61981CJ0257_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning, indgivet til Domstolens justitskontor den 21 . september 1981, har K ., forhenvaerende ekspeditionssektretaer ved Raadet for De europaeiske Faellesskaber, anlagt sag med paastand om annullation af afgoerelse af 13 . juli 1981 fra Raadets generalsektretaer, hvorefter sagsoegerens tilfaelde ikke omfattes af artikel 78, stk . 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De europaeiske Faellesskaber . I medfoer af denne bestemmelse udgoer invalidepensionen for en tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstaendig, og som medfoerer, at den paagaeldende er ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe, 70 % af tjenestemandens grundloen, bl.a . i det tilfaelde, hvor invaliditeten skyldes en erhvervssygdom .
2 Sagsoegeren, der pr . november 1973 blev ansat om ekspeditionssekretaer i loenklasse A 5 ved Raadet, blev efter 1977 underkastet laegebehandling af forskellig art, herunder neurologisk behandling og kirurgiske indgreb . Da han i tiden fra den 10 . januar 1977 til den 11 . januar 1980 havde haft sygeorlov i 393,5 dage, besluttede Raadet den 17 . januar 1980 at forelaegge sagen for invaliditetsudvalget i medfoer af vedtaegtens artikel 59, stk . 1, 4 . afsnit .
3 Efter en gennemgang af sygejournalen og en undersoegelse ved en speciallaege i neurologi fandt invaliditetsudvalget den 24 . oktober 1980, at sagsoegeren var »ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstaendig, og medfoerer, at han er ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe« .
4 Sagsoegeren blev ved afgoerelse af 28 . november 1980 fra Raadets generalsekretaer pensioneret med virkning fra den 1 . december 1980 efter vedtaegtens artikel 53 .
5 Den 10 . februar 1981 indbragte sagsoegeren i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk . 2, en klage . Heri kraevede han, at pensionen blev fastsat til 70 % af hans grundloen i medfoer af vedtaegtens artikel 78, stk . 2, idet han haevdede, at det var i forbindelse med udoevelsen af tjenesten, at de vanskeligheder broed frem, der foerte til anerkendelsen af hans invaliditet .
6 Denne klage blev afvist ved den anfaegtede afgoerelse af 13 . juli 1981 med den begrundelse, at invaliditetsudvalget ikke havde fundet, at sagsoegerens vedvarende og fuldstaendige invaliditet skyldtes en erhvervssygdom, og at invalidepensionen foelgelig var blevet fastsat i medfoer af vedtaegtens artikel 78, stk . 3 . Heri bestemmes, at naar invaliditeten har andre aarsager end de, der er naevnt i samme artikels stk . 2, svarer invalidepensionen til den alderspension, som tjenestemanden ville vaere berettiget til ved det fyldte 65 . aar, hvis han var forblevet i tjenesten indtil denne alder .
7 Stillet over for naervaerende soegsmaal og for at finde en hurtig loesning indbragte Raadet sagen for invaliditetsudvalget, hvilket skete to gange . I erklaering nr . to, dateret den 21 . december 1981, tilkendegav udvalget som
sin opfattelse, at der bestod et aarsags- og virkningsforhold mellem arbejdet eller arbejdsvilkaarene og forvaerringen i sagsoegerens helbredstilstand, men at hans invaliditet ikke skyldtes en erhvervssygdom .
8 Den tredje erklaering, dateret den 25 . januar 1982, afsloerer imidlertid en meningsforskel mellem laegerne . Medens to medlemmer af udvalget fandt, at sagsoegerens invaliditet ikke skyldtes en erhvervssygdom, fastslog den tredje, at sagsoegerens ikke var ramt af en erhvervssygdom, der er optaget paa den liste over erhvervssygdomme, for hvilke der ydes erstatning ( modelliste 503 ). Det fremgaar endvidere af sagens akter, at denne sidste erklaering blev udfaerdiget i to versioner, og at de tre laeger enstemmigt i den foerste version, ligeledes underskrevet den 25 . januar 1982, men derpaa trukket tilbage, anerkendte, at paa trods af den sammenhaeng, der bestod mellem sagsoegerens arbejdsvilkaar og forvaerringen i hans tilstand, skyldtes invaliditeten ikke en erhvervssygdom, der var opfoert i foernaevnte liste over erhvervssygdomme .
