61996CC0246_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I den foreliggende sag anmodes Domstolen ved forelaeggelsesbeslutning fra Office of the Industrial Tribunals and the Fair Employment Tribunal, Belfast, Nordirland, om at besvare to praejudicielle spoergsmaal, som Industrial Tribunal finder noedvendige med henblik paa at afgoere den for denne indbragte tvist.
2 Disse spoergsmaal vedroerer fortolkningen af EF-traktatens artikel 119 og protokol nr. 2 ad artikel 119 i EF-traktaten. De vedroerer naermere bestemt dels fastsaettelsen af den dato, fra hvilken der skal tages hensyn til beskaeftigelsesperioder for to sygeplejersker, som ifoelge den nationale domstol er blevet udsat for en forskelsbehandling paa grundlag af koen, med henblik paa at beregne visse tillaegsydelser til deres pension. Dels rejser de et problem vedroerende foreneligheden med faellesskabsretten af visse bestemmelser i national ret, der, for saa vidt som sagsanlaegget tages til foelge, med tilbagevirkende kraft begraenser den beskaeftigelsesperiode, som kan tages i betragtning, til to aar.
I - De retlige omstaendigheder
A - Faellesskabslovgivning og -praksis
3 Traktatens artikel 119 indeholder princippet om lige loen for maend og kvinder for samme arbejde. Den har foelgende ordlyd:
»Hver medlemsstat gennemfoerer i loebet af foerste etape og opretholder derefter princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde.
Ved 'loen' forstaas i denne artikel den almindelige grund- eller minimumsloen og alle andre ydelser, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier.
Lige loen uden forskelsbehandling med hensyn til koen indebaerer:
a) at den loen, der ydes for samme arbejde, der afloennes i akkord, fastsaettes paa samme beregningsgrundlag
b) at den loen, der ydes for arbejde, betalt efter tid, er den samme for samme slags arbejde.«
4 I Defrenne II-dommen (1) fastslog Domstolen, at den direkte virkning af artikel 119 kan paaberaabes, med andre ord at denne artikel har direkte virkning fra datoen for afsigelsen af den paagaeldende dom, nemlig den 8. april 1976. I Bilka-dommen (2), som blev bekraeftet af Barber-dommen (3) og Ten Oever-dommen (4), fastslog Domstolen, at saavel retten til at blive optaget i erhvervstilknyttede pensionsordninger som retten til ydelser i henhold til disse ordninger var omfattet af artikel 119's anvendelsesomraade.
5 Domstolen har i Barber-dommen (5) begraenset dommens tidsmaessige virkning, idet den fastslog, at »den direkte virkning af traktatens artikel 119 kan ikke paaberaabes til stoette for krav om tilkendelse af pensionsret fra et tidspunkt, der ligger forud for afsigelsen af naervaerende dom, medmindre arbejdstagerne eller disses retssuccessorer forinden har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til gaeldende national ret« (6). Med henblik paa at praecisere indholdet af denne begraensning fastslog Domstolen i Ten Oever-dommen, at »i kraft af ... Barber (-dommen), kan den direkte virkning af traktatens artikel 119 kun paaberaabes til stoette for krav om ligebehandling med hensyn til erhvervstilknyttede pensioner, for saa vidt angaar ydelser, der vedroerer beskaeftigelsesperioder efter den 17. maj 1990, medmindre arbejdstagerne eller disses ydelsesberettigede paaroerende - som anfoert i dommen - forinden har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse« (7).
6 Protokol nr. 2 ad traktatens artikel 119, som siden den 1. november 1993, hvor traktaten om Den Europaeiske Union traadte i kraft, er tilfoejet traktaten, har ligeledes til formaal at praecisere de tidsmaessige virkninger af artikel 119's direkte virkning inden for omraadet for pensioner, som tildeles i henhold til erhvervstilknyttede pensionsordninger. Protokollen har foelgende ordlyd:
»Med henblik paa anvendelsen af traktatens artikel 119 skal ydelser i medfoer af en erhvervstilknyttet social sikringsordning ikke anses for loen, hvis og i det omfang de kan henfoeres til beskaeftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990, undtagen for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede paaroerende, der inden denne dato har anlagt soegsmaal eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret.«
7 Protokol nr. 2 (herefter »Barber-protokollen«) har med andre ord i det vaesentlige vedtaget den samme fortolkning som Barber-dommen. Hvad angaar dens indhold har Domstolen flere gange fastslaaet foelgende: »Protokollen er saaledes klart knyttet til Barber-dommen, idet den dato, der henvises til, nemlig den 17. maj 1990, er den samme. I Barber-dommen blev det fastslaaet, at det udgoer en forskelsbehandling af maend og kvinder, at der gaelder forskellige aldersbetingelser for de to koen for retten til at opnaa en arbejdsophoerspension efter en afskedigelse af driftsmaessige grunde. Der er blevet anlagt forskellige fortolkninger af Barber-dommen, hvori Domstolen har begraenset virkningerne af den fortolkning af traktatens artikel 119, der anlaegges i dommen, fra domsafsigelsen den 17. maj 1990. Med afsigelsen af dommen i Ten Oever-sagen, som laa forud for ikrafttraedelsen af traktaten om Den Europaeiske Union, blev disse fortolkningsforskelle fjernet. I protokol nr. 2 er der i det vaesentlige fastlagt samme fortolkning af Barber-dommen som den, der er anlagt i Ten Oever-dommen - idet den anlagte fortolkning dog udvides til at omfatte alle ydelser fra en erhvervstilknyttet social sikringsordning og inkorporeres i traktaten - men i protokollen har man lige saa lidt som i Barber-dommen behandlet og dermed heller ikke reguleret betingelserne for at vaere omfattet af de erhvervstilknyttede ordninger«. Domstolen har praeciseret, at de erhvervstilknyttede pensionsordninger saaledes fortsat reguleres af Bilka-dommen, som ikke begraenser de tidsmaessige virkninger af den fortolkning af traktatens artikel 119, der er anlagt i dommen (8).
B - National lovgivning
8 I Regulation 3 i Health and Personal Social Services (Superannuation) Regulations (Northern Ireland) 1984 (herefter »Superannuation Regulations«) (9) defineres en Mental Health Officer (herefter »MHO«) som en fuldtidsansat medarbejder, der tilhoerer laege- eller sygeplejepersonalet ved et hospital, som helt eller delvist har til opgave at behandle personer med mentale forstyrrelser, og som anvender hele eller i det vaesentlige hele arbejdstiden paa behandling af saadanne personer (10).
