61997CC0036_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Disse to principielle sager vedroerer spoergsmaalet, om nationale myndigheder kan paalaegge landbrugere, som er berettigede til direkte indkomststoette i form af godtgoerelser, at betale de administrative omkostninger, naar det i faellesskabsforordningerne er bestemt, at beloebene skal udbetales til stoettemodtagerne fuldt ud. Hilmar Kellinghusen og Ernst-Detlef Ketelsen er landbrugere, som for Schleswig-Holsteinisches Verwaltungsgericht (Tyskland) har anlagt sag til proevelse af de (forholdsvis smaa) beloeb, som de er blevet paalagt at betale som gebyr for behandlingen af deres ansoegninger om udbetaling af godtgoerelse. Sagerne skal ses i en videre sammenhaeng, idet Kommissionen har indledt den administrative fase i en traktatbrudssag mod Forbundsrepublikken Tyskland i henhold til traktatens artikel 169 i forbindelse med delstaten Schleswig-Holstein's krav om betaling af saadanne forvaltningsgebyrer. Kommissionen har imidlertid afholdt sig fra at anlaegge sag ved Domstolen efter denne bestemmelse i afventning af Domstolens dom i de foreliggende sager.
2 De paagaeldende forordninger blev udstedt i forbindelse med reformen i 1992 af den faelles landbrugspolitik. Kellinghusen-sagen vedroerer Raadets forordning (EOEF) nr. 1765/92 af 30. juni 1992 om indfoerelse af en stoetteordning for producenter af visse markafgroeder (1). Ifoelge anden betragtning i praeamblen til forordningen har denne til formaal at indfoere en ny stoetteordning, og den bedste maade, hvorpaa dette kan goeres, er at tilnaerme faellesskabspriserne til priserne paa verdensmarkedet og at kompensere for det indkomsttab, der foelger af nedsaettelsen af de institutionelle priser paa visse markafgroeder, ved at yde en godtgoerelse til producenter, der saar disse produkter. Forordningen indfoerer saaledes en godtgoerelsesordning, og den fastsaetter i detaljer betingelserne for udbetaling af disse godtgoerelser. Godtgoerelserne er i det vaesentlige baseret paa en ydelse pr. hektar og differentieres regionalt (jf. artikel 2, stk. 2). Den omtvistede bestemmelse i Kellinghusen-sagen er artikel 15, stk. 3, der findes i afsnit II under overskriften »Almindelige bestemmelser og overgangsbestemmelser«. Bestemmelsen har foelgende ordlyd:
»De i denne forordning omhandlede beloeb skal udbetales til stoettemodtagerne fuldt ud.«
3 Ketelsen-sagen vedroerer Raadets forordning (EOEF) nr. 805/68 af 27. juni 1968 om den faelles markedsordning for oksekoed (2), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2066/92 (3). Det fremgaar af praeamblen til aendringsforordningen, at de foranstaltninger, der er noedvendige for at genoprette landbrugets situation generelt, bevirker en lavere interventionspris i oksekoedssektoren (anden betragtning), og at det paa grund af de hermed forbundne foelger for producenterne er noedvendigt at holde dem skadesloese gennem bestemte praemieydelser (tredje betragtning). AEndringsforordningen indfoerer en meget detaljeret praemieordning og tilfoejer en ny generel bestemmelse, artikel 30a, som har foelgende indhold:
»De beloeb, der skal ydes ifoelge denne forordning, udbetales i deres helhed til de stoetteberettigede.«
4 I det foelgende anvendes udtrykket »forordningerne« som betegnelse for forordning nr. 1765/92 og forordning nr. 805/68, som aendret.
