljače 2016. U tim očitovanjima, osim što je ponovila činjenicu da ponašanje načelnika Audiovizualnog odjela prema njoj predstavlja uznemiravanje u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju, ona je osobito osporavala tvrdnju glavnog direktora za osoblje, prema kojoj Savjetodavni odbor nije izradio izvješće, u smislu članka 14. Internih pravila o uznemiravanju, nego je samo donio mišljenje. U tom je pogledu tvrdila da je glavni direktor za osoblje, time što je odbio dostaviti joj cjelokupne zaključke Savjetodavnog odbora, povrijedio njezina prava obrane te je očitovanja koja je podnijela lišio svakog korisnog učinka.
16.
Odlukom od 3. lipnja 2016., glavni direktor za osoblje, djelujući u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, odbio je zahtjev za pomoć (u daljnjem tekstu: sporna odluka). U toj je odluci, među ostalim, napomenuo da je osoba HF bila potpuno i detaljno obaviještena o razlozima zbog kojih je namjeravao 8. prosinca 2015. odbiti zahtjev za pomoć. Usto, prema mišljenju tog direktora, osoba HF nije imala nikakvo subjektivno pravo na to da joj se dostavi izvješće o istrazi, mišljenje ili zapisnici o saslušanju svjedoka koje je sastavio Savjetodavni odbor. S druge strane, navedeni je direktor potvrdio analizu koju je iznio u dopisu od 8. prosinca 2015. te je stoga odlučio da neće priznati da je situacija koju je osoba HF opisala obuhvaćena pojmom uznemiravanja u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju.
17.
Osoba HF je 6. rujna 2016., na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, podnijela žalbu protiv sporne odluke. U prilog toj žalbi navela je povredu prava obrane, članka 41. Povelje, prava na saslušanje i načela kontradiktornosti, kao i nepravilnosti u postupku pred Savjetodavnim odborom, očite pogreške u ocjeni, povredu članaka 12.a i 24. Pravilnika o osoblju te povredu obveze pružanja pomoći i dužnosti brižnog postupanja.
18.
Odlukom od 4. siječnja 2017. glavni tajnik, u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, odbio je navedenu žalbu.
19.
Što se tiče prigovora osobe HF o tome da joj tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije dostavilo izvješće koje je sastavio Savjetodavni odbor i zapisnike o saslušanju svjedoka, glavni tajnik osobito je smatrao, s obzirom na sudsku praksu koja proizlazi iz presuda Tzirani/Komisija (
5
) i Cerafogli/ESB (
6
), da tijelo nadležno za sklapanje ugovora nema obvezu proslijediti te dokumente osobi HF, osobito jer unutar Parlamenta Savjetodavni odbor mora djelovati u najvećoj povjerljivosti i jer je njegov rad tajan. Doista, kako bi se svim intervenijentima osigurala sloboda govora, osobito svjedocima, tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije moglo osobi HF proslijediti te dokumente.
20.
U pogledu postojanja, u ovom slučaju, uznemiravanja u smislu članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju, glavni tajnik priznao je da su elementi koje je iznijela osoba HF mogli predstavljati namjerna djelovanja koja su se ponavljala u smislu te odredbe. Ipak, smatrao je sljedeće:
„[N]e treba zaboraviti da je navodni uznemiravatelj nadređen [osobi HF]. Stoga je u prirodi dužnosti načelnika odjela da podsjeća svoje suradnike da moraju slijediti njegove upute, pridonositi dobroj suradnji među kolegama, na odgovarajući način dijeliti korisne informacije o poslu i objasniti kada nisu bili prisutni na sastancima. Stoga se ne čini da činjenice koje navodi [osoba HF], razmotrene zajedno, predstavljaju neprimjereno ponašanje načelnika odjela prema podređenom. Činjenice prije upućuju na to da je načelnik odjela smatrao da je njegovo vodstvo ugroženo, što je dovelo do napetosti kada je trebao intervenirati kako bi poboljšao rad službe. Navodno ocrnjivanje [osobe HF] pred njezinim kolegama bez mogućnosti da se brani događalo se upravo na sastancima čiji je cilj bio govoriti o poteškoćama u radu službe. Izjave navodnog uznemiravatelja, iako je točno da su bile neprimjerene, stoga treba shvatiti u tom kontekstu napetosti i poteškoća u radu […].”
B.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
21.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 12. travnja 2017. osoba HF pokrenula je ovaj postupak za poništenje sporne odluke, naknadu štete koju je navodno pretrpjela zbog nezakonitosti koje je tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu počinilo pri ispitivanju njezina zahtjeva za pomoć, i za nalog Parlamentu da snosi troškove.
22.
U prilogu svojem zahtjevu za poništenje osoba HF istaknula je tri tužbena razloga koji su se temeljili, kao prvo, na povredi prava obrane, članka 41. Povelje o temeljnim pravima, prava na saslušanje i načela kontradiktornosti, kao drugo, na postupovnim pogreškama jer je postupak pred Savjetodavnim odborom bio nezakonit, i, kao treće, na očitim pogreškama u ocjeni, povredi obveze pružanja pomoći i dužnosti brižnog postupanja, kao i povredi članaka 12.a i 24. Pravilnika o osoblju.
23.
U potporu svojem odštetnom zahtjevu osoba HF traži isplatu 70000 eura za naknadu neimovinske štete koju je pretrpjela zbog nezakonitosti koje je tijelo nadležno za sklapanje ugovora počinilo pri ispitivanju njezina zahtjeva za pomoć, te 20000 eura za naknadu neimovinske štete koja je prouzročena nepravilnostima u istražnom postupku, točnije, u pogledu rada Savjetodavnog odbora. Tako je osoba HF smatrala da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora, među ostalim, povrijedilo načelo razumnog roka pri ispitivanju njezina zahtjeva za pomoć.
24.
Pobijanom presudom Opći sud odbio je tužbu u cijelosti kao neosnovanu.
IV. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
25.
Podneskom od 10. rujna 2018. osoba HF podnijela je ovu žalbu protiv pobijane presude.
