Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
L. MEDINA
fremsat den 12. marts 2026 (1)
Sag C-60/25 [Livronsa] (i)
SR
mod
FT SpA,
procesdeltager:
Assoutenti
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte d’appello di Cagliari (appeldomstolen i Cagliari, Italien))
» Præjudiciel forelæggelse – konkurrence – karteller – artikel 101, stk. 2, TEUF – forordning (EF) nr. 1/2003 – artikel 16, stk. 1 – sektoren for rentederivater i euro – Europa-Kommissionens afgørelses bindende virkning for en national domstol – tvist mellem en låntager og den långivende bank vedrørende gyldigheden af en rentesats indekseret til Euribor «
I.      Indledning
1.        Dette forslag til afgørelse vedrører en anmodning om præjudiciel afgørelse om fortolkningen af artikel 101, stk. 2, TEUF og artikel 16, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003 (2). Anmodningen er fremsat af Corte d’appello di Cagliari (appeldomstolen i Cagliari, Italien) i forbindelse med en tvist mellem en låntager, SR, og den bank, der har ydet ham et realkreditlån, FT. Tvisten vedrører gyldigheden af en klausul, som fastsætter den rente, der skal betales for dette lån, med henvisning til
Euro Interbank Offered Rate (Euribor) benchmarken.
2.        Anmodningen er baseret på Kommissionens afgørelse af 4. december 2013 (3) og af 7. december 2016 (4), hvori denne institution fastslog, at visse banker, der var involveret i det panel, som havde ansvaret for fastsættelsen af Euribor, havde deltaget i et kartel mellem september 2005 og maj 2008 (5). Kommissionen konkluderede nærmere bestemt, at disse banker havde overtrådt artikel 101, stk. 1, TEUF og EØS-aftalens artikel 53 ved at have deltaget i samlet og vedvarende overtrædelse, som bestod i aftaler og/eller samordnet praksis, der havde til formål at fordreje de normale prissætningskomponenter for rentederivater
i euro (herefter »eurorentederivater«) (6). Retten (7), der traf afgørelse i første instans, og Domstolen, der traf afgørelse i appelsagen (8), tiltrådte
indholdsmæssigt Kommissionens konklusioner og navnlig karakteriseringen af overtrædelsen som havende et konkurrencebegrænsende formål (9).
3.        Den forelæggende ret ønsker med sin anmodning oplyst, hvilken betydning afgørelserne om eurorentederivater, og Domstolens dom herom, har på gyldigheden af en klausul, som henviser til Euribor i en aftale om et realkreditlån, der er indgået mellem en person og en bank, som ikke deltog i den af Kommissionen fastslåede overtrædelse. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt for det første oplyst, hvorvidt artikel 101, stk. 2, TEUF, som fastsætter, at de aftaler eller vedtagelser, der er forbudt i medfør af artikel 101, stk. 1, TEUF, ingen retsvirkning har, bør medføre, at den pågældende klausul er ugyldig, selv når den omhandlede låneaftale er indgået uden for markedet for eurorentederivater. For det andet ønsker den forelæggende ret oplyst, hvorvidt og i hvilket omfang den manipulation af Euribor, som Kommissionen fastslog, har bevisværdi i forbindelse med nationale retssager i overensstemmelse med artikel 16, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003.
II.    De faktiske omstændigheder, proceduren og det præjudicielle spørgsmål
4.        Den 15. december 2005 indgik SR og FT en aftale om et realkreditlån. Rentesatsen for dette lån var fast i en oprindelig
periode på seks måneder. Denne rentesats blev efterfølgende genberegnet på grundlag af en variabel komponent, der er knyttet til Euribor. Aftalen blev yderligere genforhandlet den 20. februar 2015.
5.        SR anlagde sag ved Tribunale di Oristano (retten i Oristano, Italien). Han nedlagde med dette søgsmål for det første påstand om en genberegning af det skyldige beløb for renter på realkreditlånet og for det andet nedlagde han påstand om, at det skulle fastslås, at han havde et modkrav. SR gjorde gældende, at visse klausuler i aftalen, herunder klausulen om fastsættelse af rentesatsen med henvisning til Euribor, var ugyldige på grund af deres unøjagtige og upålidelige formulering. Ved sin dom fastslog denne ret, at den rentesats, der var aftalt i låneaftalen, var fastsat i overensstemmelse med den gældende lovgivning. Den anførte ligeledes, at den variable rente var baseret på forhåndsbestemte og objektive kriterier, der ikke var underlagt långivers skøn, hvorfor den udelukkede, at der var grundlag for at kende aftalen ugyldig.
6.        SR har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved Corte d’appello di Cagliari (appeldomstolen i Cagliari), som er den forelæggende ret i den foreliggende sag. I appelskriftet har han nedlagt påstand om, at den klausul i låneaftalen, der indeholder henvisningen til Euribor, kendes
ugyldig, og at den tilbagebetalingsplan, der er fastsat i henhold til denne aftale, genberegnes. SR har navnlig gjort gældende, at han ikke var i stand til korrekt at vurdere anvendelsen af Euribor på sit lån på grund af den kunstige manipulation heraf, som Kommissionen fastslog i afgørelserne om eurorentederivater. Appellanten har under sagen anmodet om, at Domstolen forelægges et præjudicielt spørgsmål.
