PRESUDA SUDA12. svibnja 1998.(*)„Članci
8.A, 48. i 51. Ugovora o EZ-u – Pojam ‚radnik’ – Članak 4. Uredbe (EEZ)
br. 1408/71 – Dječji doplatak – Pojam ‚obiteljska davanja’ – Članak 7.
stavak 2. Uredbe (EEZ) br. 1612/68 – Pojam ‚socijalne povlastice’ –
Zahtjev posjedovanja boravišne iskaznice ili dozvole boravka“U predmetu C-85/96_povodom
zahtjeva za prethodnu odluku koji je na temelju članka 177. Ugovora o
EZ-u uputio Bayerisches Landessozialgericht (sud za socijalna pitanja)
(Njemačka), u postupku María Martínez SalaprotivFreistaat Bayern_koji
se odnosi na tumačenje članaka 1., 2., 3. stavka 1. i 4. stavka 1.
točke (h) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni
sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji
se kreću unutar Zajednice, izmijenjene i ažurirane Uredbom Vijeća br.
2001/83 od 2. lipnja 1983. (SL L 230, str. 6., Prilog 1.), izmijenjene
Uredbom Vijeća br. 3427/89 od 30. listopada 1989. (SL L 331., str. 1.),
kao i članka 7. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 od 15.
listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice (SL L 257,
str. 2.)_SUD_u
sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. Gulmann, M. Ragnemalm
i M. Wathelet, predsjednici vijeća, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de
Almeida, P. J. G. Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward (izvjestitelj),
J.-P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann i L. Sevón, suci_nezavisni odvjetnik: A. La Pergola_tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator_uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:–        za Maríju Martínez Sala, A. Pérez Garrido, Leiter der Rechtstelle pri španjolskom veleposlanstvu u Bonnu_–        za njemačku vladu, E. Röder, Ministerialrat u saveznom ministarstvu gospodarstva, i B. Kloke, Oberregierungsrat u istom ministarstvu, u svojstvu agenata_–        za španjolsku vladu, D. L. Pérez de Ayala Becerril, abogado del estado, pravna služba države, u svojstvu agenta_–        za
Komisiju Europskih zajednica, P. Hillenkamp, pravni savjetnik, i K.-D.
Borchardt, član pravne službe, u svojstvu agenata_uzimajući u obzir izvještaj za raspravu_–        saslušavši
usmena očitovanja M. Martínez Sala, koju zastupa Antonio Pérez Garrido,
njemačke vlade, koju zastupa E. Röder, španjolske vlade, koju zastupa
D. Luis Pérez de Ayala Becerril, francuske vlade, koju zastupa C.
Chavance, tajnik za vanjske poslove u upravi za pravne poslove
ministarstva vanjskih poslova, u svojstvu agenta, vlade Ujedinjene
Kraljevine, koju zastupa S. Richards, barrister, i Komisije, koju zastupa K.-D. Borchardt, na raspravi održanoj 15. travnja 1997., saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. srpnja 1997._donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
od 2. veljače 1996., koje je Sud zaprimio 20. ožujka, Bayerisches
Landessozialgericht uputio je Sudu, na temelju članka 177. Ugovora o
EZ-u, četiri prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje članaka 1.,
2., 3. stavka 1. i 4. stavka 1. točke (h) Uredbe Vijeća (EEZ) br.
1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na
zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice,
izmijenjene i ažurirane Uredbom Vijeća br. 2001/83 od 2. lipnja 1983.
(SL L 230, str. 6., Prilog 1.), izmijenjene Uredbom Vijeća br. 3427/89
od 30. listopada 1989. (SL L 331., str. 1.), kao i članka 7. stavka 2.
Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi
kretanja radnika unutar Zajednice (SL L 257, str. 2.).2        Pitanja
su upućena u okviru spora između M. Martínez Sala (u daljnjem tekstu:
tužiteljica) i Freistaat Bayern, povodom odbijanja tužiteljici zahtjeva
za priznanje prava na dječji doplatak za njezino dijete.  Pravo Zajednice3        Članak
7. stavak 2. Uredbe br. 1612/68 propisuje da radnik državljanin države
članice na državnom području drugih država članica uživa jednake
socijalne i porezne povlastice kao i domaći radnici.4        Sukladno
članku 1. točkama (a) i (i) Uredbe br. 1408/71, pojam „radnik“ znači, u
svrhu primjene te uredbe, svaku osobu „koja je osigurana, obvezno ili
na izbornoj trajnoj osnovi, za jedan ili više slučajeva koji su
obuhvaćeni granama sustava socijalne sigurnosti za zaposlene ili
samozaposlene osobe“. Članak 2. propisuje da se Uredba primjenjuje „na
radnike na koje se primjenjivalo ili se primjenjuje zakonodavstvo jedne
ili više država članica“. 5        Članak
3. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 navodi: „U skladu s posebnim odredbama
ove uredbe, osobe koje borave na državnom području jedne od država
članica na koje se ova uredba primjenjuje podliježu istim obvezama i
uživaju ista davanja prema zakonodavstvu bilo koje države članice kao
državljani te države.“6        Članak
4. stavak 1. točka (h) Uredbe br. 1408/71 propisuje da se Uredba
primjenjuje „na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na […]
obiteljska davanja“. Prema članku 1. točki (u) pod i), „obiteljska
davanja“ su „sva davanja u naravi ili novcu namijenjena podmirenju
obiteljskih troškova prema zakonodavstvu određenom člankom 4. stavkom 1.
točkom (h), isključujući posebne doplatke za rođenje djeteta navedene u
Prilogu II.“. 7        Prema
točki I.
– „Zaposleni ili samozaposleni radnici (članak 1. točka (a)
pod ii) i iii) Uredbe)“ pod (c) („Njemačka“) Priloga I. Uredbi br.
1408/71, „ako je nadležna ustanova za
dodjelu obiteljskih davanja, sukladno poglavlju VII. glavi III. Uredbe,
njemačka ustanova, u smislu članka 1. točke (a) pod ii) Uredbe smatra
se:a)      kao
radnik svaka osoba obvezno osigurana protiv rizika nezaposlenosti ili
osoba koja na temelju takvog osiguranja dobiva davanja u novcu iz
zdravstvenog osiguranja ili odgovarajuća davanja;b)      kao samozaposleni radnik svaka osoba koja obavlja samostalnu djelatnost i koja je obvezna:– priključiti se ili plaćati doprinose u sustav starosnog osiguranja za samozaposleneili– priključiti se sustavu obveznog mirovinskog osiguranja.“ [neslužbeni prijevod] Njemačko zakonodavstvo i Europska konvencija o socijalnoj i medicinskoj pomoći 8        U
Njemačkoj je dječji doplatak nedoprinosno davanje koje pripada u
skupinu mjera obiteljske politike. Dodjeljuje se na temelju
Bundeserziehungsgeldgesetza od 6. prosinca 1985. (Savezni zakon o
dječjem doplatku i roditeljskom dopustu, BGBl. I, str. 2154., u daljnjem
tekstu: BErzGG).9        Članak
1. stavak 1. BErzGG-a u verziji od 25. srpnja 1989. (BGBl. I, str.
1550.), izmijenjen zakonom od 17. prosinca 1990. (BGBl. I, str. 2823.),
propisuje da pravo na dječji doplatak ima svaka osoba: (1) koja ima
prebivalište ili redovno boravište na državnom području na koje se
odnosi taj zakon, (2) koja u kućanstvu ima uzdržavano dijete, (3) koja
se za to dijete brine i odgaja ga (4) koja nije zaposlena ili nije
zaposlena s punim radnim vremenom. 10      Člankom
1. stavkom 1. točkom (a) BErzGG-a propisano je da „svi stranci koji
žele primati doplatak moraju imati ovlaštenje za boravak
(Aufenthaltsberechtigung) ili dozvolu boravka (Aufenthaltserlaubnis)“.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi
Bundessozialgerichta, samo za osobu koja može predočiti dokument Ureda
za strance kojim se na odgovarajući način potvrđuje boravak od početka
razdoblja primanja dodatka smatra da „posjeduje“ ovlaštenje za boravak;
obična potvrda da je podnesen zahtjev za dozvolu boravka i da je osoba
stoga ovlaštena boraviti u toj državi nije dovoljna da bi se za dotičnu
osobu moglo smatrati da posjeduje ovlaštenje za boravak u smislu gore
navedene odredbe. 11      Sukladno
članku 1. Europske konvencije o socijalnoj i medicinskoj pomoći koju je
Vijeće Europe usvojilo 11. prosinca 1953. te je od 1956. na snazi u
Njemačkoj, a od 1983. u Španjolskoj, „svaka od ugovornih strana poduzima
mjere kako bi osigurala da državljani drugih ugovornih strana koji
sukladno zakonu borave na bilo kojem dijelu državnog područja na koji se
Konvencija primjenjuje, i koji nemaju dovoljno sredstava, budu jednako
ovlašteni kao i njezini vlastiti državljani pod jednakim uvjetima na
socijalnu i medicinsku pomoć predviđenu zakonodavstvom na snazi u tom
dijelu državnog područja.“ [neslužbeni prijevod]12      Članak
6. točka (a) te konvencije propisuje da ugovorna strana na čijem
državnom području državljanin druge ugovorne strane boravi sukladno
zakonu neće moći vratiti u domovinu tog državljanina temeljeći to
isključivo na činjenici da mu je potrebna pomoć. Glavni postupak13      M.