26.
Svojom žalbom osoba HF od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu i, slijedom toga,
–
prihvati njezine zahtjeve iz prvostupanjskog postupka,
–
poništi spornu odluku,
–
naloži Parlamentu da joj nadoknadi neimovinsku štetu koja je ex aequo et bono procijenjena na iznos od 90000 eura, i
–
naloži Parlamentu snošenje svih troškova u oba stupnja.
27.
Svojim odgovorom na žalbu, Parlament od Suda zahtijeva da:
–
proglasi žalbu neosnovanom i,
–
naloži osobi HF snošenje troškova.
28.
Svojom protužalbom Parlament od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu,
–
odluči o meritumu kako bi odbio tužbu, i
–
naloži osobi HF snošenje troškova.
29.
Na raspravi održanoj 13. studenoga 2019., osoba HF i Parlament podnijeli su svoja usmena očitovanja.
V. Analiza
30.
Sudu su podnesene dvije žalbe. U prilog svojoj žalbi, osoba HF ističe tri žalbena razloga od kojih će, u skladu sa zahtjevom Suda, predmet ovog mišljenja biti samo prvi i treći razlog. Ti se žalbeni razlozi temelje na tome da je Opći sud zanemario pravo na saslušanje u skladu s člankom 41. Povelje i na tome da je pogrešno ocijenio činjenice.
31.
Osim toga, Parlament je podnio protužalbu. Ona se zasniva na dva protužalbena razloga koji se temelje na dvije pogreške koje se tiču prava, od kojih je prva počinjena u točki 81. pobijane presude jer je Opći sud presudio da je Parlament morao osobi HF dostaviti mišljenje Savjetodavnog odbora, a druga u točki 123. pobijane presude jer se on nije ograničio na analizu očite pogreške u ocjeni, nego se upustio u analizu jednostavne pogreške u ocjeni.
32.
Prvo ću započeti ispitivanjem dopuštenosti protužalbe prije nego što potom analiziram prvi i treći žalbeni razlog.
A.
Dopuštenost protužalbe
33.
Smatram da se pitanje dopuštenosti protužalbe mora istaknuti po službenoj dužnosti.
34.
Naime, prema prvoj rečenici članka 56. drugog stavka Statuta Suda Europske unije, žalbu može podnijeti bilo koja stranka koja nije uspjela sa svojim zahtjevom u cijelosti ili djelomično. To pravilo, koje se primjenjuje na sve žalbe te, dakle, kako na žalbu taku i na protužalbu, odražava se, kao prvo, u članku 169. stavku 1., te, kao drugo, u članku 178. stavku 1. Poslovnika Suda. U skladu s ovom potonjom odredbom, protužalbeni zahtjev usmjeren je na potpuno ili djelomično ukidanje odluke Općeg suda.
35.
Osim toga, na temelju članka 58. Statuta Suda Europske unije, žalba samo protiv odluke o naknadi troškova ili o njihovoj visini nije dopuštena.
36.
Glede prva dva dijela protužalbenog zahtjeva, oni se odnose na ukidanje pobijane presude i odbijanje žalbe.
37.
No, ustvrđujem da tim dvama dijelovima zahtjeva Parlament ne nastoji ishoditi, u skladu s člankom 178. stavkom 1. Poslovnika Suda, potpuno ili djelomično ukidanje odluke Općeg suda. Naime, u prvoj točki izreke pobijane presude Opći sud je konkretno odbio tužbu osobe HF i time njezin zahtjev za poništenje sporne odluke. Slijedom navedenog, a s obzirom da ne proizlazi da nije uspio sa svojim zahtjevima pred Općim sudom Parlament je pobijedio u sporu i prva dva dijela njegova zahtjeva ne ispunjavaju, dakle, pretpostavku predviđenu u prvoj rečenici članka 56. drugog stavka Statuta Suda Europske unije (
7
).
38.
Dvama žalbenim razlozima (
8
) koja je istaknuo u prilog svojoj protužalbi, Parlament nastoji, u stvarnosti, ishoditi nadomještanje obrazloženja.
39.
Naime, Parlament ide za tim da Sud izmijeniti analizu koju je Opći sud dao u točkama 81. i 123. pobijane presude, to jest dva razloga te presude. No, takvi zahtjevi ne mogu biti predmet žalbe ili protužalbe, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u bilješci na dnu stranice 7. ovog mišljenja. Slijedom navedenog, njih treba odbaciti kao nedopuštene.
40.
Primjećujem da je to Parlament izgleda barem prešutno priznao na raspravi pred Sudom. U odgovoru na usmeno pitanje ovog potonjeg, Parlament je, naime, naveo da povlači prva dva dijela svojeg zahtjeva.
41.
Glede trećeg dijela zahtjeva koji se odnosi na troškove, isti je nedopušten jer se žalba ne može odnositi samo na troškove kao što je utvrđeno u članku 58. Statuta Suda Europske unije.
42.
Još bih spomenuo da je na raspravi pred Sudom Parlament tvrdio da mu je pogrešno naloženo da snosi četvrtinu troškova osobe HF zbog pogreške koja se tiče prava i koju je Opći sud počinio u točki 81. pobijane presude te da, slijedom toga, zahtijeva ukidanje te točke.
43.
Osim činjenice da je taj zahtjev nedopušten jer se odnosi samo na određeni razlog pobijane presude (
9
), on se u svakom slučaju ne može prihvatiti s obzirom da je vezan uz zahtjev koji se odnosi samo na troškove ili njihovu visinu.
44.
S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da protužalbu treba u cijelosti odbaciti kao nedopuštenu.
B.
Prvi žalbeni razlog
45.
Svojim prvim žalbenim razlogom, osoba HF ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 87. pobijane presude presudio da „tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije povrijedilo pravo na saslušanje, kako je predviđeno u članku 41. [Povelje], time što je u ovom slučaju odbilo tužiteljici proslijediti zapisnike o saslušanju svjedoka u predsudskoj fazi”. Osoba HF tvrdi da je time Opći sud povrijedio članak 41. stavak 2. Povelje kao i članak 12.a stavak 1. te članak 24. Pravilnika o osoblju. On također proturječi sam sebi i nije valjano obrazložio svoje stajalište.
