62024CC0321
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 22. maj 2025 (
1
)
Sag C-321/24
BC
mod
SCP Attal et Associés
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris, Frankrig))
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 63, stk. 1, TEUF – frie kapitalbevægelser – restriktion – arv – boopgørelse – beregning af notarens vederlag – arv, som omfatter aktiver i to medlemsstater – artikel 65, stk. 1, litra b), TEUF – foranstaltninger til at hindre lovovertrædelser på skatteområdet eller til at fastlægge en procedure for anmeldelse af kapitalbevægelser af administrative eller statistiske hensyn«
1.
I den sag, der ligger til grund for denne præjudicielle forelæggelse, har arvingen (som er bosiddende i Frankrig) efter en person, som er død i Belgien, hvor sidstnævnte havde sit sædvanlige opholdssted, idet arven efter den afdøde omfatter aktiver i Belgien og Frankrig, anfægtet vederlaget til den franske notar, der behandlede den boopgørelse, som blev indgivet i Frankrig.
2.
Den medlemsstat, hvor arvesagen behandles, er Belgien, og en belgisk notar udfærdigede boopgørelsen i dette land for hele arven. Ifølge arvingen skal den franske notars vederlag ikke beregnes på grundlag af alle aktiverne, men kun på grundlag af den del af aktiverne i boet, der befinder sig i Frankrig. I modsat fald vil der foreligge en ubegrundet dobbelt betaling.
3.
Den ret, der skal afgøre sagen, har nærmere bestemt anmodet Domstolen om fortolkning af artikel 63 TEUF og 65 TEUF med henblik på at afklare, om disse bestemmelser er til hinder for et dobbelt vederlag til notarer i to medlemsstater, som behandler den samme arvesag, når de begge beregner deres vederlag på grundlag af alle aktiverne i boet.
4.
Domstolen har allerede udtalt sig om restriktioner for de frie kapitalbevægelser, som er begrundet i beskatning af arv med en grænseoverskridende dimension (
2
). Denne præjudicielle forelæggelse adskiller sig fra de tidligere i kraft af sin genstand: Spørgsmålene vedrører en national bestemmelse, der ganske vist har forbindelse med de skatte- og afgiftsmæssige forpligtelser, som ejerskifte ved dødsfald er underlagt, men som ikke i sig selv er en skatte- og afgiftsbestemmelse.
I. Retsforskrifter
A.
EU-retten
5.
Artikel 1, stk. 1, i direktiv 88/361/EØF (
3
) fastsætter følgende:
»Medlemsstaterne ophæver de restriktioner for kapitalbevægelser, der finder sted mellem valutaindlændinge i medlemsstaterne, medmindre andet er fastsat i nedenstående bestemmelser. For at lette gennemførelsen af dette direktiv, klassificeres kapitalbevægelserne efter nomenklaturen i bilag I.«
6.
Blandt de kapitalbevægelser, der er opregnet i bilag I til direktiv 88/361, fremgår under rubrik XI kapitalbevægelser af personlig karakter, som omfatter arv.
B.
Fransk ret
1. Code de commerce (handelsloven)
7.
I den lovgivningsmæssige del af loven, som omfatter afsnit IVa (»Visse regulerede satser«), fastsætter artikel L. 444-1 de regulerede satser, der finder anvendelse på notarydelser. I henhold til denne artikels stk. 3 er de ydelser, som notarer leverer i konkurrence med andre erhvervsdrivende, som ikke er tariferede, ikke fastsat efter regulerede satser, men derimod som honorarer.
8.
I den forskriftsmæssige del af loven fastsætter artikel R. 444-2 følgende definitioner:
»1. »sats«: alle de elementer, som gør det muligt at fastslå beløbet for de faste vederlag og godtgørelser, som de erhvervsdrivende, der er nævnt i artikel L. 444-1, stk. 1, har krav på for deres regulerede ydelser
2. »vederlag«: det beløb, som en af disse erhvervsdrivende modtager til gengæld for ydelser, hvis satser er fastsat i afsnit IVa i den lovgivende del af denne lov
[…]
4. »forholdsmæssigt vederlag«: vederlag, der følger af anvendelsen af en procentsats på et grundbeløb eller anvendelsen af en skala med progressive eller degressive procentsatser på forskellige grundintervaller
5. »honorar«: det beløb, som en af disse erhvervsdrivende modtager til gengæld for ydelser, hvis beløb ikke er fastsat i det i stk. 2 nævnte afsnit
[…]«
9.
Artikel R. 444-3 fastsætter følgende:
»I tillægsartikel 4-7, 4-8 og 4-9 i dette afsnit [(»Visse regulerede satser«)] anføres henholdsvis:
1. listen over de […] notarydelser […], hvis sats er fastsat i dette afsnit;
[…]
3. en vejledende liste over de ydelser, der leveres på de betingelser, der er fastsat i artikel L. 444-1, stk. 3, og i givet fald reglerne for de pågældende erhvervsdrivendes opkrævning af honorarer for disse ydelser.«
10.
I bilag 4-7 til den forskriftsmæssige del af loven, som indeholder listen over de ydelser, hvis regulerede satser er fastsat i afsnit IVa (den forskriftsmæssige del) i loven, omhandler tabel 5, som er bilagt handelslovens artikel R444-3, notarer og nævner i nr. 8 boopgørelser.
11.
I delen »Bekendtgørelser« i loven fastsætter artikel A. 444-63 følgende:
»For boopgørelsen (nr. 8 i tabel 5) betales et vederlag, der står i forhold til de samlede bruttoaktiver […] i henhold til følgende skala […]«
2. Code général des impôts (den almindelige lov om skatter og afgifter)
12.
Blandt de særlige bestemmelser på arveområdet fastsætter artikel 800 følgende:
»Arvinger, legatarer eller gavemodtagere samt disses formyndere eller værger er forpligtet til at indgive en detaljeret opgørelse.
Undtaget herfra er:
1. direkte arvinger, en overlevende ægtefælle samt en partner, der er knyttet til afdøde ved en civil socialpagt, når bruttoarveformuen er mindre end 50000 EUR, forudsat at disse personer ikke tidligere af afdøde har modtaget en gave eller et arveforskud, som ikke er blevet registreret eller angivet
2. andre personer end de i stk. 1 nævnte, når bruttoarveformuen er mindre end 3000 EUR.«
13.