Martínez Sala rođena je 8. veljače 1956. i španjolska je državljanka
koja od svibnja 1968. živi u Njemačkoj. Od 1976. do 1986. radila je
različite poslove, a poslije je bila ponovno zaposlena od 12. rujna
1989. do 24. listopada 1989. Od tada prima socijalnu pomoć od grada
Nürnberga sukladno Bundessozialhilfegesetzu (saveznom zakonu o
socijalnoj pomoći).14      M.
Martínez Sala do 19. svibnja 1984. od nadležnih tijela dobivala je
dozvole boravka koje su se nastavljale praktično bez prekida. Nakon toga
ishodila je samo dokumente koji su potvrđivali da je zatražila
produljenje dozvole boravka. U rješenju kojim se upućuje zahtjev
Bayerisches Landessozialgericht ističe da Europska konvencija o
socijalnoj i medicinskoj pomoći od 11. prosinca 1953. zabranjuje
prisilno udaljenje. M. Martínez Sala 19. travnja 1994. izdana je dozvola
boravka koja je istekla 18. travnja 1995., a 20. travnja 1995.
produljena je na još jednu godinu. 15      U
siječnju 1993., to jest tijekom razdoblja u kojem nije posjedovala
dozvolu boravka, M. Martínez Sala zatražila je od Freistaat Bayern
isplatu dječjeg doplatka za dijete koje je rodila tijekom tog mjeseca.16      Freistaat
Bayern rješenjem od 21. siječnja 1993. odbio je njezin zahtjev iz
razloga što nije imala ni njemačko državljanstvo, ni ovlaštenje za
boravak, ni dozvolu boravka. 17      Socialgericht
Nürnberg 21. ožujka 1994. odbio je tužbu koju je M. Martínez Sala
podnijela 13. srpnja 1993. protiv navedenog rješenja uz obrazloženje da
nije imala dozvolu boravka. 18      M.
Martínez Sala podnijela je 8. lipnja 1994. Bayerisches
Landessozialgerichtu žalbu protiv te presude. 19      Uzimajući
u obzir da nije bilo isključeno da se tužiteljica za ishođenje prava na
dječji doplatak može pozvati na uredbe br. 1408/71 i 1612/68,
Bayerisches Landessozialgericht prekinuo je postupak i uputio Sudu
sljedeća prethodna pitanja: 1.      Ima
li španjolska državljanka s boravištem u Njemačkoj koja je uz određene
prekide bila zaposlena do 1986. i koja je, osim kratkog razdoblja
zaposlenosti 1989., primala socijalnu pomoć na temelju
Bundessozialhilfegesetza (savezni zakon o socijalnoj pomoći, u daljnjem
tekstu: BSHG) 1993. i dalje status radnika u smislu članka 7. stavka 2.
Uredbe (EEZ) br. 1612/68 ili radnika u smislu članka 2. u vezi s člankom
1. Uredbe br. 1408/71?2.      Je
li dječji doplatak dodijeljen na temelju saveznog zakona o dodacima za
djecu (BErzGG) obiteljsko davanje u smislu članka 4. stavka 1. točke (h)
Uredbe (EEZ) br. 1408/17, na koje španjolski državljani koji žive u
Njemačkoj imaju jednako pravo kao i njemački državljani, u skladu s
člankom 3. stavkom 1. Uredbe (EEZ) br. 1408/71? 3.      Je
li dječji doplatak dodijeljen na temelju BErzGG-a socijalna povlastica u
smislu članka 7. stavka 2. Uredbe (EEZ) br. 1612/68? 4.      Je
li zakon o dodacima za djecu (BErzGG) u skladu s propisima Europske
unije kada od državljana države članice za isplatu dječjeg doplatka
zahtijeva posjedovanje boravišne iskaznice izdane u valjanom i
propisanom obliku iako im je dopušteno boraviti u Njemačkoj?“20      Najprije
je potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje, potom na prvo i na
kraju na četvrto. Drugo i treće pitanje21      Svojim
drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita potpada
li davanje poput dječjeg doplatka propisanog BErzGG-om, koje se
automatski dodjeljuje osobama koje ispunjavaju određene objektivne
kriterije, bez ikakve pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba,
a čija je namjena pokrivanje obiteljskih troškova, u područje primjene
prava Zajednice kao obiteljsko davanje u smislu članka 4. stavka 1.
