61997TJ0121_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Relevante bestemmelser
1 Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 2290/77 af 18. oktober 1977 om loenningsregulativ for Revisionsrettens medlemmer (EFT L 268, s. 1, herefter »forordning nr. 2290/77«) bestemmer i artikel 9, stk. 1, at »efter tjenesteperiodens ophoer har medlemmerne af Revisionsretten ret til en pension, som udbetales fra det fyldte 65. aar«.
2 I artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 2290/77 bestemmes det, at pensionen for medlemmerne af Revisionsretten for hvert fulde tjenesteaar udgoer 4,5% af den sidst oppebaarne grundloen og for hver fuld maaned 1/12 af dette beloeb, og at den maksimale pension udgoer 70% af den sidst oppebaarne grundloen.
3 Den maanedlige grundloen for medlemmer af Revisionsretten er i medfoer af artikel 2 i forordning nr. 2290/77 lig med det beloeb, der fremkommer ved anvendelsen af foelgende procentsatser paa grundloennen for en tjenestemand i De Europaeiske Faellesskaber i loenklasse A1, sidste loentrin: formanden: 108%, de oevrige medlemmer: 104%.
4 Artikel 18 i forordning nr. 2290/77 bestemmer foelgende:
»Hvis Raadet beslutter en forhoejelse af grundloennen, traeffer det samtidig beslutning om en passende forhoejelse af de loebende pensioner.«
5 I artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2290/77 bestemmes, at tidligere medlemmer af Revisionsretten i tre aar fra den foerste dag i den maaned, der foelger efter deres fratraeden fra tjenesten, modtager en maanedlig overgangsgodtgoerelse, der, afhaengig af tjenesteperiodens laengde, fastsaettes til mellem 35% og 60% af den grundloen, som det paagaeldende medlem oppebar ved sin fratraeden fra tjenesten.
6 Revisionsretten har ved artikel G, nr. 6, i traktaten om Den Europaeiske Union (herefter »TEU«), der traadte i kraft den 1. november 1993, faaet status som faellesskabsinstitution.
7 Den 10. april 1995 vedtog Raadet forordning (EF, Euratom, EKSF) nr. 840/95 om aendring af forordning nr. 2290/77 (EFT L 85, s. 10, herefter »forordning nr. 840/95«), i hvis anden betragtning det hedder, at Revisionsretten efter ikrafttraedelsen af TEU er blevet en institution under De Europaeiske Faellesskaber, og at det derfor er hensigtsmaessigt at aendre bestemmelserne i forordning nr. 2290/77. Forordning nr. 840/95, som traadte i kraft den 20. april 1995, fandt i medfoer af forordningens artikel 3, stk. 2, anvendelse fra den 1. maj 1995.
8 Forordning nr. 840/95 aendrer artikel 2 i forordning nr. 2290/77, idet den forhoejer den maanedlige loen fra 108% til 115% af grundloennen for en tjenestemand i De Europaeiske Faellesskaber i loenklasse A1, sidste loentrin, for Revisionsrettens formand, og fra 104% til 108% for de oevrige medlemmer.
9 Forordning nr. 840/95 aendrer ligeledes artikel 8 i forordning nr. 2290/77, idet den fastsaetter den maanedlige overgangsgodtgoerelse for tidligere medlemmer af Revisionsretten til mellem 40% og 65%, afhaengig af det paagaeldende medlems tjenesteperiode, af den grundloen, som medlemmet oppebar ved sin udtraeden af tjenesten.
10 Artikel 2 i forordning nr. 840/95 bestemmer foelgende:
»De pensioner, der er erhvervet ret til ved ikrafttraedelsen af denne forordning, aendres ikke herved.«
Faktiske omstaendigheder
11 Sagsoegeren var medlem af Revisionsretten fra den 18. maj 1986 til den 9. februar 1994.
12 Fra sidstnaevnte dato modtog sagsoegeren i medfoer af artikel 8 i forordning nr. 2290/77 en maanedlig overgangsgodtgoerelse, der blev udbetalt i en periode paa tre aar fra sagsoegerens udtraeden af tjenesten, dvs. indtil februar 1997.
13 Da sagsoegeren fra den 1. marts 1997 havde krav paa at faa udbetalt sin pension, modtog han for foerste gang en opgoerelse over sin nettopension i et bilag til en skrivelse af 20. februar 1997 fra generalsekretaeren for Revisionsretten.
14 Sagsoegeren konstaterede ved denne lejlighed, at hans pension var blevet beregnet paa grundlag af en maanedlig grundloen fastsat efter den tidligere artikel 2 i forordning nr. 2290/77, dvs. svarende til det beloeb, der fremkommer ved anvendelsen af en procentsats paa 104% paa grundloennen for en tjenestemand i De Europaeiske Faellesskaber i loenklasse A1, sidste loentrin.
Retsforhandlinger og parternes paastande
15 Paa denne baggrund har sagsoegeren ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 16. april 1997 anlagt naervaerende sag i medfoer af EF-traktatens artikel 173, stk. 4.
16 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 29. juli 1997 anmodede Raadet om tilladelse til at intervenere til stoette for sagsoegtes paastande. Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 12. september 1997 anmodede sagsoegeren om, at visse dokumenter, der var vedlagt Revisionsrettens svarskrift, maatte blive behandlet fortroligt i forhold til Raadet.
17 Ved kendelse afsagt den 20. november 1997 af formanden for Rettens Femte Afdeling blev anmodningen om intervention imoedekommet, mens anmodningen om fortrolig behandling blev afvist.
18 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Femte Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.
19 Parterne afgav mundtlige indlaeg og besvarede Rettens mundtlige spoergsmaal i det offentlige retsmoede, der fandt sted den 12. maj 1998.
20 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Revisionsrettens beslutning af 20. februar 1997 om fastsaettelsen af sagsoegerens pension pr. 1. marts 1997 annulleres.
- Sagsoegte tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger.
21 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende bestemmelser.
22 Intervenienten har nedlagt paastand til stoette for sagsoegtes paastande.
Realiteten
23 Sagsoegeren har til stoette for sine paastande i det vaesentlige fremfoert et anbringende om, at sagsoegte har foretaget en fejlagtig fortolkning af artikel 2 i forordning nr. 840/95, samt et anbringende om, at forordning nr. 840/95 er ulovlig.
Anbringendet om fejlagtig fortolkning af artikel 2 i forordning nr. 840/95
Parternes argumenter
24 Sagsoegeren har rejst spoergsmaalet om begrebet »loebende pensioner« og »pensioner, der er erhvervet ret til«, som er naevnt henholdsvis i artikel 18 i forordning nr. 2290/77 og i artikel 2 i forordning nr. 840/95, idet begrebet er tvetydigt og kan fortolkes paa flere maader. Begrebet betegner faktisk opgjorte pensioner, dvs. pensioner, der allerede udbetales. Sagsoegeren har af denne fortolkning udledt, at forordning nr. 840/95 ikke finder anvendelse paa hans tilfaelde, idet den ham tildelte pension foerst blev udbetalt fra marts 1997, dvs. efter denne forordnings ikrafttraeden. Sagsoegeren har tilfoejet, at hvis udtrykket »loebende pensioner/pensioner, der er erhvervet ret til« skal defineres paa en anden maade, er der flere muligheder. Der kan vaere erhvervet ret til pensionen enten fra den foerste dag i den maaned, der foelger efter tjenesteperiodens ophoer, eller fra udloebet af den treaarige periode, i hvilken en tidligere formand for eller et tidligere medlem af Revisionsretten faar udbetalt en overgangsgodtgoerelse. Sagsoegeren har ligeledes paapeget, at artikel 18 i forordning nr. 2290/77 og artikel 2 i forordning nr. 840/95 ikke er identiske i den engelske udgave. I forordning nr. 2290/77 er der tale om »existing pensions«, hvilket indicerer, at det drejer sig om eksisterende pensioner, dvs. faktisk opgjorte pensioner. I forordning nr. 840/95 tales der om »acquired pensions«, hvilket svarer til det franske udtryk, som er identisk i de to forordninger med al den tvetydighed, der knytter sig til disse udtryk.