5 I 1994 indgav Hilmar Kellinghusen i henhold til forordning nr. 1765/92 en ansoegning om godtgoerelse til sagsoegte, Amt fuer Land- und Wasserwirtschaft Kiel, og Ernst-Detlef Ketelsen indgav i henhold til forordning nr. 805/68, som aendret, en tilsvarende ansoegning til den anden af de sagsoegte, Amt fuer Land- und Wasserwirtschaft Husum. Begge ansoegninger blev imoedekommet, men der blev dog for begges vedkommende paalagt gebyrer i medfoer af Landesverordnung ueber Verwaltungsgebuehren (delstatsbekendtgoerelse om forvaltningsgebyrer) for delstaten Schleswig-Holstein, som indeholder saerlige regler vedroerende administrative omkostninger, som skal udredes af ansoegere om godtgoerelser i henhold til forordningerne. For Hilmar Kellinghusen's vedkommende beloeb omkostningerne sig til 788 DEM, bestaaende af et grundgebyr paa 80 DEM og et tillaeg paa 3 DEM pr. hektar med markafgroeder, for en godtgoerelse paa i alt 175 945,07 DEM. Ernst-Detlef Ketelsen fik udbetalt 23 305,92 DEM i saerlig praemie for oksekoedsproducenter (for 67 dyr) og skulle betale et gebyr paa 214 DEM, der bestod af et grundgebyr paa 80 DEM og et gebyr paa 2 DEM pr. dyr.
6 Sagsoegerne paaklagede gebyrafgoerelserne, idet de gjorde gaeldende, at forordningerne udelukkede paalaeggelse af gebyrer. De sagsoegte afviste klagerne, idet de fandt, at eftersom der ikke i forordningerne var fastsat bestemmelser om afholdelsen af de administrative omkostninger ved behandlingen af stoetteansoegningerne, havde medlemsstaterne og de lokale myndigheder bevaret retten til i rimeligt omfang at traeffe afgoerelse om gebyrerne.
7 Sagsoegerne anlagde derefter sag ved Schleswig-Holsteinisches Verwaltungsgericht. De gjorde gaeldende, at saavel ordlyden af de relevante bestemmelser i forordningerne som deres aand og formaal maatte udelukke opkraevning af gebyrer, idet bestemmelserne tog sigte paa en ensartet gennemfoerelse af godtgoerelserne i medlemsstaterne.
8 Ifoelge sagsoegte skulle de paagaeldende bestemmelser ikke fortolkes saaledes, at de forhindrede medlemsstaterne i at opkraeve gebyrer, men kun saaledes, at de var til hinder for, at medlemsstaterne paalagde visse afgifter, som var uforenelige med formaalet med faellesskabsforanstaltningerne, saasom parafiskale afgifter. Sagsoegte anfoerte videre, at saafremt de paagaeldende bestemmelser skulle fortolkes saaledes, at de var til hinder for opkraevning af gebyrer, var de ugyldige, idet de da i flere henseender var i strid med trinhoejere faellesskabsret. Sagsoegte henviste til stoette herfor til solidaritetsforpligtelsen i traktatens artikel 5, samt til henholdsvis subsidiaritetsprincippet og proportionalitetsprincippet i traktatens artikel 3 B.
9 Verwaltungsgericht har i forelaeggelseskendelsen redegjort for hjemmelen for de paagaeldende gebyrer, som er Verwaltungskostengesetz des Landes Schleswig-Holstein (lov om gebyrer for forvaltningsvirksomhed i delstaten Schleswig-Holstein) (4). Gebyrerne er i stoerrelsesmaessig henseende i overensstemmelse med de regler, som er fastsat af lovgiveren, herunder navnlig om aekvivalensprincippet og princippet om omkostningsdaekning.
10 Verwaltungsgericht har bemaerket, at fortolkningen af forordningerne ikke er utvivlsom. En streng ordlydsfortolkning ville formentlig foere til, at opkraevning af gebyrer ikke er forbudt. Paa den anden side ville et forbud mod forvaltningsgebyrer vaere i overensstemmelse med saavel traktatens almindelige formaal, herunder hensynet til at undgaa konkurrencefordrejning [traktatens artikel 3, litra g)], forbuddet mod forskelsbehandling (traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit) og de til landbrugsreformen af 1992 knyttede saerlige formaal, som er at yde direkte indkomststoette til landbrugerne for visse landbrugsprodukter, idet opkraevning af gebyrer ville nedsaette den ydelse, som skulle sikre godtgoerelsen for ulemperne, med gebyrets stoerrelse.