9 Som det fremgaar af regulation 50(2) i Superannuation Regulations om MHO, har alle personer, som uafbrudt har arbejdet paa et psykiatrisk hospital i mindst 20 aar som MHO, a) ret til at gaa paa pension som 55-aarig i stedet for som 60-aarig og b) ret til, at hvert aar, efter at den paagaeldende har arbejdet som MHO efter at vaere fyldt 50 aar eller efter at have arbejdet som MHO i 20 aar, medregnes dobbelt, idet der tages hensyn til sidstnaevnte af disse to datoer.
10 I henhold til section 2(4) i Equal Pay Act (Northern Ireland) 1970 (herefter »EPA«) (11) skal retssager om lige loen i forbindelse med ansaettelse af kvinder anlaegges ved Industrial Tribunal senest seks maaneder efter ansaettelsesperiodens ophoer. Det bestemmes i section 2(5), at kvinder i sager vedroerende manglende overholdelse af en ligeloensregel ikke kan tilkendes ret til efterbetaling af loen eller erstatning for et tidsrum, der ligger mere end to aar forud for sagens anlaeg.
11 I Regulation 12 i Occupational Pension Schemes (Equal Access to Membership) Regulations (Northern Ireland) 1976 nr. 238 (herefter »Occupational Pension Regulations«) (12), hvorved EPA blev aendret (13), er det bestemt, at i retssager vedroerende adgang til medlemskab af erhvervstilknyttede pensionsordninger kan retten til optagelse i ordningen ikke have virkning fra et tidspunkt, der ligger mere end to aar forud for sagens anlaeg.
II - De faktiske omstaendigheder
12 Sagsoegerne i hovedsagen, Magorrian og Cunningham (herefter »sagsoegerne i hovedsagen«), var ansat som sygeplejersker paa et hospital i den offentlige sundhedssektor. De havde paabegyndt deres karriere som fuldtidsansatte med status som MHO'er. Begge var overgaaet til deltidsarbejde (14) paa grund af voksende familiemaessige forpligtelser og havde som foelge heraf mistet den paagaeldende MHO-status.
13 De var begge tilsluttet Health and Personal Social Services Superannuation Scheme, en frivillig aftalebaseret (»contracted-out«) ordning, som baade arbejdsgiveren og arbejdstageren betaler bidrag til. Deltidsansatte med et fastlagt antal minimums-arbejdstimer pr. maaned kunne deltage i denne ordning.
14 Sagsoegerne i hovedsagen havde betalt bidrag med henblik paa at faa adgang til de i denne ordning indeholdte fordele, bl.a. udbetaling af et engangsbeloeb og pensionstildeling.
15 Den 18. oktober 1992 gik Magorrian paa pension efter at have arbejdet i 9 aar og 111 dage som fuldtidsansat MHO'er mellem 1951 og 1963 og omregnet 11 aar og 25 dage efter deltidsordningen mellem 1979 og 1992. Hun arbejdede ogsaa paa deltid mellem 1969 og 1979, men hendes arbejdstid i denne periode gav ikke ret til pension.
16 Cunningham gik paa pension i april 1994 efter at have arbejdet i 15 aar og 175 dage som fuldtidsansat MHO'er mellem 1956 og 1974 og omregnet 11 aar og 105 dage efter deltidsordningen mellem 1980 og 1994. Hun arbejdede ogsaa paa deltid mellem 1974 og 1980 med en arbejdstid, der ikke gav ret til pension, og hun valgte ikke at betale bidrag til pensionsordningen i denne periode.
17 Da sagsoegerne i hovedsagen gik paa pension, modtog de det engangsbeloeb, de havde ret til, og grundpensionen, men de fik ikke visse tillaegsydelser, som de ville have kunnet kraeve, saafremt de havde haft status som MHO'er paa pensioneringstidspunktet.
18 Sagsoegerne i hovedsagen fremhaever (i punkt 5 i de til Domstolen indgivne skriftlige indlaeg), at de allerede havde indgivet staevning desangaaende, foer de gik paa pension. Staevningerne var rettet mod Eastern Health & Social Services Board og Departement of Health & Social Services (herefter »sagsoegte i hovedsagen«) og de blev indleveret den 22. september 1992. Magorrian gik paa pension den 18. oktober 1992 og Cunningham den 31. marts 1994.
19 Sagsoegerne i hovedsagen har anmodet om at faa den samme behandling, hvad angaar beregningen af deres fremtidige pensionsbeloeb, som ansatte, der har status som MHO'er. De har naermere bestemt anfoert, at de var berettiget til tillaegsydelser, og at disse skulle beregnes paa grundlag af deres beskaeftigelsesperioder fra den 8. april 1976, som er datoen for afsigelsen af Defrenne II-dommen (15), eller fra den 13. maj 1986, som er datoen for afsigelsen af Bilka-dommen (16). Endelig goer de gaeldende, at beregningen af deres beskaeftigelsesperioder hverken skal begraenses til den periode paa to aar, som er fastsat i EPA, eller til den 17. maj 1990, som er datoen for afsigelsen af Barber-dommen (17), da sagsoegerne derved fratages deres ret til effektiv domstolsproevelse.
20 Sagsoegte i hovedsagen har indroemmet sagsoegerne en begraenset ret til tillaegsydelser, i overensstemmelse med bestemmelserne vedroerende MHO'er. De er af den opfattelse, at der skal tages hoejde for sagsoegernes beskaeftigelsesperioder mellem enten den 22. september 1990, hvilket er to aar foer sagsanlaegget, som fastsat i EPA, eller den 17. maj 1990, som er datoen for Barber-dommens afsigelse og den dato, der henvises til i protokol nr. 2, indtil den dato, hvor de ophoerte med at arbejde og gik paa pension.
21 Den nationale ret har i kendelse af 12. september 1995 fastslaaet, at parterne i hovedsagen anerkender, at betalingen af saadanne ydelser udgoer loen i den betydning, hvori dette udtryk er anvendt i traktatens artikel 119 og i direktiv 75/117/EOEF om princippet om lige loen til maend og kvinder (18). Den nationale ret fastslog ligeledes, at en vaesentlig mindre andel af kvinder end maend ansat inden for den psykiatriske sektor i Nordirland var i stand til at opfylde kravet om fuldtidsansaettelse som Mental Health Officer, og den anerkender, at udelukkelsen af sagsoegerne i hovedsagen fra MHO-status udgoer en ubegrundet forskelsbehandling.
