62017CC0582
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
E. SHARPSTON
fremsat den 29. november 2018 (
1
)
Forenede sager C-582/17 og C-583/17
Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie
mod
H. (sag C-582/17)
R. (sag C-583/17)
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Nederlandene))
»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EU) nr. 604/2013 – afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne – successive ansøgninger, der er indgivet i to medlemsstater – anmodning om tilbagetagelse – den anmodende medlemsstats anvendelse af kriterierne til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig – artikel 27 – hvorvidt domstolsprøvelsen omfatter en ukorrekt anvendelse af kriterierne i kapitel III i den anmodende medlemsstat«
1.
Ved disse to anmodninger om præjudicielle afgørelser ønsker Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Nederlandene) vejledning om anvendelsen af forordning (EU) nr. 604/2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (
2
). I en situation, hvor tredjelandsstatsborgere er flyttet fra en medlemsstat til en anden medlemsstat og har indgivet anmodninger om international beskyttelse i hver medlemsstat, har den anden medlemsstat indgivet en anmodning om tilbagetagelse og truffet en afgørelse om at overføre den pågældende person til den første medlemsstat. Den forelæggende ret ønsker oplyst: i) hvorvidt den anden medlemsstat kan (eller ligefrem skal) anvende kriterierne i Dublin III-forordningen (navnlig kriterierne vedrørende familiens enhed) med henblik på at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, og ii) hvorvidt retten til klage eller indbringelse, der er sikret ved denne forordning, finder anvendelse i forbindelse med en sag om en ukorrekt anvendelse af disse kriterier.
Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
2.
Artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) (
3
) sikrer retten til respekt for familielivet (
4
). Artikel 47, stk. 1, bestemmer, at enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol (
5
).
3.
Artikel 52, stk. 3, bestemmer, at for så vidt som chartret »[…] indeholder rettigheder svarende til dem, der er sikret ved [EMRK], har de samme betydning og omfang som i [EMRK]. Denne bestemmelse er ikke til hinder for, at EU-retten kan yde en mere omfattende beskyttelse«.
Dublin III-forordningen
4.
Dublinsystemet fastsætter kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse (
6
).
5.
Af betragtningerne til Dublin III-forordningen fremgår følgende:
–
Det fælles europæiske asylsystem omfatter en klar og brugbar metode til fastsættelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning (
7
).
–
En sådan metode bør baseres på kriterier, der er objektive og retfærdige for både medlemsstaterne og de pågældende personer. Den bør især gøre det muligt hurtigt at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig […] (
8
).
–
I overensstemmelse med EMRK og med chartret bør hensynet til familielivet indgå som et primært hensyn i forbindelse med medlemsstaternes anvendelse af Dublin III-forordningen (
9
).
–
For at sikre en effektiv beskyttelse af de pågældende personers rettigheder bør der fastlægges retsgarantier og en ret til adgang til effektive retsmidler i forbindelse med afgørelser vedrørende overførsler til den ansvarlige medlemsstat, jf. navnlig chartrets artikel 47. Med henblik på at sikre, at folkeretten overholdes, bør adgangen til effektive retsmidler i forbindelse med sådanne afgørelser omfatte både undersøgelsen af anvendelsen af Dublin III-forordningen og af den retlige og faktiske situation i den medlemsstat, som ansøgeren overføres til (
10
).
–
Hvad angår behandlingen af personer, der er omfattet af Dublin III-forordningen anvendelsesområde, er medlemsstaterne bundet af deres forpligtelser i henhold til folkeretlige instrumenter, herunder relevant retspraksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (
11
). Dublin III-forordningen respekterer de grundlæggende rettigheder og tilsigter, at den asylret, der er sikret ved chartrets artikel 18 og de rettigheder, der anerkendes i chartrets artikel 4, 7 og 47, respekteres fuldt ud (
12
).
6.
Artikel 1 bestemmer, at i Dublin III-forordningen »[…] fastsættes kriterierne og procedurerne til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (»den ansvarlige medlemsstat«)« (
13
).
7.
Følgende begreber defineres i artikel 2:
»c)
»ansøger«: en tredjelandsstatsborger […], der har indgivet en ansøgning om international beskyttelse, som der endnu ikke er truffet endelig afgørelse om
d)
»behandling af en ansøgning om international beskyttelse«: samtlige sagsbehandlingsskridt samt alle afgørelser eller domme, der er truffet eller afsagt af de kompetente myndigheder vedrørende en ansøgning om international beskyttelse i overensstemmelse med [direktivet om asylprocedurer] og [kvalifikationsdirektivet], bortset fra procedurerne til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig i henhold til bestemmelserne i [Dublin III-forordningen]
e)
»tilbagetrækning af en ansøgning om international beskyttelse«: de skridt, hvorved ansøgeren afbryder de procedurer, som indgivelsen af vedkommendes ansøgning om international beskyttelse har sat i gang, i overensstemmelse med [direktivet om asylprocedurer], enten udtrykkeligt eller stiltiende
[…]
g)
»familiemedlemmer«: for så vidt familien allerede eksisterede i hjemlandet, følgende medlemmer af ansøgerens familie, der opholder sig på medlemsstaternes område:
–
ansøgerens ægtefælle eller ugifte partner i et fast forhold, hvis ugifte par i den pågældende medlemsstats lovgivning eller nationale praksis sidestilles med gifte par i henhold til dens lovgivning vedrørende tredjelandsstatsborgere
[…]«
8.
Artikel 3 bærer overskriften »Adgang til proceduren for behandling af en ansøgning om international beskyttelse«. Den bestemmer følgende:
»1)   Medlemsstaterne behandler enhver ansøgning om international beskyttelse fra en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der indgiver en ansøgning på en af medlemsstaternes område, herunder ved grænsen eller i transitområderne. En ansøgning behandles kun af den medlemsstat, som er ansvarlig efter kriterierne i kapitel III.
2)   Kan det ikke på grundlag af kriterierne i [Dublin III-forordningen] afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, er det den første medlemsstat, som ansøgningen om international beskyttelse indgives til, der er ansvarlig for behandlingen.
Er det umuligt at overføre en ansøger til den medlemsstat, der primært er udpeget som ansvarlig, fordi der er væsentlige grunde til at tro, at der er systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene for ansøgere i den pågældende medlemsstat, som medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i [chartrets artikel 4], skal den medlemsstat, der træffer afgørelsen, fortsætte med at undersøge kriterierne i kapitel III for at fastslå, om en anden medlemsstat kan udpeges som ansvarlig.
Kan en overførsel ikke gennemføres i medfør af dette stykke til nogen medlemsstat, der er udpeget på grundlag af kriterierne i kapitel III, eller til den første medlemsstat, hvor ansøgningen blev indgivet, bliver den medlemsstat, der træffer afgørelsen, den ansvarlige medlemsstat.
[…]«
9.
Forordningen kapitel III (»Kriterier til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig«) indledes med artikel 7, der fastsætter rækkefølgen for »kriterierne i kapitel III« og bestemmer følgende:
»1)   Kriterierne for afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, finder anvendelse i den rækkefølge, der er fastsat i dette kapitel.
2)   Afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig efter kriterierne i dette kapitel, sker på grundlag af situationen på det tidspunkt, hvor ansøgeren for første gang indgav sin ansøgning om international beskyttelse til en medlemsstat.
3)   Med henblik på anvendelsen af kriterierne i artikel 8, 10 og 16 skal medlemsstaterne inddrage alle foreliggende beviser for, at familiemedlemmer, slægtninge eller andre familierelationer til ansøgeren opholder sig på en medlemsstats område, forudsat at disse beviser fremlægges, inden en anden medlemsstat har accepteret anmodningen om at overtage eller tilbagetage den pågældende i henhold til henholdsvis artikel 22 og 25, og forudsat at der endnu ikke er truffet en første afgørelse med hensyn til substansen om ansøgerens tidligere ansøgninger om international beskyttelse« (
14
).
10.
Artikel 9 (der udgør en del af kapitel III) omhandler familiemedlemmer, der har international beskyttelse. Den bestemmer, at »[h]vis ansøgeren, uanset om familien i forvejen var stiftet i hjemlandet, har et familiemedlem, der har fået tilladelse til at opholde sig som en person med international beskyttelse i en medlemsstat, er det denne medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse, forudsat at de pågældende skriftligt har udtrykt ønske herom«.
11.
Artikel 17, stk. 1, bestemmer, at: »[u]anset artikel 3, stk. 1, kan enhver medlemsstat beslutte at behandle en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs, selv om behandlingen af ansøgningen ikke påhviler den efter kriterierne i [Dublin II-] forordning[en]« (
15
).
12.
Den ansvarlige medlemsstats forpligtelser er beskrevet i kapitel V. Disse forpligtelser omfatter i henhold til artikel 18, stk. 1, litra a), en forpligtelse til »på de betingelser, der er fastsat i artikel 21, 22 og 29, at overtage en ansøger, der har indgivet en ansøgning i en anden medlemsstat«, og, i henhold til litra b), til »på de betingelser, der er fastsat i artikel 23, 24, 25 og 29, at tilbagetage en ansøger, hvis ansøgning er under behandling, og som har indgivet en ansøgning i en anden medlemsstat, eller som opholder sig på en anden medlemsstats område uden opholdstilladelse« (
16
).
