62019CO0614
DOMSTOLENS KENDELSE (Afdelingen for bevilling af appel)
24. oktober 2019 (
*1
)
»Appel – EF-design – bevilling af appel – artikel 170b i Domstolens procesreglement – anmodning, der ikke godtgør, at et spørgsmål er vigtigt for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling – appellen admitteres ikke«
I sag C-614/19 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 14. august 2019,
Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG, Stuttgart (Tyskland), ved Rechtsanwalt C. Klawitter,
appellant,
de øvrige parter i appelsagen:
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO),
sagsøgt i første instans,
Autec AG, Nuremberg (Tyskland),
intervenient i første instans,
har
DOMSTOLEN (Afdelingen for bevilling af appel),
sammensat af Domstolens vicepræsident, R. Silva de Lapuerta, og dommerne J. Malenovský (refererende dommer) og F. Biltgen,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
under henvisning til forslag fra den refererende dommer og generaladvokat M. Szpunar,
afsagt følgende
Kendelse
1
Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG har med sin appel nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 6. juni 2019, Porsche mod EUIPO – Autec (Motorkøretøjer) (T-210/18, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede dom«, EU:T:2019:380), hvorved Retten frifandt EUIPO i en sag, hvori der var nedlagt påstand om annullation af afgørelse truffet den 19. januar 2018 af Tredje Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 941/2016-3) vedrørende en ugyldighedssag mellem Autec AG og Ing. h.c. F. Porsche AG.
Om anmodningen om bevilling af appel
2
I henhold til artikel 58a, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er behandlingen af en appel, der iværksættes til prøvelse af Rettens afgørelser vedrørende en afgørelse truffet af et appelkammer ved EUIPO, betinget af en forudgående bevilling fra Domstolen.
3
I henhold til denne statuts artikel 58a, stk. 3, admitteres appellen helt eller delvist i henhold til den i Domstolens procesreglement fastsatte fremgangsmåde, når den rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling.
4
Procesreglementets artikel 170a, stk. 1, bestemmer, at i de situationer, der er omhandlet i statuttens artikel 58a, stk. 1, skal appellanten som bilag til sit appelskrift vedlægge en anmodning om bevilling af appellen, hvori den pågældende redegør for det vigtige spørgsmål, som appellen rejser for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, og som indeholder alle de oplysninger, der er nødvendige for, at Domstolen kan påkende denne.
5
I henhold til dette procesreglements artikel 170b, stk. 3, træffer Domstolen afgørelsen om anmodningen om bevilling af appel ved begrundet kendelse.
6
I den foreliggende sag har appellanten til støtte for sin anmodning om bevilling af appel gjort gældende, at appellen rejser vigtige spørgsmål om EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, og har påberåbt sig otte anbringender.
7
Med sit første anbringende har appellanten foreholdt Retten, at den tilsidesatte Domstolens relevante retspraksis ved at fastslå, at et designs individuelle karakter skal følge af, at der ikke foreligger et »déjà vu«. Spørgsmålet om, hvorvidt kriteriet om »déjà vu« er relevant med henblik på at vurdere den individuelle karakter, er ifølge appellanten imidlertid væsentligt for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling.
8
Hvad angår det andet anbringende har appellanten kritiseret Retten for i forbindelse med vurderingen af et designs individuelle karakter at have tilsidesat Domstolens relevante retspraksis ved at lade mindre betydelige eller mindre markante egenskaber ude af betragtning. Denne retlige fejl rejser således et vigtigt spørgsmål vedrørende EU-rettens ensartede anvendelse og sammenhæng.
9
Hvad angår det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at i modsætning til Rettens standpunkt indebærer en undersøgelse af et designs individuelle karakter i henhold til artikel 6 i Rådets forordning (EF) nr. 6/2002 af 12. december 2001 om EF-design (EFT 2002, L 3, s. 1) først og fremmest en vurdering af det helhedsindtryk, dette design giver, og dernæst det helhedsindtryk, som det andet giver. Rettens holdning rejser derfor tvivl om EU-rettens ensartede anvendelse og sammenhæng.
10
Med det fjerde anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten ikke har iagttaget Domstolens praksis, hvorefter det tilkommer indehaveren af et ældre design at påvise og godtgøre, at det design, som vedkommende gør gældende er ugyldigt, allerede fandtes i form af det tidligere design, og dette fuldt ud. Rettens modstridende fortolkning rejser således et vigtigt spørgsmål vedrørende EU-rettens ensartede anvendelse og sammenhæng.
11
Hvad angår det femte anbringende har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at visse af Rettens konklusioner vil forhindre indehaveren af et anfægtet design i at føre bevis for, at der – ud over de ligheder, som findes ifølge de omhandlede delafbildninger – findes en række forskelle mellem de omtvistede design, hvilket fremkalder et mærkbart anderledes helhedsindtryk.
