62024CJ0413
EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)
22. jaanuar 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Määrus (EMÜ) nr 4055/86 – Teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamine liikmesriikidevahelises ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelises mereveos – ELTL artikkel 56 – Ühelt poolt Euroopa Liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ning teiselt poolt Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vahelise kaubandus- ja koostöölepingu artikkel 191 – Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette mereliiklusabisüsteemi (Verkeersbegeleidingssysteem (VBS)) teenuste kohustusliku kasutamise eest tasu maksmise asjaomase laeva pikkuse alusel – Õigusnormid, mida kohaldatakse selle mereliiklusabisüsteemiga hõlmatud mereliiklusele, mis suundub Vlaams Gewesti (Flaami piirkond (Belgia)) sadamatesse ja saabub mõne muu liikmesriigi kui Belgia Kuningriigi sadamast, kuid mida ei kohaldata nende Flaami sadamate vahelisele mereliiklusele – Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise leping
Kohtuasjas C‑413/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Genti kaubanduskohus, Oostende osakond, Belgia) 6. juuni 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 13. juunil 2024, menetluses
Vlaams Gewest
versus
P&O North Sea Ferries Limited,
P&O Ferries Limited,
menetluses osales:
P&O North Sea Ferries Limited,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja president K. Jürimäe, Euroopa Kohtu president K. Lenaerts teise koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud F. Schalin (ettekandja), M. Gavalec ja Z. Csehi,
kohtujurist: A. Biondi,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Vlaams Gewest, esindajad: advocaten J. Joos ja J. Stuyck,
–
P&O North Sea Ferries Limited ja P&O Ferries Limited, esindaja: advocate A. Vroninks,
–
Belgia valitsus, esindajad: C. Jacob, S. Baeyens ja C. Pochet,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Bouquet ja J. L. Buendía Sierra,
olles 26. juuni 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 22. detsembri 1986. aasta määrust (EMÜ) nr 4055/86 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta liikmesriikide ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelises mereveos (EÜT 1986, L 378, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 174), ELTL artiklit 56 ning ühelt poolt Euroopa Liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ning teiselt poolt Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vahelise kaubandus- ja koostöölepingu (ELT 2021, L 149, lk 10; edaspidi „kaubandus- ja koostööleping“) artiklit 191.
2
Taotlus on esitatud kahes kohtuvaidluses, mille üks pool on Vlaams Gewest (Flaami piirkond, Belgia) ning teine pool P&O North Sea Ferries Limited ja P&O Ferries Limited (edaspidi koos „äriühingud P&O“) ja mis käsitleb mereliiklusabisüsteemi teenuste kohustusliku kasutamise eest arve maksmist laevade poolt, mis suunduvad selle abisüsteemiga hõlmatud Flaami piirkonna sadamatesse (edaspidi „Flaami sadamad“) ja mis saabuvad mõne muu liikmesriigi sadamast kui Belgia Kuningriik.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
Väljaastumisleping
3
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu (ELT 2020, L 29, lk 7; edaspidi „väljaastumisleping“) artiklites 126 ja 127 on märgitud:
„Artikkel 126
Üleminekuperiood
Ülemineku- või rakendusperiood algab käesoleva lepingu jõustumise kuupäeval ja lõpeb 31. detsembril 2020 [(edaspidi „üleminekuperiood)“].
Artikkel 127
Ülemineku kohaldamisala
1. Üleminekuperioodil kohaldatakse liidu õigust Ühendkuningriigi suhtes ja Ühendkuningriigis, kui käesolevas lepingus ei ole sätestatud teisiti.
[…]“.
Kaubandus- ja koostööleping
4
Kaubandus- ja koostöölepingu artiklis 4 „Rahvusvaheline avalik õigus“ on märgitud:
„1.   Käesoleva lepingu ja selle lisalepingute sätteid tõlgendatakse heas usus, lähtudes nende tavatähendusest kontekstis ning pidades silmas lepingu eset ja eesmärki rahvusvahelise avaliku õiguse tõlgendamise tavareeglite, sealhulgas 23. mail 1969 Viinis sõlmitud rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooniga kodifitseeritud normide kohaselt [(United Nations Treaty Series, 1155. kd, lk 331)].
