62022CC0352
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 19. oktober 2023 (
1
)
Sag C-352/22
A.
procesdeltager:
Generalstaatsanwaltschaft Hamm
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Hamm (den regionale ret i første instans i Hamm, Tyskland))
»Præjudiciel forelæggelse – fælles politik for asyl – afgørelse om tildeling af flygtningestatus truffet af en medlemsstat – flygtning, der efter denne afgørelse opholder sig i en anden medlemsstat – begæring om udlevering hidrørende fra flygtningens oprindelsesland, et tredjeland, og rettet til opholdsmedlemsstaten – direktiv 2011/95/EU – artikel 21, stk. 1 – direktiv 2013/32/EU – artikel 9, stk. 2 og 3 – virkning af afgørelsen om tildeling af flygtningestatus i forbindelse med udleveringsproceduren – artikel 78, stk. 2, TEUF – det fælles europæiske asylsystem – intet princip om gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af afgørelser om tildeling af flygtningestatus – artikel 18 og artikel 19, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – beskyttelse af flygtningen mod udlevering – princippet om non-refoulement«
I. Indledning
1.
Det er blevet påpeget, at »[f]lygtningeretten og udleveringsretten står i et mangeårigt, tæt og komplekst forhold til hinanden« (
2
). Disse to områder af folkeretten bør ikke af den grund forveksles, og de har hver især gradvis opnået »deres egen normative selvstændighed« (
3
), alt imens de skal være i overensstemmelse med den internationale menneskerettighedslovgivning (
4
), som har slået princippet om non-refoulement solidt fast i det juridiske landskab (
5
).
2.
Som De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge (UNHCR) har gjort opmærksom på (
6
), »[udelukker] [i]nternational beskyttelse af flygtninge og strafferetlig håndhævelse [desuden] ikke hinanden. Konventionen af 1951 om flygtninges retsstilling […] og den dertil hørende protokol af 1967 beskytter ikke flygtninge eller asylansøgere, der har begået en forbrydelse, mod retsforfølgelse, og international flygtningeret forbyder ikke udlevering af sådanne personer i enhver situation […] Hvis den person, der er omfattet af en begæring om udlevering […], er flygtning eller asylansøger, skal der imidlertid tages hensyn til den pågældendes særlige beskyttelsesbehov«.
3.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse giver Domstolen anledning til at præcisere sammenhængen mellem de EU-retlige regler for international beskyttelse og medlemsstaternes kompetence i udleveringssager med henblik på at tage hensyn til de særlige beskyttelsesbehov, der gælder for en person, der er anerkendt som flygtning i en anden medlemsstat end den, der er ansvarlig for at behandle en begæring om udlevering vedrørende den pågældende.
4.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 9, stk. 2 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (
7
) og artikel 21, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (
8
).
5.
Den foreliggende sag rejser det vanskelige spørgsmål om, hvorvidt en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, har bindende virkning for de øvrige medlemsstater, således at forstå, at disse er bundet af afgørelsen og dermed ikke kan fravige den. Dette spørgsmål er af stor betydning for hele det fælles europæiske asylsystem. Det er i denne sag blevet rejst i forbindelse med en begæring om udlevering, der er afsagt af de tyrkiske myndigheder og rettet til de tyske myndigheder, med henblik på strafferetlig forfølgelse af en tyrkisk statsborger, der opholder sig i Tyskland, og som tidligere er blevet tildelt flygtningestatus af de italienske myndigheder på grund af en risiko for politisk forfølgelse i Tyrkiet.
6.
Domstolen skal således tage stilling til, om en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, i henhold til EU-retten har bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure i en anden medlemsstat, således at forstå, at den myndighed, der er kompetent til at gennemføre udleveringsproceduren, er forpligtet til at afslå udlevering, så længe afgørelsen om tildeling er gældende.
7.
I dette forslag til afgørelse vil jeg redegøre for grundene til, at jeg er af den opfattelse, at selv om en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet i en medlemsstat, ikke på EU-rettens nuværende udviklingstrin har bindende virkning for den myndighed, der er ansvarlig for at behandle en begæring om udlevering i en anden medlemsstat, skal udleveringsproceduren ikke desto mindre gennemføres under overholdelse af retten til asyl, som er fastsat i artikel 18 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (
9
), og mere generelt af princippet om non-refoulement, der som grundlæggende rettighed er sikret ved samme bestemmelse i chartret, sammenholdt med artikel 33 i konventionen om flygtninges retsstilling (
10
), som suppleret ved protokollen vedrørende flygtninges retsstilling (
11
) (herefter »Genèvekonventionen«), og ved chartrets artikel 19, stk. 2 (
12
).
II. Retsforskrifter
A.
Folkeretten
1. Genèvekonventionen
8.
Genèvekonventionen bestemmer i artikel 33, stk. 1:
»Ingen kontraherende stat må på nogen som helst måde udvise eller afvise en flygtning ved grænserne til sådanne områder, hvor hans liv eller frihed ville være truet på grund af hans race, religion, nationalitet, hans tilhørsforhold til en særlig social gruppe eller hans politiske anskuelser.«
2. Den europæiske konvention om udlevering af lovovertrædere
9.
Forholdet mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Republikken Tyrkiet på udleveringsområdet er reguleret ved den europæiske konvention om udlevering af lovovertrædere (
13
). Konventionens artikel 3, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:
»1.   Udlevering må ikke tillades, såfremt den forbrydelse, for hvilken udlevering er begæret, af den stat, over for hvilken begæring er fremsat, betragtes som en politisk forbrydelse eller som en forbrydelse, der har forbindelse med en politisk forbrydelse.
2.   Samme regel finder anvendelse, hvis den stat, over for hvilken begæring er fremsat, har vægtige grunde til at antage, at en begæring om udlevering for en almindelig forbrydelse er fremsat med det formål at tiltale eller straffe en person på grund af hans race, religion, nationalitet eller politiske overbevisning, eller at den pågældendes stilling kan blive forringet af disse grunde.«
B.
EU-retten
1. Direktiv 2011/95
10.
Artikel 11 i direktiv 2011/95 fastlægger de tilfælde, hvor en tredjelandsstatsborger eller statsløs ophører med at være anerkendt som flygtning. Direktivets artikel 12 omhandler de tilfælde, hvor en person er udelukket fra at blive anerkendt som flygtning.
11.
I overensstemmelse med direktivets artikel 13 »[tildeler] [m]edlemsstaterne […] tredjelandsstatsborgere og statsløse, der kan anerkendes som flygtninge i medfør af kapitel II og III, flygtningestatus«.
12.
Direktivets artikel 14 vedrører »[t]ilbagekaldelse og afslutning af eller afslag på forlængelse af flygtningestatus«.
13.
Artikel 21 i direktiv 2011/95 med overskriften »Beskyttelse mod refoulement« fastsætter i stk. 1:
»Medlemsstaterne overholder princippet om non-refoulement i overensstemmelse med deres internationale forpligtelser.«
2. Direktiv 2013/32
14.
Artikel 9 i direktiv 2013/32 med overskriften »Ret til at forblive i medlemsstaten under behandlingen af ansøgningen« er affattet således:
»1.   Ansøgere har lov til at forblive i medlemsstaten, men kun med henblik på proceduren og indtil den besluttende myndighed har truffet afgørelse efter de procedurer i første instans, der er fastsat i kapitel III. Denne ret til at forblive giver ikke ret til opholdstilladelse.
2.   Medlemsstaterne må kun indrømme en undtagelse fra denne regel, hvis en person indgiver en fornyet ansøgning, jf. artikel 41, eller hvis de vil overgive eller udlevere en person til enten en anden medlemsstat i henhold til forpligtelser, der følger af en europæisk arrestordre […], eller til et tredjeland, eller til internationale straffedomstole eller -tribunaler.
3.   En medlemsstat kan kun udlevere en ansøger til et tredjeland i medfør af stk. 2, hvis de kompetente myndigheder finder det godtgjort, at en afgørelse om udlevering ikke vil føre til direkte eller indirekte refoulement i strid med den pågældende medlemsstats internationale forpligtelser og EU-forpligtelser.«
C.
Tysk ret
15.
§ 6, stk. 2, i Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (lov om international retshjælp i straffesager) af 23. december 1982 (
14
), i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »IRG«), har følgende ordlyd:
»Udleveringer er ikke tilladt, hvis der er vægtige grunde til at antage, at den sigtede i tilfælde af udlevering vil blive forfulgt eller straffet på grund af sin race, religion, nationalitet, tilhørsforhold til en særlig social gruppe eller politiske overbevisning, eller at den pågældendes stilling kan blive forringet af disse grunde.«
16.
I § 6 i Asylgesetz (asylloven) af 26. juni 1992 (
15
), i den affattelse, der blev bekendtgjort den 2. september 2008 (
16
), senest ændret ved lov af 9. juli 2021 (
17
), foreskrives følgende:
»Afgørelsen af asylansøgningen er bindende i alle anliggender, hvor anerkendelsen som asylberettiget eller tilkendelse af international beskyttelse som omhandlet i § 1, stk. 1, nr. 2, er retligt relevant. Dette gælder ikke for udleveringsproceduren samt proceduren i henhold til § 58a i Aufenthaltsgesetz [(lov om opholdsret (
18
))].«
III. De faktiske omstændigheder i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
17.
A. er tyrkisk statsborger og kurder. Han udrejste fra Tyrkiet i 2010.
18.
De italienske myndigheder anerkendte ved endelig afgørelse af 19. maj 2010 A. som flygtning med den begrundelse, at han risikerede at blive politisk forfulgt af de tyrkiske myndigheder på grund af sin støtte til Det Kurdiske Arbejderparti (PKK). Denne status er gyldig til den 25. juni 2030.
19.
A. har siden juli 2019 opholdt sig i Tyskland.
20.
På baggrund af en arrestordre afsagt af en tyrkisk ret den 3. juni 2020 er der via Den Internationale Kriminalpolitiorganisation (INTERPOL) blevet fremsat indberetning af A. med henblik på udlevering til strafferetlig forfølgelse for drab. Den pågældende er sigtet for den9. september 2009 i Bingöl (Tyrkiet) efter en verbal diskussion med sin far og bror at have afgivet et geværskud, som angiveligt ramte hans mor. Denne afgik ved døden på sygehuset af de påførte kvæstelser.
21.
A. blev anholdt i Tyskland den 18. november 2020 og blev den 23. november 2020 fængslet med henblik på udlevering indtil den 14. april 2022.
22.
Ved kendelse af 2. november 2021 erklærede Oberlandesgericht Hamm (den regionale ret i første instans i Hamm, Tyskland), som er den forelæggende ret i denne sag, udleveringen af A. til Tyrkiet for lovlig. Ifølge den nævnte ret foreligger der ikke hindringer for udleveringen som omhandlet i IRG’s § 6, stk. 2, og artikel 3, stk. 1 og 2, i den europæiske konvention om udlevering af lovovertrædere. Den forelæggende ret er nemlig på baggrund af A.s forklaring samt de af ham indgivne dokumenter og resultaterne af asylproceduren i Italien, som er blevet fremsendt til den, af den opfattelse, at der ikke er vægtige grunde til at antage, at en begæring om udlevering er blevet fremsat med det formål at tiltale eller straffe A. på grund af hans politiske overbevisning, eller at den pågældendes stilling i tilfælde af udlevering kan blive forringet af disse grunde.
23.
De italienske myndigheders afgørelse om tildeling af flygtningestatus er ifølge den forelæggende ret ikke til hinder for, at A. kan udleveres til Tyrkiet. Der er nemlig tale om to separate procedurer, hvor der er mulighed for divergerende afgørelser. Under disse omstændigheder kan en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, selv om den i henhold til tysk ret ikke har bindende virkning for udleveringsproceduren, have betydning som indicium for den selvstændige prøvelse af betingelserne i IRG’s § 6, stk. 2, og artikel 3, stk. 1 og 2, i den europæiske konvention om udlevering af lovovertrædere.
24.
Den forelæggende ret udarbejdede følgelig sin egen bedømmelse af risikoen for politisk forfølgelse af A. med hensyn til situationen i Tyrkiet. Den nævnte ret anså på baggrund af de oplysninger, som den var i besiddelse af, de tyrkiske myndigheders forsikring om, at A.s ret til en retfærdig rettergang garanteres i den procedure, der vil blive ført mod ham i tilfælde af hans udlevering til Tyrkiet, for pålidelig. Den forelæggende ret er desuden af den opfattelse, at der ikke foreligger en alvorlig, konkret risiko for, at A. i tilfælde af, at han udleveres til Tyrkiet, vil blive udsat for politisk forfølgelse, således at princippet om non-refoulement som omhandlet i Genèvekonventionens artikel 33 heller ikke er til hinder for udleveringen.
25.