7.        Den forelæggende ret finder det nødvendigt for afgørelsen af hovedsagen samt for mange andre verserende tvister at få præciseret
anvendelsesområdet for artikel 101, stk. 2, TEUF, og bevisværdien af afgørelserne om eurorentederivater for nationale domstole i henhold til artikel 16 i forordning (EF) nr. 1/2003. Den forelæggende ret er navnlig i tvivl om, hvordan disse bestemmelser bør fortolkes med henblik på at vurdere gyldigheden af en klausul i en aftale om et realkreditlån, der i den overtrædelsesperiode, som Kommissionen lagde til grund, var bestemmende for rentesatsen for dette lån ved at henvise til Euribor.
8.        I denne henseende har den forelæggende ret først og fremmest
anført, at retspraksis fra Corte Suprema di Cassazione (kassationsdomstol, Italien) synes at være kendetegnet ved forskellige tilgange, der i forelæggelsesafgørelsen beskrives som følger.
9.        På den ene side skal den manipulation af Euribor, som blev fastslået i afgørelserne om eurorentederivater, ifølge et første sæt af retsafgørelser anses for at have øget bevisværdi til støtte for et søgsmål, hvori der nedlægges påstand om, at en klausul i en kontrakt, der henviser til Euribor, er ugyldig, uanset om den bank, der er part i den pågældende låneaftale, har deltaget i den af Kommissionen konstaterede overtrædelse. Ifølge dette
sæt af retsafgørelser kan genstanden for den kontraktmæssige klausul desuden ikke fastlægges, når det eksterne indeks, der er angivet i låneaftalen, ikke længere pålideligt afspejler parternes udtrykte intention som følge af den ulovlige manipulation af dette indeks. I henhold til national civilret indebærer denne situation, at klausulen skal anses for at være delvis ugyldig for så vidt angår den periode, der er omfattet af overtrædelsen. Derudover er det kun et ugyldighedssøgsmål i modsætning til et erstatningssøgsmål, der kan sikre den endelige forbruger fuld beskyttelse ved at beskytte den pågældende mod virkningerne af den konkurrencebegrænsende aftale.
10.      På den anden side udgør afgørelserne om eurorentederivater ifølge et andet og nyere sæt af retsafgørelser, selv om disse førstnævnte afgørelser er bindende for de nationale domstole i henhold til artikel 16, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003, ikke bevis af væsentlig bevisværdi med henblik på at kende
en klausul, der fastsætter rentesatsen i en låneaftale ved at henvise til Euribor, ugyldig. I dette
sæt af retsafgørelser anerkendes, at den overtrædelse, som Kommissionen konstaterede i disse afgørelser, bestod i en adfærd, der havde til formål at reducere de pengestrømme, som karteldeltagerne ellers ville have haft i forbindelse med eurorentederivaterne. Denne konkurrencebegrænsning vedrører derfor alene markedet for eurorentederivater og kan ikke have nogen indvirkning på markedet for lån med variabel rente, der er knyttet til Euribor.
11.      Under alle omstændigheder er den forelæggende ret mest tilbøjelig til at anlægge det synspunkt, at når det er blevet konstateret, at en referencerente er blevet manipuleret, skal denne manipulation anses for at være fastslået på alle de markeder, hvor denne rente anvendes. Det ville være selvmodsigende at anse den manipulation af Euribor, som Kommissionen konstaterede i sine afgørelser, for udelukkende at vedrøre markedet for eurorentederivater og ikke andre markeder, herunder markedet for lån med variabel rente. Den forelæggende ret har endvidere anført, at en fortolkning, hvorefter artikel 101, stk. 2, TEUF ikke har nogen virkning på de kontraktforhold, der henviser til Euribor i overtrædelsesperioden, ville undergrave den afskrækkende virkning af denne bestemmelse.
12.      Som følge heraf har Corte d’appello di Cagliari (appeldomstolen i Cagliari) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»[Skal] beviset for manipulationer af [Euribor-renten], sådan som disse blev fastslået i Kommissionens […] afgørelser [om eurorentederivater] og i […] [dommen] i [sagen HSBC Holdings m.fl.], i lyset af bestemmelsen i artikel 16, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003 […]
betragtes som endeligt fastlagt også for de nationale retter, og [udgør] den konkurrencebegrænsning, som er genstand for Kommissionens [afgørelser] og Domstolens [dom], […] et kartel, som i henhold til […] artikel 101 [TEUF] kun er forbudt på markedet for
[eurorentederivater], eller som derimod er forbudt på alle markeder, hvor den manipulerede Euribor-rente er blevet anvendt.«
13.      Anmodningen om præjudiciel afgørelse blev indgivet til Domstolens Justitskontor den 28. januar 2025. Appellanten og den indstævnte og intervenienten i hovedsagen samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Der er ikke blevet afholdt retsmøde i sagen.
III. Bedømmelse
14.      Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 16, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003 skal fortolkes således, at Kommissionens konstatering i en afgørelse, hvori det fastslås, at der er sket en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, af, at et
rentebenchmark
var blevet manipuleret, bør anses for at være endeligt fastlagt for de nationale retter i sager, der verserer for dem. Den forelæggende ret ønsker ligeledes oplyst, om denne konstatering indebærer, at en aftale, der henviser til dette benchmark, og som er indgået uden for det marked, der er genstand for Kommissionens afgørelse, udgør en aftale, der er forbudt i henhold til artikel 101 TEUF.
