61996CJ0397_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-397/96,
angaaende en anmodning, som Landgericht Trier (Tyskland) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Caisse de pension des employés privés
mod
Dieter Kordel,
Rainer Kordel,
Frankfurter Allianz Versicherungs AG,
">at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 93, stk. 1, litra a), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6),
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J.-P. Puissochet, og dommerne P. Jann, D.A.O. Edward (refererende dommer), L. Sevón og M. Wathelet,
generaladvokat: A. Saggio
justitssekretaer: assisterende justitssekretaer H. von Holstein,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- Caisse de pension des employés privés ved advokat Frank Peter, Trier
- den tyske regering ved afdelingschef Ernst Roeder, Forbundsoekonomiministeriet, som befuldmaegtiget
- den luxembourgske regering ved ekspeditionssekretaer Claude Ewen, Ministeriet for Social Sikring, som befuldmaegtiget
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent Peter Hillenkamp, som befuldmaegtiget,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at Caisse de pension des employés privés og Kommissionen har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 18. marts 1999,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 4. maj 1999,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 29. november 1996, suppleret ved kendelse af 24. oktober 1997, indgaaet til Domstolens Justitskontor henholdsvis den 12. december 1996 og den 30. oktober 1997, har Landgericht Trier i medfoer af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 93, stk. 1, litra a), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter »forordningen«).
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag, som den luxembourgske pensionskasse for privatansatte Caisse de pension des employés privés (herefter »pensionskassen«) har anlagt mod Dieter og Rainer Kordel og det tyske forsikringsselskab Frankfurter Allianz Versicherungs AG, der bl.a. tegner bilforsikringer, med paastand om godtgoerelse af de udgifter, pensionskassen har afholdt i anledning af, at en hos denne forsikret person omkom ved en ulykke.
Relevante retsregler
3 Forordningens artikel 93, der har overskriften »Forpligtede institutioners krav over for en erstatningspligtig tredjemand«, bestemmer foelgende i stk. 1, litra a):
»1. Saafremt en person modtager ydelser efter en medlemsstats lovgivning for en skade, der skyldes en begivenhed indtruffet paa en anden medlemsstats omraade, gaelder foelgende regler for den forpligtede institutions eventuelle krav over for en erstatningspligtig tredjemand:
a) Naar den forpligtede institution efter den for denne gaeldende lovgivning er indtraadt i de krav, som modtageren har over for tredjemand, skal enhver medlemsstat anerkende denne indtraeden.
...«
4 Artikel 232 i den luxembourgske lov om social forsikring (lov af 27.7.1987 om pensionsforsikring for alders-, invalide- og efterladtepension, Mémorial nr. 60 af 28.7.1987, s. 1102) bestemmer foelgende:
»Saafremt den, der har ret til en pension i medfoer af dette afsnit, i henhold til loven har et erstatningskrav over for tredjemand for de tab, han har lidt som foelge af den invaliditet eller det doedsfald, der begrunder hans ret til pension, indtraeder pensionskassen i erstatningskravet for tab af samme art som dem, der daekkes af pensionen, i et omfang svarende til de af pensionskassen betalte ydelser. Saafremt der er tale om en pension af vedvarende karakter, svarer regreskravet til kapitalvaerdien med fradrag af forventede ydelser i henhold til lovgivningen. Naermere regler kan fastsaettes ved storhertugelig anordning.«
5 Artikel 3 og 4 i storhertugelig anordning af 18. november 1992, som fastsaetter gennemfoerelsesbestemmelser for regreskravet mod erstatningsansvarlige tredjemaend i henhold til artikel 232 i loven om social forsikring (Mémorial nr. 89 af 3.12.1992, s. 2545, herefter »den storhertugelige anordning«), lyder saaledes:
»Artikel 3.
Saafremt en forsikret person, der ikke oppebaerer pension, afgaar ved doeden, svarer regreskravet til bruttobeloebet af de efterladtepensionsydelser, der fastsaettes i loebet af 36 maaneder fra datoen for den forsikredes doed, og det goeres gaeldende aarligt paa grundlag af en af pensionskassen foretaget opgoerelse.
...
Artikel 4.
Saafremt en pensionsmodtager afgaar ved doeden, kan der ikke goeres regreskrav gaeldende mod ansvarlige tredjemaend.«
Hovedsagen
6 Alfons Ginsbach, der var forsikret hos pensionskassen, afgik ved doeden, efter at han den 27. december 1991 i naerheden af Trier i Tyskland blev koert ned af en bil, der blev foert af Dieter Kordel, og hvis ejer (Halter) var Rainer Kordel.
