62003CC0140_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā prasībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Eiropas Kopienu Komisija, pamatodamās uz EKL 226. pantu, lūdz Tiesai atzīt, ka Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas izriet no EKL 43. un 48. panta, gan fiziskām, gan juridiskām personām izvirzot nosacījumus attiecībā uz optikas veikalu vadīšanu savā teritorijā.
2. Šī ir kārtējā lieta, kuras priekšmets ir tā saucamie “vienādi piemērojamie ierobežojumi”, jo attiecīgais tiesiskais regulējums ir vienlīdz attiecināms gan uz vietējiem, gan uz citu Kopienas dalībvalstu subjektiem. Nevienlīdzīga attieksme var izrietēt netieši no citām, šķietami neitrālām prasībām, šajā gadījumā no tā, ka optikas veikalu atvērt tiek atļauts tikai specialitātē diplomētam profesionālim, kas veic privātpraksi vai ir dalībnieks personālsabiedrībā.
I – Atbilstošās Kopienu tiesību normas
3. EK līguma III sadaļa ir veltīta personu [brīvas pārvietošanās], pakalpojumu un kapitāla brīvas aprites pamatbrīvībām, tiesības veikt uzņēmējdarbību it īpaši regulējot 2. nodaļā, kurā ietverti 43.–48. pants, no kuriem šajā prasībā tiek skarti pirmais un pēdējais.
4. EKL 43. pantā tiek precizēts šo tiesību apjoms:
“Ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus, aizliedz ierobežojumus kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī. Tāpat aizliedz ierobežojumus attiecībā uz to, kā dalībvalstu pilsoņi, kas izveidojuši uzņēmumu kādā dalībvalstī, atver šā uzņēmuma pārstāvniecības, filiāles vai meitasuzņēmumus citās dalībvalstīs.
Brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus, jo īpaši sabiedrības, kas definētas 48. panta otrajā daļā, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem paredz tās valsts tiesību akti, kurā notiek šī uzņēmējdarbība, ņemot vērā šā Līguma nodaļu par kapitālu.”
5. Savukārt EKL 48. pantā šo tiesību izmantošanā juridiskās personas pielīdzinātas fiziskajām:
“Tiesiskais statuss tām sabiedrībām, kas izveidotas saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Kopienā, šajā nodaļā ir pielīdzināts to fizisko personu tiesiskajam statusam, kuras ir dalībvalstu pilsoņi.
“Sabiedrības” ir tādas sabiedrības, kas izveidotas saskaņā ar civiltiesībām vai komerctiesībām, kā arī kooperatīvi un citas juridiskas personas, kas ir publisko tiesību vai privāttiesību subjekti, izņemot bezpeļņas sabiedrības.”
II – Atbilstošie valsts tiesību akti
6. Grieķijā optikas veikalu atvēršanā ir jāievēro Likumā Nr. 971/79 (2) noteiktās prasības. Likuma 6. panta 6. punktā ietverts noteikums, ka, ievērojot šā panta 3. punktā (3) un 8. panta 2. punktā (4) noteikto, optikas veikalu vadību veic personiski persona, kas ir saņēmusi attiecīgu atļauju, un tādējādi, kā tiek piebilsts normā, tiek paredzēts, ka katrs optiķis, kas ir fiziska persona, nedrīkst vadīt vairāk nekā vienu optikas veikalu.
7. Tomēr ne katrs šīs jomas speciālists spēj nodibināt uzņēmumu, jo saskaņā ar tā paša likuma 7. panta 1. punktu šos veikalus var atvērt tikai personas, kam piešķirta optiķa licence, un to vadīšanai ir jāsaņem attiecīga atļauja, kas, kā noteikts 8. panta 1. punktā, “[..] ir personīga un nav nododama”.
8. Attiecībā uz juridiskām personām Likuma Nr. 2646/98 (5) par veselības aizsardzības sistēmas modernizēšanu un organizēšanu, ar kuru tiek papildināts Likums Nr. 971/79, 27. panta 4. punktā noteikts, ka dibināt pilnsabiedrību vai komandītsabiedrību, lai vadītu optikas veikalu, atļauts vienīgi licencētiem optiķiem ar nosacījumu, ka personai, kurai ir izsniegta atļauja vadīt veikalu, pieder vismaz 50 % no kapitāla. Optiķis drīkst būt dalībnieks vēl tikai vienā citā sabiedrībā, bet atļaujai atvērt un vadīt optikas veikalu ir jābūt izsniegtai uz cita licencēta optiķa vārda.