11 For det tilfaelde, at den sidstnaevnte fortolkning er korrekt, har Verwaltungsgericht - paa linje med de sagsoegtes argumentation - rejst spoergsmaal om gyldigheden af de omtvistede bestemmelser. Paa denne baggrund har den forelagt foelgende spoergsmaal med henblik paa en praejudiciel afgoerelse:
Sag C-36/97:
»1) Skal artikel 15, stk. 3, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1765/92 ... fortolkes saaledes, at den indeholder et forbud mod, at medlemsstaternes myndigheder paalaegger ansoegerne et gebyr for forvaltningens arbejde med behandlingen af deres ansoegninger om udbetaling af stoette, naar gebyrerne er fastsat i overensstemmelse med de saedvanlige satser i national ret i oevrigt, og er saa lave, at de ikke kan afholde ansoegerne fra at soege om stoette?
2) Saafremt det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende:
Er artikel 15, stk. 3, i den anfoerte raadsforordning i strid med trinhoejere faellesskabsret, navnlig solidaritetsforpligtelsen over for Faellesskabet ifoelge EF-traktatens artikel 5, proportionalitetsprincippet i EF-traktatens artikel 3 B, stk. 3, og subsidiaritetsprincippet i EF-traktatens artikel 3 B, stk. 2?«
Sag C-37/97:
»1) Skal artikel 30a i Raadets forordning (EOEF) nr. 805/68, som aendret (5), fortolkes saaledes, at den indeholder et forbud mod, at medlemsstaternes myndigheder paalaegger ansoegerne et gebyr for forvaltningens arbejde med behandlingen af deres ansoegninger om udbetaling af stoette, naar gebyrerne er fastsat i overensstemmelse med de saedvanlige satser i national ret i oevrigt, og er saa lave, at de ikke kan afholde ansoegerne fra at soege om stoette?
2) Saafremt det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende:
Er artikel 30a i den anfoerte raadsforordning i strid med trinhoejere faellesskabsret, navnlig solidaritetsforpligtelsen over for Faellesskabet ifoelge EF-traktatens artikel 5, proportionalitetsprincippet i EF-traktatens artikel 3 B, stk. 3, og subsidiaritetsprincippet i EF-traktatens artikel 3 B, stk. 2?«
12 Sagsoegerne og de sagsoegte i hovedsagerne, Kommissionen, Raadet, samt den tyske, den graeske og den svenske regering har afgivet mundtlige og skriftlige indlaeg i sagen. Da spoergsmaalene i det vaesentlige er identiske, vil jeg behandle dem samlet.
Foerste spoergsmaal
13 Jeg er enig med Kommissionen og den tyske regering i, at ordlyden af de paagaeldende bestemmelser er entydig. Det bestemmes, at de paagaeldende stoettebeloeb skal udbetales til stoettemodtagerne »fuldt ud« og »i deres helhed«, og bestemmelserne maa derfor vaere til hinder for ethvert fradrag i de beloeb, der udbetales til stoettemodtagerne. De sagsoegte i hovedsagen er da ogsaa enige i dette synspunkt. Ikke desto mindre er de af den opfattelse, at bestemmelserne ikke er til hinder for opkraevning af gebyrer, men alene bestemmer, at der skal ske fuldstaendig betaling. Imidlertid er det klart, at hvis forbuddet mod fradrag skal vaere effektivt, kan det ikke fortolkes rent formelt, saaledes at det kun omfatter fradrag, som faktisk sker paa udbetalingstidspunktet. Forbuddet mod ethvert fradrag maa noedvendigvis gaelde for alle udgifter, som er direkte og uadskilleligt forbundet med de beloeb, der udbetales. Dette er der klart tale om i denne sag, idet det er landbrugerens ansoegning om en godtgoerelse i henhold til forordningerne, som udloeser opkraevningen af gebyrerne. Dette er efter min opfattelse tilstraekkeligt til, at gebyrerne falder ind under forbuddet mod ethvert fradrag.
