61995CC0322_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Pretura circondariale di Roma har som arbejdsret anmodet Domstolen om at fortolke visse faellesskabsbestemmelser om anvendelsen af de sociale sikringsordninger for vandrende arbejdstagere (1) i lyset af EF-traktatens artikel 48. Det soeges navnlig oplyst, om der skal tages hensyn til arbejdsloeshedsperioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat (Tyskland) i forbindelse med opgoerelsen af referenceperioder med henblik paa erhvervelse af ret til invaliditetsydelse i en anden medlemsstat (Italien).
2 Paa baggrund af en undersoegelse af de retlige og faktiske omstaendigheder skal jeg foreslaa Domstolen at afvise en saadan hensyntagen i den forelagte sag.
Relevante nationale bestemmelser
Italiensk lovgivning
3 Ud over anerkendelse af invaliditeten forudsaetter tildeling af invaliditetsydelse, ifoelge italiensk lovgivning, at foelgende kumulative forsikrings- og bidragsbetingelser er opfyldt (2), nemlig
- at der er forloebet mindst fem aar fra forsikringens start
- at der er indbetalt eller godskrevet mindst 260 ugentlige bidrag (fem aars indbetalinger), og
- at der i en periode paa fem aar forud for ansoegningen om pension har vaeret tale om mindst 156 ugentlige bidrag (tre aars indbetalinger).
4 Hvad angaar hensyntagen til arbejdsloeshedsperioder bestemmes det i artikel 4 i naevnte lov nr. 218, at
»... de perioder, for hvilke den almindelige ydelse i henhold til tvungen arbejdsloeshedsforsikring udbetales, anses for bidragsperioder for saa vidt angaar retten til pension og denne pensions stoerrelse.«
Tysk lovgivning
5 Ifoelge tysk lovgivning (3) har den forsikrede ret til invalidepension, saafremt han er uarbejdsdygtig samt
- har tilbagelagt bidragsperioder paa tre aar i henhold til tvungen forsikring inden for de sidste fem aar foer invaliditetens indtraeden, og
- har tilbagelagt de almindelige bidragsperioder foer invaliditetens indtraeden.
6 Referenceperioden paa fem aar forud for invaliditetens indtraeden forlaenges med perioder med fiktiv bidragsbetaling (4), dog saaledes at den periode, i hvilken arbejdstageren har vaeret registreret som arbejdsloes i Tyskland og modtaget ydelser fra offentlige institutioner, alt imens den giver anledning til fiktiv bidragsbetaling for beregningen af pensionen (5), alene goer det muligt at forlaenge referenceperioden for saa vidt angaar det mindstekrav, som tilkendelsen af retten er betinget af.
Forskellen paa de to ordninger
7 Hensyntagen til de perioder, i hvilke der er betalt arbejdsloeshedsydelse til den paagaeldende, er saaledes vaesentligt forskellig i de to ordninger.
8 I den italienske ordning betragtes disse perioder som bidragsperioder i relation til retten til sociale ydelser.
9 I den tyske ordning giver de paagaeldende perioder anledning til forlaengelse af referenceperioden i forbindelse med beregning af mindstekravet for at vaere forsikret.
Sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne
10 E. Iurlaro (herefter ligeledes »sagsoegeren i hovedsagen«), der er italiensk statsborger, var foerst forsikret i Italien fra 1954 til 1956. Han boede og arbejdede derefter uafbrudt i Tyskland, hvor han fra maj 1983 til den 31. december 1991 modtog arbejdsloeshedsydelser fra den tyske socialsikring (6).
11 Den 18. oktober 1988 indgav Iurlaro efter at vaere blevet ramt af en invaliditet, der nedsatte hans arbejdsevne med over to tredjedele, ansoegning til Istituto nazionale della previdenza sociale (herefter »INPS«) om invalidepension i Italien (7).
12 Denne ansoegning blev afslaaet med den begrundelse, at et af de i den relevante italienske lovgivning fastsatte krav ikke var opfyldt. Den kompetente institution fandt, at der ikke var betalt bidrag i en periode paa fem aar forud for indgivelsen af ansoegningen; referenceperioden strakte sig fra den 18. oktober 1984 til den 18. oktober 1989.
13 Sagsoegeren har anfaegtet denne afgoerelse. Han paaberaaber sig de tyske bestemmelser til stoette for, at der burde have vaeret taget hensyn til godtgoerelsesperioden vedroerende arbejdsloeshedsforsikring i Tyskland, hvilket ville have medfoert en neutralisering af denne periode, og at den referenceperiode, der havde betydning for efterproevelsen af, om mindstekravet for forsikringen var opfyldt, derfor ville vaere begyndt tidligere.
