Privremena verzija
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
16. travnja 2026.(*)
„Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije – Članak 24. – Zahtjev za pomoć – Članak 12.a – Pojam ‚uznemiravanje’ – Pasivno ili kolektivno uznemiravanje – Odbijanje zahtjeva za pomoć – Tužba za poništenje i za naknadu štete”
U predmetu C-343/23 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 31. svibnja 2023.,
Jean-Marc Colombani, sa stalnom adresom u Auderghemu (Belgija), kojeg zastupa N. de Montigny, avocate,
žalitelj,
a druga stranka u postupku je:
Europska služba za vanjsko djelovanje (ESVD), koju zastupaju A. Ireland i R. Spáč, u svojstvu agenata, uz asistenciju L. Lence de Frutos, abogada, i de M. Troncoso Ferrera, avocat,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, F. Schalin, M. Gavalec i Z. Csehi (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: R. Norkus,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. travnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1        Svojom žalbom Jean-Marc Colombani zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 22. ožujka 2023., Colombani/ESVD (T-113/22, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2023:154), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu na temelju članka 270. UFEU-a radi, s jedne strane, poništenja odluke od 15. lipnja 2021. kojom je Europska služba za vanjsko djelovanje (ESVD) djelomično odbila njegov zahtjev za pomoć podnesen 18. veljače 2021. (u daljnjem tekstu: odluka kojom se djelomično odbija zahtjev za pomoć) na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), kao i nagodbe koju su stranke sklopile 9. veljače 2021. (u daljnjem tekstu: nagodba) i navodne prešutne odluke o njegovu promaknuću u razred AD 14 s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja 2018., o kojoj je obaviješten tako što mu je dostavljena platna lista za svibanj 2021., i, s druge strane, naknadu materijalne i nematerijalne štete koju je pretrpio zbog ESVD-ova ponašanja.
Pravni okvir
2        Člankom 12.a Pravilnika o osoblju predviđa se:
„1.      Dužnosnici se suzdržavaju od svih oblika uznemirivanja ili spolnog uznemirivanja.
2.      Institucija se ne smije štetno odnositi prema dužnosniku koji je žrtva uznemirivanja ili spolnog uznemirivanja. Institucija se ne smije štetno odnositi prema dužnosniku koji je svjedočio o uznemirivanju ili spolnom uznemirivanju, pod uvjetom da je djelovao u dobroj vjeri.
3.      ‚Uznemirivanje’ znači svako neprimjereno postupanje koje traje tijekom određenog razdoblja, ponavlja se ili je sustavno te se izražava fizičkim ponašanjem, usmenim ili pisanim izjavama, gestama ili drugim namjernim djelovanjem koje može štetiti osobnosti, dostojanstvu, ili fizičkom ili psihičkom integritetu osobe.
[...]”
3        Članak 24. Pravilnika o osoblju glasi:
„[Europska u]nija pomaže svakom dužnosniku, posebno u postupcima protiv počinitelja prijetnji, uvreda, klevete i širenja klevete te svih vrsta napada usmjerenih na osobu ili imovinu dužnosnika ili člana njegove obitelji zbog njegova položaja ili poslova.
U tim slučajevima Unija solidarno nadoknađuje dužnosniku štetu koju dužnosnik nije uzrokovao namjerno ili teškom nepažnjom i koju ne može nadoknaditi od počinitelja. ”
Okolnosti spora
4        Okolnosti spora iznesene su u točkama 2. do 20. pobijane presude na sljedeći način:
„2.      Tužitelj je ESVD-ov dužnosnik.
3.      Započeo je svoj profesionalni život u francuskoj diplomatskoj službi. 1. svibnja 1990. stupio je u službu Komisije Europskih zajednica. U rujnu 2010. bio je raspoređen u ESVD, gdje je bio asistent izvršnog glavnog tajnika, osobe A, do veljače 2015. Između ožujka 2015. i kolovoza 2016. tužitelj je najprije bio pomoćnik, a zatim savjetnik izvršnog glavnog tajnika, osobe B. Tužitelj je 1. lipnja 2016. imenovan savjetnikom izvršnog glavnog tajnika, osobe C. Od 1. siječnja 2017. obnašao je dužnosti savjetnika zamjenika glavnog tajnika nadležnog za zajedničku sigurnosnu i obrambenu politiku (ZSOP) i za odgovor na krizne situacije, odnosno najprije osobe D, a od 1. svibnja 2020. osobe E.
4.      Budući da njegovo ime nije bilo uvršteno na popis dužnosnika predloženih za promaknuće u razred AD 14 u okviru postupka promaknuća za 2017., tužitelj je Općem sudu podnio tužbu kako bi osporio odluku ESVD-a od 9. studenoga 2017. o tome da ga se ne promakne. Presudom od 10. listopada 2019., Colombani/ESVD (T-372/18, [...] EU:T:2019:734), Opći sud poništio je navedenu odluku uz obrazloženje da su opće provedbene odredbe koje je ESVD primijenio u postupku promaknuća za 2017. bile nepravilne jer ne omogućuju usporedbu i objektivno ispitivanje zasluga dužnosnika.
5.      Tužitelj je 6. kolovoza 2020. Općem sudu podnio tužbu za poništenje navodne odluke ESVD-a da ne postupi u skladu s presudom od 10. listopada 2019., Colombani/ESVD (T-372/18, [...] EU:T:2019:734), kao i odluka o odbijanju njegovih prijava za radna mjesta voditelja delegacije Europske unije u Koreji, Uzbekistanu i Sjevernoj Makedoniji. Također je zahtijevao poništenje odluke ESVD-a da mu se ne odobri pristup dokumentima povezanima s tim postupcima, osobito usporedivim podacima o odabranim kandidatima u postupku predodabira. Rješenjem od 12. veljače 2021., Colombani/ESVD (T-372/20, [...] EU:T:2021:95), taj je predmet nakon [nagodbe] brisan iz upisnika Općeg suda.
6.      U skladu s uvjetima nagodbe, ESVD se obvezao promaknuti tužitelja u razred AD 14, stupanj 1., s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja 2018. (točka 1. nagodbe). ESVD se usto obvezao dostaviti tužitelju elemente povezane s kvalifikacijama i radnim iskustvom kandidata za koje je povjerenstvo smatralo da najbolje odgovaraju kriterijima za predodabir koji su potom uzeti u obzir za usporedbu kvalifikacija i zasluga kandidata odabranih u postupcima predodabira za radna mjesta voditelja delegacije Unije u Sjevernoj Makedoniji, Alžiru, Azerbajdžanu i Norveškoj kao i za radno mjesto direktora za Sjevernu Afriku i Bliski istok u ESVD-u, u skladu s primjenjivim pravnim pravilima i, kad je riječ o pravilima o zaštiti podataka, u skladu s mišljenjem službenika za zaštitu podataka ESVD-a (točka 2. nagodbe).