Den pågældende kendelse blev ophævet af Bundesverfassungsgericht (forbundsdomstol i forfatningsretlige sager, Tyskland) i forbindelse med en af A. iværksat forfatningsmæssig appel. Som det i det væsentlige fremgår af den af den nævnte ret afsagte kendelse af 30. marts 2022, havde Oberlandesgericht Hamm (den regionale ret i første instans i Hamm) undladt at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse af det uafklarede spørgsmål, som er relevant for afgørelsen i hovedsagen, om, hvorvidt i henhold til EU-retten de italienske myndigheders anerkendelse af A. som flygtning er bindende for udleveringssagen i Tyskland og dermed obligatorisk er til hinder for at udlevere ham til Tyrkiet (
19
).
26.
Oberlandesgericht Hamm (den regionale ret i første instans i Hamm) skal, efter at sagen er blevet hjemvist dertil til fornyet behandling, træffe fornyet afgørelse om begæringen om udlevering. Den nævnte ret har påpeget, at det spørgsmål, der er omhandlet i det foregående punkt i dette forslag til afgørelse, og som Domstolen endnu ikke har afgjort, er omtvistet i retslitteraturen.
27.
En del af retslitteraturen hælder således til, at en afgørelse om tildeling af flygtningestatus har bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure. I denne del af retslitteraturen konkluderes det på baggrund af artikel 9, stk. 2 og 3, i direktiv 2013/32 – hvori der fastsættes en mulighed for at udlevere en ansøger om international beskyttelse til et tredjeland på den betingelse, at de kompetente myndigheder finder det godtgjort, at en afgørelse om udlevering ikke vil føre til direkte eller indirekte refoulement – at det fra det tidspunkt, hvor der foreligger en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, EU-retligt ikke længere er tilladt at udlevere en person, der nyder denne status. Asyllovens § 6, andet punktum, skal derfor undergives en fortolkning, der er i overensstemmelse med EU-retten. I denne del af retslitteraturen gøres det desuden gældende, at direktiv 2011/95 og direktiv 2013/32 indeholder specifikke regler for ophør, udelukkelse eller tilbagekaldelse af flygtningestatus (
20
). Hvis en afgørelse om tildeling af flygtningestatus ikke havde bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure, og det således var muligt at imødekomme en begæring om udlevering af en flygtning, der er anerkendt som sådan af myndighederne i en anden medlemsstat, ville disse regler blive omgået.
28.
Ifølge en anden del af retslitteraturen har EU-lovgiver derimod betragtet asylproceduren og udleveringsproceduren som indbyrdes uafhængige, hvilket indebærer, at en afgørelse om tildeling af flygtningestatus ikke kan have bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure. Der kan nemlig være gået lang tid mellem afgørelsen om tildeling af flygtningestatus og indledningen af udleveringsproceduren, således at situationen kan have ændret sig betydeligt. Den foreliggende sag kan udgøre den første anledning til at undersøge, hvilke grunde til udelukkelse fra flygtningestatus der kan begrunde en tilbagekaldelse af denne status. Hvis en afgørelse om tildeling af flygtningestatus havde bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure, ville der først skulle indledes en inddragelsesprocedure, hvilket ikke er påkrævet i henhold til direktiv 2011/95. Det ville ikke desto mindre være nødvendigt at sikre, at princippet om non-refoulement var overholdt, i overensstemmelse med artikel 21, stk. 1, i direktiv 2011/95.
29.
Den forelæggende ret er enig i sidstnævnte fortolkning og fastholder i øvrigt den bedømmelse, som den allerede foretog i sin kendelse af 2. november 2021.
30.
Den forelæggende ret har fremhævet, at asylproceduren og udleveringsproceduren er indbyrdes uafhængige. Direktiv 2011/95 og direktiv 2013/32 indeholder ingen udtrykkelig bestemmelse, som fastsætter, at en afgørelse om tildeling af flygtningestatus har bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure.
31.
Anerkendelse af en sådan virkning ville endvidere indebære, at det i tilfælde af, at der i forbindelse med udleveringsproceduren kommer nye omstændigheder frem, som begrunder en anden bedømmelse af risikoen for, at den sigtede vil blive politisk forfulgt, ville være nødvendigt at afvente, at myndigheden i den medlemsstat, hvori den pågældende er blevet tildelt flygtningestatus, i givet fald iværksætter inddragelse af denne status. Dette ville forlænge udleveringsproceduren, hvilket ikke ville være foreneligt med princippet om hurtig sagsbehandling, som særligt gælder, hvis den berørte er fængslet med henblik på udlevering.
32.
Den forelæggende ret har desuden fremhævet, at den opfattelse, hvorefter den sigtede kan udleveres til oprindelseslandet, et tredjeland, til trods for, at den pågældende har fået tildelt flygtningestatus af en medlemsstat, er i overensstemmelse med det formål om at undgå straffrihed, som Domstolen har anerkendt som legitimt (
21
), for så vidt som denne udlevering ikke er i strid med folkeretten eller EU-retten, navnlig chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2. Selv om tysk ret teoretisk giver mulighed for at indlede en straffesag mod den sigtede, hvis den pågældende ikke kan udleveres, ville en sådan retsforfølgelse i denne henseende ikke være praktisk mulig under henvisning til manglen på tilgængelige beviser hvad angår faktiske omstændigheder, der har fundet sted i Tyrkiet, hvilket ville kunne føre til straffrihed for den sigtede.
33.
Under disse omstændigheder har Oberlandesgericht Hamm (den regionale ret i første instans i Hamm) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 9, stk. 2 og 3, i [direktiv 2013/32], sammenholdt med artikel 21, stk. 1, i [direktiv 2011/95][,] fortolkes således, at den endelige anerkendelse af en person som flygtning som omhandlet i Genèvekonventionen i en anden medlemsstat […], på grund af den EU-retlige pligt til at anlægge en direktivkonform fortolkning af national ret (artikel 288, stk. 3, TEUF og artikel 4, stk. 3, TEU), er bindende i forbindelse med udleveringsproceduren i den medlemsstat, over for hvilken begæring om udlevering af en sådan person er fremsat, således at det dermed obligatorisk er udelukket at udlevere personen til tredjelandet eller oprindelseslandet, indtil anerkendelsen som flygtning atter er ophævet eller udløbet?«
34.
A., den tyske og den italienske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
35.
Der blev den 12. juni 2023 afholdt et retsmøde, hvori A., den tyske og den italienske regering samt Kommissionen deltog.
IV. Bedømmelse
36.
Med det præjudicielle spørgsmål har den forelæggende ret anmodet Domstolen om at præcisere sammenhængen mellem de EU-retlige regler for international beskyttelse og medlemsstaternes kompetence i udleveringssager. Det drejer sig nærmere bestemt om at fastlægge, hvilken virkning en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat til fordel for en person, har på en udleveringsprocedure, der gennemføres i en anden medlemsstat vedrørende denne person, såfremt begæringen om udlevering hidrører fra det tredjeland, som den pågældende er flygtet fra. Er der tale om en bindende virkning for den myndighed i den pågældende medlemsstat, der behandler begæringen om udlevering, således at denne myndighed i forbindelse med sin bedømmelse er bundet af en sådan afgørelse, eller er afgørelsen alene et forhold, som den nævnte myndighed skal tage hensyn til? Er det en forudsætning for, at begæringen om udlevering kan imødekommes, at flygtningestatussen forudgående tilbagekaldes? Den forelæggende ret har i denne henseende henvist til artikel 9, stk. 2 og 3, i direktiv 2013/32 og artikel 21, stk. 1, i direktiv 2011/95, hvortil jeg finder det relevant at føje artikel 78, stk. 2, TEUF samt chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2.
37.
Jeg erindrer indledningsvis om, at når der ikke foreligger en international aftale herom mellem Unionen og de berørte tredjelande, i dette tilfælde Tyrkiet, henhører reglerne på udleveringsområdet under medlemsstaternes kompetence, idet disse medlemsstater er forpligtede til at udøve denne kompetence under overholdelse af EU-retten (
22
).
38.
For så vidt som A. har opnået flygtningestatus i Italien i henhold til reglerne i den afledte EU-ret om international beskyttelse, og han efterfølgende har udøvet sin ret til at færdes og opholde sig i en anden medlemsstat end den, der har tildelt ham flygtningestatus (
23
), er den i hovedsagen omhandlede situation desuden omfattet af EU-retten. Heraf følger, at bestemmelserne i chartret, særligt artikel 18 og artikel 19, stk. 2, skal finde anvendelse ved behandlingen af den i hovedsagen omhandlede begæring om udlevering.
39.
Som det følger af asyllovens § 6, har den italienske afgørelse, hvorved A. blev anerkendt som flygtning, ikke bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure i Tyskland og bør således ikke automatisk føre til et afslag på at udlevere. Det samme ville i øvrigt gælde, hvis der var tale om en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der var truffet af en tysk myndighed.
40.
Med det præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om der bør gælde noget andet i medfør af EU-retten. Bør det med andre ord lægges til grund, at EU-retten pålægger en medlemsstat at afslå at udlevere en person, så længe den pågældende er anerkendt som flygtning af en anden medlemsstat?
41.
Parterne og øvrige berørte i den foreliggende sag er enige om, at den omstændighed, at der foreligger en afgørelse om tildeling af flygtningestatus i en medlemsstat, bør være af afgørende betydning i forbindelse med en udleveringsprocedure, der gennemføres i en anden medlemsstat. Der hersker alene uenighed om det præcise omfang af den virkning, som en sådan afgørelse skal tillægges.
42.
For at besvare spørgsmålet om, hvorvidt en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, har bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure i en anden medlemsstat, er det nødvendigt at præcisere sidstnævnte medlemsstats forpligtelser i en situation, der er omfattet af EU-retten.
43.
Som anført i det ovenstående skal chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2, finde anvendelse i forbindelse med behandlingen af den i hovedsagen omhandlede begæring om udlevering. Det påhviler således den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, at efterprøve, om udleveringen vil udgøre et indgreb i den sigtedes grundlæggende rettigheder, særligt de i nævnte bestemmelser omhandlede rettigheder.
44.
Det fremgår af chartrets artikel 18, at »[a]sylretten sikres under iagttagelse af reglerne i [Genèvekonventionen] og i overensstemmelse med [traktaterne]«. Det følger desuden af chartrets artikel 19, stk. 2, at »[i]ngen må udsendes, udvises eller udleveres til en stat, hvor der er en alvorlig risiko for at blive idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende straf eller behandling«.
45.
Retten til asyl er sikret i henhold til princippet om non-refoulement, der er fastsat i Genèvekonventionens artikel 33, stk. 1. I EU-retlig henseende er dette princip som en grundlæggende rettighed sikret ved chartrets artikel 18, sammenholdt med den nævnte konventions artikel 33, og ved chartrets artikel 19, stk. 2 (
24
). Medlemsstaternes overholdelse af det nævnte princip gør sig ligeledes gældende i medfør af artikel 21, stk. 1, i direktiv 2011/95. Som UNHCR har påpeget, »[er] [p]rincippet om non-refoulement, som forbyder tvungen tilbagesendelse af flygtninge til et sted, hvor de risikerer at blive udsat for forfølgelse, […] hovedhjørnestenen i ordningen med international beskyttelse af flygtninge« (
25
).
46.
Domstolen har i sin faste praksis siden dom af 6. september 2016, Petruhhin (
26
), fastslået, at i det tilfælde, hvor den anmodende medlemsstat overvejer at udlevere en person, der er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, efter anmodning fra et tredjeland, skal den pågældende medlemsstat efterprøve, om udleveringen vil udgøre et indgreb i de rettigheder, der er sikret ved chartret, navnlig dets artikel 19, stk. 2 (
27
). Medlemsstaterne må nemlig hverken udsende, udvise eller udlevere en udlænding, hvis der er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at den pågældende løber en reel risiko for i bestemmelseslandet at blive udsat for behandling, der er forbudt ved chartrets artikel 4 og artikel 19, stk. 2, der indeholder et absolut forbud mod tortur og umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf, uanset den berørte persons handlinger, og et absolut forbud mod udsendelse til en stat, hvor der er en alvorlig risiko for sådan behandling (
28
). EU-retten fastsætter i denne henseende en international beskyttelse af flygtninge, der er mere vidtgående end den beskyttelse, som er sikret ved Genèvekonventionen, der for sit vedkommende for så vidt angår de tilfælde, der er omhandlet i konventionens artikel 33, stk. 2, tillader udvisning af en flygtning til et land, hvor den pågældendes liv eller frihed ville være truet (
29
).
47.
Det påhviler ligeledes den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, at sikre den effektive nydelse af den ret, der er fastsat i chartrets artikel 18 (
30
). Så længe den sigtede kan påberåbe sig at have egenskab af flygtning, der ifølge Domstolen skal skelnes fra at have status som flygtning (
31
), er denne bestemmelse til hinder for, at den sigtede udleveres til et land, hvor vedkommende risikerer at blive forfulgt.
48.
Princippet om non-refoulement er således til hinder for, at en medlemsstat kan udlevere en tredjelandsstatsborger, der har opnået flygtningestatus i en anden medlemsstat, til et land, hvor der er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at tredjelandsstatsborgeren vil være udsat for en reel risiko for behandling, som er i strid med chartrets artikel 18 eller artikel 19, stk. 2 (
32
).