14 Under paaberaabelse af artikel 15, stk. 1, litra f), i forordning nr. 574/72 og artikel 9a i forordning nr. 1408/71 har Iurlaro anlagt sag ved Pretura di Roma for at faa fastslaaet, at den opstillede betingelse for at anerkende hans ret til invaliditetsydelse var opfyldt.
15 Den forelaeggende ret finder, at det respektive anvendelsesomraade for de paaberaabte faellesskabsbestemmelser skal praeciseres, for saa vidt som det synes at foelge af artikel 9a i forordning nr. 1408/71, at den opstiller en betingelse om, at de to lovgivninger indeholder en bestemmelse om neutralisering af bestemte perioder »ved at udelukke det tilfaelde, hvor denne mulighed kun foreligger i den ene af medlemsstaterne, som i den foreliggende sag« (8).
16 Den anmoder foelgelig Domstolen om at fortolke »...artikel 15, stk. 1, litra f), i forordning (EOEF) nr. 574/72 og artikel 9a i forordning (EOEF) nr. 1408/71 paa baggrund af traktatens artikel 48 for paa grundlag heraf at kunne afgoere, om artikel 4 i lov nr. 222/1984 skal anvendes saaledes, at referenceperioden i forbindelse med anerkendelsen af retten til invalidepension skal forlaenges i et tilfaelde, hvor en arbejdstager har modtaget ydelser i anledning af arbejdsloeshed i en anden medlemsstat - her Tyskland - hvor der gaelder bestemmelser om en saadan forlaengelse, og i bekraeftende fald, om der eventuelt gaelder betingelser for denne forlaengelse«.
17 Inden undersoegelsen af det spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, hvilken undersoegelse jeg vil foretage ud fra to successive synsvinkler, finder jeg det hensigtsmaessigt kort at gennemgaa faellesskabsbestemmelserne om social sikring for arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet, som fastsat ved forordning nr. 1408/71 og forordning nr. 574/72, der fastsaetter reglerne for gennemfoerelse.
Relevant faellesskabslovgivning
18 Inden for Faellesskabet findes der vidt forskellige socialsikringsordninger, som faellesskabsbestemmelserne paa ingen maade vil erstatte.
19 Hver medlemsstat har, jf. traktatens artikel 117 ff__ fortsat egenkompetence inden for socialsikringsomraadet og er ligeledes frit stillet med hensyn til at fastsaette tilknytningskrav til de forskellige socialsikringsordninger. Domstolen har i oevrigt adskillige gange paapeget grundprincippet:
»Det fremgaar af fast retspraksis, at medlemsstaterne fortsat har kompetence til at fastlaegge betingelserne for tilkendelse af sociale sikringsydelser ...« (9).
20 De forskelle, der skyldes de forskellige ordninger, kan imidlertid udgoere en hindring for princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed. Disse kunne toeve med at udoeve denne grundlaeggende ret, saafremt de ikke kunne vaere sikre paa, at udoevelsen ikke ville have negative foelger for saa vidt angaar deres sociale daekning. Det er baggrunden for, at EF-traktatens artikel 51 forudsaetter vedtagelsen af foranstaltninger »... vedroerende social tryghed, der er noedvendige for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed ...«.
21 Det er saaledes med henblik paa at undgaa disse hindringer og fremme den frie bevaegelighed, at man har indfoert forordning nr. 1408/71 og derefter de oevrige regelsaet om gennemfoerelsen, vedtaget i overensstemmelse med de i artikel 51 fastsatte maal. Men under hensyntagen til den kompetence, medlemsstaterne som sagt har bevaret, har disse kun til formaal at fastsaette »en samordning af medlemsstaternes lovgivninger, hvorimod bestemmelsen ikke opstiller noget krav om en harmonisering« (10).
22 Siden da har Domstolen flere gange paapeget, at »forordningerne [ikke] har indfoert en faelles social sikringsordning, men har ladet selvstaendige ordninger bestaa, der hjemler bestemte krav mod bestemte institutioner, over for hvilke den ydelsesberettigede har direkte rettigheder enten i medfoer af national ret alene eller i medfoer af national ret om noedvendigt suppleret med faellesskabsretten« (11).
23 Denne koordinering, som saaledes har til formaal at undgaa de negative foelger, de nationale lovgivninger kunne faa, naar arbejdstageren overskrider landegraenser, er baseret paa fire grundlaeggende principper. Generelt sagt omfatter de stort set samtlige de risici, som er omfattet af forordning nr. 1408/71, nemlig
- princippet om den anvendelige lovs enhed (12)
- princippet om ligebehandling af statsborgere og udlaendinge (13)
- princippet om bevarelse af erhvervede rettigheder (14), og
- princippet om opretholdelsen af rettigheder, som er under erhvervelse, ligeledes kaldet princippet om sammenlaegning af forsikringsperioder (15).