14 Kommissionen har under retsmoedet foreslaaet en overbevisende klassificering af de forskellige udgifter, som kan paalaegges af de nationale myndigheder i forbindelse med udbetaling af godtgoerelser. Den foerste kategori omfatter de i disse sager omhandlede forvaltningsgebyrer. Forbuddet mod disse gebyrer er ifoelge Kommissionen mest aabenbart. Den anden kategori omfatter de almindelige afgifter, som Domstolen har fastlagt de relevante kriterier for i sagen Irish Creamery Milk Suppliers Association mod Irland (6) og i sagen Aliments Morvan (7). Den tredje kategori omfatter de oevrige fradrag, saasom dem, der opkraeves efter nationale regler om modregning af forfaldne nationale skatte- eller afgiftskrav i udbetaling af godtgoerelser til landbrugere, og som var genstand for den dom, der for nyligt blev afsagt i sagen Jensen og Korn- og Foderstofkompagniet (8). Generaladvokat Fennelly anfoerte ogsaa i sit forslag til afgoerelse i den sidstnaevnte sag, at »opkraevning af saerlige gebyrer til daekning af nationale administrative omkostninger ... vil derfor klart vaere forbudt i henhold til artikel 15, stk. 3« i forordning nr. 1765/92 (9). Domstolen tog ikke stilling til dette spoergsmaal. Den udtalte dog, at de nationale modregningsregler ikke foerer til en nedsaettelse af de stoettebeloeb, der udbetales som godtgoerelse (10). Hermed understregede den betydningen af kravet om fuldstaendig betaling.
15 En saadan fortolkning af de paagaeldende bestemmelser er i overensstemmelse med forordningernes formaal samt med traktatens almindelige maalsaetninger paa landbrugsomraadet. Forordningerne opstiller et samlet godtgoerelsessystem, som i detaljer beskriver de kriterier, der finder anvendelse ved beregningen af disse ydelser til de ydelsesberettigede landbrugere. Hvis man antog, at medlemsstaterne havde ret til at opkraeve gebyrer til daekning af administrative omkostninger, ville det vaere en fravigelse af de ensartede regler om udbetaling af godtgoerelse, idet det kunne foere til forskelle i de beloeb, som landbrugere i de forskellige medlemsstater faktisk ville modtage. En saadan fravigelse ville kraeve en saerlig hjemmel, som ikke foreligger i disse sager. Tvaertimod foelger det udtrykkeligt af forordningerne, at beloebene skal udbetales fuldt ud. Fuld udbetaling er ligeledes i overensstemmelse med maalsaetningen om, at prisstoetten skal erstattes med direkte indkomststoette. Eftersom landbrugerne ikke paalaegges at udrede omkostningerne ved prisstoetteordningen, er det konsekvent, at de saa meget desto mindre skal paalaegges er afholde omkostningerne ved udbetaling af godtgoerelser, der skal erstatte prisstoetten.
16 Udbetalingsordningens ensartede karakter er ogsaa i overensstemmelse med princippet om ligebehandling, som er en almindelig retsgrundsaetning i faellesskabsretten, og som paa landbrugsomraadet har fundet udtryk i traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit. Den er ogsaa i overensstemmelse med maalsaetningen i traktatens artikel 3, litra g), om at forhindre konkurrencefordrejning.
17 Efter min opfattelse er ingen af anbringenderne til stoette for det modsatte synspunkt overbevisende.
18 Jeg kan ikke tiltraede den argumentation, der er fremfoert af de sagsoegte og som stoettes af den graeske og den svenske regering, hvorefter de paagaeldende bestemmelser ikke udtrykkeligt forbyder opkraevning af omkostninger, samt at der maa stilles krav om en klart forbud, idet Domstolen i dommen i sagen Denkavit Futtermittel mod Tyskland har udtalt, at medlemsstaterne kan opkraeve administrative omkostninger. Denkavit-sagen vedroerte de nationale myndigheders opkraevning af kontrolomkostninger i forbindelse med stoette til skummetmaelk. Domstolen fastslog i dommen, at ordningens formaal ikke bringes i fare, »saafremt de beloeb, som den beroerte virksomhed skal betale, svarer til de normale omkostninger ved saadanne kontrolforanstaltninger, og saafremt de ikke er af en saadan stoerrelse, at de kan afholde virksomhederne fra at foretage de transaktioner, som stoetten netop skal soege fremmet« (11). De sagsoegte har gjort gaeldende, at de i de foreliggende sager omhandlede omkostninger opfylder disse kriterier. Domstolen fastslog imidlertid i dommen i Denkavit-sagen, at den paagaeldende forordning (12) ikke indeholdt bestemmelser vedroerende omkostningerne ved den af medlemsstaterne udfoerte kontrol. Forordningen hindrede saaledes hverken medlemsstaterne i at foretage kontrollen gebyrfrit eller at afkraeve de beroerte virksomheder de omkostninger, der var forbundet med kontrollen (13). Kun i en saadan sammenhaeng, hvor der til forskel fra de foreliggende sager hverken findes bestemmelser vedroerende omkostninger eller fuldstaendig betaling, fastslog Domstolen, at medlemsstaterne ikke kan goere brug af deres ret til at paalaegge virksomhederne udgifter, som ville stride mod reglernes formaal. Jeg er saaledes enig med Raadet i, at Domstolen i det vaesentlige har overladt det til faellesskabslovgiver at fastlaegge, om de nationale myndigheder kan opkraeve forvaltningsgebyrer (14).