46.
Osoba HF tvrdi prije svega da se razmatranja iznesena u točkama 73. i 74. pobijane presude o pravu na saslušanje, a na koja se Opći sud oslonio kako bi presudio da joj je mišljenje Savjetodavnog odbora moralo biti dostavljeno, također primjenjuju na pitanje dostave zapisnika o saslušanju ovoj potonjoj. Budući da se Parlament oslonio na te zapisnike kako bi donio spornu odluku, isti su morali biti dostavljeni osobi HF kako bi je se primjereno saslušalo.
47.
Osoba HF osporava potom obrazloženje Općeg suda u točkama 83. i 85. pobijane presude kako bi se opravdao izostanak dostave zapisnika o saslušanju, oslanjajući se pri tome na sljedeća dva argumenta.
48.
Kao prvo, cilj pridonošenja spokojnosti u službi, koji nalaže čuvanje tih povjerljivih zapisnika, ne može se, prema mišljenju osobe HF, bezuvjetno zajamčiti, a da se u obzir ne uzme drugi cilj zadan člankom 12.a Pravilnika o osoblju, to jest zaštita dužnosnika i službenika od uznemiravanja.
49.
Kao drugo, zaštita anonimnosti svjedoka, u ime tog istog zahtjeva povjerljivosti, također ne može opravdati izostanak dostave zapisnika o saslušanju. Ovo potonje moglo se anonimizirati, kao što je to uostalom učinjeno glede mišljenja Savjetodavnog odbora.
50.
Naposljetku, osoba HF navodi da je Opći sud sam sebi proturječio kada je presudio da joj se zapisnici o saslušanju nisu morali dostaviti, dok je u točki 89. pobijane presude naveo da se tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije koristilo samo mišljenjem Savjetodavnog odbora, čak i da je ono bilo sažeto, nego i tim zapisnicima, koji su dali cjelovit i iscrpan uvid u stvarnost činjenica koje se stavljaju na teret. Osoba HF smatra da je Opći sud tako priznao korisnost tih zapisnika za dopunu tog mišljenja. Osoba HF dodaje da iz točke 90. pobijane presude proizlazi da je Opći sud također priznao da je ona iznijela nove argumente zasnovane na navedenim zapisnicima. Iz toga proizlazi, prema mišljenju osobe HF, da se za te argumente moralo smatrati da mogu imati utjecaja na spornu odluku i da se njezino poništenje moralo prihvatiti.
51.
Parlament ističe da prvi žalbeni razlog treba odbiti i osobito drži da zahtjev povjerljivosti jest legitimno ograničenje prava na saslušanje. Povjerljivost svjedočenja neophodna je da dotične osobe prihvate dobrovoljno svjedočiti i, prema tome, da se istrage mogu pravilno voditi. Parlament dodaje da autor zahtjeva za pomoć nema pravo na pravnu zaštitu tako opsežnu poput zaštite koja se pruža u okviru prava obrane.
52.
Smatram, za razliku od Parlamenta, da je taj prvi žalbeni razlog osnovan i da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da ta institucija nije bila dužna dostaviti osobi HF zapisnike o saslušanju, kako bi je se primjereno saslušalo prije odbijanja njezina zahtjeva za pomoć.
53.
Taj ću žalbeni razlog ispitati podsjećajući na doseg prava na saslušanje s obzirom na prava obrane i na problematiku vezanu uz povjerljivost svjedočenja, prije nego što iz toga izvedem zaključke koji iz istoga proizlaze glede dostave zapisnika o saslušanju osobi HF.
54.
Podsjećam da je pravo svake osobe na saslušanje utvrđeno u članku 41. Povelje koji se odnosi na pravo na dobru upravu. Ovo potonje osobito podrazumijeva, osim tog prava na saslušanje (
10
), i pravo svake osobe na pristup svojem spisu, uz poštovanje zakonitih interesa povjerljivosti (
11
) i obvezu uprave da obrazloži svoje odluke (
12
).
55.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravo na saslušanje postoji čak i uslijed izostanka bilo kakvog unutarnjeg pravila kojim se izričito predviđa i svakoj osobi jamči mogućnost da na smislen i učinkovit način iznese svoje mišljenje u upravnom postupku i prije donošenja bilo koje odluke koja bi mogla nepovoljno utjecati na njezine interese (
13
). Osoba na koju postoji takav utjecaj mora imati mogućnost iznijeti svoje očitovanje kako bi se nadležnom tijelu omogućilo da korisno uzme u obzir sve relevantne informacije i da može donijeti odluku uz puno poznavanje slučaja (
14
). Ta ista osoba mora imati mogućnost ispraviti pogrešku ili iznijeti određene informacije koje smatra važnima (
15
).
56.
Ističem da je pravo na saslušanje sastavi dio prava obrane (
16
). Stoga nije potrebno međusobno suprotstaviti ta dva pojma tvrdeći, kao što Parlament čini, da autor zahtjeva za pomoć nema pravo na pravnu zaštitu tako opsežnu poput zaštite koja se pruža u okviru prava obrane.
57.
Pravo na saslušanje primjenjuje se tako kada uprava predlaže poduzimanje radnje protiv neke osobe koja je za nju štetna (
17
) i za korištenje istim nije nužno da je dotična osoba tuženik ili, u ovom slučaju, navodni uznemiravatelj.
58.
Proizlazi, kao što je to Opći sud inače pravilno istaknuo u točkama 73. i 74. pobijane presude, da je osoba HF imala pravo da je se primjereno sasluša prije nego što se donese sporna odluka koja je negativno utjecala na nju.
59.
Sud je svoju sudsku praksu o pravu na saslušanje nedavno proveo u presudi OZ/EIB (
18
), i to u okviru spora u vezi s uznemiravanjem koje je uključivalo europske dužnosnike.
60.