24 Disse regler og deres tilgrundliggende principper finder anvendelse paa den foreliggende sag.
25 Den ansoegte ydelse henhoerer foerst og fremmest under forordning nr. 1408/71's saglige anvendelsesomraade, eftersom det bl.a. hedder i dens artikel 4, stk. 1: »Denne forordning finder anvendelse paa enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedroerer ... b) ydelser ved invaliditet ...«.
For saa vidt angaar saerlige bestemmelser om denne kategori af ydelser indeholder kapitel 2, afsnit III, i forordning nr. 1408/71 to grupper af tilfaelde, for hvilke der gaelder forskellige regler. I forordningen tages der saaledes, hvad angaar invaliditet, hensyn til det forhold, at der findes to slags lovgivninger i medlemsstaterne: Lovgivninger, ifoelge hvilke ydelsesbeloebet er uafhaengigt af forsikringsperiodernes laengde (artikel 37, 38 og 39), og lovgivninger, ifoelge hvilke invaliditetsydelsen er afhaengig af forsikringsperiodernes laengde (artikel 40). Hvad angaar den italienske lovgivning skal det allerede nu bemaerkes, at kun bestemmelserne i artikel 40 finder anvendelse paa den foreliggende sag.
26 Det skal derefter bemaerkes, at Iurlaro's sag henhoerer under det personelle anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71, som i artikel 2, stk. 1, henviser til »... arbejdstagere ... som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater ...«. Eftersom udtrykket »arbejdstager« ifoelge forordningen kun henviser til det socialsikringssystem, der finder anvendelse paa den paagaeldende (16), fremgaar det, at det, for at henhoere under det personelle anvendelsesomraade af forordning nr. 1408/71, er tilstraekkeligt, at en statsborger fra en medlemsstat er eller har vaeret omfattet af en socialsikringsordning i en eller flere medlemsstater, hvilket er tilfaeldet i den foreliggende sag.
27 Efter at have henledt opmaerksomheden herpaa vil jeg behandle den forelaeggende rets spoergsmaal. Jeg vil foerst undersoege, om det af sagsoegeren i hovedsagen anfaegtede afslag fra INPS, der begrundes med, at en af betingelserne i den italienske lovgivning ikke var opfyldt, overholder princippet om en sammenlaegning af forsikringsperioder. Jeg vil saaledes kun behandle det forelagte spoergsmaal i relation til »eksport« af den i den tyske lov fastsatte »neutralisering« af arbejdsloeshedsperioder, som er godtgjort med henblik paa at fastsaette referenceperioden i Italien.
Argumentation
Spoergsmaalet, om INPS' afslag til sagsoegeren er begrundet
28 Det synes noedvendigt at dvaele et oejeblik ved den rette anvendelse af princippet om en sammenlaegning af forsikringsperioder, da den blotte undersoegelse af de under den skriftlige forhandling fremkomne synspunkter kan give anledning til tvivl om indholdet.
29 Dette princip, der som sagt danner grundlag for faellesskabsbestemmelserne, er indeholdt i traktatens artikel 51, litra a), der bestemmer, at Raadet vedtager de foranstaltninger vedroerende social tryghed, der er noedvendige for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed, isaer ved at indfoere en ordning, som goer det muligt at sikre vandrende arbejdstagere
»sammenlaegning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik paa at indroemme og opretholde retten til ydelser og paa beregning af disse«.
30 Det gentages i artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, som sidestiller forsikringsperioder tilbagelagt efter enhver medlemsstats lovgivning med forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter referencemedlemsstatens lovgivning.
Ifoelge Domstolen har denne bestemmelse »... til formaal at sikre ligestilling mellem forsikringsperioder tilbagelagt i forskellige medlemsstater, saaledes at arbejdstagere har mulighed for at opfylde betingelsen om, at der skal vaere tilbagelagt en forsikringsperiode af en vis mindstevarighed, naar dette efter en medlemsstats lovgivning kraeves for at kunne blive tilsluttet en frivillig forsikring eller frivillig fortsat forsikring« (17).
31 Dette princip gentages for naesten samtlige risici omfattet af forordning nr. 1408/71, og saerligt for saa vidt angaar invaliditet, som er af interesse her, i artikel 40, stk. 1 (18).
32 I henhold til dette princip er det saaledes udelukket, at arbejdstageren, hver gang han paabegynder en ny forsikringsperiode i en medlemsstat, da betragtes som ny-forsikret. Den myndighed, ved hvilken der ansoeges om invaliditetsydelse, er forpligtet til, i noedvendigt omfang, at tage hoejde for de perioder, den vandrende arbejdstager har tilbagelagt i en anden medlemsstat, som om der var tale om perioder tilbagelagt efter den gaeldende lovgivning »uden at forskelsbehandle de oevrige arbejdstagere paa grund af dennes ret til fri bevaegelighed« (19).
