61985CC0306_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Huybrechts, der er tjenestemand i Kommissionen, og som foerst som suppleant og dernaest midlertidigt har vaeret chef for afdelingen "Samarbejde vedroerende energi, minedrift og industrielle anliggender" i tidsrummet 1 . september 1983 - 31 . december 1984, har ved Domstolen anlagt sag til proevelse af Kommissionens beslutning af 19 . december 1984, ved hvilken naevnte stilling, som sagsoegeren havde ansoegt om, blev endelig besat ved ansaettelsesmyndighedens forfremmelse og udnaevnelse af en af sagsoegerens kolleger, Delorme . Sidstnaevnte havde fra den 1 . december 1982 til udgangen af 1984 vaeret henholdsvis konsulent, assisterende kabinetschef og kabinetschef hos Pisani, der dengang var medlem af Kommissionen med ansvar for udvikling .
Sagsoegeren har fremfoert tre soegsmaalsgrunde .
2 . Den foerste soegsmaalsgrund gaar ud paa, at ansaettelsesmyndigheden ikke har foretaget en bedoemmelse paa grundlag af en sammenligning af ansoegernes fortjenester og de udtalelser, der er blevet afgivet om dem .
Lad det straks vaere sagt, at sagsoegeren har haft bevisbyrden med hensyn til den paaberaabte overtraedelse af vedtaegten, idet han navnlig har maattet godtgoere, at ansaettelsesmyndigheden ikke raadede over ansoegernes personlige akter og navnlig over samtlige bedoemmelser . Det bliver i den forbindelse ikke afgoerende, at der ikke foreligger en endelig bekraeftelse af fremsendelsen af de personlige akter .
Det afgoerende er, at det utvetydigt baade af udtalelse nr . 48/84 fra det raadgivende udvalg for udnaevnelser i loenklasserne A 2 og A 3, der har foretaget en foerste udvaelgelse, og af det saerlige referat nr . 763 af 19 . december 1984 fra det moede, i hvilket ansaettelsesmyndigheden vedtog beslutningen - hvilke dokumenter begge er blevet fremlagt i sagen af Kommissionen efter anmodning fra Domstolen - fremgaar, at de relevante aktstykker i de personlige akter for samtlige kandidater, og herunder bedoemmelserne af dem, er blevet behoerigt gennemgaaet .
Den foerste soegsmaalsgrund kan saaledes ikke anerkendes .
3 . Den anden soegsmaalsgrund gaar ud paa manglende begrundelse . Sagsoegeren har gjort gaeldende, at en sammenligning paa objektivt grundlag af de to ansoegeres fortjenester afgjort falder ud til hans fordel . Den viser desuden, at hans interesse i at blive forfremmet har vaeret stoerre end andres . Ansaettelsesmyndigheden skulle saaledes i tjenestens interesse og til opfyldelse af sin bistandspligt have givet en detaljeret begrundelse for udnaevnelsen af Delorme .
Det staar fast, at den anfaegtede beslutning ikke indeholder nogen begrundelse . Sagsoegeren fik blot fra administrationen meddelelse om, at han ikke kunne komme i betragtning ved besaettelsen af den omhandlede stilling .
Det er der ikke noget usaedvanligt ved . Domstolen har fastslaaet, at
"ansaettelsesmyndigheden *... ikke (( er )) pligtig at begrunde beslutningerne om forfremmelse over for de ansoegere, der ikke er blevet forfremmet, da betragtningerne i en saadan begrundelse kan faa skadevirkninger for disse eller i det mindste nogle af disse" ( 1 ).
For saa vidt angaar afvisningen af en mod forfremmelsen indgivet klage, hedder det i samme dom, at
"da forfremmelser efter ordlyden af vedtaegtens artikel 45 *... sker 'paa grundlag af udvaelgelse', skal begrundelsen kun vedroere opfyldelsen af de retlige betingelser, vedtaegten stiller for forfremmelsens lovlighed" ( 2 ).
