62023TJ0494_RES
Lieta T‑494/23
HG
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (desmitā palāta paplašinātā sastāvā) 2024. gada 16. oktobra spriedums
Civildienests – Ierēdņi – Savienībai nodarītā kaitējuma atlīdzināšana – Parāda atgūšana ar ieskaitu – Noilguma termiņš – Piemērojamās tiesības – Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 98. panta 2. punkta otrā daļa – Jēdziens “parasti apstākļi” – Iepriekšējs formāls lēmums, kurā ir noteikts parāds un par kuru celta prasība
Eiropas Savienības budžets – Finanšu regula – Savienības prasījumu atgūšana no trešām personām – Noilguma termiņš – Termiņa sākums – Jaunu noteikumu stāšanās spēkā starp parāda noteikšanu ar iepriekšēju lēmumu un debetnotas paziņošanu – Tūlītēja piemērošana pārejas noteikumu neesamības gadījumā
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 966/2012 81. panta 1. punkts un Regulas 2018/1046 98. panta 2. punkts un 279., 281. un 282. pants)
(skat. 20.–25. punktu)
Eiropas Savienības budžets – Finanšu regula – Savienības prasījumu atgūšana no trešām personām – Noilguma termiņš – Termiņa sākums – Parāda noteikšana īpašas procedūras beigās pirms tā formālas konstatēšanas – Ierēdņa, kas ir parādnieks, veikta iepriekšēja noteikšanas lēmuma apstrīdēšana – Debetnotas nosūtīšana pēc strīda galīgas atrisināšanas
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2018/1046 98. panta 2. punkts)
(skat. 27.–32. punktu)
Eiropas Savienības budžets – Finanšu regula – Savienības prasījumu atgūšana no trešām personām – Atgūšanas ar ieskaitu procedūra – Procedūras piemērošana pēc tam, kad ir noraidīts ierēdņa, kurš ir parādnieks, lūgums atsaukt debetnotu, un tad, ja parādnieks nav sazinājies ar kompetentajiem dienestiem – Labas pārvaldības principa pārkāpums un rūpības pienākuma neizpilde – Neesamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2018/1046 102. panta 1. punkts)
(skat. 40. punktu)
Rezumējums
Vispārējā tiesa, lemjot paplašinātā sastāvā, ar šo spriedumu noraida Eiropas Komisijas ierēdņa HG celto prasību par vairākiem šīs iestādes lēmumiem par to prasījumu ieskaitu, kas attiecas uz viņu. To darot, Vispārējā tiesa spriež par jaunu jautājumu, kas saistīts ar Eiropas Savienības prasījumu atgūšanas noilguma termiņa sākumu saskaņā ar 2018. gada Finanšu regulu (
1
).
Šajā lietā ar 2015. gada 10. februāra lēmumu Komisija, pamatojoties uz Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 22. panta pirmo daļu, piemēroja HG disciplinārsodu un piesprieda viņam atlīdzināt Savienībai nodarīto kaitējumu 108596,35 EUR. Šis lēmums, ko prasītājs apstrīdēja, stājās spēkā 2015. gada 1. martā.
Ar spriedumu HG/Komisija (T‑693/16 P RENV RX) (
2
) Vispārējā tiesa ievērojami samazināja HG pieprasītās atlīdzības apmēru līdz 80000 EUR sprieduma pasludināšanas dienā, pamatojoties uz to, ka Komisija bija veicinājusi kaitējuma rašanos.
Komisijas atbildīgais kredītrīkotājs nosūtīja HG 2022. gada 3. marta debetnotu par summu 80000 EUR, norādot, ka samaksas termiņš ir 2022. gada 19. aprīlis. Atsaucoties uz piecu gadu noilguma esamību, HG iesniedza lūgumu atsaukt šo debetnotu, bet kredītrīkotājs to noraidīja.
No 2022. gada 10. oktobra HG tika paziņoti secīgi grāmatveža lēmumi, ar kuriem tika veikts ieskaits starp parādu, kas viņam bija pret Komisiju, un viņa algu vai citiem prasījumiem, kuri viņam bija saistībā ar to. Par šiem lēmumiem HG iesniedza vairākas sūdzības, kuras ar 2023. gada 5. maija lēmumu tika noraidītas. Šajā lēmumā Komisija it īpaši norāda, ka piecu gadu noilgums, uz kuru ir atsaucies HG, pamatojoties uz 2018. gada Finanšu regulu, nav piemērojams situācijai, jo to reglamentē 2012. gada Finanšu regula (
3
), kurā nav paredzēts termiņš debetnotas paziņošanai.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa norāda, ka 2018. gada Finanšu regulas 98. panta 2. punkta otrās daļas noteikumi, kuros ir paredzēts piecu gadu noilgums, uz ko ir atsaucies prasītājs, piemērojami no šīs regulas spēkā stāšanās dienas, proti, no 2018. gada 2. augusta, atbilstoši šīs pašas regulas 282. panta 2. punktam. Proti, šīs pašas regulas 279. pantā paredzētie pārejas noteikumi un piemērošanas ar atpakaļejošu spēku vai atliktie datumi attiecībā uz dažām tiesību normām, kuras paredzētas tās 282. panta 3. punktā, uz tiem neattiecas. Turklāt 2018. gada Finanšu regulas 281. pantā ir noteikts, ka, atskaitot izņēmumu, kam nav nozīmes šajā lietā, 2012. gada Finanšu regula ir atcelta no 2018. gada 2. augusta.