13.
Kapitel VI fastsætter procedurerne for at overtage og tilbagetage ansøgere om international beskyttelse. I henhold til artikel 20, der findes i afdeling I, gælder følgende:
»1)   Proceduren til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, indledes, så snart en ansøgning om international beskyttelse indgives for første gang i en medlemsstat.
2)   En ansøgning om international beskyttelse betragtes som indgivet på det tidspunkt, hvor en af ansøgeren indgivet formular eller en af myndighederne udfærdiget rapport er kommet den pågældende medlemsstats kompetente myndigheder i hænde. I tilfælde, hvor der ikke er tale om en skriftlig ansøgning, skal tidsrummet mellem ansøgerens hensigtserklæring og udfærdigelsen af en rapport være så kort som muligt.
[…]
5)   Den medlemsstat, som den første ansøgning om international beskyttelse er indgivet til, skal på de i artikel 23, 24, 25 og 29 fastsatte betingelser og med henblik på at afslutte proceduren til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, tilbagetage en ansøger, der opholder sig i en anden medlemsstat uden opholdstilladelse, eller som dér har indgivet en ny ansøgning om international beskyttelse efter at have trukket sin første ansøgning, som er indgivet i en anden medlemsstat, tilbage under proceduren til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig.
[…]«
14.
Afdeling II i kapitel VI omhandler procedurerne for anmodninger om overtagelse. Artikel 21, stk. 1, bestemmer, at: »[h]vis en medlemsstat, som en ansøgning om international beskyttelse indgives til, mener, at en anden medlemsstat er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen, kan den snarest muligt og under alle omstændigheder inden for en frist på tre måneder efter, at ansøgningen er indgivet, jf. artikel 20, stk. 2, anmode denne anden medlemsstat om at overtage ansøgeren«.
15.
Afdeling III i kapitel VI fastsætter procedurerne for anmodninger om tilbagetagelse. Artikel 23 finder anvendelse på situationer, hvor en medlemsstat indgiver en anmodning om tilbagetagelse, når der er indgivet en ny ansøgning i den anmodende medlemsstat. Den bestemmer følgende:
»1)   Når en medlemsstat, hvor en person som omhandlet i artikel 18, stk. 1, litra b), c) eller d), har indgivet en ny ansøgning om international beskyttelse, mener, at en anden medlemsstat er ansvarlig i henhold til artikel 20, stk. 5, og artikel 18, stk. 1, litra b), c) eller d), kan den anmode den anden medlemsstat om at tilbagetage den pågældende.
2)   En anmodning om tilbagetagelse fremsættes så hurtigt som muligt og under alle omstændigheder inden for to måneder efter modtagelsen af hittet i Eurodac i overensstemmelse med artikel 9, stk. 5, i [Eurodacforordningen].
Er anmodningen om tilbagetagelse baseret på andre beviser end oplysninger fra Eurodacsystemet, sendes den til den anmodede medlemsstat senest tre måneder fra datoen for indgivelsen af ansøgningen om international beskyttelse, jf. artikel 20, stk. 2.
3)   Når anmodningen om tilbagetagelse ikke fremsættes inden for de frister, som er fastsat i stk. 2, påhviler ansvaret for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse den medlemsstat, som den nye ansøgning er indgivet til.
[…]» (
17
)
16.
Artikel 27, stk. 1, bestemmer, at ansøgere om international beskyttelse har ret til effektive retsmidler i form af klage eller indbringelse for en domstol eller et domstolslignende organ af de faktiske og retlige forhold mod en afgørelse om overførsel.
Direktivet om asylprocedurer
17.
Artikel 27, stk. 1, bestemmer, at såfremt medlemsstaterne giver mulighed for udtrykkeligt at trække ansøgninger om international beskyttelse tilbage, skal de sikre, at den besluttende myndighed træffer afgørelse om enten at afbryde sagsbehandlingen eller at afslå ansøgningen. Hvis der er rimelig grund til at antage, at en ansøger implicit har trukket sin ansøgning tilbage eller har opgivet den, sikrer medlemsstaterne tilsvarende i overensstemmelse med artikel 28, at den besluttende myndighed træffer afgørelse om at afbryde sagsbehandlingen eller afslå ansøgningen. De omstændigheder, hvorunder en medlemsstat kan antage, at en ansøgning om international beskyttelse er blevet opgivet, er anført på en ikke-udtømmende liste (
18
).
18.
Artikel 33 fastlægger betingelserne for, at medlemsstaterne kan træffe afgørelse, om at ansøgninger om international beskyttelse skal afvises. Disse omfatter situationer, hvor en anden medlemsstat har indrømmet international beskyttelse, og såfremt der er tale om en fornyet ansøgning, hvor der ikke foreligger nye elementer eller oplysninger af betydning for, om ansøgeren kan anerkendes som en person med international beskyttelse i henhold til kvalifikationsdirektivet (
19
).
National ret
19.
Vreemdelingenwet 2000 (udlændingeloven af 2000) bestemmer, at udlændinge kun opholder sig lovligt i Nederlandene, såfremt udlændingen har en tidsbegrænset opholdstilladelse. En ansøgning om tidsbegrænset opholdstilladelse skal ikke behandles, såfremt det på grundlag af Dublin III-forordningen er blevet afgjort, at en anden medlemsstat er ansvarlig for behandlingen af den omhandlede tredjelandsstatsborgers ansøgning.
De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne og de præjudicielle spørgsmål
H.
20.
Den 21. januar 2016 indgav H. en ansøgning om international beskyttelse i Nederlandene. Efter et positive »hit« i Eurodacdatabasen fastslog de nederlandske myndigheder, at H. var blevet registreret i Grækenland den 27. december 2015, og at hun havde indgivet en ansøgning om international beskyttelse i Tyskland den 5. januar 2016. H. har bestridt denne opfattelse. Hun har gjort gældende, at hun blev rådet til at afgive fingeraftryk med henblik på, at de tyske myndigheder kunne fastlægge grundlaget for hendes sag, og at oplysningerne i Eurodac ikke ville få konsekvenser for hendes ansøgning om international beskyttelse i Nederlandene. Den 21. marts 2016 sendte de nederlandske myndigheder i henhold til Dublinforordningens artikel 18, stk. 1, litra b), en anmodning om tilbagetagelse til de tilsvarende tyske myndigheder. De tyske myndigheder undlod at besvare denne anmodning inden for fristen på to uger, hvilket ifølge de nederlandske myndigheder betød, at Tyskland var den medlemsstat, der var ansvarlig for behandlingen af H.s ansøgning om international beskyttelse (
20
). H. anførte i den forbindelse, at de nederlandske myndigheder havde undladt at anvende kriterierne i kapitel III i Dublin III-forordningen i form af artikel 9 korrekt, og at hun var berettiget til at ansøge om international beskyttelse i Nederlandene, idet hendes mand allerede havde fået asyl dér, og at hun ønskede at slutte sig til ham. De nationale myndigheder fastslog ved afgørelse af 6. maj 2016, at denne grund ikke var gyldig og bekræftede, at H. skulle overføres til Tyskland. Denne afgørelse blev af andre grunde annulleret i første instans af Rechtbank Den Haag Zittingsplaats Groningen (retten i første instans i Den Haag, med sæde i Groningen), og retten fastslog, at de kompetente myndigheder skulle træffe fornyet afgørelse (
21
).
21.
H. har iværksat appel til den forelæggende ret, idet hun har gjort gældende, at afgørelsen i første instans var forkert, idet den fastslog, at der ikke var grundlag for hendes appel, der var støttet på, at der var foretaget en ukorrekt anvendelse af kriterierne i kapitel III i form af artikel 9.
R.
22.
Den 9. marts 2016 indgav R., der er en syrisk statsborger, en ansøgning om international beskyttelse i Nederlandene.
23.
R. havde tidligere indgivet en ansøgning om international beskyttelse i Tyskland. Det var de nederlandske myndigheders opfattelse, at Tyskland var den medlemsstat, der var ansvarlig for behandlingen af hendes ansøgning, og de indgav følgelig en »anmodning om tilbagetagelse« i henhold til Dublin III-forordningens artikel 18, stk. 1, litra b). De tyske myndigheder meddelte i første omgang afslag på denne ansøgning på det grundlag, at R. var gift med en person, der havde international beskyttelse i Nederlandene.
24.
De nederlandske myndigheder anmodede dernæst de tilsvarende tyske myndigheder om at genoverveje »anmodningen om tilbagetagelse«, idet at det var blevet konstateret, at R.s vielsesattest var falsk, og at ægteskabet følgelig ikke skulle anses for at være godtgjort. Den 1. juni 2016 accepterede Tyskland anmodningen om tilbagetagelse (
22
).
25.
De nederlandske myndigheder nægtede følgelig at behandle R.s ansøgning om international beskyttelse.
26.
R. har gjort gældende, at Nederlandene i henhold til Dublin III-forordningens artikel 9 er den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af hendes ansøgning om international beskyttelse, eftersom det er dér, at hendes ægtefælle (der havde international beskyttelse) bor.
27.