III - De praejudicielle spoergsmaal
22 Industrial Tribunal har i forbindelse med den for den forelagte tvist stillet Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Idet det laegges til grund, at
a) en arbejdstager har vaeret ansat af en sundhedsmyndighed, der er en del af det offentlige, og haft beskaeftigelse paa omraadet for behandling af mentalt syge patienter, for hvilket der gaelder en erhvervstilknyttet pensionsordning
b) arbejdstageren i hele det relevante tidsrum har vaeret medlem af eller vaeret kvalificeret til at vaere medlem af pensionsordningen
c) pensionsordningen indeholder en betingelse, hvorefter de, som arbejder paa fuld tid og anvender hele eller i det vaesentlige hele deres arbejdstid paa behandling af mentalt syge patienter (disse personer betegnes som 'Mental Health Officers'), i modsaetning til ansatte, der udfoerer samme arbejde paa deltid, har ret til visse tillaegsydelser, idet der gaelder foelgende:
Personer, som er fyldt 50 aar og har arbejdet som 'Mental Health Officer' i 20 aar (herefter 'optjeningsbeskaeftigelsen') og fortsaetter med at arbejde som 'Mental Health Officer',
i) faar i pensionsmaessig sammenhaeng medregnet deres efterfoelgende beskaeftigelsestid dobbelt (herefter 'dobbelttidsbeskaeftigelse')
ii) faar ret til pension som 55-aarig og ikke, som normalt, som 60-aarig
d) arbejdstageren mister sin status som 'Mental Health Officer' og de dertil knyttede tillaegsydelser, blot fordi hun var deltidsbeskaeftiget
e) den nationale ret har fastslaaet, at de under c) og d) beskrevne bestemmelser udgoer forskelsbehandling paa grundlag af koen til skade for kvinder, som er deltidsbeskaeftiget med behandling af mentalt syge patienter
f) den pension, som arbejdstageren modtager, og de tillaegsydelser, som de goer krav paa, kun skal betales fra og med deres pensioneringstidspunkt i henholdsvis 1992 og 1994, efter at de har indtalt deres krav for den nationale ret, og
g) en beregning af tillaegsydelserne fra deres respektive pensioneringstidspunkter i 1992 og 1994 ville indebaere, at deres beskaeftigelsesaar forud for 1992 blev medregnet,
oenskes foelgende spoergsmaal besvaret:
Spoergsmaal 1: Fra hvilken dato skal arbejdstagernes beskaeftigelse medregnes med henblik paa beregning af de tillaegsydelser, som de har ret til:
i) 8. april 1976?
ii) 17. maj 1990?
iii) en tredje dato og i givet fald hvilken?
Spoergsmaal 2: Saafremt en national domstol har anerkendt en ret, men national lovgivning begraenser den tilbagevirkende gyldighed heraf til to aar forud for det paagaeldende sagsanlaeg, er der da tale om en naegtelse af retten til en effektiv domstolsproevelse i EF-rettens forstand, og har Industrial Tribunal pligt til at se bort fra en saadan national bestemmelse, saafremt den anser dette for fornoedent?«
IV - Besvarelsen af de praejudicielle spoergsmaal
A - Svar paa det foerste praejudicielle spoergsmaal
23 Det foerste spoergsmaal vedroerer fastsaettelsen af den dato, der med henblik paa faellesskabsretten skal tages i betragtning ved beregningen af de tillaegsydelser, som Magorrian og Cunningham, der har vaeret udsat for forskelsbehandling paa grundlag af koen, har ret til. Med dette spoergsmaal oensker den nationale ret naermere bestemt oplyst, om begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen, fastsat i Barber-protokollen, finder anvendelse paa de foreliggende sager.
24 Eftersom det foerste spoergsmaal vedroerer deltidsansatte, som ikke har krav paa tillaegsydelser, oensker den nationale ret med andre ord oplyst, hvorvidt den paagaeldende tvist vedroerer optagelsen i en pensionsordning, i hvilket tilfaelde den tidsmaessige begraensning, fastsat af Domstolen i Barber-dommen og gentaget i protokollen af samme navn, ifoelge afgoerelsen i Bilka-sagen (19), ikke finder anvendelse, eller om den paagaeldende tvist derimod vedroerer ydelser tildelt paa grundlag af denne ordning, i hvilket tilfaelde den tidsmaessige begraensning finder anvendelse.
25 Sagsoegerne i hovedsagen, som har indgivet deres staevninger, foer de gik paa pension, fremhaever, at de ikke kraever efterbetaling i form af de tillaegsydelser, som var forbeholdt MHO'er, men ligebehandling for fremtidige ydelser i forhold til de beskaeftigelsesperioder, som de har tilbagelagt paa samme grundlag som MHO'er, der i henhold til loven var fuldtidsansatte. De anmoder med andre ord om, at der tages hensyn til hele deres beskaeftigelsesperiode i forbindelse med beregningen af disse ydelser. Under den mundtlige forhandling har de fremhaevet, at fuldtidsansatte med MHO-status ikke var forpligtet til at betale tillaegsbidrag i forhold til deltidsansatte, som ikke havde denne status. Som svar paa et af Domstolen stillet spoergsmaal fremhaevede de, at saafremt de havde vaeret tilsluttet den for MHO'erne forbeholdte ordning, ville de have modtaget disse tillaegsydelser uden at skulle have betalt yderligere bidrag.
26 Det Forenede Kongeriges regering har anfoert, at den foreliggende sag ikke drejer sig om retten til at vaere tilsluttet en erhvervstilknyttet socialsikringsordning, hvilket ifoelge retspraksis i Vroege- og Fisscher-sagerne medfoerer, at Barber-protokollen ikke kan finde anvendelse, men at den drejer sig om retten til at modtage visse ydelser, hvis stoerrelse fastsaettes i overensstemmelse med traktatens artikel 119. Under paaberaabelse af Beune-dommen (20) finder Det Forenede Kongeriges regering endvidere, at Barber-protokollen, henset til dens generelle ordlyd, finder anvendelse paa ydelser, som er tildelt inden for rammerne af en erhvervstilknyttet pensionsordning som den foreliggende. Eftersom sagsoegerne i hovedsagen har indgivet staevning efter den 17. maj 1990, kan de ikke paaberaabe sig traktatens artikel 119 med henblik paa at kraeve udbetaling af de samme ydelser for beskaeftigelsesperioder, der ligger foer den 17. maj 1990, datoen for afsigelsen af Barber-dommen.
27 Det foerste problem, der skal loeses, er, hvorvidt den i Barber-protokollen indeholdte begraensning af de tidsmaessige virkninger kan udstraekkes til ogsaa at omfatte indirekte forskelsbehandling af deltidsansatte, som den der foreligger i naervaerende sag.
28 Det skal foerst bemaerkes, at Domstolen i Bilka-sagen (21) fastslog, at en virksomhed, som udelukker deltidsansatte fra virksomhedens pensionsordning, overtraeder EOEF-traktatens artikel 119, naar denne foranstaltning rammer et meget stoerre antal kvinder end maend, medmindre virksomheden godtgoer, at den naevnte foranstaltning kan forklares ved andre - objektivt begrundede - faktorer end forskelsbehandling paa grundlag af koen (22).
29 Hvad saerligt angaar retten til at vaere tilsluttet erhvervstilknyttede ordninger fandt Domstolen, at »der ikke foreligger nogen omstaendighed, som har kunnet give de beroerte parter i erhvervslivet grund til at tro, at artikel 119 ikke skulle finde anvendelse« (23).