Artikel 802 fastsætter følgende:
»Enhver opgørelse i forbindelse med ejerskifte ved dødsfald, som undertegnes af arvingerne, gavemodtagerne og legatarerne samt disses formyndere, værger eller juridiske repræsentanter, skal afsluttes med følgende angivelse:
»Den person, der indgiver denne opgørelse, bekræfter hermed, at den er oprigtig og sandfærdig; han bekræfter endvidere, under trussel om de sanktioner, der er fastsat i artikel 1837 i den almindelige lov om skatter og afgifter, at denne opgørelse omfatter de kontanter, fordringer og alle øvrige franske eller udenlandske værdipapirer, der, så vidt det er personen bekendt, helt eller delvist tilhørte afdøde.«
[…]«
II. Faktiske omstændigheder, tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
14.
De faktiske omstændigheder er fremstillet som følger i forelæggelseskendelsen:
–
XY, som var fransk statsborger med sædvanligt opholdssted i Belgien, afgik ved døden i dette land den 29. juli 2020.
–
BC, som er fransk statsborger og skattemæssigt hjemmehørende i Frankrig, hvor hun er bosiddende, er arving efter XY.
–
Arven efter XY består af løsøre og fast ejendom, der befinder sig i Belgien og i Frankrig.
–
Arvesagen blev indledt den 12. oktober 2020 af en notar i Uccle (Belgien), som påtog sig at udfærdige boopgørelsen i Belgien. Denne opgørelse omfatter de samlede aktiver i boet, uanset hvor de befinder sig.
–
BC betalte den belgiske notar et vederlag, der blev beregnet på grundlag af hele bruttoarveformuen (
4
).
–
I Frankrig hyrede BC SCP Attal et Associés, notar i Paris (herefter »Attal et Associés«), som udfærdigede boopgørelsen. Denne blev undertegnet den 18. marts 2021 og indgivet til den kompetente registreringsmyndighed.
–
Da boopgørelsen var registreret, anmodede Attal et Associés justitssekretæren ved tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris, Frankrig) om en attest for kontrol af sagsomkostningerne med henblik på fastsættelsen af vederlaget.
–
Attesten bekræftede det beløb, som Attal et Associés havde fastsat som vederlag på grundlag af hele bruttoarveformuen.
15.
BC har rejst indsigelse mod attesten ved tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris). Hun har nedlagt påstand om, at den annulleres, og at der udstedes en ny, som beregner den franske notars vederlag alene på grundlag af bruttoværdien af de aktiver i boet, der befinder sig i Frankrig.
16.
Hun har i denne forbindelse gjort to anbringender gældende:
–
Beregningsgrundlaget for notarens vederlag skal være det samme som beregningsgrundlaget for arveafgiften. I henhold til den fransk-belgiske overenskomst af 20. januar 1959 om undgåelse af dobbeltbeskatning (
5
) udgøres beregningsgrundlaget for afgiften i Frankrig alene af værdien af de aktiver, der befinder sig i dette land.
–
Vederlaget til den franske notar, som er beregnet på grundlag af de samlede bruttoaktiver i boet uden hensyn til vederlaget til den belgiske notar (
6
), som er beregnet på samme grundlag, udgør en hindring for de frie kapitalbevægelser, der er fastsat i artikel 63 TEUF, eftersom det mindsker boets værdi.
17.
Attal et Associés har nedlagt påstand om, at attesten bekræftes. Selskabet har fremsat følgende argumenter:
–
I Frankrig beregnes afgiften på vederlagsfrie overførsler på grundlag af den samlede værdi af afdødes aktiver, men betales kun af de aktiver, der befinder sig i Frankrig, i overensstemmelse med den fransk-belgiske overenskomst af 20. januar 1959.
–
Den boopgørelse, der indgives til de franske myndigheder, skal angive afdødes samlede aktiver, herunder dem, der befinder sig i udlandet.
–
Beregningsgrundlaget for notarers vederlag omfatter de samlede aktiver i boet, hvad enten de befinder sig i Frankrig eller i en anden stat. Derfor har notaren krav på et vederlag, der er beregnet på grundlag af bruttoværdien af hele arveformuen, som består af aktiver, der befinder sig i Frankrig og i Belgien.
18.
På denne baggrund har tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris) forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 63, stk. 1, [TEUF] fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for dobbelt vederlag til notarerne i to medlemsstater i Den Europæiske Union, der behandler den samme arv, som omfatter aktiver i begge medlemsstater, idet begge vederlag beregnes på grundlag af de samlede bruttoaktiver i boet uden hensyntagen til det vederlag, som er betalt til den anden notar, når en notars medvirken er lovbestemt?
2)
Skal artikel 63, stk. 1, [TEUF] fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at vederlaget til den notar, hvis medvirken ved behandlingen af en arv, som omfatter aktiver i to medlemsstater i Den Europæiske Union, er lovbestemt, beregnes på grundlag af de samlede bruttoaktiver i boet og ikke kun på grundlag af de bruttoaktiver, der befinder sig i notarens medlemsstat?
3)
Skal artikel 63, stk. 1, [TEUF] og artikel 65, stk. 1, litra a), [TEUF] fortolkes således, at det dobbelte vederlag til to notarer, der behandler den samme arv, idet begge vederlag beregnes på grundlag af de samlede bruttoaktiver i boet, der befinder sig i begge medlemsstater, kan udgøre en »[relevant bestemmelse] i deres skattelovgivning«, som udgør en undtagelse fra det forbud mod restriktioner for kapitalbevægelser, der er fastsat i førstnævnte bestemmelse, når en notars medvirken er lovbestemt?
4)
Skal artikel 63, stk. 1, [TEUF] og artikel 65, stk. 1, litra a), [TEUF] fortolkes således, at det dobbelte vederlag til to notarer, der behandler den samme arv, idet begge vederlag beregnes på grundlag af de samlede bruttoaktiver i boet, der befinder sig i begge medlemsstater, kan udgøre en nødvendig foranstaltning med henblik på at hindre lovovertrædelser på skatteområdet eller en procedure for anmeldelse af kapitalbevægelser af administrative eller statistiske hensyn, som udgør en undtagelse fra det forbud mod restriktioner for kapitalbevægelser, der er fastsat i førstnævnte bestemmelse, når notarens medvirken er lovbestemt?«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
19.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 30. april 2024.
20.
Domstolen anmodede den forelæggende ret om at fremkomme med uddybende oplysninger i henhold til artikel 101, stk. 1, i Domstolens procesreglement, hvilket den gjorde ved skrivelse af 20. december 2024 (
7
).
21.
Attal et Associés, den franske regering og Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
22.
Det er ikke blevet fundet nødvendigt at afholde et retsmøde.
IV. Bedømmelse
A.
Formaliteten
23.
