62020CJ0715_RES
Predmet C-715/20
K.L.
protiv
X sp. z o.o.
(zahtjev za prethodnu odlukukoji je uputio Sąd Rejonowy dla Krakowa – Nowej Huty w Krakowie)
Presuda Suda (veliko vijeće) od 20. veljače 2024.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Različito postupanje u slučaju otkaza – Raskid ugovora o radu na određeno vrijeme – Nepostojanje obveze navođenja razloga za raskid – Sudski nadzor – Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima”
Socijalna politika – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Direktiva 1999/70 – Uvjeti zapošljavanja – Pojam – Pravno uređenje raskida ugovora o radu u slučaju otkaza – Uključenost
(Direktiva Vijeća 1999/70, Prilog, čl. 4. t. 1.)
(t. 35.-40.)
Socijalna politika – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Direktiva 1999/70 – Zabrana diskriminacije radnika zaposlenih na određeno vrijeme – Nacionalni propis kojim se predviđa obveza poslodavca da navede razloge za raskid ugovora o radu na neodređeno vrijeme, ali ne i ugovora o radu na određeno vrijeme – Nedopuštenost
(Direktiva Vijeća 1999/70, Prilog, čl. 4. t. 1.)
(t. 51.-56., 63.-67., 82. i izreka)
Socijalna politika – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Direktiva 1999/70 – Zabrana diskriminacije radnika zaposlenih na određeno vrijeme – Izravan učinak – Mogućnost pozivanja na navedenu zabranu u sporu između pojedinaca – Nepostojanje
(Direktiva Vijeća 1999/70, Prilog, čl. 4. t. 1.)
(t. 75., 76.)
Socijalna politika – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Direktiva 1999/70 – Zabrana diskriminacije radnika zaposlenih na određeno vrijeme – Međuodnos s Poveljom o temeljnim pravima – Mogućnost pozivanja na članak 47. Povelje o temeljnim pravima – Sporovi između dvaju pojedinaca – Obveze i ovlasti nacionalnog suda –Tumačenje nacionalnog propisa u skladu s pravom Unije – Obveza neprimjene svake nacionalne odredbe koja se protivi navedenom članku 47.
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 47., čl. 51. st. 1. i čl. 52. st. 1.; Direktiva Vijeća 1999/70, Prilog, čl. 4. t. 1.)
(t. 77.-82. i izreka)
Kratak prikaz
Odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku Sud, zasjedajući u velikom vijeću, pobliže određuje doseg načela nediskriminacije radnika zaposlenih na određeno vrijeme s obzirom na obvezu obrazlaganja raskida ugovora o radu kao i na obveze nacionalnih sudova u slučaju povrede navedenog načela u sporu između pojedinaca.
K.L., radnik, i X sp. z o.o., društvo poljskog prava, sklopili su ugovor o radu na određeno vrijeme u nepunom radnom vremenu za razdoblje od 1. studenoga 2019. do 31. srpnja 2022. Dana 15. srpnja 2020. društvo X je osobi K.L. dostavilo izjavu o raskidu tog ugovora o radu uz otkazni rok, a u njoj nisu bili navedeni razlozi za taj raskid. Naime, na temelju članka 30. stavka 4. poljskog Zakonika o radu (
1
), poslodavac je dužan navesti razlog samo u slučaju raskida bez otkaznog roka ugovorâ o radu na određeno vrijeme (
2
).
Osoba K.L. je Sądu Rejonowym dla Krakowa – Nowej Huty w Krakowie (Općinski sud u Krakovu – Nowa Huta u Krakovu, Poljska), sudu koji je uputio zahtjev, podnijela zahtjev za naknadu štete zbog nezakonitosti svojeg otkaza. Ona se osobito pozvala na povredu načela nediskriminacije radnika zaposlenih na određeno vrijeme, koje je predviđeno člankom 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme (
3
).
Prema tekstu odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, iako je Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud, Poljska) već presudio da je članak 30. stavak 4. Zakonika o radu usklađen s ustavnim načelima demokratske vladavine prava i jednakosti pred zakonom, Sąd Najwyższy (Vrhovni sud, Poljska) izrazio je dvojbe o usklađenosti te nacionalne odredbe s pravom Unije. Međutim, potonji sud nije mogao izuzeti iz primjene odredbu o kojoj je riječ jer načelo nediskriminacije radnika zaposlenih na određeno vrijeme nema izravan učinak u sporu između pojedinaca.
U tom je kontekstu sud koji je uputio zahtjev u biti upitao Sud protivi li se članak 4. Okvirnog sporazuma nacionalnom propisu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku i može li se na taj članak pozivati u okviru spora između pojedinaca.
Ocjena Suda
Nakon što je pojasnio da je pravno uređenje raskida ugovora o radu o kojem je riječ obuhvaćeno pojmom „uvjeti zapošljavanja” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, koji se odnosi na načelo nediskriminacije, Sud je najprije ispitao uspostavlja li to pravno uređenje različito postupanje koje se sastoji u nepovoljnijem postupanju prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme u odnosu na radnike zaposlene na neodređeno vrijeme koji se nalaze u usporedivoj situaciji kako bi, ako je to potrebno, ispitao može li takvo različito postupanje biti opravdano „objektivnim razlozima”.