30 Domstolen fastslog endvidere i Barber-dommen, at pension, der udbetales i henhold til en »contracted-out«-ordning, er ydelser, som arbejdstageren modtager fra arbejdsgiveren som foelge af arbejdsforholdet, og at en saadan pension derfor er omfattet af traktatens artikel 119 (24).
31 I Barber-dommen fandt Domstolen det imidlertid noedvendigt - idet den for foerste gang behandlede spoergsmaalet om, hvorvidt fastsaettelsen, inden for rammerne af en erhvervstilknyttet pensionsordning, af forskellige aldersgraenser for maend og kvinder udgoer en lovlig forskelsbehandling (25), og idet den besvarede dette spoergsmaal bekraeftende - at tidsbegraense virkningerne af denne dom. Den begrundede for det foerste denne begraensning med, at medlemsstaterne og de paagaeldende parter, henset til de i direktiv 79/7/EOEF (26) og direktiv 86/378/EOEF (27) indeholdte undtagelser for saa vidt angaar pensionsalderen, med rimelighed havde kunnet antage, at lighedsprincippet mellem mandlige og kvindelige arbejdstagere ikke fandt anvendelse paa det paagaeldende tilfaelde, og for det andet med, at konstateringen af dommens tilbagevirkende kraft risikerede at forstyrre den oekonomiske ligevaegt i en raekke erhvervstilknyttede pensionsordninger.
32 Foelgelig vedroerer den tidsmaessige begraensning af muligheden for at paaberaabe sig den direkte virkning af traktatens artikel 119 udelukkende forskelsbehandling, som kan baseres paa undtagelserne indeholdt i faellesskabsbestemmelserne (28), saasom de i artikel 9 i direktiv 86/378 (29) indeholdte. Domstolen har adskillige gange fastslaaet, at (30): »begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen kun angik de former for forskelsbehandling, som arbejdsgiverne og pensionskasserne med rimelighed kunne betragte som tilladte paa grund af de undtagelser, der som overgangsforanstaltninger var fastsat i de faellesskabsretlige regler« (31). Domstolen har ligeledes fastslaaet, at »begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen ikke gjaldt for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning« (32), eftersom Bilka-dommen ikke indeholdt en saadan begraensning.
33 Ifoelge Det Forenede Kongeriges regering skal sagsoegerne i hovedsagen for at faa ret til de for Mental Health Officers beregnede tillaegsydelser paaberaabe sig artikel 119 paa to forskellige trin. For det foerste med henblik paa at faa godkendt deres deltidsbeskaeftigelsesperioder, saaledes at de opnaar en beskaeftigelsesperiode paa 20 aar; for det andet med henblik paa, at deres efterfoelgende beskaeftigelsesaar medregnes dobbelt for derved at faa ret til pension som 55-aarig og ikke som 60-aarig. Hvad saerligt angaar anerkendelsen af de to sagsoegeres hele eller delvise beskaeftigelsesperioder med henblik paa at naa den kraevede varighed paa 20 aar, goer Det Forenede Kongeriges regering gaeldende, at saafremt der tages hensyn til perioder forud for den 17. maj 1990, vil dette vaere i strid med Barber-protokollen.
34 I den foreliggende sag fremgaar det af indlaeggene, at den aftalebaserede (»contracted-out«) erhvervstilknyttede pensionsordning i det vaesentlige indeholder to regelsaet: for det foerste et regelsaet for de ansatte, som kun er sygeplejersker paa psykiatriske hospitaler (MHO), men uden at have MHO-status, og som derfor ikke har krav paa tillaegsydelser, eftersom de har vaeret deltidsansatte; og for det andet et regelsaet for de ansatte, som har MHO-status og har krav paa tillaegsydelser, eftersom de har vaeret fuldtidsansatte.
35 Det fremgaar med andre ord af indlaeggene, at det paa grundlag af den nationale lovgivning i det vaesentlige er deltidsansatte, for hvilke den gunstige MHO-ordning ikke finder anvendelse, der udsaettes for forskelsbehandling.
36 Paa baggrund af Domstolens faste praksis (33) mener jeg ikke, at direktiv 86/378 indeholder nogen bestemmelse, der med rimelighed goer det muligt for de beroerte parter at gaa ud fra, at det, henset til de i direktivet indeholdte overgangsundtagelser, er tilladt at udoeve en forskelsbehandling som den i den foreliggende sag, der fratager deltidsansatte, naar disse gaar paa pension, retten til tillaegsydelser, som tildeles MHO'er. Man kan med andre ord med foeje paaberaabe sig rettigheder med tilbagevirkende gyldighed, som ikke er omfattet af undtagelserne indeholdt i artikel 9, litra a), i direktiv 86/378.
37 Foelgelig kan sagsoegerne i hovedsagen, som har vaeret udsat for forskelsbehandling, paaberaabe sig den direkte virkning af traktatens artikel 119 med tilbagevirkende gyldighed, med henblik paa at opnaa de tillaegsydelser, som er indeholdt i den gaeldende ordning for MHO'er, fra den 8. april 1976 at regne, hvor Defrenne II-dommen blev afsagt.
38 Det skal nu undersoeges, hvorvidt den omtvistede sondring vedroerer optagelsen i en pensionsordning, i hvilket tilfaelde det foelger af Bilka-dommen (34), at den tidsmaessige begraensning, som Domstolen har fastslaaet i Barber-dommen, og som er gentaget i protokollen af samme navn, ikke finder anvendelse, eller om den derimod vedroerer beregningen af ydelser, som er tildelt paa grundlag af en saadan ordning, i hvilket tilfaelde den tidsmaessige begraensning finder anvendelse.
39
For saa vidt som den foreliggende sag drejer sig om forskelsbehandling, som ikke er omfattet af Barber-dommen og protokollen, vil det bestemt vaere muligt at undgaa sondringen mellem retten til at vaere medlem af en erhvervstilknyttet pensionsordning og retten til at modtage ydelser i henhold til denne ordning. Jeg kan med andre ord i denne sag undlade at undersoege, hvorvidt den forskelsbehandling, som sagsoegerne har vaeret udsat for, udgoer en forskelsbehandling i forbindelse med optagelsen i en erhvervstilknyttet pensionsordning og ikke kun i forbindelse med retten til at oppebaere visse ydelser.
