61981C0132
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. VERLOREN VAN THEMAAT
FREMSAT DEN25. MARTS 1982 (
1
)
Høje Domstol.
1. De væsentligste faktiske omstændigheder
Navnlig i sager vedrørende vandrende arbejdstageres sociale sikring er et klart kendskab til de faktiske omstændigheder ofte af afgørende betydning for forståelsen af de stillede præjudicielle spørgsmål. I den foreliggende sag gav uklarhed vedrørende den faktiske situation endog Kommissionen anledning til at formulere sit skriftlige indlæg på grundlag af antagelser om de faktiske omstændigheder. Domstolen anmodede Rijksdienst voor Werknemerspensioenen om supplerende oplysninger, på grundlag af hvilke det nu er muligt at sammenfatte de faktiske omstændigheder således:
1.1.
Fru Vlaeminck, enke efter Saelens (herefter benævnt enken), arbejdede i Belgien fra 1926 til 1929 og fra 1950 til 1970 og i Frankrig fra 1931 til 1936. Hendes afdøde ægtefælle arbejdede i Belgien fra 1926 til 1929 og fra 1940 til 1942 og som grænsearbejder i Frankrig fra 1930 til 1939. Ved administrativ afgørelse af 9. august 1971 tilkendte Rijksdienst voor Werknemerspensioenen hende en alderspension. Da denne pension i dette tilfælde blev erhvervet på basis af 1/40 pr. kalenderår, blev brøken for beskæftigelsesperioden fastsat til svarende til en arbejdsperiode i Belgien på 25 år. Derefter fik enken i 1971 tildelt en fransk alderspension på grundlag af den i Frankrig tilbagelagte arbejdsperiode af Caisse regionale d'assurance maladie du Nord de la France (CRAM). Samtidig blev der af Rijksdienst tilkendt enken en efterladtepension. Denne pension blev ligesom den belgiske alderspension tildelt i hht. Koninklijk Besluit (kongelig anordning) nr. 50 om alders-og efterladtepensioner for arbejdstagere (Belgisch Staatsblad af 27. oktober 1967). Denne efterladtepension blev ifølge de af Rijksdienst givne oplysninger tildelt ikke alene for de år, hendes ægtefælle havde arbejdet i Belgien, men også for den periode, han havde tilbagelagt som grænsearbejder i Frankrig (1930-1939). I stedet for A? blev brøken for beskæftigelsesperioden fastsat til 17A? med hjemmel i artikel 18, stk. 6, i nævnte kongelige anordning. Denne artikel bestemmer:
»Som en undtagelse fra de foregående stykker og for den i artikel 10, stk. 5, nævnte virksomhed (nemlig grænse- eller sæsonarbejde i et tilgrænsende land) kan enken efter en arbejdstager oppebære en efterladtepension, svarende til forskellen mellem den efterladtepension, som hun ville oppebære, hvis denne virksomhed var blevet udøvet i Belgien, og den pension, som ydes for samme virksomhed i henhold til beskæftigelseslandets lovgivning.
Denne pension er en mindstepension. Med henblik på anvendelse af artikel 50 i forordning nr. 1408/71 udstedt af Rådet for Det europæiske økonomiske Fællesskab om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, fastsættes mindstepensionen ligeledes, uden at der tages hensyn til den udenlandske pension.«
Som det allerede fremgår af denne bestemmelse, gav den omstændighed, at der ikke opstod ret til efterladtepension i Frankrig, Rijksdienst anledning til i henhold til artikel 18, stk. 6, i den kongelige anordning også at medregne de år, hvor der var udført grænsearbejde i dette land.
Den kongelige anordning af 21. december 1967 indeholder imidlertid et forbud mod dobbeltydelser, der lyder således:
»En i henhold til kongelig anordning nr. 50 tildelt efterladtepension kan kun udbetales samtidig med en eller flere alderspensioner eller som sådanne gældende ydelser, der ydes i henhold til en belgisk eller udenlandsk lovgivning eller i henhold til en pensionsordning for personalet i en international institution, hvis det sker med et beløb, svarende til 110% af den efterladtepension, der er tildelt enken, multipliceret med det, eventuelt begrænset til Vi, omvendte af den brøk, der blev anvendt ved beregningen af den alderspension, der tjener til grundlag for beregningen af efterladtepensionen.«
Den tildelte efterladtepension — pr. 1. september 1971 fastsat til 59910 BFR — fører således til en kumulationsgraense på 65901 BFR (59910 BFR × 17/17 × 110 %). Nedsat med den samlede sum af den belgiske og den franske alderspension på 45437 BFR gav dette til resultat, at der skulle udbetales en efterladtepension på 20464 BFR.
1.2.
