61975C0126
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 6. OKTOBER 1977 (
1
)
Høje Ret.
1.
Den tvist mellem Robert Giry og Kommissionen, som har givet anledning til de tre forenede sager 126/75, 34/76 og 92/76, angår hovedsagelig følgende spørgsmål: Har en tjenestemand, der uanset tjenestemandsvedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d) ikke efter udløbet af tjenestefrihed af personlige årsager rettidigt genindsættes i stillingen, krav på at genindtræde med tilbagevirkende kraft (eller fra det tidspunkt, da tjenestefriheden udløb) med alle retsvirkninger heraf, navnlig for så vidt angår udbetaling af løn?
Den nævnte bestemmelse fastsætter, at en tjenestemand, der efter anmodning har fået tjenestefrihed af personlige årsager uden løn, efter dennes udløb »skal… genindtræde i den første ledige stilling i den kategori eller tjenestegrupper, der svarer til hans lønklasse, såfremt han er i besiddelse af de fornødne kvalifikationer«.
Set ud fra de relevante faktiske omstændigheder i sagerne kan det ovennævnte spørgsmål yderligere præciseres, nemlig derhen, om tjenestemanden i form af efterbetaling af vederlag eller i det mindste som erstatning kan kræve hele den løn, som han ville have modtaget, hvis han havde genindtrådt straks ved tjenestefrihedens udløb, uden hensyn til, hvad han måtte have modtaget i vederlag fra anden side for andet arbejde uden for fællesskabsinstitutionerne i det tidsrum, hvor hans genindtræden blev forsinket?
Inden jeg behandler realiteten i disse spørgsmål, skal jeg kort nævne baggrunden for nærværende sager.
2.
Sagsøgeren blev den 1. januar 1961 ansat ved Kommissionen som ekspeditionssekretær i lønklasse A 4. Efter anmodning fik han tjenestefrihed på grundlag af personlige årsager fra den 12. oktober 1970 i henhold til artikel 40 i tjenestemandsvedtægten. Denne tjenestefrihed udløb den 11. oktober 1973. Den 22. januar 1973 anmodede sagsøgeren om at måtte blive omfattet af Rådet forordning nr. 2530/72, som fastsatte særligt gunstige vilkår for tjenestemænds udtræden af tjenesten i anledning af nye medlemsstaters tiltrædelse af Fællesskabet; men tre måneder senere, mens ansøgningen stadig var under behandling, underrettede han Kommissionen om, at han ønskede at genindtræde efter ophør af hans tjenestefrihed, dvs. fra den 12. oktober 1973. Derfor anmodede han om at få oplyst, hvilken stilling han ville få tilbudt i henhold til artikel 40, stk. 4, litra d) i tjenestemandsvedtægten.
Senere nægtede Kommissionen at anvende forordning (EØF) nr. 2530/72 på sagsøgeren med den begrundelse, at den ikke omfattede tjenestemænd med tjenestefrihed af personlige årsager. Han anlagde sag ved Domstolen mod denne afgørelse, men sagsøgte frifandtes ved dom af 21. november 1974 (Sml. 1974, s. 1269).
Under hele denne periode gjorde Kommissionens afdeling for ansættelser, udnævnelser og forfremmelser — selv om den den 11. juli 1973 havde modtaget en skrivelse fra lederen af personaleafdelingen med anmodning om, at sagsøgeren blev betragtet som ansøger til de ledige stillinger i stillingsgruppe A 5/4 — intet for at opfylde den pligt til genindsættelse, der i henhold til artikel 40 påhviler institutionen efter udløbet at tjenestefrihed af personlige årsager, og hvorom Domstolen fik lejlighed til udtrykkeligt at erindre i ovennævnte dom (se præmis 15).
Kort tid efter offentliggørelsen af den nævnte dom, nemlig den 6. januar 1975, indsendte sagsøgeren en anmodning til Kommissionen i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 1 om, at der blev truffet en beslutning for hans vedkommende med henblik på at sikre hans genindtræden med tilbagevirkende kraft til den 12. oktober 1973. Den 3. juli indgav sagsøgeren administrativ klage over Kommissionens manglende svar. Da Kommissionen stadig ikke svarede, anlagde han den 19. december 1975 sag ved Domstolen (sag 126/75) med påstand om genindsættelse samt ophævelse af alle de udnævnelser til stillinger i lønklasse A 4 eller stillingsgruppe A 5/4, som var foretaget efter den 12. oktober 1973, og med henblik på hvilke sagsøgte var ude af stand til at godtgøre, at sagsøgeren ikke besad de fornødne kvalifikationer. I stævningen af 21. april 1976 i den følgende sag 34/76 nedlagde Giry samme påstand vedrørende alle de udnævnelser, som var foretaget i lønklasse A 4 eller stillingsgruppe A 5/4 mellem den 8. april 1975 og den 21. april 1976.