7.      Tužitelj je 18. veljače 2021. podnio zahtjev za pomoć na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju koji se odnosio, s obzirom na njihovo svojstvo izravno hijerarhijski nadređenih osoba, na bivšeg izvršnog glavnog tajnika ESVD-a, osobu C, jednog od bivših zamjenika glavnog tajnika ESVD-a, osobu D, i jednog od sadašnjih zamjenika glavnog tajnika ESVD-a, osobu E, kao i glavnog direktora za proračun i upravu, osobu F.
8.      Porukom elektroničke pošte od 22. veljače 2021. upućenoj osobi F tužitelj je pozvao osobu F da potvrdi da ESVD nema prigovore na otkrivanje dokumenata priloženih [tom] zahtjevu za pomoć [...] belgijskim pravosudnim i upravnim tijelima u okviru postupka povodom pritužbe Audioratu du travail u Bruxellesu (Odjel za radno pravo u Bruxellesu, Belgija). Osim toga, tužitelj je u toj poruci elektroničke pošte naveo da se želi uvjeriti da ESVD načelno neće prigovarati tome da činjenice sažete u navedenom zahtjevu iznese jednom ili više članova Europskog parlamenta. U svojem odgovoru, poslanom porukom elektroničke pošte od 23. veljače 2021., osoba F pozvala je tužitelja da podnese zahtjev na temelju članka 19. Pravilnika o osoblju te da utvrdi dokumente, adresate i svrhu predviđenog prosljeđivanja dokumenata. Što se tiče tužiteljeve namjere da zatraži intervenciju određenih članova Parlamenta, osoba F navela je da takav postupak nije predmet postupka predviđenog u članku 19. Pravilnika o osoblju. U poruci elektroničke pošte od 24. veljače 2021. upućenoj osobi F tužitelj je pozvao ESVD da ga obavijesti o tome „ne mogu li se određeni dokumenti priloženi njegovu zahtjevu za pomoć dostaviti Odjelu za radno pravo u Bruxellesu”.
9.      Tužitelj je 1. ožujka 2021. Općem sudu podnio tužbu za poništenje odluka o odbijanju prijava koje je podnio, s jedne strane, za radno mjesto direktora za Sjevernu Afriku i Bliski istok te za mjesto voditelja Delegacije Unije u Kanadi. Presudom od 6. srpnja 2022., Colombani/ESVD (T-129/21, [...] EU:T:2022:424), Opći sud odbio je te tužbe. [Tužitelj je podnio žalbu protiv te presude Općeg suda, koju je Sud odbio presudom od 16. studenoga 2023., Colombani/ESVD (C-595/22 P, EU:C:2023:884)].
10.      Direktorica za ljudske resurse, osoba G, porukom elektroničke pošte od 28. travnja 2021. dostavila je tužitelju preliminarnu analizu njegova zahtjeva za pomoć, u kojoj je navedeno da tijelo za imenovanje (u daljnjem tekstu: tijelo za imenovanje) namjerava pokrenuti upravnu istragu u pogledu osoba C i E. Nasuprot tomu, kad je riječ o tvrdnjama koje se odnose na uznemiravanje zbog ponašanja osoba D i F, [ta] preliminarna analiza upućuje na to da one nisu opravdane prima facie dokazom.
11.      Porukom elektroničke pošte od 7. svibnja 2021. tužitelj je direktorici za ljudske resurse uputio svoja očitovanja na [navedenu] preliminarnu analizu.
12.      U tužiteljevoj platnoj listi za svibanj 2021. prvi je put navedeno da je on razvrstan u razred AD 14, stupanj 2. Osim toga, na navedenoj je platnoj listi provedeno retroaktivno usklađivanje tužiteljevih primitaka od rada u razredu AD 14 počevši od siječnja 2018.
13.      Odlukom kojom je djelomično odbijen zahtjev za pomoć, koji je potpisala direktorica ljudskih resursa, tijelo za imenovanje odbilo je zahtjev za pomoć u dijelu u kojem se odnosi na tužiteljeve navode o uznemiravanju koje je, kako kaže, pretrpio, zbog ponašanja osoba D i F uz obrazloženje da nisu bile potkrijepljene dokazom prima facie.
14.      Tužitelj je 1. kolovoza 2021. podnio, s jedne strane, žalbu, upisanu pod brojem R/412/21, koja se odnosila na navodnu prešutnu odluku o djelomičnom odbijanju njegova zahtjeva za pomoć, kako proizlazi iz preliminarne analize koja mu je dostavljena 28. travnja 2021., i, s druge strane, žalbu, upisanu pod brojem R/413/21, koja se odnosila na navodnu implicitnu odluku o njegovu promaknuću u razred AD 14 s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja 2018., kako mu je priopćena dostavom njegove platne liste za svibanj 2021.
15.      Tužitelj je 25. kolovoza 2021. saznao za odluku o djelomičnom odbijanju zahtjeva za pomoć.
16.      Tužitelj je 13. rujna 2021. podnio žalbu, upisanu pod brojem R/460/21, protiv [te odluke].
17.      Obaviješću od 25. studenoga 2021., koju je potpisala [...]
osoba F, ESVD je službeno obavijestio tužitelja o odluci tijela za imenovanje da ga se promakne u razred AD 14, stupanj 1., s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja 2018. u skladu s člankom 266. stavkom 1. UFEU-a i izvršenjem rješenja od 12. veljače 2021., Colombani/ESVD (T-507/20, [...] EU:T:2021:95), i u skladu s nagodbom, pri čemu je naveo da je ta odluka o promaknuću provedena i da je uključena u spis informatičkog sustava upravljanja osobljem Komisije [...] od 30. ožujka 2021. i da je automatsko napredovanje u viši stupanj provedeno 1. siječnja 2020.
18.      Odlukom od 26. studenoga 2021. izvršni glavni tajnik ESVD-a, osoba L, u svojstvu tijela za imenovanje, odbio je žalbe R/412/21 i R/460/21.
19.      Tužitelj je 29. studenoga 2021. podnio žalbu, upisanu pod brojem R/618/21, koja se odnosila na neizvršenje ESVD-ova sporazuma o nagodbi osobito u pogledu točke 2. tog sporazuma.
