62004CC0417_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šajā apelācijas sūdzībā Regione Siciliana
(Sicīlijas reģions) apstrīd Pirmās instances tiesas rīkojumu (2), ar kuru kā nepieņemama tika noraidīta tā prasība atcelt Komisijas Lēmumu D (2002) 810439 (3), ar kuru slēgts Eiropas Reģionālas attīstības fonda (ERAF) iepriekš piešķirtais finanšu atbalsts, pamatojot ar to, ka šis lēmums prasītāju nav skāris tieši EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē.
2. Pēdējo gadu gaitā Tiesa ir vairākkārt precizējusi (4) savu judikatūru jautājumā par kritērijiem, kas iepriekš minētajā tiesību normā izvirzīti fizisku un juridisku personu prasības celšanas tiesībām. Tomēr šajos nolēmumos ticis interpretēts jautājums par prasītāja individuālu
skaršanu kā Kopienu tiesību akta apstrīdēšanas priekšnosacījumu, savukārt šajā gadījumā runa ir par citu šajā sakarā vajadzīgo nosacījumu – tā tiešu ietekmi
uz prasītāja interesēm.
3. Ņemot vērā iztirzājamos jautājumus, pārsteidz tas, ka tikai nepilnu mēnesi pirms dienas, kad tika nozīmēta tiesas sēde šajā apelācijas tiesvedībā, un, nesagaidot Tiesas spriedumu, Pirmās instances tiesas pirmā palāta paplašinātā sastāvā ir pasludinājusi pārsūdzētajam rīkojumam gluži pretēju spriedumu (5), pieņemot prasību izskatīšanai un pēc būtības izlemjot lietu starp tiem pašiem lietas dalībniekiem arī attiecībā uz ERAF atbalsta atcelšanu (6) . Uz dažiem no tās argumentiem atsaukšos turpinājumā saistībā ar trešo izvirzīto apelācijas pamatu (7) . Juridiskā strīda ainas pabeigtības labad jāmin tās pašas Pirmās instances tiesas piektās palātas 2005. gada 31. maija spriedums, kurā ļoti līdzīgos apstākļos pat netika lemts jautājums par to, vai pašvaldības [celtā] prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama (8) .
4. Savulaik, izvēršot citu ģenerāladvokātu pausto uzskatu, jau esmu apliecinājis (9) savu atbalstu EKL 230. panta ceturtās daļas dāsnākai interpretācijai, kas atšķirtos no Tiesas patstāvīgā skaidrojuma, saskaņā ar kuru tam noteiktas ļoti stingras robežas.
II – Atbilstošās tiesību normas
5. Reģionālās politikas jomā EK līgumā būtībā ir ietverti divi panti: EKL 158. pants, ar kuru Kopienai uzlikts pienākums stiprināt un veicināt savu ekonomisko un sociālo kohēziju, it īpaši tiecoties mazināt dažādu reģionu attīstības līmeņa atšķirības un vismazāk attīstīto reģionu atpalicību, lai veicinātu vispārēju harmonisku attīstību Kopienā kopumā; un EKL 159. pants, kur noteikts, ka šo mērķu sasniegšanu Kopiena atbalsta, izmantojot struktūrfondus, it īpaši Eiropas Reģionālās attīstības fondu (ERAF).
6. Šo mērķu sasniegšanai un fondu uzdevumu noteikšanai tika pieņemta Padomes 1988. gada 24. jūnija Regula (EEK) Nr. 2052/88 par struktūrfondu uzdevumiem un to efektivitāti, kā arī par to darbības saskaņošanu savā starpā un ar Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finanšu instrumentu darbību (10) un Padomes 1988. gada 19. decembra Regula (EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz iepriekš minētās regulas īstenošanas noteikumus (11) .
Regula Nr. 2052/88
7. Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punkta pirmajā daļā iedibināts princips par Kopienas pasākumu savstarpēju papildināmību šajā jomā. Tajā paredzēta arī pastāvīga apspriešanās starp Komisiju, attiecīgo dalībvalsti, atsevišķām tās nozīmētām valsts, reģionālām, vietējām vai citām atbildīgām iestādēm un organizācijām, iesaistot tās visas kopīga mērķa sasniegšanā.