Den tidligere nævnte franske sociale sikringsinstitution besluttede imidlertid den 25. november 1976 også at tildele enken en efterladtepension fra begyndelsen af 1973, stor 11554 BFR (1418 FF).
Det fremgår af disse omstændigheder, at dette er en forholdsmæssig beregnet pension, som er fastsat i henhold til artikel 46, stk. 2, (litra a), b), c) og d)), i forordning nr. 1408/71 for perioden 1930-1939, som også indgik i grundlaget for den belgiske efterladtepension. CRAM's afgørelse gik ligeledes ud på, at denne pension blev nedsat til nul under henvisning til artikel 12 i forordning nr. 1408/71 og artikel 7 i forordning nr. 574/72.
Af denne henvisning kan det udledes, at afgørelsen om, at denne pension ikke kunne udbetales, klart blev truffet i henhold til et nationalt forbud mod dobbeltydelser. Hvilken national bestemmelse, der er anvendt i det foreliggende tilfælde, er imidlertid ikke ganske klart. Efter Kommissionens mening drejer det sig om artikel 90 i dekret nr. 45-0179 af 29. december 1975 (indført ved dekret nr. 75-109 af 24. februar 1975). Heller ikke ordlyden af denne bestemmelse, som Kommissionen har henvist til, kan imidlertid afgørende forklare CRAM's afgørelse. Denne tildeling af den franske efterladtepension, men udtrykkeligt ikke dens nedsættelse til nul, gav Rijksdienst anledning til på embeds vegne at træffe fornyet afgørelse om den til enken udbetalte belgiske efterladtepension. I stedet for brøken på 17A/ for beskæftigelsesperioden i henhold til den tidligere nævnte artikel 18, stk. 6, i kongelig anordning nr. 50 blev der denne gang kun taget hensyn til de år, hendes ægtefælle havde arbejdet i Belgien (1926-1929 og 1940-1942), således at brøken for beskæftigelsesperioden blev fastsat til A/. Efter fastsættelse af det teoretiske pensionsbeløb til 76315 BFR resulterede dette i en forholdsmæssig beregnet efterladtepension på 30312 BFR. Denne forholdsmæssigt beregnede efterladtepension er, efter hvad Rijksdienst har anført i sit supplerende indlæg, højere end en efterladtepension, som udelukkende oppebæres i henhold til national (belgisk) ret. Efter anvendelse af det tidligere nævnte forbud mod dobbeltydelser skulle der kun være tildelt et beløb på 25761 BFR. Dermed blev der ikke tale om anvendelse af artikel 18, stk. 6.
2. Det stillede spørgsmål og dets relevans
2.1.
Nedsættelsen af den belgiske efterladtepension gav enken anledning til ved Arbeidsrechtbank at anfægte den af Rijksdienst omgjorte afgørelse. På grund af manglende kontrollerbar begrundelse annullerede denne instans afgørelsen, hvorefter Rijksdienst appellerede til Arbeidshof, Gent. Denne ret forelagde Domstolen følgende spørgsmål:
»Kan reglerne om forbud mod dobbeltydelser i henhold til forordning nr. 1408/71 anvendes endnu engang i Belgien på en efterladtepension, som i Frankrig er tilkendt en belgier, men ikke gjort betalbar — der blev i Frankrig tilkendt den pågældende en efterladtepension på 1418 FF fra 1. januar 1973, men den blev i henhold til artikel 12 i EØF-forordning nr. 1408/71 og artikel 7 i forordning nr. 574/72 ikke gjort betalbar; Pensionsdirektoratet for arbejdstagere (Rijksdienst voor Werknemerspensioenen) tilkendte den pågældende en uforandret alderspension, men efterladtepensionen blev nedsat med den franske efterladtepension i henhold til forbudet mod dobbeltydelser i de nævnte EØF-forordninger.«
2.2.
På grundlag af de af Rijksdienst fremskaffede supplerende oplysninger kan det allerede nu fastslås, at der ligger en række misforståelser til grund for dette spørgsmål. For det første blev der ikke anvendt noget belgisk forbud mod dobbeltydelser på den franske efterladtepension, der ganske vist blev tildelt, men nedsat til nul. Den pågældende regel blev kun anvendt på den belgiske og den franske alderspension og den samtidige udbetaling af den belgiske og den franske alderspension og den på ny fastsatte belgiske efterladtepension. Med hensyn til den sidstnævnte pension oppebar enken fortsat den højere pro rata-ydelse. For det andet er den belgiske efterladtepension ikke nedsat med den til nul nedsatte franske efterladtepension. Tværtimod, tildelingen af den franske efterladtepension foranledigede Rijksdienst til på ny at fastsætte den belgiske efterladtepension, uden at denne franske pensions størrelse spillede nogen rolle for fastsættelsen af den belgiske pension. Hvad der skete var, at den gunstige regel i artikel 18, stk. 6, i kongelig anordning nr. 50 for grænsearbejdere blev erstattet af en normal pro rata-regel, hvorved kun de år, hendes ægtefælle havde arbejdet i Belgien, kom i betragtning. Det kan så fastslås, at der i dette tilfælde ikke er tale om en eventuel dobbelt anvendelse af nationale forbud mod dobbeltydelser, men om, at bestemmelsen i den kongelige anordning med en brøk for beskæftigelsesperioden på17/17 erstattes af pro rata-reglen med en brøk for beskæftigelsesperioden på Vi? med den deraf følgende nedsættelse af den belgiske efterladtepension.