Endelig opfordrede Kommissionen ved skrivelse af 1. marts 1976 Giry til at vende tilbage til sit arbejde i en stilling uden for nummer, som var oprettet ved generaldirektoratet for regionalpolitik. Med henblik på at give sagsøgeren erstatning for forsinkelsen med hans genindtræden bestemtes det i Kommissionens skrivelse, at perioden mellem den 12. oktober 1973 og den dag, da han genoptog sit arbejde, skulle medregnes med henblik på at fastlægge hans anciennitet i lønklasse og løntrin; imidlertid skulle genindsættelsen ifølge Kommissionen på alle andre områder have virkning fra den dag, hvor han faktisk genoptog sit arbejde.
Sagsøgeren afslog dette tilbud ved skrivelse af 12. marts 1976 og krævede på ny, at hans genindtræden skulle have fuld retsvirkning fra den 12. oktober 1973. Jeg finder det ikke nødvendigt at dvæle ved de talrige formelle og materielle spørgsmål, der blev rejst i de 37 punkter i nævnte skrivelse. Det som sagsøgeren kort sagt ønskede for hele perioden mellem ophøret af tjenestefriheden af personlige årsager og datoen for hans faktiske genoptagelse af arbejdet, var hele vederlaget, svarende til den lønklasse og det løntrin, som Kommissionen med henblik på fastlæggelsen af hans anciennitet i stillingsgruppen havde erklæret sig villig til at tildele ham med tilbagevirkende kraft.
Ved en ny skrivelse af 1. juni 1976 fastslog Kommissionens befuldmægtigede i sagerne 126/75 og 34/76, at sagsøgerens accept af den stilling, som Kommissionen havde tilbudt ham med henblik på hans genindtræden, ikke ville hindre ham i at fastholde de krav, som der var nedlagt påstand om i de ved Domstolen anlagte sager.
Stillet over for Giry's stejle holdning (se skrivelsen af 2. juli 1976 fra sagsøgerens advokat, bilag 21 til indlægget vedrørende indsigelsen om afvisning af sag 92/76) traf Kommissionen den 29. juli 1976 en formel beslutning om, at sagsøgeren skulle genindtræde. I begrundelsen for beslutningen anførtes det bl.a., at forskriften i vedtægtens artikel 4 om, »at enhver udnævnelse eller forfremmelse [kun] kan ske til en ledig stilling« er til hinder for en beslutning om at genindsætte ham med tilbagevirkende kraft. Kommissionen fandt det dog rimeligt at regne hans anciennitet i lønklassen og løntrinnet tilbage til den dato, hvor hans genindtræden skulle have fundet sted. Derfor bestemte den, at sagsøgeren skulle genindtræde med virkning fra den 15. august 1976 i en stilling i lønklasse A 4 ved generaldirektoratet for regionalpolitik, og at han skulle tillægges samme anciennitet i lønklasse og løntrin, som han ville have haft, såfremt han havde genoptaget sit arbejde den 12. oktober 1973. Endelig bestemte beslutningen, at perioden fra den 12. oktober 1973 til den 14. august 1976 skulle medregnes med henblik på pensionsordningen, forudsat at sagsøgeren indbetalte de tilsvarende bidrag.
Ved den skrivelse, som gav Giry meddelelse om denne afgørelse, blev han opfordret til at give Kommissionen nærmere oplysninger om vederlag, som han havde modtaget uden for Fællesskabet mellem den 12. oktober 1973 og den 15. august 1976»for at gøre det muligt for Kommissionen at beregne et eventuelt økonomisk tab som følge af forsinkelsen med hans genindtræden«.
Den 27. september 1976 anlagde sagsøgeren en tredje sag (92/76), hvori han anfægtede beslutningen og, ud over en påstand om dens ophævelse, påstod Kommissionen dømt til at betale ham vederlag og nærmere bestemte pågældende godtgørelser, samt morarenter i henhold til lovgivningen fra den 12. oktober 1973 indtil domsafsigelsen. Han nedlagde yderligere påstand om erstatning på 1500000 BF for tab af muligheden for forfremmelse til en højere lønklasse i perioden fra den 12. oktober 1973 til hans genoptagelse af arbejdet, samt om erstatning på 1000000 BF for den lidte ideelle skade. Sagsøgeren gentog endvidere sin påstand om ophævelse af alle de udnævnelser til stillinger i lønklasse A 4 i stillingsgruppe A 5/4, som Kommissionen havde foretaget siden den 12. oktober 1973.