De nederlandske myndigheder fastslog ved afgørelse af 14. juli 2016, at R.s hævdede ægtemand ikke var et familiemedlem som omhandlet i artikel 2, litra g), i Dublin III-forordningen, idet hendes ægteskab ikke var godtgjort. Følgelig kunne R. ikke påberåbe sig forordningens artikel 9 til støtte for kravet. Eftersom R.s sag endvidere omhandlede en anmodning om tilbagetagelse og ikke en anmodning om overtagelse, var der ikke grundlag for at anvende kriterierne i kapitel III i form af artikel 9.
28.
Rechtbank Den Haag (retten i første instans, Haag) annullerede ved afgørelse af 11. august 2016 denne afgørelse af to grunde. Den fastslog for det første, at de nederlandske myndigheder havde undladt at tage stilling til, hvorvidt R. levede i et fast forhold med sin partner som omhandlet i Dublin III-forordningens artikel 2, litra g), og for det andet, at en tredjelandsstatsborger var berettiget til at påberåbe sig forordningens artikel 9, uanset om de kompetente myndigheder indgiver en anmodning om tilbagetagelse eller en anmodning om overtagelse.
29.
De nederlandske myndigheder har iværksat appel til den forelæggende ret.
30.
Det er anført i forelæggelsesafgørelsen i sag C-582/17, at de faktiske omstændigheder i sagen er det væsentlige identiske med omstændighederne i sag C-583/17. Følgelig afspejler begrundelsen, der understøtter anmodningen om en præjudiciel afgørelse i denne sag, forelæggelsesafgørelsen i sag C-583/17. Den samme afdeling af Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) har taget stilling til begge sager og indgivet de respektive anmodninger om præjudicielle afgørelser på samme dato.
31.
Den forelæggende ret har anført, at en ansøger om international beskyttelse i henhold til Dublin III-forordningen kan anfægte en afgørelse om overførsel på det grundlag, at kriterierne for afgørelsen af ansvaret i kapitel III udelukkende blev anvendt forkert i den medlemsstat, hvor den første ansøgning blev indgivet. Såfremt denne afgørelse udspringer af en anmodning om tilbagetagelse, kan denne prøvelse kun i særlige tilfælde indledes i den anmodende medlemsstat (i dette tilfælde Nederlandene): dvs. såfremt i) anmodningen er ufuldstændig eller indeholder forkerte oplysninger, ii) anmodningen ikke er fremsendt rettidigt, iii) reglen i artikel 19, stk. 2, andet afsnit, i Dublin III-forordningen blev anvendt forkert (
23
), iv) der er systemfejl i asylproceduren og modtagelsesfaciliteter for asylansøgere i den ansvarlige medlemsstat, som ud fra alvorlige og på faktiske omstændigheder støttede grunde medfører en risiko som omhandlet for umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i chartrets artikel 4, som nævnt i artikel 3, stk. 2, i Dublin III-forordningen eller v) overførslen er i strid med chartrets artikel 4.
32.
Den forelæggende ret ønsker imidlertid oplyst, hvorvidt dens fortolkning af Dublin III-forordningen er i overensstemmelse med Domstolens fortolkning af Dublinforordningens artikel 27 (
24
). Den har bemærket, at Domstolen endnu ikke har taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt en ansøger kan anfægte en afgørelse om overførsel på det grundlag, at kriterierne i kapitel III udelukkende er blevet anvendt forkert i den første medlemsstat, hvor en ansøgning om international beskyttelse er blevet indgivet. Den forelæggende ret har følgelig anmodet om, at følgende spørgsmål besvares:
»1)
Skal [Dublin III-forordningen] fortolkes således, at kun den medlemsstat, hvor ansøgningen om international beskyttelse blev indgivet første gang, skal afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, med den konsekvens, at en udlænding kun i denne medlemsstat i henhold til [Dublinforordningen III-forordningens artikel 27] kan gøre gældende for domstolene, at der er sket en ukorrekt anvendelse af et af de ansvarlighedskriterier, der er omhandlet i [Dublin III-forordningens kapitel III], herunder artikel 9 [ (
25
)]?
2)
I hvilket omfang har det ved besvarelsen af det første spørgsmål betydning, at der i den stat, hvor udlændingen første gang har indgivet ansøgningen om international beskyttelse, allerede er truffet en afgørelse vedrørende denne ansøgning, eller at udlændingen har trukket ansøgningen tilbage for tidligt?«
33.
Der er indgivet skriftlige indlæg af R., den finske, den tyske, den nederlandske og den schweiziske regering og Det Forenede Kongeriges regering samt af Europa-Kommissionen. H., Tyskland, Finland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige samt Kommissionen deltog i retsmødet, der blev afholdt den 4. september 2018, og afgav mundtlige indlæg.
Bedømmelse
Indledende bemærkninger
34.
Den forelæggende ret har gjort gældende, at det er de kompetente myndigheders opfattelse, at henholdsvis H.s og R.s ægteskaber med tredjelandsstatsborgere, der havde fået international beskyttelse i Nederlandene, ikke er reelle. Det blev i hvert fald i R.s tilfælde fastslået i første instans, at hun ikke for de kompetente myndigheder havde fremlagt tilstrækkelig dokumentation for sit ægteskab.
35.
I henhold til Dublin III-forordningens artikel 2, litra g), omfatter »familiemedlem« ikke blot ægtefæller, men endvidere ugifte partnere, der lever i et fast forhold (
26
). Det tilkommer følgelig de kompetente myndigheder at tage stilling til, hvorvidt den påståede ægtefælle i hvert enkelt tilfælde er et familiemedlem som omhandlet i denne bestemmelse med henblik på at tage stilling til, hvorvidt forordningens artikel 9 finder anvendelse på H. eller R.
Anmodning om tilbagetagelse
36.
Grundlaget for tilbagetagelsesproceduren er uklart i både H.s og R.s tilfælde. Den forelæggende ret har anført, at de nederlandske myndigheder indgav en anmodning om tilbagetagelse for både H. og R. på grundlag af Dublin III-forordningens artikel 18, stk. 1, litra b). I retsmødet har Nederlandene imidlertid fastholdt, at disse anmodninger skulle have været indgivet på grundlag af forordningens artikel 20, stk. 5, idet både H. og R. befandt sig i Nederlandene uden et opholdsdokument, og at proceduren til afgørelse af den ansvarlige medlemsstat ikke endnu var afsluttet.
37.
Bestemmelserne i Dublin III-forordningens artikel 18, stk. 1, litra b), c) og d), og artikel 20, stk. 5, omfatter de forskellige omstændigheder, hvorunder en ansøger om international beskyttelse første gang indgiver en ansøgning og dernæst flytter til en anden medlemsstat og indgiver en anden ansøgning i denne stat (
27
). Disse bestemmelser henviser udtrykkeligt til betingelserne for at tage ansøgere om international beskyttelse tilbage i bl.a. forordningens artikel 23.
38.
I overensstemmelse med definitionen af »behandling af en ansøgning om international beskyttelse« i artikel 2, litra d), finder artikel 18, stk. 1, litra b), anvendelse, såfremt denne flytning finder sted, mens behandlingen af asylansøgningen med hensyn til substansen (som omhandlet i kvalifikationsdirektivet) finder sted. Bestemmelsen finder ikke anvendelse, såfremt proceduren til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, endnu ikke er blevet afsluttet i det konkrete tilfælde. Artikel 18, stk. 1, litra c), er den relevante bestemmelse, såfremt ansøgere om international beskyttelse trækker asylansøgningen tilbage som omhandlet i artikel 27 (udtrykkelig tilbagetrækning) eller artikel 28 (implicit tilbagetrækning eller opgivelse) i direktivet om asylprocedurer, mens substansansøgningen er under behandling (
28
). Artikel 18, stk. 1, litra d), finder anvendelse, såfremt der er meddelt afslag på ansøgningen om international beskyttelse med hensyn til substans i den første medlemsstat (
29
). Tilbagetagelsesproceduren indledes i henhold til artikel 20, stk. 5, såfremt bedømmelsen af ansøgningen om international beskyttelse med hensyn til substans ikke endnu er indledt, og proceduren fortsat er i den fase, hvor det skal afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen i henhold til Dublin III-forordningen.
39.
Det afhænger af de faktiske omstændigheder, hvilke af disse bestemmelser der udgør det korrekte grundlag for hver af de to tilbagetagelsesprocedurer. Var de tyske myndigheder på tidspunktet for hver ansøgers indgivelse af en fornyet ansøgning i Nederlandene fortsat i gang med at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen? Havde de indledt bedømmelsen af hver ansøgning med hensyn til substans (
30
)? Blev de første ansøgninger i Tyskland trukket tilbage, eller blev der meddelt afslag på disse ansøgninger? Det tilkommer følgelig den forelæggende ret i lyset af de nødvendige konstateringer af de faktiske omstændigheder i sagen at tage stilling til, hvorvidt tilbagetagelsesproceduren er baseret på artikel 18, stk. 1, litra b), c) og d), eller artikel 20, stk. 5.
40.