9. Atbildē uz repliku Grieķijas valdība darīja zināmu, ka esot sagatavots pieņemšanai tiesību akta grozījums, lai iespējamo atļaujas saņēmēju starpā iekļautu dažāda veida sabiedrības ar noteikumu, ka to kapitāla vairākums pieder diplomētiem optiķiem.
10. Tiesas sēdē atbildētājas valsts pārstāvis apstiprināja, ka, viņaprāt, ar Likumu Nr. 3204/2003 esot novērsts viss Grieķijai pārmesto pārkāpumu kopums.
III – Administratīvais process
11. Pēc tam, kad divas akciju sabiedrības (citā dalībvalstī reģistrēts mātes uzņēmums un tā meitas uzņēmums Grieķijā), kas, pamatojoties uz Likumu Nr. 971/79, saņēma atteikumu atļaujai atvērt optikas veikalu, iesniedza sūdzību, 1998. gada 27. janvāra vēstulē Komisija vērsa Grieķijas iestāžu uzmanību uz šī tiesību akta nesaderīgumu ar EK līguma 52. un 58. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. un 48. pants).
12. 1998. gada 27. aprīlī Grieķijas valdība atbildēja, ka esot sagatavoti likuma grozījumi. Saņēmusi attiecīgu brīdinājuma vēstuli, 1999. gada 13. janvārī tā norādīja, ka grozījumi esot izdarīti ar Likumu Nr. 2646/98.
13. Uzskatīdama, ka arī šīs pēdējās normas saturs nav saderīgs ar Kopienu tiesībām, 1999. gada 3. augustā Komisija tai nosūtīja atkārtotu brīdinājuma vēstuli.
14. Neskatoties uz Grieķijas 2000. gada 17. maija iebildumiem, 2001. gada 24. janvārī tai tika nosūtīts argumentēts atzinums, uz kuru tā atbildēja 2001. gada 2. maijā.
IV – Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
15. 2003. gada 27. martā Komisija cēla šo prasību, lūdzot Tiesu atzīt, ka:
– pieņemot un uzturot spēkā likumu Nr. 971/79, kas neļauj diplomētam optiķim, kurš ir fiziska persona, vadīt vairāk nekā vienu optikas veikalu, Grieķijas Republika ir ierobežojusi nosacījumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību, tādējādi pārkāpjot EKL 43. pantu, un
– pieņemot un uzturot spēkā likumu Nr. 971/79 un likumu Nr. 2646/98, ar kuru juridiskas personas iespējai atvērt optikas veikalu pakārtoti divi nosacījumi:
a) atļauja ir jāizsniedz uz tāda licencēta optiķa vārda, kam pieder vismaz 50 % no pilnsabiedrības vai komandītsabiedrības kapitāla, un
b) attiecīgais optiķis var piedalīties vēl tikai vienā sabiedrībā, kurai pieder optikas veikals, ar nosacījumu, ka atļauja atvērt un vadīt veikalu tiek izsniegta uz cita licencēta optiķa vārda,
Grieķijas Republika nesaderīgi ar EKL 43. pantu ir ierobežojusi nosacījumus juridiskās personas brīvībai veikt uzņēmējdarbību optikas sektorā un tādējādi pārkāpusi EKL 48. pantu saistībā ar minēto EKL 43. pantu, juridiskajām personām piemērodama ierobežojumus, kas netiek piemēroti fiziskajām personām.
16. Atbildētāja valsts lūdza noraidīt prasību, pamatodamās uz to, ka attiecībā uz sabiedrībām noteiktie ierobežojumi tiekot piemēroti, lai aizsargātu sabiedrības veselību.
17. Pēc replikas un atbildes uz repliku noslēdzās tiesvedības rakstveida posms.
18. 2004. gada 23. septembrī pēc atbildētājas valdības lūguma tika noturēta tiesas sēde, kurā piedalījās abi procesa dalībnieki.
V – Prasības izskatīšana
19. Komisija uzskata, ka Grieķijas tiesību aktos paredzētie ierobežojumi attiecībā uz optikas veikaliem esot uzskatāmi par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu divējādā ziņā: attiecībā uz fiziskām personām, pārkāpjot EKL 43. pantu, un attiecībā uz sabiedrībām, pārkāpjot EKL 48. pantu saistībā ar 43. pantu.
A – Brīvība veikt uzņēmējdarbību un tās apjoms
20. Ar Eiropas vienotības politisko plānu nedalāmi saistītā brīvība veikt uzņēmējdarbību tiek nodrošināta, novēršot šķēršļus, kas skar ražošanas līdzekļus. Ne bez pamata ir atzīts, ka “uzņēmējdarbības veikšana nozīmē iesaistīšanos valsts tautsaimniecībā” (6) vienmēr saistībā ar darbības veikšanu peļņas nolūkā (7) .
