61984C0118
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
SIR GORDON SLYNN
fremsat den 2. maj 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
I tjenestemandsvedtægtens artikel 73, stk. 1, hedder det:
»Under de betingelser, der er fastsat i henhold til en af Fællesskabernes institutioner efter fælles aftale og efter udtalelse fra vedtægtsudvalget vedtaget ordning, sikres tjenestemanden fra tiltrædelsesdagen imod risiko for erhvervssygdomme og ulykker«.
I ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De europæiske Fællesskaber (»forsikringsordningen«) fastsættes i medfør af artikel 73 de vilkår, i henhold til hvilke tjenestemænd er sikret hvor som helst i verden mod følgerne af ulykker og erhvervssygdomme. Ordningens artikel 3 lyder således :
»1)
Som erhvervssygdomme anses de sygdomme, som er optaget i den ’europæiske liste over erhvervssygdomme', bilagt henstilling af 23. juli 1962 fra Kommissionen ’, samt i eventuelle tillæg hertil, for så vidt tjenestemanden under tjenesten ved De europæiske Fællesskaber har været udsat for risiko for at pådrage sig disse sygdomme.
2)
Ligeledes anses som erhvervssygdom enhver sygdom eller forværring af en bestående sygdom, som ikke findes på den i stk. (
1
) nævnte liste, når det er tilstrækkeligt godtgjort, at den er opstået under eller i forbindelse med tjenesten ved Fællesskaberne«.
Den konkrete afgørelse om, hvorvidt en sygdom skal anses som en erhvervssygdom, træffes af ansættelsesmyndigheden på grundlag af en udtalelse fra en af institutionen udpeget læge, idet tjenestemanden dog forinden skal gives meddelelse om lægens udtalelse og udkastet til afgørelse. Tjenestemanden kan kræve, at der bliver udpeget et lægeudvalg bestående af tre læger, hvoraf tjenestemanden udpeger den ene (ordningens artikler 19, 21 og 23).
Ifølge en aftale af 28. januar 1977 mellem på den ene side Fællesskabets institutioner og på den anden side aktieselskabet Royale beige og de andre forsikringsselskaber, som det repræsenterer i denne sag, skal de pågældende forsikringsselskaber dække de økonomiske følger af Fællesskabernes forpligtelser i forbindelse med erhvervsulykker og -sygdomme hos tjenestemænd, der er omfattet af vedtægtens artikel 73 og den i henhold hertil fastsatte ordning. Ifølge aftalen artikel 3, stk. 3, skal forsikringsgiverne gives meddelelse om udkast til afgørelser, der vil kunne føre til udbetaling af et pengebeløb, før udkastet fremsendes til de af ordningen dækkede personer i overensstemmelse med nærmere aftalte procedurer. I henhold til aftalens artikel 5 kan enhver tvist mellem parterne indbringes for Domstolen (dvs. i medfør af EØF-traktatens artikel 181). Forsikringsgiverne påtager sig dog ikke at indbringe lægelige spørgsmål for Domstolen, når ansættelsesmyndighedens afgørelse vedrørende den af ordningen dækkede persons økonomiske rettigheder er i overensstemmelse med udtalelsen fra den af forsikringsgiverne godkendte læge eller det i henhold til ordningens artikel 23 udpegede lægeudvalg. Der er hverken i ordningen eller aftalen nogen udtrykkelig bestemmelse om, at forsikringsgiverne kan forlange, at den pågældende bliver undersøgt af forsikringsgivernes læge, eller at sagen indbringes for lægeudvalget, før ansættelsesmyndighedens afgørelse træffes.
Sagens baggrund er en sygdom hos en tjenestemand i Kommissionen, som jeg vil omtale som X. Han indtrådte i Euratom's tjeneste i 1962 og i EØF's i 1964, som hjælpeansat. I 1968 faldt hans indplacering brat fra hjælpeansat i kategori A 1 til midlertidig ansat i lønklasse B 1. Fra januar til december 1972 var han atter indplaceret som hjælpeansat i kategori A 1. I januar 1973 blev han midlertidig ansat i lønklasse A 6, løntrin 3. Senere i 1973 blev han udnævnt til tjenestemand på prøve med den samme indplacering, og med virkning fra den 1. april 1974 blev han endelig fastansat med denne indplacering. Det fremgår, at institutionen fra og med juli 1981 holdt op med at give ham nogen arbejdsopgaver, og der blev ikke længere afgivet nogen periodiske udtalelser om ham.