15.      Jeg vil først behandle den del af det forelagte spørgsmål, der vedrører fortolkningen af artikel 101 TEUF (første del), inden jeg går videre til den del af det forelagte spørgsmål, der vedrører fortolkningen af artikel 16, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003 (anden del).
16.      Hvad angår den første del af det forelagte spørgsmål, kan det udledes af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende rets tvivl om denne bestemmelses anvendelsesområde vedrører de retlige konsekvenser af konstateringerne i afgørelserne om eurorentederivater, som tiltrådt
ved Domstolens dom i sagen HSBC Holdings m.fl. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om konstateringen af, at et
rentebenchmark
er blevet manipuleret på et bestemt marked, hvilket har medført en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, kan medføre, at en klausul i en aftale, der er indgået på et andet marked, og som henviser til dette benchmark
i overtrædelsesperioden, bliver ugyldig i henhold til artikel 101, stk. 2, TEUF.
17.      Det fremgår af artikel 101, stk. 2, TEUF, at de aftaler eller vedtagelser, som er forbudt i medfør af artikel 101, stk. 1, TEUF, ingen retsvirkning har. Ifølge Domstolens praksis rammes en aftale, der ikke opfylder betingelserne i artikel 101, stk. 3, TEUF, af ugyldighed, for så vidt som dens formål eller følger er uforenelige med forbuddet i artikel 101, stk. 1, TEUF (10). Eftersom den ugyldighed, der er omhandlet i artikel 101, stk. 2, TEUF, er absolut, har en aftale, der rammes af ugyldighed i henhold til denne bestemmelse, endvidere ingen hverken tidligere eller fremtidige virkninger for de kontraherende parter (11). En sådan aftale kan heller ikke gøres gældende over for tredjemand (12).
18.      Domstolen har derfor afgrænset anvendelsesområdet for artikel 101, stk. 2, TEUF (13) ved at begrænse dens anvendelse til aftaler, der er omfattet af forbuddet i artikel 101, stk. 1, TEUF (14). Det er korrekt, at en forbudt aftales ugyldighedsvirkning ifølge retspraksis uden videre kan påberåbes af alle og skal håndhæves af domstolene (15). Det er imidlertid kun den afgørelse eller aftale, der falder ind under artikel 101, stk. 1, TEUF, som i princippet er ugyldig i sin helhed, hvis de konkurrencebegrænsende elementer ikke kan udskilles fra aftalens øvrige elementer (16). Som Domstolen har fastslået, skal konsekvenserne af ugyldigheden i henhold til artikel 101, stk. 2, TEUF for de dele af aftalen, som ikke er uforenelige med artikel 101, stk. 1, TEUF, samt for afgivne ordrer og gennemførte leveringer ifølge kontrakten og de deraf følgende betalingsforpligtelser, ikke bedømmes efter EU-retten (17).
19.      Begrundelsen for Domstolens afgørelser kan efter min opfattelse let forklares ved for det første at henvise til behovet for at forhindre følgevirkninger af den art, som den forelæggende ret har henvist til
i forelæggelsesafgørelsen, nemlig på kontraktforhold indgået mellem tredjemænd, der ikke er involveret i den specifikke aftale, som Kommissionen konstaterede er forbudt. Dette er navnlig tilfældet med en klausul som den, der er omhandlet i hovedsagen, og som vedrører et produkt og et marked, der adskiller sig fra dem, der er omfattet af Kommissionens afgørelser om manipulation af Euribor i forbindelse med eurorentederivater. Uforudsigeligheden af de retlige og økonomiske konsekvenser, der kan følge af en systemisk ugyldighedserklæring af en aftale eller en klausul, der ikke som sådan er forbudt i henhold til artikel 101, stk. 1, TEUF, forekommer mig at retfærdiggøre Domstolens fortolkningstilgang for så vidt angår artikel 101, stk. 2, TEUF.
20.      For det andet er Domstolens fortolkning af artikel 101, stk. 2, TEUF, som den indstævnte i hovedsagen har gjort gældende, også i overensstemmelse med princippet om, at ansvaret for en skade, der følger af overtrædelser af EU’s konkurrenceregler, har en personlig karakter. Ifølge retspraksis påhviler det alene den virksomhed, der har overtrådt disse regler, at stå til regnskab for den pågældende overtrædelse (18). Selv om denne retspraksis er opstået i forbindelse med præjudicielle forelæggelser vedrørende erstatningssøgsmål, følger det logisk heraf, at den ugyldighed, der er fastsat i artikel 101, stk. 2, TEUF for så vidt angår aftaler og vedtagelser, der er i strid med artikel 101, stk. 1, ikke kan udvides til at omfatte kontraktforhold indgået af parter, der ikke er involveret i overtrædelsen.
