62018CC0453
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
E. SHARPSTON
fremsat den 31. oktober 2019 (
1
)
Forenede sager C-453/18 og C-494/18
Bondora
(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (retten i første instans nr. 11 i Vigo, Spanien) og Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (retten i første instans nr. 20 i Barcelona, Spanien))
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i civile sager – forordning (EF) nr. 1896/2006 – europæisk betalingspåkravsprocedure – direktiv 93/13/EØF – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – en dommers prøvelse af egen drift – dokumenter, der ikke er obligatoriske i forbindelse med en anmodning om et europæisk betalingspåkrav, men som er nødvendige for at afgøre, om der foreligger eventuelle urimelige vilkår«
Indledning
1.
Er en ret, der skal behandle en anmodning om et europæisk betalingspåkrav i henhold til forordning (EF) nr. 1896/2006 (
2
), om en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger i henhold til direktiv 93/13/EØF (
3
), forpligtet til af egen drift at foretage en kontrol af, om der foreligger urimelige vilkår? Har den nævnte ret i denne forbindelse kompetence til at opfordre fordringshaveren til at fremsende en kopi af den kontrakt, der ligger til grund for hans anmodning, på grundlag af forordningens artikel 7, stk. 2? Hvis dette ikke er tilfældet, hvilke konklusioner vil der så skulle drages med hensyn til gyldigheden af forordning nr. 1896/2006, navnlig i lyset af artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«)?
2.
Dette er i det væsentlige de grundlæggende spørgsmål, som de forelæggende retter har stillet Domstolen i de foreliggende sager. Det er på dette grundlag, at Domstolen for første gang skal klarlægge forholdet mellem de respektive krav i forordning nr. 1896/2006 og direktiv 93/13 for så vidt angår retternes opgaver.
3.
Disse to EU-retlige instrumenter synes umiddelbart at forfølge modstridende mål: for direktivets del beskyttelse af forbrugeren som følge af rettens aktive indgriben og for forordningens del fremskyndelse og forenkling af inddrivelsen af krav ved hjælp af en omvendt bevisbyrde og en placering af øget ansvar på sagsøgte.
4.
Det tilkommer Domstolen at afgøre, om et af disse formål skal have forrang frem for det andet, eller om det – hvilket jeg tror – i realiteten er muligt at forene dem ved en samlet fortolkning af disse to instrumenter.
Retsforskrifter
EU-retten
Chartret
5.
Chartrets artikel 38 bestemmer:
»Der sikres et højt forbrugerbeskyttelsesniveau i Unionens politikker.«
Direktiv 93/13
6.
I 4., 5., 21. og 24. betragtning til direktiv 93/13 hedder det:
»[D]et påhviler medlemsstaterne at sørge for, at der ikke fastsættes urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler.
[F]orbrugerne kender normalt ikke de andre medlemsstaters lovgivning om aftaler om salg af varer eller levering af tjenesteydelser […]
[…]
[M]edlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger til at hindre, at der fastsættes urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, og til at sikre, at de, hvis de alligevel findes, ikke binder forbrugeren, og at aftalen fortsat er bindende for parterne på samme vilkår, hvis den kan videreføres uden de urimelige vilkår.
[…]
[M]edlemsstaternes retsmyndigheder og administrative organer skal råde over tilstrækkelige og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige vilkår i forbrugeraftaler til ophør.«
7.
I overensstemmelse med artikel 1, stk. 1, i direktiv 93/13 er »[f]ormålet med dette direktiv er indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere«.
8.
Direktivets artikel 4, stk. 1, bestemmer:
»Det vurderes, om et kontraktvilkår er urimeligt, under hensyn til hvilken type varer eller tjenesteydelser aftalen omfatter, og ved på tidspunktet for aftalens indgåelse at tage hensyn til alle omstændighederne i forbindelse med dens indgåelse samt til alle andre vilkår i aftalen eller i en anden aftale, som hænger sammen med denne, jf. dog artikel 7.«
9.
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 er affattet således:
»Medlemsstaterne fastsætter, at urimelige kontraktvilkår i en aftale, som en erhvervsdrivende har indgået med en forbruger, i henhold til deres nationale lovgivning ikke binder forbrugeren, og at aftalen forbliver bindende for parterne på i øvrigt samme vilkår, hvis den kan opretholdes uden de urimelige kontraktvilkår.«
10.
I direktivets artikel 7, stk. 1, bestemmes:
»Medlemsstaterne sikrer, at der i forbrugernes og konkurrenternes interesse findes egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem forbrugere og en erhvervsdrivende, til ophør.«
Forordning nr. 1896/2006
11.
9., 13. og 14. betragtning til forordning nr. 1896/2006 har følgende ordlyd:
»9)
Denne forordning har til formål at forenkle og fremskynde grænseoverskridende sager om ubestridte pengekrav og nedbringe sagsomkostningerne ved at indføre en europæisk betalingspåkravsprocedure og at muliggøre fri bevægelighed for europæiske betalingspåkrav overalt i medlemsstaterne ved at fastsætte mindstestandarder, hvis overholdelse overflødiggør en mellemliggende procedure i fuldbyrdelsesstaten forud for anerkendelsen og fuldbyrdelsen.
[…]
13)
I anmodningen om et europæisk betalingspåkrav bør fordringshaveren være forpligtet til at give oplysninger, der på fyldestgørende vis klart identificerer og støtter kravet, så skyldneren på et velinformeret grundlag kan vælge, om han vil gøre indsigelse mod kravet eller vil lade det være ubestridt.
14)
I den forbindelse bør det være obligatorisk for fordringshaveren at anføre en beskrivelse af de bevisligheder, hvorpå kravet støttes. I dette øjemed bør anmodningsformularen indeholde så udtømmende en liste som muligt over de former for bevisligheder, der normalt fremlægges til støtte for pengekrav.«
12.
Artikel 1 i forordning nr. 1896/2006 med overskriften »Formål«, bestemmer:
»1.   Denne forordning har til formål:
a)
at forenkle og fremskynde grænseoverskridende sager om ubestridte pengekrav og nedbringe sagsomkostningerne ved at indføre en europæisk betalingspåkravsprocedure
og
b)
at muliggøre fri bevægelighed for europæiske betalingspåkrav overalt i medlemsstaterne ved at fastsætte mindstestandarder, hvis overholdelse overflødiggør en mellemliggende procedure i fuldbyrdelsesstaten forud for anerkendelsen og fuldbyrdelsen.
2.   Denne forordning er ikke til hinder for, at en fordringshaver kan forfølge et krav som omhandlet i artikel 4 ved brug af en anden procedure, der er hjemlet i en medlemsstats lov eller i fællesskabsretten.«
13.
Forordningens artikel 2, stk. 1, med overskriften »Anvendelsesområde« har følgende ordlyd:
»Denne forordning finder anvendelse på det civil- og handelsretlige område i grænseoverskridende sager, uanset domsmyndighedens art. Den omfatter i særdeleshed ikke spørgsmål vedrørende skat, told eller administrative anliggender eller statens ansvar for handlinger og undladelser under udøvelse af statsmagt (acta jure imperii).«
14.
I forordningens artikel 2, stk. 2 og 3, er anført andre undtagelser fra dennes anvendelsesområde, som ikke er relevante i den foreliggende sag.
15.
I artikel 3 i forordning nr. 1896/2006, som har overskriften »Grænseoverskridende sager«, fastslås:
»1.   I denne forordning forstås ved »grænseoverskridende sag« en sag, hvori mindst en af parterne har bopæl eller sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, som har fået forelagt en anmodning, er beliggende.
2.   Bopæl afgøres efter artikel 59 og 60 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område.
[…]«
16.
Forordningens artikel 7 med overskriften »Anmodning om et europæisk betalingspåkrav« har følgende ordlyd:
»1.   En anmodning om et europæisk betalingspåkrav indgives ved anvendelse af formular A i bilag I.
2.   I anmodningen anføres:
a)
navn og adresse på parterne og, hvis det er relevant, deres repræsentanter samt på den ret, som anmodningen indgives til
b)
kravets størrelse, herunder hovedkravet og i givet fald renter, konventionalbod og omkostninger
c)
såfremt der kræves renter, rentesatsen og det tidsrum, for hvilket renterne kræves, medmindre en lovbestemt rente automatisk tilføjes hovedstolen efter loven i udstedelsesstaten
d)
den retlige interesse, herunder en beskrivelse af de forhold, der påberåbes som grundlag for kravet og, hvis det er relevant, de krævede renter
e)
en beskrivelse af de bevisligheder, hvorpå kravet støttes
f)
kompetencegrundlaget
g)
sagens grænseoverskridende karakter som omhandlet i artikel 3.
[…]«
17.
Artikel 8 i forordning nr. 1896/2006 med overskriften »Behandling af anmodningen« er affattet således:
»Den ret, som har fået forelagt en anmodning om et europæisk betalingspåkrav, undersøger hurtigst muligt og på grundlag af oplysningerne i anmodningsformularen, om betingelserne i artikel 2, 3, 4, 6 og 7 er opfyldt, og om kravet forekommer begrundet. Denne undersøgelse kan have form af en elektronisk procedure.«
18.
I forordningens artikel 9 med overskriften »Komplettering og berigtigelse« fastsættes:
»1.   Hvis betingelserne i artikel 7 ikke er opfyldt, giver retten, medmindre kravet er klart ubegrundet eller anmodningen uantagelig, fordringshaveren lejlighed til at komplettere eller berigtige anmodningen. Retten anvender formular B i bilag II.
2.   Når retten anmoder fordringshaveren om at komplettere eller berigtige anmodningen, fastsætter den en frist, som den anser for passende under de givne omstændigheder. Retten kan efter eget skøn forlænge denne frist.«
19.
Det fremgår af denne forordnings artikel 10, stk. 1, at hvis de i artikel 8 omhandlede betingelser kun er opfyldt for en del af kravet, underretter retten fordringshaveren herom. Denne opfordres til at acceptere eller afslå et forslag til et europæisk betalingspåkrav på det beløb, som retten angiver. I henhold til samme forordnings artikel 10, stk. 2, udsteder retten, for det tilfælde at denne accepterer rettens forslag, et betalingspåkrav for den del af kravet, som fordringshaveren har accepteret. Konsekvenserne af denne accept for den resterende del af det oprindelige krav afgøres efter national lov.
20.
Artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 1896/2006 bestemmer:
»Afvisningen af anmodningen er ikke til hinder for, at fordringshaveren kan forfølge sit krav gennem en ny anmodning om et europæisk betalingspåkrav eller enhver anden procedure, der er hjemlet i en medlemsstats lov.«
21.
Følgende fremgår af forordningens artikel 12 med overskriften »Udstedelse af et europæisk betalingspåkrav«:
»1.   Hvis de i artikel 8 omhandlede betingelser er opfyldt, udsteder retten hurtigst muligt, normalt senest tredive dage efter anmodningens indgivelse, et europæisk betalingspåkrav ved anvendelse af formular E i bilag V.
Ved beregningen af de tredive dage ses der bort fra den tid, det tager fordringshaveren at komplettere, berigtige eller ændre anmodningen.
2.   Det europæiske betalingspåkrav skal ved udstedelsen ledsages af en kopi af anmodningsformularen. Det skal ikke indeholde de oplysninger, som fordringshaveren har angivet i tillæg 1 og 2 til formular A.