21. Šī ikvienas dalībvalsts fiziskām un juridiskām personām atzītā pamatbrīvība, ievērojot paredzētos izņēmumus un prasības, ietver iespēju pārējā Kopienas teritorijā uzsākt un veikt jebkāda veida darbību kā pašnodarbinātai personai. Turklāt tajā ietilpst arī uzņēmumu dibināšana un vadīšana, kā arī pārstāvniecību, filiāļu vai meitas uzņēmumu atvēršana.
22. Saskaņā ar judikatūru šis jēdziens ir ļoti plašs un sniedz iespēju stabili un pastāvīgi piedalīties saimnieciskajā dzīvē citā dalībvalstī, kas nav savas izcelsmes vietas dalībvalsts, šādi sekmējot saimniecisko un sociālo iesaistīšanos Kopienā pašnodarbinātu personu darbības jomā (8) .
23. Šajā tiesvedībā izskatāmās lietas izspriešanai īpaši svarīgi ir apzināties, ka šīs tiesības paredz arī iespēju Eiropas Savienības teritorijā, ievērojot attiecīgās profesionālās darbības noteikumus, izveidot un uzturēt vairāk nekā vienu darbības vietu (9) . Savukārt šie noteikumi nedrīkst pārkāpt Kopienu tiesību sistēmā izvirzītos nosacījumus.
24. Tādēļ Tiesa ir atzinusi, ka zināmos apstākļos gan konkrētas darbības uzsākšana, gan tās veikšana var tikt pakārtota zināmu normatīvu un administratīvu aktu normu ievērošanai, ja vien tās atbilst šādiem četriem nosacījumiem:
– tiek piemērotas, nediskriminējot pēc valsts piederības,
– tiek pamatotas ar svarīgākām vispārējām interesēm,
– tiek piemērotas vēlamā mērķa sasniegšanai un
– nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai šo mērķi sasniegtu (10) .
25. Šajā tiesvedībā ir jānoskaidro, vai šie nosacījumi ir ievēroti ne vien attiecībā uz fiziskām personām, bet arī attiecībā uz juridiskām personām, turklāt izvērtējot atšķirīgo attieksmi pret vienām un otrām Grieķijas tiesiskajā regulējumā. Jebkurā gadījumā ir jāņem vērā Kopienu tiesību attīstības gaitā notikusī personu brīvas pārvietošanās principa subjektu loka paplašināšanās (11) .
B – Ierobežojumi fizisko personu brīvībai veikt uzņēmējdarbību
26. Likuma Nr. 971/79 6. panta 6. punktā tiek liegts, ka optiķiem neatkarīgi no viņu valsts piederības piederētu vairāk nekā viens uzņēmums šajā jomā. Tādējādi šis likums tiek piemērots bez diskriminācijas, jo tas vienlīdz attiecināms gan uz Grieķijas, gan citu dalībvalstu pilsoņiem.
27. Pati atbildētāja valdība atzīst, ka šis ierobežojums mazina Kopienā paredzētās brīvības, bet to pamato ar sabiedrības veselības apsvērumiem.
28. Šādu apsvērumu starpā Grieķijas valdība pirmstiesas procedūras gaitā minēja arī vajadzību nodrošināt optikas veikalu vienmērīgu ģeogrāfisko izplatību. Taču, kā savā prasības pieteikumā uzsver Komisija, noteikums par “viena speciālista esamību katrā uzņēmumā” (12) pats par sevi nav piemērots minētā mērķa sasniegšanai, jo nekas neliedz optiķiem izvairīties uzsākt darbību attālākos vai mazāk ienesīgos apvidos vai reģionos.
Jebkurā gadījumā atbildētāja valsts šo argumentu nav no jauna uzturējusi Tiesā, un tādēļ jāuzskata, ka tā ir atteikusies to uzturēt.
29. Citādi sabiedrības veselība vispārīgi patiešām ir svarīgākas vispārējas intereses, kas attaisno valsts pasākumus, kuru rezultātā tiek ierobežota brīvība veikt uzņēmējdarbību vai padarīta nepievilcīgāka. Tiesa apstākli, kas uzvērts EK līguma 3. panta o) apakšpunktā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 3. panta 1. punkta p) apakšpunkts), ir atgādinājusi, nosakot, ka Kopienas darbība saskaņā ar Līgumā ietvertajiem nosacījumiem un grafiku paredz veicināt augsta veselības aizsardzības līmeņa sasniegšanu (13) .
30. Atbildētāja valdība apgalvo, ka ar strīda pamatā esošo tiesību aktu tiekot mēģināts saglabāt personiskas uzticības attiecības optikas veikalu darbības jomā, kā arī nodrošināt diplomēta optiķa, kuram pieder veikals, pilnīgu atbildību.