33 I den foreliggende sag er Iurlaro's ansoegning om tildeling af ret til invalidepension imidlertid blevet afslaaet med den begrundelse, at han ikke opfyldte den i den italienske lovgivning fastsatte betingelse om betaling af det kraevede antal bidrag (tre aar) i loebet af referenceperioden (fem aar forud for ansoegningens indgivelse).
34 I loebet af disse fem aar har sagsoegeren i mindst tre aar modtaget arbejdsloeshedsydelse fra den kompetente tyske institution.
35 Men som vi har set, sidestiller den italienske lovgivning for saa vidt angaar beregningen af perioder, der giver adgang til den ansoegte ydelse, arbejdsloeshedsperioder med bidragsperioder.
36 Herefter kan Iurlaro i princippet, ifoelge italiensk lovgivning, goere gaeldende, at betingelsen, som han paastaas ikke at overholde, rent faktisk var overholdt. Denne paastand er klart alene begrundet i, at den omtvistede betingelse var opfyldt ifoelge lovgivningen i en anden medlemsstat end referencemedlemsstaten.
37 Saafremt man er enig i disse betragtninger, saaledes som de er anfoert i forelaeggelseskendelsen, maa INPS' afslag aabenbart vaere i strid med det naevnte princip om sammenlaegning af forsikringsperioder.
38 Domstolens argumentation i den naevnte Lepore og Scamuffa-dom vedroerende alderspension kan i denne henseende overfoeres paa denne sag (20).
Domstolen fastslog, at der - i forbindelse med beregning af alderspension - ifoelge »kravene om den frie bevaegelighed« maa forlanges ligestilling af invaliditetsperioder med forsikringsperioder, selv naar denne ligestilling kun er fastsat i den gaeldende nationale lovgivning, naar uarbejdsdygtigheden indtraeder paa et tidspunkt, hvor arbejdstageren arbejder i den paagaeldende medlemsstat, og saafremt arbejdstageren, paa det tidspunkt hvor uarbejdsdygtigheden indtraadte, faktisk var loenmodtager i en anden medlemsstat.
Det antoges, at
»... traktatens artikel 48-51 [er] til hinder for, at vandrende arbejdstagere, som har gjort brug af deres ret til fri bevaegelighed, mister de sociale fordele, som sikres dem ved en medlemsstats lovgivning, idet dette ville kunne afholde EF-arbejdstagere fra at udoeve deres ret til fri bevaegelighed, hvilket ville vaere en hindring for virkeliggoerelsen af dette princip.«
Det tilfoejedes, at
»... saafremt en arbejdstager i en medlemsstat maa forvente, at der ikke vil bestaa nogen ret til at faa invaliditetsperioder ligestillet med forsikringsperioder som foelge af, at arbejdstageren tager beskaeftigelse i en anden medlemsstat, vil dette under visse omstaendigheder kunne afholde den paagaeldende fra at udoeve sin ret til fri bevaegelighed« (21).
39 Saafremt man udelukkende holder sig til det skriftlige materiale fremlagt forud for retsmoedet, synes den forelaeggende rets spoergsmaal foelgelig ikke at have nogen direkte relevans. Det kunne vaere tilstraekkeligt at anvende traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51 korrekt: Den italienske lovgivning hindrer den frie bevaegelighed for vandrende arbejdstagere, saafremt den fastsaetter, at udelukkende forsikringsperioder mod arbejdsloeshed, som er tilbagelagt i Italien, betragtes som bidragsperioder for saa vidt angaar erhvervelsen af ret til sociale ydelser, men ikke lignende perioder tilbagelagt i andre medlemsstater.
40 Det maatte da konkluderes, at faellesskabsretten er til hinder for en national lovgivning som den af INPS anvendte, der ikke sidestiller forsikringsperioder mod arbejdsloeshed tilbagelagt i en anden medlemsstat med forsikringsperioder, der er tilbagelagt i indlandet, med henblik paa beregning af mindstekravet forbundet med invaliditetsydelsen.
41 Under den mundtlige forhandling har repraesentanter for INPS imidlertid gjort opmaerksom paa et for sagen afgoerende element. De har praeciseret, at den italienske lovgivning kun omfatter daekning af arbejdsloeshedsperioder af begraenset varighed, som ikke maa overstige seks maaneder.
42 I saa tilfaelde er ovennaevnte argumentation imidlertid ikke anvendelig.
43 Iurlaro kunne kun drage fordel af italiensk lovgivnings regel om sidestilling af arbejdsloeshedsperioder med bidragsperioder i hoejst seks maaneder. Betingelsen for at erhverve ret til pension - gaaende ud paa, at der bevisligt er betalt bidrag i tre aar i loebet af referenceperioden - ville saaledes, i lyset af de faktiske omstaendigheder, ikke vaere opfyldt. INPS' afslag paa sagsoegerens ansoegning maatte derfor vaere korrekt.