[…]
4.   I det europæiske betalingspåkrav informeres skyldneren om:
a)
at påkravet er udstedt alene på grundlag af fordringshaverens oplysninger, som ikke er blevet prøvet af retten
b)
at påkravet bliver eksigibelt, medmindre der er indgivet en indsigelse til retten i overensstemmelse med artikel 16
c)
at sagen, såfremt der indgives en indsigelse, fortsætter ved de kompetente retter i udstedelsesstaten efter de almindelige civile retsplejeregler, medmindre fordringshaveren udtrykkeligt har anmodet om, at sagen i så fald hæves.
[…]«
22.
I henhold til artikel 22, stk. 3, i nævnte forordning kan det europæiske betalingspåkrav under ingen omstændigheder efterprøves i fuldbyrdelsesstaten med hensyn til sagens realitet.
23.
I overensstemmelse med artikel 26 i ovennævnte forordning afgøres alle spørgsmål, som ikke specifikt er behandlet i forordning nr. 1896/2006, efter national lov.
24.
Endelig indeholder formular A i bilag I til forordningen en række rubrikker, som fordringshaveren bør supplere. I de foreliggende sager skal rubrikkerne med følgende numre fremhæves: 6 (»Hovedkrav«), 7 (»Renter«), 8 (»Konventionalbod«), 9 (»Omkostninger«), 10 (»Bevisligheder til støtte for kravet«) og 11 (»Yderligere erklæringer og supplerende oplysninger«).
Spansk ret
25.
Følgende fremgår af den 23. afsluttende bestemmelse i Ley 1/2000, de 7 de enero 2000, de Enjuiciamiento Civil (
4
) (lov nr. 1/2000 af 7.1.2000 om den civile retspleje, herefter »LEC«) om foranstaltninger til gennemførelse af forordning nr. 1896/2006 i spansk ret og nærmere bestemt af stk. 2 og 11:
»2. En anmodning om et europæisk betalingspåkrav indgives ved anvendelse af formular A i bilag I til forordning nr. 1896/2006, uden at det er nødvendigt at fremlægge nogen form for dokumentation, idet en sådan i givet fald afvises.
[…]
11. Processuelle spørgsmål i forbindelse med udstedelsen af et europæisk betalingspåkrav, som ikke er behandlet i forordning nr. 1896/2006, afgøres efter bestemmelserne i [LEC] vedrørende betalingspåkravsproceduren.«
26.
Artikel 815, stk. 4, i LEC bestemmer følgende:
»Såfremt kravet om betaling af fordringen er støttet på en kontrakt mellem en erhvervsdrivende eller en virksomhed og en forbruger eller en bruger, underretter Letrado de la Administración de Justicia (justitssekretæren) dommeren forud for udstedelsen af betalingspåkravet, således at denne kan tage stilling til, om et eller flere af de kontraktvilkår, der ligger til grund for anmodningen, eller som har haft betydning for fastsættelsen af det opkrævede beløb, er urimelige. Dommeren undersøger af egen drift, om et eller flere af de kontraktvilkår, der ligger til grund for anmodningen, eller som har haft betydning for fastsættelsen af det opkrævede beløb, kan anses for urimelige. Såfremt dommeren fastslår, at et kontraktvilkår kan anses for urimeligt, høres parterne inden for en frist på fem dage. Efter denne høring træffer retten afgørelse ved kendelse inden for en frist på fem dage efter høringens afslutning. Det er ikke et krav, at der deltager en advokat eller en rettergangsfuldmægtig ved en sådan høring.
Hvis et eller flere kontraktvilkår anses for urimelige, er den kendelse, der afsiges, afgørende for konsekvenserne af denne kvalifikation og kan enten fastslå, at påstanden forkastes, eller at proceduren kan fortsættes med undtagelse af de vilkår, der blev anset for urimelige.
Såfremt retten ikke finder, at der foreligger urimelige kontraktvilkår, fastslår den dette, hvorefter Letrado de la Administración de Justicia (justitssekretæren) udsteder betalingspåkrav over for skyldneren i overensstemmelse med stk. 1.
Den afsagte kendelse kan i alle tilfælde gøres til genstand for direkte appel.«
Tvisterne i hovedsagerne, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
Sag C-453/18
27.
Bondora AS (herefter »Bondora«) er et erhvervsdrivende selskab, som har indgået en låneaftale med en forbruger, Carlos V.C. Den 21. marts 2018 indgav dette selskab en anmodning om et europæisk betalingspåkrav på 755,27 EUR mod den nævnte forbruger ved Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (retten i første instans nr. 11 i Vigo, Spanien).
28.
Eftersom det krav, som Bondora havde gjort gældende, var en følge af en låneaftale indgået med en forbruger i henhold til LEC’s artikel 815, stk. 4, anmodede den forelæggende ret Bondora om at fremlægge dokumenter til støtte for kravet med henblik på at efterprøve den eventuelle urimelige karakter af vilkårene i låneaftalen.
29.
Bondora afviste at fremlægge nævnte dokumenter, idet selskabet dels gjorde gældende, at i henhold til den 23. afsluttende bestemmelse, stk. 2, i LEC er det ikke nødvendigt at fremlægge dokumenter til støtte for et krav, når der er tale om en anmodning om et europæisk betalingspåkrav, dels, at artikel 8 og 12 i forordning nr. 1896/2006 ikke indeholder nogen henvisninger om fremlæggelse af dokumenter med henblik på udstedelse af et europæisk betalingspåkrav.
30.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at en fortolkning af lovgivningen som den i det foregående punkt omhandlede kan give anledning til vanskeligheder, når det krav, der kræves betalt, er baseret på en aftale indgået med en forbruger.
31.
Den forelæggende ret har således i sin anmodning om præjudiciel afgørelse oplyst, at LEC’s artikel 815, stk. 4, i sin nugældende ordlyd blev vedtaget som følge af Domstolens praksis og navnlig dommen i sagen Banco Español de Crédito (
5
), som stadfæstede nødvendigheden af, at der foretages en ex officio-prøvelse af urimelige kontraktvilkår i forbindelse med en national betalingspåkravsprocedure.
32.
Ifølge den forelæggende ret har Bondoras afvisning af at fremlægge dokumenter til støtte for sit krav i henhold til den 23. afsluttende bestemmelse, stk. 2, i LEC, til følge, at den ret, der behandler sagen, forhindres i at udøve den kontrol, der følger af samme lovs artikel 815, stk. 4, i tilfælde af en anmodning om et betalingspåkrav vedrørende en forbruger.
33.
Den forelæggende ret har på denne baggrund udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 7, stk. 1, i […]direktiv [93/13] og den retspraksis, hvorved direktivet er blevet fortolket, fortolkes således, at den nævnte bestemmelse i direktivet er til hinder for en national forskrift som den 23. afsluttende bestemmelse, [stk. 2], i [LEC], hvorefter det i forbindelse med en anmodning om et europæisk betalingspåkrav ikke er nødvendigt at fremlægge dokumentation, og at en sådan i givet fald vil blive afvist?
2)
Skal artikel 7, stk. 2, litra e), i […] forordning [nr. 1896/2006] fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at det långivende selskab kan pålægges at fremlægge den dokumentation, hvorpå det støtter sit krav, der udspringer af et forbrugslån, hvorom der er indgået aftale mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, såfremt retten finder det tvingende nødvendigt at foretage en undersøgelse af dokumentet for at kunne fastslå, om den indgåede aftale mellem parterne indeholder urimelige kontraktvilkår, og derigennem opfylde bestemmelserne i […] direktiv [93/13] og den retspraksis, hvorved direktivet er blevet fortolket?«
Sag C-494/18
34.
I denne anden sag indgik det samme selskab (dvs. Bondora) en låneaftale med en anden forbruger, XY. Den 17. maj 2018 anmodede Bondora Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (retten i første instans nr. 20 i Barcelona, Spanien) om udstedelse af et europæisk betalingspåkrav mod XY for et beløb på 1818,66 EUR.
35.
I formular A (bilag I til forordning nr. 1896/2006) oplyste Bondora, at XY var en forbruger, og at selskabet var i besiddelse af den låneaftale, som lå til grund for klagen og fastsættelsen af kravets størrelse. Bondora anførte også, at hvis forbrugeren besluttede at indgive en indsigelse, ville Bondora anmode om, at det fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse.
36.
Da den forelæggende ret har fastslået, at en af parterne i tvisten har status af forbruger, har den anmodet Bondora om at opfylde punkt 11 i formular A med overskriften »Yderligere erklæringer og supplerende oplysninger« ved en præcisering af kravets opgørelse og ved at gengive de vilkår i aftalen, som påberåbes som grundlag for kravet.
37.
Bondora afslog at levere disse oplysninger, idet selskabet anførte, at det i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1896/2006 ikke var forpligtet til at fremlægge yderligere beviseligheder til støtte for sit krav. I henhold til den 23. afsluttende bestemmelse, stk. 2, i LEC er det i tilfælde af en anmodning om et europæisk betalingspåkrav således ikke nødvendigt at fremlægge dokumenter til støtte for kravet. Selskabet har endvidere gjort gældende, at andre retter allerede har taget sådanne anmodninger om betalingspåkrav til følge uden at anmode det om at opfylde yderligere krav.
38.
Den forelæggende ret er således i tvivl om fortolkningen af forordning nr. 1896/2006 i lyset af kravet om forbrugerbeskyttelse og Domstolens praksis (
6
). Ifølge den forelæggende ret kan udstedelsen af et europæisk betalingspåkrav vedrørende en forbruger uden nogen form for kontrol med hensyn til eksistensen af urimelige vilkår være i strid med kravet om forbrugerbeskyttelse og derfor med chartrets artikel 38 og artikel 6, stk. 1, TEU.
39.
Ifølge den forelæggende ret er chartrets artikel 38, artikel 6, stk. 1, TEU, artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 ikke til hinder for en national bestemmelse, såsom den 23. afsluttende bestemmelse, stk. 2, i LEC, for så vidt som den giver retten mulighed for at få kendskab til indholdet af vilkårene i aftalen med henblik på at kunne foretage en prøvelse af egen drift af potentielt urimelige vilkår.
40.
Hvis forordning nr. 1896/2006 derimod ikke gør det muligt at opnå den mindste yderligere præcisering med henblik på at efterprøve, om der eventuelt foreligger urimelige vilkår, bør den nævnte forordning anses for at være i strid med artikel 6, stk. 1, TEU og chartrets artikel 38.
41.
Den forelæggende ret har på denne baggrund udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er chartrets artikel 38, artikel 6, stk. 1, [TEU] samt artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 til hinder for en national retsregel som […] 23. afsluttende bestemmelse, stk. 4, [i LEC], som ikke gør det muligt at fremlægge eller kræve en kontrakt eller en opgørelse af gælden fremlagt i forbindelse med en fordring, hvor sagsøgte er forbruger, og der er indicier på, at der rejses krav om beløb, der er baseret på urimelige kontraktvilkår?
2)
Er det foreneligt med artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1896/2006, hvorved der indføres en europæisk betalingspåkravsprocedure, at anmode en [fordringshaver] om, at denne i forbindelse med en fordring mod en forbruger i punkt 11 i formular A specificerer opgørelsen af det skyldige beløb, der rejses krav om? Er det ligeledes foreneligt med den nævnte bestemmelse at kræve, at indholdet af de kontraktvilkår, der ud over kontraktens hovedformål ligger til grund for fordringen mod forbrugeren, skal anføres i samme punkt 11 med henblik på at vurdere, om de er urimelige?