21.      I Allianz Hungária-dommen (19), som Kommissionen har henvist til i sit skriftlige indlæg, fastslog Domstolen ganske vist, at vertikale aftaler, der er indgået med henblik på at gennemføre en horisontal aftale (om markedsdeling), som er i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF, ligeledes kan kendes
ulovlige i henhold til sidstnævnte bestemmelse (20). Tvisten i den pågældende sag omhandlede nærmere bestemt, hvorvidt vertikale aftaler, hvorved to bilforsikringsselskaber bilateralt aftalte enten med bilforhandlere eller med en brancheorganisation, der repræsenterede disse, den timepris, der skulle betales for reparation af forsikrede køretøjer, skulle anses for at have et konkurrencebegrænsende formål i henhold til artikel 101, stk. 1, TEUF. Domstolen fastslog i sin dom, at eksistensen af en horisontal aftale mellem disse to selskaber, der havde til formål at opdele markedet, også kunne gøre de vertikale aftaler, der var indgået med henblik på at gennemføre den, ulovlige.
22.      Allianz Hungária-dommen kan imidlertid ikke overføres til den foreliggende sag. Det fremgår af denne dom, at Domstolen ikke udvidede den ugyldighed, der er fastsat i artikel 101, stk. 2, TEUF, til aftaler, der ikke er omfattet af forbuddet i artikel 101, stk. 1, TEUF. Domstolen fastslog derimod, at vertikale aftaler, der er nødvendige for gennemførelsen af den horisontale aftale, uden hvilke sidstnævnte aftale ikke kan gennemføres, ligeledes kan anses for at være i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF og derfor i sig selv være ulovlige, med forbehold af den vurdering, som den forelæggende ret skulle foretage i den pågældende sag.
23.      Det er i denne henseende tilstrækkeligt at påpege, at den i hovedsagen omhandlede låneaftale ikke er en del af en af Kommissionen konstateret overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF. Til forskel fra den situation, der var omhandlet i Allianz Hungária-dommen, blev denne aftale desuden ikke indgået med henblik på at gennemføre eller give virkning til den restriktive aftale, som Kommissionen konstaterede i afgørelserne om eurorentederivater. Den henviste blot til Euribor-benchmarken
med henblik på at fastsætte den variable rentesats, der skulle finde anvendelse på et realkreditlån, som en bank havde ydet til en person, der ydermere ikke havde nogen forbindelse til den ulovlige adfærd, som Kommissionen havde konstateret. Det er i denne sammenhæng efter min opfattelse indlysende, at den pågældende aftale ikke kan anses for at være omfattet af den virkning, der er fastsat i artikel 101, stk. 2, TEUF, der ifølge den i punkt 18 i nærværende forslag til afgørelse nævnte retspraksis alene finder anvendelse på aftaler, som er i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF.
24.      Det følger heraf, at artikel 101, stk. 2, TEUF ikke kan fortolkes således, at Kommissionens konstatering i en afgørelse,
hvori
det fastslås, at der er sket en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, af, at et
rentebenchmark er blevet manipuleret, skal medføre, at en klausul i en låneaftale, der henviser til dette benchmark, er ugyldig, når denne klausul ikke er en del af den restriktive aftale, der er omhandlet i Kommissionens afgørelse, og ikke som sådan er blevet konstateret at være i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF.
25.      Det er på dette trin
vigtigt at påpege, at den omstændighed, at artikel 101, stk. 2, TEUF ikke fastsætter et retsgrundlag for at kende
en klausul i en låneaftale, der ikke er omfattet af artikel 101, stk. 1, TEUF, ugyldig, ikke betyder, at parterne i denne aftale ikke har andre retsmidler til rådighed for at påberåbe sig denne klausuls ugyldighed (21). Der skal i denne henseende mindes om, således som det fremgår af Domstolens praksis, at de konsekvenser, som en aftale, der er forbudt i henhold til artikel 101, stk. 1, TEUF, kan have for kontraktforhold, der involverer tredjemand, skal bedømmes af de nationale domstole i overensstemmelse med deres egen lovgivning (22).
26.      I den foreliggende sag er de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt i denne henseende, ret begrænsede. Det kan ikke desto mindre udledes af forelæggelsesafgørelsen, at hovedsagen vedrører et ugyldighedssøgsmål, der er baseret på den angivelige upålidelighed af en klausul, som fastsætter rentesatsen for en låneaftale ved at henvise til Euribor-benchmarken. Henset til den retspraksis, der er nævnt i punkt 25 i dette forslag til afgørelse, er der intet til hinder for, at den forelæggende ret vurderer gyldigheden og virkningerne af den pågældende klausul set i lyset af de gældende nationale bestemmelser, f.eks. de i forelæggelsesafgørelsen omtalte, der vedrører lovligheden af kontrakters genstand (23).
27.      Det er netop i denne situation, at fortolkningen af artikel 16 i forordning (EF) nr. 1/2003, som den anden del af det forelagte spørgsmål vedrører, får særlig relevans i et tilfælde som det i hovedsagen, navnlig i forbindelse med afgørelserne om eurorentederivater. Med denne del søger den forelæggende ret i det væsentlige at få fastslået, om den manipulation, som Kommissionen har fastslået i disse afgørelser, har bevisværdi i forbindelse med en sag om gyldigheden i henhold til national ret af en klausul, der henviser til Euribor i overtrædelsesperioden.