9 Raadet har i foerste raekke gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke har soegsmaalskompetence, fordi han ikke paa forskriftsmaessig maade har paavist, at der foreligger en erhvervssygdom i overensstemmelse med Ordning om daekningen af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemaend ved De europaeiske Faellesskaber . Ifoelge denne ordning skal tjenestemanden udfaerdige anmeldelse til institutionen om sygdommen inden en rimelig frist regnet fra dennes udbrud eller datoen for den foerste laegelige konstatering heraf . Institutionen ivaerksaetter herefter en laegelig undersoegelse og fremsender et udkast til afgoerelse til den paagaeldende, der derefter har adgang til at anmode om en udtalelse fra et ad hoc-laegeudvalg .
10 Raadets indsigelse maa forkastes, idet foernaevnte daekningsordning ikke er relevant i naervaerende sag . Ordningen blev nemlig indfoert for at gennemfoere vedtaegtens artikel 73 vedroerende tjenestemandens daekning imod risikoen for erhvervssygdom og ulykke, medens naervaerende sag er anlagt efter vedtaegtens artikel 78 vedroerende invalidepension, der er en del af den pensionsordning, der reguleres ved vedtaegtens afsnit V, kapitel 3 ( »pensioner« ). Som Domstolen har fastslaaet det i dommen af 15 . januar 1981 ( B . mod Parlamentet, sag 731/79, Sml . 1981, s . 107 ), fremgaar det af en sammenligning mellem vedtaegtens artikler 73 og 78, at ydelserne i henhold til de to
ordninger er af forskellig art og indbyrdes uafhaengige . Denne opfattelse bekraeftes af artikel 25 i daekningsordningen, der bestemmer, at det forhold, at en vedvarende invaliditet i medfoer af ordningen er anerkendt, »paa ingen maade [foregriber] anvendelsen af vedtaegtens artikel 78, eller omvendt«, selv om den er total .
11 Heraf foelger, at konstateringen baade af den vedvarende og fuldstaendige invaliditet, der medfoerer, at tjenestemanden er ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe, og af aarsagen til denne invaliditet, ikke skal ske paa grundlag af daekningsordningen, men efter de vilkaar og den fremgangsmaade, der er foreskrevet i reglerne om pensionsordningen, i naervaerende tilfaelde vedtaegtens bilag VIII ( »pensionsordning« ). Det fremgaar klart af artikel 13 i naevnte bilag, at det tilkommer invaliditetsudvalget at konstatere, at de paagaeldende forhold foreligger .
12 Imidlertid maa der gives Raadet medhold i, at det paahviler tjenestemanden at anmode om at blive omfattet af vedtaegtens artikel 78, stk . 2, og at administrationen, naar en saadan anmodning ikke foreligger, ikke af egen drift er forpligtet til under procedure om pensionering paa grund af invaliditet at undersoege og afgoere aarsagen til invaliditeten .
13 Det findes derfor ikke kritisabelt, at Raadet oprindeligt paa grundlag af afgoerelsen af 28 . november 1980 fastsatte sagsoegerens alderspension i medfoer af vedtaegtens artikel 78, stk . 3, naar sagsoegeren ikke havde kraevet at faa fastslaaet, at hans invaliditet skyldtes en erhvervssygdom, jf . samme artikels stk . 2 .