7 Pensionskassen betalte Ginsbach's enke og datter ydelser til efterladte i form af en efterladtepension og en pension til fader- og/eller moderloese boern inden for en kapitalvaerdi af 4 003 236 LUF.
8 Pensionskassen har under paaberaabelse af, at den er indtraadt i de efterladtes erstatningskrav i medfoer af artikel 232 i den luxembourgske lov om social forsikring, anlagt sag ved Landgericht Trier med paastand om, at Dieter og Rainer Kordel og Frankfurter Allianz Versicherungs AG, hvor Rainer Kordel er ansvarsforsikret, tilpligtes at betale pensionskassen en erstatning svarende til halvdelen af kapitalvaerdien.
9 Pensionskassen goer gaeldende, at Landgericht i relation til de paaberaabte kravs stoerrelse er bundet af artikel 232 i den luxembourgske lov om social forsikring. Forbundsrepublikken Tyskland skal nemlig i medfoer af forordningens artikel 93, stk. 1, litra a), anerkende det krav, pensionskassen er indtraadt i.
10 Landgericht Trier er i tvivl om raekkevidden af forordningens artikel 93, stk. 1, litra a), og om, hvorvidt den luxembourgske lov kan finde anvendelse i hovedsagen, og den har derfor besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Hvorledes skal artikel 93, stk. 1, litra a), i forordning (EOEF) nr. 1408/71 fortolkes? Skal medlemsstaterne ogsaa anerkende den paagaeldende indtraedens materielle udformning i en anden medlemsstat (i det konkrete tilfaelde artikel 232, 2. pkt., i den luxembourgske Code des Assurances Sociales, sammenholdt med den i henhold hertil udstedte storhertugelige anordning, hvorefter det krav, pensionskassen er indtraadt i, stoerrelsesmaessigt skal svare til pensionens kapitalvaerdi med fradrag af fremtidige ydelser i henhold til lovgivningen) eller kun retten til indtraeden som saadan?«
11 Ved skrivelse af 24. juli 1997 tilstillede Domstolen Landgericht dommen af 2. juni 1994 i sagen DAK (sag C-428/92, Sml. I, s. 2259), idet den spurgte retten, om den i lyset af denne dom oenskede at fastholde eller omformulere sit praejudicielle spoergsmaal.
12 Landgericht Trier supplerede herefter det forelagte spoergsmaal paa foelgende maade:
»Udelukkes regres fra en forpligtet institution i en medlemsstat, som omhandlet i artikel 93, stk. 1, litra a), i forordning (EOEF) nr. 1408/71, over for den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, heller ikke som foelge af bestemmelser, der afskaerer den forpligtede institution fra at indtraede i ydelsesmodtagerens erstatningskrav mod tredjemand eller fra at goere et saadant krav gaeldende, naar der er tale om bestemmelser i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution selv har hjemsted (i det konkrete tilfaelde artikel 4 i anordningen til gennemfoerelse af artikel 232 i den luxembourgske lov om social forsikring, hvorefter der i tilfaelde af en pensionsberettiget persons doed ikke kan ivaerksaettes regres mod ansvarlige tredjemaend)?«
De praejudicielle spoergsmaal
13 Med disse spoergsmaal, som boer behandles samlet, anmoder den forelaeggende ret naermere bestemt Domstolen om en fortolkning af forordningens artikel 93, stk. 1, litra a), med henblik paa at faa oplyst, om og i hvilket omfang den ret, en social sikringsinstitution i forordningens forstand har til at indtraede i de krav, en skadelidt eller dennes efterladte har mod den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser fra institutionens side, saavel som omfanget af de krav, der saaledes indtraedes i, skal afgoeres efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted. Den nationale ret oensker naermere oplyst, om der skal anvendes bestemmelser i lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, der - som bestemmelserne i den storhertugelige anordnings artikel 4 - ville udelukke eller begraense institutionens adgang til at indtraede i de krav, modtageren af ydelserne har, eller adgangen for den institution, der er indtraadt i disse krav, til at goere disse gaeldende for domstolene i den medlemsstat, hvor skaden indtraadte.
14 Med henblik paa at give en fyldestgoerende besvarelse af disse spoergsmaal skal det undersoeges, hvilke krav skadelidte eller de efterladte har, om den forpligtede institution principielt og i hvilket omfang kan indtraede i disse krav, og endelig hvilke begraensninger der maatte foelge af lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, med hensyn til adgangen til at goere de krav, institutionen er indtraadt i, gaeldende.