25 Sagsoegeren har heraf udledt, at udtrykket »loebende pensioner/pensioner, der er erhvervet ret til«, fordi det er saa upraecist, skal defineres paa den for sagsoegeren gunstigste maade, nemlig saaledes, at der foerst er erhvervet ret til pensionerne fra det tidspunkt, hvor de opgoeres. Da sagsoegerens pension ikke blev opgjort (i betydningen »kom til udbetaling«) foer det tidspunkt, fra hvilket forordning nr. 840/95 fandt anvendelse, dvs. den 1. maj 1995, er sagsoegerens tilfaelde ikke omfattet af artikel 2 i sidstnaevnte forordning.
26 Sagsoegeren finder, at det er logisk og i overensstemmelse med det ved forordning nr. 2290/77 indfoerte loenningsregulativ at gaa ud fra, at formanden for eller et medlem af Revisionsretten efter tjenesteperiodens ophoer kun har en pension, saafremt to betingelser er opfyldt. Dels skal den paagaeldende vaere udtraadt af Revisionsrettens tjeneste. Dels skal den paagaeldende faktisk oppebaere pension, hvad enten han har ansoegt om at blive foertidspensioneret fra det fyldte 60. aar eller har naaet den normale pensionsalder, dvs. 65 aar. En tredje mulighed er, at den overgangsgodtgoerelse, han modtager, og som loeber i tre aar, bringer ham paa den anden side af det fyldte 65. aar. Sagsoegerens situation svarer til denne tredje mulighed.
27 Sagsoegeren har heraf udledt, at artikel 2 i forordning nr. 840/95 ikke finder anvendelse paa hans situation.
28 Efter sagsoegtes opfattelse fremgaar det af ordlyden af artikel 9 i forordning nr. 2290/77, at retten til pension opstaar og erhverves ved tjenesteperiodens ophoer. Den opfattelse, at der foerst erhverves ret til pensionen paa tidspunktet for den foerste pensionsudbetaling, er for det foerst ikke i overensstemmelse med ordlyden af artikel 9 i forordning nr. 2290/77, og er for det andet ulogisk. Sagsoegte har tilfoejet, at naar den paagaeldende udtraeder af tjenesten, bliver retten til pension konstateret, og pensionsbeloebet kan fastsaettes, saaledes at den pensionerede alene skal vaelge datoen for den foerste udbetaling.
29 Intervenienten har ikke fremsat bemaerkninger angaaende det foerste anbringende.
Rettens bemaerkninger
30 Sagsoegeren har i det vaesentlige gjort gaeldende, at begrebet »pensioner, der er erhvervet ret til«, der anvendes i artikel 2 i forordning nr. 840/95, skal fortolkes paa den for ham gunstigste maade. Sagsoegerens pension er opgjort pr. 1. marts 1997. Det vil saaledes vaere i hans interesse, hvis retten til pensionen i henhold til artikel 2 i forordning nr. 840/95 foerst er erhvervet efter den dato, fra hvilken denne forordning finder anvendelse, dvs. efter den 1. maj 1995. Ifoelge sagsoegeren skal udtrykket »pensioner, der er erhvervet ret til« derfor forstaas som en pension, der faktisk er opgjort.
31 Retten bemaerker, at den af sagsoegeren foreslaaede fortolkning er uforenelig med ordlyden af forordning nr. 2290/77, hvoraf det fremgaar, at retten til pension opstaar, og pensionsretten saaledes erhverves, paa datoen for tjenesteperiodens ophoer.
32 For det foerste bestemmes det nemlig i denne forordnings artikel 9, stk. 1, at medlemmerne af Revisionsretten efter tjenesteperiodens ophoer har ret til en pension, som udbetales fra det fyldte 65. aar. I medfoer af samme artikels stk. 2 kan medlemmerne dog ansoege om at oppebaere denne pension fra det fyldte 60. aar. Heraf foelger, at der i forordningen sondres mellem det tidspunkt, hvor pensionsretten opstaar, dvs. tidspunktet for tjenesteperiodens ophoer, og det senere eller samtidigt indtraedende tidspunkt, fra hvilket det tidligere medlem oppebaerer pensionen, nemlig den dato, paa hvilken vedkommende fylder 60 eller 65 aar.
33 For det andet beregnes pensionsbeloebet i medfoer af artikel 10 i forordning nr. 2290/77 paa grundlag af den sidst oppebaarne grundloen. Det fremgaar yderligere af samme forordnings artikel 1, at retten til en grundloen ophoerer, naar de paagaeldende fratraeder tjenesten. Den sidst oppebaarne grundloen, som er det kriterium, hvorefter pensionsretten bestemmes, er saaledes en entydig og uforanderlig omstaendighed, der foreligger samtidig med tjenesteperiodens ophoer.
34 Endvidere vil den af sagsoegeren foreslaaede fortolkning foere til situationer praeget af inkonsekvens, som sagsoegte med rette har paapeget. I medfoer af artikel 10 i forordning nr. 2290/77 beregnes den skyldige pension nemlig paa grundlag af den sidst oppebaarne loen. Hvis »den loebende pension/den pension, der er erhvervet ret til«, i den betydning, der er anvendt i artikel 18 i forordning nr. 2290/77 og i artikel 2 i forordning nr. 840/95, foerst blev beregnet ved udbetalingen og paa grundlag af den paa dette tidspunkt gaeldende grundloen, ville den loen, der er beregningsgrundlag for pensionen, ikke laengere vaere den sidst oppebaarne grundloen, som er det beregningsgrundlag, der er fastsat i artikel 10 i forordning nr. 2290/77.
35 Heraf foelger, at den af sagsoegeren foreslaaede fortolkning ikke kan laegges til grund.
36 For saa vidt angaar sagsoegerens argument om en sproglig uoverensstemmelse i den engelske udgave mellem paa den ene side artikel 18 i forordning nr. 2290/77 (»existing pensions«) og paa den anden side artikel 2 i forordning nr. 840/95 (»acquired pensions«) er det tilstraekkeligt for det foerste at erindre om fast retspraksis, ifoelge hvilken de faellesskabsretlige bestemmelser skal fortolkes og anvendes ensartet i lyset af de versioner, der foreligger paa de oevrige faellesskabssprog (Domstolens dom af 17.7.1997, sag C-219/95 P, Ferriere Nord mod Kommissionen, Sml. I, s. 4411, praemis 15). Noedvendigheden af en ensartet fortolkning af de sproglige versioner kraever, at den paagaeldende bestemmelse, naar der er uoverensstemmelse mellem versionerne, skal fortolkes paa baggrund af den almindelige opbygning af og formaalet med den ordning, som den er led i (Domstolens dom af 24.10.1996, sag C-72/95, Kraaijeveld m.fl., Sml. I, s. 5403, praemis 28). Retten skal herefter for det foerste bemaerke, at de to udtryk synes at kunne betragtes som synonymer, da en pensionsret, som er erhvervet, noedvendigvis ogsaa maa eksistere, og en pension kan eksistere uden at vaere opgjort og kommet til udbetaling. Retten skal for det andet bemaerke, at hvis det antages, at udtrykket »existing pensions« i den engelske version af artikel 18 i forordning nr. 2290/77 skal oversaettes med »opgjorte pensioner« i stedet for »pensioner, der er erhvervet ret til«, vil udtrykket afvige vaesentligt fra de andre sproglige versioner af samme artikel, som ligeledes er autentiske. Heraf foelger, at denne sproglige uoverensstemmelse ikke aabner mulighed for at fortolke artikel 18 i forordning nr. 2290/77 som omfattende opgjorte pensioner i stedet for pensioner, der er erhvervet ret til.
37 Anbringendet om en fejlagtig fortolkning af artikel 2 i forordning nr. 840/95 skal saaledes forkastes.
Anbringendet om, at forordning nr. 840/95 er ulovlig
38 Anbringendet om, at forordning nr. 840/95 er ulovlig, bestaar af tre led: tilsidesaettelse af artikel 18 i forordning nr. 2290/77, tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling og tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
Det foerste led: tilsidesaettelse af artikel 18 i forordning nr. 2290/77
- Parternes argumenter
39 Sagsoegeren finder, at artikel 2 i forordning nr. 840/95 er uforenelig med artikel 18 i forordning nr. 2290/77. Det fremgaar af ordlyden af sidstnaevnte artikel, at Raadet, samtidig med, at det beslutter en forhoejelse af grundloennen, skal traeffe beslutning om en passende forhoejelse af de loebende pensioner. Raadet har et vist skoen hvad angaar stoerrelsen af forhoejelsen. Raadet kan dog ikke uden at tilsidesaette sidstnaevnte artikel undlade at traeffe beslutning om en forhoejelse af de loebende pensioner i tilfaelde af en forhoejelse af grundloennen. Forordning nr. 840/95 tager hverken hensyn til ordlyden af og aanden i artikel 18 i forordning nr. 2290/77 eller til, at pensioner i almindelighed betragtes som en forlaengelse af loennen.