49.
Er den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, i forbindelse med sin undersøgelse til fastslåelse af, om princippet om non-refoulement er overholdt, bundet af en anden medlemsstats afgørelse om tildeling af flygtningestatus, således at den obligatorisk skal afslå at udlevere den berørte person, så længe den pågældende nyder denne status?
50.
Dette mener jeg ikke er tilfældet, hvilket der er to hovedårsager til.
51.
For det første er det, for så vidt som EU-retten på sit nuværende udviklingstrin ikke indeholder bestemmelser om gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af afgørelser om tildeling af flygtningestatus, efter min opfattelse udelukket, at en sådan type afgørelse, der er truffet af en medlemsstat, kan have bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure i en anden medlemsstat (afsnit A).
52.
For det andet er udleveringsproceduren og proceduren for tilbagekaldelse af flygtningestatus to separate procedurer, således at udlevering ikke kan gøres betinget af forudgående tilbagekaldelse af den sigtedes flygtningestatus, men skal underkastes en selvstændig og ajourført undersøgelse ved den kompetente udleveringsmyndighed af, om princippet om non-refoulement er overholdt (afsnit B).
53.
En afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, er ikke desto mindre et særlig alvorligt forhold, som der skal tages hensyn til i forbindelse med en udleveringsprocedure, der gennemføres i en anden medlemsstat (afsnit C). Jeg er ligeledes af den opfattelse, at denne procedure skal gennemføres under overholdelse af princippet om loyalt samarbejde, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, TEU, med henblik på at sikre sammenhæng i de afgørelser, som medlemsstaterne inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed træffer, hvilket forudsætter, at der finder en udveksling af oplysninger sted mellem de kompetente udleverings- og asylmyndigheder (afsnit D).
A.
Det forhold, at der ikke gælder et princip om gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af afgørelser om tildeling af flygtningestatus
54.
Spørgsmålet om, hvorvidt en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, har bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure i en anden medlemsstat, er nært forbundet med spørgsmålet om, hvorvidt der gælder et princip om gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af afgørelser om tildeling af flygtningestatus.
55.
Domstolen vil ud over i den foreliggende sag skulle tage stilling til dette spørgsmål i forbindelse med tre andre sager, der i øjeblikket verserer (
33
). Selv om den foreliggende sag sammenlignet med disse tre sager indgår i en anden sammenhæng, nemlig udlevering, rejser de alle fire på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse spørgsmålet om, hvorvidt en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet i en medlemsstat, kan have bindende virkning i en anden medlemsstat. Domstolen anmodes således i disse sager om at præcisere, hvilken manøvremargin enten en myndighed, der er ansvarlig for at behandle en ansøgning om international beskyttelse, eller en myndighed, der er ansvarlig for at behandle en begæring om udlevering, har, når der foreligger en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, som en anden medlemsstat tidligere har truffet.
56.
Domstolen har i retsmødet opfordret parterne og øvrige berørte i sagen til at forholde sig til denne vanskelige problemstilling.
57.
Jeg er i lighed med den tyske regering og Kommissionen af den opfattelse, at EU-retten ikke på sit nuværende udviklingstrin indeholder et princip om gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af afgørelser om tildeling af flygtningestatus (
34
).
58.
Som den italienske regering, der hælder til gensidig anerkendelse af sådanne afgørelser, i det væsentlige har gjort gældende, ville det ganske vist kunne anses, at grundtanken i det fælles europæiske asylsystem skulle tale for en sådan anerkendelse, hvilket ville indebære, at en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der træffes af en medlemsstat, skulle være gældende for myndighederne i de øvrige medlemsstater.
59.
I henhold til artikel 78, stk. 2, litra a), TEUF skal der nemlig vedtages foranstaltninger vedrørende et fælles europæisk asylsystem, der omfatter en ensartet asylstatus for tredjelandsstatsborgere, der gælder i hele Unionen. Som det bekræftes ved tredje betragtning til direktiv 2011/95, bygger dette system, som såvel dette direktiv som direktiv 2013/32 er en del af, på en fuldstændig og inklusiv anvendelse af Genèvekonventionen, og det garanteres, at ingen sendes tilbage til forfølgelse (
35
).
60.
Endvidere er det fælles europæiske asylsystem baseret på princippet om gensidig tillid (
36
), som selv udgør grundlaget og betingelsen for princippet om gensidig anerkendelse. Ifølge Domstolen pålægger princippet om gensidig tillid hver af medlemsstaterne at lægge til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater overholder EU-retten og navnlig de i EU-retten anerkendte grundlæggende rettigheder (
37
).
61.
Inden for det fælles europæiske asylsystem gælder der derfor en formodning for, at behandlingen af ansøgere om international beskyttelse i hver enkelt medlemsstat er i overensstemmelse med kravene i chartret, i Genèvekonventionen og i [den europæiske konvention] til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (
38
). Det samme gælder bl.a. ved anvendelsen af artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 (
39
), som inden for rammerne af den fælles asylprocedure, der er indført ved direktivet, udgør et udtryk for princippet om gensidig tillid (
40
).
62.
I overensstemmelse med reglerne i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (
41
), er der desuden kun én medlemsstat, der træffer afgørelse om en sådan ansøgning. Endvidere foreskriver det fælles europæiske asylsystem, at der i vidt omfang anvendes de samme regler for behandling af ansøgninger, uanset hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen (
42
). Det skal ligeledes anføres, at hovedformålet med direktiv 2011/95, således som det fremgår af dette direktivs artikel 1 og 12. betragtning hertil, er at sikre, at medlemsstaterne anvender fælles kriterier til identifikation af personer, som reelt har behov for international beskyttelse, og at sikre, at der findes et minimum af ydelser til fordel for disse personer i alle medlemsstater (
43
).
63.
Denne anvendelse af fælles regler og kriterier ville som en naturlig konsekvens kunne indebære, at der gjaldt et princip om gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af afgørelser om tildeling af flygtningestatus, hvilket ville betyde, at sådanne afgørelser skulle være gældende for myndighederne i alle medlemsstaterne. Dette ville således kunne have til virkning at forhindre en kompetent besluttende myndighed i at afvige fra den konklusion, som den myndighed, der tidligere måtte have tildelt en person flygtningestatus i en anden medlemsstat, måtte være nået frem til. Dette ville ligeledes kunne have til virkning at forhindre en myndighed, der skulle behandle en begæring om udlevering, i at imødekomme en sådan begæring, idet den underliggende tanke ville være, at denne myndighed ved at godkende udlevering af en person, der måtte være blevet anerkendt som flygtning i en anden medlemsstat, de facto ville fratage den pågældende denne status.
64.
Det må imidlertid konstateres, at EU-lovgiver endnu ikke fuldt ud har virkeliggjort det formål, som der sigtes mod i artikel 78, stk. 2, litra a), TEUF, nemlig en ensartet asylstatus for tredjelandsstatsborgere, der gælder i hele Unionen, ved at fastsætte et princip om gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af afgørelser om tildeling af flygtningestatus og præcisere de nærmere bestemmelser for gennemførelsen af dette princip. Det fremgår på denne måde af den primære EU-ret, at indførelsen af det fælles europæiske asylsystem skal ske gradvis og finde sted i etaper for først på længere sigt at nå frem til en ensartet asylstatus, der gælder i hele Unionen (
44
). Som den tyske regering og Kommissionen har gjort gældende, bliver det fælles europæiske asylsystem opbygget gradvis, og det tilkommer alene EU-lovgiver, hvor det er relevant, at beslutte, at afgørelser om tildeling af flygtningestatus skal tillægges en bindende, grænseoverskridende virkning.
65.
Det skal i denne henseende fremhæves, at selv om gensidig tillid er et nødvendigt fundament for gensidig anerkendelse af de afgørelser, som de kompetente myndigheder i medlemsstaterne inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed træffer, er denne tillid imidlertid ikke tilstrækkelig, hvis den ikke er ledsaget af en udtrykkelig bestemmelse i den primære ret eller et udtrykkeligt ønske fra EU-lovgivers side om at pålægge medlemsstaterne en sådan anerkendelse. I denne forbindelse finder jeg i direktiv 2011/95 eller direktiv 2013/32 ingen udtrykkelig angivelse af et princip om gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af afgørelser om tildeling af international beskyttelse. Ligeledes noterer jeg, at når EU-lovgiver ønsker at opstille et sådant princip på et felt, der henhører under området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, sker dette på udtrykkelig vis (
45
).
66.
Endvidere konstaterer jeg, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol ligeledes har lagt til grund, at der ikke automatisk finder gensidig anerkendelse af asylafgørelser sted (
46
).
67.
Det følger efter min opfattelse af det ovenstående, at en besluttende myndighed i en medlemsstat, der skal behandle en ansøgning om international beskyttelse, og som vælger ikke at påberåbe sig den mulighed, som den i henhold til artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 har for at afvise en sådan ansøgning, når en anden medlemsstat har tildelt international beskyttelse (
47
), ikke er bundet af en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en anden medlemsstat. Denne myndighed skal derfor i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2011/95 og direktiv 2013/32 undersøge substansen i denne ansøgning og efterprøve, om ansøgeren opfylder de materielle betingelser for tildeling af denne beskyttelse, ved at foretage en selvstændig undersøgelse, hvis resultat ikke må være forudbestemt af en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, som en anden medlemsstat tidligere har truffet. Der er nemlig ingen bestemmelse i direktiv 2011/95 eller direktiv 2013/32, der forpligter medlemsstaterne til at tildele en person flygtningestatus alene med den begrundelse, at en anden medlemsstat allerede har anerkendt den pågældende som flygtning.
68.
Den samme konklusion gør sig efter min opfattelse gældende, når en medlemsstat i medfør af den retspraksis, der følger af dom af 19. marts 2019, Ibrahim m.fl. (
48
), ikke er i stand til at påberåbe sig den i artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 fastsatte mulighed for at afvise en ansøgning om international beskyttelse (
49
). Jeg præciserer i denne forbindelse, at hverken dette direktiv eller direktiv 2011/95 indeholder nogen undtagelse fra en medlemsstats forpligtelse til at behandle en ansøgning om international beskyttelse, når ansøgningen ikke kan afvises, med den begrundelse, at en anden medlemsstat har tildelt en person flygtningestatus.
69.
Denne løsning er i overensstemmelse med reglen om, at tildeling af flygtningestatus eller subsidiær beskyttelse skal ske efter en individuel, fuldstændig og ajourført undersøgelse af behovet for international beskyttelse. Det følger nemlig af artikel 4, stk. 1, andet punktum, i direktiv 2011/95 og artikel 10, stk. 2 og 3, i direktiv 2013/32, at medlemsstaten i samarbejde med ansøgeren skal foretage en passende behandling af ansøgningen på en individuel, objektiv og upartisk måde og på baggrund af præcise og ajourførte oplysninger. Hvis det fremgår af denne behandling, at ansøgeren opfylder de i EU-retten fastsatte minimumsstandarder for at være berettiget til flygtningestatus eller subsidiær beskyttelse, for så vidt som den pågældende opfylder de betingelser, der er fastsat i henholdsvis kapitel II og III eller kapitel II og V i direktiv 2011/95, er medlemsstaterne, under hensyntagen til sidstnævnte direktivs artikel 13 og 18 og med forbehold for de i direktivet fastsatte udelukkelsesgrunde, forpligtede til at tildele den ansøgte internationale beskyttelse. Medlemsstaterne råder ikke over nogen skønsbeføjelse i denne forbindelse (
50
). I overensstemmelse med det, der er angivet i 12. betragtning til direktiv 2011/95, er flygtningestatus desuden tiltænkt personer, der »reelt har behov for international beskyttelse«.
70.
Det følger af det ovenstående, at myndighederne i den medlemsstat, hvori der indgives en ansøgning om international beskyttelse, ikke er forpligtede til at indrømme ansøgeren flygtningestatus uden at undersøge substansen i ansøgningen med henblik på at efterprøve, om de materielle betingelser for tildeling af international beskyttelse, som fremgår af direktiv 2011/95, er opfyldt.
71.
Denne fortolkning underbygges af formålet om at begrænse de sekundære bevægelser (
51
), som der angiveligt ville blive tilskyndet til, hvis personer med international beskyttelse i en medlemsstat kunne regne med, at den afgørelse, hvorved de blev indrømmet denne beskyttelse, også ville have bindende virkning for myndighederne i de øvrige medlemsstater.
72.
Jeg vil tilføje, at medlemsstaternes mulighed for i henhold til artikel 3 i direktiv 2011/95 at behandle ansøgninger om international beskyttelse og tildele flygtningestatus efter gunstigere betingelser end dem, der er fastsat i dette direktiv, kan synes at være uforenelig med gensidig anerkendelse af afgørelser om tildeling af denne status (
52
). Som den tyske regering har anført i retsmødet, ville en medlemsstat, der havde truffet en positiv afgørelse om asyl, hvis det blev antaget, at denne afgørelse også skulle anerkendes af de øvrige medlemsstater, kunne pålægge disse medlemsstater sine gunstigere bestemmelser.