De specifikke spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet, omhandler fortolkningen af Dublin III-forordningen for så vidt angår det generelle spørgsmål om, hvordan kriterierne i kapitel III skal anvendes i forbindelse med en tilbagetagelsesprocedure. Uanset at det retlige grundlag for disse individuelle tilbagetagelsesprocedurer fortsat er uklart, er det min opfattelse, at Domstolen har fået fremlagt tilstrækkelige oplysninger til at kunne tage stilling til disse spørgsmål (
31
).
Det første spørgsmål
41.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, hvorvidt Dublin III-forordningen skal fortolkes således, at det kun er medlemsstaten, hvor en ansøgning om international beskyttelse første gang blev indgivet, der kan afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen. Såfremt det er tilfældet, har en tredjelandsstatsborger følgelig kun adgang til retsmidler i denne medlemsstat i henhold til Dublin III-forordningens artikel 27 for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt kriterierne i kapitel III blev anvendt ukorrekt.
Generelle betragtninger om Dublinsystemet
42.
Dublin III-forordningens generelle opbygning omfatter en procedure til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse i henhold til de kriterier, der er opregnet i kapitel III (
32
). Substansansøgninger skal (i princippet) behandles af en enkelt medlemsstat, der i henhold til disse kriterier er den ansvarlige medlemsstat (
33
). Det grundlæggende formål med Dublinsystemet er, at det hurtigt kan afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen (
34
). Såfremt en ansøger om international beskyttelse indgiver ansøgninger i forskellige medlemsstater, hjælper Eurodacforordningen de pågældende medlemsstater i forbindelse med afgørelsen af, hvilken medlemsstat der ansvarlig i henhold til Dublin III-forordningen (
35
).
43.
De ændringer i det tidligere system, der blev foretaget ved Dublin III-forordningen, tyder på, at EU-lovgiver besluttede at inddrage ansøgerne om international beskyttelse i denne proces (
36
). Følgelig skal ansøgere oplyses om kriterierne til afgørelse af ansvaret og gives mulighed for at indgive oplysninger, der er relevante for en korrekt fortolkning af disse kriterier (
37
). Disse rettigheder understøttes af retten til effektive retsmidler til prøvelse af den afgørelse om overførsel, der eventuelt træffes efter denne proces (
38
).
44.
Selv om processen, der er forbundet med at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen, i det væsentlige er baseret på kriterierne i kapitel III, er kapitel VI (der omhandler anmodninger om overtagelse og tilbagetagelse) og overholdelsen af de strenge frister, der er fastsat for så vidt angår disse bestemmelser, endvidere relevant for udfaldet af denne proces. En medlemsstat, der undlader at besvare en anmodning inden for den relevante frist anses for at have accepteret denne anmodning og er følgelig ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse med hensyn substans (
39
).
45.
Dublin III-forordningen omfatter endvidere visse udtrykkelige undtagelser til det generelle princip om, at afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, udelukkende afgøres i henhold til kriterierne i kapitel III. Følgelig tilsidesætter artikel 3, stk. 2, andet afsnit, disse kriterier, såfremt der er væsentlige grunde til at tro, at der er systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene for ansøgere i den pågældende medlemsstat, som medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i chartrets artikel 4 (
40
). Formålet med artikel 16, stk. 2, er opfyldt, både når det er asylansøgeren, der er afhængig af hjælp fra et familiemedlem, der opholder sig i en anden medlemsstat end den, der er ansvarlig i henhold til de i forordningens kapitel III fastsatte kriterier, og når det omvendt er dette familiemedlem, der er afhængig af hjælp fra asylansøgeren (
41
). Artikel 17, stk. 1, bestemmer tilsvarende, at hver medlemsstat uanset artikel 3, stk. 1, kan beslutte at behandle en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet hos den, selv om behandlingen af den ikke påhviler den efter kriterierne i kapitel III.
46.
Dette kan opsummeres som følger: Dublinsystemet er således primært baseret på anvendelsen af kriterierne i kapitel III, men en anden medlemsstat kan blive den ansvarlige medlemsstat enten ved dens undladelse af at overholde fristerne for at behandle en anmodning om overtagelse eller tilbagetagelse, eller såfremt Dublin III-forordningen indeholder en udtrykkelig undtagelse til det »normale« system (
42
).
Kriterierne i kapitel III – fornyede ansøgninger om international beskyttelse i forskellige medlemsstater – samme ansøger
47.
Finland, Nederlandene, Schweitz og Det Forenede Kongerige har i det væsentlige gjort gældende, at såfremt den samme person indgiver flere på hinanden følgende ansøgninger om international beskyttelse i medlemsstat A og medlemsstat B, og sidstnævnte indgiver en anmodning om tilbagetagelse til medlemsstat A, er medlemsstat B ikke forpligtet til at anvende kriterierne i kapitel III inden for rammerne af anmodningen om tilbagetagelse.
48.
Finland og Schweitz har anført, at medlemsstat A er forpligtet til at tilbagetage den omhandlede person i overensstemmelse med kapitel VI i Dublin III-forordningen og dernæst anvende kriterierne i kapitel III.
49.
Nederlandene har gjort gældende, at det følger af ordlyden af artikel 7, stk. 2, at det afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, med henvisning til den situation, der forelå, da den første anmodning om international beskyttelse blev indgivet. Dette tyder på, at det kun er medlemsstat A, der anvender kriterierne i kapitel III. Der er imidlertid visse særlige tilfælde i artikel 7, stk. 3, hvor en anden medlemsstat kan anvende kriterierne i kapitel III, navnlig såfremt artikel 8, 10 eller 16 finder anvendelse.
50.
Det Forenede Kongerige har fastholdt, at Dublin III-forordningen foretager en klar sondring mellem en anmodning om overtagelse og en anmodning om tilbagetagelse. For så vidt angår sager om overtagelse afgør medlemsstat A, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen, i overensstemmelse med kriterierne i kapitel III [artikel 18, stk. 1, litra a)]. Sager om tilbagetagelse er baserede på princippet om, at der foreligger en tidligere ansøgning i medlemsstat A [artikel 18, stk. 1, litra b), c) og d), og artikel 20, stk. 5]. Denne medlemsstat er da forpligtet til at tilbagetage ansøgeren. I disse sager er ansvaret allerede blevet fastlagt i henhold til Dublinsystemet, når der indgives en fornyet ansøgning.
51.
H., R., Tyskland og Kommissionen er af en anden opfattelse. H. og R. har gjort gældende, at ordlyden af Dublin III-forordningen ikke støtter en indskrænkende fortolkning, hvorefter det kun er medlemsstat A, der kan anvende kriterierne i kapitel III. Kommissionen har støttet denne opfattelse. Den har med henvisning til artikel 7, stk. 3, gjort gældende, at medlemsstaterne skal tage hensyn til samtlige beviser for, at familiemedlemmer, der er omfattet af en ansøgning om international beskyttelse, opholder sig på deres område, når den skal foretage en behandling under anvendelsen af kriterierne i kapitel III. Den omstændighed, at artikel 7, stk. 3, ikke udtrykkeligt krydshenviser til artikel 9, er en forglemmelse fra lovgivers side. Tyskland har gjort gældende, at bestemmelserne om overtagelse og tilbagetagelse i kapitel VI gør det ganske klart, at både medlemsstat A og medlemsstat B er forpligtede til at foretage en prøvelse af, hvorvidt kriterierne i kapitel III er blevet anvendt korrekt i det konkrete tilfælde.
52.
Det forekommer mig, at ordlyden af Dublin III-forordningen ikke peger i den ene eller anden retning. Forordningen bestemmer ikke, at der kun er medlemsstat A, der skal anvende kriterierne i kapitel III. Den bestemmer heller ikke udtrykkeligt, at begge stater skal udføre denne vurdering.
53.
Det følger af fast retspraksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig forskrift ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, såvel som til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (
43
). Reglerne i den afledte EU-ret, herunder bestemmelserne i Dublin III-forordningen, skal fortolkes og anvendes under iagttagelse af de ved chartret sikrede grundlæggende rettigheder (
44
). Såfremt en EU-retlig bestemmelse endvidere kan fortolkes på flere måder, skal den fortolkning, som kan sikre bestemmelsens effektive virkning, foretrækkes (
45
).
54.
Dublin III-forordningen regulerer udtrykkeligt den situation, hvor en enkelt medlemsstat eller den første medlemsstat, hvori der indgives en ansøgning om international beskyttelse, pålægges en forpligtelse (
46
). Således bestemmer artikel 3, stk. 1, at ansøgningen om international beskyttelse med hensyn til substans skal behandles af en enkelt medlemsstat. Artikel 3, stk. 2, første afsnit, bestemmer tilsvarende, at såfremt det ikke på grundlag af kriterierne i kapitel III kan afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, er det den første medlemsstat, som ansøgningen om international beskyttelse indgives til, der er ansvarlig for behandlingen. Artikel 7, stk. 2, bestemmer udtrykkeligt, at den ansvarlige medlemsstat skal fastlægges på grundlag af situationen på det tidspunkt, hvor ansøgeren første gang indgav sin ansøgning om international beskyttelse. I overensstemmelse med artikel 20, stk. 1, begynder proceduren til afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, så snart denne ansøgning første gang blev indgivet i en medlemsstat (
47
).
55.