3.
I sit svarskrift af 25. august 1976 nedlagde Kommissionen påstand om afvisning med den begrundelse, at Giry's to første søgsmål var blevet genstand som følge af den nævnte afgørelse af 29. juli 1976 om at lade ham genindtræde.
Domstolen besluttede ved kendelse af 21. september 1976 at forene afgørelsen af formalitetsindsigelsen med behandlingen af sagens realitet.
Efter anlæggelsen af den trejde sag (92/76) rejste sagsøgte (ved dokument af 3. november 1976) andre formalitetsindsigelser og påstod afvisning af følgende grunde:
a)
der er blot tale om en gentagelse at de allerede i sagerne 126/75 og 34/76 nedlagte påstande;
b)
sagsøgeren har ikke indgivet administrativ klage i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 2, hvilket er en betingelse for at anlægge sag ved Domstolen;
c)
sagsøgeren har ingen søgsmålsinteresse, da den anfægtede afgørelse kun havde retsvirkning, såfremt adressaten accepterede den.
Ved kendelse af 17. december 1976 besluttede Domstolen at forene afgørelsen også af denne indsigelse med behandlingen af sagens realitet.
For så vidt angår afvisningsindsigelsen må det vel anerkendes, at afgørelsen om at lade Giry genindtræde ikke kunne undgå at indvirke i et vist omfang på de påstande, som sagsøgeren tidligere havde fremsat i sagerne 126/75 og 34/76, således forstået, at de i det mindste delvis fjerner grundlaget for de nævnte påstande. Men en fuldstændig vurdering af beslutningens virkninger kan først foretages efter en grundig undersøgelse af dens væsen og formål, hvilket er forbundet med en prøvelse i realiteten af sag 92/76, hvori selve beslutningen anfægtedes.
Hvad herefter angår den første af de tre indsigelser om afvisning af sag 92/76 skal det først bemærkes, at beslutningen om genindsættelse udgjorde en faktisk omstændighed af væsentlig betydning for grundlaget for sagerne 126/75 og 34/76. Ved denne beslutning tilbød Kommissionen faktisk for første gang sagsøgeren en stilling og fastsatte både tidspunktet for hans genindtræden og dens følger med henblik på rekonstruktionen af hans løbebane for tiden efter den 12. oktober 1973.
Dette er grunden til, at beslutningen om at lade sagsøgeren genindtræde — selv om han ikke fik alt, hvad han havde krævet — efter min opfattelse dog er en akt, som tilbagekalder de forudgående stiltiende afslag på hans krav.
Stillet over for denne nye omstændighed ændrer det forhold, at påstandene i søgsmålet om anfægtelse af den ovennævnte beslutning i vidt omfang er identiske med påstandene i tidligere sager, ikke, at Giry's påstande under de nye forhold ændrer karakter i forhold til de tidligere fremsatte.
Efter at afslaget på hans genindtræden var blevet tilbagekaldt, kunne Giry blot have indskrænket sig til at ændre påstandene i sine tidligere anlagte sager i stedet for at anlægge ny sag. Men man kan ikke nægte ham retten til blandt de forskellige processuelle muligheder at vælge den, han foretrækker, selv om den ikke er den hurtigste. Det skal yderligere erkendes, at det ud fra sagsøgerens synspunkt og ud fra hans anbringende om, at beslutningen måtte være ulovlig, så længe hans genindtræden ikke var sket med fuldstændig tilbagevirkende kraft, måtte se ud som om, at det bedste retsmiddel var annulationssøgsmålet.
Dette er efter min opfattelse tilstrækkeligt til at antage, at den første af de tre ovennævnte afvisningsindsigelser bør forkastes.
Om den anden indsigelse, hvori Kommissionen bebrejder Giry, at han ikke har indgivet administrativ klage over beslutningen af 29. juli 1976, skal jeg bemærke, at der skal tages hensyn til den snævre forbindelse mellem nævnte beslutning og sagsøgerens administrative klage af 13. juli 1975 over det stiltiende afslag på hans anmodning om genindtræden. Hvis det er korrekt, at beslutningen var ensbetydende med tilbagekaldelse af den forudgående stiltiende afvisning af klagen af 13. juli 1975, er den materielt et nyt og andet svar på denne klage. Jeg finder følgelig, at beslutningen, i det omfang den ikke fuldt ud imødekommer sagsøgerens tidligere krav, kan anfægtes af ham uden at han på ny skal indlede en forudgående administrativ klage i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90. Dette er endvidere i overensstemmelse med et procesøkonomisk princip.