U toj presudi koja se odnosila na pritužbu zbog spolnog uznemiravanja koju je podnijela zaposlenica Europske investicijske banke, Sud je presudio da je žaliteljica imala pravo da joj se dostavi barem sažetak izjava osobe optužene za uznemiravanje i različitih svjedoka saslušanih tijekom istrage kako bi banci mogla valjano podnijeti svoja očitovanja prije nego što ona donesene odluku o njezinoj pritužbi. Sud je naveo da je tomu tako s obzirom na to da su te izjave korištene u izvješću podnesenom predsjedniku Europske investicijske banke i da su sadržavale preporuke na kojima je on temeljio svoju odluku o odbijanju pritužbe (
19
).
61.
Smatram da se ta razmatranja u potpunosti mogu primijeniti u ovom predmetu.
62.
Budući da je radi donošenja sporne odluke tijelo nadležno za sklapanje ugovora uzelo u obzir zapisnike o saslušanju, bilo je važno da se osoba HF može izjasniti u vezi s njima.
63.
Ostaje za utvrditi, je li se zaštitom povjerljivosti tih svjedočenja moglo ograničiti dostavu tih zapisnika.
64.
U tom pogledu ističem da je u točki 57. presude OZ/EIB Sud smatrao da su izjave saslušanih osoba trebale biti dostavljene „po potrebi […] uz poštovanje legitimnih interesa povjerljivosti” (
20
).
65.
Naglašavam da članak 41. stavak 2. točka (b) Povelje, koji je povezan s pravom na saslušanje, jamči svakoj osobi pravo da pristupi svojem spisu, no uz poštovanje zakonitih interesa povjerljivosti i profesionalne tajne.
66.
Povjerljivost ne podrazumijeva, međutim, pravo na tajnu. Čak i ako se radi o državnoj sigurnosti, Sud je radi očuvanja prava obrane priznao nužnost da se zainteresiranoj osobi priopći barem bitan sadržaj razloga odluke (
21
).
67.
Opći sud je u točki 83. pobijane presude smatrao da uprava može predvidjeti mogućnost da svjedocima, koji pristanu na davanje izjava o spornim činjenicama u navodnom slučaju uznemiravanja, zajamči da će njihova svjedočenja ostati povjerljiva, u odnosu na navodnog uznemiravatelja, kao i na navodnu žrtvu, barem u okviru postupka u sklopu kojeg se ispituje zahtjev za pomoć u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju.
68.
Smatram da svjedoci koji pristanu dobrovoljno sudjelovati u istražnom postupku mogu, naime, htjeti da se njihov identitet ne otkrije i da se on ne može izvesti iz iznesenih činjenica.
69.
Ta mi se zabrinutost čini opravdanom neovisno o razlozima svjedoka, te je uprava mora uzeti u obzir u najvećoj mogućoj mjeri, pa makar i samo da osigura sudjelovanje u istrazi osoba koje mogu pružiti informacije korisne za utvrđivanje činjenica.
70.
Međutim, mora se naći ravnoteža između interesa svjedoka za zaštitu povjerljivosti njihovih svjedočenja i prava autora zahtjeva za pomoć da valjano iznese svoje mišljenje o njihovu sadržaju. Ovom potonjem ne može se, naime, uskratiti upoznavanje s elementima na kojima uprava namjerava zasnovati svoju odluku o odbijanju njegova zahtjeva za pomoć.
71.
U tu se svrhu može pribjeći određenim tehnikama poput anonimizacije ili čak, kao u presudi OZ/EIB, otkrivanju bitnog sadržaja svjedočenja u obliku sažetka ili pak, kao što je to učinjeno u ovom slučaju u postupku pred Općim sudom, skrivanjem određenih dijelova sadržaja tih svjedočenja.
72.
Čini mi se da se poštovanje povjerljivosti moglo u ovom predmetu osigurati prije nego što je tijelo nadležno za sklapanje ugovora donijelo spornu odluke koristeći se istim tehnikama anonimizacije i skrivanja poput onih korištenih tijekom postupka pred Općim sudom.
73.
Dostava anonimizirane verzije zapisnika, samo djelomično prikrivene, poput one koju je naložio Opći sud, bila je tim važnija kad se uzme u obzir da je mišljenje Savjetodavnog odbora bilo sažeto.
74.
Naime, s jedne strane, ono je sastavljeno samo od dvije stranice koje sadržavaju anonimizirani popis saslušanih svjedoka i tri alineje koje ukratko opisuju stajalište Savjetodavnog odbora. S druge strane, a kao što je to sam Opći sud istaknuo u točki 89. pobijane presude, ta je kratkoća nadoknađena zapisnicima o saslušanju svjedoka na koje se tijelo nadležno za sklapanje ugovora moglo pozvati kako bi se dobio cjelovit i iscrpan uvid u stvarnost činjenica.
75.
U tom pogledu nije dovoljno da su osobi HF priopćeni razlozi na koje se tijelo nadležno za sklapanje ugovora namjeravalo pozvati u potporu odbijanja njezina zahtjeva za pomoć. Kao što je to osoba HF istaknula na raspravi pred Sudom, obveza obrazlaganja odluke koja ima negativan utjecaj na dužnosnika ne može se pomiješati s pravom dotične osobe na saslušanje (
22
). To pravo nalaže da poštujući povjerljivost autor zahtjeva za pomoć ima, osim toga, pristup svjedočenjima na koja se tijelo nadležno za sklapanje ugovora oslonilo kako bi mogao navesti, jesu li elementi utvrđeni tijekom istrage bili relevantni i jesu li drugi elementi morali, prema njegovu mišljenju, biti uzeti u obzir.
76.
Smatram slijedom navedenog da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 87. pobijane presude presudio da tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije povrijedilo pravo na saslušanje, kako je predviđeno u članku 41. Povelje, time što je u ovom slučaju odbilo osobi HF proslijediti zapisnike o saslušanju svjedoka u predsudskoj fazi. Budući da odluka o odbijanju zahtjeva osobe HF za pomoć negativno utječe na ovu potonju, smatram da je elemente na koje se Parlament oslonio da donese tu odluku, to jest u ovom slučaju na saslušanja svjedoka, trebalo priopćiti ovoj potonjoj, barem anonimizirano u obliku sažetka, kako bi je se moglo primjereno saslušati o tim elementima prije nego što Parlament donese svoju odluku. Za tu pogrešku treba smatrati da je mogla utjecati na spornu odluku.