44 Selv om medlemsstaterne paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin frit kan favorisere visse vandrende arbejdstagere (22), kan Iurlaro, i mangel af saadanne nationale bestemmelser, ikke alene som foelge af udoevelsen af retten til fri bevaegelighed opnaa ret til yderligere fordele i forhold til, hvad han ville have haft ret til, saafremt han ikke havde udoevet denne ret.
45 Faellesskabsbestemmelserne om social sikring har som sagt kun til formaal at koordinere de eksisterende nationale ordninger. Der er paa ingen maade tale om at indfoere et selvstaendigt system for vandrende arbejdstagere. Herved kan det ikke tillades, at en af disse arbejdstagere, som Iurlaro, kan faa fordel af en ordning, der maatte vise sig diskriminerende i forhold til ikke-vandrende arbejdstagere. Formaalet er ikke at tillade en sammenlaegning af de mest favorable betingelser, der er fastsat i de forskellige nationale lovgivninger, som den vandrende arbejdstager skiftevis er underlagt, med hensyn til erhvervelse af ret til pension.
46 Det bliver imidlertid resultatet, saafremt man underkender den regel om en maksimumsperiode for arbejdsloeshedsdaekning, som fastsat i italiensk lovgivning.
47 Det paahviler under alle omstaendigheder den nationale ret at sikre sig, at denne regel bestaar og anvendes i forhold til national ret, samt i givet fald at udlede de naevnte konsekvenser.
48 Jeg vil nu, som Pretura di Roma opfordrer Domstolen til, undersoege, om Iurlaro ikke i det mindste kan goere krav paa tildeling af en invalidepension ved at kraeve, at INPS anvender den i tysk lovgivning kendte regel om suspension af den arbejdsloeshedsforsikringsperiode, som er tilbagelagt af den paagaeldende i denne anden medlemsstat med henblik paa at forlaenge referenceperioden.
Spoergsmaalet om »eksport« af »neutraliseringen«, som fastsat i tysk lovgivning
49 I den henseende rejser den forelaeggende ret spoergsmaalet, om anvendelsen af de to bestemmelser i faellesskabsforskrifterne, som den her soeger fortolket, er korrekt. Det vil fremgaa, at ingen af dem kan paaberaabes i naervaerende sag.
50 Den foerste er artikel 9a i forordning nr. 1408/71, som i henhold til afsnit I om »Almindelige bestemmelser«, for saa vidt angaar forlaengelse af referenceperioden, fastsaetter foelgende:
»Er retten til ydelser efter en medlemsstats lovgivning betinget af, at der i loebet af en naermere fastsat periode forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden (referenceperiode) er tilbagelagt en minimumsforsikringsperiode, og er det bestemt, at perioder, i loebet af hvilke der er udredet ydelser efter denne medlemsstats lovgivning, eller perioder med boernepasning paa denne medlemsstats omraade, forlaenger denne referenceperiode, forlaenger perioder, i loebet af hvilke der er udredet invalide- eller alderspension eller ydelser ved sygdom, arbejdsloeshed eller arbejdsulykke (bortset fra rente) i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, samt perioder med boernepasning paa en anden medlemsstats omraade, ligeledes den naevnte referenceperiode« (23).
51 I naevnte artikel fastsaettes det ligeledes, at den medlemsstat, i hvilken forlaengelsen af referenceperioden indroemmes, er forpligtet til i denne periode ligeledes at tage hensyn til perioder, i loebet af hvilke der er tildelt visse ydelser i en anden medlemsstat, tilsyneladende uden at det kraeves, at de paagaeldende ydelser tillige har givet anledning til forlaengelse i denne medlemsstat.
Den anfoerte fortolkning bekraeftes af tredje betragtning i den naevnte forordning nr. 2332/89, der begrunder indfoejelsen af artikel 9a i grundforordningen saaledes: »[Der] boer fastsaettes en bestemmelse, som goer det muligt for en medlemsstat, i hvis lovgivning det er fastsat, at en bestemt referenceperiode forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, i loebet af hvilken en minimumsforsikringsperiode skal vaere tilbagelagt med henblik paa anerkendelse af retten til en ydelse, kan forlaenges paa grund af visse forhold eller omstaendigheder, med henblik paa naevnte forlaengelse at tage tilsvarende forhold eller omstaendigheder i betragtning, som er indtruffet i en anden medlemsstat« (24).
52 En gennemlaesning af bestemmelsen synes tilstraekkelig til at fastslaa, at den ikke kan finde anvendelse i den foreliggende sag.