40 Sagsoegeren har paa den ene side fastslaaet, at grundloennen og den maanedlige overgangsgodtgoerelse for formaend og medlemmer af Revisionsretten forhoejes i medfoer af artikel 1 i forordning nr. 840/95. Denne forhoejelse er alene begrundet i ikrafttraedelsen af TEU, som tillaegger Revisionsretten status som EF-institution. Paa den anden side hedder det udtrykkeligt i forordningens artikel 2, at de pensioner, der er erhvervet ret til, ikke vil blive forhoejet.
41 Sagsoegeren har gjort gaeldende, for det foerste, at der ikke er givet nogen specifik begrundelse for bestemmelsen i forordning nr. 840/95 om, at pensioner, der er erhvervet ret til, ikke skal forhoejes. For det andet er begrundelsen for forhoejelsen af grundloennen og overgangsgodtgoerelsen rent formel og kan ikke i sig selv begrunde den manglende forhoejelse af pensioner, der er erhvervet ret til. Naar grundloennen og overgangsgodtgoerelsen forhoejes, uden at der samtidig sker forhoejelse af de pensioner, der er erhvervet ret til, er dette et brud med Raadets tidligere faste praksis og i strid med artikel 18 i forordning nr. 2290/77; der er saaledes ingen gyldig begrundelse for en saadan fremgangsmaade.
42 Sagsoegeren har tilfoejet, at datoen for ikrafttraedelsen af forordning nr. 840/95 ikke svarer til den dato, fra hvilken Revisionsretten har faaet status som institution i henhold til traktatens artikel 4, som aendret ved artikel G, nr. 6, i TEU. TEU traadte nemlig i kraft den 1. november 1993, dvs. paa et tidspunkt, hvor sagsoegeren endnu var i tjenesten. Derfor boer begrundelsen for at forhoeje loenninger og overgangsgodtgoerelser til formaend og medlemmer af Revisionsretten ogsaa kunne anvendes i sagsoegerens tilfaelde og ikke mindst foere til en forhoejelse af sagsoegerens pensionsrettigheder. Der er saaledes en aabenbar modsaetning mellem begrundelsen for forordning nr. 840/95 og forordningens konsekvenser for sagsoegerens situation.
43 Sagsoegeren har heraf udledt, at artikel 2 i forordning nr. 840/95 er ulovlig, i det omfang artiklen er i strid med artikel 18 i forordning nr. 2290/77.
44 Sagsoegte har erkendt, at Raadet i medfoer af artikel 18 i forordning nr. 2290/77 var forpligtet til, da denne forordning blev aendret ved forordning nr. 840/95, at traeffe en afgoerelse om forhoejelse af de loebende pensioner. Sagsoegte finder, at Raadet har opfyldt denne forpligtelse ved i artikel 2 i forordning nr. 840/95 at bestemme, at det er passende at forhoeje de pensioner, der er erhvervet ret til, med 0%. Artikel 2 i forordning nr. 840/95 opfylder endvidere kravene i artikel 18 i forordning nr. 2290/77. For det foerste er artikel 2 i forordning nr. 840/95 blevet vedtaget samtidig med den forhoejelse af loenningerne, der er fastsat i artikel 1 i forordning nr. 840/95. For det andet kraeves der ifoelge artikel 18 i forordning nr. 2290/77 en beslutning om en passende forhoejelse, dvs. en beslutning om, hvorvidt der skal gennemfoeres en passende forhoejelse. Det er saaledes ikke et krav efter denne bestemmelse, at der noedvendigvis skal vedtages en forhoejelse. For det tredje skal Raadet ifoelge artikel 18 i forordning nr. 2290/77 traeffe beslutning om »en passende forhoejelse«, dvs. en forhoejelse, der falder i traad med de konkrete omstaendigheder, der begrunder Raadets beslutning om at forhoeje loenningerne. I den konkrete sag har Raadet besluttet, at det vil vaere i overensstemmelse med de konkrete omstaendigheder og begrundelserne for at forhoeje loenningerne at forhoeje de pensioner, der er erhvervet ret til, med 0%.
45 Sagsoegte finder, at artikel 2 i forordning nr. 840/95 er korrekt og tilstraekkeligt begrundet. Begrundelsen fremgaar foerst og fremmest af det forhold, at artikel 2 er en direkte anvendelse af en grundbestemmelse, nemlig artikel 18 i forordning nr. 2290/77. Begrundelsen fremgaar desuden indirekte af begrundelsen for den forhoejelse af loenningerne, der blev besluttet ved artikel 1 i forordning nr. 840/95, og som var en foelge af, at Revisionsretten fik status som institution. Sagsoegte har her henvist til fast retspraksis, hvorefter en forordnings begrundelse kan begraenses til en angivelse af den generelle situation, der har foert til forordningens vedtagelse, under hensyntagen til forordningens sammenhaeng (Domstolens dom af 13.3.1968, sag 5/67, Beus, Sml. 1965-1968, s. 469, org. ref.: Rec. s. 125, paa s. 143, og af 20.6.1973, sag 80/72, Koninklijke Lassiefabrieken, Sml. s. 635).
46 Intervenienten har fremhaevet, at det var en saerlig og usaedvanlig situation, der foerte til beslutningen om at forhoeje loenningerne for medlemmerne af Revisionsretten. Baade Revisionsretten selv og Raadet skulle tage hensyn til, at Revisionsretten havde faaet status som EF-institution. Der var saaledes ikke tale om en forhoejelse af den art, som plejer at finde sted som foelge af f.eks. en stigning i pristallet eller lignende. Denne type forhoejelse gennemfoeres i oevrigt for institutionens medlemmer som en simpel foelge af, at beregningsgrundlaget for deres vederlag, nemlig loennen for en tjenestemand i loenklasse A1, sidste loentrin, forhoejes.
47 Intervenienten har paapeget, at det set fra denne synsvinkel er helt logisk, at forhoejelsen foerst faar virkninger for fremtiden og ikke gaelder for de pensioner, der allerede er erhvervet ret til. Sidstnaevnte pensioner er en forlaengelse af loennen, for saa vidt som de er baseret paa den sidst oppebaarne loen. Og denne sidst oppebaarne loen er for medlemmer, der udtraadte af tjenesten, foer forordning nr. 840/95 kunne finde anvendelse paa dem, lig med 104% og ikke 108% af loennen for en tjenestemand i loenklasse A1, sidste loentrin.
48 Raadet finder som intervenient, at det fuldt ud har opfyldt forpligtelsen i medfoer af artikel 18 i forordning nr. 2290/77 til at traeffe en beslutning vedroerende de loebende pensioner. Denne beslutning blev truffet i form af artikel 2 i den omtvistede forordning. Der er saaledes ikke sket tilsidesaettelse af artikel 18 i forordning nr. 2290/77.
49 Intervenienten har afvist sagsoegerens argument om, at den anvendte begrundelse, nemlig at Revisionsretten er blevet en EF-institution, blot er en rent formel begrundelse, som ikke i sig selv kan retfaerdiggoere en tilsidesaettelse af artikel 18 i forordning nr. 2290/77, da der ikke er tale om et objektivt kriterium, og idet der ikke er nogen forbindelse mellem Revisionsrettens overgang til en status som institution og forhoejelsen af loenningerne. Det fremgaar nemlig tydeligt af baggrunden for vedtagelsen af forordning nr. 840/95, at Revisionsrettens nye status som EF-institution var en fundamental omstaendighed, som i sig selv fuldt ud kunne begrunde Raadets beslutning om at forhoeje loenningerne og overgangsgodtgoerelserne for medlemmerne af denne nye institution. Formaalet var at sikre en vis balance mellem loenniveauet for medlemmerne af de forskellige institutioner.
50 Intervenienten har tilfoejet, at da den eneste begrundelse for forordning nr. 840/95 var, at Revisionsretten havde faaet denne status som institution, var det hverken noedvendigt eller rigtigt at give forordningen en anden begrundelse end den, der findes i den anden betragtning i forordningens praeambel. Ophoejelsen til denne nye status medfoerer, at de pensioner, der er erhvervet ret til, ikke beroeres af forhoejelsen. Der var saaledes ikke behov for en saerlig bemaerkning herom i betragtningerne.