2.   Suurema selguse huvides olgu märgitud, et ei käesoleva lepingu ega selle lisalepingutega ei sätestata kohustust tõlgendada nende sätteid kooskõlas kummagi poole siseriikliku õigusega.
3.   Suurema selguse huvides olgu märgitud, et kummagi poole kohtute tõlgendus käesoleva lepingu või selle lisalepingute kohta ei ole teise poole kohtutele siduv.“
5
Kaubandus- ja koostöölepingu artikli 5 „Üksikisiku õigused“ kohaselt:
„1.   Ilma et see piiraks sotsiaalkindlustuse koordineerimise protokolli artikli SSC.67 kohaldamist ja välja arvatud käesoleva lepingu kolmanda osa puhul seoses [Euroopa L]iiduga, ei tõlgendata käesolevat lepingut ega selle lisalepinguid nii, nagu annaksid need isikutele muid õigusi või paneksid isikutele muid kohustusi kui need, mis on pooltele antud rahvusvahelise avaliku õiguse alusel, ega viisil, mis võimaldab käesolevale lepingule või selle lisalepingutele tugineda otse poole siseriiklikus õigussüsteemis.
2.   Pool ei näe oma siseriiklikus õiguses ette nõudeõigust teise poole vastu põhjusel, et teine pool on tegutsenud käesolevat lepingut või selle lisalepinguid rikkudes.“
6
Kaubandus- ja koostöölepingu artiklis 191 „Kohustused“ on märgitud:
„1.   Ilma et see piiraks artiklites 133 ja 139 osutatud nõuetele mittevastavate meetmete või muude meetmete kohaldamist, rakendab kumbki pool põhimõtet, mis tagab kaubanduslikel ja mittediskrimineerivatel alustel piiramatu juurdepääsu rahvusvahelisele mereveoturule ja -kaubandusele[…]
[…]“.
Liidu õigus
7
Määruse nr 4055/86 artiklis 1 on sätestatud:
„1.   Liikmesriikidevahelist ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelist mereveoteenuste osutamise vabadust kohaldatakse liikmesriikide kodanike või nende registrisse kantud laevaühingute suhtes, kelle asukoht ei ole selles liikmesriigis, kus asub isik, kellele teenused on mõeldud.
2.   Käesoleva määruse sätteid kohaldatakse ka nende liikmesriikide kodanike suhtes, kelle elukoht ei ole [Euroopa Ü]henduses, ja laevaühingute suhtes, mis on registrisse kantud väljaspool ühendust ja mida kontrollivad liikmesriigi kodanikud või selle registrisse kantud laevaühingud, kui nende laevad on selles liikmesriigis tema seaduste järgi registrisse kantud.
3.   Käesolevas määruses käsitletud küsimuste puhul kohaldatakse asutamislepingu artiklite 55–58 ja 62 sätteid.
4.   Käesolevas määruses käsitatakse liikmesriikidevaheliste ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vaheliste mereveoteenustena järgmisi teenuseid, mida tavaliselt osutatakse tasu eest:
a)
ühendusesisesed veoteenused:
reisijate- ja lastivedu meritsi ühe liikmesriigi sadama ja teise liikmesriigi sadama või kaldast eemal asuva rajatise vahel;
b)
laevaühendus kolmandate riikidega:
reisijate- ja kaubavedu meritsi liikmesriigi sadamate ja kolmandate riikide sadamate või avamererajatiste vahel.“
8
Määruse artiklis 8 on sätestatud:
„Erandina asutamislepingu asutamisõiguse sätetest võib mereveoteenuseid osutav isik ajutiselt tegutseda selles liikmesriigis, kus seda teenust osutatakse samadel tingimustel, mille see riik on kehtestanud oma kodanikele ja registrisse kantud laevaühingutele.“
Belgia õigus
9
16. juuni 2006. aasta dekreedi, mis käsitleb navigatsiooniabi sadama sissesõiduteedel ning merepääste- ja koordineerimiskeskuse tegevust (decreet betreffende de begeleiding van de scheepvaart op de maritieme toegangswegen en de organisatie van het Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum; Belgisch Staatsblad, 26.10.2006, lk 57703), põhikohtuasjades kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „16. juuni 2006. aasta dekreet“) on artiklis 37 sätestatud:
„Artikkel 37
1. Mereliiklusabi süsteemi (Verkeersbegeleidingssysteem; edaspidi „VBS“) teenuste kasutamise eest laevade poolt, mis suunduvad sadamasse, veeteele, ankru- või sildumiskohta, mis asub VBSi sektoris või Belgia veeteid või sadamaid haldava ameti piirkonnas, tuleb tasuda VBSi tasu.