Turklāt tā apgalvo, ka “vēlamo rezultātu var nodrošināt vienīgi tāds optiķis, kas ir profesionāls speciālists un personīgi piedalās sava veikala vadībā, neveltot fiziskos un garīgos spēkus vairāku veikalu vadīšanai”.
31. Jāatzīst, ka dalībvalsts drīkst par svarīgāku vispārēju interešu apsvērumu uzskatīt vajadzību, lai par preču un pakalpojumu piedāvāšanu optikas veikalā atbildētu attiecīgajā jomā diplomēts speciālists. Tiesa ir atzinusi tamlīdzīgus argumentus saistībā ar citiem speciālistiem, kas darbojas veselības aprūpes jomā (14) .
32. Taču, lai novērstu ierobežojuma nesaderīgumu ar Kopienu tiesībām, tam jābūt piemērotam šā mērķa sasniegšanai un samērīgam ar vēlamo tiesisko mērķi.
33. Apstrīdētā pasākuma piemērotība nav skaidri parādīta. Atbildētāja valdība aprobežojas ar norādi uz Likuma Nr. 971/79 6. pantu, kā arī to interpretējošo judikatūru, saskaņā ar kuru briļļu un citu redzes defektu labojošu lēcu pārdošana veicama veikalos, kuru darbību vada vai pārvalda (15) diplomēts personāls, tam neuzliekot pienākumu būt klātesošam vai apkalpot klientu.
34. Tomēr šajā gadījumā netiek ievērots samērīguma nosacījums, jo ir iespējams izmantot pasākumus, kas ir mazāk ierobežojoši un atbilstošāki Kopienu tiesībām nekā Grieķijā īstenotie.
35. Veikalos ir divu veidu attiecības – iekšējās un ārējās. Pirmās ietver īpašumtiesības attiecībā, piemēram, uz atrašanās vietas telpām vai kabinetu, klientūru, precēm vai firmas nosaukumu, darba tiesiskās attiecības ar darbiniekiem un – īpaši saistībā ar šajā lietā iztirzājamo problēmu – lietojuma tiesības, kas nesakrīt ar piederību, ar kuru tās saistītas dažādās tiesiskās formās – kā arī pārvaldību un vadību.
36. Otrās ietver attiecības ar trešām personām, it īpaši piegādātājiem, un šajā gadījumā – interesējošās attiecības ar pircējiem, klientiem jeb, varētu teikt, arī pacientiem.
37. Grieķijas tiesību aktā abi šie veidi tiek sajaukti. Iekšējo attiecību jomā diplomētam speciālistam tiek liegts nodibināt vairāk nekā vienu optikas veikalu, pamatojot šo pasākumu ar ārēja rakstura apsvērumiem, galvenokārt ar īpašām personiskām uzticības attiecībām ar klientu un neierobežotu optiķa atbildību.
38. Tos savstarpēji nošķirot, tiktu mazāk kaitēts Kopienā paredzētajām brīvībām, jo vairāku veikalu atvēršana neliegtu izvirzīt prasību, ka pārdošana un klientu apkalpošana jāveic diplomētam personālam.
39. Turklāt jautājumā par saskari ar privātpersonu Tiesa nenoteic, ka speciālistam nepārtraukti būtu jāatrodas pacienta vai klienta tuvumā (16), īpaši to attiecinot uz vispārējās prakses ārstiem, zobārstiem, veterinārārstiem vai pat medicīnas speciālistiem, un tādēļ nekas nešķiet liedzam šo judikatūru attiecināt arī uz optiķiem.
40. Zaudējumu atlīdzība, uz kuru atsaucas atbildētāja valdība, lai pamatotu ierobežojuma tiesiskumu, varētu tikt nodrošināta, atsaucoties uz konkrētām tiesību normām, kas paredz pilnīgu atlīdzību, piemēram, īpašnieka tiešu vai solidāru atbildību par pārdevēju nodarītajiem zaudējumiem vai pienākumu noslēgt apdrošināšanas līgumu.
41. Jāatzīmē, ka šajā tiesvedībā netiek izskatīts jautājums nedz par optiķu kvalifikācijas atzīšanu, nedz viņu darbību (17), un tādēļ Grieķijas valsts izdarītā atsauce uz 1993. gada 25. maija spriedumu lietā Laboratoire de prothèses oculaires
( LPO ) (18) ir nevietā.
Minētā lieta, kuras pamatā bija prāva strīdā starp kontaktlēcu, acu implantātu un saistītu preču izplatītāju un vairākām optiķu profesionālajām apvienībām, patiesībā attiecās uz tāda valsts tiesību akta saderīgumu ar preču brīvu apriti, kas optikas preču pārdošanu ļāva veikt vienīgi tirgotājiem, kas ieguvuši speciālista diplomu.