Kao prvo, što se tiče usporedivosti situacija o kojima je riječ, Sud podsjeća na to da je zadaća suda koji je uputio zahtjev ocijeniti obavljaju li zainteresirane osobe istovjetan ili sličan posao, u smislu Okvirnog sporazuma (
4
), vodeći računa o cijelom nizu čimbenika poput prirode posla, uvjeta osposobljavanja i uvjeta zapošljavanja.
Kao drugo, Sud utvrđuje da, uz pridržaj provjera koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, postojanje nepovoljnijeg postupanja prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme u odnosu na radnike zaposlene na neodređeno vrijeme proizlazi iz okolnosti da se na potonje ne primjenjuje ograničenje o kojem je riječ, koje se odnosi na informaciju o razlozima koji opravdavaju otkaz. Sve i da, na temelju toga što radnik koji je bio zaposlen na određeno vrijeme pokrene sudski postupak protiv raskida svojeg ugovora o radu, jest zajamčen sudski nadzor osnovanosti razloga za raskid navedenog ugovora i da jest osigurana djelotvorna sudska zaštita zainteresirane osobe, taj radnik prethodno ne raspolaže informacijom koja može biti odlučujuća za odluku o pokretanju ili nepokretanju takvog postupka.
Kao treće, kad je riječ o postojanju „objektivnih razloga” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, poljska vlada ističe, oslanjajući se na navedenu presudu Ustavnog suda, težnju da se ostvari politika pune zaposlenosti, koja zahtijeva veliku fleksibilnost tržišta rada, kojoj doprinosi ugovor o radu na određeno vrijeme.
Prema mišljenju Suda, ti su elementi zapravo kriterij koji općenito i apstraktno upućuje isključivo na samo trajanje rada i stoga se na temelju tih elemenata ne može uvjeriti da različito postupanje o kojem je riječ u glavnom postupku odgovara stvarnoj potrebi. To različito postupanje nije ni nužno s obzirom na cilj koji navodi poljska vlada. Naime, uvjet zapošljavanja o kojem je riječ nije povezan sa samom ovlašću raskida ugovora o radu na određeno vrijeme uz otkazni rok, koju ima poslodavac, nego s pisanim priopćavanjem radniku jednog ili više razloga koji opravdavaju njegov otkaz. Stoga, sve i kad bi poslodavci bili obvezni navesti razloge za prijevremeni raskid ugovora na određeno vrijeme, njima samim time ne bi bila oduzeta fleksibilnost koja je svojstvena tom obliku ugovora o radu.
U tim je okolnostima zadaća suda koji je uputio zahtjev to da provjeri može li se članak 30. stavak 4. Zakonika o radu protumačiti u skladu s člankom 4. Okvirnog sporazuma. Ako ne može, taj sud u načelu nije dužan, samo na temelju prava Unije, neprimijeniti odredbu svojeg nacionalnog prava koja se protivi članku 4. Okvirnog sporazuma, koji nema izravan učinak između pojedinaca.
Imajući to na umu, kada donese propis kojim se pojašnjavaju i konkretiziraju uvjeti zapošljavanja koji su, među ostalim, uređeni člankom 4. Okvirnog sporazuma, država članica provodi pravo Unije (
5
) i stoga treba jamčiti poštovanje, među ostalim, prava na djelotvoran pravni lijek, sadržanog u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Potonja odredba ima izravan učinak. Sud utvrđuje da različito postupanje koje je ustanovljeno nacionalnom odredbom o kojoj je riječ povrjeđuje navedeno pravo s obzirom na to da je radnik koji je zaposlen na određeno vrijeme lišen mogućnosti – koju pak ima radnik koji je zaposlen na neodređeno vrijeme – da unaprijed ocijeni je li potrebno pokrenuti postupak protiv odluke o raskidu njegova ugovora o radu i, ovisno o slučaju, je li potrebno podnijeti tužbu kojom precizno osporava razloge takvog raskida.
Stoga je u sporu između pojedinaca nacionalni sud dužan, kada ne može protumačiti primjenjivo nacionalno pravo na način koji je usklađen s člankom 4. Okvirnog sporazuma, zajamčiti puni učinak članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima tako da u mjeri u kojoj je to potrebno ne primijeni nijednu protivnu nacionalnu odredbu.
(
1
)	Ustawa – Kodeks pracy (Zakon kojim se uspostavlja Zakonik o radu) od 26. lipnja 1974. (Dz. U. br. 24, pozicija 141), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (Dz. U. iz 2020., pozicija 1320, kako je izmijenjen) (u daljnjem tekstu: Zakonik o radu)
(
2
)	Ili u slučaju raskida ugovora o radu bez otkaznog roka, neovisno o tome je li on sklopljen na određeno ili neodređeno vrijeme.
(
3
)	Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme, sklopljen 18. ožujka 1999., sadržan u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228., u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum)
(
4
)	Vidjeti članak 3. točku 2. i članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma.
(
5
)	U smislu članka 51. stavka 1. Povelje o temeljnim pravima