Regula Nr. 4253/88 ar tajā izdarītajiem grozījumiem
8. Piemērojot subsidiaritātes principu un nekaitējot Komisijas kā par Kopienu finanšu līdzekļu pārvaldību atbildīgās institūcijas pilnvarām, regulas, ar kuru izdarīti grozījumi Regulā Nr. 4253/88, sestajā apsvērumā paredzēts, ka atbildība par pasākumu formu īstenošanu galvenokārt jāuzņemas dalībvalstīm attiecīgajā teritoriālajā līmenī saskaņā ar savas valsts iekšējo organizāciju.
9. [Regulas] 9. panta 1. punktā iedibināts “papildināmības” princips (12), kura mērķis ir nodrošināt īstas ekonomiskās iedarbības panākšanu, nosakot, ka struktūrfondu apropriācijas nedrīkst aizstāt valsts vai citus līdzvērtīgus strukturālus izdevumus, ko veic dalībvalsts visā tās teritorijā, uz kuru attiecas izvirzītais mērķis.
10. Saskaņā ar 23. panta 1. punktu:
“Lai nodrošinātu veiksmīgu valsts vai privāto ieguldītāju darbību izpildi, dalībvalstis šo darbību izpildes gaitā veic pasākumus, kas ir nepieciešami:
– lai regulāri pārbaudītu, vai Kopienas finansētās darbības tiek izpildītas pareizi,
– lai novērstu pārkāpumus un saistībā ar tiem vērstos tiesā,
– lai atgūtu līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā. Ja vien dalībvalsts un/vai starpnieks, un/vai ieguldītājs nepierāda, ka nav vainīgs pārkāpumā vai nolaidībā, dalībvalsts ir subsidiāri [alternatīvā kārtā] atbildīga par nelikumīgi izmaksāto summu atmaksāšanu.
[..]”
11. Saskaņā ar 24. pantu:
“1.	Ja izrādās, ka darbības vai pasākuma izpilde ne daļēji, ne pilnībā nepamato piešķirto finanšu atbalstu, Komisija uzsāk šī gadījuma attiecīgu pārbaudi partnerības ietvaros, pieprasot dalībvalstij vai darbības īstenošanai tās nozīmētām iestādēm noteiktā termiņā iesniegt savus apsvērumus.
2.	Pēc šī pārskata Komisija var samazināt vai pārtraukt palīdzību attiecīgai darbībai vai pasākumam, ja pārskats apstiprina pārkāpuma vai būtisku pārmaiņu pastāvēšanu, kas ietekmē darbības īstenošanas apstākļus vai raksturu un kuru apstiprinājums nav Komisijai pieprasīts.
3.	Jebkuru nepamatoti saņemtu un atlīdzināmu summu atmaksā Komisijai [..].”
III – Apelācijas sūdzības priekšvēsture
A – Pirmās instances lietas faktisko apstākļu kopsavilkums
12. Ar 1993. gada 22. decembra Itālijas Republikai adresētu lēmumu Komisija piešķīra plānošanas periodam no 1994. līdz 1999. gadam ERAF finanšu atbalstu 50 % apmērā no pieļaujamām izmaksām automaģistrāles būvniecībai no Palermo [ Palermo ] uz Mesinu [ Messina ] Sicīlijā, kas ir galvenais projekts Regulas Nr. 4253/88 16. panta 2. punkta izpratnē. Vajadzīgie darbi tika sadalīti desmit posmos, lēmuma pielikumā norādot, ka Regione Siciliana
nozīmēta kā iestāde, kas atbild par projekta realizāciju.
13. Pēc virknes starpgadījumu un apjomīgas sarakstes starp Komisiju un Itālijas varas iestādēm, ko izsmeļoši izklāsta pārsūdzētais rīkojums (13), konstatējusi grūtības uzsākto būvdarbu pabeigšanā noteiktajā termiņā – līdz 1997. gada 31. decembrim, kā arī apelācijas sūdzības iesniedzēja pienākumu neizpildi, minētā Kopienas iestāde ar vēl vienu – 2002. gada 5. septembra – lēmumu, kas šeit tiek apstrīdēts, Itālijas Republikai darīja zināmu savu nodomu atcelt atbalstu, balstoties uz izdevumiem, kas veikti līdz 1997. gada 31. decembrim saistībā ar darbiem, kas pabeigti līdz 2002. gada 5. septembrim.