20.      Odlukom od 30. studenoga 2021. tijelo za imenovanje odbilo je žalbu R/413/21. ”
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
5        Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 3. ožujka 2022. žalitelj je pokrenuo postupak za, s jedne strane, poništenje odluke o djelomičnom odbijanju zahtjeva za pomoć, kao i navodne prešutne odluke o njegovu promaknuću u razred AD 14 s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja 2018., kako mu je priopćena dostavom njegove platne liste za svibanj 2021., i, s druge strane, naknadu materijalne i nematerijalne štete koju je pretrpio zbog ESVD-ova ponašanja.
6        U prilog svojem zahtjevu za poništenje odluke kojom je djelomično odbijen zahtjev za pomoć žalitelj je istaknuo pet tužbenih razloga. Peti tužbeni razlog nije relevantan za ovu žalbu jer žalitelj u okviru svoje žalbe ne dovodi u pitanje njezino ispitivanje od strane Općeg suda. Prva četiri tužbena razloga temeljila su se, prvi, na povredi dužnosti, povredi dužnosti brižnog postupanja i povredi Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i Pravilnika o osoblju, drugi na postojanju prima facie dokaza o postojanju uznemiravanja koje je žalitelj navodno pretrpio, treći na zlouporabi ovlasti i povredi članka 47. Povelje, a četvrti na zlouporabi ovlasti kao i na povredi članka 227. UFEU-a i članka 44. Povelje.
7        U točkama 54. i 65. pobijane presude Opći sud odbio je prvi i drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelje na pogreškama u ocjeni činjenica koje se mogu pripisati osobi D odnosno osobi F, zaključivši da ne postoje takve pogreške. U tom je pogledu istaknuo da je tijelo za imenovanje moglo pravilno smatrati da žalitelj nije podnio prima facie dokaz o uznemiravanju koje su počinile te dvije osobe.
8        U točkama 70. i 72. pobijane presude Opći sud odbio je prvi dio prvog tužbenog razloga, koji se temeljio na skrivljenom neprovođenju privremenih zaštitnih mjera u odnosu na žalitelja, utvrdivši da ESVD nije imao obvezu pokrenuti upravnu istragu u odnosu na osobe D i F, niti donijeti više privremenih zaštitnih mjera u obliku neformalnih mjera zaštite ili financijske pomoći.
9        U točki 75. pobijane presude Opći sud odbio je kao bespredmetan drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se temeljio na nezakonitosti prijetnji iznesenih protiv žalitelja. Presudio je da navodne prijetnje, koje se odnose na otkrivanje informacija belgijskim pravosudnim tijelima i članovima Parlamenta, čak i pod pretpostavkom da su dokazane, ne utječu na odluku o djelomičnom odbijanju zahtjeva za pomoć u dijelu u kojem se odnosi na osobe D i F.
10      U točkama 89., 92. i 93. pobijane presude Opći sud odbio je treći dio prvog tužbenog razloga, koji se temeljio na pristranosti i sukobu interesa donositelja odluke kojom se djelomično odbija zahtjev za pomoć. U tom je pogledu presudio da je, iako mogu postojati sumnje u pogledu objektivne nepristranosti donositelja te odluke, preispitivanje navedene odluke koje je proveo izvršni glavni tajnik ESVD-a omogućilo ispravljanje te nepravilnosti. Usto, čak i da je istu odluku potpisala osoba koja nije hijerarhijski povezana s osobom F, bilo bi isključeno da je obrada zahtjeva za pomoć dovela do drukčijeg ishoda od odbijanja u dijelu u kojem je usmjerena protiv potonje osobe.
11      Naposljetku, Opći sud je u točki 107. pobijane presude odbio treći i četvrti tužbeni razlog, koji se temelje na zlouporabi ovlasti, kao bespredmetne i, u svakom slučaju, kao neosnovane.
12      Budući da su odbijeni svi tužbeni razlozi koje je žalitelj istaknuo u prilog svojem zahtjevu za poništenje odluke kojom je djelomično odbijen zahtjev za pomoć, Opći sud odbio je taj zahtjev kao i zahtjev za naknadu štete.
Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
13      Žalitelj od Suda zahtijeva da:
–        prihvati žalbu i ukine pobijanu presudu;
–        konačno odluči o predmetu i poništi odluku kojom se djelomično odbija zahtjev za pomoć;
–        naloži ESVD-u plaćanje simboličnog iznosa od jednog eura na ime naknade nematerijalne štete, i
–        naloži ESVD-u snošenje žaliteljevih troškova u okviru ovog i prvostupanjskog postupka.
14      SEAE od Suda zahtijeva da:
–        odbaci žalbu kao nedopuštenu ili barem odbije kao neosnovanu;
–        u cijelosti potvrdi pobijanu presudu i
–        naloži žalitelju snošenje troškova ovog postupka i prvostupanjskog postupka.
15      Žaliteljeva žalba odnosi se, kako na odluku kojom je Opći sud odbio njegov zahtjev za poništenje, tako i na odluku kojom je odbio njegov zahtjev za naknadu štete.
O žalbi
16      U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe četiri žalbena razloga, od kojih se prvi u biti temelji na pogrešci koja se tiče prava prilikom ispitivanja predmeta njegova zahtjeva za pomoć i na povredi pojma „uznemiravanje”, drugi na pogreškama koje se tiču prava u ocjeni činjenica koje se mogu pripisati osobama D i F, treći na povredi članka 24. Pravilnika o osoblju i četvrti na neuzimanju u obzir postojanja odluke o odbijanju podnesenog zahtjeva i pogreške koja se tiče prava počinjene u analizi članaka 17. i 19. Pravilnika o osoblju.
17      ESVD najprije ističe nedopuštenost žalbe u cijelosti, tvrdeći da žalitelj od Suda zahtijeva novu ocjenu činjenica, a da pritom ne iznosi stvarnu pravnu kritiku pobijane presude.
18      Međutim, valja ispitati svaki od posebnih razloga nedopuštenosti koji su tako istaknuti u okviru ocjene tužbenih razloga i prigovora na koje se odnose.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
19      Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj u biti tvrdi da se rasuđivanje Općeg suda izneseno u okviru ispitivanja drugog tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku, koji se temelji na postojanju prima facie dokaza o postojanju uznemiravanja koje je žalitelj navodno pretrpio, temelji na pogrešnoj pretpostavci i stoga sadržava pogrešku koja se tiče prava.
20      Naime, prema žaliteljevu mišljenju, kako bi ocijenio postojanje prima facie dokaza o postojanju uznemiravanja koje se može pripisati osobama D i F, Opći sud je u točkama 31., 34., 38. i 39. pobijane presude propustio uzeti u obzir da kolektivna i pasivna ponašanja također mogu predstavljati takvo uznemiravanje, čime se doseg članka 24. Pravilnika o osoblju smanjuje na uznemiravanje
sensu stricto. Slijedom toga, Opći sud je u točkama 47., 53., 59., 60. i 61. te presude pogrešno smatrao da to uznemiravanje može proizlaziti samo iz pojedinačnog, osobnog i aktivnog ponašanja navodnog počinitelja uznemiravanja.