Det er ikke overraskende, at forpligtelser udtrykkeligt pålægges en enkelt medlemsstat eller den første medlemsstat i disse tilfælde. Forordninger finder direkte anvendelse. Det er følgelig særlig vigtigt, at disse forpligtelser udtrykkes klart og utvetydigt. Baggrunden for lovgivningen, der viser, at lovgiver ikke gjorde brug af muligheden for at fastlægge et system, hvor ansvaret udelukkende påhvilede den medlemsstat, hvor asylansøgningen første gang blev indgivet, er endvidere relevant her (
48
).
56.
Dublinsystemet har lige fra starten været baseret på to særskilte komponenter, der hver har et særligt formål i forbindelse med opfyldelsen af det generelle formål, hvilket er at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen, og at bevare de væsentligste karaktertræk ved dette system i Dublin III-forordningen (
49
). Den første komponent er kriterierne i kapitel III, og den anden komponent er reglerne om tilbagetagelse, der finder anvendelse, når en ansøger, der har indgivet en ansøgning om international beskyttelse i en medlemsstat, efterfølgende opholder sig i en anden medlemsstat (
50
). Det er kun, såfremt ingen af kriterierne i kapitel III finder anvendelse, at det er den første medlemsstat, hvor asylansøgningen bliver indgivet, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen med hensyn til substans. Formålet med reglerne om tilbagetagelse er at sikre, at en ansøger om international beskyttelse ikke forfølger et krav i en anden medlemsstat end den, der er ansvarlig for behandlingen i henhold til forordningen.
57.
Det nye spørgsmål, der er opstået i de foreliggende sager, er, hvorvidt medlemsstat B skal tage kriterierne i kapitel III i betragtning, når den indgiver en anmodning om tilbagetagelse til medlemsstat A, eller hvorvidt der gælder en grad af automatik (hvilket Finland og Schweitz har gjort gældende), og medlemsstat B er berettiget til overhovedet ikke at tage hensyn til disse kriterier, alene fordi ansøgeren er flyttet fra medlemsstat A til medlemsstat B.
58.
Det forekommer mig at være for forenklet at behandle dette spørgsmål ved hjælp af et binært valg.
59.
Det er ofte tilfældet, at medlemsstat B får et hit i Eurodac, ikke har andre oplysninger om ansøgerens omstændigheder og følgelig (legitimt) indgiver en anmodning om tilbagetagelse til medlemsstat A, der er baseret på dette hit i Eurodac. Såfremt imidlertid medlemsstat B har oplysninger, der peger i retning af, at den faktisk er den ansvarlige medlemsstat i overensstemmelse med kriterierne i kapitel III, forekommer det mig at være i strid med formålet med Dublin III-forordningen, såfremt denne stat automatisk nægter at anvende kriterierne i kapitel III, fordi den har til hensigt at indgive en anmodning om tilbagetagelse. Der er navnlig intet i ordlyden, der støtter den opfattelse, at medlemsstat B kan se bort fra kriterierne om familiens enhed, såfremt prima facie anvendelsen af dem ville betyde, at den er ansvarlig for behandlingen af substansansøgningen, til fordel for indgivelsen af en anmodning om tilbagetagelse, der, såfremt den imødekommes, vil indebære, at ansøgeren overføres væk fra familiemedlemmer.
60.
Denne fortolkning ville være i strid med forpligtelsen i 32. betragtning til forordningen til at behandle personer, der henhører under forordningens anvendelsesområde i overensstemmelse med folkeretlige instrumenter og retspraksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (
51
). Det vil endvidere stride mod de grundlæggende rettigheder, der nævnes i 39. betragtning, herunder retten til respekt for ens familieliv i chartrets artikel 7. Det er følgelig min opfattelse, at Dublin III-forordningen ikke kan fortolkes således, at såfremt en ansøger om international beskyttelse indgiver flere på hinanden følgende asylansøgninger i medlemsstat A og medlemsstat B, er sidstnævnte berettiget til at sende en anmodning om tilbagetagelse til medlemsstat A uden at tage hensyn til kriterierne i kapitel III.
61.
Opfordrer denne opfattelse til, at Dublinsystemet misbruges?
62.
Samtlige medlemsstater, der har indgivet indlæg til Domstolen, har fremhævet, at Dublin III-forordningen ikke kan fortolkes på en måde, der opfordrer til misbrug. De har lagt vægt på betydningen af at afholde ansøgere om international beskyttelse fra at flytte fra en medlemsstat til en anden og indgive flere på hinanden følgende anmodninger om international beskyttelse i hver medlemsstat. Det er følgelig nødvendigt at udvise forsigtighed i forbindelse med behandlingen af disse argumenter.
63.
Det overordnede formål med Dublin III-forordningen er hurtigt at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen. Den er ikke (per se) en retshåndhævelsesforanstaltning i den forstand, at dens angivne primære formål ikke er at indføre restriktioner for asylansøgere, der flytter mellem medlemsstaterne (
52
). Bestemmelserne om tilbagetagelse, der har til formål at sikre, at ansøgere ikke forfølger asylansøgninger i en anden medlemsstat end den ansvarlige medlemsstat, udgør den valgte metode til at bekæmpe misbrug af asylprocedurer (
53
).
64.
Som jeg allerede har givet udtryk for (
54
), vil en medlemsstat uden oplysninger, der peger i retning af, at der foreligger et andet konkurrerende kriterium i kapitel III, være berettiget til at indgive en anmodning om tilbagetagelse på grundlag af et hit i Eurodac. Den fortolkning, som jeg har fremført, kræver alene, at en medlemsstat, der har yderligere oplysninger, der er relevante for anvendelsen af kriterierne i kapitel III, ikke bevidst ser bort fra disse oplysninger.
65.
En yderligere bekymring var, hvordan man skulle håndtere en asylansøger, der rejser gennem flere medlemsstater og indgiver ansøgninger om international beskyttelse i hver medlemsstat. Dette er ikke tilfældet i de foreliggende sager, og det forekommer mig, at reglerne om tilbagetagelse, sammenholdt med Eurodacforordningen, sikrer, at en ansøger om international beskyttelse ikke kan forfølge flere krav på samme tid.
66.
Nederlandene har gjort gældende, at der identificeres særlige tilfælde i artikel 7, stk. 3, i Dublin III-forordningen, hvor medlemsstaten der indgiver anmodningen om tilbagetagelse, faktisk vil anvende kriterierne i kapitel III. Nederlandene har imidlertid gjort gældende, at artikel 9 ikke er blandt de bestemmelser, der er opregnet i artikel 7, stk. 3, der regulerer disse særlige tilfælde, og at H. og R. følgelig derfor ikke er berettiget til at påberåbe sig bestemmelsen.
67.
Det forekommer mig, at artikel 8, 10 og 16 nævnes i artikel 7, stk. 3, i Dublin III-forordningen med henblik på at afspejle det formål (der kommer til udtryk i 14. betragtning), hvilket er, at hensynet til familielivet bør indgå som et primært hensyn i forbindelse med medlemsstaternes anvendelse af forordningen (
55
).
68.
Baggrunden for lovgivningen viser, at den nuværende artikel 9 i Kommissionens forslag oprindeligt var en af de bestemmelser, der var opregnet i den senere Dublin III-forordnings artikel 7, stk. 3 (
56
). Opførelsen af artikel 9 på denne liste viste sig at være meget kontroversiel. Visse medlemsstater gav i forbindelse med forhandlingerne i Rådet udtryk for bekymringer for, at Dublinprocedurerne ville blive udnyttet: »there is however a risk of potential abuse when it comes to Article 9 of the proposal [Dublin III-forordningens artikel 7] concerning the reunification with a family member who is a refugee, regardless of whether the family was formed in the country of origin or not. In this case, it can be argued that an asylum seeker could get married with a refugee in another Member State just in order to avoid the application of the Dublin rules and to choose the Member State of residence« (
57
). Følgelig blev artikel 9 udelukket fra listen.
69.
Jeg mener a contrario, at såfremt der ikke foreligger bevis for misbrug, forbliver ansøgeren om international beskyttelse og familiemedlemmet inden for det materielle anvendelsesområde af Dublin III-forordningens bestemmelser om familiens enhed for så vidt angår anvendelsen af kriterierne i kapitel III. Denne opfattelse svarer til formålene med Dublin III-forordningen og sikrer dens effektivitet (
58
). Det ville være i strid med chartret og de formål og garantier, der kommer til udtryk i 14., 32. og 39. betragtning til Dublin III-forordningen, at fortolke denne forordning på anden vis.
70.
Det tilkommer de kompetente myndigheder med forbehold af de nationale domstoles kontrol at foretage en prøvelse af, hvorvidt der i et konkret tilfælde er faktorer, der tyder på, at et ægteskab var konstrueret med henblik på at vælge bopælsmedlemsstaten og derved omgå anvendelsen af kriterierne i kapitel III i Dublin III-forordningen, der ikke omhandler familiens enhed (
59
). Det samme gør sig gældende for så vidt angår ansøgninger, der er baserede på et langvarigt parforhold.
71.