3)
Såfremt [det andet] spørgsmål […] besvares benægtende, anmodes Domstolen om at oplyse, om det i den nuværende affattelse af forordning nr. 1896/2006 er muligt ex officio at efterprøve, om der i en forbrugerkontrakt er anvendt urimelige vilkår, inden det europæiske betalingspåkrav udstedes, og på grundlag af hvilken bestemmelse denne efterprøvelse kan foretages?
4)
Såfremt det ikke i den nuværende affattelse af forordning nr. 1896/2006 er muligt ex officio at efterprøve, om der foreligger urimelige kontraktvilkår, inden det europæiske betalingspåkrav udstedes, anmodes Domstolen om at tage stilling til, hvorvidt den nævnte forordning er gyldig, eller om den er i strid med chartrets artikel 38 og artikel 6, stk. 1, [TEU]?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
42.
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 6. september 2018 er de to sager blevet forenet med henblik på den skriftlige del af retsforhandlingerne. Foreningen af de to sager er efterfølgende blevet opretholdt med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.
43.
Der er indgivet skriftlige indlæg af den spanske, den lettiske og den ungarske regering samt af Europa-Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet.
44.
Da parterne ikke har anmodet om afholdelse af et retsmøde i medfør af artikel 76, stk. 2, i Domstolens procesreglement, har Domstolen besluttet ikke at afholde et sådant.
Bedømmelse
Indledende bemærkninger om de retlige instrumenter, der finder anvendelse i den foreliggende sag
45.
Inden jeg behandler de præjudicielle spørgsmål, der er stillet af de forelæggende retter, bør det fastslås, om direktiv 93/13 og forordning nr. 1896/2006 finder anvendelse i den foreliggende sag.
46.
Hvad angår direktiv 93/13 finder dette anvendelse på aftaler indgået mellem erhvervsdrivende og forbrugere (direktivets artikel 1, stk. 1).
47.
I de foreliggende sager fremgår det af oplysningerne i de præjudicielle anmodninger, at tvisterne i hovedsagerne vedrører krav i forbindelse med låneaftaler indgået mellem Bondora, en erhvervsdrivende enhed, og forbrugere (Carlos V.C. og XY). Direktiv 93/13 finder derfor anvendelse på tvisterne i hovedsagerne.
48.
Hvad angår forordning nr. 1896/2006 er forordningens anvendelsesområde fastsat i artikel 2, hvorefter denne forordning finder anvendelse »på det civil- og handelsretlige område i grænseoverskridende sager, uanset domsmyndighedens art«, med forbehold af de undtagelser, der er opregnet i samme artikels stk. 1, 2 og 3.
49.
I de foreliggende sager fremgår det af oplysningerne i de præjudicielle anmodninger, at tvisterne i hovedsagerne henhører under det civil- og handelsretlige område og ikke er omfattet af nogen af ovennævnte undtagelser. Spørgsmålet om, hvorvidt disse tvister har en »grænseoverskridende karakter« efter forordningens artikel 2, stk. 1, står derimod fortsat åbent.
50.
Dette aspekt er nemlig ikke omtalt i forelæggelsesafgørelserne, som intet indeholder om spørgsmålet om beliggenheden af Bondora’s hjemsted.
51.
I henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning 1896/2006 er en »grænseoverskridende sag« en sag, hvori mindst en af parterne har bopæl eller sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, som har fået forelagt en anmodning, er beliggende. Nævnte bopæl fastlægges i henhold til de relevante bestemmelser i forordning (EU) nr. 1215/2012 (
7
), dvs. artikel 62 og 63. Disse fastsætter bl.a., at det tilkommer den ret, der behandler anmodningen, at fastlægge en parts bopæl.
52.
Det tilkommer således de forelæggende retter at fastslå, om kravet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006 er overholdt. Ved første øjekast synes Bondora imidlertid, ifølge de undersøgelser, jeg har foretaget, at være et selskab, hvis vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende i Estland, og som er registreret i denne medlemsstats register over juridiske personer. Det i artikel 3, stk. 1, fastsatte krav synes således umiddelbart at være opfyldt.
53.
De forelæggende retter skal gennemføre de krav i den afledte EU-ret, der finder anvendelse i den foreliggende sag. Eftersom forordning nr. 1896/2006 og direktiv 93/13 udgør instrumenter i den afledte ret og nærmere bestemt lovgivningsmæssige retsakter (som omhandlet i artikel 289 TEUF), der nyder samme rang i normhierarkiet (
8
), og eftersom der hverken findes bestemmelser i forordningen, der udelukker eller udtrykkeligt begrænser anvendelsen af direktivet, skal der således foretages en samlet læsning af disse to instrumenter med henblik på at fastslå, om en harmonisk fortolkning af disse er mulig.
54.
I det følgende vil jeg foretage en samlet analyse af det første og det andet spørgsmål i sagerne C-453/18 og C-494/18 samt det tredje spørgsmål i sag C-494/18, inden jeg efterfølgende behandler det fjerde spørgsmål i sag C-494/18.
Det første og det andet spørgsmål i sagerne C-453/18 og C-494/18 og det tredje spørgsmål i sag C-494/18
55.
Med disse præjudicielle spørgsmål ønsker de forelæggende retter nærmere bestemt oplyst:
–
om den nationale ret, der behandler en anmodning om et europæisk betalingspåkrav vedrørende en aftale, som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er beføjet til at foretage en prøvelse af egen drift af, om de vilkår, der er fastsat i den pågældende aftale, er potentielt urimelige, som dette kræves i medfør af artikel 6 og 7 i direktiv 93/13, som fortolket af Domstolen, under hensyntagen til chartrets artikel 38 og artikel 6, stk. 1, TEU
–
om den nationale ret, der behandler anmodningen, i medfør af artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006, sammenholdt med denne forordnings artikel 7, stk. 2, litra d) og e), kan kræve, at fordringshaveren skal gengive indholdet af de kontraktvilkår, som hans anmodning er baseret på, eller fremlægge en kopi af den aftale, som påberåbes som grundlag for kravet, med henblik på at foretage ovennævnte prøvelse og
–
om de nævnte bestemmelser i forordning nr. 1896/2006 derfor er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, hvorefter supplerende dokumentation indgivet af en fordringshaver, såsom en kopi af den aftale, der begrunder det påberåbte krav, skal afvises.
56.
Med henblik på at besvare dette tredelte spørgsmål skal der først foretages en undersøgelse af de principper, der er fastsat i chartrets artikel 38, i artikel 6 og 7 i direktiv 93/13 samt i Domstolens praksis vedrørende retternes opgaver, nærmere bestemt i forbindelse med anmodninger om udstedelse af nationale betalingspåkrav, inden der foretages en undersøgelse af gennemførelsen heraf i sammenhæng med forordning nr. 1896/2006 i lyset af disse instrumenters ordlyd, den sammenhæng, de indgår i, og formålene med dem (
9
).
Princippet i chartrets artikel 38
57.
Chartrets artikel 38 bestemmer, at der skal sikres et højt forbrugerbeskyttelsesniveau i Unionens politikker. Artikel 6, stk. 1, TEU bestemmer, at »Unionen anerkender de rettigheder, friheder og principper, der findes i chartret«, idet sidstnævnte har samme juridiske værdi som traktaterne.
58.
Det fremgår af forklaringerne til chartret (
10
), at princippet i dets artikel 38 er baseret på artikel 169 TEUF. I henhold til sidstnævnte bidrager Unionen »[f]or at fremme forbrugernes interesser og sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau bl.a. til beskyttelse af disses økonomiske interesser«.
Retternes opgaver i lyset af direktiv 93/13 og Domstolens praksis
– Generelle principper
59.
Artikel 6 og 7 i direktiv 93/13 fastsætter to formål. Det drejer sig dels om at undgå, at forbrugerne er bundet af urimelige vilkår (som defineret i nævnte direktiv), dels om at afskrække erhvervsdrivende fra at anvende denne type vilkår i forbrugeraftaler.
60.
Disse bestemmelser har givet anledning til en omfattende retspraksis i løbet af de sidste 20 år. Det er hensigtsmæssigt at foretage en kort vurdering af de konklusioner, der er relevante for min bedømmelse i de foreliggende sager (
11
).
61.
Ifølge fast retspraksis siden 2000 (
12
) hviler den ved direktiv 93/13 indførte beskyttelsesordning på den betragtning, at forbrugeren befinder sig i en svagere stilling end den erhvervsdrivende såvel hvad angår forhandlingsstyrke som informationsniveau, og at forbrugeren som følge heraf tiltræder betingelser, som på forhånd er udarbejdet af den erhvervsdrivende, uden at han kan øve nogen indflydelse på disses indhold.
62.
Ifølge Domstolen kan den beskyttelse, som direktiv 93/13 tilsigter, kun sikres ved, at uligheden mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende ophæves ved positive foranstaltninger, der er uafhængige af kontraktparterne selv (
13
).
63.
Det er på baggrund af disse betragtninger, at Domstolen har fastslået, at den nationale ret inden for rammerne af sine beføjelser i medfør af bestemmelserne i direktiv 93/13 skal efterprøve, om et kontraktvilkår er urimeligt, og dermed afhjælpe den manglende ligevægt mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende (
14
), og dette så snart den råder over »de oplysninger vedrørende de retlige eller faktiske omstændigheder, som denne prøvelse kræver« (
15
). Med henblik herpå skal retten ex officio kunne indlede en undersøgelse med henblik på at konstatere, om en klausul i en kontrakt i den aftale, der er genstand for den tvist, der er indbragt for den, falder inden for anvendelsesområdet for direktiv 93/13 (
16
).
64.
Ifølge Domstolens praksis skal disse forpligtelser, som påhviler den nationale ret, anses for nødvendige for at sikre forbrugeren en effektiv beskyttelse, henset til den ikke ubetydelige risiko for, at forbrugeren ikke kender sine rettigheder eller møder vanskeligheder ved at udøve dem (
17
).
65.
I denne forbindelse har Domstolen fremhævet, at artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 udgør en bestemmelse, der har en præceptiv karakter og skal anses for ligeværdig med nationale regler, der inden for den interne retsorden har rang af ufravigelige retsgrundsætninger (
18
).
– Anvendelse i forbindelse med nationale betalingspåkravsprocedurer
66.
De ovenfor nævnte principper finder anvendelse i forbindelse med en fremskyndet eller forenklet procedure, såsom en national betalingspåkravsprocedure (
19
).
67.
En sådan procedure gør det muligt for en kreditor hurtigt og med få formaliteter at opnå et fuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav. Selv om de detaljerede regler varierer fra land til land, er der ikke desto mindre i det væsentlige tale om en procedure, der ikke indebærer nogen kontradiktorisk drøftelse vedrørende realiteten, undtagen i det tilfælde, hvor debitor igangsætter denne ved at fremsætte en indsigelse. Denne overførsel af initiativet ved sagsanlæg til sagsøgte – betegnet »aktiv indsigelse« – betyder, at det påhviler betalingspåkravets adressat at indlede den kontradiktoriske procedure for at forhindre fuldbyrdelsesgrundlaget for påkravet i at blive til (
20
).
68.