Tiesa noteica, ka minēto tiesību aktu pamatā ir bijis likumīgs mērķis aizsargāt sabiedrības veselību un to piemērošana nav bijusi nesamērīga ar sasniedzamo mērķi. Tādēļ tā atzina, ka valsts tiesību akts, ar kuru noteikts, ka kontaktlēcu un citu saistītu preču pārdošana veicama tirdzniecības vietās, kuras pārvalda vai vada optiķa profesionālās darbības veikšanai izvirzītajām prasībām atbilstošas personas, ir pamatots ar sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem.
42. Tomēr spriedumā nekas nav teikts par to, vai diplomētajam speciālistam turklāt pašam jābūt arī uzņēmuma īpašniekam saimnieciskā ziņā, nemaz jau nerunājot par to, cik veikalu darbu viņš drīkstētu vadīt. Minēto apstākļu dēļ šis tiesu precedents nepalīdz rast skaidrību šajā tiesvedībā izskatāmajā jautājumā, lai arī ar to tiek apliecināta optiķu darbības specifika (19) .
43. Jebkurā gadījumā sprieduma lietā LPO
13. punktā izmantotais formulējums šķiet esam ne visai veiksmīgs: sabiedrības veselības aizsardzības ziņā svarīgi ir ne tik daudz tas, lai optiķi vadītu vai pārvaldītu
veikalu, kas būtībā ir komerciāla, pārvaldes rakstura vai grāmatvedības uzskaites uzdevumi, kā tas, lai, izsverot jautājumu par optikas preču iegādi, klientu apkalpotu kvalificēts personāls. Šī neprecizitāte nekādā ziņā neattiecas uz šajā tiesvedībā izskatāmo lietu.
44. Visbeidzot, uz šo lietu neattiecas arī iebildumu rakstā vienlīdz minētais spriedums lietā Mac Quen
u.c. (20), kurā tika izskatīts jautājums par tiesībām veikt konkrētas objektīvas redzes pārbaudes. Tajā tika noskaidrots jautājums par to, vai tiesību akts, kurā paredzēts, ka minētās pārbaudes drīkst veikt vienīgi acu ārsti, nevis diplomēti optiķi, būtu atzīstams par nesaderīgu ar Līgumā garantētajām brīvībām.
Tiesa atgādināja, ka, neskatoties uz saskaņotības trūkumu strīdus jautājuma regulējumā Kopienā un no tās izrietošo dalībvalstu kompetenci, regulējums ir jāīsteno, ievērojot Līgumā paredzētās pamatbrīvības (21) .
Minētajā lietā valsts tiesību aktos izvirzītās konkrētās kvalifikācijas prasības tika atzītas par attaisnotām ar norādītajiem sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem.
Tādējādi tajā lietā bija jāizvērtē prasības attiecībā uz pacientu aprūpi, kas ietilpst šajā manis iepriekš minētajā ārējā jomā, turpretim pašreiz izskatāmais strīds attiecas uz atļauju optikas veikala atvēršanai, kas ir komercdarbība.
45. No iepriekš izklāstītā secinu, ka ar ierobežojumu attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, kas Grieķijas tiesību aktos noteikts, paredzot, ka katrs optiķis drīkst vadīt tikai vienu veikalu, tiek pārkāpts EKL 43. pants.
C – Ierobežojumi sabiedrību brīvībai veikt uzņēmējdarbību
46. Jautājumā par juridiskām personām jau esmu norādījis, ka Likumā Nr. 2646/98 tiek ierobežota brīva veikalu atvēršana, paredzot optiķiem iespēju dibināt sabiedrības vienīgi pilnsabiedrības vai komandītsabiedrības formā un pieprasot, lai diplomētam speciālistam piederētu vismaz 50 % no kapitāla un gadījumā, ja tas ir dalībnieks, augstākais, vēl vienā sabiedrībā, atļauja tiktu izsniegta uz cita diplomēta optiķa vārda.
47. Šie nosacījumi atšķiras no fiziskajām personām izvirzītajiem nosacījumiem, un šī apstākļa dēļ Komisija lūdz atzīt, ka nav izpildīts EKL 48. pantā paredzētās pielīdzināšanas pienākums.