Følgelig skal sagsøgtes anden begrundelse for sagens afvisning forkastes.
For så vidt endelig angår den tredje afvisningsgrund, som skulle være manglende søgsmålsinteresse, skal jeg anføre, at den anfægtede beslutning uden hensyn til, om den pågældende har accepteret den, udgør en formel og endelig stillingtagen fra Kommissionen vedrørende betingelserne for sagsøgerens genindtræden. Såfremt han ikke i rette tid anfægtede den, ville han udsætte sig for ikke længere at kunne anfægte fastsættelsen af hans rettigheder som sket i afgørelsen af 29. juli 1976, selv ikke i tilfælde af et nyt tilbud fra Kommissionen. Som Domstolen i en lignende sag har udtalt, har en tjenestemand efter tjenestefrihed af personlige årsager interesse i at anfægte den beslutning, hvorved han genindtræder, »idet ansættelsesmyndigheden som følge heraf muligvis kunne blive forpligtet til at lade ham genindtræde under andre og mere gunstige vilkår« (dom af 1. juli 1976 i sag 58/75, Sergy mod Kommissionen, Sml. 1976, s. 1148, præmisserne 4-6).
Også ud fra dette synspunkt må sagsøgtes afvisningsindsigelse således antages at være ugrundet.
Der kan på den anden side ikke herske nogen som helst tvivl om, at der — af andre grunde — skal ske afvisning af anden og tredje påstand i sag 92/76 om ophævelse af henholdsvis det stiltiende afslag på genindtræden og afvisningen af sagsøgerens administrative klage over den nævnte beslutning. Kommissionens tilbagekaldelse af disse beslutninger, vedrørende et så væsentligt punkt som Giry's genindtræden, (hvilket som allerede anført var indeholdt i beslutningen af 29. juli 1976) betyder, at de nævnte påstande ikke længere har nogen genstand. For det andet er, i betragtning af tidspunktet for anlægget af sag 92/76, de pågældende påstande klart nedlagt for sent.
4.
Jeg skal nu gå over til at undersøge realiteten i sag 92/76, men selvfølgelig kun med hensyn til de påstande, som jeg antager kan påkendes.
Sagsøgeren søger i sin fjerde påstand Domstolens dom for, at beslutningen om hans genindtræden er »ugyldig fra først af«. Det fremgår imidlertid klart af søgsmålsgrundene, at indsigelserne mod beslutningen ikke er rettet mod dens indhold, nemlig at der indrømmes Giry mulighed for at genoptage arbejdet, men mod nogle af vilkårene for hans genindtræden.
I betragtning af sagsøgerens ved flere lejligheder udtrykte ønske om at genoptage arbejdet ved Kommissionen og af, at han ikke har påstået, at den ham tilbudte stilling ikke svarede til hans kvalifikationer, må man slutte af sagsøgerens fjerde påstand, at han i virkeligheden blot ønskede en ændring af beslutningen for så vidt angår anerkendelse af hans lønefterslæb. Men med henblik herpå er der klart intet behov for, at beslutningen i sin helhed erklæres ugyldig, men højest delvis.
Følgelig er hovedspørgsmålet, som jeg nævnte indledningsvis, om sagsøgeren har krav på genindtræden med tilbagevirkende kraft i alle henseender og følgelig på at modtage det fulde vederlag, som han ville have modtaget, hvis han var genindtrådt efter udløbet af tjenestefriheden.
Hvis man udtrykker problemet således, forudsætter det selvfølgelig, at Kommissionens afgørelse om at lade Giry genindtræde blev truffet med utilbørlig forsinkelse, og at Kommissionen derfor må gøres ansvarlig for at have overtrådt tjenestemandsvedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d). Det bør understreges, at der ikke foreligger nogen tvivl om denne væsentlige forudsætning; Kommissionen har selv erkendt sin uberettigede passivitet.