Ved skrivelse af 19. maj 1982 indgav X en anmeldelse i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 73 og forsikringsordningen, idet han anførte at lide af en erhvervssygdom. På Kommissionens foranledning blev han i første omgang undersøgt af en af Kommissionen udpeget læge, der udtalte, at han måtte antages bl.a. at lide af depressioner og uligevægtighed. Det var klart, at usikkerheden med hensyn til hans karriere havde haft en indflydelse på hans livsvilkår. Lægen anbefalede, at der blev indhentet en udtalelse fra en psykiater. Ved skrivelse af 15. juli 1982 anmodede Kommissionen professor Duret-Cosyns, der er specialist i psykosomatisk medicin, om at undersøge X. Denne læge stillede følgende diagnose: X havde lidt af depressioner siden 1968. Denne tilstand var af de forskellige læger, han havde konsulteret, med bestemthed blevet sat i forbindelse med den nævnte usikkerhed med hensyn til hansarbejdsmæssige forhold, der objektivt set var meget stressende og nedslående. Hans fastansættelse i 1974 kunne måske have ført til, at han var blevet rask, selv henset til skuffelsen over ikke at have opnået en stilling på det niveau, han stræbte efter, såfremt den var indtruffet på et »mere normalt« tidspunkt, men desværre var tilstanden med angstbetonede reaktive depressioner siden da blevet stationær. Lægen vurderede på tidspunktet for udarbejdelsen af udtalelsen X' tilstand som særdeles alvorlig. Ud over det grundlæggende problem, at han led af depressioner, som delvis blev holdt under kontrol ved hjælp at den medicin, han tog, nemlig antidepressiv medicin og medicin mod angstfornemmelser, led X af kronisk diarré. Endvidere var der begyndt at optræde obsessive symptomer (gentagen udførelse af de samme handlinger, tvangstanker, komplicerede ritualer for helt almindelige sociale handlinger), der gjorde det fuldstændigt umuligt for ham at udføre noget arbejde. Denne forværring af neurotisk art var efter lægens vurdering opstået på grund af X' tvungne ledighed siden juli 1981. Lægens konklusion var, at X' sygdom var en kronisk reaktiv depression forværret af flere funktionelle forstyrrelser og af en neurose med obsessive symptomer, og at sygdommen måtte antages at være fremkaldt af patientens arbejdsmæssige forhold. Lægen gav den vurdering, at X' invaliditet var fuldstændig, dvs. at invaliditetsgraden var 100%.
I en skrivelse af 9. december 1982 fra hr. Reynier anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger vedrørende en række konkrete spørgsmål, som dr. Duret-Cosyns besvarede den 18. december 1982. I udtalelsen anfører hun :
»1)
Min vurdering er, at X' invaliditet er fuldstændig, dvs. udtryk for en invaliditetsgrad på 100%, hvilket beror på den uhelbredelige sindssygdom, han lider af, og som må antages at være fremkaldt af den langvarige, stressende og forstemmende usikkerhed med hensyn til sit arbejde, som han har været udsat for, og af den situation med fuldstændig mangel på arbejdsopgaver, han er blevet udsat for, og som har medført en forværring i form af en neurose, en tilstand, der må betragtes som særdeles alvorlig for en mand i hans alder.
2)
Efter min opfattelse kan det ikke antages, at andre årsager af ydre eller personlig art har været medvirkende til at skabe den nævnte tilstand med en invaliditetsgrad på 100%. Sådanne forhold fremgår hverken af de journaler, der er udarbejdet om patienten, således som det tydeligt er anført i s. 2 i udtalelsen, eller af den meget grundige undersøgelse, som jeg har foretaget af ham.
3)
Invaliditeten er fuldstændig. Udsigterne med hensyn til sygdommens forløb må betragtes som ekstremt dårlige, idet det som anført under punkt 1 drejer sig om en uhelbredelig sindssygdom. Jeg understreger i denne forbindelse, at sygdommen har udviklet sig i 14 år, og at der er indtruffet en betydelig forværring siden 1981. Jeg tilføjer, at jeg i betragtning af sygdommens art og dens uhelbredelighed er af den vurdering, at der ikke vil kunne indtræffe nogen bedring, i det øjeblik X ikke længere befinder sig i sine nuværende arbejdsmæssige omgivelser.«
Forsikringsgivernes repræsentant meddelte efter at have set dr. Duret-Cosyn's udtalelse ganske vist Kommissionen den 22. december 1982, at forsikringsgiverne ikke kunne acceptere den konklusion, at X led af en erhvervssygdom, men de anmodede tilsyneladende ikke om, at han blev undersøgt af en af dem udpeget læge.