[…]“.
10
16. juuni 2006. aasta dekreedi artiklis 37bis on sätestatud:
„1.   Käesoleva artikli kohaldamisel kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
VBSi tasu: artiklis 37 osutatud VBSi tasu;
2)
tasude sissenõudmise piirkond: piirkond, kus mereliiklusabi osutatakse;
[…]
2.   VBSi tasu tuleb tasuda iga merelt tuleva laeva eest, mis suundub [VBSiga] hõlmatud Flaami sadamasse; seda tasu kohaldatakse nii saabuvale kui ka lahkuvale laevaliiklusele.
Kui laev siseneb tasu sissenõudmise piirkonda rohkem kui üks kord kalendripäeva jooksul, kohaldatakse ühekordset tasu.
VBSi tasu ei kohaldata Flaami sadamate vahelisele laevaliiklusele. […]
3.   Tasu ei kohaldata ka järgmistele laevakategooriatele:
1)
siseveelaevad;
2)
laevad pikkusega kuni 41 [meetrit];
[…]“.
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
11
16. juuni 2006. aasta dekreedis on sätestatud mitu Flaami sadamatesse suunduvale mereveole kohaldatavat eeskirja. Selle dekreedi artikkel 37 näeb ette tasu maksmise asjaomaste laevade VBSi teenuste kohustusliku kasutamise eest. Seda tasu tuleb maksta kõigi 41 meetri pikkuste või pikemate laevade eest, mille sihtkoht on mereliiklusabisüsteemi tegevussektoris asuv sadam. Seda tasu kohaldatakse laevadele, mis sisenevad Flaami sadamatesse rohkem kui üks kord samal kalendripäeval, ainult üks kord. Seda ei tule aga maksta nende laevade eest, mis sõidavad üksnes Flaami sadamate vahel.
12
VBS koosneb eelkõige seireradarist, telekommunikatsioonist, kõrgtehnoloogilisest andmetöötlussüsteemist ja automaatsest identifitseerimissüsteemist. Sisuliselt on kõigi nende teenuste eesmärk anda laevade juhtimiseks vajalikku nõu ja põhjalikku teavet navigeerimistakistuste kohta, et need laevad saaksid ohutult ja takistusteta asjaomasesse sadamasse siseneda või sealt lahkuda.
13
Eelotsusetaotluse kohaselt on P&O North Sea Ferries Inglise õiguse alusel asutatud äriühing, mis tegeleb Belgias Ühendkuningriigi ja Mandri-Euroopa vahelise reisijate ja kaupade mereveoga. Ta teenindab muu hulgas Zeebrugge (Belgia) sadama ja Ühendkuningriigi vahelist liini.
14
Alates 1996. aastast on Flaami piirkond saatnud äriühingutele P&O arved VBSi teenuste kohustusliku kasutamise eest makstava tasu kohta. Äriühingud P&O on järjepidevalt keeldunud neid arveid tasumast osas, mis puudutab Zeebruggesse või sealt välja suunduvat mereliiklust.
15
Flaami piirkond esitas hagi Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostendele (Genti kaubanduskohus, Oostende osakond, Belgia), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, nõudes äriühingutelt P&O alates 30. aprillist 1996 tasumata arvete tasumist, vajaduse korral koos seadusest tuleneva intressiga. Flaami piirkonna nõue on kokku üle 13 miljoni euro.