77.
Iz toga proizlazi da bi prvi žalbeni razlog trebalo prihvatiti.
78.
Slijedom toga bi pobijanu presudu trebalo ukinuti.
79.
Iako osnovanost tog prvog žalbenog razloga opravdava sama po sebi ukidanje pobijane presude, smatram da usto treba ispitati treći žalbeni razlog koji je osoba HF istaknula jer se odnosi na meritum spora i mogao bi u interesu osobe HF biti drugi razlog za ukidanje pobijane presude.
C.
Treći žalbeni razlog
80.
U okviru svojeg trećeg žalbenog razloga osoba HF ističe da je Opći sud povrijedio članak 12.a stavke 1. i 3. i članak 24. Pravilnika o osoblju te članak 31. stavak 1. Povelje time što je u točkama 158., 164. i 166. pobijane presude zaključio da ponašanje načelnika odjela nije bilo neprimjereno i da Parlament nije počinio pogrešku u ocjeni kada je odbio njezin zahtjev za pomoć. Opći sud sam sebi proturječi i usvojio je ocjene suprotne vlastitoj sudskoj praksi.
81.
U potporu tom žalbenom razlogu, osoba HF se oslanja na četiri argumenta koja ću ispitati prema sljedećem redoslijedu: prije svega, prvi i četvrti argument koje smatram nedopuštenima jer se prema mojem mišljenju odnose na ocjenu činjenica, zatim treći argument koji smatram očito neosnovanim, i naposljetku drugi argument kojim se prema mojem mišljenju iznosi pravno pitanje koje ću podrobnije analizirati.
82.
U okviru svojeg prvog argumenta osoba HF tvrdi da iz utvrđenja Općeg suda u točkama 141., 143., 144., 158. i 163. pobijane presude, koje se odnose na uporabu neprimjerenog tona od strane načelnika odjela koji je ponekad nerazgovoran ili neistančan, na poteškoću ili ponekad čak nespretnost pri rješavanju konfliktne situacije, te na njegova ponašanja koja su izrazito izravna i otvorena ili čak sarkastična, ili pak pokazuju određenu agresivnost, proizlazi da se načelnik odjela neprimjereno ponašao. Osoba HF smatra da slijedom tog utvrđenja Opći sud nije mogao zaključiti da uznemiravanje nije postojalo.
83.
Ističem da osoba HF ne kritizira opis činjenica Općeg suda, nego ona iz njega izvodi drukčiji zaključak. Smatra da uzimajući u obzir definiciju uznemiravanja, u smislu članka 12.a stavka 3. Pravilnika osoblju, kako je navedena u točki 119. pobijane presude, taj opis mora nužno dovesti do utvrđenja o postojanju uznemiravanja.
84.
U tom pogledu, pojam uznemiravanja definiran je u članku 12.a Pravilnika o osoblju kao svako neprimjereno postupanje koje traje tijekom određenog razdoblja, ponavlja se ili je sustavno te se izražava fizičkim ponašanjem, usmenim ili pisanim izjavama, gestama ili drugim namjernim djelovanjem koje može štetiti osobnosti, dostojanstvu, ili fizičkom ili psihičkom integritetu osobe. Opći sud je u vezi s tim pojmom iznio dva pojašnjenja u točkama 119. i 120. pobijane presude. Kao prvo, izraz „traje tijekom određenog razdoblja, ponavlja se ili je sustavno” znači da uznemiravanje treba smatrati procesom koji se nužno odvija u nekom razdoblju i pretpostavlja postojanje postupanja koja su „namjerna”, za razliku od „slučajnih”. Kao drugo, da bi bili obuhvaćeni tom definicijom, ta postupanja moraju imati „takav učinak” da štete osobnosti, dostojanstvu, ili fizičkom integritetu osobe. Nije nužno dokazati da je navodni uznemiravatelj tako postupao s namjerom da proizvede takav učinak.
85.
Smatram da su ta pojašnjenja, koja preuzimaju ustaljenu praksu kako Općeg suda tako i Službeničkog suda (
23
), u potpunosti osnovana.
86.
Naglašavam da iz te definicije uznemiravanja ne proizlazi da postoji automatizam između utvrđivanja određenih djela i zaključka o postojanju takvog uznemiravanja. To mora, naprotiv, proizlaziti iz podrobne ocjene činjenica koja se prvenstveno sastoji od provjere, može li se na temelju kritiziranih postupanja razmatranih pojedinačno zaključiti da uznemiravanje postoji, a potom, po potrebi, dovode li ona, razmatrana sveobuhvatno, do takvog zaključka.
87.
Uslijed nepostojanja iskrivljavanja činjenica ili očite pogreške u ocjeni, koju osoba HF ne navodi, na Općem sudu je u ovom slučaju da ocijeni čine li istaknute činjenice uznemiravanje u smislu članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju. Sud ne može svojom ocjenom činjenica nadomjestiti ocjenu činjenica Općeg suda (
24
).
88.
Kako bi se dala ta ocjena, na ovom potonjem je da primijeni test koji je prema mojem mišljenju pravilno naveden u točki 121. pobijane presude i prema kojem je kvalifikacija „uznemiravanja” uvjetovana time da ono predstavlja dovoljno objektivnu stvarnost u smislu da bi nepristran i razuman promatrač koji je uobičajeno osjetljiv i koji se našao u istim okolnostima smatrao predmetno ponašanje ili radnju pretjeranim i podložnim kritici (
25
).
89.
Tako svojim prvim argumentom osoba HF nastoji u stvarnosti ishoditi da Sud ne prihvati ocjenu činjenica koju je Opći sud dao i da je nadomjesti vlastitom ocjenom.
90.
Shodno tome smatram da je prvi žalbeni razlog nedopušten.
91.