51 Intervenienten udleder heraf, at begrundelsespligten ifoelge traktatens artikel 190 i den foreliggende sag er fuldt ud overholdt, og at det andet anbringende, foerste led, hvorefter artikel 2 i forordning nr. 840/95 er i strid med forordning nr. 2290/77, maa forkastes.
- Rettens bemaerkninger
52 Gennemfoerelsen af artikel 18 i forordning nr. 2290/77 forudsaetter, at Raadet har besluttet at forhoeje grundloennen. Det staar fast, at Raadet ved artikel 1 i forordning nr. 840/95 har forhoejet grundloennen for formanden for og medlemmerne af Revisionsretten.
53 Yderligere er artikel 18 i forordning nr. 2290/77 ikke blevet ophaevet ved forordning nr. 840/95. Heraf foelger, at Raadet ved vedtagelsen af forordning nr. 840/95 var forpligtet til at overholde artikel 18 i forordning nr. 2290/77.
54 Ved denne artikel forpligtes Raadet for det foerste til at traeffe beslutning om pensionerne samtidig med beslutningen om en forhoejelse af grundloennen. Det staar fast, at Raadet har overholdt denne forpligtelse ved at vedtage artikel 2 i forordning nr. 840/95.
55 Artikel 18 i forordning nr. 2290/77 forpligter for det andet Raadet til at give denne beslutning et bestemt indhold, nemlig »en passende forhoejelse af de loebende pensioner«.
56 Der kan udledes to konklusioner af denne bestemmelse. For det foerste forpligter artikel 18 i forordning nr. 2290/77 ved at bestemme, at Raadet »traeffer ... beslutning om en ... forhoejelse« i stedet for at bestemme, at Raadet beslutter en forhoejelse, alene Raadet til at undersoege, om en saadan forhoejelse er hensigtsmaessig. Artikel 18 paalaegger derimod ikke Raadet en generel pligt til efter denne undersoegelse at beslutte en forhoejelse af de loebende pensioner.
57 For det andet skal denne forpligtelse til at undersoege hensigtmaessigheden af en forhoejelse af pensionerne foelge en bestemt retning. Det hedder nemlig i artikel 18 i forordning nr. 2290/77, at Raadet skal traeffe beslutning om en »passende« forhoejelse af pensionerne. Dette udtryk betyder, at den fastsatte forhoejelse af pensionerne, som er genstand for beslutningen, ikke noedvendigvis skal vaere identisk med forhoejelsen af grundloennen, og at Raadet saaledes tillaegges et vist skoen. Ordet »passende« er ogsaa udtryk for den tanke, at Raadet skal bestraebe sig paa at fastslaa, hvad der under de givne omstaendigheder vil vaere en »passende« forhoejelse af de loebende pensioner.
58 Normalt vil en passende forhoejelse af de pensioner, der er erhvervet ret til, ved forhoejelse af grundloennen vaere identisk med forhoejelsen af grundloennen. I saerlige tilfaelde kan det efter omstaendighederne vaere passende og berettiget at forhoeje pensionerne mindre og endog meget mindre end grundloennen. Helt undtagelsesvis kan en passende forhoejelse af de pensioner, der er erhvervet ret til, under ganske saerlige omstaendigheder endog vaere paa 0%.
59 Raadet har ved sin vurdering af, om en forhoejelse af pensioner, der er erhvervet ret til, er passende, et skoen, som dog er underkastet Rettens legalitetskontrol. Naar Retten udoever denne kontrol bl.a. paa grundlag af de almindelige faellesskabsretlige principper, maa den noedvendigvis analysere de begrundelser for forordningen, som Raadet stoetter sig paa ved vurderingen af, om en forhoejelse af de pensioner, der er erhvervet ret til, er passende. Naar pensioner, der er erhvervet ret til, forhoejes med samme sats som grundloennen, behoever Raadet ganske vist ikke at begrunde forhoejelsens passende karakter med saerlige argumenter. Anderledes forholder det sig i de saertilfaelde, hvor forhoejelsen af de pensioner, der er erhvervet ret til, er meget mindre end forhoejelsen af grundloennen, og saa meget mere i de helt usaedvanlige tilfaelde, hvor Raadet finder det passende slet ikke at forhoeje de pensioner, der er erhvervet ret til. Det maa derfor undersoeges, om artikel 2 i forordning nr. 840/95, for saa vidt som den bestemmer, at »de pensioner, der er erhvervet ret til ved ikrafttraedelsen af denne forordning, [ikke aendres] herved«, i den foreliggende sag opfylder ovennaevnte krav.
60 Forordning nr. 840/95 er begrundet med, at »efter ikrafttraedelsen af traktaten om Den Europaeiske Union er Revisionsretten blevet en institution under De Europaeiske Faellesskaber, og det er derfor hensigtsmaessigt at aendre bestemmelserne i forordning ... nr. 2290/77 med hensyn til vederlag og overgangsgodtgoerelser i forbindelse med udtraeden af tjenesten« (anden betragtning til forordning nr. 840/95).
61 Derimod indeholder forordning nr. 840/95 ikke nogen udtrykkelig og specifik betragtning, der vedroerer en manglende forhoejelse af de pensioner, der er erhvervet ret til.
62 Ifoelge sagsoegte og intervenienten udgoer anden betragtning til forordning nr. 840/95 dog en stiltiende begrundelse. I begrundelsen for at forhoeje den maanedlige grundloen og overgangsgodtgoerelsen ligger der en stiltiende, men dog tilstraekkelig begrundelse for den manglende forhoejelse af de pensioner, der er erhvervet ret til. Den faelles begrundelse for disse foranstaltninger er, at Revisionsretten er blevet en EF-institution. Denne omstaendighed indebaerer i en vis forstand en opvurdering af den funktion, der udoeves af medlemmerne af Revisionsretten. Rent logisk kan de funktioner, medlemmerne udoevede foer denne begivenhed, ikke opvurderes. Pensionerne er vederlaget for den funktion, der blev udoevet under den tidligere ordning, og skal derfor ikke forhoejes.
63 Denne begrundelse kan, selv om den er stiltiende, med nogen rimelighed siges at vaere tilstraekkelig til at begrunde den manglende forhoejelse af de pensioner, der var erhvervet ret til, foer Revisionsretten blev en institution, dvs. den 1. november 1993. Intet medlem af Revisionsretten, der er udtraadt af tjenesten foer TEU's ikrafttraedelse, kan nemlig anses for at have arbejdet for Revisionsretten, efter at denne er blevet en EF-institution.
64 Derimod maa det konstateres, at den ved artikel 2 i forordning nr. 840/95 trufne beslutning om ikke at forhoeje de pensioner, der er erhvervet ret til, ikke faar virkning fra tidspunktet for TEU's ikrafttraedelse, dvs. den 1. november 1993, men fra det tidspunkt, hvor forordning nr. 840/95 kan bringes i anvendelse, dvs. den 1. maj 1995. Heraf foelger som naevnt ovenfor i praemis 31, at da pensionsretten erhverves paa tidspunktet for den paagaeldendes udtraeden af tjenesten, faar medlemmer af Revisionsretten, der i lighed med sagsoegeren har vaeret i tjeneste efter den 1. november 1993, men som er udtraadt af tjenesten og derved har erhvervet deres pensionsret foer den 1. maj 1995, afslag paa forhoejelse af deres pension. Begrundelsen for denne manglende forhoejelse, som fremgaar af anden betragtning til forordning nr. 840/95, nemlig at Revisionsretten har faaet status som institution, kan ikke anvendes i deres tilfaelde, da de har vaeret i tjeneste efter denne begivenhed. Begrundelsen gaelder saa meget mindre i deres tilfaelde, som det kriterium, der er afgoerende for tildelingen af pensionsrettigheder, er udtraeden af tjenesten. Det er saaledes datoen for udtraedelsen af tjenesten, der skal vaere udgangspunkt for vurderingen af de aendrede omstaendigheder som f.eks. den, der henvises til i betragtningerne til forordning nr. 840/95.
65 Forordning nr. 840/95 indeholder saaledes ingen begrundelse for den manglende forhoejelse af de pensioner, der er erhvervet ret til mellem det tidspunkt, hvor Revisionsretten er blevet en EF-institution, dvs. den 1. november 1993, og det tidspunkt, hvorfra forordningen finder anvendelse, dvs. den 1. maj 1995. I strid med artikel 18 i forordning nr. 2290/77 giver forordning nr. 840/95 saaledes ikke nogen begrundelse for, at det anses for passende, at medlemmer af Revisionsretten, som er udtraadt af tjenesten mellem disse to datoer, ikke faar forhoejet deres pension fra det tidspunkt, hvor forordning nr. 840/95 traeder i kraft og forhoejer grundloennen for de medlemmer, der er i aktiv tjeneste.