73.
Samtlige disse forhold fører mig således til den konklusion, at EU-retten ikke på sit nuværende udviklingstrin indeholder bestemmelser om gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af afgørelser om tildeling af flygtningestatus. Heraf følger, at en sådan afgørelse, der træffes af en medlemsstat, ikke kan have bindende virkning for de kompetente besluttende myndigheder i en anden medlemsstat.
74.
Jeg er imidlertid af den opfattelse, at hvis en myndighed i en medlemsstat, der er kompetent til at behandle en ansøgning om international beskyttelse i forhold til en person, der allerede har opnået flygtningestatus i en anden medlemsstat, ikke er bundet af sidstnævnte medlemsstats vurdering på grund af, at afgørelsen om tildeling af denne status ikke har bindende virkning, kan det i medfør af EU-retten ikke forholde sig anderledes hvad angår en myndighed, der er kompetent til at behandle en begæring om udlevering. På EU-rettens nuværende udviklingstrin er der således heller ingen automatik, som forbyder en medlemsstat at udlevere en tredjelandsstatsborger til oprindelseslandet alene med den begrundelse, at den pågældende tredjelandsstatsborger er blevet anerkendt som flygtning i en anden medlemsstat.
75.
Hvad mere specifikt angår spørgsmålet om, hvorvidt en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, har bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure i en anden medlemsstat, giver de bestemmelser i den afledte EU-ret, som den forelæggende ret har henvist til i det præjudicielle spørgsmål, efter min opfattelse ikke mulighed for at anlægge et andet synspunkt. Der er nemlig ingen af disse bestemmelser, der udtrykkeligt hverken fastsætter eller udelukker en sådan virkning.
76.
Den forelæggende ret har således henvist til artikel 9 i direktiv 2013/32, hvis stk. 1 giver en ansøger om international beskyttelse ret til at forblive i medlemsstaten under behandlingen af ansøgningen. Direktivets artikel 9, stk. 2, giver medlemsstaterne mulighed for at indrømme en undtagelse fra denne ret i de tilfælde, der er omhandlet i denne bestemmelse, herunder bl.a. udlevering af ansøgeren til et tredjeland. En sådan udlevering er i så fald i henhold til direktivets artikel 9, stk. 3, betinget af, at myndighederne i den pågældende medlemsstat finder det godtgjort, at en afgørelse om udlevering ikke vil føre til direkte eller indirekte refoulement i strid med den pågældende medlemsstats internationale forpligtelser og EU-forpligtelser.
77.
Jeg gør opmærksom på, at disse bestemmelser alene vedrører et tilfælde, hvor udlevering begæres under behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, og ikke gælder for udlevering, der begæres, efter at en medlemsstat har tildelt denne beskyttelse. Der kan således efter min opfattelse ikke heraf drages nogen konklusion for eller imod med hensyn til, om en afgørelse om tildeling af flygtningestatus har bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure. Artikel 9, stk. 2 og 3, i direktiv 2013/32 indrømmer en undtagelse fra retten til at forblive i en medlemsstat under behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, forudsat at princippet om non-refoulement overholdes. Dette må ikke fortolkes således, at der ikke kan ske udlevering, når først der er blevet tildelt international beskyttelse. Som den tyske regering med rette har påpeget, kan det med andre ord ikke udledes af det forhold, at der gives en udtrykkelig mulighed for at foretage udlevering under en igangværende asylprocedure, at udlevering er udelukket, efter at der er truffet en afgørelse om tildeling af international beskyttelse. Endvidere synes den omstændighed, at EU-lovgiver ikke tog stilling til dette spørgsmål i forbindelse med den omarbejdning af Rådets direktiv 2005/85/EF af 1. december 2005 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne (
53
), som fandt sted med direktiv 2013/32, at indikere, at EU-lovgiver ikke for så vidt angår udlevering havde til hensigt at regulere den periode, der følger efter afslutningen af en asylprocedure.
78.
En samlet læsning af stk. 2 og 3 i dette direktivs artikel 9 fører til den konklusion, at en person, der har ansøgt om international beskyttelse, ikke kan udleveres til oprindelseslandet uden en forudgående undersøgelse af ansøgningens substans (
54
). Det eneste relevante, der i forbindelse med den foreliggende sag kan udledes af disse bestemmelser – som i dette tilfælde blot præciserer en forpligtelse, der allerede kan udledes af chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2 – er således, at udlevering først og fremmest er betinget af, at princippet om non-refoulement er overholdt.
79.
Dette princip kommer i øvrigt ligeledes til udtryk i artikel 21, stk. 1, i direktiv 2011/95, som den forelæggende ret også har henvist til i det præjudicielle spørgsmål. Det følger imidlertid heller ikke udtrykkeligt af denne bestemmelse, at en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, har bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure, der gennemføres i en anden medlemsstat.
80.
Det skal endvidere påpeges, at direktiv 2011/95 og 2013/32 ikke indeholder nogen mekanisme for tilbagetagelse i den medlemsstat, der har tildelt international beskyttelse, såsom den mekanisme, der er fastsat i artikel 12, stk. 3a og 3b, i direktiv 2003/109, hvis en tredjelandsstatsborger, der er fastboende udlænding i en anden medlemsstat end den, der tildelte beskyttelsen, bliver genstand for en afgørelse om udvisning. Disse bestemmelser, som ifølge tiende betragtning til sidstnævnte direktiv har til formål at beskytte en person med international beskyttelse, der har opnået status som fastboende udlænding i en medlemsstat, mod refoulement, hvis den pågældende bliver genstand for en afgørelse om udvisning af en grund, der er omhandlet i dette direktiv, er ikke tiltænkt at skulle regulere den særlige situation, som en begæring om udlevering er. Bestemmelserne kan dermed ikke påberåbes for at gøre gældende, at en medlemsstats anerkendelse af tredjelandsstatsborgeren som flygtning principielt skulle være til hinder for, at en anden medlemsstat imødekommer en begæring om udlevering af tredjelandsstatsborgeren til det pågældende tredjeland, så længe den sigtede har denne status.
81.
Det forhold, at en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, ikke har bindende virkning i forbindelse med en udleveringsprocedure i en anden medlemsstat, underbygges af den konstatering, hvorefter udleveringsproceduren og proceduren for tilbagekaldelse af flygtningestatus er to separate procedurer, således at udlevering ikke kan gøres betinget af, at den sigtedes flygtningestatus forudgående tilbagekaldes.
B.
Udleveringsproceduren og proceduren for tilbagekaldelse af flygtningestatus er to separate procedurer: Udlevering er derfor ikke betinget af forudgående tilbagekaldelse af flygtningestatus
82.
Den italienske regering har i det væsentlige gjort gældende, at en medlemsstats udlevering af en person, der har opnået flygtningestatus i en anden medlemsstat, er en de facto-tilbagekaldelse af denne status og en omgåelse af de regler, der er fastsat i denne henseende i direktiv 2011/95. En sådan udlevering er derfor betinget af, at den nævnte status forudgående tilbagekaldes.
83.
Artikel 11, 12 og 14 i direktiv 2011/95 fastsætter regler for ophør af, udelukkelse fra, tilbagekaldelse og afslutning af eller afslag på forlængelse af flygtningestatus fra den medlemsstat, der har tildelt statussen. Ifølge den italienske regerings argumentation ville det kunne lægges til grund, at udlevering af en flygtning de facto indebærer et ophør af den beskyttelse, der er indeholdt i denne status. Hvis den kompetente myndighed i en medlemsstat kunne tillade udlevering af en flygtning, der var anerkendt som sådan i en anden medlemsstat, med den begrundelse, at den pågældende ikke eller ikke længere risikerede at blive forfulgt i oprindelseslandet, et tredjeland, ville den nævnte myndighed de facto træde i stedet for de kompetente myndigheder i den anden medlemsstat.
84.
Heraf følger, at den myndighed, der skulle træffe afgørelse om en begæring om udlevering, ikke ville kunne imødekomme begæringen, før den havde opnået, at den kompetente myndighed i den medlemsstat, der havde tildelt international beskyttelse, tilbagekaldte denne beskyttelse.
85.
Såvel den tyske regering som Kommissionen har for deres vedkommende – efter min opfattelse med rette – for Domstolen lagt vægt på sondringen mellem egenskab af flygtning og status som flygtning. De nævnte parter har særligt fremhævet, at fortabelse af status som flygtning ikke nødvendigvis indebærer fortabelse af egenskab af flygtning.
86.
Det skal i denne henseende præciseres, at anerkendelsen som flygtning i henhold til direktiv 2011/95, således som det fremgår af 21. betragtning hertil, er deklaratorisk og ikke er afgørende for, om en person har egenskab af flygtning (
55
). I den ordning, der er indført ved direktiv 2011/95, har en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der opfylder de materielle betingelser i dette direktivs kapitel III, alene af denne grund egenskab af flygtning som omhandlet i nævnte direktivs artikel 2, litra d), og Genèvekonventionens artikel 1, afsnit A (
56
). Egenskaben af »flygtning« som omhandlet i disse bestemmelser er således ikke afhængig af, at denne egenskab formelt anerkendes ved tildeling af flygtningestatus som omhandlet i artikel 2, litra e), i direktiv 2011/95, sammenholdt med direktivets artikel 13 (
57
).
87.
En konsekvens af denne sondring mellem status som flygtning og egenskab af flygtning er, at den omstændighed, at den pågældende person er omfattet af et af de i artikel 14, stk. 4 og 5, i direktiv 2011/95 omhandlede tilfælde, hvori medlemsstaterne kan tilbagekalde eller afslå at tildele flygtningestatus, imidlertid ikke betyder, at den pågældende ophører med at opfylde de materielle betingelser, som er afgørende for egenskaben af flygtning, vedrørende det forhold, at der foreligger en velbegrundet frygt for forfølgelse i den pågældendes hjemland (
58
). Tilbagekaldelse af eller et afslag på at tildele flygtningestatus medfører således ikke, at den pågældende tredjelandsstatsborger eller statsløse, som opfylder de materielle betingelser i dette direktivs artikel 2, litra d), sammenholdt med bestemmelserne i direktivets kapitel III, mister egenskaben af flygtning som omhandlet i Genèvekonventionens artikel 1, afsnit A, og dermed udelukkes fra den internationale beskyttelse, som den pågældende i medfør af chartrets artikel 18 er sikret under iagttagelse af denne konvention (
59
).
88.
Der skal ligeledes sondres klart mellem den procedure, der kan føre til, at en medlemsstat tilbagekalder en flygtningestatus, og den, der består i at vurdere, om princippet om non-refoulement er overholdt i forbindelse med en udsendelsesprocedure. I overensstemmelse med EU-retten kan den kompetente myndighed således have ret til at tilbagekalde den flygtningestatus, der er blevet tildelt en tredjelandsstatsborger, uden dog nødvendigvis at være beføjet til at udsende den pågældende til dennes oprindelsesland (
60
). Ifølge Domstolen kan en tilbagekaldelse af flygtningestatus i henhold til artikel 14, stk. 4, i direktiv 2011/95 derfor ikke anses for at indebære en stillingtagen til det særskilte spørgsmål om, hvorvidt denne person kan udsendes til sit oprindelsesland (
61
). De konsekvenser, som en eventuel tilbagesendelse af den berørte tredjelandsstatsborger til dennes oprindelsesland vil have for denne, skal derfor ikke tages i betragtning i forbindelse med vedtagelsen af afgørelsen om tilbagekaldelse af flygtningestatussen, men i givet fald når den kompetente myndighed påtænker at træffe en afgørelse om tilbagesendelse over for denne tredjelandsstatsborger (
62
).
89.
Det, som Domstolen derved har fastslået med hensyn til et tilfælde, der vedrører en tilbagekaldelse af flygtningestatus i henhold til artikel 14, stk. 4, litra b), i direktiv 2011/95 og en afgørelse om tilbagesendelse i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (
63
), kan efter min opfattelse udvides til at omfatte andre tilfælde af tilbagekaldelse af flygtningestatus, såsom det, der fremgår af artikel 14, stk. 3, i direktiv 2011/95, hvis litra a) specifikt omhandler et tilfælde, hvori den pågældende burde have været eller er udelukket fra at opnå flygtningestatus, jf. direktivets artikel 12, såvel som til at omfatte udleveringsområdet.
90.
Den sondring, der således skal foretages mellem på den ene side den procedure, der kan føre til tilbagekaldelse af flygtningestatus, og på den anden side den procedure, der har til formål at efterprøve, om udlevering er i overensstemmelse med princippet om non-refoulement, indebærer efter min opfattelse, at imødekommelse af en begæring om udlevering ikke kan gøres betinget af, at den sigtedes flygtningestatus forudgående tilbagekaldes. Hertil kan føjes, at der gælder et krav om hurtig sagsbehandling i forbindelse med en begæring om udlevering, hvilket kan synes at være uforeneligt med indledningen af en procedure for forudgående tilbagekaldelse af flygtningestatus (
64
).