Nederlandene har gjort gældende, at lovgiver i forbindelse med vedtagelsen af Dublin III-forordningen havde det forhold, at familiens enhed er reguleret i Rådets direktiv 2003/86/EF om ret til familiesammenføring, i tankerne (
60
). Nederlandene har gjort gældende, at der ikke er behov for, at en medlemsstat, der indgiver en anmodning om tilbagetagelse, tager hensyn til artikel 9 i kapitel III, idet reglerne i dette direktiv giver passende garantier for familiens enhed i situationer som dem, H. og R. befinder sig i.
72.
Selv om det er korrekt, at direktiv 2003/86 fastsætter bestemmelser om familiens enhed, har dette direktiv primært til formål at sikre en retfærdig behandling af tredjelandsstatsborgere, som (allerede) opholder sig lovligt på medlemsstaternes område, og at styrke sociokulturel stabilitet (
61
). Reglerne om afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, tjener et ganske anderledes formål. Disse regler blev indført for generelt at forbedre effektiviteten af Dublinsystemet (
62
). Afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, er det første skridt i den proces, der ligger forud for behandlingen af selve ansøgningen med hensyn til substans. Selv om kriteriet om familiens enhed i Dublin III-forordningen uden tvivl har til formål at tage hensyn til familierelationer, tjener disse bestemmelser ikke samme formål som direktiv 2003/86, og de fokuserer på ansøgeren om international beskyttelse frem for på det familiemedlem, der allerede har lovligt ophold.
73.
Jeg mener derfor i modsætning til den opfattelse, som Nederlandene har givet udtryk for, at der ikke skal tages hensyn til dette direktiv ved fastlæggelsen af den ansvarlige medlemsstat med henblik på Dublin III-forordningen.
74.
Det er endvidere min opfattelse, at argumentet om, at det i givet fald påhviler den første medlemsstat at indgive en anmodning om overtagelse til den anden medlemsstat med henblik på at sikre, at sidstnævnte er den medlemsstat, der er ansvarlig i forbindelse med behandlingen af asylansøgninger, er fejlbehæftet. Dette argument tager helt enkelt ikke højde for det principielle spørgsmål om, hvorvidt den anden medlemsstat kan anvende kriterierne i kapitel III i henhold til Dublin III-forordningen.
75.
I mange tilfælde vil kravet om overholdelsen af de strenge frister for indgivelse af en anmodning om overtagelse, der er fastsat i artikel 21 i Dublin III-forordningen, i praksis betyde, at det ikke er muligt for den første medlemsstat (i dette tilfælde Tyskland) at indgive en sådan anmodning (
63
). De faktiske omstændigheder i H.s sag illustrerer dette punkt. Ansøgningen om international beskyttelse i Tyskland blev indgivet den 5. januar 2016 (
64
). I henhold til artikel 21, stk. 1, første afsnit, skal enhver anmodning om overtagelse indgives senest den 5. april 2016. H.s fingeraftryk og oplysninger blev registreret i Eurodac, og i tilfælde af et hit i Eurodac nedsættes denne periode til to måneder (den 5.3.2016). De tyske myndigheder modtog en anmodning om tilbagetagelse fra de tilsvarende nederlandske myndigheder den 21. marts 2016. Fristen for indgivelsen af en anmodning om overtagelse var følgelig allerede udløbet, forud for, at de tyske myndigheder modtog anmodningen om tilbagetagelse. Under disse omstændigheder kan overtagelsesmekanismen ikke anvendes til at løse asylansøgerens eller de omhandlede medlemsstaters situation ved at afgøre den ansvarlige medlemsstat i overensstemmelse med kriterierne om familiens enhed i kapitel III i Dublin III-forordningen.
76.
I lyset af ordlyden og formålet med Dublin III-forordningen er det mest korrekt at fortolke ordlyden af bestemmelserne om tilbagetagelse i overensstemmelse med garantierne i chartret, der beskytter retten til respekt for familielivet. Såfremt en ansøger om international beskyttelse følgelig kan dokumentere, at der foreligger en relation med et familiemedlem som omhandlet i Dublin III-forordningens artikel 2, litra g), og påberåber sig denne forordnings artikel 9, bør medlemsstaten, der har til hensigt at indgive en anmodning om tilbagetagelse tage kriterierne om familiens enhed i betragtning med henblik på fastlæggelsen af den ansvarlige medlemsstat i overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, medmindre de kompetente myndigheder kan godtgøre, at den omhandlede person har indgået en familierelation med henblik på at undgå anvendelsen af Dublin III-forordningen.
Dublin III-forordningens artikel 27
77.
Dublin III-forordningens artikel 27 foretager ikke en sondring mellem klage eller indbringelse af afgørelser om overførsel på grundlag af, hvorvidt de omhandler en anmodning om overtagelse eller en anmodning om tilbagetagelse. Det følger således, at en ansøger om international beskyttelse i begge tilfælde skal kunne udøve retten til effektive retsmidler i den medlemsstat, hvor det gøres gældende, at der er foretaget en ukorrekt anvendelse af kriterierne i kapitel III (
65
). Denne fortolkning sikrer, at retten til klage eller indbringelse i artikel 27 ikke i det væsentlige mister sin effektive virkning (
66
).
78.
I Ghezelbash-dommen fastslog Domstolen, at det fremgår af ordlyden af Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 1, at den prøvelse, der er fastsat i denne bestemmelse, skal være effektiv og både vedrøre de faktiske og de retlige forhold. Ordlyden af denne bestemmelse begrænser desuden ikke, hvilke argumenter asylansøgeren kan påberåbe sig inden for rammerne af denne prøvelse (
67
). Domstolen fremhævede endvidere, at det følger af 19. betragtning til forordningen, at adgangen til effektive retsmidler i forbindelse med afgørelser om overførsel, der er indført med Dublin III-forordningen, med henblik på at sikre, at folkeretten overholdes, bør omfatte både undersøgelsen af anvendelsen af denne forordning og af den retlige og faktiske situation i den medlemsstat, som ansøgeren overføres til (
68
). Det er den første del af denne test, der er relevant her, og det forekommer mig, at Domstolens tidligere afgørelse kan og bør anvendes på de foreliggende omstændigheder. Dette forekommer mig at være fuldstændig i overensstemmelse med det udtrykkelige formål med Dublin III-forordningen, der er at fastsætte regler for retlig kontrol af forordningens gennemførelse (
69
).
79.
Jeg skal tilføje, at det spørgsmål, der er genstand for de foreliggende sager, ikke er, hvorvidt ansøgere om international beskyttelse skal have ret til at appellere samtlige afgørelser om overførsel efter en medlemsstats imødekommelse af en anmodning om tilbagetagelse. Behovet for en sådan en ret opstår kun i situationer, hvor en ansøger kan påberåbe sig et konkurrerende kriterium, der er opregnet i kapitel III, navnlig kriterierne om familiens enhed, og hvor der følgelig kan være tale om en ukorrekt anvendelse af disse kriterier.
80.
Det er følgelig min konklusion, at Dublin III-forordningen skal fortolkes således, at såfremt en person indgiver en ansøgning om international beskyttelse i en medlemsstat og efterfølgende rejser til en anden medlemsstat, hvor personen indgiver en yderligere ansøgning og ønsker at anfægte en afgørelse om overførsel, der udspringer af en anmodning om tilbagetagelse, på det grundlag, at den anden medlemsstat har foretaget en ukorrekt anvendelse af kriterierne i kapitel III, navnlig bestemmelserne om familiens enhed, herunder forordningens artikel 9, skal de kompetente myndigheder anvende de relevante kriterier i kapitel III. Sådanne afgørelser er i henhold til forordningens artikel 27, stk. 1, underlagt de nationale domstoles kontrol med henblik på at sikre, at disse kriterier anvendes korrekt.
Det andet spørgsmål
81.
Ved det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, hvorvidt det under de i det første spørgsmål omhandlede omstændigheder er afgørende, om den første medlemsstat allerede havde truffet en afgørelse om den første ansøgning om international beskyttelse, eller om ansøgeren havde trukket denne ansøgning tilbage.
82.
Det er for det første uklart i forelæggelsesafgørelsen, hvordan det andet spørgsmål vedrører de faktiske omstændigheder i de foreliggende sager. Den forelæggende ret har ikke præciseret, hvorvidt den første medlemsstats afgørelse, som den henviser til, vedrører en afgørelse om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen, eller afgørelsen af den omhandlede ansøgning om international beskyttelse med hensyn til substans.
83.
I H.s tilfælde kan det for det andet ikke konstateres, at der var truffet en afgørelse af den ene eller anden art af de tyske myndigheder. For så vidt angår R. bekræftede den tyske regering i retsmødet, at de tilsvarende tyske myndigheder på det tidspunkt, hvor de nederlandske myndigheder havde indgivet anmodningen om tilbagetagelse (den 23.4.2016), ikke havde truffet en afgørelse i hendes sag med hensyn til substansen. Hun blev først indrømmet subsidiær beskyttelse den 6. oktober 2016. Der foreligger ingen faktiske konstateringer af, om den ene eller den anden ansøger trak sin ansøgning om international beskyttelse tilbage som omhandlet i artikel 27 eller artikel 28 i direktivet om asylprocedurer.
84.
Selv om det faktuelle grundlag for det andet spørgsmål følgelig er uklart, vil jeg ikke desto mindre for god ordens skyld foretage en kort gennemgang af det.