16
Äriühingud P&O väidavad sisuliselt, et 16. juuni 2006. aasta dekreedi alusel VBSi teenuste kohustusliku kasutamise eest tasumisele kuuluv tasu Zeebrugge sadamasse suunduva või sealt väljuva mereveo puhul on vastuolus ELTL artiklist 56 ja määruse nr 4055/86 artiklist 1 tuleneva veoteenuste osutamise vabadusega. Flaami sadamate vahelisi liine teenindavate laevade vabastamine sellest tasust kujutab endast nimelt keelatud diskrimineerimist. Lisaks ei ole selle tasu puhul võetud arvesse VBSi teenuste tegelikku kasutamist. Äriühingud P&O väidavad lõpuks, et kaubandus- ja koostöölepingu artikli 191 alusel võivad nad sellele põhivabadusele tugineda isegi pärast üleminekuperioodi, mil liidu õigus jäi kohaldatavaks, see tähendab alates 1. jaanuarist 2021.
17
Flaami piirkond väidab, et liidu õiguse kohaselt on teenuste osutamise vabaduse põhjendatud piirangud lubatavad, nagu Euroopa Kohus leidis 13. juuni 2002. aasta kohtuotsuses Sea-Land Service ja Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 ja C‑431/99, EU:C:2002:364). Lisaks on Flaami sadamate vahelise liikluse sellest tasust vabastamise eesmärk vältida selle mitmekordset maksmist juhul, kui laev kõigepealt suundub meritsi Flaami sadamasse ja sõidab sellest esimesest sadamast järgmisesse Flaami sadamasse. Ta märgib, et VBSi eesmärk on sisuliselt tagada meresõidu ohutus ja sujuvus Flaami meresadamatesse suunduvatel ja sealt väljuvatel mereteedel.
18
Neil asjaoludel otsustas Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Genti kaubanduskohus, Oostende osakond) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas mereliiklusabi süsteemis osutatavaid teenuseid reguleerivad õigusnormid – mis näevad ette laeva pikkusel põhineva ühetaolise tasumäära, mida kohaldatakse mõne teise liikmesriigi [kui Belgia Kuningriik] sadamast mõnesse Flaami sadamasse suunduva mereliikluse suhtes, ent ei kohaldata Flaami sadamate vahelise liikluse suhtes, kuna see liiklus on kõnealuse määraga tasu maksmise kohustusest vabastatud – piiravad teenuste osutamise vabadust, mis on tagatud [määrusega nr 4055/86] koostoimes ELTL artikliga 56?
2.
Kas juhul, kui niisugust üksnes laeva pikkusel põhinevat ühetaolist tasumäära nagu [VBSi] süsteemiga kehtestatud tasumäär kohaldatakse põhimõtteliselt erinevatesse sadamatesse sisenemise korral, on see tasumäär vastuolus ELTL artikliga 56 ja [määrusega nr 4055/86] tagatud teenuste osutamise vabadusega, kui on teada, et arvesse ei võeta muid sadamasse suunduvale laevateele iseloomulikke olulisi tegureid, nagu laeva läbitud vahemaa selle mereliiklusabi süsteemiga hõlmatud sektoris, avamere kaugus sadamast ning sadama keerukus ja eripära?
3.
Kas [kaubandus- ja koostöölepingu] artiklit 191 tuleb tõlgendada nii, et isegi pärast […] Ühendkuningriigi väljaastumist [liidust] võivad Ühendkuningriigis asutatud teenuseosutajad tugineda liidu õigusele ning [esimesele ja teisele] küsimusele tuleb vastata samamoodi nii enne kui ka pärast […] Ühendkuningriigi [liidust] väljaastumist?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja teine küsimus
19
Esimese ja teise küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 4055/86 artiklit 1 koostoimes ELTL artikliga 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et ühe liikmesriigi määratud sadamatesse suunduvate ja teistes liikmesriikides asuvatest sadamatest saabuva mereliikluse eest makstakse mereliikluse abistamise süsteemi teenuste kohustusliku kasutamise eest tasu, mis arvutatakse kõiki muid tegureid kõrvale jättes üksnes laeva pikkuse alusel ning millest on vabastatud mereliiklus määratud sadamate vahel.