21      U tom pogledu žalitelj dodaje da je Opći sud naveo da je ESVD odbio njegov zahtjev za pomoć zbog nepostojanja uznemiravanja koje se može staviti na teret osobama D i F. Međutim, žalitelj naglašava da se taj zahtjev za pomoć odnosio i na pasivnost osobe F, koja je tolerirala namjeru očito nezakonite diskriminacije koju je izrazila osoba C. Međutim, ta je pasivnost osobe F de facto pridonijela zadržavanju i pogoršanju navodnog uznemiravanja. Naime, zbog više uključenih osoba i njihovog podređenog hijerarhijskog odnosa s poticateljem tog uznemiravanja, osobom C, žalitelj u biti tvrdi da je to uznemiravanje bilo kolektivne prirode.
22      U tim okolnostima, pozivajući se na točke 126. i 127. presude od 30. ožujka 2022., KF/EIB (T-299/20, EU:T:2022:171), žalitelj prigovara Općem sudu da nije uzeo u obzir činjenicu da uznemiravanje može počiniti „[...] nekoliko osoba koje pripadaju istoj instituciji i koje djeluju koordinirano ili barem na isti način”. Međutim, takvo shvaćanje pojma „uznemiravanje” podrazumijevalo je da će ESVD provesti „opću analizu različitih ponašanja” osoba o kojima je riječ za koje je žalitelj „navodio da se njima može utvrditi postojanje uznemiravanja”, uz opasnost da se u protivnom izmijeni predmet pritužbe. Stoga se, prema žaliteljevu mišljenju, Opći sud nije mogao ograničiti na pojedinačnu analizu ponašanja, a da pritom ne uzme u obzir kontekst.
23      Osim toga, pozivajući se na više pasivnih ponašanja osoba D i F, žalitelj u biti prigovara Općem sudu da je pogrešno protumačio pojam „uznemiravanje” time što ga je ograničio na aktivno ponašanje i da je od žalitelja zahtijevao da aktivno dokaže ponašanje koje je ipak pasivno. Međutim, žalitelj tvrdi da, suprotno utvrđenjima Općeg suda u točkama 47. i 60. pobijane presude, nije na njemu da dokaže aktivno, izravno, konkretno i pojedinačno ponašanje njegovih nadređenih prilikom njegova izoliranja.
24      ESVD navodi da je prvi žalbeni razlog nedopušten jer žalitelj ne iznosi nikakvu pravnu argumentaciju u prilog svojoj tvrdnji da je Opći sud suzio doseg članka 24. Pravilnika o osoblju i da je u svakom slučaju neosnovan.
Ocjena Suda
25      Kao prvo, što se tiče dopuštenosti argumentacije koju je žalitelj iznio u prilog svojem prvom žalbenom razlogu, valja utvrditi da tom argumentacijom žalitelj poziva Sud da se izjasni, među ostalim, o pojmu „uznemiravanje”, što je obuhvaćeno pravnim pitanjem. Iz toga slijedi da je prvi žalbeni razlog dopušten.
26      Kao drugo, valja istaknuti da je Opći sud bio pozvan odlučiti o pojmu „uznemiravanje” u smislu članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju prilikom zahtjeva za poništenje odluke kojom se djelomično odbija zahtjev za pomoć na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju.
27      U tom kontekstu valja naglasiti da iz sudske prakse Suda proizlazi da je uprava dužna pokrenuti upravnu istragu kako bi razjasnila činjenice i potom, prema potrebi, mogla donijeti odgovarajuće mjere pomoći ako postoji dovoljan prima facie dokaz navoda iznesenih u zahtjevu za pomoć (vidjeti u tom smislu presudu od 7. prosinca 2023., HV i HW/ECDC, C-615/22 P, EU:C:2023:961, t. 46. i navedena sudska praksa).
28      Iz toga slijedi da je, kada se navodi iz zahtjeva za pomoć odnose na uznemiravanje, na podnositelju zahtjeva za pomoć da podnese prima facie dokaz o tom uznemiravanju s obzirom na definiciju pojma „uznemiravanje” iz članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju.
29      U tom pogledu valja podsjetiti na to da se taj pojam, u smislu te odredbe, definira kao „neprimjereno postupanje” koje se, prvo, izražava ponašanjem, usmenim ili pisanim izjavama, postupcima i gestama koji su „trajni, ponavljaju se ili su sustavni“, što znači da uznemiravanje treba smatrati procesom koji se nužno odvija u nekom razdoblju i pretpostavlja postojanje ponovljenih ili neprekinutih postupanja koja su „namjerna“, za razliku od „slučajnih”.
Drugo, da bi bili obuhvaćeni tom definicijom, ta ponašanja, usmene ili pisane izjave, postupci i geste moraju imati takav učinak da štete osobnosti, dostojanstvu ili fizičkom ili psihičkom integritetu osobe (presude od 12. studenoga 2020., Pethke/EUIPO, C-382/19 P, EU:C:2020:917, t. 96. i od 2. lipnja 2022., EM/Parlament, C-299/21 P, EU:C:2022:429, t. 102.).
30      Tako iz samog teksta članka 12.a stavka 3. Statuta proizlazi da je, kao što je to nezavisni odvjetnik primijetio u točki 20. svojeg mišljenja, pojam „uznemiravanje” široko i općenito definiran. U tim okolnostima on može obuhvaćati svaki oblik ponašanja ili djelovanja koji ispunjavaju dva uvjeta navedena u prethodnoj točki ove presude.
31      Stoga se, s jedne strane, ne može isključiti da „uznemiravanje” u smislu te odredbe može zajednički počiniti više osoba ako su njihova ponašanja obuhvaćena jednim te istim uznemiravanjem i ako svaka od njih pridonosi svojim pojedinačnim i osobnim ponašanjem. Međutim, osoba koja se smatra žrtvom kolektivnog uznemiravanja mora podnijeti prima facie dokaz, kao što to proizlazi iz točaka 27. i 28. ove presude, ne samo o pojedinačnom i osobnom ponašanju svakog navodnog počinitelja uznemiravanja, nego i o postojanju određenog usklađivanja između njih. U nedostatku usklađenog ponašanja među navodnim počiniteljima uznemiravanja, nedjelovanje osobe kako bi se spriječila zlouporaba drugih osoba o kojima je ona bila upoznata u načelu ne predstavlja njezino uznemiravanje.