I sit skriftlige indlæg (
8
) har den franske regering rejst en formalitetsindsigelse mod den præjudicielle forelæggelse. Ifølge denne regering er det grundlag, som den forelæggende rets spørgsmål hviler på (at det i henhold til fransk ret er obligatorisk at lade en notar udfærdige boopgørelsen), fejlagtigt.
24.
Den franske regering har gjort følgende argumenter gældende:
–
I henhold til artikel 800 i den almindelige lov om skatter og afgifter skal arvinger, legatarer eller gavemodtagere indgive en detaljeret boopgørelse til skatte- og afgiftsmyndigheden. Som hjælp ved udfærdigelsen af denne erklæring har de på finansministeriets websted adgang til detaljerede formularer og vejledninger (
9
). En notars medvirken er ikke obligatorisk.
–
Det er derimod påkrævet at lade en notar udføre visse handlinger i forbindelse med arv, som er fastsat i andre bestemmelser, der har et andet formål end boopgørelsen, og for hvilke notaren opkræver et særskilt vederlag.
–
De bestemmelser, hvorpå den forelæggende ret har støttet sin konklusion om, at »[d]et er obligatorisk at lade en arv, der overstiger 5000 EUR, og en, som omfatter fast ejendom, behandle af en notar« (
10
), vedrører ikke boopgørelsen, men andre dokumenter.
–
I visse tilfælde skal boopgørelsen ledsages af disse eller andre dokumenter, som kræver en notars medvirken. Dette er tilfældet i forbindelse med arvesager, som omfatter fast ejendom, hvorom der skal fremlægges en ejerskabsattest. Det er ligeledes tilfældet, når arvebeløbet er 5000 EUR eller højere, idet der kræves et vitterlighedsdokument undertegnet af notaren for at dokumentere en persons egenskab af arving. Disse dokumenter adskiller sig fra boopgørelsen, som ikke kræver en notars medvirken.
25.
Efter at være blevet anmodet om at fremkomme med uddybende oplysninger, har den forelæggende ret fremsendt følgende til Domstolen (
11
):
–
»Brugen af en notar til at […] udfærdige boopgørelsen er ikke foreskrevet i nogen specifik bestemmelse i fransk ret, men udgør en praktisk forpligtelse, der i faktisk henseende følger af, at andre handlinger obligatorisk skal udføres af en notar og henhører under dennes monopol, og i retlig henseende følger af de generelle dokumenter, der fremgår af et websted med information til offentligheden, samt fastsættelsen af en reguleret sats, som er lovbestemt.
–
Af disse grunde havde BC i praksis ikke nogen mulighed for selv at udfærdige boopgørelsen.«
26.
I samme skrivelse har den forelæggende ret henvist til officielle franske websteder med information til offentligheden på internettet (
12
), der beskriver en notars medvirken som uomgængelig i arvesager, der omfatter fast ejendom, hvilket giver arvinger anledning til at formode, at denne medvirken også er obligatorisk i forbindelse med boopgørelsen. Den har tilføjet, at den franske notars vederlag er reguleret ved lov, idet det ikke kan forhandles af arvingerne, og ikke tager hensyn til det vederlag, der allerede er betalt til en notar i en anden medlemsstat for en tilsvarende handling, der ligesom i Frankrig beregnes på grundlag af hele bruttoarveformuen.
27.
I proceduren efter artikel 267 TEUF er Domstolen kun kompetent til at træffe præjudiciel afgørelse om fortolkningen eller gyldigheden af EU-retten. Det tilkommer den ikke at fortolke national ret eller at afgøre, hvorvidt den fortolkning, som den nationale ret lægger til grund, er korrekt (
13
).
28.
Det følger af fast retspraksis, at »Domstolen, når den besvarer præjudicielle spørgsmål, i henhold til kompetencefordelingen mellem Unionens retsinstanser og de nationale retter skal tage hensyn til de faktiske omstændigheder og de retsregler, som ifølge forelæggelsesafgørelsen er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål« (
14
).
29.
Det tilkommer ikke Domstolen at vurdere, om den juridiske ramme er beskrevet korrekt i forelæggelseskendelsen, og formodningen for relevans, som gælder for præjudicielle spørgsmål, må gøre sig gældende. Disse spørgsmål afvises, når det f.eks. klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand. Dette er ikke tilfældet for denne anmodning om præjudiciel afgørelse.
30.
Det må derfor fastslås, at den franske regerings anbringender om, at den nationale forelæggende ret har anlagt en fejlagtig fortolkning, ikke berører de præjudicielle spørgsmåls antagelse til realitetsbehandling.
B.
Det første og det andet præjudicielle spørgsmål
31.
Med det første og det andet præjudicielle spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 63, stk. 1, TEUF
–
er til hinder for dobbelt vederlag til notarerne i to medlemsstater i Den Europæiske Union, der behandler den samme arv, som omfatter aktiver i begge medlemsstater, når en notars medvirken er lovbestemt, og begge vederlag beregnes »på grundlag af de samlede bruttoaktiver i boet uden hensyntagen til det vederlag, som er betalt til den anden notar«, og
–
er til hinder for, at vederlaget til den notar, hvis medvirken ved behandlingen af en arv, som omfatter aktiver i to medlemsstater i Den Europæiske Union, er lovbestemt, beregnes »på grundlag af de samlede bruttoaktiver i boet og ikke kun på grundlag af de bruttoaktiver, der befinder sig i notarens medlemsstat«.
32.
Idet traktaterne ikke fastsætter en definition af begrebet »kapitalbevægelser«, har Domstolen anerkendt, at den nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til direktiv 88/361, er af vejledende værdi. Den har navnlig fastslået, at »den i bilaget indeholdte nomenklatur, som anført i tredje afsnit i indledningen til bilaget, ikke udtømmende definerer begrebet »kapitalbevægelser«« (
15
).
33.
Efter at have mindet om, at arv er omfattet af rubrik XI i bilag I til direktiv 88/361 med overskriften »Kapitalbevægelser af personlig karakter«, har Domstolen fastslået, at »modtagelse af arv udgør en kapitalbevægelse [som omhandlet i artikel 63 TEUF] med undtagelse af de tilfælde, hvor det, der indgår i boet, findes inden for én og samme medlemsstat« (
16
).
34.
Den omtvistede arv omfatter aktiver, der befinder sig i to medlemsstater (
17
). Det skal derfor undersøges, om en notars vederlag, som er fastsat efter en officielt reguleret sats, i forbindelse med denne arv og i lyset af dens særlige omstændigheder udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser, som er forbudt i henhold til artikel 63, stk. 1, TEUF (
18
).
35.