53 Naevnte artikel udgoer endelig en anvendelse af princippet om sammenlaegning af forsikringsperioder, som naevnt i stk. 2 i den foregaaende artikel, i de saerlige tilfaelde hvor medlemsstaternes lovgivning indeholder bestemmelse om forlaengelse af referenceperioden (25). Naar den italienske lovgivning ikke indeholder en saadan regel for de paagaeldende ydelser (26), er paaberaabelsen af denne bestemmelse uden betydning her i sagen (27). Det kan hoejst noteres, at det ville vaere anderledes, saafremt ansoegningen om ydelse var indgivet i Tyskland, eftersom tysk lovgivning indeholder princippet om forlaenget referenceperiode for den periode, i loebet af hvilken den paagaeldende har draget fordel af en arbejdsloeshedsdaekning (28).
54 Artikel 15 i forordning nr. 574/72 er indfoert i afsnit IV om »Anvendelse af forordningens (29) saerlige bestemmelser paa de enkelte arter af ydelser« og udgoer kapitel 1 om »Almindelige regler om sammenlaegning af forsikringsperioder«. Det bestemmes i dens stk. 1, litra f), at
»1. I de tilfaelde, der er omhandlet i forordningens artikel 18, stk. 1 (30), artikel 38 (31), artikel 45, stk. 1-3 (32), artikel 64 (33) og artikel 67, stk. 1 og 2 (34), sker sammenlaegningen af perioder efter foelgende regler:
...
f) dersom visse forsikrings- eller bopaelsperioder efter en medlemsstats lovgivning kun medregnes, hvis de er tilbagelagt inden for en bestemt tidsfrist, skal den institution, som anvender denne lovgivning:
...
ii) forlaenge denne tidsfrist med laengden af de forsikrings- eller bopaelsperioder, der efter en anden medlemsstats lovgivning helt eller delvis er tilbagelagt inden for den naevnte tidsfrist, naar det drejer sig om forsikrings- eller bopaelsperioder, der efter den anden medlemsstats lovgivning alene medfoerer suspension af den frist, inden for hvilken forsikrings- eller bopaelsperioder skal vaere tilbagelagt.«
55 Selv om denne bestemmelse forpligter en medlemsstats kompetente institution, hos hvilken der ansoeges om pension, til at forlaenge referenceperioden for tildeling af den paagaeldende pension, saafremt ansoegeren har draget fordel af forsikrings- eller bopaelsperioder i en anden medlemsstat, hvor der er hjemmel for en saadan forlaengelse (35), er bestemmelsens anvendelsesomraade begraenset til kun at omfatte de tilfaelde, der udtrykkeligt naevnes. Iurlaro's situation medregnes imidlertid ikke heriblandt, eftersom den vedroerer invalidepension til arbejdstagere, som udelukkende er omfattet af lovgivninger, i henhold til hvilke stoerrelsen af invaliditetsydelsen afhaenger af forsikringsperiodernes laengde. Der findes ingen henvisninger i bestemmelsen til artikel 40 ff. i forordning nr. 1408/71, som til gengaeld finder anvendelse bl.a. i tilfaelde af invaliditetsydelse til arbejdstagere, der udelukkende er omfattet af lovgivninger, i henhold til hvilke ydelsesbeloebet ikke afhaenger af forsikringsperiodernes varighed.
56 Eftersom ingen af de to af Pretura di Roma anfoerte bestemmelser finder anvendelse i den foreliggende sag, kan man hverken udlede af den ene eller den anden, at INPS er forpligtet til at forlaenge den i italiensk lovgivning indeholdte referenceperiode i forbindelse med beregning af et mindstekrav forbundet med erhvervelse af ret til invalidepension ved hjaelp af »eksport« af den i tysk lovgivning indeholdte regel om suspension af den periode, i loebet af hvilken Iurlaro modtog arbejdsloeshedsydelse i denne anden medlemsstat, eftersom en saadan regel ikke findes i italiensk ret.
57 Mere generelt skal jeg endnu en gang naevne medlemsstaternes frihed til at fastsaette betingelser for at erhverve socialsikringsrettigheder. Saafremt der ikke er nogen faellesskabsharmonisering, er de saerligt frit stillet til ikke at fastsaette regler om forlaengelse eller neutralisering af de relevante perioder, saafremt der ikke kan konstateres nogen forskelsbehandling i traktatens artikel 48, stk. 2's forstand.
58 Jeg fastholder, at Iurlaro ikke kan paaberaabe sig nogen selvstaendig ordning for vandrende arbejdstagere, ifoelge hvilken disse kan sammenlaegge de mest favorable betingelser i de forskellige medlemsstaters lovgivninger, som de skiftevis er underlagt med henblik paa erhvervelse af en rettighed.