Betalingspåkravsmekanismen pålægger i denne forbindelse sagsøgte et betydeligt ansvar. Dette princip om aktiv indsigelse betyder nemlig, at de kontradiktoriske retsforhandlinger udskydes og gøres betinget – idet de er afhængige af en aktiv anfægtelse fra sagsøgtes side. I mangel af en sådan anfægtelse vil disse forhandlinger aldrig finde sted. Selv om denne mekanisme har betydelige fordele med hensyn til effektivitet og hurtighed, skaber den dog en proceduremæssig ulempe til skade for sagsøgte, og dette så meget desto mere, når denne er en svag part, såsom en forbruger, der er tilbøjelige til at blive overrasket over iværksættelsen af en sådan procedure (
21
).
69.
Inden der foretages en gennemgang af Domstolens praksis på dette område, bør der gøres en indledende bemærkning med hensyn til de typer af betalingspåkravsprocedurer, der findes inden for Unionen.
70.
I de forskellige medlemsstater sondres der i almindelighed mellem to former for betalingspåkravsprocedurer (
22
), nemlig på den ene side den såkaldte dokumenterede procedure (eller »bevismodellen«) (
23
)og på den anden side den udokumenterede procedure (den »bevisløse« procedure) (
24
).
71.
Det er i forbindelse med en national dokumenteret betalingspåkravsprocedure, at Domstolen for første gang er blevet anmodet om at udtale sig om den forpligtelse, der påhviler retten til ex officio at foretage en efterprøvelse af urimelige vilkår, allerede før en eventuel indsigelse fra sagsøgtes side. Dette var genstanden for sagen Banco Español de Crédito (
25
).
72.
Efter at have henvist til de generelle principper, der er nævnt ovenfor, bemærkede Domstolen, at de nærmere bestemmelser for de nationale betalingspåkravsprocedurer henhører under medlemsstaternes nationale retsorden i tråd med deres procesautonomi. Ifølge fast retspraksis er denne procesautonomi imidlertid underlagt kravet om overholdelse af ækvivalensprincippet (
26
) og effektivitetsprincippet (
27
).
73.
Hvad angår effektivitetsprincippet bemærkede Domstolen, at hvert enkelt tilfælde skal bedømmes under hensyn til, hvilken stilling bestemmelsen indtager i den samlede procedure, herunder dens forløb og dens særlige kendetegn, for de forskellige nationale retsinstanser (
28
).
74.
Efter at have foretaget en analyse af kendetegnene ved den spanske ordning for betalingspåkrav, og navnlig af den korte indsigelsesfrist, der bliver pålagt sagsøgte (20 dage), fastslog Domstolen, at en sådan processuel ordning, som ikke gør det muligt for den ret, der behandler en anmodning om udstedelse af et betalingspåkrav, ved indledningen af sagens behandling eller på noget andet tidspunkt af proceduren, selv om den allerede råder over alle de retlige og faktiske oplysninger, der er nødvendige i denne forbindelse, ex officio at efterprøve, om vilkår, der er indeholdt i en kontrakt, som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er urimelige, såfremt forbrugeren ikke har fremsat indsigelse, er egnet til at »gribe negativt ind i effektiviteten af den beskyttelse, der søges opnået ved direktiv 93/13« (
29
).
75.
Domstolen fandt således, at der i betragtning af den generelle udformning af, forløbet for og særegenhederne ved betalingspåkravsproceduren, som gælder i spansk ret, foreligger en ikke ubetydelig risiko for, at »de berørte forbrugere ikke fremsætter den krævede indsigelse, enten på grund af den særligt korte frist, der er fastsat hertil, eller fordi de kan blive afholdt fra at forsvare sig i betragtning af de omkostninger, som en retssag ville medføre i forhold til den anfægtede gælds størrelse, eller fordi de ikke kender eller forstår omfanget af deres rettigheder, eller på grund af det begrænsede indhold af anmodningen om påkravet, der er blevet indgivet af de erhvervsdrivende, og således på grund af den ufuldstændige karakter af de oplysninger, som de råder over« (
30
).
76.
Domstolen har således udarbejdet en analysemodel, som kan være meget anvendelig med henblik på at fastslå, om der foreligger en risiko for indgreb i effektiviteten af den beskyttelse, som forbrugerne skal have i henhold til direktiv 93/13 (
31
). Efter denne dom ændrede Kongeriget Spanien sin lovgivning. Denne reform førte til den nuværende ordlyd af LEC’s artikel 815, stk. 4, som de forelæggende retter har henvist til i den foreliggende sag.
77.
Domstolen færdiggjorde sin analyse i Finanmadrid EFC-dommen, hvorefter direktiv 93/13 skal fortolkes således, at det er til hinder for »en national lovgivning […], der ikke tillader den dommer, der skal behandle spørgsmålet om fuldbyrdelsen af et betalingspåkrav, ex officio at efterprøve, om et vilkår, der er indeholdt i en kontrakt, som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er urimeligt, når den myndighed, der behandler anmodningen om udstedelse af et betalingspåkrav, ikke er kompetent til at foretage en sådan efterprøvelse« (
32
).
78.
Sagen Profi Credit Polska (
33
) gav Domstolen lejlighed til at præcisere sin holdning i forbindelse med en national retssag, hvori den forelæggende ret ikke rådede over de retlige og faktiske oplysninger, som var nødvendige for at undersøge, om de vilkår, der lå til grund for anmodningen, var urimelige (
34
). En sådan undersøgelse kunne kun foretages i tilfælde af en indsigelse rejst af forbrugeren.
79.
I denne dom anerkendte Domstolen, at »en effektiv beskyttelse af de rettigheder, som [direktiv 93/13] tillægger forbrugerne, kan nemlig alene sikres på betingelse af, at den nationale processuelle ordning inden for rammerne af betalingspåkravsproceduren eller fuldbyrdelsesproceduren for betalingspåkravet muliggør en ex officio-kontrol af den potentielt urimelige karakter af de vilkår, der er indeholdt i den pågældende kontrakt« (
35
). Den omhandlede nationale procedure skal »betragtes i sin helhed, således at både det første trin inden fremsættelsen af indsigelsen og det andet trin i tilknytning hertil skal tages i betragtning« (
36
).
80.
Efter at have henvist til princippet om procesautonomi og effektivitetsprincippet understregede Domstolen, at forbrugerne skal have »mulighed for […] [at] rejse indsigelse under rimelige processuelle betingelser på en sådan måde, at udøvelsen af deres rettigheder ikke undergives betingelser, bl.a. frister eller afgifter, der mindsker udøvelsen af de rettigheder, som er sikret ved direktiv 93/13« (
37
).
81.
På dette grundlag fastslog Domstolen, efter at have henvist til de analysekriterier, der er nævnt i punkt 75 i dette forslag til afgørelse, at artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF er til hinder for en national lovgivning, »som gør det muligt at afsige en kendelse om betalingspåbud, […] når den ret, som behandler [sagen] […], ikke har beføjelse til at foretage en undersøgelse af, om vilkårene […] eventuelt er urimelige, eftersom de nærmere regler for udøvelsen af retten til at gøre indsigelse mod en sådan kendelse ikke gør det muligt at sikre overholdelsen af de rettigheder, som forbrugeren kan udlede af dette direktiv« (
38
).
82.
Hvilken konklusion bør vi drage af denne retspraksis?
83.
Efter min mening må det konkluderes, at en retslig prøvelse af den (potentielt) urimelige karakter af de vilkår, som fordringshaveren har påberåbt sig som grundlag for kravet, skal være mulig på tidspunktet for behandlingen af anmodningen om udstedelse af betalingspåkravet, herunder i tilfælde af en udokumenteret procedure (bevisløs procedure), medmindre sagsøgte ikke har effektiv adgang til retten, der behandler anmodningen (sagt på en anden måde, når procedurereglerne ikke skaber en ikke ubetydelig risiko for, at den berørte forbruger ikke gør indsigelse), eller medmindre den fuldbyrdende ret ikke har kompetence til at foretage en sådan prøvelse.
84.
Det giver ikke i sig selv anledning til konkrete problemer, at den ret, der behandler sagen, foretager en prøvelse af urimelige vilkår af egen drift, når der er tale om en dokumenteret procedure, idet denne ret råder over de dokumenter, som kreditor har indgivet til støtte for sin ansøgning.
85.
Jeg mener imidlertid, at den lære, der følger af ovennævnte retspraksis, også skal finde anvendelse på de udokumenterede procedurer.
86.
Hvis dette ikke er tilfældet, vil man nemlig fratage de berørte forbrugere (der er omfattet af sådanne procedurer) muligheden for at drage fordel af de præceptive bestemmelser i direktiv 93/13. Med henblik herpå skal der anlægges en teleologisk fortolkning af disse bestemmelser og denne retspraksis for at sikre dem en effektiv virkning. I mangel af en effektiv adgang til at fremkomme med indsigelser for retten eller en efterprøvelse for den fuldbyrdende ret skal de processuelle regler vedrørende udokumenterede procedurer derfor være udformet således, at den myndighed, der behandler en anmodning om et påkrav, kan anmode fordringshaveren om at fremlægge dokumenter, der indeholder »de faktiske og retlige oplysninger«, med henblik på en prøvelse af, om kravene i direktiv 93/13 er overfyldt. Hvis der ikke foreligger en sådan mulighed, kan disse procedurer ikke anses for at være i overensstemmelse med kravene i direktiv 93/13.
87.
Disse krav vil jeg nu overføre på forordning nr. 1896/2006.
Anvendelse på forordning nr. 1896/2006
– Bemærkninger vedrørende tilblivelsen af forordning nr. 1896/2006
88.
Forordning nr. 1896/2006 er resultatet af et langt lovgivningsarbejde. Kommissionens oprindelige forslag (offentliggjort i 2004) fastsatte således en »ren« udokumenteret procedure (
39
).
89.
Den endelige version af forordningen afviger i mange henseender fra det oprindelige forslag.
90.
Som jeg vil redegøre for i det følgende, er EU-lovgiver nået frem til en »hybridmodel«, som kombinerer aspekter, der er specifikke for de udokumenterede procedurer (såsom den manglende forpligtelse til uden videre at fremlægge andre dokumenter end formular A, som udgør et bilag til forordning nr. 1896/2006), og aspekter, der er tættere på de dokumenterede procedurer (såsom forpligtelsen for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, til at undersøge, om anmodningen er berettiget – jf. artikel 8 i ovennævnte forordning).
– Gennemgang af de væsentlige bestemmelser i forordning nr. 1896/2006
91.
Det fremgår af niende betragtning til forordningen og dennes artikel 1, at den bl.a. har til formål at forenkle og fremskynde procedurerne samt at nedbringe sagsomkostningerne forbundet med inddrivelsen af fordringer, som ikke er genstand for en retstvist, i forbindelse med grænseoverskridende tvister. Det er i lyset af disse mål, at forordning nr. 1896/2006 skal fortolkes (
40
).
92.
Ovennævnte forordnings artikel 7 opregner de oplysninger, som fordringshaveren skal fremlægge ved anvendelse af formular A på tidspunktet for indgivelsen af sin anmodning om udstedelse af et betalingspåkrav, og disse oplysninger omfatter bl.a.: i) den retlige interesse, herunder en beskrivelse af de forhold, der påberåbes som grundlag for kravet og, hvis det er relevant, de krævede renter [artikel 7, stk. 2, litra d),] og ii) en beskrivelse af de bevisligheder, hvorpå kravet støttes [artikel 7, stk. 2, litra e)] (
41
). I henhold til artikel 8, første punktum, undersøger den ret, som har fået forelagt en sådan anmodning om et europæisk betalingspåkrav, hurtigst muligt og på grundlag af oplysningerne i anmodningsformularen, om betingelserne i bl.a. artikel 7 er opfyldt, og om kravet forekommer begrundet.