66 I retsmoedet anfoerte intervenienten, at det er berettiget at naegte at forhoeje pensionen for et medlem som f.eks. sagsoegeren, fordi Revisionsretten ved overgangen til status som EF-institution fik udvidet sine befoejelser og bl.a. blev befoejet til at afgive erklaering til Europa-Parlamentet og Raadet om regnskabernes rigtighed og de underliggende transaktioners lovlighed og formelle rigtighed, jf. den nye artikel 188 C, stk. 1, andet afsnit, i traktaten. Medlemmerne af Revisionsretten fik saaledes overdraget nye opgaver og ansvarsomraader. Men disse nye funktioner ville foerst vaere varetaget fuldt ud, naar et helt regnskabsaar var forloebet, og den foerste af ovennaevnte erklaeringer var afgivet. Et medlem, der som sagsoegeren er udtraadt af tjenesten i februar 1994, har saaledes reelt ikke kunnet deltage i varetagelsen af disse nye opgaver. Objektivt ville det saaledes vaere berettiget at naegte at yde det paagaeldende medlem den forhoejelse af grundloennen, der er tildelt medlemmerne som foelge af Revisionsrettens opnaaede status som institution.
67 Retten finder imidlertid, at dette argument, som i oevrigt blev fremfoert for foerste gang i retsmoedet som svar paa et spoergsmaal fra Retten, og som bestrides af sagsoegeren, er irrelevant af to grunde. For det foerste forpligter artikel 18 i forordning nr. 2290/77 - der paalaegger Raadet at traeffe beslutning om en passende forhoejelse af de loebende pensioner samtidig med, at det beslutter en forhoejelse af grundloennen - noedvendigvis Raadet til at vurdere, om forhoejelsen af de loebende pensioner er passende, og saaledes ogsaa til at vurdere, om det er rimeligt ogsaa at lade denne passende forhoejelse gaelde for tiden foer vedtagelsen af beslutningen. I den foreliggende sag fremgaar den begrundelse, som Raadet fremfoerte i retsmoedet, dog hverken af betragtningerne til forordning nr. 840/95 eller af noget andet dokument, der er forelagt Retten, saaledes at det ikke er godtgjort, at det reelt er denne begrundelse, der har faaet Raadet til at beslutte at naegte at forhoeje de pensioner, der er erhvervet ret til mellem den 1. november 1993 og den 1. maj 1995. For det andet forklarer den fremfoerte begrundelse ikke, hvorfor beslutningen om at forhoeje de pensioner, der er erhvervet ret til, faar virkning fra 1. maj 1995 og ikke, som det dog maatte foelge af denne begrundelse, enten ved udloebet af det foerste hele regnskabsaar, efter at Revisionsretten er blevet en EF-institution, dvs. den 31. december 1994, eller paa datoen for den foerste erklaering om regnskabernes rigtighed mv., som vedroerer regnskabsaaret 1994, og som ifoelge de forklaringer, der blev givet i retsmoedet af sagsoegtes repraesentant, blev afgivet i november 1995. Det skal tilfoejes, at pensionsbeloebet ikke alene beregnes paa grundlag af antallet af fulde tjenesteaar, men i medfoer af artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 2290/77 ogsaa paa grundlag af det antal maaneder, tjenesten har varet ud over det sidste fulde tjenesteaar.
68 Det andet anbringendes foerste led, hvorefter artikel 2 i forordning nr. 840/95 er i strid med artikel 18 i forordning nr. 2290/77, skal saaledes tages til foelge.
69 Retten finder, at det til trods for denne konklusion vil vaere hensigtsmaessigt ogsaa at gennemgaa dette anbringendes andet led om tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling.
Det andet led om tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling
- Parternes argumenter
70 Sagsoegeren har bemaerket, at den dato, fra hvilken forordning nr. 840/95 fandt anvendelse, dvs. den 1. maj 1995, maa betragtes som en skaeringsdato forstaaet paa den maade, at de pensioner, der er erhvervet ret til efter denne dato, forhoejes i modsaetning til de pensioner, hvortil retten er erhvervet foer denne dato. Der er ingen objektiv begrundelse for denne forskelsbehandling. Raadets begrundelse for denne differentiering, nemlig at Revisionsretten er blevet en EF-institution, er ikke et objektivt kriterium i relation til forhoejelsen af grundloennen og de maanedlige overgangsgodtgoerelser. Endvidere finder artikel 18 i forordning nr. 2290/77 anvendelse uafhaengigt af aarsagen til den paagaeldende forhoejelse.
71 Sagsoegeren efterlyser en begrundelse for, at denne forhoejelse paa den ene side ud over grundloenningerne ogsaa omfatter de maanedlige overgangsgodtgoerelser, der blev oppebaaret paa det tidspunkt, fra hvilket forordning nr. 840/95 finder anvendelse, dvs. den 1. maj 1995, men paa den anden side ikke omfatter pensioner. Denne forskel er slaaende i sagsoegerens tilfaelde. Da sagsoegeren forlod Revisionsretten i februar 1994, dvs. to maaneder efter, at Revisionsretten blev en EF-institution, fik han fra det tidspunkt, hvor forordning nr. 840/95 fik virkning, forhoejet den maanedlige overgangsgodtgoerelse, som han havde faaet udbetalt fra marts 1994. Derimod kunne hans pension ikke forhoejes, da pensionsbeloebet blev fastsat paa grundlag af den sidst oppebaarne grundloen inden det tidspunkt, hvorfra forordning nr. 840/95 finder anvendelse. Sagsoegeren har heraf udledt, at der ikke er nogen forbindelse mellem Revisionsrettens overgang til status som EF-institution og beregningen af loenningerne, overgangsgodtgoerelserne og pensionerne.
72 Sagsoegeren er af den opfattelse, at hvad der gaelder for overgangsgodtgoerelserne, som blev forhoejet efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 840/95, ogsaa maa gaelde for pensioner. Eftersom forordning nr. 840/95 uden gyldig objektiv begrundelse behandler beregningen af overgangsgodtgoerelser anderledes end beregningen af pensioner, er der tale om en vilkaarlig forskelsbehandling, som goer forordningens artikel 2 ulovlig og uanvendelig over for sagsoegeren.
73 Sagsoegeren har haevdet, at den ordning, der er indfoert ved artikel 2 i forordning nr. 840/95, ogsaa medfoerer en urimelig og uretfaerdig forskelsbehandling dels af den endnu ikke pensionerede formand for og de endnu ikke pensionerede medlemmer af Revisionsretten, dels mellem de allerede pensionerede personer indbyrdes, afhaengig af hvilken dato der laegges til grund ved fastsaettelsen af tidspunktet for erhvervelsen af pensionsretten.
74 Sagsoegeren finder ikke, at Domstolens dom af 19. marts 1975 i sag 28/74, Gillet mod Kommissionen (Sml. s. 463), som sagsoegte har paaberaabt sig, har relevans for den foreliggende sag. Gillet-sagen vedroerte nemlig en aendring af en fremtidig situation med de oekonomiske konsekvenser, dette medfoerer. Forordning nr. 840/95 indfoerer derimod forskellige pensionsniveauer for identiske ydelser, der allerede er praesteret af formanden for eller medlemmerne af Revisionsretten. Forordningen vil faktisk have den virkning, at der fastsaettes forskellige pensionssatser for perioden fra oktober 1977, da Revisionsretten blev oprettet, til maj 1995. Konsekvensen vil vaere, at et medlem af Revisionsretten, som har gjort tjeneste der fra oktober 1977 indtil sin pensionering i april 1995, vil faa en lavere pension end en kollega, der er blevet udnaevnt paa samme tid, dvs. i oktober 1977, men som har erhvervet sin ret til pension en uge senere, nemlig i loebet af maj 1995. Sagsoegeren paapeger, at han blev udnaevnt som medlem af Revisionsretten den 18. maj 1986 og udtraadte af tjenesten den 9. februar 1994 paa et tidspunkt, hvor Revisionsretten netop havde faaet status som EF-institution.