91.
Det er følgelig ikke flygtningestatussen som sådan, der beskytter den hertil berettigede mod udlevering, men princippet om non-refoulement, som er fastsat i forskellige former i chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2.
92.
Den kompetente udleveringsmyndighed i en medlemsstat kan således beslutte at træffe afgørelse om at udlevere den sigtede, selv om den flygtningestatus, som den pågældende nyder i en anden medlemsstat, ikke er blevet tilbagekaldt af den myndighed, der har tildelt den. For så vidt som princippet om non-refoulement er overholdt, kan opretholdelsen af en sådan status ikke på EU-rettens nuværende udviklingstrin have til virkning at forhindre en myndighed i at udlevere den pågældende, medmindre denne myndigheds forpligtelser i henhold til den europæiske konvention om udlevering af lovovertrædere derved overtrædes.
93.
I modsætning til, hvad den italienske regering har gjort gældende inden for rammerne af den foreliggende sag, træder myndigheden i den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, såfremt den beslutter at imødekomme en begæring om udlevering vedrørende en person, der har opnået flygtningestatus i en anden medlemsstat, ikke i stedet for den myndighed, der er kompetent til at tilbagekalde den nævnte status i den anden medlemsstat, navnlig for så vidt som den finder, at udlevering af den pågældende ikke vil være i strid med princippet om non-refoulement. Det er nemlig alene sidstnævnte myndighed, der er beføjet til, hvor det er relevant, at træffe afgørelse om ophør eller fratagelse af flygtningestatus i henhold til artikel 11, 12 og 14 i direktiv 2011/95. Det er således klart op til den medlemsstat, der har tildelt flygtningestatus, at drage konsekvenserne med hensyn til, hvorvidt denne status skal opretholdes, på baggrund af de oplysninger, der fremgår af begæringen om udlevering, og dem, der er indhentet i forbindelse med udleveringsproceduren.
94.
Der er således ingen risiko for omgåelse af reglerne i disse bestemmelser, eftersom asylproceduren og udleveringsproceduren, således som den tyske regering og Kommissionen med rette har fremhævet, er indbyrdes uafhængige og adskilte. Procedurerne forfølger forskellige mål, og det er i medlemsstaterne forskellige myndigheder, der gennemfører dem. I forbindelse med udleveringsproceduren tager den kompetente myndighed ikke stilling til, om der skal tildeles eller fratages flygtningestatus. Den vurderer inden for en særskilt processuel ramme, om der foreligger hindringer for udlevering, såsom en risiko for, at en begæring om udlevering for en almindelig forbrydelse er fremsat med det formål at tiltale eller straffe en person på grund af bl.a. hans politiske overbevisning, eller at den pågældendes stilling kan blive forringet af denne grund.
95.
Inden for denne særskilte processuelle ramme skal den kompetente udleveringsmyndighed foretage en selvstændig og ajourført undersøgelse af, om princippet om non-refoulement er overholdt. Selv om en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, ikke har bindende virkning for den myndighed, der er ansvarlig for at behandle en begæring om udlevering i en anden medlemsstat, skal udleveringsproceduren nemlig ikke desto mindre gennemføres under overholdelse af retten til asyl, som er fastsat i chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2. De retsgarantier, som den sigtede i hovedsagen har i medfør af såvel artikel 3, stk. 1 og 2, i den europæiske konvention om udlevering af lovovertrædere som IRG’s § 6, stk. 2, er i denne henseende nært forbundet med princippet om non-refoulement (
65
). Det kan således kun besluttes at udlevere, hvis behovet for international beskyttelse er faldet bort. Udleveringsretten er, idet den garanterer den sigtede en beskyttelse mod refoulement, ikke blot en »repressionsret« (
66
), men ligeledes, i lighed med flygtningeretten, en »beskyttelsesret«.
96.
Hvorvidt en tidligere tildelt flygtningestatus stadig er gældende på det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om en begæring om udlevering, ændrer således ikke ved den forpligtelse, der påhviler den myndighed, som er ansvarlig for at træffe afgørelse om begæringen, nemlig at efterprøve, hvorvidt princippet om non-refoulement er til hinder for udlevering af den sigtede. Efterprøvelsen af, om dette princip er overholdt, er med andre ord af selvstændig karakter og henhører under den myndighed, der er ansvarlig for at tage stilling til begæringen om udlevering, idet denne myndighed ikke kan give afkald på den pågældende efterprøvelse, heller ikke i tilfælde af, at flygtningestatussen forudgående tilbagekaldes (
67
).
97.
Det skal tilføjes, at for så vidt som den myndighed i en medlemsstat, der er kompetent til at træffe afgørelse om en begæring om udlevering, er forpligtet til at foretage en selvstændig og ajourført undersøgelse af, om princippet om non-refoulement er overholdt, er dette efter min opfattelse ikke foreneligt med, at en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en myndighed i en anden medlemsstat, skulle have bindende virkning. En sådan bindende virkning ville nemlig ophæve den skønsbeføjelse, som den kompetente udleveringsmyndighed bør have. Det ville desuden være umuligt at foretage en ajourført vurdering af, om princippet om non-refoulement er overholdt, hvis denne myndighed var bundet af en vurdering, som en kompetent asylmyndighed i en anden medlemsstat havde foretaget på et tidligere tidspunkt, undertiden flere år forinden. Det skal ligeledes holdes for øje, at der i en begæring om udlevering kan komme nye omstændigheder frem, som kan begrunde en anden bedømmelse af risikoen for, at den sigtede vil blive forfulgt.
98.
Det er under disse omstændigheder ubestrideligt, at der består en sammenhæng mellem på den ene side udleveringsproceduren, i forbindelse med hvilken det skal efterprøves, om chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2, er til hinder for at udlevere den sigtede til dennes oprindelsesland, og på den anden side den procedure, der har ført til, at den samme person tidligere er blevet anerkendt som flygtning. Heraf følger, at selv om en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat, af de grunde, som jeg har redegjort for, ikke er bindende for den myndighed i en anden medlemsstat, der skal træffe afgørelse om en begæring om udlevering, står det ikke desto mindre fast, at den pågældende myndighed i forbindelse med sin undersøgelse af, om princippet om non-refoulement er overholdt, skal tage behørigt hensyn til en sådan afgørelse.
C.
Afgørelsen om tildeling af flygtningestatus er et særlig alvorligt forhold, som den kompetente udleveringsmyndighed skal tage hensyn til
99.
Problemstillingen i forhold til, at der i forbindelse med en udleveringsprocedure skal tages hensyn til en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, er allerede blevet behandlet af Domstolen i en tidligere sag, hvori der blev rejst et spørgsmål om en medlemsstats udlevering til Den Russiske Føderation af en russisk-islandsk statsborger, der var blevet indrømmet asyl i Island, inden han opnåede statsborgerskab i denne stat. Det drejer sig om den sag, der førte til Ruska Federacija-dommen.
100.
Domstolen fastslog i den nævnte dom navnlig, at den medlemsstat, der var blevet tilstillet en anmodning, skulle undersøge, om udleveringen var forenelig med chartrets artikel 19, stk. 2, sammenholdt med artikel 4 heri, eftersom den islandske statsborger påberåbte sig en alvorlig risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling, hvis vedkommende blev udleveret (
68
). Domstolen mindede om, at denne medlemsstat med henblik herpå i overensstemmelse med chartrets artikel 4, som forbyder umenneskelig eller nedværdigende straf eller behandling, ikke blot kan tage hensyn til erklæringer fra det anmodende tredjeland eller dette lands accept af internationale traktater, der principielt garanterer, at de grundlæggende rettigheder overholdes. Den kompetente myndighed i den medlemsstat, der er blevet tilstillet en anmodning, såsom den forelæggende ret, skal med henblik på denne efterprøvelse basere sig på objektive, pålidelige, præcise og behørigt ajourførte oplysninger, der bl.a. kan fremgå af internationale retsafgørelser, såsom Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols domme, det anmodende tredjelands retsafgørelser samt afgørelser, rapporter og andre dokumenter, der udarbejdes af organerne i Europarådet eller af FN-organer (
69
).
101.
Domstolen har ligeledes lagt til grund, at den omstændighed, at Republikken Island havde indrømmet den sigtede asyl, fordi han risikerede umenneskelig eller nedværdigende behandling i sit oprindelsesland, var et særlig alvorligt forhold, som den kompetente myndighed i den medlemsstat, der var blevet tilstillet en anmodning, skulle tage hensyn til med henblik på efterprøvelsen af, om udleveringen ville udgøre et indgreb i de rettigheder, der er sikret i chartret, navnlig i dets artikel 19, stk. 2 (
70
).
102.
Domstolen præciserede efterfølgende, hvilke konsekvenser den kompetente myndighed i den medlemsstat, der var blevet tilstillet en anmodning, skulle drage af en afgørelse, der var truffet af de islandske myndigheder, og hvorved den sigtede var blevet indrømmet asyl.
103.
Når der ikke foreligger konkrete omstændigheder, herunder bl.a. en væsentlig udvikling i situationen i det anmodende tredjeland, eller alvorlige og pålidelige oplysninger, som kan godtgøre, at den person, der anmodes udleveret, blev indrømmet asyl, men samtidig skjulte, at vedkommende var genstand for strafforfølgning i sit oprindelsesland, skal eksistensen af en sådan beslutning lede den kompetente myndighed i den medlemsstat, som er blevet tilstillet en anmodning, til at afvise udlevering, jf. chartrets artikel 19, stk. 2 (
71
).
104.
Jeg gør opmærksom på, at den foreliggende sag indgår i en anden faktisk og retlig sammenhæng, således at det skal undersøges, om den samme løsning – som består i, at en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af den kompetente myndighed i en anden medlemsstat, i forbindelse med en udleveringsprocedure skal tillægges høj værdi som indicium for, at der er risiko for tilsidesættelse af princippet om non-refoulement – bør lægges til grund.
105.
I den sag, der førte til Ruska Federacija-dommen, var det nemlig Republikken Island, der havde indrømmet asyl. Selv om Republikken Island deltager i »Dublin«-systemet for så vidt angår kriterier og mekanismer til fastsættelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning (
72
), anvender den ikke direktiv 2011/95 og direktiv 2013/32, som er genstand for det i den foreliggende sag forelagte spørgsmål (
73
).
106.
Det drejer sig i den foreliggende sag om at fastlægge, hvilken virkning en afgørelse, hvorved de kompetente myndigheder i en medlemsstat har tildelt flygtningestatus under anvendelse af de fælles EU-retlige regler og kriterier for international beskyttelse, i henhold til EU-retten har i forbindelse med en udleveringsprocedure, der gennemføres i en anden medlemsstat. Den omstændighed, at dette spørgsmål er blevet rejst mellem to medlemsstater, som er forpligtede til at gennemføre den afledte EU-ret om international beskyttelse og dermed til at overholde de fælles regler og kriterier, der er fastsat i EU-retten, bør efter min opfattelse føre til den konklusion, at den løsning, som Domstolen anvendte i Ruska Federacija-dommen, er så meget desto mere gyldig i en sådan sammenhæng. Heraf kan udledes, at når Domstolen har anerkendt betydningen af at tage hensyn til en afgørelse om tildeling af asyl, der er truffet af Republikken Island, i forbindelse med en udleveringsprocedure, der gennemføres af en medlemsstat, må det samme gøre sig så meget desto mere gældende for så vidt angår en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der træffes af en medlemsstat.
107.
Jeg vil desuden anføre, at selv om en myndighed i en medlemsstat, der er kompetent til at træffe afgørelse om en begæring om udlevering, af de grunde, som jeg har redegjort for i det ovenstående, ikke kan være bundet af en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en anden medlemsstat, ville det helt sikkert være imod processen med at opbygge et fælles europæisk asylsystem i overensstemmelse med, hvad der er fastsat i artikel 78, stk. 2, TEUF, at antage, at en medlemsstat i forbindelse med en udleveringsprocedure ville kunne se bort fra en anden medlemsstats afgørelse om at tildele den sigtede flygtningestatus. Det er derimod ånden af samarbejde og gensidig tillid mellem myndighederne i medlemsstaterne, der bør være fremherskende (
74
), for så vidt som en medlemsstats tildeling af international beskyttelse til den sigtede udgør en vigtig indikation af, af den pågældende er politisk forfulgt (
75
), og idet udleveringsproceduren skal gennemføres under overholdelse af retten til asyl, som er fastsat i chartrets artikel 18.
108.
Det følger af det ovenstående, at den kompetente myndighed i den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, med henblik på at efterprøve, om udleveringen vil udgøre et indgreb i princippet om non-refoulement, skal tage hensyn til en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en anden medlemsstat, og som er et særlig alvorligt forhold med henblik på denne efterprøvelse (
76
). Selv om den pågældende myndighed i hovedsagen bevarer sin skønsbeføjelse i forbindelse med den selvstændige og ajourførte undersøgelse, som den er forpligtet til at foretage af betingelserne i IRG’s § 6, stk. 2, og artikel 3, stk. 1 og 2, i den europæiske konvention om udlevering af lovovertrædere, skal den således godtgøre de særlige omstændigheder, der har foranlediget den til at fravige den vurdering, som den italienske myndighed, der tidligere har tildelt den sigtede flygtningestatus, har foretaget.