Denne praksis er absolut velbegrundet . Enhver forfremmelse, der sker paa grundlag af en sammenlignende undersoegelse af ansoegernes fortjenester og bedoemmelser, skal ske "paa grundlag af en udvaelgelse", jfr . vedtaegtens artikel 45, stk . 1 . Forfremmelsen har altsaa sit grundlag i en vurdering, der, hvis den forklares detaljeret i beslutningen om udnaevnelse, indebaerer en risiko for, at ansaettelsesmyndighedens grunde til ikke at vaelge en bestemt ansoeger, kommer denne til skade i hans videre karriereforloeb .
I den beslutning, ved hvilken Kommissionen afviste sagsoegerens klage, har den ikke begraenset sig til en blot og bar henvisning til de retlige betingelser ifoelge vedtaegtens artikel 45, hvilket ifoelge Domstolens praksis er kortfattet, men tilstraekkeligt ( 3 ). Afvisningen indeholder en mere udfoerlig begrundelse, idet den angives at vaere sket efter "en omhyggelig fornyet gennemgang" af sagsoegerens tjenesteretlige stilling og efter "en sammenligning af sagsoegerens og Delorme' s tjenesteretlige stilling", idet der herved "navnlig er taget hensyn til de bemaerkninger", sagsoegeren havde fremsat .
Herefter kan den anden soegsmaalsgrund forkastes, uden at der som haevdet af Huybrechts kraeves nogen undersoegelse af, om hans interesse i at blive forfremmet har vaeret stoerre end den udnaevnte ansoegers, hvilket argument kun har kunnet tjene som grundlag for kravet om en detaljeret begrundelse, som Kommissionen ikke har vaeret forpligtet til at give .
Der vil dog her hensigtsmaessigt kunne henvises til Domstolens faste praksis, hvori det om dette spoergsmaal fremhaeves, at
"i sin vurdering af tjenestens interesse samt de fortjenester, der skal tages i betragtning i forbindelse med den i vedtaegtens artikel 45 naevnte afgoerelse om forfremmelse, raader ansaettelsesmyndigheden over et vidt skoen"
hvorfor
"Domstolen *... i den henseende kun (( skal )) tage stilling til, om administrationen ved den fremgangsmaade og det grundlag, der har foert til dens vurdering, har holdt sig inden for rimelige graenser, og om dens afgoerelse er behaeftet med aabenbare fejl" ( 4 ).
Domstolen kan nemlig ikke saette sin vurdering af, om valget af en ansoeger er velbegrundet, i stedet for ansaettelsesmyndighedens ( 5 ). Selv om det paa grundlag af en sammenlignende oversigt over de to i naervaerende sag omhandlede ansoegeres fortjenester skulle kunne fastslaas, at der bestaar visse objektive forskelle i sagsoegerens favoer, maatte der herudover foretages en vurdering af disse forskelles betydning, og befoejelsen i saa henseende har netop kun ansaettelsesmyndigheden .
Det kan ikke under henvisning til de efter meddelelsen om udvaelgelsesproeve kraevede kvalifikationer antages, at Kommissionen ved skoennet vedroerende saavel egnetheden til at lede en administrativ enhed som den faglige erfaring eller faerdigheder i tjenesten, har overskredet sine befoejelser . Sluttelig maa naevnes, at ansaettelsesmyndighedens skoensbefoejelser grundes paa tjenestens interesse, der ikke kan staa tilbage for ansoegernes, og klagepunktet om, at bistandspligten i det foreliggende tilfaelde er blevet tilsidesat, er derfor uden enhver mening .
4 . Den sidste soegsmaalsgrund gaar ud paa magtfordrejning . Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionens formaal med den anfaegtede beslutning ikke har vaeret i tjenestens interesse at vaelge den tjenestemand, der var bedst egnet til at beklaede stillingen som afdelingschef, men derimod at skaffe en medarbejder hos et medlem af Kommissionen, der i slutningen af 1984 fik overdraget andre hverv, et sikkert nedfaldssted, om hvilket formaal sagsoegeren har anvendt udtrykket "nedkastning i faldskaerm ".