75 Sagsoegeren har endvidere bemaerket, at Raadet ved at vedtage forordning nr. 840/95 har fraveget sin saedvanlige praksis med at give pensionsforhoejelser samme tilbagevirkende kraft som loenforhoejelser. Hvis begrundelsen for at vedtage denne forordning som haevdet af Raadet var Revisionsrettens overgang til status som institution, burde loenreguleringen efter sagsoegerens opfattelse have haft tilbagevirkende kraft til december 1993, paa hvilket tidspunkt han endnu ikke var udtraadt af tjenesten. Derfor er datoen den 1. maj 1995 ikke baseret paa noget gyldigt objektivt kriterium, der kan bruges til at fastslaa, hvilke personer der har ret til en pensionsforhoejelse.
76 Sagsoegeren er endvidere af den opfattelse, at Raadet ikke, i modsaetning til hvad Revisionsretten har haevdet, kan behandle pensionsforhoejelserne »fra sag til sag«. Tvaertimod kraever artikel 18 i forordning nr. 2290/77, at beslutningen om en passende forhoejelse af pensionerne under hensyn til forhoejelsen af loenningerne skal traeffes samtidig. Udtrykket »passende beslutning« skal ikke forstaas som en beslutning truffet »fra sag til sag«, men som en beslutning, der er berettiget under hensyn til loenforhoejelsen.
77 Sagsoegte har henvist til dommen i sagen Gillet mod Kommissionen, jf. praemis 74 ovenfor, hvori Domstolen i forbindelse med en forordning, som fra et bestemt tidspunkt ophaevede en foranstaltning til fordel for tjenestemaend, fastslog, at der ikke var tale om forskelsbehandling af de tjenestemaend, der endnu var omfattet af foranstaltningen, i forhold til dem, der ikke laengere var omfattet. Sagsoegte har i denne forbindelse citeret generaladvokat Mayras' forslag til afgoerelse i den paagaeldende sag (Sml. s. 475), hvori det bemaerkes, at ingen retsregel af hoejere gyldighed end vedtaegten i den paagaeldende sag paalagde faellesskabslovgiver at drage omsorg for, at de tjenestemaend, der blev udnaevnt eller forfremmet efter den dato, paa hvilken ophaevelsesforordningen fik virkning, fik de samme fordele, og hvori det konkluderes, at selv om disse ansatte saaledes er blevet behandlet forskelligt, er der ikke tale om nogen ulovlig forskelsbehandling.
78 Sagsoegte udleder heraf, at den dato, paa hvilken nye bestemmelser traeder i kraft, udgoer et saerskilt, objektivt kriterium, paa grundlag af hvilket det kan afgoeres, hvem der er omfattet af bestemmelserne. Ifoelge Domstolens praksis overholder dette kriterium ligebehandlingsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling. Dommen er faktisk en bekraeftelse af det princip, at en forskellig behandling, der er en foelge af, at en ny bestemmelse traeder i kraft paa en bestemt dato, ikke er en ulovlig forskelsbehandling. Ikrafttraedelsen er et objektivt kriterium, der gaelder for alle uden forskel. Denne konklusion boer saaledes i den foreliggende sag ogsaa gaelde for forordning nr. 840/95, som fra den 1. maj 1995 fastfroes pensionerne for de tidligere medlemmer af Revisionsretten paa et bestemt niveau, der blev beregnet paa grundlag af et beloeb svarende til 104% af loennen for en tjenestemand i loenklasse A1, sidste loentrin, mens vederlaget for de tjenestegoerende eller fremtidige medlemmer udgoer 108% af loennen for en saadan tjenestemand.
79 Sagsoegte finder, at den modsatte konklusion ville goere det princip indholdsloest, ifoelge hvilket faellesskabsmyndigheden, i den foreliggende sag Raadet, til enhver tid kan foretage de aendringer i vedtaegten, som den finder i overensstemmelse med tjenestens interesser.
80 Sagsoegte har forklaret, at den af sagsoegeren paaberaabte forskel mellem den maade, hvorpaa overgangsgodtgoerelsen og pensionerne behandles, er berettiget ud fra princippet om, at en undtagelsesbestemmelse skal fortolkes restriktivt. I medfoer af dette princip skal alene pensionerne vaere omfattet af den saerlige undtagelsesordning, der er fastsat i artikel 2 i forordning nr. 840/95, mens overgangsgodtgoerelsen i mangel af en specifik undtagelsesbestemmelse er omfattet af den almindelige ordning, der er fastsat i samme forordnings artikel 1. Subsidiaert har sagsoegte anfoert, at skulle Retten finde, at forhoejelsen af overgangsgodtgoerelsen er ulovlig, kan den ulovlige forhoejelse under ingen omstaendigheder benyttes som begrundelse for ogsaa at forhoeje pensionerne.
81 Sagsoegte har anfoert, at sagsoegerens argument om, at artikel 2 i forordning nr. 840/95 indfoerer en forskelsbehandling mellem pensionerede, ogsaa boer forkastes. Kun saafremt en automatisk forhoejelse, der er ens for alle, var paabudt efter artikel 18 i forordning nr. 2290/77, kunne det saaledes sikres, at alle pensionerede formaend og medlemmer ville modtage den samme pension. Det foelger imidlertid af artikel 18 i forordning nr. 2290/77, at forhoejelsen skal behandles fra sag til sag og i hvert fald ikke ske automatisk. Sagsoegte finder paa dette grundlag, at sagsoegeren herefter alene kan goere gaeldende, at artiklen er ulovlig, hvilket han ikke goer i staevningen.
82 Sagsoegte har erkendt, at det, hvis man gaar ud fra det eksempel, sagsoegeren har naevnt i sin replik, teoretisk set er rigtigt, at to tidligere medlemmer kan oppebaere forskellige pensioner, fordi den ene har opnaaet sin pension kort tid foer den nye bestemmelses ikrafttraedelse, mens den anden har opnaaet sin pension kort tid efter denne ikrafttraedelse. Men dette argument er ikke relevant. For det foerste er indfoerelsen af en generel og abstrakt bestemmelse nemlig ikke forskelsbehandlende, blot fordi bestemmelsen i visse graensesituationer kan medfoere ulemper for bestemmelsens adressater (Domstolens dom af 16.10.1980, sag 147/79, Hochstrass mod Domstolen, Sml. s. 3005, praemis 14). I den foreliggende sag kan det af sagsoegeren naevnte eksempel, som i oevrigt ikke svarer til sagsoegerens personlige situation, foelgelig ikke bevirke, at den generelle og abstrakte foranstaltnings berettigelse drages i tvivl. For det andet indebaerer en forskel i behandlingen ikke noedvendigvis en ulige behandling eller diskrimination. I den foreliggende sag foretages der saaledes en objektiv, neutral og abstrakt sondring paa grundlag af ikrafttraedelsesdatoen for den nye forordning.
83 Sagsoegte har ligeledes uddybet, hvad den forstaar ved forhoejelse af pensionerne fra sag til sag. Ifoelge sagsoegte paalagde artikel 18 i forordning nr. 2290/77 Raadet specifikt at tage stilling til en passende forhoejelse af pensionerne, hver gang det beslutter at forhoeje grundloennen, dvs. hver gang et saadant tilfaelde opstaar. Denne vurdering sker saaledes »fra sag til sag«, da en pensionsforhoejelse kun kan vaere »passende«, saafremt det sker under specifik henvisning til den stedfundne loenforhoejelse. Det er endvidere klart, at der ifoelge artikel 18 stilles krav om en specifik undersoegelse af pensionsforhoejelsen, saafremt der sker en forhoejelse af loennen. Pensionsforhoejelsen kan ikke vaere automatisk, idet artikel 18 i saa fald ikke ville have nogen eksistensberettigelse.
84 Sagsoegte har konkluderet, at den paastaaede forskelsbehandling mellem de pensionerede skyldes artikel 18 i forordning nr. 2290/77 og ikke artikel 2 i forordning nr. 840/95, som blot er den bestemmelse, hvorved artikel 18 gennemfoeres. Sagsoegte har heraf udledt, at sagsoegeren derfor alene kan goere gaeldende, at artikel 18 i forordning nr. 2290/77 er ulovlig, hvilket sagsoegeren dog ikke goer. Sagsoegte finder derfor, at dette led i anbringendet boer forkastes.