109.
Det formål, som det fælles europæiske asylsystem i overensstemmelse med, hvad der er fastsat i artikel 78, stk. 2, TEUF, skal sigte mod, taler således for, at myndigheden i den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, skal være forpligtet til at tage behørigt hensyn til en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en anden medlemsstat, og kun fravige denne, hvis der foreligger særlige omstændigheder. Når der foreligger sådanne omstændigheder, er princippet om non-refoulement nemlig ikke tilsidesat, eftersom den pågældende person ikke længere kan påberåbe sig egenskaben af flygtning.
110.
Den fortolkning, som jeg foreslår Domstolen at lægge til grund, i forlængelse af Ruska Federacija-dommen, er efter min opfattelse i overensstemmelse med den måde, hvorpå Genèvekonventionens ekstraterritoriale virkning skal forstås. Det fremgår nemlig af UNHCR’s vejledende notat, at »den sigtedes flygtningestatus[, som er blevet tildelt i et andet land end den stat, over for hvilken begæring er fremsat,] er et væsentligt forhold, som udleveringsinstanserne i den stat, over for hvilken begæring er fremsat, skal tage hensyn til, når de søger at fastslå, om udlevering vil være i overensstemmelse med princippet om non-refoulement« (
77
). UNHCR synes at forstå den ekstraterritoriale virkning af flygtningestatus således, at en sådan status, der er tildelt af en stat, som er part i Genèvekonventionen, »kun bør drages i tvivl af en anden kontraherende stat i helt særlige tilfælde, hvis det viser sig, at den berørte åbenlyst ikke opfylder kravene i henhold til [den nævnte konvention], f.eks. hvis der opdages forhold, der indikerer, at de oprindeligt afgivne erklæringer var svigagtige, eller som viser, at den berørte falder ind under en af de udelukkelsesbestemmelser, der er fastsat i [samme konvention]« (
78
).
111.
I betragtning af den betydning, som den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, i forbindelse med sin selvstændige og ajourførte undersøgelse af, om princippet om non-refoulement er overholdt, skal tillægge en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en anden medlemsstat, skal der finde en udveksling af oplysninger sted mellem de kompetente myndigheder i disse to medlemsstater (
79
). Denne udveksling af oplysninger, som er påkrævet i henhold til princippet om loyalt samarbejde mellem medlemsstaterne, kan ligeledes være med til at sikre sammenhæng i de afgørelser, der træffes inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
D.
Den undersøgelse, som den kompetente myndighed i den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, skal foretage af, om princippet om non-refoulement er overholdt, skal ske under overholdelse af princippet om loyalt samarbejde og kravet om sammenhæng i de afgørelser, der træffes inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed
112.
Den bevisvirkning, der bør tillægges en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en anden medlemsstat end den, der skal behandle en begæring om udlevering, indebærer, at den myndighed, som er ansvarlig for at vurdere, om en sådan begæring skal imødekommes, selv om en sådan afgørelse ikke er retligt bindende, er forpligtet til at foretage alle nødvendige undersøgelser med henblik på at fastslå dels, om den sigtede risikerer forfølgelse i den begærende stat, således at den pågældende fortsat kan påberåbe sig at have egenskab af flygtning, dels om der er andre af den pågældendes grundlæggende rettigheder, der er truet (
80
). Heraf følger, at den kompetente udleveringsmyndighed skal kontakte den myndighed, der har tildelt den sigtede flygtningestatus, for at indhente de nødvendige oplysninger, som denne myndighed er i besiddelse af. For så vidt som den fase, der vedrører asylproceduren, administreres af specialiseret personale med detaljeret kendskab til området, er det desuden vigtigt, at den kompetente udleveringsmyndighed indhenter en udtalelse fra den myndighed, der har truffet afgørelsen om tildeling af flygtningestatus.
113.
Det skal tilføjes, at undersøgelsen af, om specialitetsprincippet er overholdt, ikke fritager den kompetente udleveringsmyndighed for at efterprøve, om den sigtede stadig kan påberåbe sig at have egenskab af flygtning, idet den skal gøre sig bekendt med asylsagen og indlede en dialog med den myndighed, der har tildelt flygtningestatus. Den kompetente udleveringsmyndighed i hovedsagen skal således i første omgang grundigt undersøge, om der foreligger en trussel om forfølgelse i henhold til, hvad der er fastsat i IRG’s § 6, stk. 2, og i anden omgang efterprøve, om specialitetsprincippet eller eventuelle garantier effektivt vil kunne afhjælpe en sådan trussel (
81
). Til dette formål skal den pågældende myndighed ved sin behandling af begæringen om udlevering tage hensyn til de faktuelle oplysninger, der er indhentet i forbindelse med asylproceduren. Indholdet af sagsakterne i en asylsag kan i denne henseende give en indikation af, hvor troværdige de garantier, som den begærende stat har givet, er, f.eks. ved at afsløre forhold, der kunne give grund til at antage, at det ikke skal forventes, at garantierne vil blive overholdt i enkelttilfælde (
82
).
114.
Som jeg har anført ovenfor, skal den stat, over for hvilken begæring er fremsat, som led i en grundig undersøgelse af de garantier, som den begærende stat har givet, finde det godtgjort, at den begærende stat ikke under dække af at retsforfølge en almindelig forbrydelse i virkeligheden har til hensigt at retsforfølge en politisk lovovertrædelse eller at forfølge den sigtede af en politisk grund. Den omstændighed, at begæringen om udlevering hidrører fra den sigtedes oprindelsesstat, som det, da den pågældende fik tildelt flygtningestatus, blev anset for nødvendigt at beskytte imod, kræver i denne henseende særlig årvågenhed. Det forudsættes, at den begærende stat giver nøjagtige og pålidelige garantier for, at risikoen ikke er øget, i overensstemmelse med, hvad der kræves i artikel 3, stk. 2, i den europæiske konvention om udlevering af lovovertrædere.
115.
Behovet for at sikre sammenhæng i de afgørelser, der træffes inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, kræver ligeledes, at der finder en udveksling af oplysninger sted mellem den kompetente udleveringsmyndighed og den myndighed, der har tildelt den sigtede flygtningestatus, i overensstemmelse med princippet om loyalt samarbejde (
83
).
116.
En sådan udveksling af oplysninger kan bl.a. være nyttig, hvis de oplysninger, der er angivet i en begæring om udlevering, vil kunne føre til, at den myndighed, der har tildelt flygtningestatus, fratager den sigtede denne status, f.eks. hvis det af disse oplysninger fremgår, at der er tale om et tilfælde, hvor anerkendelse som flygtning er udelukket (
84
). Det er således nødvendigt, at den myndighed, der er ansvarlig for at behandle begæringen om udlevering, meddeler førstnævnte myndighed alle nødvendige oplysninger, så meget desto mere, som artikel 45, stk. 3, i direktiv 2013/32 fastsætter, at den kompetente myndigheds afgørelse om fratagelse af international beskyttelse skal angive de faktiske og retlige grunde, som ligger til grund for denne afgørelse. Denne myndighed skal følgelig råde over alle relevante oplysninger for på grundlag af disse oplysninger at kunne foretage sin egen vurdering af alle de særlige omstændigheder i den pågældende sag med henblik på at fastlægge indholdet af sin afgørelse og give en fuldstændig begrundelse herfor (
85
).
V. Forslag til afgørelse
117.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det af Oberlandesgericht Hamm (den regionale ret i første instans i Hamm, Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 78, stk. 2, TEUF og artikel 21, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse og artikel 9, stk. 2 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse
skal fortolkes således, at
når en tredjelandsstatsborger, der har opnået flygtningestatus i en medlemsstat, i en anden medlemsstat, hvori den pågældende opholder sig, bliver genstand for en begæring om udlevering hidrørende fra vedkommendes oprindelsesland, et tredjeland, er den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, i forbindelse med behandlingen af denne begæring ikke bundet af en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af den førstnævnte medlemsstat, således at det ikke forholder sig således, at medlemsstaten er forpligtet til at afslå at udlevere den pågældende, så længe afgørelsen om tildeling er gældende.
Princippet om non-refoulement, der som grundlæggende rettighed er sikret ved artikel 18 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 33 i konventionen om flygtninges retsstilling, som suppleret ved protokollen vedrørende flygtninges retsstilling, og ved artikel 19, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder, pålægger ikke desto mindre den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, at afslå at udlevere den sigtede, når denne medlemsstat efter at have foretaget en selvstændig og ajourført undersøgelse af, om det nævnte princip er overholdt, finder, at der er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at den pågældende løber en reel risiko for i bestemmelseslandet at blive udsat for behandling, der er forbudt ved disse bestemmelser i chartret om grundlæggende rettigheder.
I forbindelse med denne undersøgelse er en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en anden medlemsstat, et særlig alvorligt forhold, som den medlemsstat, over for hvilken begæring er fremsat, skal tage hensyn til med henblik på efterprøvelsen af, om udleveringen vil udgøre et indgreb i de rettigheder, der er sikret ved artikel 18 og artikel 19, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder. Til dette formål og for at sikre sammenhæng i de afgørelser, der træffes inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, skal der finde en udveksling af oplysninger sted mellem de kompetente myndigheder i disse medlemsstater, i overensstemmelse med princippet om loyalt samarbejde, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, TEU.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Jf. V. Chetail, »Les relations entre le droit de l’extradition et le droit des réfugiés: étude de l’article 1F(B) de la convention de Genève du 28 juillet 1951«, i V. Chetail og C. Laly-Chevalier, Asile et extradition – Théorie et pratique de l’exclusion du statut de réfugié, Bruylant, Bruxelles, 2014, s. 65-91, særligt s. 65. Denne forfatter redegør for, at »[udleveringsretten] [h]istorisk set har […] formet de juridiske kategorier i flygtningeretten efter en lang normativ proces, der nåede sit højdepunkt i det nittende århundrede […] Asyl blev i mellemstatslige forhold i såvel faktisk som retlig henseende længe opfattet som en undtagelse fra reglen om udlevering. Princippet om ikke at udlevere politiske lovovertrædere udgjorde da den mest synlige manifestation af asyl, idet et afslag på udlevering var et udtryk for den beskyttelse, som værtslandet gav flygtningen«. Dermed »[udgør] [p]rincippet om ikke at udlevere på grund af en politisk forbrydelse […] i mange henseender den begrebsmæssige og normative støbeform til det, der senere skulle blive til den internationale flygtningeret. Bidraget herfra er dobbeltsidigt. Det vedrører to grundlæggende begreber i moderne flygtningeret, nemlig definitionen af flygtning og princippet om non-refoulement«.
(
3
) – Jf. V. Chetail, op.cit., s. 66. De to nævnte retsområder »har i dag forskellige hjemmelsgrundlag, specifikke procedurer og hver deres eget formål«.
(
4
) – Jf. vedrørende beskyttelse af de grundlæggende rettigheder på udleveringsområdet M.J. Costa, »Human Rights«, i Extradition Law: Reviewing Grounds for Refusal from the Classic Paradigm to Mutual Recognition and Beyond, Brill Nijhoff, Leiden, 2019, s. 73-114.
(
5
) – Jf. V. Chetail, op.cit., s. 89.
(
6
) – Jf. Guidance Note on Extradition and International Refugee Protection [(vejledende notat om udlevering og om international beskyttelse af flygtninge)], april 2008, herefter »UNHCR’s vejledende notat« (punkt 2).
(
7
) – EUT 2013, L 180, s. 60.
(
8
) – EUT 2011, L 337, s. 9.
(
9
) – Herefter »chartret«.
(
10
) – Undertegnet i Genève den 28.7.1951 (United Nations Treaty Series, bind 189, s. 150, nr. 2545, 1954) og trådt i kraft den 22.4.1954.
(
11
) – Indgået i New York den 31.1.1967 og trådt i kraft den 4.10.1967.
(
12
) – Jf. bl.a. dom af 6.7.2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (C-663/21, herefter »dommen i sagen Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse), EU:C:2023:540, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
(
13
) – Undertegnet i Paris den 13.12.1957 (Europarådets Traktatserie, nr. 24).
(
14
) – BGBl. 1982 I, s. 2071.
(
15
) – BGBl. 1992 I, s. 1126.
(
16
) – BGBl. 2008 I, s. 1798.
(
17
) – BGBl. 2021 I, s. 2467.
(
18
) – BGBl. 2008 I, s. 162.
(
19
) – Den forelæggende ret har præciseret, at der, såfremt dette spørgsmål måtte blive besvaret bekræftende, på grund af den politiske forfølgelse af A., som i så fald måtte lægges til grund, foreligger en hindring for udleveringen som omhandlet i IRG’s § 6, stk. 2, og artikel 3, stk. 2, i den europæiske konvention om udlevering af lovovertrædere. Udlevering ville følgelig skulle afslås.