I forbindelse med artikel 63, stk. 1, TEUF forstås der ved »restriktion« enhver hindring for kapitalbevægelser såvel mellem medlemsstater som mellem medlemsstater og tredjelande (
19
), og selv den mindste begrænsning af disse friheder er retsstridig (
20
).
36.
De foranstaltninger, der er forbudt ved artikel 63, stk. 1, TEUF, omfatter i egenskab af restriktioner for kapitalbevægelserne sådanne foranstaltninger, som kan afholde ikke-hjemmehørende personer fra at foretage investeringer i en medlemsstat, eller sådanne, der kan afholde personer, der er hjemmehørende i denne medlemsstat, fra at foretage investeringer i andre stater (
21
).
37.
På arveområdet vedrører næsten alle de sager angående artikel 63, stk. 1, TEUF, som Domstolen har udtalt sig om, nationale bestemmelser om ansættelsen af den arveafgift, som påhviler arvingen, og indkomstafgifter i forbindelse med en arv (
22
).
38.
Ved fortolkningen af artikel 63, stk. 1, TEUF har Domstolen fastslået, at bestemmelser, hvorefter en arv, som omfatter aktiver, der befinder sig uden for den medlemsstat, hvor afgiften opkræves, pålægges en højere afgift end en arv, der kun omfatter aktiver, som befinder sig i denne stat, således at boets værdi mindskes, er i strid med de frie kapitalbevægelser (
23
).
39.
Tvisten i hovedsagen vedrører ikke anvendelsen af en national bestemmelse af skatte- og afgiftsmæssig karakter. Reglerne for den franske notars vederlag (som er underlagt en reguleret sats) for dennes ydelser er fastsat i handelsloven og indebærer som før nævnt ikke pålæggelse af en afgift. Den forelæggende ret, den franske regering og Kommissionen er enige om, at disse regler ikke er af skatte- og afgiftsmæssig art (
24
).
40.
Forbuddet i artikel 63, stk. 1, TEUF gælder imidlertid »alle restriktioner for kapitalbevægelser« (
25
). Det er ikke begrænset til de restriktioner, der følger af den nationale skatte- og afgiftslovgivning, eller andre hindringer af skatte- og afgiftsmæssig karakter.
41.
Hvis der som følge af en national foranstaltning sker en værdiforringelse af en arv, der omfatter aktiver i udlandet, idet denne værdiforringelse ikke indtræffer i en rent indenlandsk situation, vil den afskrækkende virkning af denne foranstaltning påvirke de frie kapitalbevægelser negativt.
42.
Denne foranstaltning vil nemlig medføre, at en arv, som omfatter aktiver, der befinder sig i mere end én medlemsstat, i økonomisk henseende pålægges en større byrde, der (selv om den ikke er skatte- og afgiftsmæssig) er højere end den byrde, der pålægges en arv, som udelukkende omfatter aktiver i en enkelt stat (
26
).
43.
Nationale foranstaltninger, der, uanset om de er af skatte- og afgiftsmæssig karakter eller af en anden type, medfører en sådan værdiforringelse, kan afholde personer fra at udnytte de frie kapitalbevægelser, som finder anvendelse på arv, og er derfor i princippet forbudt (
27
).
44.
I Frankrig fastsætter artikel 800 i den almindelige lov om skatter og afgifter en forpligtelse til at opgøre boet efter en afdød. Opgørelsen skal omfatte afdødes ejendom, aktiver og passiver (
28
) og indeholde en angivelse af arvingernes identitet. Den indgives til skatte- og afgiftsmyndigheden, således at denne kan beregne den skyldige arveafgift, og med henblik på at undgå skatte- og afgiftssvig. Det er obligatorisk at indgive den – med undtagelse af visse personer, når arvens værdi ikke overstiger et ved lov fastsat beløb.
45.
Ifølge forelæggelseskendelsen og de oplysninger, som den forelæggende ret efterfølgende har forelagt, er en notars medvirken i Frankrig obligatorisk i et tilfælde som det foreliggende enten som følge af et lovfastsat krav eller som følge af den praksis, der kan udledes af de nationale tekster. Derfor leverer notaren en ydelse, for hvilken godtgørelsen (vederlaget) er lovbestemt.
46.
Den franske notars vederlag for at medvirke til boopgørelsen står i forhold til den samlede bruttoarveformue, beregnet i henhold til en bestemt skala. Reglen for beregningen af vederlaget er den samme i forbindelse med enhver arv, som er underlagt kravet om boopgørelse. Der sondres ikke efter arvingens eller den afdødes statsborgerskab eller bopæl, og vederlaget ændrer sig heller ikke, alt efter hvor de opgjorte aktiver befinder sig.
47.
I forbindelse med en arv, som er international i kraft af, hvad den består af, er det dog sandsynligt, at også en anden stat, hvor visse af aktiverne i boet befinder sig, kræver en boopgørelse af skatte- og afgiftsmæssige hensyn. Det kan ligeledes forekomme, at værdien af disse aktiver som en del af bruttoarveformuen udgør en del af beregningsgrundlaget for vederlaget til den notar (
29
), som udfærdiger boopgørelsen.
48.
På denne baggrund har en foranstaltning som den i den foreliggende sag omhandlede følgende virkninger:
–
På den ene side er den i sig selv egnet til at afholde personer, der er hjemmehørende i den medlemsstat, hvor foranstaltningen er gældende, fra at foretage investeringer i udlandet, og personer, der er hjemmehørende i udlandet, fra at investere i denne stat.
–
På den anden side medfører denne foranstaltning, at en arv, der omfatter aktiver i og uden for en stat, og hvis samlede bruttoværdi er identisk med bruttoværdien af en arv, der udelukkende består af aktiver i denne stat, i sidste ende har
mindre værdi som følge af placeringen af de aktiver, den består af.
49.
Domstolen har drøftet denne dobbelte begrænsende virkning i sin praksis vedrørende virkningerne af skatte- og afgiftsretlige bestemmelser. Denne retspraksis kan efter min opfattelse overføres på andre nationale bestemmelser, også når de ikke er af skatte- og afgiftsmæssig karakter, men har den samme begrænsende virkning.
50.
Domstolen har i denne henseende fastslået følgende:
–
»[N]ationale bestemmelser, der fastsætter værdien af en fast ejendom med henblik på beregning af den afgift, der skal opkræves i tilfælde af erhvervelse ved arv, [kan] ikke kun […] afholde en person, der har bopæl i en anden medlemsstat, fra at købe faste ejendomme, der er beliggende i den pågældende medlemsstat, og fra at overdrage den økonomiske ejendomsret til sådanne faste ejendomme til en anden person, men de kan ligeledes formindske værdien af arven efter en person, der har bopæl i en anden medlemsstat end den, hvori ejendommene er beliggende« (
30
).