Huybrechts har til stoette for dette klagepunkt foerst og fremmest henvist til, at beslutningen ikke er begrundet . Som tidligere naevnt skal denne soegsmaalsgrund forkastes .
Sagsoegeren har dernaest blandt andet henvist til et fagforeningscirkulaere af 7 . november 1984, der omtaler en kommende udnaevnelse af en ansoeger, der kun kunne identificeres som Delorme .
Sidst omtalte oplysning kan ikke udgoere et bevis for rigtigheden af sagsoegerens soegsmaalsgrund . At denne identifikation viste sig at vaere korrekt, kan skyldes tilfaeldigheder, eller vaere en bekraeftelse af ren og skaer intuition . I og for sig kan det ikke paa grundlag af den fastslaas, at der har foreligget magtfordrejning .
Sagsoegeren har som et andet beviselement fremhaevet, at Kommissionen var laenge om at offentliggoere meddelelsen om ledig stilling . Ifoelge sagsoegeren var meningen med denne forhaling at forbeholde den ansoeger, der ogsaa til sidst blev udnaevnt, stillingen, idet Pisani' s afgang var ventet .
Det er ubestridt, at meddelelsen om ledig stilling blev offentliggjort mere end et aar efter at stillingen var blevet ledig, og at offentliggoerelsen skete naesten samtidig med Pisani' s fratraeden .
Hertil kan det som sagsoegeren selv har erkendt i retsmoedet, bemaerkes, at naar betingelserne i henhold til vedtaegtens artikel 45 er opfyldt, kan den omstaendighed, at en af ansoegerne kommer fra et kommissionsmedlems kabinet, ikke i og for sig vaere tilstraekkelig til at godtgoere, at der foreligger magtfordrejning . Skulle det derimod kunne antages, at Kommissionen bevidst har forsinket offentliggoerelsen af meddelelsen om ledig stilling for at kunne ansaette en bestemt ansoeger, ville dette kunne vaere et forhold, der kunne stoette sagsoegerens soegsmaalsgrund .
Saadan forholder det sig imidlertid ikke . Kommissionen har nemlig oplyst, at den omhandlede stilling ikke straks kunne opslaas ledig, da der i foerste omgang var tale om, at den skulle overfoeres til en anden administrativ enhed, og da administrationen efter "frigivelse" af stillingen fra den 1 . april 1984 af budgetmaessige grunde var noedt til foerst at offentliggoere meddelelsen om ledige stillinger i loenklasse A*3, som blev anset for vigtigere .
Denne redegoerelse, som sagsoegeren i oevrigt ikke har imoedegaaet, er tilfredsstillende . Huybrechts kan, naar alt kommer til alt, ogsaa kun imoedegaa den ved at henvise til et sammenfald af datoer .
Den i naervaerende sag omhandlede forfremmelse kan derfor ikke
"paa grund af objektive, relevante og samstemmende indicier (( antages at vaere )) truffet til forfoelgelse af andre maal end dem, der er angivet" ( 6 ).
Denne soegsmaalsgrund skal derfor som de andre soegsmaalsgrunde forkastes .
5 . Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at frifinde Kommissionen for Huybrechts' paastande og at paalaegge sagsoegeren at afholde sine egne omkostninger, jfr . procesreglementets artikel 70 .
(*) Oversat fra fransk .
( 1 ) 188/73, Grassi, Sml . 1974, s.*1099, praemis 12 .
( 2 ) 188/73, praemis 14 .
( 3 ) 188/73, praemisserne 16 og 17 .
( 4 ) 26/85, Vaysse, Sml . 1986, s.*3131 .
( 5 ) 282/81, Ragusa, Sml . 1983, s.*1245, praemis 13 .
( 6 ) 69/83, Lux, Sml . 1984, s.*2447, praemis 30 .