20
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et EMÜ asutamislepingu artikli 84 lõike 2 (nüüd ELTL artikkel 100) alusel vastu võetud määrusega nr 4055/86 kehtestati meetmed EMÜ asutamislepingu artiklis 59 (nüüd ELTL artikkel 56) sätestatud teenuste osutamise vabaduse põhimõtte rakendamiseks mereveosektoris. Euroopa Kohus on otsustanud, et selle määruse artikli 1 lõikes 1 on määratletud liikmesriikidevahelise ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelise mereveoteenuse osutamise vabaduse kasutajad sisuliselt samas sõnastuses kui EMÜ asutamislepingu artiklis 59 (13. juuni 2002. aasta kohtuotsus Sea-Land Service ja Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ja C‑431/99, EU:C:2002:364, punkt 30).
21
Lisaks tuleneb muu hulgas selle määruse artikli 1 lõikest 3 ja artiklist 8, et selle määruse reguleerimisalasse jäävates küsimustes kuuluvad kohaldamisele kõik teenuste osutamise vabadust puudutavad aluslepingu normid (13. juuni 2002. aasta kohtuotsus Sea-Land Service ja Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ja C‑431/99, EU:C:2002:364, punkt 31).
22
Sellega seoses tuleb korrata, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole ELTL artiklis 56 nõutud mitte ainult mis tahes diskrimineerimise kaotamist teenuseosutaja kodakondsuse alusel, vaid ka kõigi piirangute kaotamist, isegi juhul, kui need laienevad vahet tegemata nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajatele, kui need võivad keelata, takistada või muuta vähem soodsaks selle teenuseosutaja tegevuse, kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis, kus ta osutab seaduslikult samalaadseid teenuseid (25. juuli 1991. aasta kohtuotsus Säger, C‑76/90, EU:C:1991:331, punkt 12, ja 5. juuni 1997. aasta kohtuotsus SETTG, C‑398/95, EU:C:1997:282, punkt 16).
23
Euroopa Kohus on otsustanud, et määruse nr 4055/86 artikli 1 lõige 1 keelab liikmesriigil kohaldada samade lootsiteenuste eest erinevaid tasumäärasid olenevalt sellest, kas ettevõtja – isegi kui ta on pärit sellest riigist –, kes osutab mereveoteenuseid nimetatud riigi ja teise liikmesriigi vahel, käitab laevu, millel on õigus või ei ole õigust tegeleda merekabotaažiga, ja kui selline õigus on üksnes sama liikmesriigi lipu all sõitvatel laevadel (17. mai 1994. aasta kohtuotsus Corsica Ferries, C‑18/93, EU:C:1994:195, punkt 35).
24
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjades kõne all olevate õigusnormide kohaselt nõutakse tasu VBSi teenuste kohustusliku kasutamise eest 41 meetri pikkustelt või pikematelt laevadelt, mis saabuvad muust liikmesriigist kui Belgia Kuningriik, samas kui Flaami sadamate vahel sõitvad laevad on sellest tasust vabastatud. Nii osutatakse VBSi teenuseid tasuta igale laevale, mis teeb riigisisese sõidu Flaami sadamate vahel, samas kui see on tasuline teatud pikkusega laeva puhul, mis sõidab teises liikmesriigis kui Belgia Kuningriik asuva sadama ja Flaami sadama vahel.
25
Seega, kehtestades selle tasu üksnes teatud pikkusega laevadele, mis sõidavad muus liikmesriigis kui Belgia Kuningriik asuva sadama ja Flaami sadama vahel, näevad sellised riigisisesed õigusnormid ette erineva kohtlemise sõltuvalt sellest, kas asjaomase laeva teekond on riigisisene või mitte. Samuti panevad need õigusnormid Flaami sadama ja muu liikmesriigi kui Belgia Kuningriigi sadama vahel osutatava veoteenuse ebasoodsamasse olukorda kui see, mida kohaldatakse Flaami sadamate vaheliste veoteenuste suhtes.
26
Sellega seoses tuleb täpsustada, et isegi kui neil riigisisestel mereteedel liikleks vaid piiratud arv laevu, nagu väidab Flaami piirkond, ei mõjuta see ELTL artikli 56 kohaldatavust. Nimelt paneks see, kui ELTL artikli 56 kohaldatavus seataks sõltuvusse kvantitatiivsest kriteeriumist, ohtu selle artikli ühetaolise kohaldamise liidus, mistõttu ei saa sellist kriteeriumi kasutusele võtta (3. detsembri 2020. aasta kohtuotsus BONVER WIN, C‑311/19, EU:C:2020:981, punkt 29).