U okviru svojeg četvrtog argumenta osoba HF tvrdi da je u točkama 156. i 160. pobijane presude Opći sud pogrešno isključio da se ponašanje načelnika odjela može obuhvatiti područjem primjene članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju, iz razloga što se to ponašanje odnosilo na sve osobe iz odjela i nije bilo usmjereno samo protiv nje. To je rasuđivanje Općeg suda suprotno onome koje se slijedilo u točki 89. presude Tzirani/Komisija (
26
).
92.
Smatram da je osoba HF krivo protumačila točke 156. i 160. pobijane presude i pogrešno citirala presudu Tzirani/Komisija.
93.
Naime, Opći sud nije samo na temelju kolektivnog karaktera prijetnje zaključio da ona ne može ući u područje primjene članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju. Iako je tu prijetnju uzeo u obzir, on je u točki 156. pobijane presude presudio da osoba HF ipak nije dokazala da je načelnik odjela konkretno njoj uputio prijetnju u pogledu produljenja njezina ugovora o radu.
94.
U presudi Tzirani/Komisija Službenički sud je istaknuo da „kako bi se izbjegle optužbe za uznemiravanje neke osobe, navodni uznemiravatelj bi umjesto da prestane s inkriminiranim postupanjem mogao svoje ponašanje proširiti na veći broj osoba, što je očito apsurdno”. Taj sud je tako smatrao da osoba ne može pod okriljem kolektivne prijetnje upućene skupu osoba prikriti ono što je u stvarnosti ponašanje koje se odnosi na konkretnu osobu. Naglašavam, međutim, da iz toga ne proizlazi da je svaki kolektivni prigovor u stvarnosti prigovor upućen konkretnoj osobi.
95.
Ponovno se radi o činjeničnom pitanju. No, ne proizlazi da ih je Opći sud iskrivio u točki 156. pobijane presude, koja upućuje na točku 135. te presude.
96.
Četvrti argument treba, dakle, prema mojem mišljenju, odbaciti kao nedopušten jer se, kao i prvi argument, ne odnosi u stvarnosti na pravno pitanje, nego na ocjenu činjenica od strane Općeg suda.
97.
U sklopu svojeg trećeg argument osoba HF tvrdi da je u točkama 141. i 158. pobijane presude Opći sud pogrešno okvalificirao kao slučajne određene geste i pisane izjave načelnika odjela. No, prema mišljenju osobe HF iako usmene izjave mogu biti slučajne, to ne bi u stvarnosti mogao biti slučaj s gestama i pisanim izjavama.
98.
Smatram da isključujući ove potonje iz pojma „slučajan” osoba HF predlaže tumačenje tog pojma koje je u potpunosti neutemeljeno. Kao i usmene izjave, gesta je brze i prolazne naravi koja može prevladati nad misli. Pisana izjava je doduše dugotrajnija, ali ne postoji prepreka da i ona prevlada nad misli autora. Upravo je iz tog razloga definicijom utvrđenom u članku 12.a stavku 3. Pravilnika o osoblju predviđeno kako za geste i pisane izjave tako i za usmene izjave da se moraju izražavati tijekom određenog razdoblja, ponavljati se ili biti sustavne da bi činile uznemiravanje.
99.
Tim argumentom osoba HF nastoji ishoditi da Sud prekvalificira geste i pisane izjave načelnika odjela na način da nisu „slučajne”, nego „namjerne”, a da pri tome čak niti ne nastoji dokazati tu tvrdnju činjenicama. Te bi geste imale stoga to svojstvo po samoj naravi. Iz razloga spomenutih u prethodnoj točki ovog mišljenja, taj mi se argument čini očito neosnovanim.
100.
U sklopu svojeg drugog argumenta osoba HF ističe da se u točkama 143., 144. 158. i 159. pobijane presude Opći sud pogrešno oslonio na „kontekst” unutar odjela, iako je uznemiravanje zabranjeno bezuvjetno i bez obzira na kontekst. Uzevši u obzir taj „kontekst”, pri čemu je ponašanju navodnog uznemiravatelja priznao karakter koji je barem neprimjeren, Opći sud je nužno povrijedio članak 12.a stavak 3. Pravilnika o osoblju isto kao i članak 31. Povelje.
101.
U svojem odgovoru na žalbu Parlament tvrdi da je od iznimne važnosti kontekst u kojem je došlo do ponašanja koja se stavljaju na teret.
102.
Taj drugi argument dočarava, prema mojem mišljenju, poteškoću koja može postojati da se napravi razlika između onoga što se spada u ocjenu činjenica, koja je, osim iskrivljavanja činjenica ili očite pogreške u ocjeni, samo u nadležnosti Općeg suda, i onoga što čini pravno pitanje koje se povodom žalbe može podvrgnuti nadzoru Suda.
103.
Naime, budući da se kontekst zapravo odnosi na činjenice predmeta, njime se uglavnom postavlja pitanje njihove ocjene. Osim toga, osoba HF je na raspravi pred Sudom priznala da nije moguće u cijelosti zanemariti kontekst predmeta.
104.
No, prema mišljenju osobe HF, u obzir se ne smije uzeti manjak zaposlenih, preopterećenost poslom, reorganizacija službe i loša raspodjela dužnosti unutar odjela. Ako bi ih se uzelo u obzir, time bi se čimbenik koji nije predviđen definicijom uznemiravanja dodao u članak 12.a stavak 3. Pravilnika o osoblju, što bi se koristilo da se iz pojma uznemirivanja izvuče neprimjereno ponašanje opravdavajući ga kontekstom čiji je dio.
105.
Gledano iz tog ugla, pitanje mogu li se određene vrste djela uzeti u obzir uopće ili samo u određenoj mjeri prilikom ocjene uznemiravanja, jest prema mojem mišljenju pravno pitanje. Radi se, naime, o utvrđivanju, spada li i u kojoj mjeri činjenični kontekstu u pravnu kvalifikaciju uznemirivanja.
106.