32      S druge strane, valja smatrati da pojam „ponašanje” u smislu članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju može obuhvaćati ne samo aktivno ponašanje, nego i pasivno ponašanje, kao što je marginalizacija ili isključivanje dužnosnika ili člana osoblja na njegovu mjestu i u radnim odnosima, pa čak i propuštanje djelovanja. U tom pogledu, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 31. svojeg mišljenja, „pasivno” uznemiravanje mora predstavljati „neprimjereno postupanje” i stoga sastavnicu koja zahtijeva djelovanje počinitelja, kao što je odbijanje komuniciranja s nekim, ignoriranje ili izoliranje te osobe. „Pasivno” ponašanje stoga može predstavljati „uznemiravanje”, pod uvjetom da odražava namjerno pojedinačno ponašanje, za razliku od „slučajnog”, koje se odvija tijekom vremena i ima za posljedicu povredu osobnosti, dostojanstva ili fizičkog ili psihičkog integriteta osobe.
33      U ovom slučaju žalitelj smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je pojam „uznemiravanje” ograničio samo na, s jedne strane, „pojedinačna” i „osobna” ponašanja i, s druge strane, na „imovinu”.
34      Ta se argumentacija ne može prihvatiti.
35      Naime, valja primijetiti da je Opći sud u točkama 47., 53. i 59. do 61. pobijane presude u biti presudio da žalitelj mora u prilog svojem zahtjevu za pomoć podnijeti prima facie dokaz kojim se ističe pojedinačno i osobno ponašanje osobe na koju se odnosi taj zahtjev. Time, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točkama 46. i 47. svojeg mišljenja, Opći sud nije isključio mogućnost pasivnog i/ili kolektivnog uznemiravanja kao takvog. Samo je odbio postojanje prima facie dokaza o takvom uznemiravanju bez ikakvog dokaza o osobnoj i osobnoj uključenosti osoba D i F u to ponašanje.
36      Iz toga slijedi da, suprotno žaliteljevim tvrdnjama, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava ni prilikom tumačenja i primjene pojma „uznemiravanje” ni, slijedom toga, prilikom ispitivanja predmeta zahtjeva za pomoć koji je žalitelj podnio na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju.
37      Osim toga, žaliteljevi argumenti koji se odnose na teret dokazivanja također su osuđeni na neuspjeh. Naime, iz točaka 27. i 28. ove presude proizlazi da je na podnositelju zahtjeva za pomoć da podnese prima facie dokaz. U ovom je slučaju Opći sud u točkama 46. do 53. pobijane presude naveo da elementi koje je žalitelj iznio nisu mogli dovesti u pitanje vjerodostojnost ocjena uprave i da žalitelj nije podnio prima facie dokaz kako bi dokazao da je bio žrtva uznemiravanja. Stoga se Općem sudu ne može prigovoriti da je prebacio teret dokazivanja niti da je žalitelju nametnuo neproporcionalan teret dokazivanja.
38      Konkretnije, iz točke 45. pobijane presude osobito proizlazi da je Opći sud od žalitelja zahtijevao da podnese barem jedan prima facie dokaz, a ne negativan dokaz. Međutim, budući da nema prima facie dokaza, žalitelj se ne može valjano osloniti samo na nedjelovanje uprave i tako zahtijevati prebacivanje tereta dokazivanja.
39      Slijedom toga, prvi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog
40      Drugi žalbeni razlog podijeljen je na dva dijela.
Prvi dio drugog žalbenog razloga
–       Argumentacija stranaka
41      Prvim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga žalitelj u biti prigovara Općem sudu da je odbio prvi dio njegova drugog tužbenog razloga, koji se temeljio na pogrešci u ocjeni činjenica koje se mogu staviti na teret osobi D, zbog toga što je, s jedne strane, primijenio preusko tumačenje pojma „uznemiravanje” kao što to proizlazi iz prvog žalbenog razloga i, s druge strane, počinio pogreške koje se tiču prava prilikom ocjene tih činjenica.
42      U tom pogledu, kao prvo, žalitelj tvrdi da je Opći sud iskrivio sadržaj iskaza osobe I navedenog u točki 47. pobijane presude i prema kojem je osoba D na razgovoru 2017. dala „nekoliko pozitivnih komentara o kvaliteti rada [žalitelja]” te je tvrdila da se prema žalitelju „postupalo uobičajeno”, ali da će „teško dobiti radno mjesto ako ga nastavi tražiti”. U tom pogledu žalitelj ističe da dodavanje izravnog objekta „ga” glagolu „tražiti” mijenja smisao iskaza osobe I. Naime, prema žaliteljevu mišljenju, osoba I svjedoči o mjerama odmazde koje je visoki nadređeni proveo i tolerirao nakon politike koju je pokrenula osoba C, a koja se sastojala od toga da žalitelj odstupi zbog toga što je djelovao protiv ESVD-a.
43      Kao drugo, žalitelj prigovara Općem sudu da nije uzeo u obzir njegov uski profesionalni odnos s osobom C u okviru analize argumenta koji se odnosi na prijedlog koji je žalitelju podnijela osoba D u vezi s radnim mjestom zamjenika voditelja delegacije Unije u Beču (Austrija) zaduženom za Organizaciju za europsku sigurnost i suradnju (OESS). Međutim, u tom pogledu žalitelj tvrdi da bi u okolnostima ovog slučaja svaka objektivna osoba ocijenila da je taj prijedlog osobito zlonamjeran. Međutim, Opći sud pogrešno je zahtijevao dokazivanje postojanja izravne i uske hijerarhijske veze između žalitelja i osobe C kako bi dokazao neprimjereno ponašanje potonje prema žalitelju. Usto, Opći sud iskrivio je dokaze time što je smatrao da je osoba D obavijestila žalitelja da nije upoznata s njegovim „administrativnim poteškoćama”.
44      Kao treće, žalitelj ističe navodnu proturječnost činjeničnih utvrđenja iz točke 49. pobijane presude. Stoga, iako je Opći sud naveo da je žalitelj odbio prijedlog za radno mjesto koji mu je ponudila osoba D, on ne priznaje da je osoba D mogla utjecati na postupak zapošljavanja na takvo radno mjesto.
45      Kao četvrto, žalitelj ističe, u vezi s atraktivnim izjavama sadržanima u prvotnoj verziji izvješća o ocjeni koje je Opći sud analizirao u točkama 50. i 51. pobijane presude, da nestanak elementa koji osporava nije jednak njegovu nepostojanju. U tom pogledu žalitelj ističe proturječje između tih izjava i pozitivnih elemenata ocjene sadržanih u toj prvotnoj verziji.