14. Šajā lēmumā Komisija norādīja: pirmkārt, neizmaksāto summas atlikumu, uz kuru attiecas atteikšanās no saistībām to izmaksāt, proti, starpību starp sākotnēji projektam piešķirtā ERAF finanšu atbalsta summu un atbilstošo ERAF kopumā izmaksāto summu; [un] otrkārt, atgūstamo summu, kas aprēķināta, no iznākuma summas atņemot atbilstošo izdevumu daļu, kas ERAF būtu jāsedz projekta slēgšanas dienā. Turklāt Komisija norādīja, ka Itālijas Republikai ar ierakstītu vēstuli jāpaziņo par šo lēmumu atbalsta saņēmējam.
15. Šajos apstākļos Regione Siciliana
Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā cēla prasību atcelt lēmumu, izvirzot četrus pamatus. Pirmajā apgalvots apstrīdēto lēmumu parakstījušās organizācijas pilnvaru trūkums; otrajā – Regulas Nr. 4253/88 24. un 25. panta pārkāpums un/vai kļūdaina piemērošana; trešajā norādīts uz Komisijas nostājas pretrunīgumu un tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu; ceturtajā tika apgalvota pamatojuma neesamība un kļūdains vērtējums.
B – Pārsūdzētais rīkojums
16. Saskaņā ar Reglamenta 113. pantu Pirmās instances tiesa pēc savas ierosmes pārbaudīja Regione Siciliana
prasības celšanas tiesības, uzskatot, ka lietas materiālos tam esot sniegta pietiekama informācija, un tādēļ neuzklausot lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus.
17. Konstatējusi, ka Regione Siciliana
nebija Itālijas Republikai Komisijas adresētā akta adresāts, un atzinusi, ka apstrīdētais lēmums prasītāju skāra individuāli (14), tā vienīgi izvērtēja, vai šis akts to skāra tieši EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē.
18. Pirmās instances tiesa arī atgādināja pastāvīgo judikatūru šajā jomā (15), vēršot īpašu uzmanību uz vairākiem nolēmumiem attiecībā uz ERAF (16) .
19. Saistībā ar lietas faktiskajiem apstākļiem minētā tiesa savu argumentāciju vērsa uz diviem pamatjautājumiem, proti, ERAF atbrīvošanos no saistībām attiecībā uz neizmaksātajām summām un nepamatoti saņemto summu atmaksāšanu.
20. Attiecībā uz pirmo aspektu tā precizēja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 21. panta 5. punktu ERAF finanšu atbalsta ietvaros piešķirtās Kopienu apropriācijas Komisijai jāizmaksā attiecīgajai dalībvalstij, šo apgalvojumu pamatojot ar kādu judikatūras precedentu (17) un noliedzot, ka Regione Siciliana
būtu privileģēta prasītāja statuss saskaņā ar EKL 230. pantu (18) .
21. Turklāt tā arī nolēma, ka, ņemot vērā Kopienas atbalsta papildinošo raksturu un “papildināmības” principu, saskaņā ar kuru tas nevar aizstāt pašas dalībvalsts [budžeta] izdevumus, nekas Itālijas Republikai neliedz pieņemt lēmumu par apņemšanos no saviem attiecīgajiem līdzekļiem segt Kopienu finansējuma daļu, uz kuru attiecas atteikšanās no saistībām, lai finansētu projekta pabeigšanu.
22. Attiecībā uz nepamatoti saņemto summu atmaksu, konstatējot atšķirību no vispārējās prakses saistībā ar valsts atbalstu, kurš atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, tā kā apstrīdētajā lēmumā nav ietverts neviens noteikums par to, ka Itālijas Republikai būtu jāatgūst šīs nepamatoti saņemtās summas (19), Pirmās instances tiesa konstatēja, ka lēmumā vienīgi noteikts, ka ERA F tās atmaksā pati Itālijas Republika (20), tā kā prasītājam izmaksāto Kopienas līdzekļu atmaksa tieši izrietēja nevis no apstrīdētā lēmuma, bet gan no Itālijas Republikas valsts tiesību aktos veiktajiem pasākumiem, lai izpildītu saistības, kas izriet no Kopienu tiesību aktiem šajā jomā (21) .