40 Men for at fuldstaendiggoere min gennemgang af det foerste praejudicielle spoergsmaal, og henset til det i det andet spoergsmaal rejste problem, skal jeg dog tilfoeje foelgende betragtninger: Paa baggrund af min ovennaevnte analyse, hvorefter de beroerte parter ikke med rimelighed kunne gaa ud fra, at forskelsbehandlingen af sagsoegerne i hovedsagen var tilladt, er jeg af den opfattelse, at det er noedvendigt, at sagsoegerne i hovedsagen, for at opnaa de i den nationale lovgivning for MHO'er beregnede tillaegsydelser, bliver optaget i MHO-ordningen med tilbagevirkende gyldighed, hvilket de har vaeret forhindret i, og at de ligeledes tilkendes retten til disse ydelser. Med andre ord udgoer det forhold, at deltidsarbejdsperioden ikke er blevet taget i betragtning ved beregningen af beskaeftigelsesperioderne for sagsoegerne i hovedsagen som MHO'er, efter min mening en forskelsbehandling med hensyn til optagelsen i den saerlige MHO-ordning, der indeholder bestemmelser om udbetaling af tillaegsydelser, og ikke en forskelsbehandling med hensyn til selve beregningen af ydelser, som medfoerer anvendelsen af en begraensning af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen. Derfor skal den i Bilka-dommen anvendte loesning finde anvendelse for saa vidt angaar retten til at blive optaget i en erhvervstilknyttet pensionsordning, og muligheden for en tidsmaessig begraensning paa grundlag af retspraksis i Barber-dommen udelukkes (35).
41 Denne loesning har stoette i Domstolens praksis. I Dietz-dommen (36), som vedroerte retten til alderspension i henhold til en erhvervstilknyttet pensionsordning for deltidsansatte, som oprindeligt havde vaeret udelukket fra pensionsordningen, fandt Domstolen, at forudsaetningerne for begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen ikke var opfyldt i tilfaelde af forskelsbehandling af deltidsansatte. Den fremhaevede, at »... retten ... er uloeseligt forbundet med retten til at vaere omfattet af ordningen. Arbejdstageren ville ikke have nogen interesse i at vaere omfattet af ordningen, hvis vedkommende ikke opnaaede ret til de ydelser, som den paagaeldende ordning indebar« (37). Den indroemmede derefter, at »eftersom der ikke blev fastsat en begraensning af de tidsmaessige virkninger af Bilka-dommen, kan den arbejdstager, som har vaeret udsat for forskelsbehandling vedroerende retten til at blive medlem af en erhvervstilknyttet pensionsordning, paaberaabe sig den direkte virkning af artikel 119 med tilbagevirkende gyldighed ved krav om ydelser i medfoer af ordningen, og at dette gaelder fra den 8. april 1976, hvor dommen i Defrenne-sagen blev afsagt« (38). Domstolen kom til foelgende konklusion: »Begraensningen af de tidsmaessige virkninger af ... [Barber-dommen] gaelder ikke for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning som den i hovedsagen omhandlede eller for retten til at opnaa alderspension for den arbejdstager, som i strid med traktatens artikel 119 har vaeret udelukket fra medlemskab af en saadan ordning« (39).
42 Paa baggrund af det foregaaende mener jeg, at traktatens artikel 119 og protokol nr. 2 hertil skal fortolkes saaledes, at i tilfaelde af en forskelsbehandling af deltidsansatte som den, der er beskrevet i forelaeggelsesbeslutningen, skal disse ansattes beskaeftigelsesperioder, med henblik paa udbetaling af de ydelser, som de i henhold til en erhvervstilknyttet pensionsordning har krav paa, beregnes fra den 8. april 1976, hvor dommen i Defrenne II-sagen blev afsagt.
B - Svar paa det andet praejudicielle spoergsmaal
43 Det andet spoergsmaal vedroerer de nationale procedureregler, som fastlaegger retsmidlerne med hensyn til rettigheder efter faellesskabsretten (40).
44 Spoergsmaalet vedroerer mere specifikt det tilfaelde, hvor den anvendte nationale lovgivning, saafremt soegsmaalet tages til foelge, begraenser retten til at medregne beskaeftigelsesaar til to aar forud for det paagaeldende sagsanlaeg. I saa fald kan man rejse det spoergsmaal, om den i national lovgivning indeholdte begraensning af de paagaeldendes ret til at modtage de for MHO'er beregnede tillaegsydelser, en ret som foelger af faellesskabsretten, foerer til en naegtelse af en effektiv retsbeskyttelse, og om den nationale ret, saafremt den finder det noedvendigt, er forpligtet til at se bort fra denne nationale bestemmelse.
45 Sagsoegerne i hovedsagen har fremhaevet, at den nationale ret ikke maa anvende en national regel, der medfoerer en saadan begraensning. For som sagsoegerne ligeledes fremhaevede under retsmoedet, ville det paradoksale resultat, saafremt det forholdt sig anderledes, blive konstatering af en forskelsbehandling i strid med traktatens artikel 119, saaledes som den nationale ret allerede har fastslaaet, en konstatering, der imidlertid ikke ville have nogen praktiske foelger paa grund af anvendelsen af den paagaeldende nationale regel. De har endvidere gjort gaeldende, at ophaevelsen af denne forskelsbehandling ville udgoere en ubetydelig udgift for statens finanser (41).
46 Det Forenede Kongeriges regering har fremhaevet, at en national regel, som begraenser den periode, for hvilken de i MHO-ordningen indeholdte tillaegsydelser kan kraeves, til to aar forud for sagsanlaegget, er i fuld overensstemmelse med faellesskabsretten. Under henvisning til Domstolens praksis (42), finder den, at der kan anvendes en rimelig tidsfrist i relation til soegsmaal baseret paa traktatens artikel 119 i forbindelse med erhvervstilknyttede pensionsordninger. Begraensninger af de tidsmaessige virkninger af en dom med tilbagevirkende gyldighed forhindrer ikke udoevelsen af de i faellesskabslovgivningen indeholdte rettigheder, men bidrager til retssikkerheden ved at tilskynde de beroerte personer til at udvise tilstraekkelig omhu.
47 Det skal foerst og fremmest bemaerkes, at ifoelge fast retspraksis (43) finder de nationale regler om soegsmaalsfrister - i mangel af faellesskabsbestemmelser paa omraadet - ogsaa anvendelse paa soegsmaal, som stoettes paa faellesskabsretten, forudsat at to betingelser er opfyldt: For det foerste maa disse regler ikke vaere mindre gunstige for sidstnaevnte soegsmaalskategori end for tilsvarende nationale soegsmaal, dvs. sager, som er baseret paa national ret, og for det andet maa reglerne ikke goere det umuligt at udoeve rettigheder i henhold til faellesskabsretten. Det paahviler saaledes den nationale ret at vurdere, om de nationale regler om soegsmaalsfrister er mindre gunstige for denne type soegsmaal end for lignende soegsmaal, som stoettes paa national ret (44), og om de goer det umuligt at udoeve rettigheder i henhold til faellesskabsretten.