Den 1. juli 1983 fremsendte Kommissionen et udkast til afgørelse i medfør af sikringsordningens artikel 21 til X, ifølge hvilken hans tilfælde faldt ind under artikel 73 og sikringsordningen, og hvorefter hans tilstand i denne forbindelse blev anset som en erhvervssygdom. I henhold til udkastet til afgørelse fastsattes den vedvarende invaliditetsgrad til 100% fra det tidspunkt, hvor han først var ude af stand til at arbejde, nemlig den 21. juni 1973. Ifølge udkastet til afgørelse ville han i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 73, stk. 2, litra b), få udbetalt et engangsbeløb på 4352040 BFR. X fik udbetalt dette beløb den 23. august 1983. Ved skrivelse af 30. november 1983 anmodede Kommissionen forsikringsselskabet Royale beige om i henhold til den mellem parterne indgåede forsikringsaftale af 28. januar 1977 at godtgøre det pågældende beløb. Ved skrivelse af 13. december 1983 afviste Royale belge dette.
De sagsøgte har ikke rejst indsigelse mod fastsættelsen af det beløb, X har fået udbetalt, men gør gældende, at de i henhold til forsikringsaftalens artikel 1, stk. 1, ikke var forpligtet til at refundere Kommissionen beløbet, idet det anføres, at Kommissionen ikke ifølge tjenestemandsvedtægten var forpligtet til at udbetale det pågældende beløb til X, da dennes sygdom ikke kan anses som en »erhvervssygdom« i vedtægtens forstand.
De sagsøgte har gjort to synspunkter gældende med hensyn til definitionen af begrebet »erhvervssygdom«. For det første anføres det, at der kun foreligger en »erhvervssygdom« efter sikringsordningens artikel 3, stk. 2, såfremt det må anses for godtgjort, 1) at sygdommen eller forværringen af sygdommen skyldes tjenestemandens arbejde, eller med andre ord, at der er en forbindelse mellem sygdommen og tjenestemandens beskæftigelse, og 2) at der er en tilstrækkelig direkte sammenhæng mellem på den ene side sygdommen og på den anden side en speciel og typisk risiko, der følger af de opgaver, som den pågældende tjenestemand har udført. De sagsøgte henviser i denne forbindelse til Domstolens praksis, jfr. sag 257/81, K. mod Rådet, Sml. 1983, s. 1, navnlig dommens præmis 20, s. 12, og forslaget til afgørelse, s. 17-18, sag 189/82, Seiler m.fl. mod Rådet, Sml. 1984, s. 229, navnlig præmisserne 16 og 17, og generaladvokat Roemer's forslag til afgørelse i sag 29/71, Vellozzi mod Kommissionen, orig. ref. rec. 1972, s. 513, jfr. s. 524. De sagsøgte sammenfatter denne praksis således, at der kun foreligger en »erhvervssygdom«, såfremt der foreligger en beskæftigelse eller en udførelsle af arbejdsopgaver, der skaber en risiko for den sygdom, den ansatte lider af, som er større og højere end den risiko, befolkningen i almindelighed er udsat for.