točke (h) Uredbe br. 1408/71 ili kao socijalna povlastica u smislu
članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68. 22      U
presudi od 10. listopada 1996., u spojenim predmetima Hoever i Zachow
(C‑245/94 i C-312/94, Zb., str. I-4895.), Sud je već presudio da se
povlastica kao što je dječji doplatak propisan BErzGG-om, koji se
automatski dodjeljuje osobama koje ispunjavaju određene objektivne
kriterije, bez ikakve pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba,
a čija je svrha pokrivanje obiteljskih troškova, mora smatrati
obiteljskim davanjem u smislu članka 4. stavka 1. točke (h) Uredbe br.
1408/71.23      Njemačka
vlada tvrdi da bi Sud trebao ponovno ispitati to tumačenje i u svojem
pisanom očitovanju upućuje na očitovanja koja su podnesena u gore
navedenom predmetu i, tijekom usmene rasprave, na očitovanja koja su
podnesena Sudu u predmetu Mille-Wilsmann, upisanom pod brojem C-16/96.
Budući da je Bundessozialgericht poništio svoje rješenje o upućivanju
zahtjeva za prethodnu odluku nakon objave gore navedene presude u
predmetu Hoever i Zachow, taj je predmet izbrisan iz upisnika rješenjem
od 14. travnja 1997. 24      S
obzirom na to da njemačka vlada nije dalje objašnjavala aspekte gore
navedene presude Hoever i Zachow koji bi prema njima morali biti ponovno
ispitani niti razloge koji bi opravdali takvo ispitivanje, treba
ponoviti da povlastica poput dječjeg doplatka koji propisuje BErzGG,
koja se dodjeljuje automatski osobama koje ispunjavaju određene
objektivne kriterije, bez ikakve pojedinačne i diskrecijske ocjene
osobnih potreba, a čija je namjena pokrivanje obiteljskih troškova,
predstavlja obiteljsko davanje u smislu članka 4. stavka 1. točke (h)
Uredbe br. 1408/71. 25      Što
se tiče pojma socijalne povlastice navedenog u članku 7. stavku 2.
Uredbe br. 1612/68, on obuhvaća, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sve
povlastice koje se, bilo da su povezane ili nisu s ugovorom o radu,
općenito priznaju domaćim radnicima, prvenstveno zbog toga što
objektivno imaju status radnika ili zbog toga što uobičajeno borave na
državnom području i čije bi proširivanje na radnike koji su državljani
drugih država članica moglo olakšati njihovo kretanje unutar Zajednice
(presuda od 25. ožujka 1985., Hoeckx, 249/83, Zb., str. 973., t. 20.). 26      Sporni
dječji doplatak povlastica je koja se, među ostalim, priznaje radnicima
koji rade s nepunim radnim vremenom. Stoga predstavlja socijalnu
povlasticu u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68.27      Potrebno
je dodati da, s obzirom na to da se Uredba br. 1612/68 općenito odnosi
na slobodu kretanja radnika, njezin članak 7. stavak 2. može se
primijeniti na socijalne povlastice koje istodobno potpadaju u posebno
područje primjene Uredbe br. 1408/71 (presuda od 10. ožujka 1993.,
Komisija/Luksemburg, C‑111/91, Zb., str. I-817., t. 21.).28      Na
drugo i treće pitanje stoga treba odgovoriti na način da davanje poput
dječjeg doplatka koji propisuje BErzGG, koje se dodjeljuje automatski
osobama koje ispunjavaju određene objektivne kriterije, bez ikakve
pojedinačne ili diskrecijske ocjene osobnih potreba, a čija je namjena
pokrivanje obiteljskih troškova, potpada ratione materiae u
područje primjene prava Zajednice kao obiteljsko davanje u smislu članka
4. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 1408/71 i kao socijalna povlastica u
smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68.  Prvo pitanje29      Svojim
prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita ima li
državljanin države članice koji boravi u drugoj državi članici, u kojoj
je bio zaposlen te je poslije toga primao socijalnu pomoć, status
radnika u smislu Uredbe br. 1612/68 ili Uredbe br. 1408/71. 30      Na
početku treba podsjetiti da, prema BErzGG-u, dodjeljivanje dječjeg
doplatka ovisi o uvjetu da zainteresirana osoba nije zaposlena ili da
nije zaposlena s punim radnim vremenom. Taj bi uvjet mogao ograničiti
broj osoba koje bi mogle istodobno biti korisnici dječjeg doplatka i
smatrati se radnicima u smislu prava Zajednice. 31      Nadalje
treba istaknuti da pojam radnika u pravu Zajednice nije jednoznačan,
već se razlikuje s obzirom na predviđeno područje primjene. Primjerice,
pojam radnika koji se koristi u okviru članka 48. Ugovora o EZ-u i
Uredbe br. 1612/68 ne poklapa se nužno s onim koji se primjenjuje prema
članku 51. Ugovora o EZ-u i Uredbi br. 1408/71. Status radnika u smislu članka 48. Ugovora i Uredbe br. 1612/68 32      U
okviru članka 48. Ugovora i Uredbe br. 1612/68 radnikom treba smatrati
osobu koja tijekom određenog razdoblja izvršava usluge za određenu osobu
prema uputama te osobe i koja za izvršeni rad prima naknadu. Kada radni
odnos prestane, osoba u pitanju u načelu gubi status radnika iako, s
jedne strane, taj status može proizvesti određene učinke i nakon
prestanka radnog odnosa i, s druge strane, osobu koja stvarno traži
posao također treba smatrati radnikom (vidjeti u tom smislu presude od
3. srpnja 1986., Lawrie-Blum, 66/85, Zb., str. 2121., t. 17.; od 21.
lipnja 1988., Lair, 39/86, Zb., str. 3161., točke 31. do 36. i od 26.
veljače 1991., Antonissen, C-292/89, Zb., str. I-745., točke 12. i 13.).
33      Nadalje
treba istaknuti da, kada je radnik državljanin jedne države članice
zaposlen na državnom području druge države članice i ostaje ondje
živjeti nakon odlaska u mirovinu, njegovi potomci ne zadržavaju pravo na
jednako postupanje prema članku 7. Uredbe br. 1612/68 u pogledu
socijalne povlastice propisane zakonodavstvom države članice domaćina
ako su navršili 21 godinu, više nisu na skrbi roditelja i nisu u statusu
radnika (presuda od 18. lipnja 1987., Lebon, 316/85, Zb., str. 2811.). 34      U
ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev nije dostavio dovoljno dokaza
kako bi omogućio Sudu da provjeri može li se, s obzirom na prethodna
razmatranja, osobu koja se nalazi u situaciji poput tužiteljice u
glavnom postupku smatrati radnicom u smislu članka 48. Ugovora i Uredbe
br. 1612/68, primjerice zbog činjenice da traži posao. Stoga je na sudu
koji je uputio zahtjev ispitivanje tih okolnosti. Status radnika u smislu Uredbe br. 1408/71 35      Prema
članku 2., Uredba br. 1408/71 primjenjuje se na zaposlene ili
samozaposlene radnike na koje se primjenjivalo ili se primjenjuje
zakonodavstvo jedne ili više država članica i koji su državljani jedne
od država članica kao i na članove njihovih obitelji. 36      Stoga
osoba ima status radnika u smislu Uredbe br. 1408/71 kada je osigurana
čak i samo protiv jednog rizika, obvezno ili na izbornoj trajnoj osnovi,
općim ili posebnim sustavom socijalne sigurnosti navedenim u članku 1.
točki (a) Uredbe br. 1408/71, neovisno o postojanju radnog odnosa
(vidjeti u tom smislu presude od 31. svibnja 1979., Pierik II, 182/78,
Zb., str. 1977., t. 4. i 7. i od 9. srpnja 1987., Laborero in Sabato,
82/86 i 103/86, Zb., str. 3401, t. 17.). 37      Komisija
smatra da tužiteljicu stoga treba smatrati radnicom u smislu Uredbe br.