12
Hvad angår det sjette anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at definere den informerede bruger uafhængigt af det enkelte design eller de enkelte varer og uden at tage hensyn til de faktiske kendetegn ved det relevante marked. Spørgsmålet om, hvorvidt en sådan fremgangsmåde er korrekt eller ej, vedrører EU-rettens ensartede anvendelse og sammenhæng.
13
Med det syvende anbringende har appellanten gjort gældende, at den informerede bruger træffer en beslutning ud fra sin præference for det ene eller det andet design under hensyntagen til den pågældendes informations- og opmærksomhedsniveau. Appellanten er derfor i tvivl om, hvorvidt man i den foreliggende sag kan basere sig på motorkøretøjer i almindelighed for at fastslå den individuelle karakter af det omhandlede design, eller om man i det mindste for så vidt angår motorkøretøjer, der i givet fald har været på markedet i årtier, i højere grad kan indsnævre definitionen af den informerede bruger ud fra de faktiske forhold på markedet. Ifølge appellanten har Domstolen tilsyneladende endnu ikke haft lejlighed til at udtale sig om et sådant spørgsmål, og dette spørgsmål vedrører derfor EU-rettens udvikling.
14
Med det ottende og sidste anbringende har appellanten under henvisning til Europa-Kommissionens grønbog om retlig beskyttelse af mønstre gjort gældende, at designerens frihed, som i henhold til artikel 6 i forordning nr. 6/2002 skal tages i betragtning ved vurderingen af den individuelle karakter, ligeledes kan være begrænset af »begrænsninger i samhandelen« og »kundens krav«, hvilket i givet fald indebærer, at små forskelle mellem design i forhold til de allerede kendte former i givet fald kan være tilstrækkelige til at begrunde et designs individuelle karakter. Ifølge appellanten har Domstolen imidlertid ikke tidligere udtalt sig om et sådant spørgsmål, og det er således vigtigt for EU-rettens udvikling.
15
Det skal indledningsvis bemærkes, at det påhviler appellanten at godtgøre, at de spørgsmål, der er rejst i appellen, er vigtige for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling (kendelse af 16.9.2019, Kiku mod CPVO, C-444/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:746, præmis 11).
16
Desuden fremgår det af artikel 58a, stk. 3, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, sammenholdt med procesreglementets artikel 170b, stk. 4, at en anmodning om bevilling af appel skal indeholde alle de oplysninger, som gør det muligt for Domstolen at træffe afgørelse om bevilling af appel og, hvis appellen admitteres delvist, at fastslå de appelanbringender eller de dele af appellen, som svarskriftet skal være rettet mod. Henset til, at ordningen med forudgående bevilling af appellerne som omhandlet i artikel 58a i statutten for Domstolen har til formål at begrænse Domstolens prøvelse til spørgsmål, der har betydning for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, skal kun de anbringender, der rejser sådanne spørgsmål, og som er godtgjort af appellanten, således behandles af Domstolen i forbindelse med appellen (kendelse af 10.10.2019, KID-Systeme mod EUIPO, C-577/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:854, præmis 12 og den deri nævnte retspraksis).
17
En anmodning om bevilling af appel skal således under alle omstændigheder klart og præcist angive de anbringender, som appellen er baseret på, identificere det retlige spørgsmål, der er rejst ved hvert enkelt anbringende, med den samme klarhed og præcisere, hvorvidt dette spørgsmål er vigtigt for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, og specifikt redegøre for grundene til, at det pågældende spørgsmål er vigtigt i forhold til det påberåbte kriterium. Navnlig hvad angår appelanbringenderne skal anmodningen om bevilling af appel omfatte en præcisering af den EU-retlige bestemmelse eller den retspraksis, der er blevet tilsidesat i den appellerede dom, en kortfattet redegørelse for, hvori den retlige fejl, som Retten angiveligt har begået, består, og en angivelse af, i hvilket omfang denne fejl har påvirket resultatet af den appellerede dom (kendelse af 10.10.2019, KID-Systeme mod EUIPO, C-577/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:854, præmis 13 og den deri nævnte retspraksis). Når den retlige fejl, der påberåbes, følger af en tilsidesættelse af retspraksis, skal det i anmodningen om bevilling af appel angives kortfattet, men klart og præcist, for det første hvor den påståede tilsidesættelse findes ved angivelse af såvel de præmisser i den appellerede dom eller kendelse, som appellanten anfægter, som de præmisser i Domstolens eller Rettens afgørelse, som er blevet tilsidesat, og for det andet de konkrete grunde til, at en sådan tilsidesættelse rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling (jf. i denne retning kendelse af 7.10.2019, L’Oréal mod EUIPO, C-586/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:845, præmis 16).