Vispārējā tiesa atgādina, ka saskaņā ar principiem par noteikumu pēctecību laikā jauns noteikums principā ir nekavējoties piemērojams tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā. Situācijas, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā, vēlākās sekas ir jāsaprot kā tādas, kuras attiecas uz šīs situācijas pašreizējām sekām brīdī, kad piemērojams jaunais noteikums. Jauna noteikuma piemērošana situācijas, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā, pašreizējām sekām nav jaunā noteikuma piemērošana ar atpakaļejošu spēku.
Tādējādi jauns noteikums ir piemērojams, sākot no tā piemērošanas datuma, kas noteikts aktā, ar kuru tas ieviests, un, lai gan principā tas nav piemērojams tiesiskajām situācijām, kas radušās un galīgi nostabilizējušās agrākā noteikuma spēkā esamības laikā, tas ir piemērojams to sekām nākotnē, kā arī jaunām tiesiskām situācijām. Precīzāk, parasti tiek uzskatīts, ka procesuālo tiesību normas ir piemērojamas dienā, kad tās stājas spēkā, atšķirībā no materiālo tiesību normām, kas parasti tiek interpretētas kā tādas, kas uz situācijām, kuras ir nostabilizējušās pirms to stāšanās spēkā, attiecas tikai, ciktāl no to noteikumiem, mērķa vai struktūras skaidri izriet, ka tām piešķirama šāda iedarbība.
Šajā lietā Savienības prasījums pret HG 2018. gada 2. augustā nebija galīgi nostabilizējies, jo viņš šo prasījumu bija apstrīdējis un šajā ziņā iesniegtā prasība vēl nebija izskatīta, un līdz ar to nevar arī atzīt, ka pirms šī datuma, ņemot vērā šos apstākļus, Komisija bija galīgi zaudējusi tiesības atgūt šo prasījumu, jo šīs tiesības tika izmantotas novēloti. Proti, pirmkārt, 2012. gada Finanšu regulā nebija noteikts konkrēts termiņš debetnotas nosūtīšanai, un, otrkārt, saprātīgs termiņš, kas Savienības iestādei tomēr ir jāievēro šāda veida situācijā, lai īstenotu savas pilnvaras, nebija pārsniegts, ņemot vērā apstākļus. Līdz ar to attiecīgajam prasījumam piemērojama 2018. gada Finanšu regulas 98. panta 2. punkta otrā daļa.
Taču, lai gan 2018. gada Finanšu regulas 98. panta 2. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka piecu gadu noilguma termiņš debetnotas nosūtīšanai debitoram sākas “no brīža, kad Savienības iestādei parastos apstākļos bija iespēja pieprasīt parāda apmaksu”, Komisija pamatoti varēja uzskatīt, ka šīs lietas apstākļi, kuriem it īpaši raksturīgs apstrīdētais prasījums, ko vēlāk varētu atcelt vai samazināt, bija parasti apstākļi šīs tiesību normas izpratnē tikai pēc tam, kad spriedums HG/Komisija (T‑693/16 P RENV RX) ir kļuvis galīgs.
Šajā ziņā procesuālajā situācijā, kad parāds vispirms bija jānosaka īpašas procedūras beigās ar formālu lēmumu pirms tā konstatēšanas, šāda 2018. gada Finanšu regulas 98. panta 2. punkta otrās daļas interpretācija ir labas pārvaldības interesēs. Proti, tā ir labvēlīga gan kredītiestāžu interesēm, gan šo iestāžu debitoru vai iespējamo attiecīgo trešo personu interesēm, jo ar to visos apstākļos atbildīgajam kredītrīkotājam netiek uzlikts pienākums pieprasīt to parādu atgūšanu, kurus debitori ir apstrīdējuši principā vai attiecībā uz to apmēru, pirms ir zināms šo parādu galīgais iznākums un neņemot vērā iepriekš minētās intereses. It īpaši, ja ir prasījums pret ierēdni un ja viņš to apstrīd gan principā, gan attiecībā uz tā apmēru, lūdzot atcelt vai grozīt iepriekšējo lēmumu, kurā tas ir noteikts, kredītrīkotājs, lai noteiktu piemērotu brīdi parāda summas konstatēšanai, uzdotu veikt tās atgūšanu un nosūtītu debetnotu, var, ievērojot administrācijas rūpības pienākumu attiecībā uz saviem darbiniekiem, kas tam liek ņemt vērā ne tikai dienesta intereses, bet arī attiecīgā ierēdņa intereses, it īpaši ņemt vērā attiecīgās summas nozīmīgumu salīdzinājumā ar ierēdņa ienākumiem un savu vērtējumu par iespēju, ka šo summu, it īpaši, ja tā izriet no ierēdņa atbildības iestāšanās, tiesa varētu mainīt, īstenojot savu neierobežoto kompetenci.
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa norāda, ka, pieņemot apstrīdētos lēmumus, Komisijas grāmatvedis nav nedz pārkāpis labas pārvaldības principu, nedz neizpildījis iestāžu rūpības pienākumu attiecībā uz saviem ierēdņiem, jo viņš ir veicis ieskaitu no ierēdņa, kurš ir parādnieks, atalgojuma vai no izdevumu atlīdzināšanas, kā tas ir noteikts 2018. gada Finanšu regulas 102. panta 1. punktā, un pēc savas ierosmes izmantojis pa daļām veicamu maksājumu plānu, ar kuru šī ierēdņa rīcībā ir atstāti pietiekami ienākumi, ņemot vērā viņa atalgojuma līmeni.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “2018. gada Finanšu regula”).
(
2
)	Spriedums, 2021. gada 15. decembris, HG/Komisija (T‑693/16 P RENV RX, EU:T:2021:895).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (OV 2012, L 298, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “2012. gada Finanšu regula”).