93.
Det er anført i den juridiske litteratur – og dette med rette – at »det at redegøre for bevislighederne ikke er meget forskelligt fra ikke at skrive noget om dem« (
42
). Såvel sagsøgte som den ret, der behandler sagen, er således kun i besiddelse af meget begrænsede oplysninger. I denne henseende er rettens kontrol af, om en anmodning er velbegrundet, hvor denne kontrol alene beror på de oplysninger, der er gengivet i formular A, ved første øjekast temmelig overfladisk (
43
) – hvilket næppe kan sikre en effektiv beskyttelse af den berørte forbruger.
94.
Det følger af artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006, at såfremt betingelserne i artikel 7 ikke er opfyldt, giver retten fordringshaveren lejlighed til at komplettere eller berigtige anmodningen (
44
).
95.
I henhold til forordningens artikel 12 udsteder den nævnte ret et europæisk betalingspåkrav, når betingelserne i artikel 8 er opfyldt (
45
). I den forbindelse skal skyldneren modtage et begrænset antal oplysninger (
46
). Navnlig skal skyldneren underrettes om, at han har mulighed for at modsætte sig betalingspåkravet ved at indgive en indsigelse til den udstedende ret, som skal sendes senest 30 dage efter, at betalingspåkravet er blevet forkyndt for ham.
96.
I mangel af indsigelse fra skyldnerens side bliver betalingspåkravet eksigibelt (artikel 18 i forordning nr. 1896/2006).
– Nødvendigheden af en domstolsprøvelse på tidspunktet for den indledende behandling af anmodningen om udstedelse af betalingspåkravet
97.
Som anført ovenfor (i punkt 83 i dette forslag til afgørelse) (
47
), bør det i mangel af udtrykkelige bestemmelser herom fastslås, om domstolsprøvelsen skal foretages i forbindelse med den (indledende) behandling af anmodningen om udstedelse af et betalingspåkrav, eller om forbrugeren har en effektiv og tilstrækkelig adgang til at fremkomme med indsigelser for retten, eller den fuldbyrdende ret er i stand til at foretage en sådan prøvelse i sidste instans.
98.
Jeg vil begynde med at udelukke sidstnævnte mulighed: I henhold til artikel 22, stk. 3, i forordning nr. 1896/2006 er enhver efterprøvelse med hensyn til sagens realitet i fuldbyrdelsesstaten forbudt. (
48
).
99.
For så vidt angår adgangen til at fremkomme med indsigelser for retten gælder det, at selv om den europæiske forbrugerret ikke har til formål at kompensere for »den pågældende forbrugers fuldstændige passivitet«, og selv om det derfor er uden betydning, at forbrugeren skal indgive indsigelse mod betalingspåkravet for at indlede det andet trin af proceduren, hvor retten af egen drift prøver, om kontraktvilkårene, som begrunder anmodningen om et betalingspåkrav, er urimelige (
49
), bør det imidlertid undersøges, om de nærmere bestemmelser for udøvelsen af retten til at indgive en indsigelse gør det muligt at sikre overholdelsen af de rettigheder, som forbrugeren har i henhold til bl.a. direktiv 93/13 (
50
).
100.
Er det med andre ord tilstrækkeligt at overlade det til retten i indsigelsessagen at gribe ind uden mulighed for en forudgående prøvelse ved den ret, der behandler anmodningen om udstedelse af et betalingspåkrav?
101.
I denne henseende gør de kriterier, som Domstolen opstillede i dommen i sagen Banco Español de Crédito (
51
), det muligt at foretage en helhedsvurdering (
52
) af den procedure, der er indført ved forordning nr. 1896/2006.
102.
Foreligger der en ikke ubetydelig risiko for, at den forbruger, som en sådan anmodning om et europæisk betalingspåkrav er rettet mod, ikke gør indsigelse mod påkravet som følge af forordningens udformning?
103.
I lighed med det af Kommissionen anførte mener jeg, at dette spørgsmål skal besvares bekræftende, navnlig på grund af for det første indsigelsesfristen, for det andet risikoen for, at forbrugeren ikke kender omfanget af sine rettigheder og for det tredje, at de oplysninger, der står til hans rådighed, er begrænsede.
104.
Meget overordnet betragtet synes forordning nr. 1896/2006 at have prioriteret en hurtig og effektiv procedure til skade for de juridiske »skodder«, der ville kunne beskytte sagsøgte (
53
).
105.
Hvad således angår indsigelsesfristen er der tale om en generel frist på 30 dage fra forkyndelsen af betalingspåkravet (
54
). Til sammenligning har Domstolen i dommen i sagen Banco Español de Crédito allerede fastslået, at en frist på 20 dage var »særdeles kort«. Denne omstændighed skal betragtes parallelt med de oplysninger, der er til rådighed for forbrugeren (jeg vil vende tilbage hertil i punkt 107 i dette forslag til afgørelse). Det skal således i denne henseende holdes for øje, at sagen Banco Español de Crédito vedrørte en dokumenteret procedure, som – i sagens natur – letter forbrugerens adgang til at opnå kendskab til de beviser, der er påberåbt over for ham, i modsætning til den i det væsentlige udokumenterede model, som den europæiske betalingspåkravsprocedure bygger på.
106.
Desuden må man ikke undervurdere risikoen for, at sagsøgte er uvidende om, eller ikke forstår omfanget af sine rettigheder. Spørgsmålet om, hvorvidt en bestemmelse i en underliggende aftale er urimelig, kan vise sig at være komplekst, og besvarelsen af dette spørgsmål er ikke nødvendigvis indlysende ud fra en læsning af de oplysninger, som forbrugeren råder over (
55
) – så meget desto mere i betragtning af, at forbrugeren endda kan være uvidende om, at der eksisterer et retligt begreb om »urimelige kontraktvilkår«. Faktisk er en almindeligt oplyst, rimelig opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger ikke forpligtet til at kende indholdet af direktiv 93/13, eller så meget desto mere alle de vilkår, der kan falde ind under direktivets anvendelsesområde (
56
). Adgangen til indsigelse er således betinget af, at der er adgang til at gøre sig bekendt med lovgivningen (
57
). Denne adgang til at gøre sig bekendt med lovgivningen er særligt problematisk, hvor der er tale om personer, som allerede er forgældet, og som ikke nødvendigvis vil være i stand til at gøre brug af en jurist med henblik på at undersøge den pågældende kontrakt og påvise eventuelle ulovligheder (
58
).
107.
Endelig skal der tages hensyn til det begrænsede indhold af anmodningen om udstedelse af et betalingspåkrav og den ufuldstændige karakter af de oplysninger, som forbrugeren råder over i denne henseende. Som jeg har anført ovenfor i punkt 93 i dette forslag til afgørelse, giver den ordning, der er valgt af EU-lovgiver, og som hviler på en udokumenteret procedure, der svækkes af en »beskrivelse« af beviserne, ikke den omhandlede forbruger mulighed for at få en afklaring på dennes mulighed for at gøre indsigelse. De oplysninger, der gives af såvel ansøgeren (i forbindelse med formular A) som den ret, der behandler anmodningen om betalingspåkravet på anmeldelsestidspunktet (eller på forkyndelsestidspunktet), er meget begrænsede og henleder på ingen måde forbrugerens opmærksomhed på, at det bl.a. er nødvendigt at undersøge, om den underliggende kontrakt indeholder urimelige vilkår (
59
). Her drager jeg en sammenligning med min tidligere bemærkning vedrørende spørgsmålet om adgangen til at gøre sig bekendt med lovgivningen, der er en grundlæggende forudsætning for, at retten til at gøre indsigelse kan gøres gældende (eller der kan gives afkald på denne ret).
108.
Den omstændighed, at indsigelsen ikke skal begrundes (jf. artikel 16, stk. 3, i forordning nr. 1896/2006), har i denne henseende ingen betydning (
60
): I mangel af tilstrækkelige oplysninger om muligheden for at gøre indsigelse risikerer forbrugeren at afholde sig fra at gøre indsigelse og at foretage betaling af det beløb, der er angivet i betalingspåkravet, af frygt for at blive involveret i en retssag med vanskeligt forudsigelige omkostninger (
61
), og med et usikkert udfald.
109.
Sammenfattende består der efter min opfattelse en ikke ubetydelig risiko for, at forbrugeren under disse omstændigheder afstår fra at gøre indsigelse.
110.
I denne henseende kan (og skal) forordning nr. 1896/2006 fortolkes således, at den ret, der behandler anmodningen om et betalingspåkrav, er beføjet til at foretage en ex officio-kontrol af potentielt urimelige vilkår. Som jeg vil redegøre for i det følgende, gør anerkendelsen af rettens beføjelse det nemlig muligt at sikre overholdelsen af kravene i direktiv 93/13, som fortolket af Domstolen, uden derved at tilsidesætte ordlyden af og ånden i den nævnte forordning. Inden jeg redegør nærmere for dette, er jeg først nødt til at undersøge, i hvilken udstrækning den ret, ved hvilken sagen er anlagt, kan indhente yderligere oplysninger i henhold til denne forordning med henblik på at udøve sin prøvelsesbeføjelse.
– Omfanget af den kontrol, der tilkommer den ret, ved hvilken sagen er anlagt
111.
I denne sammenhæng er spørgsmålet derfor, hvilke supplerende beviser den ret, ved hvilken sagen er anlagt, skal kunne anmode om, og om kreditor lovligt kan kræve disse beviser inden for rammerne af forordning nr. 1896/2006.
112.
Selv om det lægges til grund, at rubrik 6, 7, 8 og 9 i formular A er korrekt udfyldt, giver de den opmærksomme dommer mulighed for (fra begyndelsen af) at gøre opmærksom på visse uoverensstemmelser. I praksis vedrører de mest almindelige urimelige aftalevilkår således metoden for beregning af morarenter og bøder i henhold til kontrakten. For at være helt sikker skal retten imidlertid være i besiddelse af ordlyden af de omtvistede bestemmelser. Det er lige netop den situation, der foreligger i tvisterne i hovedsagerne, og som har givet anledning til de præjudicielle forelæggelser i den foreliggende sag.
113.
Som Kommissionen i øvrigt med rette har anført, kan en aftale indeholde bestemmelser, der først viser sig at være urimelige ved en samlet læsning, gennem deres kombinerede virkning.
114.
Formular A gør det muligt at inkorporere oplysninger ud over dem, der udtrykkeligt er nævnt i ovennævnte rubrikker (jf. rubrik 11).
115.
Det følger efter min opfattelse af ovennævnte forordnings artikel 9, stk. 1, sammenholdt med forordningens artikel 7, stk. 2, litra d) og e) (
62
), at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, har ret til at opfordre fordringshaveren til at supplere sin anmodning og til at gengive samtlige de vilkår, han har påberåbt til støtte for sit krav, bl.a. gennem anvendelse af rubrik 11 i formular A.
116.