–
»Desuden er det i retspraksis med hensyn til arv blevet fastslået, at de foranstaltninger, der er forbudt ifølge [artikel 63, stk. 1, TEUF], i egenskab af restriktioner for kapitalbevægelserne omfatter sådanne foranstaltninger, som medfører en formindskelse af værdien af den arv, som tilkommer en person, der har bopæl i en anden stat end i den medlemsstat, hvor de omhandlede ejendomme befinder sig, og som pålægger disse ejendomme arveafgift« (
31
).
51.
Den beskrevne ulempe kan i et tilfælde som det foreliggende ikke tilskrives det forhold, at to medlemsstater udøver deres beskatningskompetence parallelt (
32
). De domme, hvori Domstolen har fastslået, at de ufordelagtige virkninger, der følger af udøvelsen af denne (dobbelte) beskatningskompetence, ikke udgør restriktioner for de frie kapitalbevægelser, eftersom den ikke udgør forskelsbehandling (
33
), er derfor ikke relevante for den foreliggende sag.
52.
Jeg er derfor af den opfattelse, at en lovgivning, der ved beregningen af vederlaget til en (fransk) notar, som medvirker til en boopgørelse, fastsætter dette vederlag således, at beregningsgrundlaget omfatter værdien af de aktiver i boet, der befinder sig i en anden medlemsstat (Belgien), hvor arvesagen behandles, når lovgivningen i denne medlemsstat også fastsætter et vederlag til notarerne i denne stat på grundlag af bruttoarveformuen, således at der skal betales et dobbelt vederlag i forbindelse med arven, udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 63, stk. 1, TEUF.
C.
Det tredje og det fjerde præjudicielle spørgsmål
53.
Med disse to præjudicielle spørgsmål, som også skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret oplyst, om
–
artikel 63, stk. 1, TEUF og artikel 65, stk. 1, litra a), TEUF kan fortolkes således, at det dobbelte vederlag til notarer under omstændigheder som i hovedsagen udgør en »[relevant bestemmelse] i [medlemsstaternes] skattelovgivning«, som udgør en undtagelse fra forbuddet mod restriktioner for kapitalbevægelser, og om
–
artikel 63, stk. 1, TEUF og artikel 65, stk. 1, litra b), TEUF kan fortolkes således, at det dobbelte vederlag til notarer under omstændigheder som i hovedsagen udgør en nødvendig foranstaltning med henblik på at hindre lovovertrædelser på skatteområdet eller en procedure for anmeldelse af kapitalbevægelser af administrative eller statistiske hensyn.
54.
Begge spørgsmål vedrører undtagelser fra det forbud, der er fastsat i artikel 63, stk. 1, TEUF. I henhold til artikel 65, stk. 1, TEUF griber bestemmelserne i artikel 63 TEUF ikke ind i medlemsstaternes ret til:
–
»at anvende de relevante bestemmelser i deres skattelovgivning, som sondrer imellem skatteydere, hvis situation er forskellig med hensyn til deres bopælssted eller med hensyn til det sted, hvor deres kapital er investeret« [litra a)], eller
–
»at træffe de nødvendige foranstaltninger for at hindre overtrædelser af deres nationale ret og forskrifter, især på skatte- og afgiftsområdet […], eller til af administrative eller statistiske hensyn at fastlægge procedurer for anmeldelse af kapitalbevægelser […]« [litra b)] (
34
).
55.
Artikel 65, stk. 1, litra a) og b), TEUF udgør undtagelser fra det grundlæggende princip om frie kapitalbevægelser. Som sådan skal disse bestemmelser fortolkes strengt (
35
).
56.
Reglerne for de vederlag, der skal betales til notarer for leveringen af deres ydelser, udgør, som jeg netop har forklaret, ikke en »skatte- og afgiftsretlig bestemmelse«. Den forelæggende ret, Kommissionen og den franske regering selv deler denne vurdering.
57.
Det er ganske vist korrekt, at den omtvistede nationale foranstaltning fastsætter vederlagene (den regulerede sats) til notaren, når denne medvirker til en boopgørelse, som i sidste ende har skatte- og afgiftsmæssige virkninger. Jeg ser intet til hinder for at medgive, at denne medvirken (ligesom andre tilfælde, hvor notarer medvirker) har en vis forbindelse med arvingernes skatte- og afgiftsmæssige forpligtelser.
58.
Imidlertid er den sats, som skal betales for notarens ydelser, henset til sin genstand og natur, ikke af skatte- og afgiftsmæssig karakter, og den kan heller ikke anses for i sig selv at være en udmøntning af statens beskatningskompetence. Den er en del af den handelsretlige lovgivning, og dens formål er at regulere udøvelsen af notarerhvervet ved at fastlægge formlen for beregning af notarers vederlag, når de udfærdiger en boopgørelse.
59.
Vederlag til notarer, som beregnes i henhold til den regulerede sats, svarer til betaling for en leveret ydelse. De består ikke i, at notaren på skyldnerens vegne opkræver et beløb, som notaren herefter overdrager til staten med henblik på finansieringen af statens opgaver. Endvidere er de ikke knyttet til arveafgiften, idet notarens vederlag fastsættes på grundlag af bruttoarveformuen, uanset om afgiften i sidste ende pålægges alle aktiverne eller kun en del af dem.
60.
En foranstaltning med disse kendetegn er ikke omfattet af den undtagelse, der er fastsat i artikel 65, stk. 1, litra a), TEUF.
61.
Den er heller ikke omfattet af artikel 65, stk. 1, litra b), TEUF. Domstolen har fastslået, at en foranstaltning for at kunne anses for en »nødvendig foranstaltning« som omhandlet i denne bestemmelse »skal have som selve sit formål at hindre overtrædelser af national ret og forskrifter i forbindelse med« tilsynet med finansielle institutioner (
36
).
62.
Jeg er enig med Kommissionen (
37
) i, at dette kriterium finder anvendelse på foranstaltninger, der vedtages »på skatte- og afgiftsområdet«, som i artikel 65, stk. 1, litra b), TEUF nævnes på samme niveau som området for tilsyn med finansielle institutioner.
63.
På grundlag af dette kriterium kan en national bestemmelse, som forpligter arvingerne til at indgive en boopgørelse, også når arven har grænseoverskridende elementer, være omfattet af undtagelsen i artikel 65, stk. 1, litra b), TEUF. Det samme gælder en national bestemmelse, som fastsætter sanktioner for den skatte- og afgiftspligtige person for at udelade eller skjule aktiver, eller som tager sigte på at straffe svigagtige opgørelser.