1408/71 samo zbog činjenice da je bila korisnik obveznog mirovinskog
osiguranja u Njemačkoj ili zato što je nadležno tijelo socijalne skrbi
zdravstveno osiguralo nju i njezinu djecu te plaćalo pripadajuće
doprinose. 38      Tijekom
rasprave francuska vlada također je tvrdila da se tužiteljicu u glavnom
postupku moglo smatrati radnicom u smislu prava Zajednice u području
socijalne sigurnosti jer je bila, i moguće još uvijek jest, na ovaj ili
onaj način osigurana u njemačkom sustavu mirovinskog osiguranja.39
Njemačka vlada, međutim, primjećuje da se, na temelju točke I. pod (c)
(„Njemačka“) Priloga I. Uredbi br. 1408/71, u području obiteljskih
davanja, u koja pripada i navedeni doplatak, samo osoba koja je obvezno
osigurana protiv rizika nezaposlenosti ili koja u okviru tog sustava
osiguranja prima davanja u novcu iz zdravstvenog osiguranja ili slična
davanja može okvalificirati kao radnik. 40      Tijekom
rasprave Komisija je također istaknula da je u presudi od 30. siječnja
1997., u spojenim predmetima Stöber i Piosa Pereira (C-4/95 i C-5/95,
Zb., str. I-511.), doveden u pitanje stav prema kojem je osiguranje
protiv jednog jedinog rizika propisano Uredbom br. 1408/71 dostatno za
davanje statusa radnika u smislu te uredbe.41      U
tom pogledu treba istaknuti da je u točki 36. gore navedene presude
Stöber i Piosa Pereira Sud smatrao da ništa ne sprečava države članice
da ograniče obiteljska davanja na osobe koje pripadaju u sustav
solidarnosti uspostavljen posebnim sustavom osiguranja, u ovom slučaju
sustavom mirovinskog osiguranja za samozaposlene radnike.42      Također,
prema točki I. pod (c) („Njemačka“) Priloga I., na koju upućuje članak
1. točka (a) pod ii) Uredbe br. 1408/71, samo osobe koje su obvezno
osigurane protiv rizika nezaposlenosti ili osobe koje u okviru tog
sustava osiguranja primaju davanja u novcu iz zdravstvenog osiguranja
ili slična davanja radi dodjeljivanja obiteljskih davanja sukladno
poglavlju VII. glavi III. Uredbe br. 1408/71 mogu se smatrati zaposlenim
radnicima u smislu članka 1. točke (a) pod ii) iste uredbe (presuda od
12. srpnja 1997., Merino García, C-266/95, Zb., str. I-3279.). 43      Kao
što to jasno proizlazi iz teksta te odredbe, točka I. pod (c) Priloga
I. Uredbi br. 1408/71 ograničila je i precizirala pojam zaposlenog
radnika u smislu članka 1. točke (a) pod ii) te uredbe samo za svrhe
dodjeljivanja obiteljskih davanja sukladno poglavlju VII. glavi III.
Uredbe. 44      Budući
da situacija osobe poput tužiteljice u glavnom postupku nije obuhvaćena
nijednom odredbom poglavlja VII. glave III., ograničenje propisano u
točki I. pod (c) Priloga I. ne može se primijeniti, tako da njezin
status radnice u smislu Uredbe br. 1408/71 treba utvrditi samo u pogledu
članka 1. točke (a) pod ii) te uredbe. Takva osoba stoga će moći
uživati prava koja proizlaze iz tog statusa tek kada se utvrdi da je
osigurana, čak i samo protiv jednog rizika, obvezno ili na izbornoj
trajnoj osnovi, općim ili posebnim sustavom socijalne sigurnosti
navedenim u članku 1. točki (a) Uredbe br. 1408/71.45      Budući
da rješenje kojim se upućuju prethodna pitanja ne sadrži dovoljno
podataka koji bi Sudu omogućili da uzme u obzir sve okolnosti predmeta u
glavnom postupku koje mogu biti relevantne, na sudu koji je uputio
zahtjev jest utvrđivanje potpada li osoba poput tužiteljice u glavnom
postupku u područje primjene ratione personae članka 48. Ugovora i Uredbe br. 1612/68 ili Uredbe br. 1408/71. Četvrto pitanje46      Svojim
četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi protivi li
se pravo Zajednice tomu da država članica od državljana drugih država
članica zahtijeva da za dodjeljivanje dječjeg doplatka predoče boravišnu