23. Lai arī prasītājs nebija norādījis uz Itālijas Republikas diskrecionārās varas tīri teorētisko raksturu, kā rezultātā tas būtu ieguvis prasības celšanas tiesības saskaņā ar judikatūru (22), Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka nevarētu izslēgt, ka šī dalībvalsts atteiktos uzsākt attiecīgā atbalsta atgūšanu no prasītājas vai gala saņēmējiem (23), tādējādi šo pieņēmumu noraidot (24) .
24. Visbeidzot, pārsūdzētajā rīkojumā netika pieņemti Regione Siciliana
apgalvojumi par to, ka tam bijusi tieša saistība ar Komisiju tāpēc, ka atsevišķi dokumenti tam tika sūtīti tieši, kā arī par to, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā tikusi ņemta vērā tā īpašā situācija. Pirmais apgalvojums tika noraidīts tāpēc, ka šī informācijas pārsūtīšana apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesisko stāvokli tieši neietekmē; otrais – tāpēc, ka šis apstāklis, labākajā gadījumā, varētu kalpot, lai apliecinātu, ka lēmums to skāris individuāli.
25. Līdz ar to Pirmās instances tiesa prasību atzina par nepieņemamu un piesprieda prasītājam segt tiesāšanās izdevumus.
IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
26. Regione Siciliana
celtā apelācijas sūdzība Tiesas kancelejā tika iesniegta 2004. gada 29. septembrī, bet Komisijas atbildes raksts uz apelāciju – tā paša gada 25. novembrī. Šiem dokumentiem sekoja attiecīgie replikas un atbildes uz repliku raksti.
27. Tiesas sēde ar abu lietas dalībnieku pārstāvju piedalīšanos tika noturēta 2005. gada 15. novembrī.
28. Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija rīkojumu lietā T‑341/02,
– tā rezultātā veikt pasākumus prāvas turpināšanai un noteikt pienākumu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
29. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
– noraidīt apelāciju,
– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V – Apelācijas pamatu vērtējums
30. Regione Siciliana
ir izvirzījis četrus apelācijas pamatus. Pirmais ir balstīts uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 113. un 114. panta pārkāpumu; otrais – uz EKL 230. panta otrās daļas pārkāpumu; trešais – uz Regulas Nr. 2052/88 un Regulas Nr. 4253/88 pārkāpumu; ceturtais – uz rīkojuma pamatojuma neesamību.
31. Loģikas un juridisku apsvērumu dēļ pirmos divus pamatus izvērtēšu apgrieztā secībā, jo atzīstot EKL 230. panta otrajā daļā paredzētā privileģētā prasītāja vai tās ceturtajā daļā paredzētā lēmuma adresāta statusu, pārmetums par [Reglamenta] 113. un 114. panta pārkāpumu tiktu padarīts bezmērķīgs, tā kā tas galvenokārt attiecas uz to, vai lēmums, kura spēkā esamība tiek apšaubīta, apelācijas sūdzības iesniedzēju skar tieši.
A – Par otro pamatu: EKL 230. panta otrās daļas pārkāpums un tiesību uz aizsardzību aizskārums
32. Regione Siciliana
iebilst, ka pārsūdzētajā rīkojumā tas esot uzskatīts par savrupu un no Itālijas Republikas neatkarīgu subjektu. Tas uzskata, ka šāda kvalifikācija esot nepamatota, jo reģions ir rīkojies minētās valsts sastāvā ietilpstošas teritorijas statusā un bijis finanšu atbalsta faktiskais saņēmējs.
33. Turklāt tas uzskata, ka ERAF līdzekļu jomā dalībvalstis vienīgi pilda starpnieka lomu, jo Kopienas dotācijas saņēmējs esot identificēts kopš tās piešķiršanas brīža. Uzskats, ka lēmums par slēgšanu ir adresēts dalībvalstij, liecinot par pārlieku formālu apstākļu izpratni.