48. Lūgums ir gaužām vienkāršots, un tādēļ būtu jāizklāsta trīs apsvērumi.
49. Pirmkārt, fiziskās un juridiskās personas tām piemītošo raksturīgo īpašību dēļ tiek nostādītas būtiski atšķirīgā stāvoklī tādējādi, ka jebkurā pielīdzināšanā, kas parasti ir nepilnīga, ir jāņem vērā šī būtiskā atšķirība. Tādēļ EKL 48. pants būtu jāinterpretē teleoloģiski: Līguma mērķis ir nodrošināt, lai juridiskas personas baudītu brīvību veikt uzņēmējdarbību tikpat lielā mērā kā fiziskās personas.
50. Mans otrais apsvērums ir saistīts ar manis tikko norādīto pielīdzināšanas atskaites punkta teorētisko raksturu. Vienlīdzīgas attieksmes pienākums ir paredzēts nevis kā ierobežojums, kura neizpilde uzskatāma par pārkāpumu, bet gan, lai atzītu sabiedrību centienus baudīt tiesības vismaz vienādā apjomā. No tā izriet, ka dalībvalsts, kas, atļaudama brīvi veikt uzņēmējdarbību juridiskām personām, šādas tiesības liedz vai nepienācīgi ierobežo attiecībā uz fiziskām personām, nepārkāpj EKL 48. pantu. Tā paša iemesla dēļ par atskaites punktu pielīdzināšanai nevar kalpot arī tiesību akts, kas pats par sevi nav saderīgs ar Kopienu tiesībām.
51. Treškārt, pastāv ievērojamas grūtības pieņemt Komisijas viedokli jautājumā par to, kā būtu kvalificējams atbildētājas valsts uz sabiedrībām attiecinātais regulējums. Lai arī paredzētās kārtības ziņā tas atšķiras no fiziskajām personām piemērotā, abos ir iemiesots operatīvais princips “pa vienam diplomētam optiķim katrā uzņēmumā”, vienā gadījumā šādu prasību paredzot tieši, savukārt otrā – ar obligātas vairākuma līdzdalības mehānisma palīdzību.
52. Ņemot vērā, ka regulējums attiecībā uz fiziskām personām, kura nesaderīgumu ar Kopienu tiesībām esmu iztirzājis iepriekš, ir līdzīgs tam, kāds attiecināms uz juridiskajām personām, šis pēdējais arī šķiet neatbilstošs Eiropas tiesību prasībām.
53. Šāda veida uzņēmumu atvēršanu regulējošā Grieķijas tiesību akta loģika, kas pamatota ar speciālista īpašām attiecībām ar klientu un atbildību, ko tas uzņemas, paredz: to atļauts veikt vienīgi personālsabiedrībām, atbildētājas valsts norādītie tiesību aktu grozījumi paplašināti paredz atļauju piešķiršanu kapitālsabiedrībām ar noteikumu, ka kapitāla daļu vairākums pieder diplomētam optiķim.
54. Tādējādi apstrīdētie pasākumi, lai gan nav diskriminējoši un paredzēti, lai aizsargātu sabiedrības veselību, nav samērīgi ar sasniedzamo mērķi. Pastāv iespēja izmantot citus pasākumus, ar kuriem tiek mazāk ierobežota brīvība veikt uzņēmējdarbību. Kā esmu norādījis (22), veikala īpašumu, lietojumu un iekšējo pārvaldi nodalot no saskares ar klientiem, iespējams nonākt pie risinājuma, kas būtu saderīgāks ar Kopienu tiesībām, ņemot vērā saskari starp pārdevēju un pircēju vai atbildību par zaudējumiem.
55. Šādā izpratnē būtu jāinterpretē 1992. gada 16. jūnija spriedums lietā Komisija/Luksemburga (23) . No Grieķijas tiesību normas par optikas uzņēmumu līdzdalības struktūru galu galā izrietošo noteikumu par to, ka iespējama tikai viena prakses vieta, atbildētāja valdība pamatoja, atsaukdamās uz to, ka medicīniskās aprūpes līgums esot intuitu personae
līgums, kas paredz speciālista pastāvīgu atrašanos savā prakses vietā vai darbavietā, lai nodrošinātu medicīniskās aprūpes nepārtrauktību.
Tiesa ir atzinusi, ka šī nepārtrauktība var tikt nodrošināta ar tādiem mazāk ierobežojošiem līdzekļiem kā prasība pēc obligāta aprūpes laika minimuma vai tā aizstāšanas iespējas. Tādējādi valsts tiesību akts bija pārlieku absolūts un vispārīgs, lai varētu tikt attaisnots ar sabiedrības veselības apsvērumiem (24) .