19 De sagsoegte har endvidere anfoert, at maalsaetningerne og betydningen af de paagaeldende bestemmelser ikke er forklaret i praeamblen, selv om en fravigelse af det almindelige princip om, at medlemsstaterne kan fratraekke administrative omkostninger, ifoelge traktatens artikel 190 udtrykkeligt skal begrundes. Efter min opfattelse findes der ikke et saadant almindeligt retsprincip, og den omstaendighed, at praeamblen ikke indeholder en begrundelse for de paagaeldende bestemmelser, kan naturligvis ikke give nogen anvisninger med henblik paa fortolkningen af disse. Desuden er jeg enig med sagsoegerne i, at bestemmelserne om fuldstaendig betaling efter deres art er accessoriske, og at deres gyldighed ikke afhaenger af, om der findes en saerlig begrundelse for dem i praeamblen.
20 De sagsoegte goer endvidere gaeldende, at deres fortolkning af bestemmelserne bestyrkes af, at de raadsforordninger, som er omfattet af landbrugsreformen af 1992 ikke alle indeholder tilsvarende bestemmelser. De har navnlig henvist til Raadets forordning (EOEF) nr. 2069/92 af 30. juni 1992 om aendring af forordning (EOEF) nr. 3013/89 om den faelles markedsordning for faare- og gedekoed (15). Ifoelge de sagsoegte er det saaledes klart, at bestemmelserne udelukkende er konstaterende og ikke kan udstraekkes til at omfatte forvaltningsgebyrer.
21 Jeg kan dog ikke se, hvordan de naar til denne loesning. Efter min opfattelse har faellesskabslovgiver ganske enkelt mulighed for at regulere dette spoergsmaal eller lade vaere, og det er kun, hvis omraadet ikke goeres til genstand for regulering, at de i Denkavit-sagen (16) opstillede principper finder anvendelse. Jeg kan ikke se, hvordan en forordning, der ikke indeholder bestemmelser om krav om fuldstaendig betaling, kan bidrage til fortolkningen af forordninger, som faktisk indeholder en saadan bestemmelse. Desuden har Kommissionen under retsmoedet forklaret, at den faelles markedsordning for faare- og gedekoed allerede foer reformen i 1992 indeholdt regler om direkte indkomststoette, at denne sektor ikke kraevede nogen saerlig kontrol, og at problemet med forvaltningsgebyrer saaledes naeppe ville opstaa.
22 De sagsoegte har endvidere gjort gaeldende, at de stoetteberettigede landbrugere har interesse i, at der oprettes et velfungerende administrativt system, at et saadant system indebaerer vaesentlige omkostninger, og at de offentlige myndigheder boer have mulighed for at opkraeve gebyrer til daekning af en del af disse udgifter. Denne argumentation skal tilsyneladende stoette en antagelse om, at forvaltningen vil fungere bedre, hvis saadanne gebyrer kan paalaegges. Dette synspunkt er uacceptabelt. Medlemsstaterne er selvfoelgelig forpligtede til at gennemfoere faellesskabsretten i overensstemmelse med de heri opstillede krav, og gennemfoerelsens kvalitet kan ikke goeres afhaengig af, hvem der skal baere de administrative omkostninger.
23 Jeg skal herefter foreslaa, at foerste spoergsmaal i begge sager besvares med, at forordningerne skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for, at medlemsstaternes myndigheder paalaegger ansoegere forvaltningsgebyrer for behandling af deres ansoegninger om godtgoerelser og om praemier.