34. Komisija uzskata, ka šis pamats nav pamatots. Pirmkārt, tā atsaucas uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru EKL 230. panta otrā daļa attiecas vienīgi uz dalībvalstu pārvaldes iestādēm, un to nevar paplašināti attiecināt uz cita veida valsts iekšējā teritoriālā iedalījuma vienībām. Otrkārt, tā nepiekrīt, ka Regione Siciliana
ir bijis apstrīdētā lēmuma adresāts, jo izvirzītie argumenti attiecas nevis uz apelācijas sūdzības iesniedzēja tiešu skaršanu, kas izriet no minētā tiesību akta, bet gan uz tā individuālu skaršanu.
1) Tiesas judikatūras īss izklāsts jautājumā par valsts iekšējā teritoriālā iedalījuma vienību tiesībām celt prasību
35. Tā kā līgumos jēdziens “valsts” nav skaidri definēts, daļā juridiskās literatūras tiek uzskatīts, ka tas jāinterpretē kā jēdziens, kas norāda uz starptautisko tiesību subjektiem, kam piekrīt un ir atzītas tiesības noslēgt un ratificēt starpvalstu līgumus, un kas ietver uz teritoriju balstītas patstāvīgas varas organizāciju (25) . Turpretī citi autori no Tiesas judikatūras secina, ka šis jēdziens ietver pilnvaru un uzdevumu kopumu (26) .
36. Tomēr diskusijā par EKL 230. panta otrajā daļā esošā vārda nozīmi šie zinātniskie apcerējumi ir mazsvarīgi, jo tie nenodrošina apmierinošu risinājumu problēmai saistībā ar tā nozīmes apjomu šajā kontekstā.
37. Niecīgais nolēmumu skaits šajā jautājumā liek domāt, ka Tiesa patiesībā vēl joprojām nav skaidri to definējusi, esot tikai diviem rīkojumiem (27), kuros par acīmredzami nepieņemamām atzītas abas – gan Région wallonne (28), gan Regione Toscana (29) celtās prasības atcelt tiesību aktu. Abu rīkojumu formulējums tomēr ir identisks un skan šādi:
“[..] no Līgumu vispārējās struktūras izriet, ka institucionālo noteikumu, un it īpaši to, kas attiecas uz prasību celšanu tiesās, mērķiem dalībvalsts jēdziens attiecas vienīgi uz Eiropas Kopienu dalībvalstu pārvaldes iestādēm, un to nevar paplašināt, ietverot reģionālās vai autonomo apgabalu iestādes, neatkarīgi no tām piekrītošajām tiesībām.”
38. Varētu iebilst, ka šī judikatūra joprojām nav apstiprināta formālā spriedumā, bet šī procesuālā prasība nešķiet pārliecinoša, jo, no vienas puses, jautājumus par nepieņemamību, it īpaši, kad tā ir acīmredzama, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 92. panta 1. punktu parasti izlemj ar rīkojumu, un, no otras puses, tas pats notiek ar prejudiciālajiem jautājumiem, “ja atbilde [..] nerada [saprātīgas] šaubas”, kā tas noteikts minētā reglamenta 104. panta 3. punktā. Līdz ar to šos abus tiesas nolēmumus par pārliecinošiem padara risinājuma atbilstība Tiesas ievērotajai kārtībai.
39. Turklāt īpaša norāde uz abiem rīkojumiem ir izdarīta Tiesas spriedumā, kurā, to necitējot, tika apstiprināta neiespējamība EKL 230. panta otro un trešo daļu pēc analoģijas piemērot attiecībā uz reģioniem (30) .
40. Varētu arī norādīt, ka, neskatoties uz abos minētajos rīkojumos noteikto, izņemot tiešu prasību celšanas jomu, Tiesa bieži vien nevilcinoties ir paplašinājusi vārda “ valsts ” nozīmes apjomu. Tā ir uzskatījusi, ka šis jēdziens aptver ikvienu orgānu, kam, neatkarīgi no tā juridiskās formas, uzticēts sniegt pakalpojumus sabiedrības interesēs un piekrīt plašas pilnvaras, salīdzinot ar tām, kas izriet no noteikumiem, kuri ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām (31), kas attiecīgajā gadījumā ļāvis pret agrāk privatizētu valsts uzņēmumu piesaukt valsts tiesībās netransponētu direktīvu.