Imidlertid har Kommissionen som tidligere nævnt påberåbt sig vedtægtens artikel 4 som begrundelse for, at det var retligt umuligt at lade Giry genindtræde med tilbagevirkende kraft. Det er vel korrekt, at den ovenfor nævnte dom af 1. juli 1976, afsagt af Domstolens første afdeling i sag 58/75 (Sergy mod Kommissionen, Sml. 1976, s. 1141) godtog det anbringende, Kommissionen dengang fremførte og senere gentog i begrundelsen for den her omtvistede afgørelse af 26. juli, nemlig at tjenestemandsvedtægtens artikel 4 er til hinder for, at en beslutning om genindtræden kan få tilbagevirkende kraft, da det ville være ulovligt at besætte en stilling, inden den blev ledig. Det bør imidlertid erindres, at Giry i modsætning til begivenhederne i den netop nævnte sag, generelt har anfægtet de udnævnelser, som blev foretaget efter udløbet af hans tjenestefrihed, til stillinger i lønklasse A 4 eller stillingsgruppe A 5/4, og hvor Kommissionen ikke har kunnet godtgøre, at sagsøgeren ikke var egnet. Her har han fulgt den vej, som Kommissionen udtrykkeligt har anvist i Sergy-sagen (op. cit. s. 1145), hvor den anførte, at et søgsmål mod en forsinket genindtræden og det dermed forbundne erstatningskrav skulle afvises med den begrundelse, at en eventuel skade ville indtræffe som følge af udnævnelsen af tredjemænd til ledige stillinger, som sagsøgeren kunne have gjort krav på, og at han følgelig alene ville kunne få medhold, hvis han anfægtede disse udnævnelser.
Faktisk tvivler jeg på, hvorvidt Kommissionen virkelig har grund til at glæde sig over at se, at dens råd bliver så omhyggeligt fulgt. Hvis faktisk påstanden om ophævelse af alle udnævnelser foretaget efter udløbet af sagsøgerens tjenestefrihed skulle følges, ville dette være en alvorlig forstyrrelse for den sagsøgte institutions organisation og arbejde. Inden der tages stilling til denne påstand, skal det derfor undersøges, om sagsøgerens øvrige påstande ikke er tilstrækkelige til at give ham medhold inden for de krav, som han virkelig har grund til at fremsætte over for Kommissionen.
Efter min opfattelse bør dette spørgsmål besvares bekræftende. Selv om alle de anfægtede udnævnelser skulle blive annulleret og Kommissionen anset for forpligtet til at tildele en af de således ledige stillinger til sagsøgeren uden længere at være hindret heri ved tjenestemandsvedtægtens artikel 4, ville sagsøgeren ved denne fremgangsmåde ikke opnå mere, end han kunne opnå som erstatning, hvorimod et sådant skridt ville medføre den alvorlige ulempe at forstyrre organisationen af Kommissionens tjenestegrene i et omfang, som aldeles står i misforhold til sagsøgerens mål.
Dette udsagn bør forklares nærmere. Domstolen udtalte i Sergy-dommen, som jeg adskillige gange har henvist til, at en tjenestemand, som ikke har gjort tjeneste (også selv om dette ikke skete efter eget ønske, men skyldtes en fejl fra administrationen), kunne ikke kræve løn med tilbagevirkende kraft, men kun erstatning for den faktiske skade, han havde lidt gennem sit løntab som følge af administrationens ulovlige adfærd.
Sammenhængen mellem lønkravet og faktisk arbejdsydelse er allerede, omend i forbindelse med andre faktiske omstændigheder, blevet knyttet af Domstolens anden afdeling i dens dom af 18. marts 1975 i de forenede sager 44, 46 og 49/74 (Acton m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1975, s. 383). Af denne dom kan udledes, at der ikke består noget lønkrav for strejkedage, selv om institutionen har erkendt det berettigede i de krav fra fagforeningen, som det var de strejkendes hensigt at støtte.
Det standpunkt, som Domstolens første afdeling senere indtog i Sergy-dommen, bekræfter gyldigheden af denne sammenhæng, selv under forhold, hvor den manglende arbejdsydelse er ufrivillig og en følge af institutionens ulovlige handling. Derfor må det i nærværende sag naturnødvendigt være udelukket, at sagsøgeren har automatisk ret til at modtage alle tidligere lønkrav, selv om man forudsatte, at der ex tunc ville blive en stilling ledig, som han havde krav på at blive udnævnt til som følge af ophævelsen af alle de af ham anfægtede udnævnelser.
Det følger af ovenstående bemærkninger, at der ikke kan gives sagsøgeren medhold i, at genindsættelse med tilbagevirkende kraft medfører et krav på løn for det tidsrum før den faktiske genoptagelse af arbejdet. Men når Kommissionen som allerede fremhævet på trods af sagsøgerens gentagne anmodninger unødigt forsinkede hans genindtræden, overtrådte den utvivlsomt den ovennævnte forskrift i tjenestemandsvedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d). Følgelig må der gives ham medhold i den syvende påstand om, at Kommissionen er ansvarlig for den skade, som sagsøgeren har lidt ved en sådan forsinkelse. Følgelig har Giry krav på erstatning.