28.      Artikel
16 i forordning (EF) nr. 1/2003 med overskriften »Ensartet anvendelse af [EU’s] konkurrenceret« bestemmer, at når de nationale domstole i henhold til artikel 101 TEUF eller artikel 102 TEUF træffer afgørelse om aftaler, vedtagelser eller praksis, som allerede er genstand for en kommissionsafgørelse, kan de ikke træffe afgørelser, der er i strid med den afgørelse, som Kommissionen har truffet (24). Denne bestemmelse kodificerer tidligere retspraksis (25), hvor Domstolen i det væsentlige havde fastslået, at i et system til håndhævelse af konkurrenceretten, der er tildelt flere aktører, herunder nationale domstole, kræver principperne om retssikkerhed og ensartet anvendelse af EU’s konkurrenceregler, at modstridende afgørelser undgås (26).
29.      Domstolen har endvidere i sin praksis fastsat grænserne for den regel, der følger af artikel 16 i forordning (EF) nr. 1/2003. I forbindelse med et civilt erstatningssøgsmål, hvor det skal fastslås, om der foreligger en skadevoldende adfærd, en skade og en direkte årsagsforbindelse mellem denne adfærd og skaden, er den nationale ret f.eks. bundet af Kommissionens konstatering af, at en aftale er forbudt, og af den retlige kvalificering af denne aftale (27). Retten har tillige i en praksis, som efter min opfattelse let kan tiltrædes af Domstolen (28), fastslået, at de nationale domstole på samme måde
er bundet af Kommissionens konstateringer vedrørende den undersøgte adfærds tidsmæssige og geografiske rækkevidde og af erstatningsansvaret eller det manglende erstatningsansvar for de personer, der er omfattet af undersøgelsen af den pågældende adfærd (29).
30.      I den foreliggende sag er det med hensyn til afgørelserne om eurorentederivater vigtigt at påpege, at Kommissionen fastslog, at visse banker i Euribor-panelet havde deltaget i et kartel på markedet for eurorentederivater, som i det væsentlige varede fra september 2005 til maj 2008 (30). Kommissionen konstaterede navnlig, at karteldeltagerne i denne periode havde deltaget i en række praksisser, der havde til formål at fordreje de normale prissætningskomponenter for eurorentederivater, nemlig Euribor. Disse praksisser omfattede udveksling af oplysninger om deres præferencer for uændrede, lave eller høje rentesatser (fixing) for visse Euribor-løbetider afhængigt af deres handelspositioner eller eksponeringer. Deltagerne udvekslede også fortrolige oplysninger om deres handelspositioner eller intentioner med hensyn til fremtidige Euribor-indberetninger vedrørende specifikke løbetider. Ved forskellige lejligheder undersøgte børsmæglere også muligheden for at afstemme mindst en af deres bankers fremtidige Euribor-indberetninger på grundlag af de oplysninger, som de havde modtaget fra andre deltagere (31).
31.      Det kan være nyttigt at minde om, at Euribor er en bredt anvendt referencerente på de internationale pengemarkeder (32). Den har til formål at afspejle omkostningerne ved interbanklån denomineret i euro. Beregningen foretages dagligt, og data fra flere finansielle institutioner i et udpeget panel anvendes til at informere processen. Den er baseret på de kurser, som bankerne i panelet har stillet til rådighed, hvilke estimerer de renter, til hvilke en hypotetisk førsteklasses bank ville låne penge til en anden førsteklasses bank. Euribor-renterne afspejles i prissætningen af eurorentederivater, som er finansielle produkter, der handles globalt. Disse produkter anvendes af store virksomheder, finansielle institutioner, hedgefonde og andre internationale virksomheder til at styre deres renterisikoeksponering (risikoafdækning for både låntagere og investorer) eller til spekulation (33).
32.      Som Kommissionen med rette har anført i sine skriftlige indlæg, skal der lægges særlig vægt på den omstændighed, at afgørelserne om eurorentederivater ikke indeholder specifikke konstateringer vedrørende den restriktive aftales virkninger på Euribor-niveauet. Det fremgår navnlig af disse afgørelser, at Euribor-niveauet kunne manipuleres i opadgående eller nedadgående retning eller fastholdes som uændret af de banker, der var involveret i panelet, afhængigt af karteldeltagernes positioner på derivatmarkedet (34). Afgørelserne om eurorentederivater fastlægger derfor ikke, hvorvidt kartellet havde tendens til at skubbe Euribor-renten i opadgående eller nedadgående retning. Selv om det på grundlag af adfærden hos de banker, der var involveret i den forbudte aftale, kan være rimeligt at antage, at Euribor-renten ikke fulgte sit normale forløb i kartelperioden (35), tog Kommissionen ikke endelig stilling til den overordnede retning, hvori dette benchmark blev manipuleret. I deres respektive domme (36) tiltrådte
både Retten og Domstolen Kommissionens konstateringer og konkluderede, at den omhandlede overtrædelse havde et konkurrencebegrænsende »formål« som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF, der udelukkende vedrørte markedet for eurorentederivater (37).