Andet spoergsmaal
24 De sagsoegte i hovedsagen har gjort gaeldende, at saafremt de paagaeldende bestemmelser skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for opkraevning af forvaltningsgebyrer, er de i strid med trinhoejere faellesskabsret. De anfoerer for det foerste, at forbuddet er i strid med solidaritetsforpligtelsen i traktatens artikel 5. Forbuddet udgoer - naar der ikke findes en saerlig regel om daekning af de betydelige administrative udgifter som foelge af behandling af ansoegninger om tildeling af faellesskabsstoette til landbruget - en tilsidesaettelse fra faellesskabsinstitutionernes side af medlemsstaternes legitime interesser. For det andet er et saadant forbud, som boer betragtes som en unoedvendig indblanding i national forvaltningsret, efter sagsoegtes opfattelse baade i strid med proportionalitetsprincippet i henhold til traktatens artikel 3 B, stk. 3, og subsidiaritetsprincippet i henhold til dens artikel 3 B, stk. 2.
25 Denne argumentation kan heller ikke tiltraedes.
26 Det bestemmes i traktatens artikel 5, at medlemsstaterne »traeffer alle ... foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, som foelger af denne traktat eller af retsakter foretaget af Faellesskabets institutioner ...«. Saafremt forordningerne skal fortolkes saaledes, at de udelukker paalaeggelse af forvaltningsgebyrer, hvilket efter min opfattelse er den rigtige loesning, foelger det af artikel 5, at medlemsstaterne skal traeffe alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af denne forpligtelse. Ganske vist paalaegger artikel 5 ogsaa Faellesskabets institutioner en forpligtelse til at samarbejde med medlemsstaternes myndigheder (17). Imidlertid er jeg enig med Raadet og Kommissionen i, at artikel 5 ikke begraenser Faellesskabets lovgivningskompetence. Ifoelge traktatens artikel 40 opretter Faellesskabet en faelles ordning af markederne for landbrugsvarer med henblik paa at naa de i artikel 39 naevnte maal. Det er aabenbart, at solidaritetsforpligtelsen ikke kan forhindre Faellesskabets institutioner i at traeffe bestemmelse om, at godtgoerelserne til landbrugerne i forbindelse med disse faelles markedsordninger fuldt ud skal udbetales til stoettemodtagerne, saaledes at der sikres en ensartet og ikke-diskriminerende gennemfoerelse af denne udbetalingsordning.
27 Der er heller ingen tvivl om, at forordningerne er i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet. Det bestemmes i traktatens artikel 3 B, stk. 2, at Faellesskabet, paa de omraader, som ikke hoerer ind under dets enekompetence, i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet kun handler, hvis og i det omfang maalene for den paataenkte handling ikke i tilstraekkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor, paa grund af den paataenkte handlings omfang eller virkninger, bedre kan gennemfoeres paa faellesskabsplan. Ifoelge Raadet og Kommissionen finder subsidiaritetsprincippet ikke anvendelse, idet forordningerne foerst blev udstedt i 1992, og idet deres gyldighed saaledes ikke beroeres af senere traktataendringer (artikel 3 B fik virkning fra den 1.11.1993 ved ikrafttraedelsen af traktaten om Den Europaeiske Union). De goer ogsaa gaeldende, at subsidiaritetsprincippet ikke finder anvendelse paa dette omraade, hvor Faellesskabet efter deres opfattelse har enekompetence. Det er min opfattelse, at det end ikke er noedvendigt at tage stilling til denne argumentation, eftersom det under alle omstaendigheder er aabenbart, at forordningerne er i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet. Som den tyske regering har anfoert, har Faellesskabet udstrakte befoejelser paa landbrugsomraadet, ligesom forordningerne er udstedt inden for rammerne af og graenserne for disse befoejelser. Formaalet med forbuddet mod opkraevning af forvaltningsgebyrer, som er at sikre den ensartede gennemfoerelse af ordningen med udbetaling af godtgoerelser, kan saaledes ikke naas ved foranstaltninger, som traeffes paa nationalt plan.
28 Desuden er forbuddet ikke i strid med proportionalitetsprincippet. Domstolen har udtalt, at det ved afgoerelsen af, om en faellesskabsbestemmelse er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, er afgoerende, om de midler, der bringes i anvendelse, er egnet til at virkeliggoere det tilstraebte maal og ikke gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at virkeliggoere dette (18). Det er aabenbart, at formaalet, som er at sikre landbrugerne fuldstaendig betaling af godtgoerelserne, ikke kan naas paa anden maade end ved en bestemmelse om, at de skal have fuldstaendig betaling.