For det andet gør de sagsøgte gældende, at der ikke bør anlægges en alt for udvidende fortolkning af forsikringsordningens artikel 3, stk. 2. Det anføres, at den grundlæggende regel er fastlagt i artikel 3, stk, 1, der henviser til den »europæiske liste over erhvervssygdomme«, der er bilagt henstillingen af 23. juli 1962 fra Kommissionen, og at formålet med artikel 3, stk. 2, ikke går videre end til at forhindre urimelige resultater, der kan følge af de uundgåelige mangler ved listen, idet en tjenestemand, der er blevet ramt af en sygdom, som ikke er omfattet af listen, skal have den mulighed at godtgøre, at denne alligevel må antages at skyldes hans beskæftigelse. Artikel 3, stk. 2, kan imidlertid ikke ligestilles med artikel 3, stk. 1, der indeholder den grundlæggende regel, og bestemmelsen kan kun antages at finde anvendelse i helt særlige undtagelsestilfælde. På trods af den udtrykkelige ordlyd af artikel 3, stk. 2, gør de sagsøgte således gældende, at det ikke er nok at godtgøre, at sygdommen er opstået eller forværret i løbet af eller i forbindelse med tjenestemandens udførelse af sine opgaver. Det må herudover undersøges, 1) om disse opgaver uundgåeligt i sig selv eller fordi, de må udføres i sundhedsfarlige omgivelser, indebærer en risiko for at pådrage sig en bestemt sygdom, og 2) hvorvidt denne risiko rent faktisk er kommet til udtryk i en konkret sygdom eller forværring. Dette andet synspunkt støttes på ordlyden af henstillingen af 23. juli 1962 fra Kommissionen og den senere henstilling fra Kommissionen af 20. juli 1966 (nr. 66/462, JO 1966, s. 2696).
Endelig har de sagsøgte om X' tilfælde anført, at den sygdom, han lider af, ikke kan anses som en »erhvervssygdom« efter forsikringsordningens artikel 3, stk. 2, idet den ikke kan antages at skyldes hans arbejde. Det anføres, at der ikke af X' stilling fulgte nogen risiko for at pådrage sig den sygdom, han lider af. I virkeligheden skyldtes sygdommen X' manglende tilpasningsevne til den situation, han befandt sig i.
Hvad angår det første af disse argumenter, anfører Kommissionen, at det ikke kan støttes på sagerne K. mod Rådet og Vellozzi mod Kommissionen, og at det indirekte fremgår af sagen Seiler mod Rådet, navnlig præmisserne 18 og 22, at det ikke som hævdet af de sagsøgte er gældende ret, at risikoen for at pådrage sig sygdommen skal være en følge af selve arbejdet eller de omgivelser, hvori det udføres. Under henvisning til ordlyden af artikel 3, stk. 2, (»enhver sygdom eller forværring...«) gør Kommissionen gældende, at en hvilken som helst sygdom kan falde ind under betegnelsen erhvervssygdom, idet det blot skal godtgøres, at der er en årsagssammenhæng mellem sygdommen og de arbejdsopgaver, tjenestemanden har udført.
Kommissionen anfører, at dette fremgår af den omstændighed, at bilaget til forsikringsordningen udtrykkeligt nævner uhelbredelig sindssyge, selv om der ikke kan antages at foreligge bestemte former for arbejde i Fællesskabernes tjeneste, der indebærer en risiko for at pådrage sig mentale forstyrrelser på grund af særlige sygdomsfremkaldende forhold i omgivelserne. Kommissionen anfører endvidere, at de sagsøgtes første argument er ensbetydende med, at tjenestemænd med administrative arbejdsopgaver, som udgør langt den overvejende del af de personer, der er omfattet af forsikringsordningen, aldrig vil kunne antages at lide af nogen erhvervssygdom.
Over for de sagsøgtes andet argument anfører Kommissionen, at artikel 3, stk. 2, er ganske klar, og at bestemmelsen derfor ikke bør fortolkes i lyset af Kommissionens henstillinger fra 1962 og 1966. Artikel 3, stk. 2, kan heller ikke fortolkes som underlagt artikel 3, stk. 1. De to bestemmelser opstiller særskilte regler. I henhold til stk. 1 opstår der næsten automatisk et krav på erstatning, såfremt tjenestemanden godtgør, at han lider af en sygdom, der er optaget på listen. De sagsøgte vil indfortolke en yderligere betingelse i stk. 2, nemlig at risikoen skal udspringe af arten af de pågældende arbejdsopgaver, men en sådan yderligere betingelse fremgår ikke af ordlyden af stk. 2. For at der opstår et krav efter stk. 2, er det tilstrækkeligt at godtgøre, a) at den pågældende lider af en sygdom, og b) at denne sygdom skyldes hans arbejde. I denne sag fremgår det af skrivelserne fra dr. Duret-Cosyns, at hendes konklusion var, at X' sygdom skyldtes hans arbejde, hvorfor den er en »erhvervssygdom« efter forsikringsordningens artikel 3, stk. 2. Dette anføres at være tilstrækkeligt.