46      ESVD tvrdi da je prvi dio drugog žalbenog razloga očito nedopušten jer žalitelj samo ponavlja argumentaciju koju je iznio pred Općim sudom, a da pritom ne iznosi kritike u pogledu njegova rasuđivanja u pobijanoj presudi i osporava način na koji je Opći sud ocijenio dokaze koji su mu podneseni, što nije u nadležnosti Suda u stadiju žalbe. U svakom slučaju, smatra da prvi dio nije osnovan.
–       Ocjena Suda
47      Kao prvo, kad je riječ o navodnom iskrivljavanju sadržaja iskaza osobe I navedenog u točki 47. pobijane presude, valja istaknuti da, iako tumačenje dokumenta suprotno njegovu sadržaju može predstavljati iskrivljavanje dokaza, kako bi se utvrdilo postojanje takvog iskrivljavanja, nije dovoljno dokazati da se taj dokument mogao tumačiti drukčije nego što je to učinio Opći sud. U tu je svrhu nužno dokazati da je Opći sud očito prekoračio granice razumne ocjene tog dokumenta, osobito tako što ga je protumačio suprotno njegovu sadržaju (presude od 25. veljače 2021., Dalli protiv Komisije, C‑615/19 P, EU:C:2021:133, stavak 139; od 23. ožujka 2023., PV protiv Komisije, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, stavak 134, i od 12. prosinca 2024., DD protiv FRA, C-130/22 P, EU:C:2024:1018, stavak 48).
48      Međutim, u ovom slučaju, time što je samo tvrdio da je dodavanjem
izravnog objekta „ga” glagolu „tražiti” Opći sud promijenio smisao iskaza osobe I, žalitelj nije dokazao da je Opći sud očito prekoračio granice razumne ocjene tog svjedočenja.
49      Stoga argument koji se temelji na iskrivljavanju sadržaja tog iskaza valja odbiti kao neosnovan.
50      Što se tiče, kao drugo, navodnog iskrivljavanja Općeg suda u pogledu prijedloga koji se odnosi na mjesto zamjenika voditelja delegacije Unije u Beču zaduženog za OESS, valja istaknuti da žalitelj ne ističe nijedan argument na temelju kojeg bi se moglo utvrditi da je Opći sud očito prekoračio granice razumne ocjene dokaza koji proizlaze iz sadržaja spisa. Naime, žalitelj samo iznosi drugo moguće tumačenje činjenica i dokaza podnesenih Općem sudu. Stoga, pod krinkom iskrivljavanja dokaza, žalitelj zapravo želi ishoditi novu ocjenu činjenica i dokaza podnesenih u prvostupanjskom postupku.
51      Međutim, iz članka 256. UFEU-a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pitanja prava. Opći sud stoga je jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica i dokaza koji su mu podneseni. Ocjena tih činjenica i dokaza ne predstavlja, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru ispitivanja žalbe (presude od 21. rujna 2023., China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products i dr./Komisija, C-478/21 P, EU:C:2023:685, t. 157. i od 18. prosinca 2025., Hamoudi/Frontex, C-136/24 P, EU:C:2025:977, t. 59. i navedena sudska praksa).
52      Slijedom toga, argumentaciju iz točke 50. ove presude valja odbaciti kao nedopuštenu.
53      Kao treće, što se tiče argumenata koji se odnose na navodnu proturječnost činjeničnih utvrđenja iz točke 49. pobijane presude, kao i na apstraktne navode sadržane u prvotnoj verziji izvješća o ocjeni koje je Opći sud analizirao u točkama 50. i 51. te presude, valja utvrditi da žalitelj tim argumentima zapravo nastoji, pod izlikom tvrdnji o proturječnostima, osporiti ocjene i činjenična utvrđenja Općeg suda u pogledu dokaza na koje se pred njim poziva. Međutim, u okviru svoje argumentacije žalitelj nije naveo niti a fortiori dokazao nikakvo iskrivljavanje tih dokaza.
54      Slijedom toga, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 51. ove presude, tu argumentaciju valja odbaciti kao nedopuštenu.
55      Stoga prvi dio drugog žalbenog razloga valja odbiti u cijelosti.
Drugi dio drugog žalbenog razloga
–       Argumentacija stranaka
56      Drugim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga žalitelj u biti prigovara Općem sudu da je odbio drugi dio njegova drugog tužbenog razloga, koji se temeljio na pogrešci u ocjeni činjenica koje se mogu staviti na teret osobi F, zbog toga što je, s jedne strane, primijenio preusko tumačenje pojma „uznemiravanje” kao što to proizlazi iz prvog žalbenog razloga i, s druge strane, počinio pogreške koje se tiču prava prilikom ocjene tih činjenica.
57      Kao prvo, žalitelj kritizira ocjenu iz točke 57. pobijane presude tvrdeći da iz elemenata spisa proizlazi ESVD-ova praksa koja se sastojala od predstavljanja negativne i lažne verzije žalitelja, njegove administrativne povijesti i diskreditiranja svakog njegovog postupka. Prema njegovu mišljenju, Opći sud trebao je smatrati da su ti elementi iz spisa dovoljni kako bi se opravdalo pokretanje upravne istrage.
58      Kao drugo, žalitelj prigovara Općem sudu da u točki 62. pobijane presude nije uzeo u obzir ulogu i dužnosti osobe F, zadužene za upravljanje, osobito resursima, kao i postupke zapošljavanja i odabira.
59      Kao treće, žalitelj tvrdi da je Opći sud u točki 63. pobijane presude iskrivio sadržaj njegove tužbe u pogledu argumenta kojim se ističe navodni pokušaj osobe F da ga prisili da napusti svoje radno mjesto zbog drugog radnog mjesta.
60      Kao četvrto, žalitelj u biti prigovara Općem sudu da je u točki 64. pobijane presude bilješku upućenu zastupniku žalitelja 23. ožujka 2020. ispitao zasebno, a ne u cjelokupnom kontekstu predmeta.
61      ESVD smatra da je drugi dio drugog žalbenog razloga očito nedopušten i, u svakom slučaju, očito neosnovan.
–       Ocjena Suda
62      Kad je riječ o drugom dijelu drugog žalbenog razloga, valja utvrditi da žalitelj njime zapravo želi ishoditi novu ocjenu činjenica, a da pritom ne dokazuje niti tvrdi da je došlo do njihova iskrivljavanja, što, prema sudskoj praksi navedenoj u točki 51. ove presude, nije u nadležnosti Suda u okviru žalbe.
63      Slijedom toga, drugi dio drugog žalbenog razloga valja odbiti kao bespredmetan te, stoga, odbiti drugi žalbeni razlog u cijelosti.