15 Hvad foerst angaar de krav, skadelidte eller de efterladte har mod skadevolderen, bemaerkes, at forordningens artikel 93, stk. 1, litra a), alene skal sikre, at den forpligtede institutions eventuelle krav i henhold til den for den gaeldende lovgivning anerkendes af de andre medlemsstater. Bestemmelsen har ikke til formaal at aendre de regler, der finder anvendelse ved afgoerelsen af, om og i hvilket omfang skadevolderen har paadraget sig et erstatningsansvar uden for kontraktforhold. Spoergsmaalet om tredjemands erstatningsansvar er fortsat undergivet de materielle regler, som normalt skal anvendes af den nationale domstol, ved hvilken skadelidte eller de efterladte har anlagt sag, hvilket som udgangspunkt vil sige lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade skaden er indtruffet (jf. herved dom af 9.12.1965, sag 44/65, Singer, Sml. 1965-1968, s. 137, org. ref.: Rec. s. 1191, og af 16.5.1973, sag 78/72, De Waal, Sml. s. 499, praemis 6, samt DAK-dommen, praemis 21).
16 Det foelger heraf, at de krav, skadelidte eller de efterladte har mod skadevolderen, og betingelserne for at anlaegge erstatningssoegsmaal ved domstolene i den medlemsstat, hvor skaden indtraadte, fastlaegges efter denne stats lovgivning, herunder de relevante internationalprivatretlige regler.
17 Den forpligtede institution kan kun indtraede i de saaledes fastlagte krav. En indtraeden som den i forordningens artikel 93, stk. 1, litra a), omhandlede kan saaledes ikke medfoere, at ydelsesmodtageren faar yderligere krav mod en tredjemand.
18 Hvad dernaest angaar den forpligtede institutions indtraeden i skadelidtes efterladtes krav har den forelaeggende ret oplyst, at efter tysk ret indtraeder den sociale sikringsinstitution kun i de efterladtes krav over for den ansvarlige tredjemand, i det omfang den draebte person havde en forsoergelsespligt over for de efterladte. Den forelaeggende ret har imidlertid ikke praeciseret, om de efterladte til offeret for en doedsulykke i henhold til tysk ret kun har et regreskrav mod den ansvarlige tredjemand, hvis offeret havde en forsoergelsespligt over for dem, eller om den naevnte regel kun finder anvendelse paa den forpligtede institutions indtraeden.
19 Saafremt ethvert regreskrav for skadelidtes efterladte mod den ansvarlige tredjemand efter tysk ret forudsaetter, at skadelidte, hvis han havde vaeret i live, havde haft eller ville have faaet en forsoergelsespligt over for dem, medfoerer en saadan regel, for saa vidt som den opstiller en betingelse for de efterladtes regreskrav, i overensstemmelse med de i naervaerende doms praemis 15, 16 og 17 naevnte principper, at de efterladte afskaeres fra ethvert krav, som den forpligtede institution kunne vaere indtraadt i, saafremt der ikke bestod nogen forsoergelsespligt over for dem.
20 Den forelaeggende ret har heller ikke praeciseret, om det efter tysk ret kraeves, at skadelidte, umiddelbart inden han doede, forsoergede de personer, der goer et regreskrav gaeldende, eller om det er tilstraekkeligt, at han paa et senere tidspunkt ville have faaet en forsoergerpligt over for de paagaeldende. Det skal i denne forbindelse blot bemaerkes, at det ikke noedvendigvis er den paagaeldende rets nationale lovgivning, der er afgoerende for karakteren og omfanget af skadelidtes forsoergelsespligt over for de efterladte. Det kan saaledes foelge af internationalprivatretlige regler, at et andet lands lovgivning er afgoerende.
21 I det omfang den af den forelaeggende ret naevnte regel i tysk ret kun paavirker den forpligtede institutions indtraeden i ydelsesmodtagerens krav, bemaerkes, at forordningens artikel 93, stk. 1, litra a), bestemmer, at enhver medlemsstat skal anerkende den forpligtede institutions indtraeden i de krav, som modtageren af ydelserne har over for den erstatningspligtige tredjemand, saafremt den forpligtede institution paa dette retsgrundlag har et krav i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den har hjemsted (jf. DAK-dommen, praemis 17).
22 Bestemmelsen er saaledes en lovkonfliktregel, ifoelge hvilken en national domstol i en sag, hvorunder et erstatningskrav goeres gaeldende mod skadevolderen, skal anvende lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, ikke alene med henblik paa afgoerelsen af, om institutionen lovligt er indtraadt i skadelidtes eller dennes efterladtes krav, men ogsaa med henblik paa fastlaeggelsen af karakteren og omfanget af de fordringer, den forpligtede institution er indtraadt i (jf. DAK-dommen, praemis 18).