U tom pogledu, a kao što je to Opći sud pravilno naveo u točki 123. pobijane presude, važno je naglasiti da „definicija iz članka 12.a Pravilnika o osoblju predstavlja objektivni pojam koji se temelji na kontekstualnoj kvalifikaciji postupaka i ponašanja trećih osoba, u ovom slučaju dužnosnika i službenika”. Pitanje, je li se osoba našla u situaciji uznemiravanja zahtijeva slijedom toga da se dotična ponašanja ocijene u danom kontekstu.
107.
Tako se objektivna ocjena kritiziranih ponašanja ne može dati samo apstraktno i prema tome izvan konteksta, nego to mora biti učinjeno vodeći konkretno računa o okviru u kojem su se ona očitovala. To je tumačenje potkrijepljeno testom navedenim u točki 88. ovog mišljenja u kojem se upućuje na nepristranog i razumnog promatrača koji je uobičajeno osjetljiv i koji se našao u istim okolnostima. Ovaj potonji izraz podrazumijeva, prema mojem mišljenju, da se u obzir mora uzeti kontekst čiji su predmetna ponašanja dio.
108.
Pitanje koje se postavlja jest ono koji je kontekst relevantan.
109.
Smatram da treba napraviti razliku ovisno o tome leži li kontekst izvan odgovornosti navodnog uznemiravatelja, u ovom slučaju načelnika odjela, ili taj kontekst proizlazi iz stava ovog potonjeg odnosno nastaje na temelju njega.
110.
Među primjerima konteksta koje je osoba HF spomenula i koji su izloženi u točki 104. ovog mišljenja, valjalo bi tako provjeriti je li manjak zaposlenih, preopterećenost poslom i reorganizacija službe izvan odgovornosti načelnika odjela, ili, obrnuto, može li se njemu pripisati loša raspodjela dužnosti unutar odjela.
111.
Smatram da je na Općem sudu da provjeri postoje li u stvarnosti ti primjeri, utvrdi u koju ih kategoriju valja razvrstati i koju im težinu, ovisno o okolnostima, valja pridodati.
112.
U ovom slučaju osoba HF predbacuje Općem sudu da se u točkama 143., 144., 158. i 159. pozvao na kontekst.
113.
Ističem da u tim četirima točkama Opći sud spominje „težak upravni kontekst”, „poteškoće u radu službe nakon njezina restrukturiranja” i „postojanje organizacijskih poteškoća”.
114.
Iako su tako istaknute poteškoće unutar službe nastale zbog osobnosti načelnika odjela, njegova mogućeg nedostatka iskustva ili nespretnog upravljanja, one ne mogu, prema mojem mišljenju, poslužiti za opravdanje predmetnih postupanja. One bi, naprotiv, mogle naglasiti njihovu neprimjerenost ili pretjeranost i ići u smjeru utvrđivanja ponašanja koja čine uznemiravanje.
115.
Iako su te poteškoće prije potjecale od reorganizacije odjela, do koje nije došlo zbog sporne upravljačke odluke načelnika odjela, nego se mogla pokazati objektivno nužnom, njih treba, prema mojem mišljenju, smatrati dijelom konteksta koji je izvan odgovornosti ovog potonjeg. Njih bi se također moglo, ovisno o okolnostima, uzeti u obzir te bi mogle biti više ili manje važne za potrebe ocjene pretjeranosti ili neprimjerenosti kritiziranih postupanja.
116.
Stoga smatram, za razliku od osobe HF, da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada se pozvao na kontekst.
117.
Slijedom toga smatram da drugi argument koji je osoba HF iznijela nije osnovan.
118.
Iz toga slijedi da treći žalbeni razlog treba, prema mojem mišljenju, odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
D.
O tužbi pred Općim sudom
119.
U skladu s drugom rečenicom članka 61. prvog stavka Statuta Suda Europske unije, Sud u slučaju ukidanja odluke Općeg suda može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
120.
Poput onoga što je Sud presudio u presudi OZ/EIB, smatram da isto važi i u ovom predmetu. Naime, u toj je presudi Sud podsjetio da povreda prava obrane, a posebice prava na saslušanje, dovodi do poništenja odluke donesene na kraju upravnog postupka samo ako bi navedeni postupak bez te nepravilnosti mogao imati drukčiji ishod (
27
). Sud je smatrao da je propust da se dostavi barem sažetak izjava osobe optužene za uznemiravanje i različitih svjedoka neizbježno utjecao kako na sadržaj izvješća istražnog odbora tako i na sadržaj odluke o kojoj se radilo u tom predmetu, tako da su to izvješće i ta odluka mogli razumno dovesti do drukčijeg ishoda (
28
).
121.
Smatram da propust da se u ovom predmetu dostave zapisnici o saslušanju svjedoka treba samog po sebi smatrati nepravilnošću koja na sličan može utjecati na mišljenje Savjetodavnog odbora i, prema tome, na spornu odluku.
122.
Kao što sam to naveo u točkama 62. i 73. ovog mišljenja, radi donošenja sporne odluke tijelo nadležno za sklapanje ugovora uzelo je u obzir te zapisnike i njihova je uloga bila tim važnija kad se uzme u obzir da je mišljenje bilo samo sažeti dokument.
123.
Osobito bih naglasio da se u slučaju da je osobi HF omogućeno da je se primjereno sasluša o različitim elementima konteksta, poput onih koji se nalaze u zapisnicima o saslušanju koje je tijelo nadležno za sklapanje ugovora uzelo u obzir, ne može isključiti da bi ih se drukčije odvagnulo i time navelo tijelo nadležno za sklapanje ugovora da donese odluku u korist zahtjeva za pomoć koju je osoba HF podnijela.
124.
Glede odštetnog zahtjeva navedenog u točki 26. ovog mišljenja smatram, neovisno o drugom žalbenom razlogu i ne dirajući u njegovu osnovanost, da je poništenje sporne odluke primjerena naknada za svaki oblik neimovinske štete koji je osoba HF mogla pretrpjeti u ovom slučaju. Zahtjev za naknadu štete kojim se traži naknada te neimovinske štete stoga je bespredmetan i postupak povodom tog zahtjeva se obustavlja.