85 Raadet har som intervenient bemaerket, at det blot udoevede sin skoensret, da det gav Revisionsretten ret i, at Revisionsrettens medlemmer burde have en loenforhoejelse, fordi Revisionsretten var blevet en EF-institution. Det var ikke noget, Raadet var forpligtet til at goere. Hverken traktaten eller nogen anden bestemmelse forpligtede Raadet til at beslutte disse forhoejelser. Da der ikke hvilede nogen forpligtelse paa Raadet, kan Raadet saaledes heller ikke have misligholdt nogen forpligtelse. En misligholdelse ville have vaeret det eneste, der eventuelt kunne retfaerdiggoere, at loenforhoejelsen fik tilbagevirkende kraft til datoen for TEU's ikrafttraedelse, nemlig for at goere skaden god igen. Under alle omstaendigheder boer der normalt kun vaere tilbagevirkende kraft i undtagelsestilfaelde. Den dato, fra hvilken den anfaegtede forordning skulle anvendes, var objektiv, neutral og abstrakt. Datoen gav ikke anledning til forskelsbehandling.
86 Intervenienten har konkluderet, at dette led i anbringendet, som omhandler tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling, boer forkastes.
- Rettens bemaerkninger
87 Retten skal bemaerke, at efter fast praksis (jf. f.eks. Rettens dom af 9.2.1994, sag T-109/92, Lacruz Bassols mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 105, praemis 87, og af 18.12.1997, sag T-142/95, Delvaux mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1247, praemis 95) foelger det af ligebehandlingsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling, at sammenlignelige situationer ikke maa behandles forskelligt, medmindre en forskelsbehandling er objektivt begrundet.
88 I den foreliggende sag indfoerer forordning nr. 840/95 en forskel i pensionsordningerne for tidligere medlemmer af Revisionsretten, alt efter om de er udtraadt af tjenesten og saaledes har erhvervet deres pensionsret foer eller efter den 1. maj 1995, fra hvilket tidspunkt den paagaeldende forordning finder anvendelse. Denne forskel skyldes, at pensionen for medlemmer, der er udtraadt af tjenesten foer den 1. maj 1995, beregnes paa grundlag af en grundloen paa 104% af grundloennen for en tjenestemand i loenklasse A1, sidste loentrin, mens pensionen for medlemmer, der er udtraadt af tjenesten efter den 1. maj 1995, beregnes paa grundlag af en grundloen paa 108% af loennen for en tjenestemand i loenklasse A1, sidste loentrin.
89 Forordning nr. 840/95 giver ikke nogen udtrykkelig begrundelse for denne forskel i behandlingen. Forordningen blev vedtaget for at tage hensyn til, at Revisionsretten efter TEU's ikrafttraeden den 1. november 1993 var blevet en EF-institution. Denne begrundelse kan saaledes berettige en forskelsbehandling mellem medlemmer, der er udtraadt af tjenesten foer eller efter denne dato. Derimod kan begrundelsen ikke berettige en forskelsbehandling mellem medlemmer, som alle er udtraadt af tjenesten efter denne dato, og som saaledes alle har vaeret i tjeneste, efter at Revisionsretten er blevet en EF-institution. I henseende til denne begrundelse befinder disse medlemmer sig i en sammenlignelig situation, men behandles forskelligt. Begrundelsen giver saaledes ikke nogen forklaring paa, hvorfor medlemmer, der alle er udtraadt af tjenesten efter TEU's ikrafttraedelse den 1. november 1993, bliver behandlet forskelligt afhaengig af, om de er udtraadt foer eller efter den 1. maj 1995, dvs. den dato, fra hvilken forordning nr. 840/95 fandt anvendelse. Hverken sagsoegte eller intervenienten har under den skriftlige forhandling fremlagt oplysninger, der kan godtgoere, at denne forskellige behandling af personer, som befinder sig i en sammenlignelig situation, er objektivt begrundet.
90 Det argument, som intervenienten fremfoerte i retsmoedet, og som gaar ud paa, at de nye funktioner, som er tillagt Revisionsretten ved TEU, foerst kunne vaere udoevet fuldt ud efter udloebet af et fuldt regnskabsaar, nemlig paa tidspunktet for afgivelsen af den foerste erklaering om regnskabernes rigtighed mv. (praemis 66 ovenfor), skal ogsaa vise, at sagsoegeren og de medlemmer, der er udtraadt af tjenesten efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 840/95, befinder sig i forskellige situationer, hvilket berettiger til at behandle dem forskelligt. Retten henviser til det anfoerte i praemis 67 ovenfor og skal yderligere bemaerke, at den dato, fra hvilken der er sket en differentiering af den paagaeldende ordning, dvs. den 1. maj 1995, ligger efter udloebet af det foerste regnskabsaar, efter at Revisionsretten blev EF-institution, dvs. den 31. december 1994, men foer udfaerdigelsen af den foerste erklaering om regnskabernes rigtighed mv., som vedroerte regnskabsaaret 1994, og som ifoelge de forklaringer, sagsoegtes repraesentant afgav under retsmoedet, blev afgivet i november 1995. I betragtning af disse modsigelser ses datoen den 1. maj 1995 ikke at have vaeret resultatet af et bevidst valg foranlediget af de angivne hensyn, ligesom datoen ej heller findes at tilgodese disse hensyn.
91 De betragtninger, Raadet fremfoerte under retsmoedet, er endvidere ikke relevante med henblik paa en objektiv begrundelse for forskelsbehandlingen. Betragtningerne bygger nemlig paa en sammenligning af situationen for medlemmerne af Revisionsretten i relation til dennes overgang til status som institution. Ved sammenligningen har man ikke kun sammenholdt de to objektive elementer, nemlig henholdsvis den dato, hvor Revisionsretten blev en EF-institution, og datoen for medlemmernes udtraeden af tjenesten. I sammenligningen indgaar ogsaa et tredje element, nemlig hvor laenge det paagaeldende medlem var tjenestegoerende efter Revisionsrettens omdannelse til EF-institution, foerend han udtraadte af tjenesten. I sammenligningen indgaar saaledes ogsaa en vurdering af tjenesteperiodens laengde.
92 Efter det saerlige synspunkt, som ligger til grund for denne fremgangsmaade, burde man ogsaa have taget hensyn til, at pensionen er en modydelse knyttet til hele det arbejde, medlemmet har udfoert for foerst EF-organet, derefter EF-institutionen. I denne forbindelse er det i artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 2290/77 bestemt, at pensionen beregnes paa grundlag af hele medlemmets tjenesteperiode, der ikke alene omfatter hvert fulde tjenesteaar, men ogsaa hver fulde maaned efter det sidste fulde tjenesteaar. Endvidere loeber mandatet for et medlem af Revisionsretten i seks aar ifoelge den tidligere bestemmelse i traktatens artikel 206, stk. 4, foerste afsnit, som i medfoer af TEU's artikel G, nr. 59, er blevet til artikel 188 B, stk. 3, foerste afsnit. Mandatet kan fornys. Heraf foelger, at et medlem, der er udtraadt af tjenesten kort tid efter det tidspunkt, hvorfra forordning nr. 840/95 finder anvendelse, dvs. den 1. maj 1995, saaledes, medmindre saerlige omstaendigheder goer sig gaeldende, har haft naesten hele sin tjenesteperiode i tiden foer Revisionsrettens omdannelse til EF-institution den 1. november 1993. Derimod ligger kun en mindre del af hans tjenesteperiode i tiden efter denne begivenhed. Det paagaeldende medlems situation afviger saaledes ud fra dette synspunkt ikke vaesentligt fra sagsoegerens situation.
93 De omstaendigheder, Raadet paaberaabte sig under retsmoedet, kan saaledes ikke objektivt begrunde, at der med hensyn til en pensionsforhoejelse som foelge af Revisionsrettens overgang til en status som institution, er gjort forskel i behandlingen af medlemmer, som alle har fortsat i tjenesten efter denne omdannelse, afhaengig af om deres tjenesteperiode er ophoert foer eller efter den 1. maj 1995.
94 Sagsoegte og intervenienten har endvidere fremfoert en indvending, der i det vaesentlige gaar ud paa, at en forskellig behandling, der er en foelge af, at en ny bestemmelse traeder i kraft paa et bestemt tidspunkt, ikke kan udgoere en ulovlig forskelsbehandling. En saadan ikrafttraedelse udgoer nemlig en objektiv kendsgerning, der gaelder for alle uden forskel. Den modsatte konklusion ville goere princippet om, at faellesskabsmyndigheden til enhver tid kan foretage de aendringer, som myndigheden finder i overensstemmelse med tjenestens interesser, indholdsloest.