En gengivelse af hele aftalen gør det muligt at undgå, at en skrupelløs kreditor foretager en selektiv udvælgelse af de vilkår, der er underlagt rettens kontrol. En sådan fremgangsmåde ville nemlig indebære, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, forhindres i at forstå den samlede balance i kontrakten og i at belyse den potentielt urimelige karakter af en kombination af vilkår.
117.
På denne baggrund opfordrer retten, med henblik på at fremskynde og forenkle behandlingen, fordringshaveren til at fremlægge en fuldstændig kopi af aftalen (i stedet for at skulle inkorporere hele aftalens tekst i formularen ved hjælp af »copy and paste«-funktionen).
118.
Denne fortolkning af bestemmelserne i forordning nr. 1896/2006 gør det muligt at sikre en passende kontrol af de pågældende vilkår under overholdelse af artikel 4 i direktiv 93/13, hvorefter »[d]et vurderes, om et kontraktvilkår er urimeligt […] ved […] at tage hensyn til […] alle andre vilkår i aftalen« (min fremhævelse).
119.
Når der er tvivl om, hvorvidt en anmodning er velbegrundet på grund af et givent vilkårs potentielt urimelige karakter, vil retten således være i stand til at nægte at udstede et europæisk betalingspåkrav i henhold til artikel 11, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1896/2006 eller udstede et delvist påkrav i overensstemmelse med nævnte forordnings artikel 10 (
63
).
– Overensstemmelse med ordlyden af og formålene med forordning nr. 1896/2006 og direktiv 93/13 i lyset af chartrets artikel 38
120.
Giver ordlyden af og formålene med forordning nr. 1896/2006 mulighed for at anlægge den ovenfor foreslåede fortolkning?
121.
Svaret er efter min opfattelse »ja«.
122.
Der er ganske vist en potentiel spænding mellem kravet om aktiv indgriben fra rettens side (der følger af direktiv 93/13, som fortolket af Domstolen) og målene om hurtighed, forenkling og omkostningsbesparelser, der forfølges med forordning nr. 1896/2006.
123.
Denne spænding, der følger af forordningens dobbeltsidede karakter og af et begrænset krav om en beskrivelse af bevislighederne (
64
), understreges af Domstolens dom i Szyrocka-sagen (
65
). Ifølge denne dom skal artikel 7 i forordning nr. 1896/2006 fortolkes »således, at den udtømmende regulerer de betingelser, som en anmodning om et europæisk betalingspåkrav skal opfylde« (
66
).
124.
Skal det heraf udledes, at denne dom udelukker enhver mulighed for at kræve yderligere oplysninger eller dokumenter (
67
), bl.a. med henblik på at kontrollere, om aftalevilkår, der er påberåbt til støtte for en anmodning om et europæisk betalingspåkrav, kan være (potentielt) urimelige?
125.
Efter min opfattelse er en sådan fortolkning af Szyrote-dommen (
68
) fejlagtig.
126.
Det ræsonnement, der lå til grund for den dom, var således: Der ville blive rejst tvivl om formålet med nævnte forordning, hvis medlemsstaterne i national ret generelt kunne fastsætte yderligere krav, som anmodningen om et europæisk betalingspåkrav skulle opfylde. Sådanne krav ville nemlig ikke alene medføre, at de forskellige medlemsstater kunne pålægge uens betingelser for en sådan anmodning, men ligeledes føre til øget kompleksitet og længere varighed af den europæiske betalingspåkravsprocedure samt til øgede sagsomkostninger (
69
).
127.
For så vidt angår de i det foreliggende tilfælde omhandlede urimelige aftalevilkår i aftaler, der indgås med en forbruger, følger rettens prøvelsesret implicit og nødvendigvis af direktiv 93/13 som fortolket af Domstolen. Der er således tale om et krav, der følger direkte af EU-retten, og ikke af et yderligere krav, der ville blive pålagt vilkårligt af en medlemsstat, og som ville kunne afføde uforenelige uoverensstemmelser mellem medlemsstaterne. Af samme grund bringer et sådant krav ikke den processuelle autonomi, der er indført ved forordning nr. 1896/2006, eller dens forudsigelighed eller ensartethed i fare (
70
).
128.
Beføjelsen til at anmode om en kopi af aftalen er i øvrigt ikke grundlæggende i strid med målene om fremskyndelse, forenkling og begrænsning af omkostningerne, der er fastsat i artikel 1 i forordning nr. 1896/2006 (
71
).
129.
Den ret, der behandler sagen, er beføjet til at kræve yderligere oplysninger i henhold til artikel 9 i forordning nr. 1896/2006. Overdragelsen af en kopi af kontrakten falder inden for rammerne af denne beføjelse. Nærmere bestemt gør fremsendelsen af en kopi af kontrakten ikke (som sådan) forløbet af proceduren urimelig komplekst.
130.
Der er nemlig ikke umiddelbart noget enklere i vore dage end at kopiere et dokument og fremsende det pr. e-mail. Hvis kreditor i den forbindelse får mulighed for at fremsætte en sådan begæring for den ret, der behandler anmodningen om udstedelse af et betalingspåkrav, skal den pågældende ret straks kunne efterkomme denne uden særlige vanskeligheder og i princippet uden omkostninger (
72
). En sådan løsning er forenelig med en edb-baseret procedure (
73
).
131.
Eftersom den kontrol, der udøves af retten, desuden prima facie er strengt begrænset til en undersøgelse af, om de vilkår, der er påberåbt (i forbindelse med undersøgelsen af, om der er grundlag for anmodningen), er potentielt urimelige, bør en sådan løsning i endnu højere grad ikke medføre betydelige forsinkelser i behandlingen af den nævnte anmodning – så meget desto mere for en ret, der behandler en forbrugerretlig tvist.
132.
Den foreslåede løsning gør det i øvrigt muligt at sikre overholdelsen af formålene med direktiv 93/13 i lyset af chartrets artikel 38.
133.
Denne løsning sikrer en effektiv beskyttelse af forbrugeren ved at gøre det muligt for retten at nægte at udstede et betalingspåkrav (eller udstede et påkrav om delvis betaling), når de nævnte vilkår umiddelbart forekommer at være urimelige (
74
). Denne løsning opfylder ligeledes målsætningen om afskrækkelse, som omhandlet i artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13, ved at modvirke underbudsadfærd.
134.
Som Kommissionen har anført, ville det, hvis man skulle lægge en anden fortolkning af de to omhandlede instrumenter til grund, føre til skabelsen af en dødvægtseffekt, idet man ville gøre det muligt for skrupelløse kreditorer at omgå den bindende ordning, der er fastsat i direktiv 93/13 (
75
), ved at anvende den forenklede procedure i forordning nr. 1896/2006 (
76
). En sådan løsning gør det ikke muligt at sikre det høje beskyttelsesniveau for forbrugerne, der er fastsat i chartrets artikel 38 (
77
), navnlig i lyset af deres økonomiske interesser (
78
).
135.
I tvisterne i hovedsagerne er et sådant resultat så meget desto mere abnormt, idet betalingspåkravsproceduren i national ret sikrer forbrugeren en bedre beskyttelse end den europæiske procedure, der er indført ved forordning nr. 1896/2006 (for så vidt som den pågældende nationale procedure, der er tilpasset efter dommen i sagen Banco Español de Crédito (
79
), omfatter en retslig ex officio prøvelse på tidspunktet for behandlingen af anmodningen om et betalingspåkrav) (
80
).
136.
På denne måde gør den foreslåede løsning det muligt at genskabe den balance mellem erhvervsdrivende og forbrugere, som EU-lovgiver har ønsket (
81
) – en balance, der ellers ville risikere at blive bragt i fare ved den omvendte bevisbyrde, der karakteriserer den procedure, der er fastsat i forordning nr. 1896/2006, og som gør det så meget desto mere nødvendigt, at retten og den sagsøgte forbruger får passende oplysninger (
82
).
137.
Endelig skal det bemærkes, at den ret, der behandler anmodningen om udstedelse af et betalingspåkrav, i overensstemmelse med artikel 8 og 11 i forordning nr. 1896/2006 kun skal træffe afgørelse om, hvorvidt en sådan anmodning tilsyneladende er
berettiget, såfremt den giver medhold i eller afviser en sådan anmodning.
138.
Med andre ord forhindrer et eventuelt afslag på anmodningen (f.eks. med den begrundelse, at der er tvivl om de påberåbte vilkårs potentielt urimelige karakter), naturligvis ikke kreditor i at få fyldestgjort sin fordring – i givet fald via andre processuelle muligheder (
83
). Dette forhold er udtrykkeligt bekræftet i artikel 1, stk. 2, og artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 1896/2006 (
84
).
Konklusion
139.
Det første og det andet spørgsmål i sagerne C-453/18 og C-494/18 og det tredje spørgsmål i sag C-494/18 skal efter min mening besvares bekræftende.
140.
Den nationale ret, der behandler en anmodning om et europæisk betalingspåkrav vedrørende en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er således beføjet til at foretage en kontrol af egen drift af, om de vilkår, der er fastsat i den pågældende aftale, er potentielt urimelige, således som det kræves i artikel 6 og 7 i direktiv 93/13, sammenholdt med chartrets artikel 38 og artikel 6, stk. 1, TEU.
141.
I denne forbindelse kan den ret, der behandler sagen, i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006, sammenholdt med artikel 7, stk. 2, litra d) og e), heri, kræve. at den, der har fremsat begæringen, gengiver den kontrakt, der er påberåbt til støtte for kravet, med det ene formål at gennemføre ovennævnte kontrol.
142.
De ovenfor nævnte bestemmelser i forordning nr. 1896/2006 og direktiv 93/13 er således til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, der afviser yderligere dokumenter indgivet af en fordringshaver, såsom en kopi af den kontrakt, der ligger til grund for det påberåbte krav.
Det fjerde spørgsmål forelagt i sag C-494/18
143.
Den forelæggende ret rejser i det væsentlige tvivl ved gyldigheden af forordning nr. 1896/2006, og ønsker nærmere bestemt oplyst, om denne forordning er i overensstemmelse med chartrets artikel 38 (og artikel 6 TEU), såfremt de ovenfor gennemgåede spørgsmål besvares benægtende.
144.
Da de nævnte spørgsmål efter min opfattelse bør besvares bekræftende, er det ufornødent at besvare dette spørgsmål.
145.
Den ovenfor foreslåede fortolkning af forordning nr. 1896/2006 gør det således muligt at forene denne med den bindende ordning, der er fastsat i direktiv 93/13, og at sikre det høje beskyttelsesniveau for forbrugeren, der henvises til i chartrets artikel 38.
Forslag til afgørelse
146.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de spørgsmål, som Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (retten i første instans nr. 11 i Vigo, Spanien) og Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (retten i første instans nr. 20 i Barcelona, Spanien) har forelagt, på følgende måde:
»I forbindelse med behandlingen af en anmodning om udstedelse af et betalingspåkrav, der er indgivet i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure, har den ret, ved hvilken sagen er anlagt, beføjelse til at foretage en prøvelse af egen drift af den potentielt urimelige karakter af de vilkår, der er fastsat i aftalen, i overensstemmelse med artikel 6 og 7 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, sammenholdt med artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og artikel 6, stk. 1, TEU.
Af denne grund kan den ret, ved hvilken sagen er anlagt, i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006, sammenholdt med artikel 7, stk. 2, litra d) og e), kræve, at ansøgeren gengiver den kontrakt, der er påberåbt til støtte for dennes fordring, med det ene formål at gennemføre ovennævnte kontrol.