41. Šis valsts jēdziena elastīgums no Tiesas viedokļa ir redzams arī gadījumos, kad tā izspriež lietas par valsts pienākumu neizpildi, jo tā ir noteikusi, ka Spānijas Karaliste nav izpildījusi tai piekrītošos pienākumus, piemēram, gadījumos, kad pārkāpumu izdarīšanā patiesībā vainojamas vietējās vai reģionālās iestādes (lietas Santoña
(Santonjas) purvi (32), apkārtējā gaisa kvalitāte (33), vai atbalsti Magefesa II ) (34) . Tādējādi Eiropas mērogā, kad vien kāda valsts iekšējā teritoriālā iedalījuma vienība neievēro savas Kopienu tiesībās paredzētās saistības, pie atbildības par to tiek saukta dalībvalsts, kurā tā atrodas.
42. Līdz ar šādu izplūdušu attiecīgā jēdziena izpratni Tiesa nav arī vilcinājusies ierobežot jēdzienam “valsts”, protams, ne gluži pielīdzināmo jēdzienu “valsts iestāde” EKL 39. panta 4. punkta piemērošanā, noteikdama, ka nodarbinātība civildienestā aptver visus [amatus], “kas ietver tiešu vai netiešu piedalīšanos valsts varas īstenošanā un uz valsts un citu pārvaldes institūciju
vispārējo interešu nodrošināšanu vērstu uzdevumu pildīšanu” (35), šajās pēdējās ietilpstot valsts iekšējā teritoriālā iedalījuma, it īpaši reģionālā un vietējā līmeņa vienībām (36) .
43. Kopsavilkumā – ir izmantots variablās ģeometrijas risinājums (37), kas ir atkarīgs no konkrētās jomas un atbilst pragmatismam, ar kuru tiek mēģināts nodrošināt Kopienu tiesību lietderīgo iedarbību, lai šādi apmierinātu Līgumā ietvertās rūpes par integrāciju (38) .
44. Tomēr elastīgums, ar kādu Tiesa zināmos apstākļos interpretē jēdzienu “valsts”, nav atrodams likumības pārbaudē, jo tas nav saderīgs ar tiesību normām, kas nosaka pilnvaru sadalījumu Kopienā, kā tas precizēts rīkojumos lietās Région wallonne /Komisija un Regione Toscana /Komisija, kuros norādīts:
“Atzīstot pretējo [ka valsts iekšējā teritoriālā iedalījuma vienībām per se
piekrīt tiesības celt prasību], tiktu apdraudēts institucionālais līdzsvars, kas noteikts līgumos, kuros it īpaši paredzēti nosacījumi dalībvalstu, t.i., valstu, kas ir puses dibināšanas un pievienošanās līgumos, dalībai Kopienu iestāžu darbībā. Eiropas Kopienas nevar [..] ietvert dalībvalstu skaitu, kas pārsniedz [..] tās sastāvā ietilpstošo [valstu skaitu].”
45. Tādējādi, atsakoties no domas par Kopienu tiesību lietderīgas iedarbības nodrošināšanai izmantotās interpretācijas metodes izmantošanu, atliek vienīgi noskaidrot, vai Eiropas integrācijas procesa gaita ir ietekmējusi šo institucionālo līdzsvaru tiktāl, ka iepriekšējā punktā izklāstītais apgalvojums būtu apšaubāms.
2) Īss pārskats par to, kā attīstījusies valsts iekšējā teritoriālā iedalījuma vienību loma Eiropas integrācijā
46. Nevērību attieksmē pret vietējām pašvaldībām un reģionālajām vienībām Eiropas integrācijas pirmsākumos vistrāpīgāk apraksta frāze, ko darinājis kāds vācu profesors, kurš uzskatīja, ka šis process esot bijis “tuvredzīgs attiecībā uz pilnvaru sadalījumu dalībvalstīs” (“Länder-Blindheit” jeb aklums attiecībā pret Länder ) (39), šādi nopeļot to, ka līgumos nav ietverta neviena norāde uz reģioniem.