27
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 24, võivad takistada teises liikmesriigis asuva teenuseosutaja teenuste osutamist või muuta selle vähem huvipakkuvaks. Sellised õigusnormid kujutavad endast seega teenuste osutamise vabaduse piirangut (vt selle kohta 13. juuni 2002. aasta kohtuotsus Sea-Land Service ja Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ja C‑431/99, EU:C:2002:364, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
28
Ent teenuste osutamise vabadust kui asutamislepingu aluspõhimõtet saab piirata vaid õigusnormidega, mida õigustab ülekaalukas avalik huvi ja mis laienevad kõigile vastuvõtva liikmesriigi territooriumil tegutsevatele isikutele või ettevõtjatele. Lisaks peavad nad selleks, et käsitletavad riigisisesed õigusnormid oleksid põhjendatud, olema nendega taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega tohi minna kaugemale, kui selle saavutamiseks vajalik (13. juuni 2002. aasta kohtuotsus Sea-Land Service ja Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ja C‑431/99, EU:C:2002:364, punkt 39).
29
Käesoleval juhul toob Flaami piirkond esile, et sisuliselt on VBSi, mille kasutamine on kohustuslik ja mille eest makstakse põhikohtuasjades kõne all olevat tasu, eesmärk Flaami meresadamatesse suunduvatel ja sealt väljuvatel mereteedel meresõidu ohutuse ja sujuvuse tagamine.
30
Sellega seoses tuleb kõigepealt korrata, et Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et sadamavete ohutuse tagamise eesmärk on ülekaalukas üldine huvi (13. juuni 2002. aasta kohtuotsus Sea-Land Service ja Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ja C‑431/99, EU:C:2002:364, punktid 41 ja 42, ning 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Naftiliaki Etaireia Thasou ja Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 ja C‑129/10, EU:C:2011:163, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
31
Seejärel, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 33 märkis, on selline abisüsteem nagu VBS ranniku- ja sadamavetes avaliku turvalisuse tagamise seisukohast esmatähtis meresõiduteenus. Tasu kehtestamine selle teenuse kohustusliku kasutamise eest, mida peavad selle süsteemi kasutajana tasuma laevad, mille pikkus on 41 meetrit või enam, näib põhimõtteliselt olevat sobiv aitamaks kaasa sadamavete ohutuse üldise huvi eesmärgile.
32
Mis lõpuks puudutab sellise tasu proportsionaalsust, mis sõltub üksnes asjaomaste laevade pikkusest, siis tuleb märkida, et Euroopa Kohus on otsustanud, et liikmesriigi õigusnormid, mis panevad tasu maksmise kohustuse üle 41 meetri pikkusega avamerelaevadele, on proportsionaalsed, kui kõnealuse tasu suurus on tegelikult seotud neile laevadele osutatavate teenustega kaasnevate kuludega, ent see ei ole nii juhul, kui see summa hõlmab kulukomponente, mis on seotud muudesse kategooriatesse kuuluvate laevadega kui üle 41 meetri pikkused avamerelaevad (13. juuni 2002. aasta kohtuotsus Sea-Land Service ja Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ja C‑431/99, EU:C:2002:364, punkt 43).
33
Seda kohtupraktikat silmas pidades tuleb asuda seisukohale, et kuigi asjaomaste laevade pikkus võib olla kriteerium, mille alusel kehtestada VBSi kasutamise kohustus, mis toob kaasa selle eest tasu maksmise, peab selle tasu suurus olema ka tegelikult seotud taotletaval eesmärgil osutatud teenuste maksumusega.
34
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib sellega seoses, et käesoleval juhul esinevad suured piirkondlikud erinevused, mis näitavad, et sisenemine Antwerpeni (Belgia) ja Zeebrugge sadamasse on põhimõtteliselt erinevat laadi ja erineva raskusega, kuna viimasesse on avamerelt lihtne siseneda, samas kui Antwerpeni sadamasse sisenemine nõuab Lääne-Schelde suudmeala keerukat läbimist ja seega VBSi ulatuslikumat kasutamist.