18
En anmodning om bevilling af appel, der ikke indeholder de elementer, der er nævnt i nærværende kendelses foregående præmis, vil på forhånd ikke kunne godtgøre, at appellen rejser et spørgsmål, der er vigtigt for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, som begrunder, at den skal admitteres (kendelse af 10.10.2019, KID-Systeme mod EUIPO, C-577/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:854, præmis 14).
19
Hvad for det første angår de anbringender, der er anført i denne kendelses præmis 7, 8 og 10, hvorefter Retten skulle have fraveget Domstolens relevante retspraksis, skal det fremhæves, at en sådan argumentation i henhold til den bevisbyrde, der påhviler ophavsmanden til en anmodning om bevilling af appel, ikke i sig selv er tilstrækkelig til at fastslå, at appellen rejser et spørgsmål, der er vigtigt for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, idet ophavsmanden med henblik herpå skal overholde alle de krav, der er anført i denne kendelses præmis 17 (jf. i denne retning kendelse af 7.10.2019, L’Oréal mod EUIPO, C-586/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:845, præmis 16). I den foreliggende sag har appellanten, uden således at overholde disse krav, imidlertid begrænset sig til at anføre, at Retten har tilsidesat Domstolens relevante retspraksis.
20
Hvad for det andet angår de anbringender, der er anført i denne kendelses præmis 9, 11 og 12 vedrørende de retlige fejl, som Retten angiveligt skulle have begået, skal det bemærkes, at den omhandlede anmodning om bevilling af appel ikke er tilstrækkeligt præcis for så vidt angår den EU-retlige bestemmelse eller den retspraksis, som Retten skulle have tilsidesat, da den begik de fejl, der er påberåbt i de i præmis 11 og 12 fremførte anbringender. Under alle omstændigheder gør den omstændighed, at en appel rejser visse retlige spørgsmål vedrørende den appellerede dom, det ikke i sig selv muligt at antage, at Domstolen skal admittere denne appel. Appellanten skal nemlig godtgøre, at uafhængigt af de retlige spørgsmål, som den pågældende påberåber sig i sin appel, skal denne rejse et eller flere vigtige spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, idet dette kriterium er mere vidtrækkende end den appellerede dom og i sidste ende appellen (jf. i denne retning kendelse af 7.10.2019, L’Oréal mod EUIPO, C-586/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:845, præmis 11 og 12). Dette godtgøres imidlertid ikke i denne anmodning.
21
Hvad for det tredje og sidste angår den argumentation, der er anført i denne kendelses præmis 13 og 14, hvorefter appellen rejser nye retlige spørgsmål vedrørende Domstolens praksis, skal det bemærkes, at den foreliggende anmodning om bevilling af appel ikke er tilstrækkeligt præcis for så vidt angår den EU-retlige bestemmelse eller den retspraksis, som Retten skulle have tilsidesat ved at tage udgangspunkt i motorkøretøjer i almindelighed for at fastslå den individuelle karakter af det omhandlede design. Desuden indebærer den omstændighed, at et retligt spørgsmål ikke er blevet behandlet af Domstolen, ikke, at dette spørgsmål nødvendigvis har betydning for EU-rettens udvikling, idet appellanten altid er forpligtet til at påvise en sådan betydning ved at fremlægge præcise oplysninger ikke kun om, hvorvidt spørgsmålet er nyt, men også om grundene til, at spørgsmålet er vigtigt med henblik på en sådan udvikling (kendelse af 30.9.2019, All Star mod EUIPO, C-461/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:797, præmis 16). I den foreliggende sag har appellanten imidlertid begrænset sig til at anføre, at relevansen af de retlige spørgsmål, som selskabet har påberåbt sig i forbindelse med denne argumentation, består i EU-rettens udvikling, og det har i den forbindelse henvist til, at der ikke foreligger nogen retspraksis ved Domstolen, uden dog at angive andre oplysninger.
22
Det følger heraf, at appellanten ikke som krævet har godtgjort, at de spørgsmål, der rejses i appellen, er vigtige for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling.
23
Under hensyn til det ovenfor anførte skal appellen ikke admitteres.
Sagsomkostninger
24
I henhold til procesreglementets artikel 137, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, træffes der afgørelse om sagsomkostningerne i den kendelse, hvormed sagens behandling ved Domstolen afsluttes.
25
Da den foreliggende kendelse afsiges, inden appellen er blevet forkyndt for de øvrige parter i sagen, og før disse har kunnet afholde udgifter, er det tilstrækkeligt at fastslå, at appellanten bærer sine egne omkostninger.
Af disse grunde bestemmer Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel):
1)
Appellen admitteres ikke.
2)
Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG bærer sine egne omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.