48 I den foreliggende sag drejer det sig som sagt om en begraensning, som paavirker arbejdstagerens ret til at blive optaget i en saerlig erhvervstilknyttet pensionsordning, i henhold til bestemmelserne om lige adgang, og ikke dennes ret til med tilbagevirkende gyldighed at anmode om visse fordele eller ydelser (45).
49 I Regulation 12 i Occupational Pension Regulations 1976, hvorved EPA 1970 blev aendret, bestemmes det, at i retssager vedroerende adgang til medlemskab af erhvervstilknyttede pensionsordninger kan retten til optagelse i ordningen ikke have virkning fra et tidspunkt, der ligger mere end to aar forud for sagens anlaeg. Jeg mener imidlertid, at denne i national lov indeholdte begraensning har stoerre virkninger end begraensningen af arbejdstagerens ret til, med tilbagevirkende gyldighed, at kraeve visse ydelser. Begraensningen paavirker det antal aar, i loebet af hvilke de beroerte personer kan anmode om at faa status som MHO'er, og foelgelig deres mulighed for at anmode om de i denne ordning indeholdte tillaegsydelser (46), eftersom den kraevede minimumsbeskaeftigelsesperiode paa 20 aar aldrig kan opfyldes, hvilket goer det praktisk talt umuligt at udoeve retten til tillaegsydelser (47), hvilket Kommissionen i oevrigt med foeje har bemaerket.
50 I min undersoegelse af det foerste spoergsmaal konkluderede jeg, at i tilfaelde af en forskelsbehandling af deltidsansatte som den, der er beskrevet af den nationale ret i forelaeggelsesbeslutningen, skal de ansattes beskaeftigelsesperioder, med henblik paa udbetaling af ydelser, nemlig de tillaegsydelser, hvortil de havde ret paa grundlag af den erhvervstilknyttede pensionsordning, i princippet tages i betragtning fra den 8. april 1976, datoen for afsigelse af Defrenne II-dommen. Den tidsmaessige begraensning, som Barber-dommen og protokollen af samme navn omhandler, finder med andre ord ikke anvendelse i den foreliggende sag. Foelgelig mener jeg ikke, at man kan paaberaabe sig hverken princippet om retssikkerhed eller princippet, hvorefter man maa undgaa at forstyrre den oekonomiske ligevaegt i en aftalebaseret erhvervstilknyttet pensionsordning med tilbagevirkende kraft, fordi sagsoegerne i hovedsagen anerkendes retten til tillaegsydelser, hvilke principper Domstolen har baseret sig paa i Barber-dommen (48). Forskelsbehandlingen af deltidsansatte, i strid med traktatens artikel 119, var kendt lang tid foer Barber-dommen.
51 Efter min opfattelse begraenser en national regel som Regulation 12 i Occupational Pension Regulations 1976, som aendrede EPA 1970, imidlertid i betydeligt omfang effektiviteten af traktatens artikel 119 og kan medvirke til at afholde arbejdstagere, som udsaettes for forskelsbehandling, fra at goere krav paa de rettigheder, som foelger af artikel 119, og endelig beroeve dem en faktisk og effektiv retsbeskyttelse (49).
52 Jeg er derfor af den opfattelse, at en national lovgivning, som hindrer deltidsansatte med tilbagevirkende gyldighed ud over en periode paa to aar forud for sagens anlaeg i at blive optaget i en saerlig erhvervstilknyttet pensionsordning for MHO'er, i praksis goer det umuligt for disse at udoeve retten til medlemskab af denne ordning og modtage de tillaegsydelser, som er indeholdt i ordningen, en ret, som foelger af anvendelsen af traktatens artikel 119, og at den nationale ret er forpligtet til ikke at anvende en saadan bestemmelse (50).
53 I modsat fald vil anvendelsen af en saadan national regel medfoere en tilsidesaettelse af Domstolens domme. Domstolen kan paa den ene side begraense de tidsmaessige virkninger af de afsagte domme, hvilket den har gjort i Defrenne II og Barber-dommene, og kan paa den anden side kontrollere betingelserne for anvendelse af de nationale regler om soegsmaalsfrister, herunder for soegsmaal baseret paa faellesskabsretten (51).
V - Forslag til afgoerelse
54 Paa baggrund af ovenstaaende undersoegelse foreslaar jeg Domstolen at besvare de stillede spoergsmaal saaledes:
»1) Traktatens artikel 119 og protokol nr. 2 ad artikel 119 skal fortolkes saaledes, at naar der foreligger forskelsbehandling af deltidsansatte arbejdstagere som beskrevet i forelaeggelsesbeslutningen, skal deres beskaeftigelsesperioder med henblik paa beregningen af de ydelser, som de har ret til paa grundlag af en erhvervstilknyttet pensionsordning, i princippet tages i betragtning fra den 8. april 1976, som er datoen for afsigelsen af Defrenne II-dommen.
2) Den nationale ret er forpligtet til ikke anvende en national regel, som, for det tilfaelde at de gives medhold, hindrer, at deltidsansatte arbejdstagere, med tilbagevirkende gyldighed ud over to aar forud for det paagaeldende sagsanlaeg, tilknyttes en saerlig erhvervstilknyttet pensionsordning som den, der er beregnet for ansatte ved psykiatriske institutioner (Mental Health Officers), og som i praksis ville goere det umuligt at udoeve retten til medlemskab af og retten til tillaegsydelser efter denne ordning, en ret som udspringer af traktatens artikel 119.«
(1) - Dom af 8.4.1976, sag 43/75, Defrenne, Sml. s. 455, punkt 5 i domskonklusionen, herefter »Defrenne II-dommen".
(2) - Dom af 13.5.1986, sag 170/84, Sml. s. 1607.
(3) - Dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Sml. I, s. 1889.
(4) - Dom af 6.10.1993, sag C-109/91, Sml. I, s. 4879.
(5) - Dom naevnt i fodnote 3.
(6) - Punkt 5 i domskonklusionen i Barber-dommen.
(7) - Den i fodnote 4 naevnte Ten Oever-dom, punkt 2 i domskonklusionen. Denne dom blev efterfoelgende bekraeftet ved dom af 14.12.1993, sag C-110/91, Moroni, Sml. I, s. 6591, punkt 3 i domskonklusionen, og af 22.12.1993, sag C-152/91, Neath, Sml. I, s. 6935, punkt 1 i domskonklusionen.
(8) - Jf. de tre domme af 28.9.1994, sag C-7/93, Beune, Sml. I, s. 4471, praemis 61 og 62; sag C-57/93, Vroege, Sml. I, s. 4541, praemis 41 og 42, og sag C-128/93, Fisscher, Sml. I, s. 4583, praemis 49 og 50.
(9) - Health and Personal Social Services (Superannuation) Regulations (Northern Ireland) blev vedtaget den 18.9.1984 og traadte i kraft den 29.10.1984.