14 Raadet var imidlertid ikke berettiget til at afvise klagen som gjort ved afgoerelsen af 13 . juli 1981 uden at undersoege dette spoergsmaal, eftersom sagsoegeren netop ved denne klage havde kraevet, at hans pension blev fastsat i medfoer af artikel 78, stk . 2, idet han gjorde gaeldende, at de vanskeligheder, der havde medfoert anerkendelsen af hans invaliditet, var brudt frem i forbindelse med udoevelsen af tjenesten .
15 Under disse omstandigheder maatte det paahvile administrationen i forskriftsmaessige former at undersoege og afgoere, hvorvidt sagsoegerens invaliditet skyldtes en erhvervssygdom ifoelge den paaberaabte bestemmelse med henblik paa efter omstaendighederne at tillaegge ham en pension af den kraevede stoerrelse . En saadan fremgangsmaade var saa meget mere paakraevet i naervaerende sag, som det af Raadets egne indlaeg fremgaar, at invaliditetsudvalget indtil da ikke havde overvejet invaliditetens aarsag .
16 Til stoette for paastandene har begge parter paaberaabt sig de efterfoelgende erklaeringer fra invaliditetsudvalget af henholdsvis 21 . december 1981 og 25 . januar 1982 . Det maa herefter undersoeges, om dissse erklaeringer kan goere den anfaegtede afgoerelse fra Raadet gyldig, idet de med den klarhed, som retligt maa kraeves, godtgoer, at sagsoegerens invaliditet rent faktisk ikke skyldes en erhvervssygdom, jf . vedtaegtens artikel 78, stk . 2 .
17 Dette spoergsmaal maa besvares benaegtende . Erklaeringen af 21 . december 1981, der dog ikke bruger udtrykket »erhvervssygdom«, anerkender nemlig, at der foreligger et aarsags- og virkningsforhold mellem arbejdet eller arbejdsvilkaarene og forvaerringen i sagsoegerens helbredstilstand, og det samme gaelder i oevrigt erklaeringens foerste version af 25 . januar 1982 . Selv om det af den endelige version af denne sidste erklaering derimod fremgaar, at et flertal paa to laeger fandt, at sagsoegerens invaliditet ikke skyldes en erhvervssygdom, forholder det sig ikke desto mindre saaledes, at denne version ikke er saaledes begrundet, at der kan foretages en vurdering af de betragtninger, som resultatet hviler paa, ligesom der heller ikke gives nogen forklaring paa uoverensstemelsen mellem dette resultat og det, der kommer til udtryk i den anden erklaering og i den foerste version af den tredje erklaering .
18 Den omstaendighed, at én af laegerne i den anden version af den sidste erklaering i sin afvigende udtalelse henholder sig til listen over anerkendte erhvervssygdomme, der er uden relevans i naervaerende sag, giver desuden anledning til tvivl om, hvorvidt invaliditetsudvalget i tilstraekkelig grad har vaeret klar over sin opgave, hvilket gaelder saa meget mere, som Raadet selv i sine indlaeg har gjort gaeldende, at udvalget alene blev forelagt en anmodning om en uformel afklaring, og at det ikke var kompetent til at udtale sig om, hvorvidt en erhvervssygdom forelaa .
19 Heraf foelger, at afgoerelsen af 13 . juli 1981 fra Raadets generalsekretaer om afvisning af sagsoegerens klage lider en formmangel og derfor maa annulleres .
20 Herefter paahviler det Raadet, inden det traeffer afgoerelse paa ny, at forelaegge sagen for invaliditetsudvalget, der skal fastslaa, hvorvidt sagsoegerens patologiske tilstand har en tilstraekkelig direkte sammenhaeng med en speciel og typisk risiko, der foelger af de opgaver, som sagsoegeren har udfoert .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk . 2, doemmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger . Da Raadet har tabt sagen, paalaegges det at afholde sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN ( tredje afdeling )
1 . Afgoerelsen af 13 . juli 1981 fra Raadets generalsekretaer om afvisning af sagsoegerens klage annulleres .
2.Raadet afholder sagens omkostninger .