Treći žalbeni razlog
64      Treći žalbeni razlog sastoji se od tri dijela.
Prvi dio trećeg žalbenog razloga
–       Argumentacija stranaka
65      Prvim dijelom svojeg trećeg žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da je odbio prvi dio njegova prvog tužbenog razloga, koji se temeljio na skrivljenom neprovođenju privremenih zaštitnih mjera u odnosu na njega. Tako žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud, s jedne strane, počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da ESVD nije povrijedio svoju dužnost brižnog postupanja prema njemu i, s druge strane, da je povrijedio jedinstvenost sudske prakse koja se odnosi na pretpostavku nedužnosti. U tom pogledu žalitelj ističe argument prema kojem je Opći sud u točkama 37. i 69. do 72. pobijane presude ograničio doseg njegove pritužbe, koja se nije odnosila samo na osobe D i F.
66      Konkretnije, žalitelj tvrdi da je Opći sud, time što je smatrao da je ESVD imao pravo ne donijeti nikakvu privremenu mjeru u odnosu na žalitelja, prejudicirao rezultate i posljedice istrage na osobe o kojima je riječ. Navodi da bi razmatranje prema kojem bi donošenje privremene mjere ugrozilo pretpostavku nedužnosti tih osoba poništilo sam cilj pravila kojim se nastoji opravdati donošenje privremenih mjera, čak i ako su izrečene podnositelju pritužbe ili osobi na koju se istraga odnosi, kako bi se upravo izbjeglo prejudiciranje ishoda istrage i ugrozilo njezinu korisnost. Međutim, žalitelj smatra da je sudska praksa jednoglasna u pogledu činjenice da takva mjera sama po sebi ne krši pretpostavku nedužnosti niti predstavlja sankciju.
67      ESVD smatra da je prvi dio trećeg žalbenog razloga neosnovan.
–       Ocjena Suda
68      Budući da žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da ESVD nije povrijedio svoju dužnost brižnog postupanja, valja istaknuti da je potonje, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pojam koji odražava ravnotežu između recipročnih prava i obveza koje su u Pravilniku o osoblju stvorene u odnosima između uprave i članova osoblja javne službe, pri čemu ta ravnoteža, među ostalim, podrazumijeva da, uprava prilikom odlučivanja o položaju člana osoblja uzima u obzir sve elemente koji mogu utjecati na njegovu odluku i da pritom ne uzima u obzir samo interes službe nego i, među ostalim, interes člana osoblja o kojem je riječ (presude od 12. studenoga 2020., Fleig/ESVD, C-446/19 P, EU:C:2020:918, t. 67. i od 15. travnja 2021., FV/Vijeće, C-875/19 P, EU:C:2021:283, t. 98.).
69      S obzirom na zahtjev za pronalaženje takve ravnoteže, Opći sud je u točkama 69. i 70. pobijane presude pravilno presudio da, u nedostatku prima facie dokaza o postojanju djela uznemiravanja koje su navodno počinile osobe D i F, ESVD nije imao obvezu pokrenuti upravnu istragu u odnosu na potonje osobe niti donijeti više privremenih zaštitnih mjera u obliku neformalnih mjera zaštite ili financijske pomoći. Naime, kao što je to navedeno u točki 27. ove presude, izvođenje dokaza mora poduzeti odgovarajuće mjere tek kada uprava ima prima facie dokaz.
70      Usto, što se tiče žaliteljeva argumenta prema kojem je Opći sud prejudicirao rezultate i posljedice istrage na predmetne osobe, valja pojasniti da se taj argument temelji na pogrešnom tumačenju točke 71. pobijane presude. Konkretnije, u toj je točki Opći sud, s jedne strane, zaključio da je žaliteljev argument koji se temelji na Odluci Komisije C(2006) 1624/3 od 26. travnja 2006. o zaštiti ljudskog dostojanstva i borbi protiv uznemiravanja i seksualnog uznemiravanja u Europskoj komisiji bespredmetan, s obzirom na to da zaštitne mjere koje su u njoj utvrđene nisu utjecale na odluku o pokretanju upravne istrage povodom zahtjeva za pomoć. S druge strane, također je pojasnio da Odluka C(2006) 1624/3 ne dovodi u pitanje, kao takve, zahtjeve utvrđene sudskom praksom u pogledu obrade zahtjeva za pomoć, osobito kad je riječ o zahtjevu postojanja prima facie dokaza i poštovanja pretpostavke nedužnosti počinitelja navodnog uznemiravanja.
71      Što se tiče žaliteljeva prigovora koji se odnosi na to da je Opći sud povrijedio jedinstvenost sudske prakse koja se odnosi na pretpostavku nedužnosti, valja smatrati da se, s jedne strane, žalitelj ne poziva ni na kakvu sudsku praksu koju je Opći sud povrijedio i da, s druge strane, iz točaka 70. i 71. pobijane presude ni na koji način ne proizlazi da je Opći sud smatrao da privremena mjera sama po sebi povređuje pretpostavku nedužnosti ili predstavlja sankciju.
72      S obzirom na prethodna razmatranja, prvi dio trećeg žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
Drugi dio trećeg žalbenog razloga
–       Argumentacija stranaka
73      Drugim dijelom svojeg trećeg žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da je odbio drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se temeljio na nezakonitosti prijetnji iznesenih protiv žalitelja.
74      U tom pogledu žalitelj pojašnjava da je Opći sud u točki 75. pobijane presude smatrao da su njegovi argumenti koji se odnose na nezakonitost prijetnji koje je ESVD iznio bespredmetni. Međutim, s obzirom na to da je odluka kojom se djelomično odbija zahtjev za pomoć donesena na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju, žalitelj tvrdi da se njegov zahtjev za pomoć smatrao dovoljno ozbiljnim kako bi se opravdalo pokretanje duge upravne istrage u pogledu osoba C i E. U tim okolnostima žalitelj smatra da je stoga bilo osobito neprikladno podsjetiti ga da je bio izložen stegovnim postupcima jer je mogao povrijediti svoju obvezu lojalnosti otkrivanjem navodno profesionalnih informacija. Usto, Opći sud iskrivio je pojam „prijetnja” jer je u točki 76. pobijane presude smatrao da elementi u odluci kojom se djelomično odbija zahtjev za pomoć koje je istaknuo žalitelj ne predstavljaju prijetnje.
75      ESVD smatra da je drugi dio trećeg žalbenog razloga neosnovan.
–       Ocjena Suda
76      Što se tiče drugog dijela trećeg tužbenog razloga, valja utvrditi da je on nejasno formuliran i da nema dosljednu strukturu, tako da njegov sadržaj ne omogućuje razumijevanje pravnog rasuđivanja koje je žalitelj iznio u okviru tog drugog dijela.