33.      Det følger af ovenstående betragtninger, at artikel 16 i forordning (EF) nr. 1/2003 for så vidt angår afgørelserne om eurorentederivater vil kræve, at de nationale domstole betragter det som endeligt fastlagt, at der har fundet en manipulation af Euribor sted i den af Kommissionen definerede periode. Eftersom den omhandlede overtrædelse blev kvalificeret som havende et konkurrencebegrænsende formål, kan der derimod ikke udelukkende af de handlinger, som Kommissionen anså for at være i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF, udledes nogen konkret indvirkning på Euribors niveau.
34.      For så vidt angår nærværende sag er spørgsmålet fortsat, om artikel 16 i forordning (EF) nr. 1/2003 udgør et hensigtsmæssigt retsgrundlag for at konkludere, at Kommissionens konstateringer i en afgørelse, som fastslår en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, er bindende for den nationale domstol, der skal træffe afgørelse i en sag, som omhandler gyldigheden af en klausul i en kontrakt i overensstemmelse med domstolens egen nationale ret, navnlig med hensyn til lovligheden af klausulens genstand.
35.      Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at påpege, at artikel 16 i forordning (EF) nr. 1/2003 er en bestemmelse, som kræver, at nationale domstole alene skal undgå at træffe afgørelser, der strider mod de afgørelser, som Kommissionen har truffet, »når [de] i henhold til artikel [101 TEUF] eller [102 TEUF] træffer afgørelse om aftaler, vedtagelser eller praksis«. Eftersom den nationale domstol i en sag som den i hovedsagen omhandlede under alle omstændigheder ikke ville anvende EU’s konkurrenceregler til at løse den for domstolen foreliggende tvist, kan artikel 16 i forordning (EF) nr. 1/2003 ikke siges formelt at udgøre et retsgrundlag, som forpligter en national domstol til at træffe afgørelse i overensstemmelse med de konklusioner, som Kommissionen nåede frem til i afgørelserne om eurorentederivater.
36.      Der kan i denne sammenhæng argumenteres for, at når en national domstol vurderer en sag udelukkende på grundlag af dens egen nationale ret, skal den bindende karakter af Kommissionens konstateringer i en afgørelse, der fastslår en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, ligeledes bedømmes i overensstemmelse med denne ret. En sådan tilgang kan dog ikke accepteres af to primære årsager. For det første ses der ved denne tilgang bort fra den omstændighed, at retsakter, som vedtages af EU-institutionerne inden for rammerne af deres kompetencer, ikke kræver anerkendelse i den nationale retsorden. De udgør i stedet en integrerende del af medlemsstaternes retssystemer og kan derfor ikke ignoreres i forbindelse med nationale retssager. For det andet kunne den tilgang i sidste ende føre til, at en national domstol nægter at tage hensyn til en EU-retsakt, der er lovlig og gyldig i overensstemmelse med fast retspraksis, og hvor konklusionerne i den pågældende retsakt endvidere er blevet opretholdt
af Domstolen i dommen i sagen HSBC Holdings m.fl.
37.      Det følger heraf, at selv om artikel 16 i forordning (EF) nr. 1/2003, som påpeget ovenfor, ikke kan anses for at være anvendelig i hovedsagen, fører et af de principper, som den pågældende bestemmelse udtrykker, nemlig at en konstatering, der er fastlagt i henhold til Unionens retsorden, ikke kan tilsidesættes, i det væsentlige til et resultat med lignende retlige konsekvenser. En national domstol skal tage hensyn til de faktuelle og retlige konstateringer i EU-sager, når de er relevante for nationale tvister, selv når der skal træffes afgørelse herom uden for EU-rettens specifikke ramme.
38.      I den foreliggende sag skal Kommissionens konstatering i afgørelserne om eurorentederivater vedrørende manipulation af Euribor i forbindelse med et søgsmål, som er anlagt af en part, der søger at få en klausul kendt ugyldig i henhold til national ret, anses for at være endeligt fastlagt, og der bør på behørig vis tages hensyn hertil, naturligvis med forbehold af, som jeg har forklaret i punkt 33 i dette forslag til afgørelse, de konkrete vilkår, der er fastsat i disse afgørelser.
39.      I lyset af ovenstående betragtninger konkluderer jeg, at artikel 101, stk. 2, TEUF og artikel 16, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003 skal fortolkes således, at Kommissionens konstatering i en afgørelse, hvori det fastslås, at der er sket en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, af, at et
rentebenchmark er blevet manipuleret, ikke medfører, at en klausul i en låneaftale, der henviser til dette
benchmark, er ugyldig, når denne klausul ikke er en del af den restriktive aftale, der er omhandlet i Kommissionens afgørelse, og ikke som sådan er blevet konstateret at være i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF. Selv om artikel 16 i forordning nr. 1/2003 ikke formelt finder anvendelse, kan en national domstol dog ikke se bort fra konstateringen af manipulation i Kommissionens afgørelse i forbindelse med retssager, som vedrører gyldigheden af en klausul i henhold til national ret, med forbehold af de konkrete vilkår, der er fastsat i denne afgørelse.