iskaznicu u valjanom i propisanom obliku.47      To
pitanje temelji se na pretpostavci da je tužiteljici u glavnom postupku
bio odobren boravak u odnosnoj državi članici. 48      Prema
BErzGG-u, da bi podnositelj zahtjeva imao pravo na sporni dječji
doplatak, ako ispunjava ostale materijalne uvjete za dodjelu, mora imati
prebivalište ili redovno boravište na njemačkom državnom području. 49      Državljanin
druge države koji ima pravo boraviti u Njemačkoj i stvarno ondje boravi
ispunjava taj uvjet. U tom pogledu nalazi se u jednakom položaju kao i
njemački državljanin koji boravi na njemačkom državnom području. 50      Međutim,
BErzGG propisuje da, za razliku od njemačkih državljana, „potpuni
stranac“, što uključuje i državljanina druge države članice, kako bi
mogao primati sporni doplatak, mora posjedovati određenu vrstu dozvole
boravka. Nesporno je da obična potvrda da je zahtjev za izdavanje
dozvole boravka podnesen nije dostatna, iako se takvim dokumentom
potvrđuje zakonitost boravka. 51      Sud
koji je uputio zahtjev dalje ističe da „kašnjenje u izdavanju [takve
dozvole boravka] iz potpuno administrativnih razloga povređuje bit prava
građana Europske unije“.52      Dok
se pravo Zajednice ne protivi tomu da država članica državljanima
drugih država članica koji zakonito borave na njezinom državnom području
nameće to da stalno moraju posjedovati dokument kojim se potvrđuje
njihovo pravo na boravak, u mjeri u kojoj se istovjetna obveza nameće
njezinim državljanima što se tiče osobne iskaznice (vidjeti u tom smislu
presude od 27. travnja 1989., Komisija/Belgija, 321/87, Zb., str. 997.,
t. 12. i od 30. travnja 1998., Komisija/Njemačka, C-24/97, Zb., str.
I-2133., t.13.), to nije nužno tako kada država članica od državljana
drugih država članica zahtijeva da za korištenje dječjeg doplatka moraju
obvezno posjedovati dozvolu boravka za čije je izdavanje odgovorna
administracija.53      Naime,
u svrhu priznanja prava na boravak, boravišna iskaznica može imati samo
deklaratornu i dokaznu snagu (vidjeti u tom smislu presudu od 8.
travnja 1976., Royer, 48/75, Zb., str. 497., t. 50.). Naprotiv,
iz spisa predmeta proizlazi da u svrhu dodjele spornog doplatka
boravišna iskaznica ima konstitutivnu važnost. 54      Proizlazi
da činjenica da jedna država članica od državljanina druge države
članice koji želi koristiti davanje poput spornog doplatka zahtijeva da
predoči dokument koji ima konstitutivnu važnost, a izdaje ga
administracija te države, dok se od državljanina te države takav
dokument ne traži, dovodi do nejednakog postupanja.55      U
području primjene Ugovora i u nedostatku opravdanja, takvo nejednako
postupanje znači diskriminaciju zabranjenu prema članku 6. Ugovora o
EZ-u. 56      Tijekom
usmene rasprave njemačka je vlada, priznajući da uvjet koji postavlja
BErzGG predstavlja nejednako postupanje u smislu članka 6. Ugovora,
navela da činjenice predmeta u glavnom postupku ne potpadaju ni u
područje primjene ratione materiae ni u područje primjene ratione personae Ugovora, tako da se tužiteljica u glavnom postupku ne može pozivati na tu odredbu. 57      Što se tiče područja primjene ratione materiae,
potrebno je uputiti na odgovore dane na prvo, drugo i treće pitanje, iz
kojih proizlazi da dječji doplatak u pitanju u sporu u glavnom postupku
nedvojbeno potpada u područje primjene ratione materiae prava Zajednice. 58      Što se tiče područja primjene ratione personae,
ako bi sud koji je uputio zahtjev zaključio da, s obzirom na kriterije
dane u odgovoru na prvo prethodno pitanje, tužiteljica u glavnom
postupku ima status radnice u smislu članka 48. Ugovora i Uredbe br.