Det er klart, at skaden også kan være lig med det fulde vederlag, som sagsøgeren ville have oppebåret, såfremt han var rettidigt genindtrådt i tjenesten. Men dette bør under ingen omstændigheder føre til at sammenblande kravet om erstatning for den skade, som skyldtes den manglende lønudbetaling i forsinkelsesperioden, med kravet om efterbetaling af lønnen som sådan. Efter denne præcisering skal jeg fremhæve, at sagsøgeren dog ikke i nærværende sag har retlig interesse i at få ophævet udnævnelsen af tredjemænd til stillinger i hans lønklasse eller stillingsgruppe, som var blevet ledige efter udløbet af hans tjenestetid, når det forholder sig således, at det af ham krævede pengebeløb, også kan indgå i det tilkendte erstatningskrav.
Af denne grund finder jeg, at kravet i søgsmålets femte påstand bør forkastes.
5.
Giry kan derfor kræve erstatning af Kommissionen for den skade, der er tilføjet ham ved krænkelsen af vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d). Der er nu tilbage at undersøge, om han på dette grundlag kan kræve et beløb svarende til det fulde vederlag, som han kunne have oppebåret, såfremt han var genindtrådt i tjenesten efter udløbet af tjenestefriheden.
Der skal også i denne henseende tages hensyn til præjudikatet i den ovenfor nævnte dom i Sergy-sagen. Her udtalte Domstolen efter at have anerkendt, at en tjenestemand, hvis genindtræden var forsinket, havde krav på erstatning af det tab, han faktisk har lidt ved ikke at få løn i forsinkelsesperioden: »Den sagsøgeren af denne grund tilkommende erstatning bør principielt svare til det nettovederlag, som han ville have oppebåret, men med fradrag af den nettoindtægt, som han har erhvervet ved udøvelse af anden beskæftigelse i den samme periode« (Sml. 1976, s. 1153, præmisserne 39 og 40). Dette princip er åbenlyst i overensstemmelse med billighedskrav, og derfor mener jeg, at det bør stadfæstes. Af respekt for en elementær retsgrundsætning, følges således blot det af Domstolen selv anvendte kriterium, hvorefter den erstatning, som skal udbetales tjenestemanden, kan nedsættes i det omfang, hvor den pågældende ved sin adfærd er delvist ansvarlig for skaden.
Det følger af det foregående, at sagsøgeren i nærværende sag har krav på forskellen mellem den modtagne nettoindtægt for arbejde udført uden for Fællesskabet i forsinkelsesperioden og det vederlag, som han ville have haft krav på, hvis han var genindtrådt rettidigt, selvfølgelig udelukkende under den forudsætning, at vederlaget fra Fællesskabet er større end det, han faktisk har modtaget udefra i den nævnte periode.
Ved beregningen af et sådant tab er en anden faktor, som skal tages i betragtning, erhvervelsen af pensionsrettigheder, for så vidt som sagsøgeren kan have lidt tab som følge af for ham ugunstige forskelle mellem Fællesskabets pensionsordning og den pensionsordning, han var tilknyttet i det pågældende tidsrum.
Indtil nu har jeg sat lighedstegn mellem den periode, hvor hans genindtræden blev culpøst forsinket, den periode, der indledtes den 12. oktober 1973, dagen efter udløbet af Giry's tjenestefrihed af personlige årsager. Ganske vist indtrådte Kommissionens pligt til at lade sagsøgeren genindtræde efter udløbet af tjenestefriheden først med den første ledige stilling i hans stillingsgruppe, som svarede til hans tjenestepligter, forudsat at han opfyldte kravene til den. Vi ved ikke, hvorvidt der var en sådan ledig stilling i Kommissionens tjenestegrene på den dato, hvor tjenestefriheden udløb. Men en formodning herom kan udledes af, at Kommissionen gav sagsøgeren samme anciennitet som den, han ville have haft, hvis han havde genoptaget arbejdet den 12. oktober 1973. Dette spørgsmål har dog ingen praktisk betydning, eftersom Kommissionen selv erklærede sig villig til, også med henblik på ydelsen af en passende forskelssum som erstatning for sagsøgerens eventuelle indtægtstab, at medregne hele tidsrummet mellem den nævnte dato og indtil sagsøgeren fik lejlighed til at genoptage arbejde ved Kommissionen (15. august 1976).
Det er selvfølgelig ham, der skal føre fornødent bevis for tabet, i øvrigt i overensstemmelse med den anmodning herom, som generaldirektøren for personale og administration har stilet til ham ved skrivelse af 3. august 1976, der ledsagede den anfægtede afgørelse af 29. juli om at lade ham genindtræde.