Efter min opfattelse er det åbenbart, at der ikke kan støttes noget krav på artikel 3, stk. 1, medmindre den sygdom, den pågældende lider af, er optaget på den nævnte liste, og medmindre det kan godtgøres, at vedkommende i forbindelse med udførelsen af sine arbejdsopgaver var udsat for en risiko for at pådrage sig en sådan sygdom. Forholdet i forbindelse med artikel 3, stk. 2, er et andet. Bestemmelsen omfatter »enhver« sygdom eller forværring af en bestående sygdom, når det er tilstrækkeligt godtgjort, at sygdommen eller forværringen »er opstået i forbindelse med tjenesten ved Fællesskaberne«. Rent lægevidenskabeligt kan det være, at det om visse sygdomme aldrig vil kunne godtgøres, at de er opstået på denne måde. I så fald vil de aldrig kunne komme i betragtning. Andre sygdomme vil måske kunne opstå på den nævnte måde, men vil ikke konkret kunne påvises at være opstået således. I sådanne tilfælde vil den pågældende ikke kunne opnå erstatning. I modsætning til hvad de sagsøgte anfører, kan der imidlertid ikke på forhånd antages at påhvile en erstatningssøgende nogen forpligtelse til at godtgøre, at der af de opgaver, den pågældende tjenestemand har udført, fulgte en særlig risiko. Det eneste krav må være, at der er en årsagssammenhæng i form af, at sygdommen eller forværringen må antages at være opstået »under« eller »i forbindelse med« udførelsen af disse opgaver. Såfremt dette kan godtgøres, må der være et krav på erstatning. Efter min opfattelse kan den klare ordlyd af artikel 3, stk. 2 (der ikke omtaler noget krav om, at der af den pågældende form for arbejde skal udspringe nogen sandsynlighed eller mulighed for at pådrage sig en sygdom) ikke fortolkes indskrænkende på grundlag af de henstillinger fra Kommissionen, som de sagsøgte henviser til.
Med hensyn til dette første argument mener jeg ikke, at de sagsøgte har støtte i de sager, som de har henvist til. Generaladvokat Roemer's bemærkninger i Velozzi-sagen (på s. 524) stammer fra tiden før vedtagelsen af den forsikringsordning, der er tale om her.
Hvad angår sag 257/81, K. mod Rådet, hedder det for det første udtrykkeligt i dommens præmis 10, at »[forsikringsordningen] ikke er relevant i nærværende sag«. Sagen vedrørte en anmodning om invalidepension efter tjenestemandsvedtægtens artikel 78. For det andet var problemet i sagen først og fremmest proceduren i forbindelse med anmodningen, og selv om Domstolen i dommens præmis 20 omtaler en erhvervssygdom, var der i sagen ikke strid om definitionen af begrebet »erhvervssygdom«. Hvad endelig angår sag 189/82, Seiler mod Rådet, må præmisserne 16 og 17, som de sagsøgte henviser til, anses for mindre relevante for striden i nærværende sag end præmis 22, hvori Domstolen udtalte, at det påhvilede lægeudvalget at »undersøge, om det hjertesvigt, som førte til René Seingr/s død, kan anses for en forværring af en bestående sygdom, og i bekræftende fald, om det er tilstrækkeligt godtgjort, at forværringen opstod under eller i forbindelse med den afdøde tjenestemands arbejdsopgaver«.
Der kan heller ikke gives de sagsøgte medhold i deres andet argument. Når henses til ordene »enhver sygdom..., som ikke findes på den i [artikel 3, stk. 1,] nævnte liste«, kan det ikke med rette hævdes, at artikel 3, stk. 2, er underordnet artikel 3, stk. 1, eller den nævnte liste. Tværtimod hedder det udtrykkeligt, at »enhver sygdom kan komme i betragtning, såfremt de opstillede betingelser er opfyldt«. Som Kommissionen med rette har anført, må artikel 3, stk. 2, anses som en selvstændig bestemmelse, der kan danne grundlag for andre krav end de i artikel 3, stk. 1, omhandlede.
Det afgørende spørgsmål i sagen er, om det må lægges til grund, at det er »tilstrækkeligt godtgjort«, at den sygdom, X led af, opstod under eller i forbindelse med hans udførelse af de arbejdsopgaver, der påhvilede ham.