E.
Troškovi
125.
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana ili kad je osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.
126.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
127.
Budući da Parlament u bitnome nije uspio u postupku, valja mu, osim vlastitih, naložiti i snošenje troškova osobe HF, koji su nastali kako u prvostupanjskom tako i u žalbenom postupku, u skladu s njezinim zahtjevom.
VI. Zaključak
128.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da:
–
odbaci protužalbu kao nedopuštenu,
–
ukine presudu Općeg suda Europske unije od 29. lipnja 2018., HF/Parlament (T‑218/17, EU:T:2018:393) u dijelu u kojem je njome odbijen zahtjev koji je osoba HF podnijela radi poništenja Odluke Europskog parlamenta od 3. lipnja 2016. o odbijanju njezina zahtjeva za pomoć;
–
odbije žalbu u preostalom dijelu;
–
poništi Odluku od 3. lipnja 2016. o odbijanju zahtjeva osobe HF za pomoć;
–
odbije tužbu u preostalom dijelu;
–
naloži Parlamentu snošenje osim vlastitih troškova, i troškova osobe HF, koji su nastali kako u prvostupanjskom tako i u žalbenom postupku.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	T‑218/17, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2018:393
(
3
)	Presuda od 4. travnja 2019., OZ/EIB (C‑558/17 P, u daljnjem tekstu: presuda OZ/EIB, EU:C:2019:289, t. 53.)
(
4
)	Vidjeti točke 1. do 33. pobijane presude.
(
5
)	Presuda od 11. srpnja 2013. (F‑46/11, u daljnjem tekstu: Tzirani/Komisija, EU:F:2013:115)
(
6
)	Presuda od 23. rujna 2015. (T‑114/13 P, EU:T:2015:678)
(
7
)	Vidjeti presude od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa (C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 43. i 44.), od 13. siječnja 2015., Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 32. do 34.), od 21. travnja 2016., Vijeće/Bank Saderat Iran (C‑200/13 P, EU:C:2016:284, t. 114. i 115.), i od 25. srpnja 2018., Société des produits Nestlé i dr./Mondelez UK Holdings & Services (C‑84/17 P, C‑85/17 P i C‑95/17 P, EU:C:2018:596, t. 41. i 42.).
(
8
)	Vidjeti točke 31. ovog mišljenja.
(
9
)	Vidjeti točke 39. ovog mišljenja.
(
10
)	Članak 41. stavak 2. točka (a) Povelje
(
11
)	Članak 41. stavak 2. točka (b) Povelje
(
12
)	Članak 41. stavak 2. točka (c) Povelje
(
13
)	Vidjeti presude od 24. listopada 1996., Komisija/Lisrestal i dr. (C‑32/95 P, EU:C:1996:402, t. 21.), od 18. prosinca 2008., Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, t. 36. do 38.), od 22. studenoga 2012., M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, t. 87.), od 10. rujna 2013., G. i R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, t. 35.), od 22. listopada 2013., Sabou (C‑276/12, EU:C:2013:678, t. 38.), od 5. studenoga 2014., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 46.), i od 11. prosinca 2014., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 36.).
(
14
)	Vidjeti presudu od 9. veljače 2017., M (C‑560/14, EU:C:2017:101, t. 32.).
(
15
)	Vidjeti presudu od 5. studenoga 2014., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 47.).
(
16
)	Vidjeti presudu od 22. studenoga 2012., M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, t. 82.).
(
17
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2008., Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, t. 36. i 37.).
(
18
)	Vidjeti bilješku na dnu stranice 3. ovog mišljenja. Primjećujem da je ta presuda proglašena nakon pobijane presude.
(
19
)	Vidjeti presudu OZ/EIB, t. 57.
(
20
)	Glede prava na saslušanje u postupku koji je uključivao Europsku komisiju vidjeti, među ostalim, i presudu od 21. studenoga 1991., Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, t. 25.).
(
21
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 4. lipnja 2013., ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, t. 64., 65. i 68.).
(
22
)	Obveza obrazlaganja jedan je od aspekata prava na dobru upravu utvrđenog u članku 41. stavku 2. točki (c) Povelje.
(
23
)	Vidjeti, među ostalim, presude od 13. prosinca 2017., HQ/OCVV (T‑592/16, neobjavljena, EU:T:2017:897, t. 101.), od 17. rujna 2014., CQ/Parlament (F‑12/13, EU:F:2014:214, t. 76. i 77.), od 5. lipnja 2012., Cantisani/Komisija (F‑71/10, EU:F:2012:71, t. 89.), i od 13. srpnja 2018., Curto/Parlament (T‑275/17, EU:T:2018:479, t. 76. i 77.).
(
24
)	U skladu s člankom 256. UFEU‑a, žalbe pred Sudom ograničene su na pravna pitanja. Žaliteljica ne može slijedom toga ishoditi od Suda da on svojom vlastitom ocjenom nadomjesti ocjenu Općeg suda. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, Opći sud je jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i ocjenu pruženih dokaza. Ta ocjena činjenica i dokaza, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, nije pravno pitanje koje podliježe nadzoru Suda u žalbenom postupku (vidjeti, među ostalim, presude od 26. siječnja 2017., Zucchetti Rubinetteria/Komisija (C‑618/13 P, EU:C:2017:48, t. 68.) i od 13. prosinca 2018., Europska unija/Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, t. 79.).
(
25
)	Taj je test preuzeo ustaljenu sudsku praksu Službeničkog suda i Općeg suda. Vidjeti, među ostalim, presude od 16. svibnja 2012., Skareby/Komisija (F‑42/10, EU:F:2012:64, t. 65.), od 17. rujna 2014., CQ/Parlament (F‑12/13, EU:F:2014:214, t. 78.), i od 13. srpnja 2018., Curto/Parlament (T‑275/17, EU:T:2018:479, t. 78.).
(
26
)	Vidjeti bilješku na dnu stranice 5. ovog mišljenja.
(
27
)	Presuda OZ/EIB, t. 76.
(
28
)	Presuda OZ/EIB, t. 78.