Hvad derimod angår tidsrummet efter den dato, hvor sagsøgeren kunne have genoptaget arbejdet, nemlig den 15. august 1976, har han efter min opfattelse hverken krav på erstatning eller yderligere anciennitet i tjenesten, da der ikke kan være tvivl om, at han efter beslutningen om at lade ham genindtræde faktisk kunne have genoptaget arbejdet, uden at dette ville påvirke hans ret til at anfægte Kommissionens afgørelse for så vidt angår de heri indeholdte vilkår for genindtræden. Der kan efter min opfattelse heller ikke tages hensyn til det »forslag«, som Giry for sent indgav den 19. januar 1977 om at genoptage arbejde »for at bevare sine rettigheder«, da det ikke ændrede kravet om fuldstændig ophævelse af Kommissionens afgørelse. Sagsøgeren har kun sig selv at takke for tab, som han har lidt efter den 15. august 1976 som følge af yderligere forsinkelse med hans genoptagelse af arbejdet ved Kommissionen.
6.
Herefter skal det undersøges, om sagsøgeren har krav på erstatning ud over den, som er nævnt ovenfor.
Giry har krævet erstatning på halvanden million belgiske francs for den skade, som han påstår at have lidt i karrieremæssig henseende. Jeg skal hertil bemærke, at som følge af ydelse af anciennitet fra den 12. oktober 1973 kan sagsøgeren i så henseende kun have lidt skade ved, at han i forsinkelsesperioden blev berøvet enhver mulighed for at avancere til en højere lønklasse som følge af forfremmelse eller intern udvælgelsesprøve. Kommissionen har anført, at sagsøgeren rent statistisk for hvert tjenesteår ville have haft mulighed for at blive forfremmet til den højere lønklasse i forholdet 1:29. Der er imidlertid ingen metode til at bedømme sagsøgerens konkrete mulighed.
I den allerede nævnte sag 58/75 (Sergy) krævede sagsøgeren også erstatning for tab af mulighederne for forfremmelse som følge af forsinkelsen med hans genindtræden. Domstolen gav ham ikke medhold i dette krav efter at have konstateret, at sagsøgeren havde været efterladende med hensyn til at søge om genindtræden. I nærværende sag ser det derimod ud til, at man ikke kan bebrejde sagsøgeren nogen forsømmelighed i så henseende, i det mindste ikke inden den 15. august 1976. Han søgte faktisk rettidigt om genindtræden, nemlig den 26. april 1973, dvs. flere måneder inden udløbet af hans tjenestefrihed. Den følgende lange tavshedsperiode til 6. januar 1975 skal forklares ved, at sagsøgerens sag i tidsrummet mellem 4. januar 1974 og 21. november 1974 verserede mod Kommissionens afslag på at bringe hans ansættelsesforhold til ophør i henhold til den særlige forordning nr. 2530/72 (om den såkaldte frivillige udtræden af tjenesten). Da Domstolen først havde frifundet sagsøgte, var sagsøgeren indtil den 15. august 1976 ivrig efter at søge sit arbejde ved Kommissionen genoptaget.
I betragtning af det umulige i objektivt at udtale sig sikkert om de karrieremuligheder, som sagsøgeren mistede som følge af Kommissionens culpøse forsinkelse, skal erstatningskravet undersøges ud fra den skuffelse, som han oplevede, da han fik udsigt til at miste sine forfremmelsesmuligheder, og følgelig inden for rammerne af sagsøgers yderligere påstand om erstatning for dén ideelle skade, som han angiveligt har lidt som følge af Kommissionens ulovlige adfærd. I denne sidste henseende har beslutningen af 29. juli 1976 om at lade ham genindtræde allerede i sig selv udgjort en vis erstatning. Under hensyn til det betydelige tidsrum, hvor Kommissionen uberettiget undlod at besvare sagsøgerens anmodning om at måtte genoptage arbejdet, og til de uundgåelige psykologiske følger af denne uvished, finder jeg, at Kommissionen som godtgørelse for ideel skade bør betale sagsøgeren noget mere end et rent symbolsk beløb, hvis størrelse jeg foretrækker at overlade til Domstolen at afgøre. Ved fastsættelsen af godtgørelsen bør der efter min opfattelse lægges vægt på kvaliteten af sagsøgerens arbejde, som kan bedømmes objektivt ud fra de rapporter, som Kommissionen har udfærdiget desangående. Det kan faktisk antages, at jo bedre sagsøgerens arbejde og indstilling hertil bedømmes, des større er hans karrieremuligheder og følgelig hans føling af frustration og den ideelle skade. I denne sammenhæng skal jeg bemærke, at de i tjenestemandsvedtægtens artikel 43 omhandlede udtalelser vedrørende sagsøgerens kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfærd, som Kommissionen har udfærdiget og vedlagt hans aktmappe, indeholdt kommentarer, som gav ham højeste karakter, for så vidt angår hans kvalifikationer, tjenstlige indsats og ansvarsfølelse samt gode karakterer for så vidt angår de andre dele af hans tjenstlige adfærd.