Det ligger klart, at Kommissionens afgørelse blev truffet på grundlag af de to sagkyndige udtalelser fra dr. Duret-Cosyns, idet X ikke i medfør af forsikringsordningens artikel 23 havde anmodet om, at der blev nedsat et lægeudvalg, og idet forsikringsgiverne ikke havde forlangt, at han blev underkastet en anden undersøgelse. De nævnte udtalelser er entydige. Sygdommen må antages at være en følge af patientens arbejde og være fremkaldt af den langvarige, stressende og forstemmende usikkerhed med hensyn til sit arbejde, som han var udsat for, uden at der kan antages at have været andre medvirkende årsager af ydre eller personlig an.
Efter min opfattelse kan det ikke i sagen hævdes, at det ikke overfor den sagkyndige blev gjort tilstrækkeligt klart, hvad hendes opgave var. Hun blev stillet det rigtige spørgsmål, og der blev anmodet om oplysninger vedrørende relevante aspekter af det spørgsmål, hun blev anmodet om at give en udtalelse om.
Det kan heller ikke på grundlag af hendes udtalelser hævdes, at hun udførte den opgave, hun var blevet pålagt, på en retligt set forkert måde. Der er to muligheder. Enten opstod sygdommen eller forværringen af denne »under« tjenesten eller »i forbindelse med« denne. Parterne er enige om, at der med formuleringen »lorsqu'il est suffisamment établi qu'elle trouve son origine... à l'occasion de l'exercice des fonctions« i den franske version af ordningen tænkes på en årsagssammenhæng snarere end et tidsmæssigt sammenfald. Betydningen af ordene »in connection with« i den engelske version er den samme, men jeg forstår, at ordene »anläßlich der Ausübung des Dienstes« i den tyske version kan fortolkes på en anden måde. »I forbindelse med« er klart bredere end »under«, men der må under alle omstændigheder antages at skulle være en årsagssammenhæng mellem sygdommen og den tjeneste, den pågældende udfører. Den langvarige usikkerhed og frustration, der fremkaldte sygdommen, havde snæver sammenhæng med X' arbejdsmæssige situation, og den forværring, der indtraf fra og med 1981, skyldtes, at han ingen eller næsten ingen arbejdsopgaver fik at udføre. Efter min opfattelse kan man ikke hævde, at der ikke kan tages hensyn til en sygdom eller forværring af en sygdom, der skyldes, at man undlod at overdrage ham nogen arbejdsopgaver, idet dette forhold ikke skulle kunne falde ind under betegnelsen »tjeneste«. X' forpligtelser i forbindelse med sin ansættelse var at være til rådighed med henblik på at udføre de arbejdsopgaver svarende til hans stilling, som blev overdraget ham. Når X skulle være til rådighed, må dette på trods af, at han ikke rent faktisk udførte noget arbejde, være udtryk for, at han gjorde tjeneste i betydningen i ordningens artikel 3.
Efter min opfattelse lider lægens udtalelse ikke af nogen mangler med hensyn til, hvilke forhold der var relevante. Hendes lægelige vurdering efterlader ingen tvivl med hensyn til, at X lider af den pågældende sygdom, årsagssammenhængen mellem denne og hans arbejdsmæssige forhold samt graden af invaliditet. Det følger heraf, at de sagsøgte ikke kunne afvise at godtgøre Kommissionen det beløb, som blev udbetalt X i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 73.
Kommissionen har også nedlagt påstand om betaling af renter fra den 23. august 1983, dvs. fra det tidspunkt, hvor den udbetalte X det i tjenestemandsvedtægtens artikel 73 omhandlede engangsbeløb. Forsikringsaftalen synes ikke at indeholde nogen bestemmelser, der regulerer spørgsmålet om renter. Jeg bemærker, at Kommissionen imidlertid ikke før den 30. november 1983 anmodede de sagsøgte om godtgørelse. Efter min opfattelse bør der betales renter fra den 30. november 1983. Domstolens praksis er i øjeblikket at tilkende renter med 6%, idet jeg dog bemærker, at denne sats under de nuværende forhold efter min opfattelse bør forhøjes til 8%.
Jeg skal herefter sammenfattende foreslå, at aktieselskabet Royale beige på egne vegne og på vegne af de andre selskaber, der har undertegnet forsikringsaftalen af 28. januar 1977, tilpligtes at betale Kommissionen 4352040 BFR, med renter 6 % fra den 30. november 1983.
(
*1
) – Oversat fra engelsk.
(
1
) – JO 1962, nr. 80, s. 2188.