64.
En national foranstaltning, der er vedtaget med henblik på at fastsætte vederlaget til den notar, der medvirker til en boopgørelse, er imidlertid ikke omfattet af undtagelsen vedrørende »skatte- og afgiftsområdet« i artikel 65, stk. 1, litra b), TEUF. Skatte- og afgiftsmæssigt tilsyn er ikke det egentlige formål med en sådan foranstaltning.
65.
I samme retning har Kommissionen gjort gældende, at handelslovens artikel A. 444-63 (som beregner vederlaget til notarer på den ovenfor anførte måde) ikke tager sigte på forebyggelse af overtrædelser på skatte- og afgiftsområdet.
66.
En foranstaltning af denne art kan efter min opfattelse heller ikke være omfattet af undtagelsen vedrørende fastlæggelse af procedurer af administrative eller statistiske hensyn.
67.
Jeg er samlet set af den opfattelse, at de i artikel 65, stk. 1, litra a) og b), TEUF omhandlede undtagelser, hvortil der henvises i forelæggelseskendelsen, ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen.
D.
Er foranstaltningen begrundet i andre tvingende almene hensyn?
68.
Selv om det ikke angives i forelæggelseskendelsen, at der foreligger tvingende almene hensyn, har både Kommissionen og den franske regering påpeget muligheden for, at de kan foreligge i dette tilfælde (
38
).
69.
Såfremt Domstolen fokuserer på de præjudicielle spørgsmål, således som de er formuleret, behøver den ikke at drøfte den franske regerings og Kommissionens argumenter. For det tilfælde, at den beslutter at behandle dem, vil jeg redegøre for mit synspunkt desangående.
70.
Kommissionen har gjort gældende, at notarvirksomhed forfølger formål af almen interesse (
39
), og at den boopgørelse, som udfærdiges af en fransk notar i henhold til artikel 800 og 802 i den almindelige lov om skatter og afgifter, både har til formål at fastlægge arvingens status og at forebygge overtrædelser på skatte- og afgiftsområdet (
40
).
71.
Kommissionen er dog af den opfattelse, at selv hvis foranstaltningen er begrundet i disse formål, pålægger den franske lovgivning arvingen en »uforholdsmæssig« byrde, idet den fastsætter notarens vederlag i forhold til de samlede aktiver i boet, herunder dem, der befinder sig i udlandet (
41
).
72.
Den franske regering har henvist til formålene af almen interesse med notarvirksomhed i tilsvarende vendinger som Kommissionen (
42
) og gjort gældende, at beregningen af vederlag til notarer efter en reguleret sats forhindrer »priskonkurrence […] til skade for ydelsernes kvalitet« (
43
).
73.
Det følger af Domstolens praksis, at en restriktion for de frie kapitalbevægelser kun er tilladt, hvis den er begrundet i tvingende almene hensyn, hvis den er egnet til på en sammenhængende og systematisk måde at sikre gennemførelsen af det mål, som den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål (
44
).
74.
I forbindelse med en række traktatbrudssøgsmål anlagt af Kommissionen mod medlemsstater, som stillede et krav om nationalitet for adgang til erhvervet som notar, har Domstolen fastslået, at dette krav var i strid med artikel 43 EF (etableringsfriheden). Den drog denne konklusion efter at have bemærket, at »notarvirksomhed forfølger formål af almen interesse, som bl.a. er at garantere lovligheden og retssikkerheden med hensyn til dokumenter, der oprettes mellem private, et tvingende alment hensyn, som kan begrunde eventuelle begrænsninger for artikel 43 EF, som udspringer af de særlige egenskaber ved notarvirksomhed, […] for så vidt som disse begrænsninger gør det muligt og er nødvendige for at opnå disse formål« (
45
).
75.
Notarerhvervet har en uomtvistelig betydning i retsforhold, for så vidt som det bidrager til at »garantere lovligheden og retssikkerheden med hensyn til dokumenter, der oprettes mellem private«. Intet i denne sag giver anledning til at rejse tvivl om denne konklusion.
76.
Hvad angår de franske notarers medvirken til boopgørelser har den part, der har gjort gældende, at denne medvirken ikke er obligatorisk i henhold til lovgivningen (den franske regering), dog påpeget, at notarens vederlag for at medvirke i denne procedure forfølger et formål af almen interesse, som begrunder restriktionen for de frie kapitalbevægelser.
77.
Jeg finder ikke dette argument overbevisende: For så vidt som det i Frankrig er et lovbestemt krav at lade en notar udfærdige boopgørelsen, ser jeg ingen tilknytning mellem vederlaget til en notar, der medvirker i en sådan procedure, og et tvingende alment hensyn.
78.
Såfremt en notars medvirken til boopgørelsen, således som den forelæggende ret har anført, er uomgængelig, enten de facto eller i kraft af en retsforskrift, kan de tvingende almene hensyn eventuelt vurderes: Denne medvirken skal være obligatorisk for at sikre lovligheden og retssikkerheden.
79.
Selv i dette sidstnævnte tilfælde vil begrundelsen i tvingende almene hensyn imidlertid kun finde anvendelse på betalingen af vederlag til notarer, som er fastsat i henhold til en reguleret sats, men ikke indebære, at disse vederlag omfatter ethvert element. Jeg er nærmere bestemt af den opfattelse, at denne begrundelse ikke har en sådan rækkevidde, at den begrunder, at arvinger under omstændigheder som i hovedsagen i forbindelse med en grænseoverskridende arvesag pålægges at betale et notarvederlag i en anden stat end den, hvor arvesagen behandles, som er beregnet på grundlag af bruttoarveformuen, der omfatter aktiver, som befinder sig i en anden stat.
80.
Hvis det i sidste ende måtte blive fastslået, at der foreligger et tvingende alment hensyn, er jeg enig med Kommissionen i, at den franske lovgivning går ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde dens formål: Den pålægger arvingen en uforholdsmæssig byrde ved at fastsætte notarens vederlag i forhold til de samlede aktiver i boet, herunder dem, der befinder sig i udlandet.
V. Forslag til afgørelse
81.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg at svare tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris, Frankrig) således:
»Artikel 63, stk. 1, TEUF og artikel 65, stk. 1, litra a) og b), TEUF
skal fortolkes således, at:
–
En bestemmelse eller praksis i en medlemsstat (A), som ikke er den stat, hvor arvesagen behandles, hvorefter vederlaget til en notar i denne medlemsstat (A), hvis medvirken til indgivelsen af en boopgørelse er obligatorisk, fastsættes i henhold til en reguleret sats, således at notarvederlaget beregnes på grundlag af hele bruttoarveformuen, herunder aktiver, der befinder sig i en anden medlemsstat (B), uden hensyntagen til det vederlag, som er betalt til notaren i denne anden medlemsstat (B) for en tilsvarende handling, og som også er beregnet på grundlag af hele bruttoarveformuen, udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne, som er forbudt ved artikel 63, stk. 1, TEUF.