(
20
) – Den forelæggende ret har i denne forbindelse henvist til artikel 11, 12 og 14 i direktiv 2011/95 samt artikel 44 og 45 i direktiv 2013/32.
(
21
) – Den forelæggende ret har henvist til dom af 2.4.2020, Ruska Federacija (C-897/19 PPU, herefter »Ruska Federacija-dommen, EU:C:2020:262, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).
(
22
) – Jf. Ruska Federacija-dommen (præmis 48).
(
23
) – Det synes at fremgå af de oplysninger, som den tyske regering har fremlagt i retsmødet, at der er tale om et længerevarende ophold i henhold til Rådets direktiv 2003/109/EF af 25.11.2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (EUT 2004, L 16, s. 44), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/51/EU af 11.5.2011 (EUT 2011, L 132, s. 1) (herefter »direktiv 2003/109«). Dette sidstnævnte direktiv udvidede anvendelsesområdet for direktiv 2003/109 til personer, der er omfattet af international beskyttelse.
(
24
) – Jf. bl.a. dommen i sagen Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
(
25
) – Jf. UNHCR’s vejledende notat (punkt 8).
(
26
) – C-182/15, EU:C:2016:630.
(
27
) – Jf. dom af 6.9.2016, Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 60), dom af 13.11.2018, Raugevicius (C-247/17, EU:C:2018:898, præmis 49), Ruska Federacija-dommen (præmis 63 og 64) samt dom af 17.12.2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Udlevering til Ukraine) (C-398/19, EU:C:2020:1032, præmis 45), og af 22.12.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Anmodning om udlevering til Bosnien-Hercegovina) (C-237/21, EU:C:2022:1017, præmis 55).
(
28
) – Jf. bl.a. dommen i sagen Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
(
29
) – Jf. bl.a. dommen i sagen Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
(
30
) – Jf. i denne retning dom af 22.6.2023, Kommissionen mod Ungarn (Hensigtserklæring, der skal indgives før en ansøgning om asyl) (C-823/21, EU:C:2023:504, præmis 52).
(
31
) – Jf. dom af 14.5.2019, M m.fl. (Tilbagekaldelse af flygtningestatus) (C-391/16, C-77/17 og C-78/17, herefter dommen i sagen M m.fl. (Tilbagekaldelse af flygtningestatus), EU:C:2019:403). Dette aspekt vil blive uddybet nærmere i den nedenfor følgende fremstilling.
(
32
) – Jf. analogt dommen i sagen Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (præmis 50 og den deri nævnte retspraksis). I forbindelse med en udleveringsprocedure er efterprøvelsen af, om princippet om non-refoulement er overholdt, begrundet ved, at den person, der ønskes udleveret på grund af en almindelig forbrydelse, risikerer at blive politisk forfulgt, f.eks. hvis den strafferetlige forfølgelse blot er en anledning til eller et påskud for at forfølge den pågældende på grund af særlige karakteristika, der er relevante for asyl.
(
33
) – Det drejer sig om sagen Bundesrepublik Deutschland (Virkning af en afgørelse om tildeling af flygtningestatus) (C-753/22), El Baheer-sagen (sag C-288/23) og Cassen-sagen (sag C-551/23). I disse tre sager skal der træffes afgørelse om ansøgninger om international beskyttelse fra henholdsvis tredjelandsstatsborgere og statsløse, som hver især har fået tildelt flygtningestatus i en anden medlemsstat, nemlig Den Hellenske Republik. I en sådan situation kan den medlemsstat, der skal behandle den fornyede ansøgning, gøre brug af den mulighed, der er fastsat i artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32, for at afvise ansøgningen på grund af, at den anden medlemsstat har tildelt flygtningestatus. En sådan mulighed skal imidlertid i henhold til Domstolens praksis lades ude af betragtning, hvis den berørte løber en alvorlig risiko for i den pågældende anden medlemsstat at blive udsat for umenneskelig eller nedværdigende behandling i strid med chartrets artikel 4 på grund af de forventelige levevilkår, som vedkommende vil leve under dér (jf. dom af 19.3.2019, Ibrahim m.fl., C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219, præmis 83-94, og kendelse af 13.11.2019, Hamed og Omar, C-540/17 og C-541/17, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:964, præmis 34-36). Den kompetente myndighed i den medlemsstat, der skal behandle den fornyede ansøgning, kan således ikke støtte sig på artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 med henblik på at afvise ansøgningen. Denne myndighed skal følgelig antage ansøgningen til realitetsbehandling og træffe afgørelse om substansen heri. I hver af disse sager ønsker den forelæggende ret således oplyst, om den nævnte myndighed i henhold til reglerne i det fælles europæiske asylsystem skal foretage en selvstændig undersøgelse af den fornyede ansøgning, eller om den er forpligtet til at indrømme ansøgeren flygtningestatus uden at efterprøve de materielle betingelser for en sådan beskyttelse, alene som følge af, at en anden medlemsstat allerede har tildelt ansøgeren flygtningestatus.
(
34
) – Jf. bl.a. vedrørende denne konstatering Europa-Parlamentets beslutning af 12.4.2016 om situationen i Middelhavet og behovet for en holistisk EU-tilgang til migration (2015/2095 (INI)), præmis 39. Jf. til fordel for en udvikling af EU-retten på dette område European Council on Refugees and Exiles, Protected across borders: Mutual recognition of asylum decisions in the EU – ECRE’s assessment of legal provisions and practice on mutual recognition, and its recommendations for reforms to create a status »valid throughout the Union«, 2016. Jf. ligeledes L. Rasche, »Un nouveau départ dans la politique d’asile de l’UE«, som er tilgængelig på følgende adresse: https://institutdelors.eu/wp-content/uploads/2020/10/7-MIGRATION-Rasche-FR.pdf, s. 5. Spørgsmålet om gensidig anerkendelse af afgørelser om tildeling af flygtningestatus er ganske afgjort uløseligt forbundet med spørgsmålet om en mere vidtgående harmonisering af de betingelser og procedurer, der gælder på dette område: Jf. i denne henseende forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 13.7.2016 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse og om ændring af Rådets direktiv 2011/109/EF af 25.11.2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (COM(2016) 466 final).
(
35
) – Jf. dommen i sagen M m.fl. (Tilbagekaldelse af flygtningestatus) (præmis 80 og den deri nævnte retspraksis).
(
36
) – Jf. dom af 22.2.2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – allerede tildelt beskyttelse) (C-483/20, EU:C:2022:103, præmis 37).
(
37
) – Jf. bl.a. dom af 22.2.2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – allerede tildelt beskyttelse) (C-483/20, EU:C:2022:103, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
(
38
) – Undertegnet i Rom den 4.11.1950.
(
39
) – Jeg minder om, at en medlemsstat i medfør af denne bestemmelse kan afvise en ansøgning om international beskyttelse, hvis en anden medlemsstat har indrømmet sådan beskyttelse.
(
40
) – Jf. bl.a. dom af 22.2.2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – allerede tildelt beskyttelse) (C-483/20, EU:C:2022:103, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
(
41
) – EUT 2013, L 180, s. 31.
(
42
) – Jf. i denne retning dom af 10.12.2013, Abdullahi (C-394/12, EU:C:2013:813, præmis 54 og 55). Som Domstolen fastslog i den nævnte dom, »er de regler, der omhandler asylansøgninger, i høj grad blevet harmoniseret på EU-niveau, bl.a. senest med direktiv 2011/95 og direktiv 2013/32« (præmis 54). Heraf følger ifølge Domstolen, at »en asylansøger i vidt omfang vil få sin ansøgning behandlet efter de samme regler, uanset hvilken medlemsstat der […] er ansvarlig for behandlingen af denne ansøgning« (præmis 55).
(
43
) – Jf. dom af 6.7.2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Særlig grov forbrydelse) (C-402/22, EU:C:2023:543, præmis 36), og af 6.7.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (C-8/22, EU:C:2023:542, præmis 42).
(
44
) – Jf. bl.a. 6 betragtning til forordning nr. 604/2013, 7. og 9.-11. betragtning til direktiv 2011/95 og 4. og 12. betragtning til direktiv 2013/32.
(
45
) – Jf. eksempelvis Rådets direktiv 2001/40/EF af 28.5.2001 om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere (EFT 2001, L 149, s. 34), som ifølge ordlyden af artikel 1, stk. 1, heri har til formål »at muliggøre anerkendelse af en afgørelse om udsendelse, som er truffet af en kompetent myndighed i en medlemsstat […], mod en tredjelandsstatsborger, der befinder sig på en anden medlemsstats område […]«. På det strafferetlige område er reglen om, at medlemsstaterne fuldbyrder enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse, desuden ikke blot udledt af princippet om gensidig tillid, men er udtrykkeligt nævnt i artikel 1, stk. 2, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1).
(
46
) – Eksempelvis anførte Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i dom af 10.12.2020, Shiksaitov mod Slovakiet (CE:ECHR:2020:1210JUD005675116, §§ 68-75), over for sagsøgerens argument om, at hans fængsling var ulovlig, for så vidt som han under henvisning til sin flygtningestatus, der var opnået i Sverige, ikke kunne have været genstand for en udleveringsforanstaltning fra de slovakiske myndigheders side, at disse myndigheder ikke var bundet af den tildelte status, som de bl.a. kunne undergive en fornyet behandling under hensyntagen til en eventuel udelukkelsesbestemmelse, der måtte finde anvendelse.
(
47
) – Sammenholdt med 43. betragtning til direktiv 2013/32, hvoraf det fremgår, at medlemsstaterne principielt bør undersøge substansen i samtlige ansøgninger, indeholder dette direktivs artikel 33, stk. 1, en undtagelse, som er konkretiseret ved en udtømmende liste over afvisningsgrunde i direktivets artikel 33, stk. 2: Jf. Den Europæiske Unions Asylagentur (EUAA), Analyse juridique: Les procédures d’asile et le principe de non-refoulement, 2018, s. 113. Ifølge Domstolen kan muligheden for at afvise en ansøgning i overensstemmelse med artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 bl.a. forklares ved betydningen af princippet om gensidig tillid, som denne bestemmelse er et udtryk for: Jf. dom af 22.2.2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – allerede tildelt beskyttelse) (C-483/20, EU:C:2022:103, præmis 29 og 37), og af 1.8.2022, Bundesrepublik Deutschland (Barn af flygtninge født uden for værtsmedlemsstaten) (C-720/20, EU:C:2022:603, præmis 50). Der er tale om en undtagelse fra medlemsstaternes forpligtelse til at undersøge substansen i samtlige ansøgninger om international beskyttelse: Jf. i denne henseende dom af 22.2.2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – allerede tildelt beskyttelse) (C-483/20, EU:C:2022:103, præmis 24 og 25), og generaladvokat Pikamäes forslag til afgørelse Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – beskyttelse allerede tildelt) (C-483/20, EU:C:2021:780, punkt 63).
(
48
) – C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219, præmis 83-94.
(
49
) – Jf. generaladvokat Pikamäes forslag til afgørelse Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – beskyttelse allerede tildelt) (C-483/20, EU:C:2021:780, punkt 64). Som jeg vil redegøre for nedenfor i forhold til en udleveringsprocedure, er jeg imidlertid af den opfattelse, at en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en medlemsstat i henhold til fælles kriterier, udgør et særlig alvorligt indicium for, at der er risiko for forfølgelse, og den myndighed, der skal behandle sagen på ny, bør således – af denne grund og i gensidig tillid – tage hensyn til en sådan afgørelse.
(
50
) – Jf. i denne retning dom af 29.7.2019, Torubarov (C-556/17, EU:C:2019:626, præmis 50).
(
51
) – Jf. 13. betragtning til direktiv 2011/95 og 13. betragtning til direktiv 2013/32. Jf. bl.a. vedrørende dette formål dom af 10.12.2020, Minister for Justice and Equality (Ansøgning om international beskyttelse i Irland) (C-616/19, EU:C:2020:1010, præmis 51 og 52).
(
52
) – Det fremgår i denne henseende af artikel 3 i direktiv 2011/95, at »[m]edlemsstaterne kan indføre eller opretholde gunstigere standarder for fastsættelse af, hvem der kan anerkendes som flygtninge eller som personer, der er berettigede til subsidiær beskyttelse, og for fastsættelse af indholdet af international beskyttelse, for så vidt disse standarder er forenelige med dette direktiv«. Endvidere følger det af artikel 5 i direktiv 2013/32, at »[m]edlemsstaterne kan indføre eller bibeholde gunstigere standarder for procedurerne for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, for så vidt sådanne standarder er forenelige med dette direktiv«.
(
53
) – EUT 2005, L 326, s. 13.
(
54
) – Jf. EUAA, Analyse juridique: Les procédures d’asile et le principe de non-refoulement, op.cit., s. 82.
(
55
) – Jf. dommen i sagen M m.fl. (Tilbagekaldelse af flygtningestatus) (præmis 85).
(
56
) – Jf. dommen i sagen M m.fl. (Tilbagekaldelse af flygtningestatus) (præmis 86).