29 Jeg maa saaledes konkludere, at gennemgangen af de forelagte spoergsmaal intet har frembragt, som kan rejse tvivl om forordningernes gyldighed.
Forslag til afgoerelse
30 Paa denne baggrund skal jeg foreslaa Domstolen at besvare de af Schleswig-Holsteinisches Verwaltungsgericht forelagte spoergsmaal paa foelgende maade:
Sag C-36/97
»1) Artikel 15, stk. 3, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1765/92 af 30. juni 1992 om indfoerelse af en stoetteordning for producenter af visse markafgroeder skal fortolkes saaledes, at den indeholder et forbud mod, at medlemsstaternes myndigheder paalaegger ansoegerne et gebyr for forvaltningens arbejde med behandlingen af deres ansoegninger om udbetaling af stoette, selv naar gebyrerne er fastsat i overensstemmelse med de saedvanlige satser i national ret i oevrigt, og er saa lave, at de ikke kan afholde ansoegerne fra at soege om stoette.
2) Gennemgangen af de forelagte spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om forordningens gyldighed.«
Sag C-37/97
»1) Artikel 30a i Raadets forordning (EOEF) nr. 805/68 af 27. juni 1968 om den faelles markedsordning for oksekoed, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2066/92, skal fortolkes saaledes, at den indeholder et forbud mod, at medlemsstaternes myndigheder paalaegger ansoegerne et gebyr for forvaltningens arbejde med behandlingen af deres ansoegninger om udbetaling af stoette, selv naar gebyrerne er fastsat i overensstemmelse med de saedvanlige satser i national ret i oevrigt, og er saa lave, at de ikke kan afholde ansoegerne fra at soege om stoette.
2) Gennemgangen af de stillede spoergsmaal har intet frembragt, som kan rejse tvivl om forordningens gyldighed.«
(1) - EFT L 181, s. 12.
(2) - EFT 1968 I, s. 179.
(3) - Raadets forordning (EOEF) nr. 2066/92 af 30.6.1992 om aendring af forordning nr. 805/68 om den faelles markedsordning for oksekoed samt om ophaevelse af forordning (EOEF) nr. 468/87 om de generelle regler for ordningen med en saerlig praemie til oksekoedproducenter og forordning (EOEF) nr. 1357/80 om indfoerelse af en praemieordning for opretholdelse af besaetninger af ammekoeer (EFT L 215, s. 49).
(4) - Lov af 17.1.1974, GVOBl, Schl.-H., s. 37, som affattet ved lov af 18.12.1978, GVOBl., Schl.-H. 1979, s. 2.
(5) - I spoergsmaalet fra den nationale ret er der fejlagtigt henvist til artikel 30a i Raadets forordning (EOEF) nr. 2066/92.
(6) - Dom af 10.3.1981, forenede sager 36/80 og 71/80, Sml. s. 735.
(7) - Dom af 19.11.1991, sag C-235/90, Sml. I, s. 5419.
(8) - Dom af 19.5.1998, sag C-132/95, Sml. I, s. 2975.
(9) - Forslag til afgoerelse fremsat den 27.11.1997, punkt 39.
(10) - Praemis 58-62.
(11) - Dom af 15.9.1982, sag 233/81, Sml. s. 2933, praemis 10.
(12) - Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1725/79 af 26.7.1979 om naermere regler for stoette til skummetmaelk, der forarbejdes til foderblandinger, og til skummetmaelkspulver til kalvefoder (EFT L 199, s. 1).
(13) - Jf. praemis 7 og 8.
(14) - Jf. ogsaa dom af 30.11.1978, sag 31/78, Bussone, Sml. s. 2429, praemis 12-25.
(15) - EFT L 215, s. 59.
(16) - Jf. fodnote 11.
(17) - Dom af 10.2.1983, sag 230/81, Luxembourg mod Parlamentet, Sml. s. 255, praemis 37, og kendelse af 13.7.1990, sag C-2/88 Imm., Zwartveld m.fl., Sml. I, s. 3365, praemis 17.
(18) - Jf. dom af 12.11.1996, sag C-84/94, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. I, s. 5755, praemis 57, og af 13.5.1997, sag C-233/94, Tyskland mod Parlamentet og Raadet, Sml. I, s. 2405, praemis 54.