–
Den nævnte restriktion for de frie kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne er ikke omfattet af de undtagelser, der er fastsat i artikel 65, stk. 1, litra a) og b), TEUF, som giver medlemsstaterne mulighed for at anvende de relevante bestemmelser i deres skattelovgivning og træffe de nødvendige foranstaltninger for at hindre overtrædelser af deres nationale ret og forskrifter eller til af administrative eller statistiske hensyn at fastlægge procedurer for anmeldelse af kapitalbevægelser.«
(
1
) – Originalsprog: spansk.
(
2
) – Jf. blandt de seneste dom af 12.10.2023, BA (Arv – social boligpolitik i EU) (C-670/21, EU:C:2023:763), af 21.12.2021, Finanzamt V (Arv – nedsat bundfradrag og fradrag af tvangsarv) (C-394/20, EU:C:2021:1044), og af 22.11.2018, Huijbrechts (C-679/17, EU:C:2018:940).
(
3
) – Rådets direktiv af 24.6.1988 om gennemførelse af Traktatens artikel 67 (EFT 1988, L 178, s. 5).
(
4
) – I dette forslag til afgørelse vil jeg uden forskel anvende udtrykkene »bruttoarveformuen« og »bruttoaktiverne i boet«.
(
5
) – Convention fiscale entre la France et la Belgique tendant à éviter les doubles impositions et à régler certaines autres questions en matière d’impôts sur les successions et de droits d’enregistrement (overenskomst mellem Frankrig og Belgien om undgåelse af dobbeltbeskatning og afklaring af visse andre spørgsmål vedrørende arveafgift og registreringsafgifter), undertegnet i Bruxelles den 20.1.1959.
(
6
) – Ifølge sagsøgeren er den belgiske notar den territorialt kompetente notar til at behandle boet som følge af afdødes sædvanlige opholdssted i Belgien.
(
7
) – Jf. punkt 25 og 26 i dette forslag til afgørelse.
(
8
) – Punkt 23-33 i den franske regerings skriftlige indlæg.
(
9
) – Dokumentet »Comment remplir une déclaration de succession?« med forklaringer og links til forskellige formularer er tilgængeligt på https://www.impots.gouv.fr/sites/default/files/formulaires/2705-sd/2023/2705-sd_4288.pdf. I dette dokument besvares spørgsmålet »devez-vous faire appel à un notaire?« således: »Faire appel à un notaire n’est pas obligatoire mais peut être utile pour les opérations les plus complexes […] Si vous chargez un notaire de remplir votre déclaration de succession, il devient votre mandataire mais vous restez toujours responsable vis-à-vis de l’administration« (fremhævet i den originale udgave).
(
10
) – Forelæggelseskendelsens præmis 31 og 53.
(
11
) – Skrivelse af 20.12.2024.
(
12
) – Den har nærmere bestemt henvist til https://www.impots.gouv.fr/particulier/declarer-une-succesion og https://www.service-public.fr/particuliers/vosdroits/F80
(
13
) – Dom af 11.5.2023, Bezirkshauptmannschaft Lilienfeld (C-155/22, EU:C:2023:394), præmis 49.
(
14
) – Dom af 2.4.2020, Coty Germany (C-567/18, EU:C:2020:267), præmis 21.
(
15
) – Dom af 12.2.2009, Block (C-67/08, EU:C:2009:92), præmis 19, med henvisning til dom af 23.2.2006, van Hilten-van der Heijden (C-513/03, EU:C:2006:131), præmis 39, og af 17.1.2008, Jäger (C-256/06, EU:C:2008:20, herefter »Jäger-dommen«), præmis 24.
(
16
) – Dom af 23.2.2006, van Hilten-van der Heijden (C-513/03, EU:C:2006:131), præmis 40 og 42, Jäger-dommen, præmis 25, samt dom af 12.2.2009, Block (C-67/08, EU:C:2009:92), præmis 20, og af 30.6.2016, Feilen (C-123/15, EU:C:2016:496), præmis 16.
(
17
) – I den foreliggende sag er der tale om den medlemsstat, hvor arvesagen blev indledt (Belgien), og en anden medlemsstat (Frankrig), hvis lovgivning er omtvistet. Dette forslag til afgørelse vil derfor logisk nok fokusere på de faktiske omstændigheder, således som de er fremstillet i forelæggelseskendelsen.
(
18
) – Det angives ikke i forelæggelseskendelsen, i hvilket omfang den omtvistede foranstaltning kan betragtes som en af »hindringerne for den frie bevægelighed for personer, der på nuværende tidspunkt har svært ved at gøre deres rettigheder gældende, når det drejer sig om arvesager med grænseoverskridende virkninger«, som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4.7.2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (EUT 2012, L 201, s. 107).
(
19
) – Dom af 2.3.2023, PrivatBank m.fl. (C-78/21, EU:C:2023:137), præmis 48.
(
20
) – Dom af 6.10.2021, ECOTEX BULGARIA (C-544/19, EU:C:2021:803), præmis 65. Artikel 63, stk. 1, TEUF forbyder ikke foranstaltninger, hvis begrænsende virkninger er alt for usikre og indirekte, som påpeget i dom af 7.9.2023, Finanzamt G (Udviklingsbistandsprojekter) (C-15/22, EU:C:2023:636), præmis 50.
(
21
) – Dom af 18.1.2024, JD (Bopælspligt) (C-562/22, EU:C:2024:55), præmis 34, af 20.6.2024, Faurécia (C-420/23, EU:C:2024:534), præmis 21, og af 19.12.2024, Credit Suisse Securities (Europe) (C-601/23, EU:C:2024:1048), præmis 30.
(
22
) – Dom af 11.12.2003, Barbier (C-364/01, EU:C:2003:665), præmis 62, Jäger-dommen, præmis 30, eller dom af 11.9.2008, Arens-Sikken (C-43/07, EU:C:2008:490), præmis 36. Forbuddet er ikke begrænset til regler, som afholder personer fra at erhverve eller beholde aktiver i en bestemt medlemsstat: jf. f.eks. dom af 31.3.2011, Schröder (C-450/09, EU:C:2011:198), præmis 32, og af 24.2.2015, Grünewald (C-559/13, EU:C:2015:109), præmis 20, vedrørende arveforskud til personer, der bor i en anden medlemsstat end den, hvor aktivet befinder sig.