23 Det foelger heraf, at den forpligtede institution, der er indtraadt i krav, og de nationale domstole i hver enkelt medlemsstat er bundet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, forudsat at retten til indtraeden i henhold til denne lovgivning ikke gaar ud over de krav, skadelidte eller dennes efterladte har mod skadevolderen.
24 Hvad endelig angaar spoergsmaalet, om pensionskassens krav skal fastlaegges paa grundlag af artikel 4 i den storhertugelige anordning, goer pensionskassen gaeldende, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse i hovedsagen.
25 Det er i denne forbindelse tilstraekkeligt at bemaerke, at det ifoelge fast retspraksis ikke under en sag efter traktatens artikel 177 tilkommer Domstolen at fortolke national ret og udtale sig om dens virkninger (jf. bl.a. dom af 3.2.1977, sag 52/76, Benedetti, Sml. s. 163, praemis 25).
26 Det tilkommer den nationale ret at afgoere, hvilke bestemmelser i lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, der er relevante, og at anvende disse bestemmelser, selv om de udelukker eller begraenser en saadan institutions adgang til at indtraede i de krav, modtageren af ydelserne har mod skadevolderen, eller adgangen for den institution, der er indtraadt i disse krav, til at goere disse gaeldende.
27 Under disse omstaendigheder skal de praejudicielle spoergsmaal besvares saaledes:
- Forordningens artikel 93, stk. 1, litra a), skal fortolkes saaledes, at i tilfaelde af en skade, som er indtraadt paa en medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser til skadelidte eller dennes efterladte fra en social sikringsinstitutions side i forordningens forstand, som har hjemsted i en anden medlemsstat, skal de krav, skadelidte eller de efterladte har mod skadevolderen, som den naevnte institution kan vaere indtraadt i, og betingelserne for at anlaegge erstatningssoegsmaal ved domstolene i den medlemsstat, hvor skaden indtraadte, fastlaegges efter denne stats lovgivning, herunder de relevante internationalprivatretlige regler.
- Forordningens artikel 93, stk. 1, litra a), skal fortolkes saaledes, at den ret, en social sikringsinstitution i forordningens forstand, som har hjemsted i en medlemsstat, har til at indtraede i de krav, skadelidte eller dennes efterladte har mod den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser fra institutionens side, og omfanget af de krav, institutionen er indtraadt i, skal fastsaettes efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted, forudsat at retten til indtraeden i henhold til denne lovgivning ikke gaar ud over de krav, skadelidte eller dennes efterladte har mod skadevolderen i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor skaden indtraadte.
- Det tilkommer den nationale ret at afgoere, hvilke bestemmelser i lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, der er relevante, og at anvende disse bestemmelser, selv om de udelukker eller begraenser en saadan institutions adgang til at indtraede i de krav, modtageren af ydelserne har mod skadevolderen, eller adgangen for den institution, der er indtraadt i disse krav, til at goere disse gaeldende.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
28 De udgifter, der er afholdt af den tyske og den luxembourgske regering og af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Landgericht Trier ved kendelse af 29. november 1996, suppleret ved kendelse af 24. oktober 1997, for ret:
1) Artikel 93, stk. 1, litra a), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal fortolkes saaledes, at i tilfaelde af en skade, som er indtraadt paa en medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser til skadelidte eller dennes efterladte fra en social sikringsinstitutions side i forordningens forstand, som har hjemsted i en anden medlemsstat, skal de krav, skadelidte eller de efterladte har mod skadevolderen, som den naevnte institution kan vaere indtraadt i, og betingelserne for at anlaegge erstatningssoegsmaal ved domstolene i den medlemsstat, hvor skaden indtraadte, fastlaegges efter denne stats lovgivning, herunder de relevante internationalprivatretlige regler.
2) Artikel 93, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1408/71, som aendret og ajourfoert ved forordning nr. 2001/83, skal fortolkes saaledes, at den ret, en social sikringsinstitution i forordningens forstand, som har hjemsted i en medlemsstat, har til at indtraede i de krav, skadelidte eller dennes efterladte har mod den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser fra institutionens side, og omfanget af de krav, institutionen er indtraadt i, skal fastsaettes efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted, forudsat at retten til indtraeden i henhold til denne lovgivning ikke gaar ud over de krav, skadelidte eller dennes efterladte har mod skadevolderen i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor skaden indtraadte.
3) Det tilkommer den nationale ret at afgoere, hvilke bestemmelser i lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, der er relevante, og at anvende disse bestemmelser, selv om de udelukker eller begraenser en saadan institutions adgang til at indtraede i de krav, modtageren af ydelserne har mod skadevolderen, eller adgangen for den institution, der er indtraadt i disse krav, til at goere disse gaeldende.