85.
Reglerne i Dublin III-forordningens artikel 7, stk. 2, bestemmer, at det skal afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, på grundlag af den situation på det tidspunkt, hvor en ansøger indgiver ansøgningen om international beskyttelse for første gang. Dette udgør referencepunktet. Den ansvarlige medlemsstat skal afgøres med henvisning til de faktiske omstændigheder på det pågældende tidspunkt under anvendelse af kriterierne i kapitel III, herunder kriterierne om familiens enhed kriterier (den første fase). Dernæst følger bedømmelsen af ansøgningen med hensyn til substans i forhold til kvalifikationsdirektivet (den anden fase) (
70
).
86.
Såfremt det fremgår af de faktiske omstændigheder, at ansøgningen i den første medlemsstat blev behandlet eller blev trukket tilbage, eller at der blev meddelt afslag i denne medlemsstat, og såfremt den anden medlemsstat konkluderer, at den ikke er den ansvarlige medlemsstat, er status for ansøgningen om international beskyttelse i den første medlemsstat relevant for den første fase af behandlingen, for så vidt som de faktiske omstændigheder giver grundlag for, at den anden medlemsstat kan indgive en anmodning om tilbagetagelse i henhold til artikel 18, stk. 1, litra b), c) eller d) (
71
). Såfremt denne medlemsstat imidlertid betragter sig selv som den ansvarlige medlemsstat og går videre til den anden fase (bedømmelsen med hensyn til substans), vil en afgørelse om en ansøgning om international beskyttelse, eller hvorvidt denne ansøgning er trukket tilbage i den første medlemsstat, være relevant for bedømmelsen af, hvorvidt ansøgningen kan antages til behandling i overensstemmelse med de nationale regler, der gennemfører artikel 33 i direktivet om asylprocedurer (
72
). Jeg skal for fuldstændigheden skyld tilføje, at såfremt ansøgeren allerede havde fået international beskyttelse af den første medlemsstat på tidspunktet for en derpå følgende ansøgning i en anden medlemsstat, henhører denne person ikke under anvendelsesområdet for Dublin III-forordningen, eftersom personen da ikke anses for at være en »ansøger« som omhandlet i artikel 2, litra c).
87.
Det er følgelig ikke nødvendigvis afgørende for de kompetente myndigheders bedømmelse af, hvorvidt kriterierne i kapitel III er anvendt korrekt i den anden medlemsstat med henblik på at fastlægge, hvorvidt denne medlemsstat er ansvarlig for behandlingen som omhandlet i Dublin III-forordningen, hvorvidt der er truffet en afgørelse om ansøgningen i den første medlemsstat, eller hvorvidt ansøgeren har trukket denne ansøgning tilbage.
Forslag til afgørelse
88.
I lyset af samtlige ovennævnte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål fra Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Nederlandene) som følger:
»–
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, skal fortolkes således, at såfremt en person indgiver en ansøgning om international beskyttelse i en medlemsstat og efterfølgende rejser til en anden medlemsstat, hvor personen indgiver en yderligere ansøgning og ønsker at anfægte en afgørelse om overførsel, der udspringer af en anmodning om tilbagetagelse, på det grundlag, at den anden medlemsstat har foretaget en ukorrekt anvendelse af kriterierne i kapitel III, navnlig bestemmelserne om familiens enhed, herunder forordningens artikel 9, skal de kompetente myndigheder anvende de relevante kriterier i kapitel III. Sådanne afgørelser er i henhold til forordningens artikel 27, stk. 1, underlagt de nationale domstoles kontrol med henblik på at sikre, at disse kriterier anvendes korrekt.
–
Det er ikke nødvendigvis afgørende for de kompetente myndigheders bedømmelse af, hvorvidt kriterierne i kapitel III er anvendt korrekt i den anden medlemsstat med henblik på at fastlægge, hvorvidt denne medlemsstat er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen som omhandlet i forordning nr. 604/2013, hvorvidt der er truffet en afgørelse om ansøgningen i den første medlemsstat, eller hvorvidt ansøgeren har trukket denne ansøgning tilbage.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 26.6.2013 (EUT 2013, L 180, s. 31) (herefter »Dublin III-forordningen«). Forordningen udgør en del af det fælles europæiske asylsystem. Andre foranstaltninger omfatter Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9, herefter »kvalifikationsdirektivet«) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26.6.2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60, herefter »direktivet om asylprocedurer«).
(
3
) – EUT 2010, C 83, s. 391.
(
4
) – Artikel 7 svarer til de rettigheder, der er fastlagt ved artikel 8 i den europæiske menneskerettighedskonvention (herefter »EMRK«).
(
5
) – De rettigheder, der svarer til rettighederne i chartrets artikel 47, er fastsat i EMRK’s artikel 6 og 13.
(
6
) – Systemet omfatter ud over Dublin III-forordningen endvidere Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 603/2013 af 26.6.2013 om oprettelse af »Eurodac« til sammenligning af fingeraftryk med henblik på en effektiv anvendelse af forordning (EU) nr. 604/2013 og om medlemsstaternes retshåndhævende myndigheders og Europols adgang til at indgive anmodning om sammenligning med Eurodacoplysninger med henblik på retshåndhævelse og om ændring af forordning (EU) nr. 1077/2011 om oprettelse af et europæisk agentur for den operationelle forvaltning af store it-systemer inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (EUT 2013, L 180, s. 1, herefter »Eurodacforordningen«) og forordning (EF) nr. 1560/2003 om gennemførelsesforanstaltninger til Rådets forordning (EF) nr. 343/2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne (EUT 2003, L 222, s. 3), som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 118/2014 af 30.1.2014 (EUT 2014, L 39, s. 1).
(
7
) – Fjerde betragtning.
(
8
) – Femte betragtning.
(
9
) – 14. betragtning.
(
10
) – 19. betragtning.
(
11
) – 32. betragtning.
(
12
) – 39. betragtning.
(
13
) – I henhold til aftalen mellem Den Europæiske Union og Det Schweiziske Forbund om kriterier og mekanismer for fastsættelse af, hvilken stat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning indgivet i en medlemsstat eller i Schweiz, der trådte i kraft den 1.3.2008, finder Dublin III-forordningen anvendelse i forhold til denne stat. Denne aftale blev godkendt ved Rådets afgørelse 2008/147/EF af 28.1.2008 (EUT 2008, L 53, s. 3) og Rådets afgørelse 2009/487/EF af 24.10.2008 (EUT 2009, L 161, s. 6). Dublinsystemet finder endvidere anvendelse på Fyrstendømmet Liechtenstein. Island og Norge anvender Dublinsystemet i henhold til bilaterale aftaler med Den Europæiske Union, der blev godkendt ved Rådets afgørelse 2001/258/EF af 15.3.2001 (EFT 2001, L 93, s. 38).
(
14
) – Kapitel III indeholder andre bestemmelser med yderligere kriterier, der har til formal at fremme familiens enhed. Artikel 8 bestemmer følgelig, at i tilfælde af uledsagede mindreårige er det den medlemsstat, hvor et af vedkommendes familiemedlemmer eller en af vedkommendes søskende opholder sig lovligt, der har ansvaret for behandlingen af ansøgningen. Artikel 10 omhandler ansøgere med et familiemedlem i en medlemsstat, om hvis ansøgning om international beskyttelse i den pågældende medlemsstat der endnu ikke er truffet en første afgørelse med hensyn til substans. Artikel 16 omfatter ansøgere, der er afhængige af et familiemedlem, som har lovligt ophold i en af medlemsstaterne. I henhold til artikel 16, stk. 2, gælder, at såfremt en ansøger om international beskyttelse er afhængig af hjælp fra vedkommendes barn, søskende eller forælder, som har lovligt ophold i en af medlemsstaterne, eller når vedkommendes barn, søskende eller forælder, der har lovligt ophold i en af medlemsstaterne, er afhængig af hjælp fra ansøgeren, i en anden medlemsstat end den, hvor ansøgeren opholder sig, er den medlemsstat, der er ansvarlig, (generelt) den, hvor familiemedlemmet har lovligt ophold. Jeg henviser samlet til artikel 8, 10 og 16 som »kriterierne om familiens enhed«.
(
15
) – Artikel 16 og 17 om henholdsvis afhængige personer og diskretionære klausuler udgør en del af kapitel IV.
(
16
) – Artikel 22 fastsætter betingelserne for besvarelsen af en anmodning om overtagelse. Den anmodede medlemsstat foretager i korte træk den nødvendige kontrol og skal tage stilling til anmodningen om overtagelse af ansøgeren senest to måneder efter modtagelsen af anmodningen. Artikel 24 fastsætter regler for indgivelse af en anmodning om tilbagetagelse, når der ikke er indgivet nogen ny ansøgning om international beskyttelse i den anmodende medlemsstat. Artikel 25 fastlægger regler for besvarelse af en anmodning om tilbagetagelse, og artikel 29 fastlægger foranstaltninger og frister for overførsler.
(
17
) – Jf. fodnote 16 ovenfor.
(
18
) – De omfatter situationer, hvor ansøgeren ikke har besvaret anmodninger om at give oplysninger, der er afgørende for vedkommendes ansøgning, eller såfremt ansøgeren er rømmet eller uden tilladelse har forladt det sted, hvor vedkommende var indkvarteret.