77      Međutim, valja podsjetiti na to da iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU-a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije te članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju precizno navesti pobijani dijelovi presude čije se ukidanje traži te pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev, inače će žalba ili dotični žalbeni razlog biti nedopušteni (presude od 15. travnja 2021., FV/Vijeće, C-875/19 P, EU:C:2021:283, t. 26. i od 25. siječnja 2022., Komisija/European Food i dr., C-638/19 P, EU:C:2022:50, t. 75.).
78      Navedene zahtjeve osobito ne ispunjava te se mora proglasiti nedopuštenim žalbeni razlog koji nije dovoljno jasno i precizno argumentiran da bi Sud mogao provesti svoj nadzor zakonitosti, osobito zato što ključni elementi na kojima se žalbeni razlog temelji ne proizlaze na dovoljno smislen i razumljiv način iz teksta te žalbe koji je u tom pogledu oblikovan nejasno i dvoznačno. Sud je također presudio da kao očito nedopuštenu treba odbaciti i žalbu koja nema smislenu strukturu i koja se ograničava na tvrdnje opće prirode te ne sadržava točne naznake o točkama pobijane odluke koje eventualno sadržavaju pogrešku koja se tiče prava (presude od 4. listopada 2018., Staelen protiv Mediator, C-45/18 P, EU:C:2018:814, stavak 15., i od 15. travnja 2021., FV protiv Vijeća, C-875/19 P, EU:C:2021:283, stavak 27.).
79      Stoga, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 77. i 78. ove presude, drugi dio trećeg žalbenog razloga valja odbaciti kao nedopušten.
Treći dio trećeg žalbenog razloga
–       Argumentacija stranaka
80      Trećim dijelom svojeg trećeg žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da je odbio treći dio prvog tužbenog razloga, koji se temeljio na pristranosti i sukobu interesa autora odluke kojom se djelomično odbija zahtjev za pomoć. U tom pogledu žalitelj u biti tvrdi da, s obzirom na to da njegovo pravo na saslušanje nije bilo poštovano tijekom žalbenog postupka, koji je, osim toga, okončan četiri mjeseca nakon podnošenja njegove žalbe, odvijanje tog postupka nije omogućavalo otklanjanje konačnog gubitka njegova prava na to da nadležno tijelo za imenovanje provede preliminarnu analizu njegova zahtjeva za pomoć u primjerenom trenutku.
81      U tim okolnostima žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 85. do 89. pobijane presude presudio da je navedeni žalbeni postupak omogućio ispravljanje nepravilnosti povezane s tom pristranošću i tim sukobom interesa. Osim toga, žalitelj dodaje da glavni tajnik ESVD-a, djelujući u svojstvu tijela za imenovanje, nikada nije imao vremena odgovoriti na njega jer se nije smatrao odgovornim za rješavanje njegove žalbe.
82      ESVD osobito smatra da žalitelj u prvostupanjskom postupku nije naveo da mu je bilo uskraćeno njegovo pravo da ga tijelo za imenovanje pravodobno sasluša. Treći dio trećeg žalbenog razloga stoga je nedopušten jer je riječ o novom razlogu, koji je prvi put istaknut u stadiju žalbe i, u svakom slučaju, neosnovan.
–       Ocjena Suda
83      Valja utvrditi da žalitelj nije naveo povredu svojeg prava na saslušanje pred Općim sudom. Međutim, argument koji je prvi put istaknut u okviru žalbe treba odbaciti kao nedopušten.
84      Naime, u skladu s člankom 170. stavkom 1. drugom rečenicom Poslovnika, žalbom ne može izmijeniti predmet spora koji se vodio pred Općim sudom.
85      Usto, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da bi dopustiti stranci da prvi put iznese pred Sudom razloge i argumente na koje se nije pozvala pred Općim sudom značilo omogućiti joj da pred Sudom – čija je nadležnost u vezi sa žalbama ograničena – vodi širi postupak od onoga koji se vodio pred Općim sudom. Naime, nadležnost Suda u okviru žalbe ograničena je na ocjenu pravnog rješenja koje je dano na temelju razloga raspravljenih pred prvostupanjskim sudovima (vidjeti presude od 1. lipnja 1994., Komisija/Brazzelli Lualdi i dr., C-136/92 P, EU:C:1994:211, t. 59.; od 11. rujna 2019., HX/Vijeće, C-540/18 P, EU:C:2019:707, t. 37. i od 27. veljače 2025., OA/Parlament, C-32/24 P, EU:C:2025:118, t. 22.)
86      Iz toga slijedi da treći dio trećeg žalbenog razloga valja odbaciti kao nedopušten.
87      Stoga treći žalbeni treba odbaciti u cijelosti.
Četvrti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
88      Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je odbio treći i četvrti tužbeni razlog njegove tužbe, koji se temelje na zlouporabi ovlasti. On u biti osporava ocjene Općeg suda iz točaka 99. do 103. pobijane presude. Što se tiče, osobito, zabrane obraćanja belgijskim pravosudnim tijelima ili zabrane traženja pomoći od člana Parlamenta, koja, prema njegovu mišljenju, proizlazi iz odluke kojom se djelomično odbija zahtjev za pomoć, žalitelj u biti tvrdi da one nisu navodne, nego barem prešutne u nedostatku prešutnog odobrenja.
89      ESVD osporava dopuštenost tog žalbenog razloga jer je argumentacija iznesena u njegovu potporu iznimno zbunjujuća, tako da mu ne omogućuje da razumije ono što se prigovara Općem sudu.
Ocjena Suda
90      Valja utvrditi da argumentacija koju je žalitelj iznio u prilog četvrtom žalbenom razlogu ne ispunjava zahtjeve navedene u točkama 77. i 78. ove presude. Naime, taj je žalbeni razlog formuliran nejasno i dvosmisleno te se na temelju njegova sadržaja ne može slijediti žaliteljevo pravno rasuđivanje kako bi Sud mogao provesti nadzor zakonitosti na toj osnovi. Osim toga, ta argumentacija u velikoj mjeri upućuje na ocjenu činjenica, za koju valja podsjetiti na to da ona ne može, osim ako su navedene činjenice iskrivljene, biti obuhvaćena nadzorom koji Sud mora izvršiti u žalbenom postupku.
91      Slijedom toga, četvrti žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten.
92      Budući da nijedan od četiriju žalbenih razloga koje je istaknuo žalitelj nije prihvaćen, žalbu valja odbiti u cijelosti.
Troškovi
93      Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
94      Budući da je ESVD zatražio da se žalitelju naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:
1.      Žalba se odbija.
2.      Jean-Marc Colombaniju nalaže se snošenje troškova.
Potpisi
*      Jezik postupka: francuski.