61992CO0131_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 23. april 1992 har Thierry Arnaud og 32 andre franske operatoerer af tunfiskerfartoejer (herefter benaevnt "sagsoegerne") i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, nedlagt paastand om annullation af artikel 9a, stk. 2, som er indsat i Raadets forordning (EOEF) nr. 3094/86 af 7. oktober 1986 (EFT L 288, s. 1) ved artikel 1, nr. 8, i Raadets forordning (EOEF) nr. 345/92 af 27. januar 1992 om ellevte aendring af forordning (EOEF) nr. 3094/86 om fastlaeggelse af tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne (EFT L 42, s. 15).
2 Raadet har for at beskytte fiskebankerne, bevare havets biologiske ressourcer og sikre en afbalanceret udnyttelse heraf paa et varigt grundlag og paa tilfredsstillende oekonomiske og sociale betingelser vedtaget forordning (EOEF) nr. 170/83 af 25. januar 1983 om en faellesskabsordning for bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne (EFT L 24, s. 1).
3 Raadet har i henhold til artikel 11 i ovennaevnte forordning nr. 170/83 vedtaget forordning (EOEF) nr. 171/83 af 25. januar 1983 om fastlaeggelse af tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne (EFT L 24, s. 14), som blev ophaevet og erstattet af ovennaevnte forordning nr. 3094/86.
4 Ovennaevnte forordning nr. 345/92 vedroerer ellevte aendring af ovennaevnte forordning nr. 3094/86. Ved artikel 1, nr. 8, i forordning nr. 345/92 indsaettes foelgende nye artikel 9a i forordning nr. 3094/86:
"1. Det er for ethvert fartoej forbudt at have om bord eller drive fiskeri med et eller flere drivgarn, hvis individuelle eller samlede laengde er stoerre end 2,5 km.
2. Der indroemmes en undtagelse indtil den 31. december 1993 for fartoejer, som har fisket langfinnet tun med drivgarn i det nordoestlige Atlanterhav i mindst de to aar, der gaar forud for ikrafttraedelsen af denne forordning. Disse fartoejer opfoeres i et EF-register og kan anvende drivgarn med en laengde paa indtil 2,5 km, idet garnets samlede laengde dog ikke maa overskride 5 km. Overtaellen skal vaere mindst to meter under vandoverfladen. Gyldigheden af denne undtagelse udloeber paa naevnte dato, medmindre Raadet med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen beslutter at forlaenge gyldigheden paa baggrund af videnskabelige undersoegelser, der godtgoer, at dette ikke medfoerer nogen risiko for miljoeet.
3. Naar der fiskes som omhandlet i stk. 1, skal garnet, hvis det har en laengde paa over 1 km, til stadighed vaere fastgjort til fartoejet. I omraadet indtil 12 soemil fra kysten kan fartoejet dog frigoere sig fra drivgarnet, for saa vidt det holder dette under konstant overvaagning.
4. Uanset artikel 1, stk. 1, finder denne artikel anvendelse i alle farvande, bortset fra OEstersoeen, Baelterne og OEresund, der henhoerer under medlemsstaternes hoejhed eller jurisdiktion, og uden for disse farvande, paa alle fiskerfartoejer, der foerer en medlemsstats flag eller er indregistreret i en medlemsstat."
5 Da sagsoegerne var af den opfattelse, at undtagelsen i ovennaevnte artikel 9a, stk. 2, var for restriktiv baade for saa vidt angaar overgangsordningens varighed som laengden af de tilladte drivgarn, har de anlagt denne sag.
6 Raadet har principalt bestridt, at sagen kan antages til realitetsbehandling, idet det har gjort gaeldende, at sagsoegerne ikke beroeres individuelt af den anfaegtede bestemmelse i traktatens artikel 173, stk. 2' s forstand.
7 Domstolens praesident har ved kendelse af 18. september 1992 givet Kommissionen tilladelse til at intervenere til stoette for Raadets paastande. Kommissionen har ligeledes principalt gjort gaeldende, at sagsoegerne ikke beroeres individuelt af bestemmelsen.