35
Neil asjaoludel näiks selle eesmärgiga paremini kooskõlas olevat see, kui tasumäärad oleksid diferentseeritud sõltuvalt asjaomasest sadamast ja selles sadamas navigeerimise ja sildumisega seotud objektiivsetest raskustest. Seega tuleb asuda seisukohale, et ühtse tasu kohaldamine teatud pikkusega laevadele, sõltumata määratud sadamates navigeerimise ja sildumisega seotud objektiivsetest raskustest, ning asjaolu, et seda tasu ei kohaldata samasugustele laevadele, mis riigisiseselt suunduvad sadamasse või väljuvad sadamast, millesse sisenemine või väljumine võib osutuda sama keeruliseks kui teisest liikmesriigist saabuvatele või mõnda muusse liikmesriiki kui Belgia Kuningriik suunduvatele sarnastele laevadele, läheb kaugemale sellest, mis on vajalik väidetava ohutuse eesmärgi saavutamiseks.
36
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et määruse nr 4055/86 artiklit 1 koostoimes ELTL artikliga 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et liikmesriigi määratud sadamatesse suunduva ja teiste liikmesriikide sadamatest saabuva mereliikluse puhul makstakse mereliikluse abistamise süsteemi teenuste kohustusliku kasutamise eest tasu, mis arvutatakse kõiki muid tegureid kõrvale jättes üksnes laeva pikkuse alusel ning millest on vabastatud mereliiklus määratud sadamate vahel, välja arvatud juhul, kui osutatavate teenuste maksumuse ja selle tasu suuruse vahel on tegelik seos.
Kolmas eelotsuse küsimus
37
Kolmanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas kaubandus- ja koostöölepingu artiklit 191 tuleb tõlgendada nii, et isegi pärast Ühendkuningriigi liidust väljaastumist võivad Ühendkuningriigis asuvad teenuseosutajad õiguspäraselt tugineda liidu õiguse, eelkõige määruse nr 4055/86 artikli 1 kohaldamisele koostoimes ELTL artikliga 56.
38
Kõigepealt tuleb märkida, et väljaastumislepingu artiklites 126 ja 127 oli ette nähtud üleminekuperiood. Sel ajavahemikul tuli Ühendkuningriiki pidada liikmesriigiks ning seega reguleeris liidu ja selle tulevase endise liikmesriigi vahelisi suhteid liidu õigus, kui polnud sätestatud teisiti. Selle lepingu pooled nägid seega ette liidu acquis’ olulise osa kohaldamise jätkumise, et vähendada ebakindlust ja võimalikult suures ulatuses piirata häireid, mida põhjustab asjaolu, et väljaastumiskuupäeval kaotavad aluslepingud väljaastuva riigi suhtes kehtivuse (vt selle kohta 16. novembri 2021. aasta kohtuotsus Governor of Cloverhill Prison jt, C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, punkt 51, ning 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punkt 43).
39
Pärast üleminekuperioodi lõppu reguleerib Ühendkuningriigi ja liidu vahelisi suhteid kaubandus- ja koostööleping.
40
Kaubandus- ja koostöölepingu artikli 191 lõike 1 kohaselt „rakendab kumbki pool põhimõtet, mis tagab kaubanduslikel ja mittediskrimineerivatel alustel piiramatu juurdepääsu rahvusvahelisele mereveoturule ja -kaubandusele“.
41
Äriühingute P&O sõnul tuleneb sellest klauslist, et Ühendkuningriigist liitu saabuvat mereliiklust ei tohi kohelda ebasoodsamalt kui liikmesriikidevahelist mereliiklust. Äriühingud P&O väidavad, et seda klauslit arvestades kohaldatakse teenuste osutamise vabadust ka pärast Ühendkuningriigi väljaastumist liidust ning et eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks kohaldama määrust nr 4055/86 ka nende arvete suhtes, mis puudutavad sellest väljaastumisest hilisemat perioodi.