(10) - Ifoelge den samme Superannuation Regulations' Regulation 3 defineres en MHO som enhver speciallaege, der primaert har til opgave at behandle personer med mentale forstyrrelser, samt saafremt ministeren i et konkret tilfaelde giver tilladelse hertil, enhver sygeplejer med MHO-status, som uden afbrydelse i sit arbejde og uden at opnaa rettighed til en fordel i medfoer af Superannuation Regulations, paa deltid udfoerer en af de naevnte aktiviteter, samt enhver anden plejepersonalekategori, fastsat af ministeren, som er beskaeftiget i sundhedssektoren som beskrevet ovenfor.
(11) - Lov om lige loen for Nordirland af 1970, kapitel 32 - lov (act) (af 17.12.1970) om forbud mod forskelsbehandling af maend og kvinder hvad angaar arbejdsvilkaar.
(12) - Disse for Nordirland gaeldende love om erhvervstilknyttede pensionsordninger (lige adgang) blev vedtaget den 9.8.1976 og traadte i kraft den 6.4.1978.
(13) - Regulation 12 vedroerer en almindelig ret eller en Industrial Tribunals kompetence til at anerkende retten til at blive optaget i en erhvervstilknyttet pensionsordning og arbejdsgiverens forpligtelse til at betale supplerende bidrag.
(14) - Som det fremgaar af forelaeggelsesbeslutningen arbejdede sagsoegerne i hovedsagen, da de gik ned paa deltid, 27 timer og 25 minutter om ugen. Som foelge af en arbejdsomlaegning i 1981 blev arbejdstiden for deltidsansatte forhoejet til 31 timer og 5 minutter om ugen. Samtidig blev arbejdstiden for fuldtidsansatte sat ned fra 40 timer til 37 timer og 30 minutter om ugen. Begge sagsoegere i hovedsagen arbejdede paa nathold, hvilket passede bedst til deres familiemoenster. De var ligeledes begge ansvarlige for en stue og havde ledelsesansvar i forhold til fuldtidsansatte sygeplejersker med MHO-status.
(15) - Dom naevnt i fodnote 1.
(16) - Dom naevnt i fodnote 2.
(17) - Dom naevnt i fodnote 3.
(18) - Raadets direktiv af 10.2.1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19).
(19) - Dom naevnt i fodnote 2.
(20) - Dom naevnt i fodnote 8, praemis 59.
(21) - Dom naevnt i fodnote 2 (punkt 1 i domskonklusionen). Jf. ligeledes dom af 13.7.1989, sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743.
(22) - Bilka-dommen, naevnt i fodnote 2 (punkt 1 i domskonklusionen). I Vroege-dommen, naevnt i fodnote 8, fandt Domstolen, at begrundelsen for Bilka-dommen var, »at naar en loenpolitik, der bestaar i at fastsaette en lavere timeloen for deltids- end fuldtidsarbejde, under visse omstaendigheder kan vaere udtryk for en forskelsbehandling af maend og kvinder - saaledes som det fremgaar af dommen af 31.3.1981 i Jenkins-sagen (sag 96/80, Sml. s. 911) - maa det samme gaelde i tilfaelde, hvor deltidsansatte udelukkes fra at vaere omfattet af virksomhedens pensionsordning. Da en saadan pension falder ind under begrebet loen i artikel 119, stk. 2, er den samlede loen, som arbejdsgiveren udbetaler fuldtidsansatte, nemlig hoejere ved det samme antal arbejdstimer end den, der betales til deltidsansatte«.
(23) - Vroege-dommen, naevnt i fodnote 8, praemis 28.
(24) - Barber-dommen, naevnt i fodnote 3, praemis 28.
(25) - Jf. f.eks. Moroni-dommen, naevnt i fodnote 7, praemis 16.
(26) - Det drejer sig naermere bestemt om artikel 7, stk. 1, litra a), i Raadets direktiv af 19.12.1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring, EFT 1979 L 6, s. 24.
(27) - Det drejer sig om artikel 9, litra a), i Raadets direktiv af 24.7.1986 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, EFT L 225, s. 40, berigtigelse offentliggjort i EFT L 283, s. 27.
(28) - Hvilket jeg allerede har fremhaevet i mit forslag til afgoerelse for ud for dom af 24.10.1996, sag C-435/93, Dietz, Sml. I, s. 5223, punkt 23.
(29) - Undtagelserne i denne artikel vedroerer: a) fastsaettelse af en pensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder, b) efterladtepension, c) fastsaettelse af forskellige bidragsniveauer for arbejdstagerne.
(30) - Jf. de i fodnote 28 naevnte domme Dietz, praemis 19, Vroege, praemis 20-27, og den i fodnote 8 naevnte Fisscher-dom, praemis 17-24, samt punkt 28 og 29 i mit forslag til afgoerelse i Dietz-sagen.
(31) - Jf. ligeledes punkt 29 i mit forslag til afgoerelse i Dietz-sagen, naevnt i fodnote 28.
(32) - Jf. Dietz-dommen, praemis 22, Vroege-dommen, praemis 32 og Fisscher-dommen, praemis 28.
(33) - Jf. herom den i fodnote 3 naevnte Barber-dom, praemis 42 og 43; de i fodnote 8 naevnte domme i Vroege-sagen, praemis 20-27, og i Fisscher-sagen, praemis 17-24, samt den i fodnote 28 naevnte Dietz-dom, praemis 19. Jf. ligeledes dom af 28.9.1994, sag C-200/91, Coloroll Pension Trustees, Sml. I, s. 4389, praemis 53 (herefter »Coloroll-dommen«).
(34) - Dom naevnt i fodnote 2.
(35) - Foelgelig kan den i fodnote 8 naevnte Beune-dom givne loesning ikke finde anvendelse, som Det Forenede Kongeriges regering foreslaar. I denne sag indeholdt den omtvistede nationale lovgivning en regel om fastsaettelse af pensionsbeloebet til en tjenestemand, som var forskellig for gifte maend, mandlige tidligere tjenestemaend, gifte kvinder og kvindelige tidligere tjenestemaend. Domstolen fastslog (i domskonklusionens punkt 2 og 3) for det foerste, at traktatens artikel 119 er til hinder for en saadan national lovgivning, og at gifte maend, der stilles ugunstigt som foelge af forskelsbehandlingen, skal behandles paa samme maade og vaere omfattet af de samme regler som gifte kvinder; og for det andet, at den tidsmaessige begraensning indeholdt i Barber-protokollen finder anvendelse for de personer, som kan paaberaabe sig den direkte virkning af artikel 119 til stoette for krav om ligebehandling for saa vidt angaar udbetaling af ydelser i henhold til en pensionsordning som den, der gaelder i den paagaeldende sag.