1612/68 ili u smislu Uredbe br. 1408/71, nejednakost postupanja bila bi
suprotna člancima 48. i 51. Ugovora.59      Pod
pretpostavkom da to nije slučaj, Komisija tvrdi da u svakom slučaju od
1. studenoga 1993., dana stupanja na snagu Ugovora o Europskoj uniji,
tužiteljica u glavnom postupku ima pravo boravka na temelju članka 8.A
Ugovora o EZ-u, prema kojem „svaki državljanin Unije ima pravo kretati
se i boraviti slobodno na državnom području država članica, podložno
ograničenjima i uvjetima izraženim u ovom ugovoru i odredbama donesenim
za njegovu provedbu“. Prema članku 8. stavku 1. Ugovora o EZ-u, svaka
osoba koja ima državljanstvo države članice smatra se građaninom Unije. 60      Treba,
međutim, istaknuti da u slučaju poput ovoga u predmetu u glavnom
postupku nije nužno ispitati može li se zainteresirana osoba pozvati na
članak 8.A Ugovora za priznanje novog prava na boravak na državnom
području odnosne države članice, s obzirom na to da je nesporno da joj
je već bilo odobreno boraviti ondje, iako joj je odbijeno izdavanje
boravišne iskaznice.61      Kao
državljanka države članice koja zakonito boravi na državnom području
druge države članice, tužiteljica u glavnom postupku potpada u područje
primjene ratione personae odredaba Ugovora koje se odnose na građanstvo Unije. 62      Članak
8. stavak 2. Ugovora pridaje statusu građanina Unije obveze i prava
propisane Ugovorom, među kojima i pravo, predviđeno člankom 6. Ugovora,
ne trpjeti diskriminaciju na temelju državljanstva unutar područja
primjene ratione materiae Ugovora.63      Proizlazi
da se građanin Europske unije, poput tužiteljice u glavnom postupku,
koji zakonito boravi na državnom području države članice domaćina može
pozvati na članak 6. Ugovora u svim situacijama koje se odnose na
područje primjene ratione materiae prava Zajednice, uključujući
situaciju u kojoj država članica kasni ili odbija dodijeliti davanje
koje se dodjeljuje svim osobama koje zakonito borave na državnom
području te države, zbog toga što taj građanin ne posjeduje dokument
koji se ne traži od državljana te države i koji je administracija te
države zakasnila ili odbila izdati. 64      Nejednako
postupanje u ovom slučaju odnosi se na područje primjene Ugovora i ne
može se smatrati opravdanim. Naime, radi se o diskriminaciji do koje
dolazi izravno na temelju tužiteljičina državljanstva i, osim toga,
nijedan dokaz predočen Sudu ne opravdava takvo nejednako postupanje. 65      Stoga
na četvrto pitanje treba odgovoriti da se pravo Zajednice protivi tomu
da država članica od državljana drugih država članica koji su ovlašteni
boraviti na njezinom državnom području radi isplate dječjeg doplatka
zahtijeva predočavanje boravišne iskaznice koju na valjan i propisan
način izdaje nacionalna administracija, dok se od njezinih državljana
traži samo prebivalište ili redovno boravište u toj državi članici. Troškovi66      Troškovi
njemačke, španjolske, francuske i vlade Ujedinjene Kraljevine kao i
Komisije ne naknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog
pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev,
na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenoga_SUD_o pitanjima koja je rješenjem od 2. veljače 1996. uputio Bayerisches Landessozialgericht, odlučuje:1.      Davanje
poput dječjeg doplatka koji propisuje Bundeserziehungsgeldgesetz, koje
se dodjeljuje automatski osobama koje ispunjavaju određene objektivne
kriterije, bez ikakve pojedinačne ili diskrecijske ocjene osobnih
potreba, a čija je namjena pokrivanje obiteljskih troškova, potpada ratione materiae
u područje primjene prava Zajednice kao obiteljsko davanje u smislu
članka 4. stavka 1. točke (h) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14.
lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i
njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, izmijenjene i
ažurirane Uredbom Vijeća br. 2001/83 od 2. lipnja 1983. (SL L 230, str.
6.), izmijenjene Uredbom Vijeća br. 3427/89 od 30. listopada 1989., i
kao socijalna povlastica prema članku 7. stavku 2. Uredbe Vijeća (EEZ)
br. 1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar
Zajednice.2.      Na sudu koji je uputio zahtjev je da odluči potpada li osoba poput tužiteljice u glavnom postupku u područje primjene ratione personae članka 48. Ugovora o EZ-u i Uredbe br. 1612/68 ili Uredbe br. 1408/71. 3.      Pravo
Zajednice protivi se tomu da država članica od državljana drugih država
članica koji su ovlašteni boraviti na njezinom državnom području radi
isplate dječjeg doplatka zahtijeva predočavanje boravišne iskaznice koju
na valjan i propisan izdaje nacionalna administracija, dok se od
njezinih državljana traži samo prebivalište ili redovno boravište u toj
državi članici.Potpisi* Jezik postupka: njemački