8 Sagsoegerne har derimod gjort gaeldende, at de hoerer til den kategori af operatoerer af fiskerfartoejer, der i mindst de to aar, der gaar forud for ikrafttraedelsen af ovennaevnte forordning nr. 345/92, har fisket tun med drivgarn i det nordoestlige Atlanterhav. Der er et begraenset antal af saadanne fartoejer, og antallet kan ikke stige i fremtiden, da betingelsen i den anfaegtede bestemmelse vedroerer fortiden. Sagsoegerne udgoer saaledes en lukket kreds af operatoerer, hvis identitet har kunnet fastslaas af faellesskabsmyndighederne. Under disse omstaendigheder beroeres sagsoegerne individuelt af den anfaegtede bestemmelse.
9 Domstolen kan i henhold til procesreglementets artikel 92, stk. 2, til enhver tid efterproeve, om sagen skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsaetninger ikke er opfyldt, og traeffe afgoerelse herom i henhold til artikel 91, stk. 3 og 4, uden at indlede den mundtlige forhandling.
10 Da sagens akter indeholder alle de oplysninger, som er noedvendige, for at Domstolen kan tage stilling til sagen, har Domstolen besluttet at traeffe afgoerelse uden at hoere parternes mundtlige indlaeg.
11 I henhold til traktatens artikel 173, stk. 2, kan fysiske eller juridiske personer anfaegte beslutninger, der retter sig til dem, eller som, skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer dem umiddelbart og individuelt.
12 Da der i denne sag er nedlagt paastand om annullation af en forordningsbestemmelse, boer det undersoeges, om sagsoegerne er umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede foranstaltning.
13 For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegerne er individuelt beroert, bemaerkes det, at ifoelge fast retspraksis er muligheden for med stoerre eller mindre bestemthed at angive antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, paa hvem en foranstaltning finder anvendelse, paa ingen maade ensbetydende med, at disse retssubjekter skal anses for individuelt beroert, saa laenge det staar fast, at denne anvendelse sker i medfoer af en objektiv retlig eller faktisk situation, der er fastlagt ved den paagaeldende retsakt (jf. f.eks. dom af 16.3.1978, sag 123/77, UNICME mod Raadet, Sml. s. 845).
14 For at disse retssubjekter kan anses for individuelt beroert, skal der vaere sket en indgriben i deres retsstilling paa grund af faktiske omstaendigheder, der adskiller dem fra alle andre og individualiserer dem paa lignende maade som en adressat (jf. f.eks. dom af 24.2.1987, sag 26/86, Deutz und Geldermann mod Raadet, Sml. s. 941).
15 Det maa konstateres, at den anfaegtede bestemmelse har til formaal at indfoere en overgangsforanstaltning for fiskere, der fisker hvid tun i det nordoestlige Atlanterhav, og som foer ikrafttraedelsen af forbuddet mod drivgarn med en laengde paa over 2,5 km anvendte en bestemt fiskeriteknik.
16 Derfor finder denne bestemmelse anvendelse paa objektivt fastlagte situationer og har retsvirkninger over for generelt og abstrakt afgraensede personkategorier.
17 Det foelger heraf, at den anfaegtede retsakt kun beroerer sagsoegerne i deres objektive egenskab af hvidtunfiskere, der anvender en bestemt fiskeriteknik i et bestemt omraade i lighed med enhver anden erhvervsdrivende, der befinder sig i en tilsvarende situation.
18 Herefter boer sagen afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
19 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Sagsoegerne har tabt sagen og boer derfor doemmes til at betale sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4, baerer Kommissionen, der er interveneret i sagen, sine egne omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN
1) Sagen afvises.
2) Sagsoegerne betaler sagens omkostninger.
3) Kommissionen, der er interveneret i sagen, betaler sine egne omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 24. maj 1993.