56. Visbeidzot, pat ja Grieķijas Republika, kā tā to norādīja tiesas sēdē, ir divreiz izdarījusi grozījumus savos tiesību aktos, lai tos pielāgotu Kopienu tiesībām, judikatūrā ir atzīts, ka jautājums par to, vai dalībvalsts ir izpildījusi pienākumus, jāizvērtē, ņemot vērā situāciju dalībvalstī tā laika posma beigās, kāds noteikts argumentētajā atzinumā. Tiesa nevar ņemt vērā nekādas turpmākas izmaiņas (25), jo pastāv vajadzība novērtēt stāvokli konkrētajā brīdī, piemēram, lai konstatētu dalībvalsts iespējamās atbildības pamatus saistībā ar šāda pārkāpuma rezultātā skartajām tiesībām (26) .
57. Turklāt vienīgi piemēra pēc būtu jāpiebilst, ka nesen grozītajā regulējumā (27), nosakot, ka optikas veikala atvēršanas atļaujas ir tiesīgas saņemt sabiedrības, kuru vairākuma dalībnieki ir šajā specialitātē diplomētas personas, šķiet, nav novērstas agrākās kļūdas. Abi manis minētie aspekti – uzņēmuma piederība un trešajām personām sniegto pakalpojumu raksturs – tiek no jauna sajaukti, ierobežojot Līgumā paredzētu pamatbrīvību.
58. Tādēļ optikas veikala atvēršanas pakārtošana prasībai, ka licencētam optiķim, kam jāpieder vismaz 50 % no pilnsabiedrības vai komandītsabiedrības kapitāla, ir jāsaņem atļauja, turklāt nosakot, ka gadījumā, ja optiķis ir dalībnieks, augstākais, vēl vienā sabiedrībā, atļauja šai pēdējai minētajai sabiedrībai izdodama uz cita licencēta optiķa vārda, Grieķijas Republika ir pārkāpusi EKL 48. pantu.
VI – Tiesāšanās izdevumi
59. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijas prasība ir apmierināma un tā ir prasījusi piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad šai dalībvalstij jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VII – Secinājumi
60. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos iemeslus, piedāvāju Tiesai:
1) atzīt, ka Grieķijas Republika,
– uzturot spēkā Likumu Nr. 971/79, kas neļauj diplomētam optiķim vadīt vairāk nekā vienu optikas veikalu, ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību, pārkāpjot EKL 43. pantu; un
– pieņemot un uzturot spēkā Likumu Nr. 971/79 un Likumu Nr. 2646/98, saskaņā ar kuru, lai Grieķijā atvērtu optikas veikalu licencētam optiķim, kam jāpieder vismaz 50 % no pilnsabiedrības vai komandītsabiedrības kapitāla, ir jāsaņem atļauja, turklāt nosakot, ka gadījumā, ja optiķis ir dalībnieks, augstākais, vēl vienā sabiedrībā, atļauja šai pēdējai minētajai sabiedrībai izdodama uz cita licencēta optiķa vārda, Grieķijas Republika ir pārkāpusi EKL 48. pantu;
2) piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	Grieķijas Republikas Oficiālais Vēstnesis, sērija I, Nr. 233, 1979. Šis Likums regulē ne vien optikas veikalu atvēršanu un darbību, bet arī optiķa profesionālās darbības īstenošanas kārtību.
(3)  –	Attiecas uz darbības uzsākšanu aptiekās.
(4)  –	Par veikala nodošanu ģimenes locekļiem.
(5)  –	Grieķijas Republikas 1998. gada 20. oktobra Oficiālais Vēstnesis, sērija I, Nr. 236.
(6)  –	Ģenerāladvokāta Dermona [ Darmon ] secinājumu lietā 81/87 Daily Mail and General Trust PLC
( Recueil, 5483. lpp.), spriedums kurā pasludināts 1988. gada 27. septembrī, 3. punkts.
(7)  –	Fallon, M. Droit matériel général des Communautés européennes . Ed. Bruylant, Parīze, 1997, 394. lpp.
(8)  –	1974. gada 21. jūnija spriedums lietā 2/74 Reyners
( Recueil, 631. lpp., 21. punkts), 1995. gada 30. novembra spriedums lietā 55/94 Gebhard
( Recueil, I‑4165. lpp., 25. punkts), 1999. gada 9. marta spriedums lietā C‑212/97 Centros
( Recueil, I‑1459. lpp., 34. punkts) un 2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C‑424/97 Haim
( Recueil, I‑5123. lpp., 57. punkts).
(9)  –	Cita starpā skat. 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 107/83 Klopp
( Recueil, 2971. lpp., 19. punkts), 1988. gada 7. jūlija spriedumus lietā 143/87 Stanton
( Recueil, 3877. lpp., 11. punkts) un apvienotajās lietās 154/87 un 155/87 Wolf
u.c. ( Recueil, 3897. lpp., 11. punkts) un 1992. gada 20. maija spriedumu lietā C‑106/91 Ramrath
( Recueil, I‑3351. lpp., 20. punkts).