IV.    Forslag til afgørelse
40.      På grundlag af ovenstående bedømmelse foreslår jeg, at Domstolen besvarer det af Corte d’appello di Cagliari (appeldomstolen i Cagliari, Italien) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 101, stk. 2, TEUF og artikel 16, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel [101 TEUF] og [artikel 102 TEUF] (EFT 2003, L 1, s. 1)
skal fortolkes således,
at Europa-Kommissionens konstatering i en afgørelse, hvori det fastslås, at der er sket en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, af, at et rentebenchmark er blevet manipuleret, ikke medfører, at en klausul i en låneaftale, der henviser til dette
benchmark, er ugyldig, når denne klausul ikke er en del af den restriktive aftale, der er omhandlet i Kommissionens afgørelse, og ikke som sådan er blevet konstateret at være i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF. Selv om artikel 16 i forordning nr. 1/2003 ikke formelt finder anvendelse, kan en national domstol dog ikke se bort fra konstateringen af manipulation i Kommissionens afgørelse i forbindelse med retssager, som vedrører gyldigheden af en klausul i henhold til national ret, med forbehold af de konkrete vilkår, der er fastsat i denne afgørelse.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
i Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      Rådets forordning af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] (EFT 2003, L 1, s. 1).
3 –      Kommissionens afgørelse C(2013) 8512 final om en procedure i henhold til artikel 101 [TEUF] og artikel 53 i EØS-aftalen (Sag AT.39914 – Rentederivater i euro (eurorentederivater)) (forlig) (herefter »afgørelsen af 2013«). Denne afgørelse var rettet til banker tilhørende koncernerne Barclays, Deutsche Bank, Société Générale og Royal Bank of Scotland.
4 –      Kommissionens afgørelse C(2016) 8530 final om en procedure i henhold til artikel 101 [TEUF] og artikel 53 i EØS-aftalen (Sag AT.39914 – Rentederivater i euro (eurorentederivater)) (herefter »afgørelsen af 2016«). Denne afgørelse var rettet til banker tilhørende koncernerne Crédit Agricole, HSBC og JPMorgan Chase.
5 –      Vedtagelsen af to særskilte afgørelser skyldes, at visse af de berørte banker, der er anført i anden betragtning til afgørelsen af 2013, indvilligede i at deltage i en forligsprocedure i henhold til artikel 10a i Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7.4.2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] (EUT 2004, L 123, s. 18). Andre banker, der er nævnt i 52.-64. betragtning til afgørelsen af 2016, besluttede derimod ikke at deltage i denne procedure, og der blev derfor truffet en afgørelse for så vidt angår disse banker i henhold til standardproceduren i artikel 7 i forordning (EF) nr. 1/2003.
6 –      Jf. bl.a. 67. betragtning til og artikel 1 i afgørelsen af 2013. Jf. ligeledes 357. betragtning til og artikel 1 i afgørelsen af 2016.
7 –      Dom af 24.9.2019, HSBC Holdings m.fl. mod Kommissionen (T-105/17, EU:T:2019:675).
8 –      Dom af 12.1.2023, HSBC Holdings m.fl. mod Kommissionen (C-883/19 P, herefter »dommen i sagen HSBC Holdings m.fl.«, EU:C:2023:11).
9 –      Rettens og Domstolens domme vedrørte udelukkende afgørelsen af 2016 og omhandlede ikke afgørelsen af 2013, som var blevet endelig. Som følge af begge domme blev afgørelsen af 2016 delvist annulleret, navnlig for så vidt angår fastsættelsen af den bøde, som Kommissionen havde pålagt sagsøgerne i den pågældende sag. Retten nåede frem til en lignende konklusion i sine domme af 20.12.2023, JPMorgan Chase m.fl. mod Kommissionen (T-106/17, EU:T:2023:832), og Crédit agricole og Crédit agricole Corporate and Investment Bank mod Kommissionen (T-113/17, EU:T:2023:847). Appellerne af disse domme verserer i øjeblikket for Domstolen i henholdsvis sag C-160/24 P og sag C-191/24 P. Hertil kommer, at Kommissionen efter den delvise annullation af afgørelsen af 2016 vedrørende den pålagte bøde vedtog afgørelse C(2021) 4600 final af 28.6.2021. Denne afgørelse gav anledning til dom af 27.11.2024, HSBC Holdings m.fl. mod Kommissionen (T-561/21, EU:T:2024:869), og er nu blevet endelig.
10 –      Dom af 25.11.1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, præmis 26).
11 –      Dom af 6.2.1973, Brasserie de Haecht (48/72, EU:C:1973:11, præmis 26).
12 –      Dom af 25.11.1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, præmis 29).
13 –      Jf. bl.a. A. Jones, B. Sufrin og N. Dunne, EU Competition Law: Text, Cases and Materials, Oxford University Press, 2023, s. 228, I. Van Bael og J.-F. Bellis, Competition Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2021, s. 77 og 78, C. Argenton, D. Geradin og A. Stephan, EU Cartel Law and Economics, Oxford University Press, 2020, s. 69 og 70, og H. Meeßen, »Article 101 TFEU«, i M. Kellerbauer, M. Klamert og J. Tomkin (red.), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Oxford University Press, 2019, s. 1034 og 1035.
14 –      Alle disse afgørelser er stadig relevante i dag, hvilket f.eks. fremgår af dom af 20.4.2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C-25/21, EU:C:2023:298, præmis 70-73), og af 25.1.2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, præmis 57 og 58), der udtrykkeligt henviser til dem.
15 –      Jf. i denne retning dom af 20.9.2001, Courage og Crehan (C-453/99, EU:C:2001:465, præmis 22).