2.3.
At denne misforståelse er opstået, kan måske forklares på baggrund af den franske afgørelse, der, som Kommissionen også bemærkede, ikke er klar. Rigtigheden af denne afgørelse kan kun fastslås af den kompetente franske domstol. Man kan stille det spørgsmål, om Rijksdienst's fornyede afgørelse vedrørende den belgiske efterladtepension ikke kunne give CRAM anledning til også at opstille en pro rata-regel for den franske efterladtepension uden anvendelse af et forbud mod dobbeltydelser, da grundlaget for anvendelse af dette franske forbud mod dobbeltydelser — i hvert fald for så vidt det kan udledes af de faktiske omstændigheder — er bortfaldet.
Som sagt skal Domstolen ikke afgøre dette spørgsmål i den foreliggende sag.
3. Den relevante fællesskabsret
3.1.
I betragtning af ovenstående må Arbeidshof s spørgsmål forstås således, at det drejer sig om, hvorvidt det er foreneligt med fællesskabsretten, at efterladtepensionen i henhold til artikel 18, stk. 6, i kongelig anordning nr. 50 omformes til en pro rata-efterladtepension. Når henses til bestemmelserne i forordning nr. 1408/71, må tildelingen af forholdsmæssigt beregnet efterladtepension på 30312 BFR anses for en korrekt anvendelse af denne forordnings artikel 46, stk. 2, litra b), nemlig af det teoretiske pensionsbeløb på 73615 BFR. Tildelingen af en pro rata-ydelse er i sig selv ligeledes i overensstemmelse med forordning nr. 1408/71, da denne forordning ikke indeholder modstående bestemmelser vedrørende alders- og efterladtepensioner for grænsearbejdere.
Hvad angår anvendelsen af artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, kan det fastslås, at såvel den belgiske alders- og efterladtepension som den franske alderspension er pro rata-ydelser, som er fastsat i henhold til bestemmelserne i forordningerne nr. 3 og 4 og 1408/71. Når henses til, at artikel 12, stk. 2, andet punktum, om ydelser »af samme art« fastsat i henhold til artiklerne 46, 50, 51 eller 60 i forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse — der er jo tale om samtidig udbetaling af en alderspension på den ene side og en efterladtepension på den anden side — er anvendelsen af det belgiske forbud mod dobbeltydelser berettiget.
3.2.
Hvad angår spørgsmålet, om artikel 50 i forordning nr. 1408/71 om minimumspension kan finde anvendelse, er jeg enig med Kommissionen, som i sit skriftlige indlæg overbevisende har redegjort for, at pensionen i henhold til artikel 18, stk. 6, i kongelig anordning nr. 50 ikke er en minimumspension i den i forordningens artikel 50 forudsatte betydning. Selv hvis man imidlertid antog dette, er spørgsmålet om denne minimumspensions sammensætning og størrelse alligevel et spørgsmål om belgisk ret, som Domstolen ikke kan udtale sig om. Jeg henviser i denne forbindelse til Domstolens nylige dom i sag 22/81 (Regina mod Social Security Commissioner Browning), navnlig til præmis 10.
4. Sammenfatning
Sammenfattende kan det fastslås — når henses til de supplerende oplysninger fra Rijksdienst — at omformningen af enkens efterladtepension i henhold til artikel 18, stk. 6, i den kongelige anordning nr. 50 til en pro rata-ydelse ikke giver anledning til spørgsmål om fællesskabsretten, men kun skal bedømmes i henhold til belgisk ret. For så vidt forordning nr. 1408/71 finder anvendelse, er der intet at bemærke om denne anvendelse. Jeg foreslår derfor, at det stillede spørgsmål — når henses til den af de supplerende oplysninger følgende korrektion med hensyn til de virkelige grunde til efterladtepensionens omformning — besvares bekræftende af Domstolen.
(
1
) – Oversat fra nederlandsk.