Artikel 7 og 9 i forordning nr. 1896/2006, sammenholdt med artikel 6 og 7 i direktiv 93/13, er til hinder for en bestemmelse i national ret som den i hovedsagerne omhandlede, der afviser supplerende dokumenter indgivet til den ret, som behandler sagen, af en fordringshaver, såsom en kopi af den kontrakt, der ligger til grund for den påberåbte fordring, der er fremlagt for den ret, ved hvilken en ansøger har anlagt sag, i lighed med en kopi af den kontrakt, der ligger til grund for det krav, der gøres gældende over for forbrugeren.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure (EUT 2006, L 399, s. 1).
(
3
) – Rådets direktiv af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
(
4
) – BOE no 7 af 8.1.2000.
(
5
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349).
(
6
) – Den forelæggende ret har bl.a. henvist til dom af 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C-147/16, EU:C:2018:320).
(
7
) – Ordlyden af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1896/2006 henviser til artikel 59 og 60 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1), der var gældende på daværende tidspunkt. Forordning nr. 44/2001 er i mellemtiden blevet ophævet ved og afløst af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
(
8
) – Jf. herom også A. Berthe, L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, s. 378.
(
9
) – Her henholder jeg mig til de fortolkningsprincipper, som Domstolen traditionelt har anvendt. Jf. dom af 7.2.2018, American Express (C-304/16, EU:C:2018:66, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
(
10
) – EUT 2007, C 303, s. 17.
(
11
) – For en detaljeret redegørelse for denne domspraksis og for den relevante doktrin om emnet henvises til A. Beka, The Active Role of Courts in Consumer Litigation. Applying EU Law of the National Courts’ Own Motion, Cambridge, Intersentia, 2018.
(
12
) – Jf. dom af 27.6.2000, Océano Grupo Editorial og Salvat Editores (C-240/98 – C-244/98, EU:C:2000:346, præmis 25), af 26.10.2006, Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, præmis 25), og af 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C-147/16, EU:C:2018:320, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
(
13
) – Dom af 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C-147/16, EU:C:2018:320, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
(
14
) – Dom af 26.10.2006, Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, præmis 38), og af 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C-147/16, EU:C:2018:320, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
(
15
) – Dom af 4.6.2009, Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009:350, præmis 35).
(
16
) – Jf. dom af 9.11.2010, VB Pénzügyi Lízing (C-137/08, EU:C:2010:659, præmis 51 og 56), og af 21.2.2013, Banif Plus Bank (C-472/11, EU:C:2013:88, præmis 24).
(
17
) – Min tilføjelse. Dom af 21.11.2002, Cofidis (C-473/00, EU:C:2002:705, præmis 33), og af 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C-147/16, EU:C:2018:320, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
(
18
) – Jf. dom af 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C-147/16, EU:C:2018:320, præmis 34 og 35 og den deri nævnte retspraksis). Domstolen fastslog, at det må lægges til grund, at denne kvalifikation udstrækker sig til alle de bestemmelser i direktivet, der er påkrævet for gennemførelsen af det formål, der forfølges med artikel 6.
(
19
) – Dom af 13.9.2018, Profi Credit Polska (C-176/17, EU:C:2018:711, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
(
20
) – Generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Finanmadrid EFC (C-49/14, EU:C:2015:746, præmis 27). Jf. også vedrørende princippet om aktiv indsigelse: H. Boularbah, Requête unilatérale et inversion du contentieux, Bruxelles, Larcier, 2010, s. 214 f.
(
21
) – Jf. i denne retning M. Szpunar, »Quelques aspects procéduraux de la protection des consommateurs contre les clauses abusives: le contrôle d’office dans le cadre des procédures accélérées et simplifiées«, i L’Europe au présent. Liber amicorum Melchior Wathelet, Bruxelles, Bruylant, 2018, s. 690.
(
22
) – Grønbog om en EF-procedure for betalingspåbud og om foranstaltninger til forenkling og fremskyndelse af søgsmål om krav af mindre værdi (KOM(2002) 746 endelig), punkt 3.1.1.
(
23
) – Ibidem. Bevismodellen pålægger fordringshaveren en pligt til at fremlægge skriftlig dokumentation for søgsmålets berettigelse (f.eks. aftaledokumentet til støtte herfor). Denne model tillader, at retten foretager en (begrænset) kontrol af nævnte dokumentation med henblik på at udelukke uberettigede eller grundløse krav og beskytte sagsøgte i forhold til sådanne krav.
(
24
) – Ibidem. Den »bevisløse« procedure er kendetegnet ved en fuldstændig mangel på indledende retsprøvelse af sagskravet ved den ret, der behandler anmodningen om udstedelse af et betalingspåkrav. Hvis en anmodning er antagelig og opfylder de grundlæggende krav, udsteder retten et betalingspåkrav uden yderligere vurdering af anmodningens realitet. Da denne model ikke indebærer nogen undersøgelse af anmodningens realitet, er der ikke noget krav om fremlæggelse af dokumentation til støtte for det pågældende krav (hvilket kun ville have til formål at tillade en sådan kontrol). Den sagsøgte får normalt to muligheder for at gøre indsigelse i stedet for én, for at kompensere for den »bevisløse« procedures summariske art.
(
25
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349).
(
26
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349., præmis 46 og 47). I denne sag fastslog Domstolen, at den ikke råder over »nogen oplysninger, der kan give anledning til tvivl med hensyn til foreneligheden af den ordning, der omhandles i hovedsagen, med [ækvivalensprincippet]«.
(
27
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349., præmis 46). I medfør af effektivitetsprincippet må de regler, der er indført i den nationale lovgivning, ikke i praksis »umuliggør[e] eller uforholdsmæssigt vanskeliggør[e] udøvelsen af rettigheder, der er tillagt forbrugerne ved EU-retten«.
(
28
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 49).
(
29
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 53).
(
30
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 54, min fremhævelse).
(
31
) – Denne liste over kriterier er imidlertid ikke udtømmende: adgangen til at fremkomme med indsigelser for retten skal således undergives en samlet vurdering. Jf. ligeledes i denne retning A. Berthe, L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, s. 171.
(
32
) – Jf. dom af 18.2.2016, Finanmadrid EFC (C-49/14, EU:C:2016:98, præmis 55). Mine fremhævelser.
(
33
) – Dom af 13.9.2018 (C-176/17, EU:C:2018:711).
(
34
) – Dom af 13.9.2018, Profi Credit Polska (C-176/17, EU:C:2018:711, præmis 45-47).
(
35
) – Dom af 13.9.2018, Profi Credit Polska (C-176/17, EU:C:2018:711, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
(
36
) – Dom af 13.9.2018, Profi Credit Polska (C-176/17, EU:C:2018:711, præmis 54). Jf. også generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Profi Credit Polska (C-176/17, EU:C:2018:293, punkt 28).
(
37
) – Dom af 13.9.2018, Profi Credit Polska (C-176/17, EU:C:2018:711, præmis 63).
(
38
) – Dom af 13.9.2018, Profi Credit Polska (C-176/17, EU:C:2018:711, domskonklusionen). Min fremhævelse.
(
39
) – Den ret, der behandlede sagen, skulle bl.a. »ikke vurdere det pågældende kravs berettigelse« (12. betragtning til forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om indførelse af en europæisk betalingspåbudsprocedure (KOM(2004) 173 endelig). For en udførlig gennemgang af forordningens historie henvises til A. Berthe, L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, s. 230-238.
(
40
) – Jf. i denne retning C. Crifo, Cross-Border Enforcement of Debts in the European Union, Alphen aan den Rijn, Kluwer Law International, 2009, s. 111.
(
41
) – I denne forbindelse understreger 13. betragtning til forordning nr. 1896/2006 nødvendigheden af, at der gives oplysninger, der på fyldestgørende vis klart identificerer og støtter kravet, så skyldneren på et velinformeret grundlag kan vælge, om han vil gøre indsigelse mod kravet eller vil lade det være ubestridt.
(
42
) – A. Berthe, L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, s. 273. Jf. også i den retning: G. Payan, »La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité«, Ius et Actores, 2014, s. 264.
(
43
) – Jf. M. Lopez de Tejada og L. d’Avout, »Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer«, Rev. Revue critique de droit international privé, 2007, s. 729, og E. Guinchard, »Réforme législative adoptée pour le règlement [instituant une procédure européenne de règlement des petits litiges] et réforme jurisprudentielle à venir pour le règlement [instituant une procédure européenne d’injonction de payer]?«, Revue trimestrielle de droit européen, 2016, s. 435 f.
(
44
) – I den henseende bemærker jeg indledningsvis, at den anmodende kreditor efter formular A lige fra begyndelsen er forpligtet til at præcisere, om hans medkontrahent har status af forbruger. Rubrik 11 i nævnte formular A giver mulighed for at fremlægge supplerende oplysninger (og således f.eks. muliggør gengivelsen af bestemte vilkår).
(
45
) – Det følger af artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006, at hvis betingelserne i artikel 8 kun er opfyldt for en del af anmodningen, underretter den ret, for hvilken sagen er indbragt, fordringshaveren herom, og den pågældende opfordres til at acceptere (eller afslå) et forslag til et europæisk betalingspåkrav vedrørende det af nævnte ret fastsatte beløb. Accepterer fordringshaveren rettens forslag, udsteder retten et europæisk betalingspåkrav for den del af kravet, som fordringshaveren har accepteret. Konsekvenserne af denne accept for den resterende del af det oprindelige krav afgøres efter national ret (jf. nævnte forordnings artikel 10, stk. 2).
(
46
) – Se også punkt 107 i dette forslag til afgørelse.
(
47
) – Som Domstolen har nævnt gentagne gange, harmoniserer EU-retten i princippet ikke de procedurer, der finder anvendelse ved prøvelsen af et påstået urimeligt aftalevilkår, og disse procedurer henhører derfor under medlemsstaternes interne retsordener, forudsat at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet overholdes: jf. dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 46), og af 13.9.2018, Profi Credit Polska (C-176/17, EU:C:2018:711, præmis 57). Efter min opfattelse bør denne konstatering, mutatis mutandis, finde anvendelse på proceduren for et europæisk betalingspåkrav, for så vidt som forordning nr. 1896/2006 ikke indeholder nogen udtrykkelig bestemmelse, som hindrer anvendelsen af direktiv 93/13, eller som fastsætter de nærmere bestemmelser for kontrollen med potentielt urimelige vilkår (i nævnte direktivs forstand) i denne sammenhæng.
(
48
) – Det er bl.a. af denne grund, at generaladvokat Szpunar i Finanmadrid EFC-sagen bemærkede, at »det ville være hensigtsmæssigt at ændre forordning[en] […], som potentielt dækker krav, der følger af forbrugeraftaler, med henblik på udtrykkelig fastsættelse af ex officio-kontrol af urimelige vilkår i forbindelse med udstedelsen af det europæiske betalingspåkrav«: jf. i denne henseende generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Finanmadrid EFC (C-49/14, EU:C:2015:746, fodnote 20).
(
49
) – Jf. herom generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Profi Credit Polska (C-176/17, EU:C:2018:293, punkt 73 og den deri nævnte retspraksis).
(
50
) – Dom af 13.9.2018, Profi Credit Polska (C-176/17, EU:C:2018:711, præmis 71).