16 –      Jf. i denne retning dom af 28.2.1991, Delimitis (C-234/89, EU:C:1991:91, præmis 40).
17 –      Dom af 14.12.1983, Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, præmis 11 og 12).
18 –      Dom af 14.3.2019, Skanska Industrial Solutions m.fl. (C-724/17, EU:C:2019:204, præmis 31).
19 –      Dom af 14.3.2013, Allianz Hungária Biztosító m.fl. (C-32/11, herefter »Allianz Hungária-dommen«, EU:C:2013:160).
20 –      Ibidem, præmis 50.
21 –      Derudover kan en part, som mener at have lidt skade som følge af manipulationen af et rentebenchmark, faktisk anlægge et erstatningssøgsmål i henhold til national ret, der gennemfører Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/104/EU af 26.11.2014 om visse regler for søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af bestemmelser i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions konkurrenceret (EUT 2014, L 349, s. 1). Den nationale ret, for hvilken søgsmålet er anlagt, er for sin del forpligtet til at beskytte de rettigheder, der følger direkte af artikel 101, stk. 1, TEUF, herunder når sagsøgeren er tredjemand i den aftale, som Kommissionen har fastslået er ulovlig. Jf. bl.a. dom af 5.6.2014, Kone m.fl. (C-557/12, EU:C:2014:1317, præmis 37), og af 20.4.2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C-25/21, EU:C:2023:298, præmis 50-52 og den deri nævnte retspraksis).
22–      Jf. i denne retning dom af 14.12.1983, Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, præmis 12), og af 30.11.2006, Brünsteiner og Autohaus Hilgert (C-376/05 og C-377/05, EU:C:2006:753, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
23 –      Forelæggelsesafgørelsen og parternes skriftlige indlæg omtaler i denne henseende artikel 1346 og 1418 i den italienske borgerlige lovbog.
24 –      Jf. ligeledes dom af 18.4.2024, Heureka Group (Prissammenligningswebsteder) (C-605/21, EU:C:2024:324, præmis 74).
25 –      Jf. 22. betragtning til forordning (EF) nr. 1/2003 og dom af 14.12.2000, Masterfoods og HB (C-344/98, herefter »Masterfoods-dommen«, EU:C:2000:689, præmis 60).
26 –      A. Pachev, »Jurisdiction of the Courts of the European Union Member States to apply European Union antitrust law in private disputes«, i La justice en transition: vers une union européenne solidaire et durable – Justice in transition: towards a united and sustainable European Union – Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev, Bruylant, 2025, s. 573.
27 –      Den nationale domstol skal dog stadig vurdere, hvorvidt der foreligger en skade, og om der er en direkte årsagssammenhæng mellem skaden og den pågældende aftale eller praksis. Selv når de præcise virkninger af overtrædelsen er blevet fastlagt af Kommissionen i dens afgørelse, tilkommer det stadig den nationale domstol i hver sag at fastlægge den skade, som hver person, der har anlagt et erstatningssøgsmål, har lidt. Jf. i denne retning dom af 6.11.2012, Otis m.fl. (C-199/11, EU:C:2012:684, præmis 65 og 66).
28 –      Dom af 16.12.2015, British Airways mod Kommissionen (T-48/11, EU:T:2015:988, præmis 40). Jf. ligeledes N. Joncheray, »Article 16: Uniform application of Community competition law – Commentary«, i L. Prete, K. Dekeyser m.fl. (red), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2002, s. 399.
29–      Jf. ligeledes G. Carovano, »Boosting the coherent application of EU competition law in private litigations while augmenting national courts’ independence«, European Law Journal, bind 31, nr. 3, 2025, s. 272 og 273.
30 –      Jf. fodnote 6 i dette forslag til afgørelse.
31 –      Jf. bl.a. 32. betragtning til afgørelsen af 2013 og 113.-115., 358. og 359. betragtning til afgørelsen af 2016. Jf. ligeledes dommen i sagen HSBC Holdings m.fl., præmis 18 og 19.
32 –      Jf. første betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1011 af 8.6.2016 om indeks, der bruges som benchmarks i finansielle instrumenter og finansielle kontrakter eller med henblik på at måle investeringsfondes økonomiske resultater, og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2014/17/EU samt forordning (EU) nr. 596/2014 (EUT 2016, L 171, s. 1), og femte betragtning til Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/1368 af 11.8.2016 om fastlæggelse af en liste over kritiske benchmarks, der bruges på de finansielle markeder i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1011 (EUT 2016, L 217, s. 1).
33 –      Jf. bl.a. 5.-9. betragtning til afgørelsen af 2013 og 20.-26. betragtning til afgørelsen af 2016. Jf. ligeledes generaladvokat Emilious forslag til afgørelse HSBC Holdings m.fl. mod Kommissionen (C-883/19 P, EU:C:2022:384, punkt 1).
34 –      Jf. bl.a. 388. og 392. betragtning, litra a) og e), til afgørelsen af 2016.
35 –      Jf. bl.a. 397. og 404.-408. betragtning til afgørelsen af 2016.
36 –      Jf. fodnote 7 og 8 i dette forslag til afgørelse.
37 –      Jf. bl.a. dommen i sagen HSBC Holdings m.fl., præmis 125, 191, 206 og 208.