(
57
) – Jf. dommen i sagen M m.fl. (Tilbagekaldelse af flygtningestatus) (præmis 92).
(
58
) – Jf. dommen i sagen M m.fl. (Tilbagekaldelse af flygtningestatus) (præmis 98).
(
59
) – Jf. dommen i sagen M m.fl. (Tilbagekaldelse af flygtningestatus) (præmis 100).
(
60
) – Jf. hvad angår tilbagekaldelse af flygtningestatus i henhold til artikel 14, stk. 4, litra b), i direktiv 2011/95 dommen i sagen Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (præmis 39).
(
61
) – Jf. bl.a. hvad angår tilbagekaldelse af flygtningestatus i henhold til artikel 14, stk. 4, litra b), i direktiv 2011/95 dommen i sagen Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
62
) – Jf. dommen i sagen Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (præmis 42).
(
63
) – EUT 2008, L 348, s. 98.
(
64
) – Jf. M. Forteau og C. Laly-Chevalier, »Les problèmes d’articulation des procédures d’asile, d’extradition et d’entraide judiciaire pénale«, i V. Chetail og C. Laly-Chevalier, Asile et extradition – Théorie et pratique de l’exclusion du statut de réfugié, op.cit., s. 145-203, særligt s. 162, hvori der eksempelvis henvises til afgørelse truffet af Cour suprême du Canada (øverste domstol, Canada), Németh mod Canada, 2010 CSC 56, § 30. Den italienske regerings fortolkning, hvorefter den myndighed, der træffer afgørelse om begæringen om udlevering, på grundlag af princippet om loyalt samarbejde bør underrette den kompetente myndighed i den medlemsstat, der har tildelt flygtningestatus, om begæringen, og give denne myndighed en rimelig frist til at afgøre, hvorvidt der er anledning til at tilbagekalde flygtningestatussen, kan således ikke lægges til grund.
(
65
) – Jf. UNHCR’s vejledende notat (punkt 5). Som UNHCR har påpeget, forholder det sig således, at »[i] udleveringssager, der vedrører en flygtning eller en asylansøger, giver visse principper og bestemmelser i udleveringsretten den pågældende en række retsgarantier. Den sigtede kan f.eks. være omfattet af specialitetsprincippet, restriktioner for fornyet udlevering fra den begærende stat til et tredjeland, mulighed for, at udlevering kan tillades på betingelse af, at den sigtede kan vende tilbage til den stat, over for hvilken begæring er fremsat, efter afslutning af straffesagen eller efter at have afsonet sin straf, reglen om, at der ikke udleveres på grund af politiske lovovertrædelser, og andre sædvanlige grunde til afslag, herunder grunde vedrørende dødsstraf eller begreber om retfærdighed og rimelighed. »Bestemmelser om forskelsbehandling«, hvorefter udlevering kan eller skal afslås, hvis begæring herom er fremsat af politiske grunde eller med forfølgelse eller forskelsbehandling for øje, er en nyere udvikling i udleveringsretten« (punkt 5). Jf. ligeledes M. Forteau og C. Laly-Chevalier, op.cit., fodnote 46, hvori det anføres, at artikel 3, stk. 2, i den europæiske konvention om udlevering af lovovertrædere ifølge den schweiziske forbundsdomstol og Canadas øverste domstol er et konkret udtryk for princippet om non-refoulement, som indgår i flygtningeretten i forbindelse med udleveringsretten. Jf. i samme retning V. Chetail, op.cit., hvori det noteres, at »[m]an [ikke] kan […] undgå at konstatere en lighed mellem denne bestemmelse og definitionen af flygtning i Genèvekonventionens artikel 1A(2). Bestemmelsen adskiller sig imidlertid fra [Genèvekonventionen] i to henseender. Den europæiske konvention [om udlevering af lovovertrædere] viderefører ikke begrebet »tilhørsforhold til en særlig social gruppe«, der blev fundet for uklart. Med dette forbehold er artikel 3, stk. 2, derimod mere omfattende end definitionen af flygtning, for så vidt som denne bestemmelse ikke udelukker gerningsmænd til en alvorlig almindelig forbrydelse og beskytter den sigtede, hvis den pågældendes stilling kan blive forringet af de førnævnte grunde, og ikke kun, hvis der er risiko for forfølgelse« (s. 79).
(
66
) – Med den i V. Chetail, op.cit., s. 66, anvendte formulering.
(
67
) – Der sker mere generelt det, at undersøgelsen af, om princippet om non-refoulement er overholdt, bliver stadig mere selvstændig. Jf. i denne henseende V. Chetail, op.cit., hvori det fremhæves, at når der foreligger en reel risiko for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling i bestemmelsesmedlemsstaten, »[er] [p]rincippet om non-refoulement [ikke] […] blot en hindring for udlevering, når der foreligger en sådan risiko i den stat, over for hvilken begæring er fremsat. Det modvirker endvidere følgerne af en udelukkelse fra flygtningestatus, som ikke længere er ensbetydende med udvisning til oprindelseslandet« (s. 90).
(
68
) – Jf. Ruska Federacija-dommen (præmis 64 og 65).
(
69
) – Jf. Ruska Federacija-dommen (præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).
(
70
) – Jf. Ruska Federacija-dommen (præmis 66). Ifølge Domstolen er et sådant element så meget desto vigtigere med henblik på denne efterprøvelse, når tilkendelsen af asyl netop er støttet på den retsforfølgelse, som den pågældende person er genstand for i sit oprindelsesland, og som ledte til sidstnævntes udstedelse af en udleveringsanmodning vedrørende denne person (præmis 67).
(
71
) – Jf. Ruska Federacija-dommen (præmis 68).
(
72
) – Jf. aftale mellem det Europæiske Fællesskab og Republikken Island og Kongeriget Norge om kriterier og mekanismer til fastsættelse af, hvilken stat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning indgivet i en medlemsstat eller i Island eller Norge (EFT 2001, L 93, s. 40).
(
73
) – Jf. hvad angår Kongeriget Norge dom af 20.5.2021, L.R. (Afslag på asylansøgning i Norge) (C-8/20, EU:C:2021:404, præmis 39 og 45).
(
74
) – Jf. analogt dom af 2.4.2020, Kommissionen mod Polen, Ungarn og Den Tjekkiske Republik (Midlertidig flytningsordning for ansøgere om international beskyttelse) (C-715/17, C-718/17 og C-719/17, EU:C:2020:257, præmis 164 og 182).
(
75
) – Jf. C. Schierholt og F. Zimmermann, »§ 6 Politische Straftaten, politische Verfolgung«, i W. Schomburg og O. Lagodny, lnternationale Rechtshilfe in Strafsachen, 6. udg., C.H. Beck, München, 2020, s. 130.
(
76
) – Jf. M. Forteau og C. Laly-Chevalier, op.cit., hvori der gøres opmærksom på, at »de oplysninger, der angives i forbindelse med udleveringsproceduren, kan påvirke afgørelsen af asylansøgningen, herunder anvendelsen af udelukkelsesbestemmelser, mens omvendt udfaldet af asylproceduren er et væsentligt forhold, som den stat, over for hvilken begæring er fremsat, skal tage hensyn til, når den søger at fastslå, hvorvidt den sigtede kan udleveres lovligt« (s. 162).
(
77
) – Jf. UNHCR’s vejledende notat (punkt 55).
(
78
) – Jf. UNHCR’s vejledende notat (punkt 55). Jf. i denne henseende M. Forteau og C. Laly-Chevalier, op.cit. Disse forfattere udleder af disse forhold, at »[i]ndholdet af de undtagelser, som UNHCR har anerkendt med hensyn til [Genèvekonventionens eksterritoriale virkning], viser […], at myndigheden i domstolslandet reelt altid har beføjelse til at foretage en fornyet undersøgelse af sagen og efterprøve, om den udenlandske myndigheds vurdering var rigtig«. Ifølge de nævnte forfattere »[s]ynes der […] dermed ikke i egentlig forstand at være tale om en »eksterritorial virkning« således som det ville være tilfældet i forbindelse med en mekanisme for gensidig anerkendelse – en mekanisme, der i øvrigt ikke indføres med [Genèvekonventionen]. Med »eksterritorial virkning« synes UNHCR i sidste ende at sigte til den bevisvirkning, som den udenlandske myndigheds afgørelse har, og ikke til dens fuldbyrdelsesvirkning« (s. 186 og 187).
(
79
) – Jeg finder det i denne henseende relevant at drage en parallel til den situation, som jeg har nævnt ovenfor, hvori medlemsstaterne i henhold til artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32, som er et udtryk for princippet om gensidig tillid, har mulighed for at afvise en fornyet ansøgning om international beskyttelse, når en anden medlemsstat allerede har indrømmet en sådan beskyttelse. Dette princip såvel som princippet om loyalt samarbejde indebærer nemlig efter min opfattelse ligeledes, at den kompetente besluttende myndighed i en medlemsstat, der beslutter – eller som, i det tilfælde, der er fremhævet i dom af 19.3.2019, Ibrahim m.fl. (C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219), er forpligtet til – at foretage sin egen undersøgelse af en sådan ansøgning, ikke kan se bort fra en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, der er truffet af en anden medlemsstat. Denne myndighed skal således tage hensyn til en sådan afgørelse efter at have udvekslet oplysninger med den myndighed, der har truffet den, alt imens den kan fravige afgørelsen, hvis der deri afdækkes særlige omstændigheder, der kan begrunde, at der træffes afgørelse i anden retning. Selv om det er korrekt, at forekomsten af kriterier, der er harmoniseret af EU-lovgiver, indebærer, at de vurderinger, der foretages af de myndigheder, der én efter én behandler sagen, principielt bør have en fælles retning, kan det i denne forbindelse imidlertid ikke udelukkes, at den myndighed, der foretager en fornyet behandling af sagen, når frem til en anden konklusion end den, som en anden myndighed tidligere var nået frem til. Dette kan være tilfældet, hvis der fastslås en ændring i omstændighederne, eller hvis der kommer et nyt forhold frem, som den medlemsstat, der tildelte flygtningestatus, ikke havde kendskab til. Den fornyede ansøgning ville i så fald kunne afvises.
(
80
) – Jf. C. Schierholt og F. Zimmermann, op.cit., s. 129.
(
81
) – Jf. C. Schierholt og F. Zimmermann, op.cit., s. 129.
(
82
) – Jf. R. Marx, AsylG – Kommentar zum Asylgesetz, 10. udg., Luchterhand, Köln, 2019, s. 275, § 10. Jeg minder i denne forbindelse om de krav med hensyn til garantier, som Domstolen anførte i Ruska Federacija-dommen (præmis 65).
(
83
) – Jf. M. Forteau og C. Laly-Chevalier, op.cit., hvori det anføres, at »[a]sylproceduren og udleveringsproceduren bør koordineres, således at det sikres, at der tages hensyn til kravene i den ene procedure ved gennemførelsen af den anden«, alt imens det præciseres, at »[d]er […] på ingen måde [er] tale om, at den ene procedure skal gå forud for den anden« (s. 153). Forholdet mellem de to procedurer skal følgelig ikke forstås ud fra den »normative uoverensstemmelse«, men ved at efterstræbe en »direktivkonform anvendelse eller fortolkning«, således at »de to retsområder helt og holdent kan bestå samtidig« (s. 155). Der er med andre ord ikke tale om, at udleveringsretten skal gå forud for flygtningeretten, eller omvendt, men om at »sikre en samtidig anvendelse af begge« (s. 156). »[B]egge regelsæt følger [således] en kompleks dynamik, som går ud på at forene eller koordinere, og ikke et stærkt forenklet princip om rangfølge« (s. 158). Disse forfattere er endvidere af den opfattelse, at »[s]amarbejdet mellem asylmyndigheder og udleveringsmyndigheder kan vise sig at være aldeles nyttigt […], idet det fremmer en på én gang hurtigere og kyndigere afgørelse takket være en mere letflydende informationsdeling« (s. 162).
(
84
) – Jeg minder i denne forbindelse om, at det fremgår af artikel 14, stk. 3, litra a), i direktiv 2011/95, at »[m]edlemsstaterne skal tilbagekalde, afslutte eller afslå at forlænge en tredjelandsstatsborgers eller statsløs persons flygtningestatus, såfremt den berørte medlemsstat, efter at den pågældende er blevet tildelt flygtningestatus, konstaterer, at den pågældende […] burde have været eller er udelukket fra at opnå flygtningestatus, jf. [dette direktivs] artikel 12«. Sidstnævnte bestemmelse fastsætter i stk. 2, litra b), at »[e]n tredjelandsstatsborger eller statsløs er udelukket fra at blive anerkendt som flygtning, hvis der er tungtvejende grunde til at antage[,] at […] den pågældende har begået en alvorlig ikke-politisk forbrydelse uden for asyllandet forud for anerkendelsen af vedkommende som flygtning«.
(
85
) – Jf. bl.a. dom af 6.7.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (C-8/22, EU:C:2023:542, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).