(
51
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349).
(
52
) – Jf. punkt 73 og 79 i dette forslag til afgørelse.
(
53
) – Jf. herom M. Lopez de Tejada og L. d’Avout, »Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer«, Revue critique de droit international privé, 2007, s. 723 og 724. Jf. ligeledes punkt 93 i dette forslag til afgørelse.
(
54
) – Den europæiske procedure adskiller sig således fra størstedelen af de udokumenterede procedurer, som på en eller anden måde kompenserer for fraværet af bevisdokumenter ved en dobbelt søgsmålsfrist, der er mere gunstig for sagsøgte: Jeg tænker her navnlig på Mahnverfahren i tysk ret.
(
55
) – Selv om visse strafferetlige bestemmelser eller bestemmelser vedrørende morarenter kan vise sig at være urimelige, gælder det samme nemlig ikke i andre tilfælde, som er mere subtile, hvor aftalens urimelige karakter følger af samspillet mellem forskellige vilkår.
(
56
) – Dette er så meget desto mere tilfældet, når den pågældende aftale er underlagt lovgivningen i en anden medlemsstat end den, hvor forbrugeren er bosiddende: Jf. i denne retning femte betragtning til direktiv 93/13.
(
57
) – Jf. i denne retning C. Chainais, »L’injonction de payer française, modèle d’une protection juridictionnelle monitoire«, i Justices et droit du procès. Du légalisme procédural à l’humanisme processuel, Paris, Dalloz, 2010, s. 646, nr. 51.
(
58
) – P. Rott, »Case Note on Banco Español de Crédito«, European Review of Contract Law, 2012, s. 470-480.
(
59
) – Jf. punkt 95 i dette forslag til afgørelse. Efter min opfattelse skal der her anlægges et ræsonnement, som er analogt med dommen i sagen Pannon GSM. Det er hensigtsmæssigt på forhånd at underrette forbrugeren om den potentielt urimelige karakter af et aftalevilkår, for at forbrugeren med tilstrækkelig viden om tingene kan beslutte sig for ikke at gøre brug af sine rettigheder i denne henseende: Jf. dom af 4.6.2009, Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009:350, præmis 33).
(
60
) – Jeg bemærker i øvrigt, at antallet af indsigelser mod europæiske betalingspåkrav i praksis er begrænset (hvilket synes at bekræfte, at dette aspekt ikke har betydning for udøvelsen af indsigelsen). F.eks. var 96% af de i Østrig i 2012 udstedte påkrav ikke genstand for indsigelse fra debitors side. Jf. i denne henseende rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg om anvendelsen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure (COM(2015) 495 final), afsnit 3.7.
(
61
) – Forordning nr. 1896/2006 fastsætter alene et loft over retsafgifterne. Artikel 25 fastsætter, at »de samlede retsafgifter i en medlemsstat i forbindelse med en europæisk betalingspåkravsprocedure og den almindelige civile retssag, der følger i tilfælde af indsigelse [herimod] […], må ikke overstige retsafgifterne i den pågældende medlemsstat i forbindelse med en almindelig civil retssag uden en forudgående europæisk betalingspåkravsprocedure«. Disse retsafgifter omfatter afgifter og gebyrer, der skal betales til retten, hvis størrelse fastsættes i overensstemmelse med national ret. Disse afgifter kan i visse tilfælde i sig selv overstige det pågældende krav. Såfremt forbrugeren er opmærksom på dette, vil forbrugeren i sit ræsonnement også tage hensyn til de afgifter, der er forbundet med hans eventuelle repræsentation for retten (advokatsalærer), og i givet fald de procesrenter, som fortsat påløber over for forbrugeren, mens sagen verserer.
(
62
) – Det skal erindres, at disse bestemmelser henholdsvis vedrører årsagen til sagen (herunder en beskrivelse af de omstændigheder, der påberåbes som grundlag for kravet og i givet fald de krævede renter) og beskrivelsen af beviselementerne til støtte for kravet.
(
63
) – Jf. punkt 95 i dette forslag til afgørelse. Dette vil navnlig være tilfældet, hvis den ret, som sagen er indbragt for, er i tvivl om størrelsen af de lovbestemte renter eller det beløb, der er anmodet om i medfør af en konventionalbod.
(
64
) – Jeg henviser her til ordlyden af artikel 7, stk. 2, litra e), i forordning nr. 1896/2006.
(
65
) – Dom af 13.12.2012, Szyrocka (C-215/11, EU:C:2012:794).
(
66
) – Dom af 13.12.2012, Szyrocka (C-215/11, EU:C:2012:794, domskonklusionen).
(
67
) – Jf. i denne retning G. Payan, »La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité«, Ius et Actores, 2014, s. 263 og 264.
(
68
) – Dom af 13.12.2012, Szyrocka (C-215/11, EU:C:2012:794).
(
69
) – Dom af 13.12.2012, Szyrocka (C-215/11, EU:C:2012:794, præmis 31, min fremhævelse). Jeg bemærker i denne sammenhæng, at generaladvokat Mengozzi ligeledes har belyst den omstændighed, at lige adgang til proceduren for udstedelse af betalingspåkrav for alle kreditorer og alle debitorer i Unionen er betinget af, at de krav, der er fastsat i forordning nr. 1896/2006, er forudsigelige og ensartede, hvilket gør det muligt at bevare nævnte procedures autonomi: Jf. generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Szyrocka (C-215/11, EU:C:2012:400, punkt 33-36).
(
70
) – Jeg henviser her til de vurderingselementer, der er belyst i generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Szyrocka (C-215/11, EU:C:2012:400, punkt 33-36).
(
71
) – Szyrocka-dommens (nævnt ovenfor) ord i omskrevet form indebærer, at udøvelsen af en sådan beføjelse ikke fører til »en forøgelse af kompleksiteten, varigheden og omkostningerne ved den europæiske betalingspåkravsprocedure«.
(
72
) – Jeg er naturligvis opmærksom på spørgsmålet om de eventuelle udgifter til oversættelse af kontrakten. Det er imidlertid min opfattelse, at dette problem er temmelig teoretisk. Man kan nemlig med rimelighed forvente, at aftalen er blevet indgået på debitors sædvanlige sprog (eftersom han har underskrevet den nævnte aftale) – det sædvanlige sprog, der i de fleste tilfælde ligeledes vil være det sprog, der tilkommer den ret, ved hvilken sagen er anlagt (på grund af reglen om kompetence i artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 1896/2006, hvori det hedder, at »[h]vis skyldneren er forbrugeren, er dog alene retterne i den medlemsstat, hvor skyldneren har bopæl […] kompetente«).
(
73
) – I henhold til artikel 7, stk. 5, i forordning nr. 1896/2006 er det muligt at indgive en elektronisk anmodning om udstedelse af et europæisk betalingspåkrav. Samme forordnings artikel 8 tillader ligeledes en undersøgelse i form af en »automatiseret procedure«. Den europæiske lovgiver synes således at ville tilskynde til edb-styring af proceduren: Den foreslåede løsning er ikke til hinder for denne udvikling. Jf. ligeledes i denne retning G. Payan, »La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité«, Ius et Actores, 2014, s. 265.
(
74
) – Den ret, der behandler sagen, træffer nemlig ikke afgørelse om realiteten og annullerer ikke bestemmelserne i den omhandlede aftale. Retten nægter ganske enkelt at udstede et eksekutionsgrundlag inden for rammerne af forordning nr. 1896/2006 ved at støtte sig til en umiddelbart forekommende retlig berettigelse – uden at foregribe kreditors rettigheder, som skal gøres til genstand for en kontradiktorisk behandling ved den ret, der træffer afgørelse om sagens realitet. Jf. også punkt 137 og 138 i dette forslag til afgørelse.
(
75
) – Jf. punkt 65 i dette forslag til afgørelse og den deri nævnte retspraksis.
(
76
) – Europa-Parlamentet har i forbindelse med sin resolution af 1.12.2016 om anvendelsen af den europæiske betalingspåkravsprocedure (2016/2011/INI) fremhævede følgende: »Procedurens strømlinede karakter […] betyder [ikke], at den kan misbruges til at fuldbyrde urimelige kontraktvilkår, da retten i henhold til artikel 8 i forordning (EF) nr. 1896/2006 skal undersøge, om kravet er begrundet, på grundlag af de oplysninger, den har til rådighed, således at der sikres overensstemmelse med Domstolens relevante praksis på området« (jf. betragtning J til denne resolution).
(
77
) – For fuldstændighedens skyld skal det ligeledes bemærkes, at artikel 12 TEUF har fastslået, at dette krav om en høj beskyttelse af forbrugerne er tværgående, således at »forbrugerbeskyttelseskrav tages i betragtning ved fastlæggelsen og gennemførelsen af Unionens politikker og aktiviteter«. Denne tværgående karakter taler ligeledes for en fortolkning af forordning nr. 1896/2006, der er i overensstemmelse med bestemmelserne i chartrets artikel 38, samt artikel 6 og 7 i direktiv 93/13.
(
78
) – Jf. artikel 169 TEUF og punkt 58 i dette forslag til afgørelse.
(
79
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349). Jf. ligeledes punkt 76 i dette forslag til afgørelse.
(
80
) – Jf. LEC’s artikel 815, stk. 4 (punkt 26 i dette forslag til afgørelse).
(
81
) – Dette er i øvrigt formålet med den bindende ordning, der er indført ved direktiv 93/13. Det formål, der forfølges med artikel 6 i direktiv 93/13, ville nemlig ikke kunne nås, såfremt forbrugerne skulle befinde sig i en forpligtelse til selv at gøre gældende, at et vilkår er urimeligt (jf. i denne retning dom af 27.6.2000, Océano Grupo Editorial og Salvat Editores, C-240/98 – C-244/98, EU:C:2000:346, præmis 26). Dette vil imidlertid netop være tilfældet, såfremt forbrugeren havde en pligt til at gøre indsigelse for at kunne opnå en juridisk prøvelse af de poteltielt urimelige vilkår og hindre gennemførelsen af disse. Jf. også i denne retning punkt 62, 63 og 99 i dette forslag til afgørelse og den deri nævnte retspraksis.
(
82
) – Hvad nærmere angår dette spørgsmål henvises til: L. Sinopoli, »Le droit au procès équitable à l’ombre de l’inversion du contentieux. À propos de quelques décisions de la Cour de justice en droit judiciaire européen«, Revue de droit commercial belge, 2015, s. 7-18.
(
83
) – Med forbehold af de kompetenceregler, der er fastsat i forordning nr. 1215/2012. Denne forordnings artikel 17-19 fastsætter således beskyttelsesregler vedrørende retternes kompetence, når en af parterne i en tvist, der vedrører en aftale, er en forbruger.
(
84
) – Det bemærkes, at der i henhold til denne forordnings artikel 1, stk. 2, ikke er noget, der forhindrer ansøgeren i at »forfølge et krav som omhandlet i artikel 4 ved brug af en anden procedure, der er hjemlet i en medlemsstats lov eller i fællesskabsretten«. I henhold til nævnte forordnings artikel 11, stk. 3, er »[a]fvisningen af anmodningen […] ikke til hinder for, at fordringshaveren kan forfølge sit krav gennem en ny anmodning om et europæisk betalingspåkrav eller enhver anden procedure, der er hjemlet i en medlemsstats lov«.