(
23
) – Jäger-dommen, præmis 31, samt dom af 3.9.2014, Kommissionen mod Spanien (C-127/12, EU:C:2014:2130), præmis 57, og af 30.6.2016, Feilen (C-123/15, EU:C:2016:496), præmis 19.
(
24
) – Forelæggelseskendelsens præmis 62, punkt 61 i den franske regerings skriftlige indlæg og punkt 51 i Kommissionens skriftlige indlæg.
(
25
) – En bestemmelse, som fastsætter forældelsesfrister for værdifastsættelsen af nominelle aktier i et selskab i forbindelse med arveafgiften, udgør således en »restriktion«, eftersom »[arvingerne] i længere tid vil være i en usikker situation med hensyn til muligheden for at blive afkrævet efterbetaling af skat«: dom af 15.9.2011, Halley (C-132/10, EU:C:2011:586), præmis 24. Jf. uden for arveområdet f.eks. dom af 16.3.1999, Trummer og Mayer (C-222/97, EU:C:1999:143), af 5.3.2002, Reisch m.fl. (C-515/99, C-519/99 – C-524/99 og C-526/99 – C-540/99, EU:C:2002:135), og af 6.3.2018, SEGRO og Horváth (C-52/16 og C-113/16, EU:C:2018:157).
(
26
) – Det er ubestridt, at udfærdigelsen af en boopgørelse, der omfatter enhver type aktiver i udlandet, således som den franske regering har påpeget (punkt 113 i dens skriftlige indlæg), kan indebære større materielle vanskeligheder, end hvad der er tilfældet i forbindelse med en indenlandsk arv, og medføre yderligere udgifter, såsom til oversættelse. Én ting er imidlertid overvæltningen af disse eventuelle udgifter på kunden, noget andet er en systematisk anvendelse af en officiel reguleret sats, som ikke har nogen forbindelse med disse udgifter, på beregningen af notarens vederlag, som er omfattet af disse satser.
(
27
) – Som før nævnt skal sådanne foranstaltninger ikke forbydes, hvis deres begrænsende virkning er alt for usikker eller indirekte. De skal heller ikke forbydes, hvis de er begrundet i EU-retten.
(
28
) – Boopgørelsen skal opregne alle aktiverne, også dem, der ikke er afgiftspligtige i Frankrig som følge af en dobbeltbeskatningsoverenskomst. Det skal erindres, at visse af disse overenskomster giver staterne ret til at beregne afgiften efter en gennemsnitssats, der fastlægges på grundlag af de samlede aktiver i boet.
(
29
) – Idet dennes medvirken er obligatorisk eller, hvis den ikke er obligatorisk, skal godtgøres i henhold til en officiel lovreguleret sats. I modsat fald har arvingen mulighed for at undgå den dobbelte udgift.
(
30
) – Jäger-dommen, præmis 30.
(
31
) – Jäger-dommen, præmis 31.
(
32
) – Det kan ikke med føje hævdes, at reglerne for beregningen af de regulerede satser for fastsættelsen af notarens vederlag for leveringen af dennes ydelser berører udøvelsen af beskatningskompetencen.
(
33
) – Dom af 26.5.2016, NN (L) International (C-48/15, EU:C:2016:356), præmis 47, og af 22.9.2022, Admiral Gaming Network m.fl. (C-475/20 – C-482/20, EU:C:2022:714), præmis 43. Den franske regering har fremsat dette argument (punkt 88 ff. i dens skriftlige indlæg), der imidlertid ikke er i overensstemmelse med indholdet af dens indlæg, hvor den kategorisk har afvist, at den omhandlede regel er af skatte- og afgiftsmæssig karakter.
(
34
) – Den forelæggende rets tvivlsspørgsmål er begrænset til de bestemmelser og foranstaltninger i medlemsstaterne, som er vedtaget til de formål, der er angivet i de to spørgsmål.
(
35
) – Dom af 7.11.2024, XX (Unit-linked aftaler) (C-782/22, EU:C:2024:932), præmis 43, og af 19.12.2024, Credit Suisse Securities (Europe) (C-601/23, EU:C:2024:1048), præmis 51, vedrørende artikel 65, stk. 1, litra a), TEUF, samt dom af 6.3.2018, SEGRO og Horváth (C-52/16 og C-113/16, EU:C:2018:157), præmis 95 og 96, og af 21.5.2019, Kommissionen mod Ungarn (Brugsrettigheder over landbrugsarealer) (C-235/17, EU:C:2019:432), præmis 103, vedrørende samme bestemmelses litra b).
(
36
) – Dom af 2.3.2023, PrivatBank m.fl. (C-78/21, EU:C:2023:137), præmis 60, med henvisning til dom af 7.6.2012, VBV – Vorsorgekasse (C-39/11, EU:C:2012:327), præmis 30.
(
37
) – Punkt 58 i Kommissionens skriftlige indlæg.
(
38
) – I sidste punkt i sit skriftlige indlæg har Attal et Associés begrænset sig til at citere et uddrag af dom af 24.5.2011, Kommissionen mod Frankrig (C-50/08, EU:C:2011:335, herefter »dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig«), vedrørende formålene af almen interesse notarvirksomhed, men ikke udviklet dette argument yderligere.
(
39
) – Den har henvist til dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 87.
(
40
) – Punkt 38 og 39 i Kommissionens skriftlige indlæg.
(
41
) – Punkt 45 i Kommissionens skriftlige indlæg.
(
42
) – Punkt 98-101 i den franske regerings skriftlige indlæg, med henvisning til dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig.
(
43
) – Punkt 102-107 i den franske regerings skriftlige indlæg.
(
44
) – Dom af 12.10.2023, BA (Arv – social boligpolitik i EU) (C-670/21, EU:C:2023:763), præmis 67, og af 29.7.2024, Keva m.fl. (C-39/23, EU:C:2024:648), præmis 64.
(
45
) – Dom af 24.5.2011, Kommissionen mod Belgien (C-47/08, EU:C:2011:334), præmis 97, og dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 87, samt domme af 24.5.2011, Kommissionen mod Luxembourg (C-51/08, EU:C:2011:336), præmis 97, Kommissionen mod Østrig (C-53/08, EU:C:2011:338), præmis 96, Kommissionen mod Tyskland (C-54/08, EU:C:2011:339), præmis 98, og Kommissionen mod Grækenland (C-61/08, EU:C:2011:340), præmis 89. I disse domme henviste Domstolen som et eksempel på de særlige egenskaber ved notarvirksomhed til ordningen for vederlag til notarer.