Det bør her erindres, at af de grunde, som jeg allerede har anført, bør alene perioden 12. oktober 1973 — 15. august 1976 medregnes ved vurderingen af den ideelle skade.
Det siger sig selv, at en statuering af, at beslutningen om genindtræden er gyldig, nødvendigvis betyder afvisning på grund af manglende retsgrundlag for påstandene om ydelse af de godtgørelser for udtræden af tjenesten, som omhandles i vedtægtens bilag IV og bilag VIII, artikel 12 og følgelig af den i artikel 6 i bilag VII hjemlede bosættelsesydelse.
7.
Det er nu på grundlag af det forslag til afgørelse, som jeg har fremsat vedrørende realiteten i søgsmålet mod beslutningen af 29. juli 1976, muligt at dens beslutnings virkning for de to søgsmål i sagerne 126/75 og 34/76, som lå forud herfor og var en følge af sagsøgtes stiltiende afslag på at lade sagsøgeren genindtræde.
Tilbudet til sagsøgeren i den nævnte beslutning om at lade ham genindtræde, fjerner klart ethvert grundlag for de første to påstande i sag 126/75 om ophævelse af det stiltiende afslag på genindtræden. Som allerede anført og af sagsøgeren selv erkendt, bør denne beslutning antages at indeholde en tilbagekaldelse af Kommissionens tidligere stiltiende afvisning af sagsøgers anmodning om at måtte genindtræde. Under denne synsvinkel har søgsmålet imod den stiltiende afvisning ikke længere nogen genstand til trods for, at den af de tidligere anførte grunde ubestrideligt var ulovlig.
I øvrigt er resten af påstandene i sag 126/75 de samme som i sag 92/76, og hvad der er anført til disse, finder også anvendelse her. For så vidt angår påstanden i sag 34/76 om ophævelse af alle de udnævnelser til stillinger i lønklasse A 4 eller stillingsgruppe A 5/4, som Kommissionen har foretaget efter den 12. oktober 1973, skal jeg blot henvise til bemærkningerne vedrørende den tilsvarende påstand i sag 92/76 til belysning af, hvorfor sagsøgeren ikke har retlig interesse i ophævelsen.
Følgelig må de forskellige påstande i de to nævnte søgsmål forkastes, bortset fra det som femte påstand i sag 126/75 rejste krav om erstatning, som under alle omstændigheder omfattes at det tilsvarende krav, der imidlertid omhandler en længere periode, og som er opført som nummer syv i påstandene i sag 92/76, som jeg allerede har behandlet.
8.
Med hensyn til afgørelsen om sagsomkostningerne bør det tages i betragtning, at sag 126/75 skyldtes Kommissionens uberettigede forsinkelse. Sag 34/76 blev anlagt for at sagsøger kunne varetage sine interesser, nærmere bestemt på grund af den stadige forsinkelse end af de grunde, Kommissionen har anført i Sergy-sagen, som jeg har omtalt. Endelig for så vidt angår sag 92/76 var der det fornødne grundlag for en ikke uvæsentlig del af hans påstande.
Af de omhandlede grunde og navnlig fordi det var Kommissionens ulovlige adfærd, som bevirkede forhaling af sagen, finder jeg, at Kommissionen bør afholde alle sagsøgerens omkostninger.
Følgelig foreslår jeg, at Domstolen i medfør af de ovennævnte synspunkter, dømmer Kommissionen til at erstatte henholdsvis godtgøre, sagsøgeren:
a)
den skade, der følger af, at sagsøgeren i perioden 12. oktober 1973 — 15. august 1976 ikke oppebar den løn, som han ville have haft krav på, hvis han var genindtrådt i sit arbejde ved Kommissionen efter udløbet af hans tjenestefrihed; tabet skal fastsættes til forskellen mellem den nævnte løn og det, sagsøgeren måtte have modtaget for arbejde uden for Fællesskabet i den nævnte periode;
b)
den ideelle skade som følge af forsinkelsen, idet der endvidere tages hensyn til tab af forfremmelsesmuligheder i den pågældende periode; beløbet fastsættes af Domstolen.
Endelig foreslår jeg, at sagsøgte pålægges sagsomkostningerne i forbindelse med alle tre søgsmål.
(
1
) – Oversat fra italiensk.