(10)  –	1993. gada 31. marta spriedums lietā C‑19/92 Kraus
( Recueil, I‑1663. lpp., 32. punkts) un 1995. gada 30. novembra spriedums 8. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Gebhard, 37. punkts.
(11)  –	Lirola Delgado, I. Libre circulación de personas y Unión Europea . Ed. Civitas, Madride, 1994, 61. lpp., apgalvo, ka Eiropas integrācijas gaitā gan savas dinamikas, gan politiskās nozīmes pieauguma dēļ personu brīvas pārvietošanās princips satura ziņā ir ticis paplašināts, iekļaujot jauna veida subjektus, kam piemērojamas Kopienu tiesības. Šī paplašināšana tika īstenota ilgstoša, grūtību un dažkārt pretrunu pilna procesa gaitā, kas aizsākās ar plašo interpretāciju jautājumā par saimnieciskajās brīvībās iekļaujamo saturu.
(12)  –	Tas liek atcerēties Vācijas tiesībās pazīstamo aforismu “aptiekārs savā aptiekā” (“ Apotheker in seiner Apotheke ”), kura radītās sekas ir līdzīgas šajā lietā esošā Grieķijas tiesību akta radītajām sekām saistībā ar farmaceitisko darbību laikā pirms Gebhard
judikatūras nostiprināšanas (šajā sakarā skat. Friauf, K. H. Das apothekenrechtliche Verbot des Fremd- und Mehrbesitzes . Ed. C. F. Müller, Heidelberga, 1992, 7. lpp.).
(13)  –	2001. gada 1. februāra spriedums lietā C‑108/96 Mac Quen
u.c. ( Recueil, I‑837. lpp., 28. un 29. punkts), lai gan, kā minētajā lietā sniegtajos secinājumos atzīmējis ģenerāladvokāts Mišo [ Mischo ], galvenā atbildība piekrīt dalībvalstīm.
(14)  –	Attiecībā uz ārstiem un zobārstiem skat. 1992. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑351/90 Komisija/Luksemburga ( Recueil, I‑3945. lpp.).
(15)  –	Pārfrāzējot 1993. gada 25. maija spriedumu lietā 271/92 Laboratoire de prothèses oculaires ( LPO ) ( Recueil, I‑2899. lpp., 13. punkts).
(16)  –	14. zemsvītras piezīmē minētais 1992. gada 16. jūnija spriedums lietā Komisija/Luksemburga, 22. punkts, kurā izdarīta atsauce uz 1986. gada 30. aprīļa spriedumu lietā 96/85 Komisija/Francija ( Recueil, 1475. lpp., 13. punkts).
(17)  –	Neskatoties uz to, ka optiķu darbību neregulē Kopienu tiesību akti, kā ģenerāladvokāts Mišo to norādījis secinājumu lietā Mac Quen
u.c. (skat. 13. zemsvītras piezīmi) 35. punktā.
(18)  –	Minēts 15. zemsvītras piezīmē.
(19)  –	Tiesa atzina, ka kontaktlēcu tirdzniecību, pat ja receptes izrakstīšana tām ietilpst acu ārsta kompetencē, nevar pielīdzināt jebkurai citai komercdarbībai, jo pārdevējam ir jāspēj konsultēt lietotājus jautājumā par lēcu lietošanu un apkopi (11. punkts).
(20)  –	Minēts šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmē.
(21)  – Ar atsauci uz 1998. gada 29. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑193/97 un C‑194/97 De Castro Freitas
un Escallier
( Recueil, I‑6747. lpp., 23. punkts) un 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā 58/98 Corsten
( Recueil, I‑7919. lpp., 31. punkts).
(22)  –	Skat. šo secinājumu 34.–38. punktu.
(23)  –	Minēts šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmē.
(24)  – Ibidem, 22. un 23. punkts.
(25)  –	2002. gada 30. janvāra spriedums lietā C‑103/00 Komisija/Grieķija ( Recueil, I‑1147. lpp., 23. punkts), 2004. gada 29. janvāra spriedums lietā C‑209/02 Komisija/Austrija ( Recueil, I‑1211. lpp., 16. punkts) un 2004. gada 14. septembra spriedums lietā C‑168/03 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑8227. lpp., 24. punkts).
(26)  –	1987. gada 17. jūnija spriedums lietā 154/85 Komisija/Itālija ( Recueil, 2717. lpp., 6. punkts) un 2002. gada 20. jūnija spriedums lietā C‑299/01 Komisija/Luksemburga ( Recueil, I‑5899. lpp., 11. punkts).
(27)  –	Skat. šo secinājumu 9. punktu.