59 Det skal i oevrigt bemaerkes, at sagsoegeren i hovedsagen ikke paa nogen maade har faaet aendret sin retsstilling som foelge af udoevelsen af retten til fri bevaegelighed: Han har ganske vist ingen ny ret til invaliditetsydelse (formaalet med forordningen er dog ikke i sig selv at favorisere vandrende arbejdstagere), men han er ikke afskaaret fra en ret, som ville vaere tilkendt ham, saafremt han var blevet i sit oprindelsesland. Det er netop hovedformaalet med de relevante faellesskabsbestemmelser.
Forslag til afgoerelse
60 Paa baggrund af ovenstaaende foreslaar jeg Domstolen at besvare det af Pretura circondariale di Roma forelagte spoergsmaal saaledes:
»Hverken artikel 15, stk. 1, litra f), i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, samt artikel 9a i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971, som aendret med tilbagevirkende gyldighed ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2332/89 af 18. juli 1989, eller EF-traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51 er til hinder for en medlemsstats (Italiens) afvisning af at tage hensyn til den periode, i loebet af hvilken en arbejdstager, der ansoeger om invalidepension, har oppebaaret ydelser ved arbejdsloeshed i en anden medlemsstat (Tyskland) som begrundelse for at forlaenge referenceperioden for tildeling af den ansoegte pension, naar denne mulighed for forlaengelse findes i den anden medlemsstats lovgivning, men ikke i dens egen.«
(1) - Artikel 9a i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366), der blev indsat med tilbagevirkende gyldighed ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2332/89 af 18.7.89 (EFT L 224, s. 1); artikel 15, stk. 1, litra f), i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21.3.72 om regler til gennemfoerelse af forordning nr. 1408/71 (EFT 1972 I, s. 149)
(2) - Jf. artikel 4 i lov nr. 222 af 12.6.1984 om aendring af reglerne om invalidepension (GURI nr. 165 af 16.6.1984), som henviser til betingelserne i artikel 9, stk. 2, i kongeligt lovdekret nr. 636 af 14.4.1939, som konverteret til lov nr. 1272 af 6.7.1939 (som blev erstattet af artikel 2 i lov nr. 218 af 4.4.1952 (GURI nr. 89, Supplemento ordinario, af 15.4.1952)), som aendret ved den naevnte lov nr. 222.
(3) - Sozialgesetzbuch (herefter »SGB«) bog VI (BGBl. III, s. 860, som aendret ved Gesetz zur Reform der gesetzlichen Rentenversicherung (lov om reform af tvungen pensionsforsikring af 28.12.1989, BGBl. IS. 2261)).
(4) - § 43 i SGB.
(5) - § 58 i SGB.
(6) - Undtagen i tidsrummet fra 15.8.1984 til 1.10.1984, i loebet af hvilket Iurlaro, som praeciseret i forbindelse med et af Domstolen stillet spoergsmaal, modtog ydelser i anledning af sygdom.
(7) - INPS bemaerker, at Iurlaro uden held har indgivet en lignende ansoegning til den tyske kompetente institution, og at den omtvistede sag mod dette afslag stadig synes at versere for de tyske domstole (s. 2, 1. afsnit, i den franske oversaettelse af INPS' indlaeg).
(8) - Forelaeggelseskendelsen, s. 6 i den franske oversaettelse.
(9) - Dom af 20.2.1997, forenede sager C-88/95, C-102/95 og C-103/95, Martínez Losada m.fl., Sml. I, s. 869, praemis 43, jf. ligeledes dom af 20.9.1994, sag C-12/93, Drake, Sml. I, s. 4337, praemis 27.
(10) - Dom af 30.1.1997, sag C-340/94, De Jaeck, Sml. I, s. 461, praemis 18, min fremhaevelse, jf. ligeledes Domstolens faste praksis, og f.eks. dom af 20.10.1993, sag C-297/92, Baglieri, Sml. I, s. 5211, praemis 17, og af 9.12.1993, forenede sager C-45/92 og C-46/92, Lepore og Scamuffa, Sml. I, s. 6497, praemis 34.
(11) - Dom af 6.3.1979, sag 100/78, Rossi, Sml. s. 831, praemis 13, som bekraeftet f.eks. ved dom af 12.6.1980, sag 733/79, Laterza, Sml. s. 1915, praemis 8, af 9.7.1980, sag 807/79, Gravina, Sml. s. 2205, praemis 7, og af 10.3.1983, sag 232/82, Baccini II, Sml. s. 583, praemis 17.
(12) - Artikel 13, stk. 1, i forordningen bestemmer, at »... de personer, der er omfattet af denne forordning, alene [er] undergivet lovgivningen i én medlemsstat«.
(13) - Artikel 3, stk. 1, i forordningen bestemmer: »Personer, der er bosat paa en medlemsstats omraade, og som er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere ...«
(14) - Traktatens artikel 51, litra b): Raadet vedtager foranstaltninger, som goer det muligt at sikre vandrende arbejdstagere »betaling af ydelser til personer, der bor inden for medlemsstaternes omraader«.