42
Tuleb siiski märkida, et lepingu artikli 4 lõike 1 kohaselt tuleb kaubandus- ja koostöölepingu sätteid tõlgendada „heas usus, lähtudes nende tavatähendusest kontekstis ning pidades silmas lepingu eset ja eesmärki rahvusvahelise avaliku õiguse tõlgendamise tavareeglite, sealhulgas […] rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooniga kodifitseeritud normide kohaselt“. Kaubandus- ja koostöölepingu artikli 4 lõikes 2 on täpsustatud, et „[kaubandus- ja koostöö]lepinguga […] ei sätestata kohustust tõlgendada nende sätteid kooskõlas kummagi poole siseriikliku õigusega“. Kaubandus- ja koostöölepingu artikli 5 lõikes 1 on omakorda sätestatud, et erandid välja arvatud, „ei tõlgendata käesolevat lepingut […] nii, nagu annaksid need isikutele muid õigusi või paneksid isikutele muid kohustusi kui need, mis on pooltele antud rahvusvahelise avaliku õiguse alusel, ega viisil, mis võimaldab käesolevale lepingule […] tugineda otse poole siseriiklikus õigussüsteemis“.
43
Kõigepealt tuleb märkida, et vastavalt rahvusvahelise õiguse põhimõtetele on liidu institutsioonid, kes on pädevad rahvusvahelise lepingu üle läbirääkimisi pidama ja seda sõlmima, vabad leppima asjaomaste kolmandate riikidega kokku, milline mõju peab selle lepingu sätetel olema lepinguosaliste riigisiseses õiguskorras. Ainult juhul, kui seda küsimust ei ole asjaomases lepingus lahendatud, on pädevate kohtute ja eelkõige Euroopa Kohtu ülesanne lahendada see küsimus nagu iga teinegi tõlgendamisküsimus, mis on seotud sama lepingu kohaldamisega liidus (21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Air Transport Association of America jt, C‑366/10, EU:C:2011:864, punkt 49). Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 42, reguleerib kaubandus- ja koostöölepingu artikli 191 kohaldamist ikkagi seesama leping.
44
Sellest järeldub, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 53, et alates kaubandus- ja koostöölepingu kohaldamise kuupäevast ei reguleeri liidu acquis enam liidu ja Ühendkuningriigi suhteid. Seega ei saa äriühingud P&O eelotsusetaotluse esitanud kohtus vahetult tugineda ei liidu õigusele ega kaubandus- ja koostöölepingule.
45
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et kaubandus- ja koostöölepingu artiklit 191 koostoimes selle lepingu artikliga 5 ja väljaastumislepingu artikliga 127 tuleb tõlgendada nii, et pärast Ühendkuningriigi väljaastumist liidust ei saa Ühendkuningriigis asuvad mereveoteenuste osutajad liikmesriikide kohtutes enam tugineda liidu õiguse kohaldamisele – täpsemalt määruse nr 4055/86 artiklile 1 koostoimes ELTL artikliga 56 – seoses selliste asjaolude või õiguslike olukordadega, mis leidsid aset pärast 31. detsembrit 2020.
Kohtukulud
46
Kuna põhikohtuasjade poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Nõukogu 22. detsembri 1986. aasta määruse (EMÜ) nr 4055/86 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta liikmesriikide ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelises mereveos artiklit 1 koostoimes ELTL artikliga 56
tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et liikmesriigi määratud sadamatesse suunduva ja teiste liikmesriikide sadamatest saabuva mereliikluse puhul makstakse mereliikluse abistamise süsteemi teenuste kohustusliku kasutamise eest tasu, mis arvutatakse kõiki muid tegureid kõrvale jättes üksnes laeva pikkuse alusel ning millest on vabastatud mereliiklus määratud sadamate vahel, välja arvatud juhul, kui osutatavate teenuste maksumuse ja selle tasu suuruse vahel on tegelik seos.
2.
Ühelt poolt Euroopa Liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ning teiselt poolt Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vahelise kaubandus- ja koostöölepingu artiklit 191 koostoimes selle lepingu artikliga 5 ja Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu artikliga 127
tuleb tõlgendada nii, et
pärast Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi väljaastumist Euroopa Liidust ei saa Ühendkuningriigis asuvad mereveoteenuste osutajad liikmesriikide kohtutes enam tugineda liidu õiguse kohaldamisele – täpsemalt määruse nr 4055/86 artiklile 1 koostoimes ELTL artikliga 56 – seoses selliste asjaolude või õiguslike olukordadega, mis leidsid aset pärast 31. detsembrit 2020.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.