(36) - Dom naevnt i fodnote 28, praemis 23 ff. Jf. ligeledes punkt 27 ff. i mit forslag til afgoerelse i sagen.
(37) - Den i fodnote 28 naevnte Dietz-dom, praemis 23.
(38) - Dietz-dommen, praemis 27.
(39) - Dietz-dommen, punkt 2 i domskonklusionen.
(40) - Eftersom Magorrian og Cunningham, som det fremgaar af indlaeggene, har anlagt sag den 22.9.1992, dvs. foer de gik paa pension henholdsvis den 18.10.1992 og den 31.3.1994, kan Domstolens svar paa dette spoergsmaal kun have praktisk betydning, saafremt Domstolen finder, at en begraensning af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen og protokollen af samme navn ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, saaledes som Kommissionen og de to sagsoegere med foeje har gjort gaeldende. I modsat fald afskaeres sagsoegerne fra de fordele, der er indeholdt i den MHO-ordning, som de er udelukket fra, eftersom sagsoegte i hovedsagen ifoelge forelaeggelsesbeslutningen har bekraeftet, at de af sagsoegerne tilbagelagte beskaeftigelsesperioder foerst skal tages i betragtning fra den 17.5.1990.
(41) - Ifoelge sagsoegerne i hovedsagen koster de for MHO beregnede tillaegsydelser staten ca. 70 000 til 100 000 UKL om aaret, hvilket skal sammenlignes med et aarligt budget paa 355 000 000 UKL.
(42) - Helt praecist paaberaaber Det Forenede Kongeriges regering sig domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043; den i fodnote 8 naevnte Fisscher-dom, praemis 40, og dom af 6.12.1994, sag C-410/92, Johnson, Sml. I, s. 5483 (herefter »Johnson II-dommen«).
(43) - Jf. som eksempler navnlig den i fodnote 8 naevnte Fisscher-dom, praemis 39 og 40, og punkt 5 i domskonklusionen, samt den i fodnote 42 naevnte Rewe-dom, praemis 5 og 6.
(44) - I den paagaeldende sag undersoeges dette spoergsmaal paa ingen maade af den nationale ret.
(45) - I den foreliggende sag har den arbejdende kvinde, i henhold til section 2(5) i EPA, ikke i en sag om manglende overholdelse af en bestemmelse om lige loen (ligeledes en sag for en Industrial Tribunal) krav paa efterbetaling af loen eller erstatning for en periode, som ligger forud for to aar foer sagsanlaegget. Ud over det forhold, at sagsoegerne fremhaever, at de ikke kraever efterbetaling af visse beloeb, men godkendelse af deres fremtidige ret til visse ydelser, som de paa grund af forskelsbehandling ikke har faaet tildelt, rejser EPA-loven ingen problemer med hensyn til faellesskabsretten, eftersom den ikke begraenser anvendelsen af princippet om lige loen for fremtiden, og eftersom den foelgelig ikke hindrer eller umuliggoer udoevelsen af den i faellesskabsretten indeholdte ret til lige loen. Under anvendelse af de to faellesskabsretlige betingelser har Domstolen endvidere adskillige gange fastslaaet, at faellesskabsretten ikke er til hinder for at anvende en national regel, som blot begraenser perioden forud for den anmodning, ifoelge hvilken der kraeves udbetaling af endnu ikke betalte ydelser; jf. f.eks. domme af 27.10.1993, sag C-338/91, Steenhorst-Nerings, Sml. I, s. 5475, og den i fodnote 42 naevnte Johnson II-dom.
(46) - Jf. ligeledes den i punkt 67 og saerligt i punkt 69 fremstillede problematik i generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse i sagen Denkavit International m.fl., hvori Domstolen den 11.6.1996 (sag C-2/94, Sml. I, s. 2827) traf afgoerelse med hensyn til spoergsmaalet, om udoevelsen af rettigheder i henhold til faellesskabsretten blev »i praksis umuliggjort« eller »uforholdsmaessig vanskelig« paa grund af en soegsmaalsfrist, der var fastsat i national ret. Domstolen tog imidlertid ikke stilling til dette spoergsmaal.
(47) - Den paagaeldende sag er forskellig fra Domstolens dom af 2.8.1993, sag C-271/91, Marshall, Sml. I, s. 4367 (herefter »Marshall II-dommen), som vedroerte det forhold, at erstatningen af det tab, som er paafoert en person som foelge af en afskedigelse, der er udtryk for forskelsbehandling, begraenses til et maksimum, der er fastsat paa forhaand, samt at der ikke tilkendes renter med henblik paa at erstatte den berettigedes tab som foelge af den tid, der gaar indtil den faktiske udbetaling af det tilkendte erstatningsbeloeb. Denne sag adskiller sig fra den foreliggende, eftersom det her drejer sig om en tidsmaessig begraensning, saafremt der gives medhold, af retten til optagelse med tilbagevirkende gyldighed i en bestemt erhvervstilknyttet pensionsordning (for MHO'er).
(48) - Jf. f.eks. praemis 44 i Barber-dommen.
(49) - Jf. Domstolens argumentation i dom af 22.4.1997, sag C-180/95, Draehmpaehl, Sml. I, s. 2195, praemis 40. Denne sag vedroerte bl.a. problemet om, hvorvidt Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9.2.1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40) forbyder enhver national bestemmelse om fastsaettelse af en oevre graense for udbetaling af erstatning til ofre for forskelsbehandling paa grundlag af koen paa tidspunktet for ansaettelsen. Domstolen fandt (i praemis 43), at direktivet forboed saadanne nationale bestemmelser.
(50) - Eftersom det drejer sig om en forskelsbehandling, der er i strid med traktatens artikel 119, synes det ikke muligt at anvende den af sagsoegerne i hovedsagen paaberaabte praksis i Emmott-sagen (dom af 25.7.1991, sag C-208/90, Sml. I, s. 4269). Denne sag vedroerte en ukorrekt gennemfoerelse af Raadets direktiv 79/7, naevnt i fodnote 26. Saa laenge medlemsstaten ikke forskriftsmaessigt har gennemfoert direktivets bestemmelser i sin nationale retsorden, er faellesskabsretten ifoelge denne dom »til hinder for, at en medlemsstats myndigheder paaberaaber sig nationale soegsmaalsfrister under en sag, som en borger har anlagt mod dem ved de nationale domstole for at beskytte rettigheder, som direkte foelger af artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19.12.1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring«. Jf. ligeledes punkt 31 i generaladvokat Van Gerven's forslag til afgoerelse i den i fodnote 8 naevnte Vroege-sag.
(51) - Jf. saerligt som eksempel den i fodnote 8 naevnte Fisscher-dom, praemis 39 og 40, samt punkt 5 i domskonklusionen, og den i fodnote 42 naevnte Rewe-dom, praemis 5 og 6.