(15) - Jeg vender tilbage til dette princip senere.
(16) - Forordningens artikel 1, litra a).
(17) - Naevnte Baglieri-dom, praemis 11.
(18) - Ved henvisning til analog anvendelse af artikel 45, stk. 1, i naevnte forordning.
(19) - Dom af 13.7.1966, sag 4/66, Hagenbeek, Sml. 1965-1968, s. 315, org. ref.: Rec. s. 617, paa s. 625.
(20) - Jf. for en uddybende kommentar af denne dom Van Raepenbusch, S.: »La sécurité sociale des personnes qui se déplacent à l'intérieur de la Communauté (mai 1992 - avril 1994)«, Journal des tribunaux, Droit européen, nr. 10 (1994), s. 105.
(21) - Praemis 21 og 22.
(22) - Domstolen har f.eks. antaget, at »...[der ikke eksisterer] nogen regel, der er til hinder for, at en medlemsstat indroemmer de af dens borgere, der har haft beskaeftigelse i et tredjeland og senere er vendt tilbage til deres hjemland, hvor de ikke laengere arbejder, en gunstigere behandling end den, der ydes de af dens borgere, der har haft beskaeftigelse i en anden medlemsstat, og som herefter befinder sig i samme situation« (naevnte Baglieri-dom, praemis 18).
(23) - Min fremhaevelse.
(24) - Min fremhaevelse.
(25) - I sit forslag til afgoerelse til dom af 4.10.1991, sag C-349/87, Paraschi, Sml. I, s. 4501, ser generaladvokat Tesauro dér en »forskrift, som konstaterer og praeciserer forpligtelsen til at overholde traktatens forbud mod forskelsbehandling« (punkt 15, nr. 2).
(26) - INPS havde taget hensyn til visse perioder, som kun kunne opfattes som neutrale, og derfor egnede til at blive taget i betragtning for forlaengelse af referenceperioden, jf. artikel 37 i praesidentdekret nr. 818 af 26.4.1957 (s. 3 i den franske oversaettelse af INPS' indlaeg).
(27) - Sagsoegeren bestrider i oevrigt ikke denne vurdering, da han udtaler, at »for saa vidt den italienske lovgivning ikke fastsaetter neutraliseringsregler for godtgjorte arbejdsloeshedsperioder, kan dette spoergsmaal tilsyneladende ikke hjaelpe med til at loese det rejste spoergsmaal« (punkt IX, nr. 3, i sagsoegerens indlaeg).
(28) - Derfor har Domstolen bemaerket, i forbindelse med betingelser for invalidepension, at det var uforeneligt med faellesskabsretten, at de forhold og omstaendigheder, som gjorde det muligt at forlaenge referenceperioden, ikke blev taget i betragtning af en medlemsstat, som fastsatte denne forlaengelse, saafremt de indtraf i en anden medlemsstat (den naevnte Paraschi-dom, praemis 24 og 25).
(29) - Det drejer sig om forordning nr. 1408/71.
(30) - Det drejer sig om bestemmelsen om »Sammenlaegning af forsikrings-, beskaeftigelses- eller bopaelsperioder« angaaende ydelser i forbindelse med sygdom og moderskab.
(31) - Denne bestemmelse vedroerer »Medregning af forsikrings- eller bopaelsperioder, tilbagelagt efter lovgivninger, som arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet af, med henblik paa erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser« med henblik paa tildeling af invaliditetsydelser til arbejdstagere omfattet af lovgivninger, hvorefter ydelsernes stoerrelse er uafhaengig af varigheden af forsikringsperioderne.
(32) - Det drejer sig om »Medregning af forsikrings- eller bopaelsperioder, tilbagelagt efter lovgivninger, som arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet af, med henblik paa erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser« for saa vidt angaar alderspension og doedsfald.
(33) - Bestemmelsen vedroerer »Sammenlaegning af forsikrings- eller bopaelsperioder« vedroerende ydelser i forbindelse med doedsfald.
(34) - Vedroerende »Sammenlaegning af forsikrings- eller beskaeftigelsesperioder« i forbindelse med arbejdsloeshed.
(35) - Domstolen har i oevrigt i dom af 2.7.1981, forenede sager 116/80, 117/80, 119/80, 120/80 og 121/80, Celestre m.fl., Sml. s. 1737, praemis 13, fastslaaet, at: »Raadets forordning nr. 574/72 ... indeholder i artikel 15 og 46 bestemmelser om sammenfald af forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i to eller flere medlemsstater. En medlemsstats institution kan saaledes ikke ved sammenlaegning og forholdsmaessig beregning af forsikringsperioderne anvende nationale bestemmelser, som er mindre fordelagtige for arbejdstageren end forordningens bestemmelser.«