95 Med dette argument ses der imidlertid paa den ene side bort fra, at det ikke er udelukket, at datoen for, hvornaar nye regler kan anvendes, kan udgoere en ulovlig forskelsbehandling (se f.eks. angaaende den diskriminerende karakter af datoen for nye interne retningslinjers ikrafttraedelse Rettens dom af 9.7.1997, sag T-92/96, Monaco mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 573, praemis 50-58).
96 Paa den anden side kan sagsoegte ikke til stoette for sit synspunkt paaberaabe sig ovennaevnte domme i sagerne Gillet mod Kommissionen og Hochstrass mod Domstolen.
97 I sagen, der foerte til ovennaevnte dom i Gillet mod Kommissionen, var der tale om en forordning vedtaget i 1972, hvori der i forbindelse med tjenestemaends frivillige udtraeden af tjenesten blev indfoert forskellige oekonomiske ordninger for tjenestemaend i loenklasse A1 eller A2, som var blevet ansat under den tidligere vedtaegt fra 1956 for personale ved Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab, og som udtraadte af tjenesten paa de samme vilkaar; anvendelse af ordningen var afhaengig af, om disse tjenestemaend var fastansat i en af de naevnte to loenklasser paa ikrafttraedelsesdatoen for den nye vedtaegt for tjenestemaend ved Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab, som var den 1. januar 1962. Sagsoegeren, en tjenestemand, der var blevet indplaceret i denne kategori efter den 1. januar 1962, rejste en ulovlighedsindsigelse og paaberaabte sig forordningens paastaaede diskriminerende karakter. Domstolen tog ikke denne indsigelse til foelge.
98 Ganske vist fremgaar det indirekte af denne dom, at faellesskabslovgiver har ret til at vedtage vedtaegtsbestemmelser, der gaelder for fremtiden, og som er ugunstigere for tjenestemaendene. Men i dommen anfoerte Domstolen dels, at gyldigheden af overgangsforanstaltningerne til beskyttelse af de rettigheder, som tjenestemaend ansat under en tidligere, mere gunstig vedtaegt lovligt har erhvervet, ikke kunne drages i tvivl, dels konkluderede den, at disse overgangsforanstaltninger ikke var diskriminerende over for en tjenestemand, der var blevet ansat under den nye, mindre gunstige vedtaegt. Domstolen kontrollerede i sin gennemgang af de omtvistede foranstaltninger omhyggeligt, at forskelsbehandlingen mellem paa den ene side den tjenestemand, der er ansat under den tidligere, gunstigere vedtaegt, og som efter vedtagelsen af den nye, mindre gunstige vedtaegt er omfattet af en overgangsordning til beskyttelse af hans rettigheder, og paa den anden side den tjenestemand, der er ansat under den nye, mindre gunstige vedtaegt, var objektivt begrundet. I dommen fastslaas det i denne forbindelse for det foerste, at den tjenestemand, der er blevet ansat under den nye, mindre gunstige vedtaegt, ikke kan paaberaabe sig den tidligere gunstigere vedtaegt, og for det andet, at overgangsordningen til fordel for de tjenestemaend, der blev ansat under den tidligere, gunstigere vedtaegt, ikke kan drages i tvivl.
99 I dommen blev det ligeledes efterproevet, at skaeringsdatoen mellem de to oekonomiske ordninger, dvs. den 1. januar 1962, var objektivt begrundet.
100 Det kan saaledes ikke udledes af denne dom, at ikrafttraedelsesdatoen for nye bestemmelser aldrig kan vaere diskriminerende.
101 Ganske vist hedder det i den anden dom, der paaberaabes af sagsoegte, nemlig dommen i sagen Hochstrass mod Domstolen, der er omhandlet i praemis 82 ovenfor, at »selv om det skulle foelge af indfoerelsen af en generel og abstrakt bestemmelse, at graensesituationer kan medfoere tilfaeldige ulemper, kan lovgiveren ikke bebrejdes for at have foretaget en gruppeopdeling«, der er forskelsbehandlende (praemis 14). Domstolen tilfoejer dog umiddelbart derefter, at denne konklusion kun gaelder, saafremt denne gruppeopdeling »i det vaesentlige ikke er forskelsbehandlende i forhold til det forfulgte maal«.
102 I dommen er det i oevrigt omhyggeligt kontrolleret, om den gruppeopdeling, der sker ved denne nye lovgivning (i den paagaeldende sag indfoerelse af et udlandstillaeg paa grundlag af nationalitetskriteriet), er objektivt begrundet.
103 Dommen kan saaledes ikke fritage for pligten til som led i kontrollen med overholdelsen af forbuddet mod forskelsbehandling at undersoege, om de forskelle, som nye bestemmelser indfoerer i en ordning, er objektivt begrundede.
104 Retten skal endelig bemaerke, at faellesskabslovgiver ganske vist frit og til enhver tid kan foretage de aendringer i vedtaegtsbestemmelserne, i den foreliggende sag i forordning nr. 2290/77, som han finder er i tjenestens interesse. Men hvis aendringen specifikt begrundes med en henvisning til en ny situation, i den foreliggende sag Revisionsrettens overgang til status som EF-institution, og vedroerer en bestemt kategori af personer, i den foreliggende sag de medlemmer, der har vaeret i tjenesten efter denne omdannelse, skal de personer, der hoerer til den kategori, der specifikt beroeres af denne nye situation, behandles ens i forbindelse med aendringen.
105 Faellesskabslovgiver var i den foreliggende sag ikke noedvendigvis forpligtet til at beslutte en forhoejelse af grundloennen, og dermed en forhoejelse af pensionerne, for medlemmerne af Revisionsretten. Men foretager lovgiver en saadan forhoejelse med Revisionsrettens nye status som institution som begrundelse, og paataenker lovgiver ikke at lade forhoejelsen gaelde for personer, der har erhvervet ret til deres pension foer ikrafttraedelsen af den forordning, hvorved forhoejelsen gennemfoeres, skal lovgiver sikre, at alle medlemmer, der befinder sig i den situation, der begrunder forhoejelsen, dvs. de medlemmer, der har vaeret i tjenesten efter Revisionsrettens overgang til en status som institution, behandles ens fra det tidspunkt, hvor forordningen traeder i kraft. Retten har ovenfor fastslaaet, at disse krav ikke er overholdt i den foreliggende sag.
106 Endelig er den konstaterede forskelsbehandling ikke, som haevdet af sagsoegte, en foelge af anvendelsen af artikel 18 i forordning nr. 2290/77. Denne artikel, som forpligter Raadet til i tilfaelde af en forhoejelse af grundloennen for medlemmer af Revisionsretten samtidig at traeffe beslutning om en passende forhoejelse af de loebende pensioner, forhindrer paa ingen maade Raadet i at overholde princippet om ligebehandling. Tvaertimod forpligter denne artikel ved sin anvendelse af adjektivet »passende« Raadet til ogsaa at undersoege, om denne overordnede retsgrundsaetning er overholdt.
107 Heraf foelger, at Raadet i den foreliggende sag har tilsidesat ligebehandlingsprincippet.
108 Da det her behandlede anbringendes andet led, som vedroerer tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet, saaledes ligeledes maa tages til foelge, er det ikke noedvendigt at tage stilling til sagsoegerens argumenter vedroerende det forhold, at forordning nr. 840/95 har forhoejet overgangsgodtgoerelsen uden samtidig at forhoeje de pensioner, der var erhvervet ret til paa tidspunktet for forordningens ikrafttraedelse.
109 Sagsoegerens paastande maa saaledes tages til foelge, uden at det er fornoedent at gennemgaa det her behandlede anbringendes tredje led, som vedroerer tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
110 Heraf foelger, at sagsoegtes anfaegtede afgoerelse, der er baseret paa artikel 2 i forordning nr. 840/95, skal annulleres.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
111 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Revisionsretten har tabt sagen, og da sagsoegeren har nedlagt paastand om, at Revisionsretten tilpligtes at betale sagens omkostninger, skal den doemmes til at betale sagens omkostninger.
112 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 4, foerste afsnit, skal institutioner, der er indtraadt i en sag, baere deres egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Femte Afdeling)
1) Revisionsrettens afgoerelse af 20. februar 1997 om opgoerelse af sagsoegerens pension annulleres.
2) Revisionsretten betaler sagens omkostninger.
3) Raadet baerer sine egne omkostninger.