(
19
) – Henholdsvis artikel 33, stk. 2, litra a) og d). Udtrykket »fornyet ansøgning« defineres i artikel 2, litra q), således, at der ved det forstås en ny ansøgning om international beskyttelse, der indgives, efter at der er truffet endelig afgørelse om en tidligere ansøgning. Dette omfatter både tilfælde, hvor ansøgningen udtrykkeligt trækkes tilbage, og hvor en ansøgning trækkes tilbage som omhandlet i artikel 28, stk. 1, i direktivet om asylprocedurer.
(
20
) – Jf. Dublinforordningens artikel 25, stk. 2.
(
21
) – Dette er min opfattelse af de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for H.s sag, baseret på oplysningerne i de nationale sagsakter.
(
22
) – Jeg kan forstå, at Nederlandene har anmodet Tyskland om fornyet behandling på grundlag af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1560/2003: jf. endvidere generaladvokat Wathelets forslag til afgørelse X (C-47/17 og C-48/17, EU:C:2018:212, punkt 81) (dom af 13.11.2018, EU:C:2018:900).
(
23
) – I henhold til Dublin III-forordningens artikel 19, stk. 2, bortfalder den anmodede medlemsstats forpligtelser til at tilbagetage en ansøger, når denne medlemsstat kan fastslå, at den pågældende har forladt medlemsstaternes område i mindst tre måneder. Denne bestemmelse gør det muligt for den anmodede medlemsstat at vurdere, om den faktisk er den ansvarlige medlemsstat i henhold til Dublin III-forordningen på grundlag af de beviselementer eller indicier, der kan være relevante som nævnt i artikel 22, stk. 2, og forordning nr. 1560/2003.
(
24
) – Domme af 7.6.2016, Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409) og Karim (C-155/15, EU:C:2016:410).
(
25
) – I sag C-582/17, H., har den forelæggende ret rejst et spørgsmål, der er identisk med det første spørgsmål i sag C-583/17, R. Der er ikke noget andet spørgsmål i sag C-582/17, H.
(
26
) – Jf. punkt 7 ovenfor.
(
27
) – Disse bestemmelser finder endvidere anvendelse, såfremt en sådan ansøger flytter mellem medlemsstater uden en opholdstilladelse. Idet både H. og R. indgav flere på hinanden følgende ansøgninger i både Tyskland og Nederlandene, er det denne betingelse i artikel 18, stk. 1, litra b), c) og d), eller artikel 20, stk. 5, der er relevant i denne situation.
(
28
) – Jf. punkt 17 ovenfor.
(
29
) – Jf. punkt 85-87 nedenfor.
(
30
) – Jf. punkt 75 nedenfor.
(
31
) – Artikel 18, stk. 1, litra a), finder anvendelse, såfremt der indgives en anmodning om overtagelse. Forelæggelsesafgørelsen indeholder imidlertid ikke oplysninger, der peger i retning af, at de nederlandske myndigheder indgav en sådan anmodning til de tilsvarende tyske myndigheder, og jeg vil af denne grund ikke behandle denne bestemmelse yderligere.
(
32
) – Dom af 7.6.2016, Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409, præmis 41).
(
33
) – Dom af 16.2.2017, C.K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127, præmis 56). Jf. endvidere definitionen af »behandling af en ansøgning om international beskyttelse« i punkt 7 ovenfor.
(
34
) – Dom af 16.2.2017, C.K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127, præmis 57); jf. endvidere femte betragtning til Dublin III-forordningen. Jf. endvidere punkt 37 og 39 ovenfor.
(
35
) – Jf. Eurodacforordningens artikel 1.
(
36
) – Dublin III-forordningen ophævede og erstattede Rådets forordning (EF) nr. 343/2003 af 18.2.2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne (EUT 2003, L 50, s. 1, Dublin II-forordningen), hvilket var en del af det tidligere system.
(
37
) – Dom af 7.6.2016, Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409, præmis 45-47); jf. endvidere punkt 43 ovenfor.
(
38
) – Dom af 7.6.2016, Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409, præmis 51), og af 26.7.2017, Mengesteab (C-670/16, EU:C:2017:587, præmis 45).
(
39
) – Dom af 26.7.2017, Mengesteab (C-670/16, EU:C:2017:587, præmis 49, 50 og 52); jf. endvidere dom af 25.10.2017, Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805, præmis 39).
(
40
) – Dom af 16.2.2017, C.K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127, præmis 59-63); jf. endvidere niende betragtning.
(
41
) – Dom af 6.11.2012, K (C-245/11, EU:C:2012:685, præmis 36); jf. endvidere fodnote 14 ovenfor.
(
42
) – Jf. artikel 3, stk. 2, første afsnit, og artikel 17, stk. 1.
(
43
) – Dom af 6.6.2013, MA m.fl. (C-648/11, EU:C:2013:367, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
(
44
) – Dom af 16.2.2017, C.K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis).
(
45
) – Dom af 25.1.2018, Hasan (C-360/16, EU:C:2018:35, præmis 73 og 74).
(
46
) – Dom af 26.7.2017, Mengesteab (C-670/16, EU:C:2017:587, præmis 93).
(
47
) – Jf. analogt ordlyden af Dublin II-forordningen, der blev behandlet i dom af 6.6.2013, MA m.fl. (C-648/11, EU:C:2013:367, præmis 51-53).
(
48
) – Begrundelsen til Kommissionens forslag, KOM(2001) 447, punkt 2.1; jf. endvidere arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene, SEK(2000) 522, punkt 22.
(
49
) – Jf. Arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene, SEK(2000) 522, begrundelsen til Kommissionens forslag, KOM(2001) 447, punkt 3.1, og begrundelsen til Kommissionens forslag, KOM(2008) 820, punkt 3.2.
(
50
) – Jf. punkt 44 ovenfor.
(
51
) – Begrebet familie i henhold til EMRK’s artikel 8 er ikke begrænset udelukkende til forhold, der er baserede på ægteskab, idet det kan omfatte andre de facto familiemæssige bånd, hvor parterne bor sammen uden for ægteskab, jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 18.12.1986, Johnston m.fl. mod Irland [GC] (ECLI:CE:ECHR:1986:1218JUD000969782, § 56). Selv om der ikke foreligger en fælles bopæl, kan der være tilstrækkelige familiemæssige bånd, jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 7.11.2013, Vallianatos m.fl. mod Grækenland [GC] (ECLI:CE:ECHR:2013:1107JUD002938109, §§ 49 og 73).
(
52
) – En sådan tilgang blev afvist som det princip, der anvendes til at fastlægge den ansvarlige medlemsstat, jf. arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene, SEK(2000) 522, punkt 56, fjerde led.
(
53
) – Arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene, SEK(2000) 522, punkt 6.
(
54
) – Jf. punkt 59 ovenfor.
(
55
) – Jf. begrundelsen til Kommissionens forslag, KOM(2008) 820, punkt 4, fjerde led.
(
56
) – Jf. begrundelsen til Kommissionens forslag, KOM(2008) 820, punkt 4.
(
57
) – Interinstitutionel sag 2008/0243 (COD), 12364/09 Asyl 56 CODEC 1000, af 27.7.2009, bilag II, s. 37.
(
58
) – 14. betragtning til Dublin III-forordningen.
(
59
) – Det hyppigste anvendte kriterium i kapitel III er artikel 13, jf. dom af 26.7.2017, Jafari (C-646/16, EU:C:2017:586, præmis 87), og en undersøgelse foretaget af ICF International for Europa-Kommissionen af 18.3.2016»Evaluation of the Implementation of the Dublin III Regulation – Final Report«.
(
60
) – Direktiv af 22.9.2003 (EUT 2003, L 251, s. 12).
(
61
) – Jf. tredje og fjerde betragtning til direktiv 2003/86.
(
62
) – Dette skyldes, at undersøgelser vedrørende en ansøgerens baggrund og omstændigheder kan gennemføres mere effektivt, såfremt en medlemsstat behandler omstændighederne for familiemedlemmer, der er statsborgere i samme hjemland, jf. begrundelsen til KOM(2001) 447 endelig, s. 7.
(
63
) – Dom af 26.7.2017, Mengesteab (C-670/16, EU:C:2017:587, præmis 50).
(
64
) – Den tyske regering gav hjælpsomt oplysninger om forløbet i både H.s og R.s sager i retsmødet.
(
65
) – Dom af 26.7.2017, Mengesteab (C-670/16, EU:C:2017:587, præmis 57 og 58).
(
66
) – Dom af 26.7.2017, A.S. (C-490/16, EU:C:2017:585, præmis 34).
(
67
) – Dom af 7.6.2016 (C-63/15, EU:C:2016:409, præmis 36).
(
68
) – Dom af 7.6.2016, Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409, præmis 39 og 44).
(
69
) – Dom af 26.7.2017, Mengesteab (C-670/16, EU:C:2017:587, præmis 46).
(
70
) – Jf. punkt 42 ovenfor.
(
71
) – Jf. punkt 37 ovenfor.
(
72
) – Jf. punkt 17 ovenfor.