47. Reģiona pirmreizējā atzīšana politiskā ziņā notika Eiropas Padomē 1961. gadā, piešķirot Eiropas Vietējo pašvaldību konferencei pastāvīgas konferences statusu. 1975. gadā šīs konferences hartā tika izdarīti grozījumi, lai ietvertu reģionu kā politisku vienību. Tās darba sanāksmju rezultātā tika pieņemta Eiropas vietējo pašvaldību harta (40) un Reģionālo pašvaldību harta (41) .
48. Vismaz tikpat lielas ievērības cienīga ir Eiropas reģionu asambleja (42), kuras mērķis saskaņā ar tās statūtu I nodaļas 1. panta 3. punktu ir “veicināt reģionu aktīvu piedalīšanos Eiropas izveidē, pilnveidojot to institucionālo līdzdalību, it īpaši lēmumu pieņemšanā un galvenokārt Eiropas Padomē, Eiropas Drošības un sadarbības organizācijā un Eiropas Savienībā”.
49. Kopienas mērogā sākumpunkts ir Reģionālo un vietējo struktūru konsultatīvās padomes izveidošana ar Lēmumu 88/487/EEK (43), kura apsvērumu izklāstā Komisija, uzskatot par vajadzīgu, lai šīs iestādes vairāk iesaistītos Kopienas reģionālās politikas noteikšanā un īstenošanā, kas ietekmē pārējo Kopienas politiku, izveidoja valsts iekšējā teritoriālā iedalījuma vienību līmeņa lēmumu pieņemšanas pārstāvības organizāciju, kam piešķirtas vienīgi padomdevēja tiesības (44) un kura sanāk kopā tikai pēc iepriekšēja pašas Komisijas sasaukuma (45) .
50. Neskatoties uz visiem tā ierobežojumiem, šim veidojumam bija izšķiroša nozīme, jo tika iesēta sēkla, kas izauga Reģionu komitejā, kas nodibināta ar Māstrihtas līgumu (46) . Neskatoties ne uz Amsterdamas līgumā (47), ne Nicas līgumā (48) turpmāk spertajiem soļiem, tai tomēr neizdevās izkļūt no padomdevējas struktūras statusa.
51. Kas attiecas uz tiesībām celt prasību, lai lūgtu izvērtēt Kopienas aktu likumību, jāatzīmē, ka virknē EK līguma pārskatīšanas gadījumu Reģionu komiteja pastāvīgi ir pieprasījusi (49) privileģētu statusu attiecībā uz prasībām atcelt tiesību aktu gan sev, gan ar likumdošanas tiesībām apveltītajiem reģioniem, ierosinot izdarīt grozījumus EK līguma 173. panta trešajā daļā (jaunajā redakcijā ar grozījumiem – EKL 230. pants) (50) .
52. Šie centieni daļēji ņemti vērā Līgumā par Konstitūciju Eiropai attiecībā uz komitejas priekšrocību nodrošināšanu (51), lai arī reģionu stāvoklis attiecībā uz prasībām atcelt tiesību aktu palicis nemainīgs. Tomēr jānorāda uz to, ka, pat gadījumā, ja šis dokuments iegūs normatīvu spēku, šobrīd trūkst voluntas legislatoris
pavērt iespēju komitejas vēlmju piepildīšanai. Kā teicis Šekspīrs: “Nav Venēcijā varas, kas spētu grozīt iedibinātos likumus. Tas būtu precedents, kura piemēram drīz sekotu ne mazums kļūdu valstī” (52) .
3) Pamata noraidījums
53. Ievērojot iepriekšējos punktos izklāstīto, ir skaidrs ne vien tas, ka nav nekādas attīstības, kas attaisnotu rīkojumos lietā Région wallonne
un lietā Regione Toscana
piesauktā institucionālā līdzsvara izjaukšanu, bet arī tas, ka šajā nolūkā izdarītie grozījumi ir izrādījušies gaužām nesekmīgi. Tādēļ nav neviena pietiekama iemesla, kas liktu grozīt judikatūru.
54. Turklāt, pat atzīstot, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, ka reģionu var uzskatīt par “valsti” EKL 230. panta otrās daļas izpratnē, [šāda prasības celšanas] iespēja tam pavērta netiks, jo daļa nevar uzņemties pārstāvēt kopumu. Turklāt kā šī vienotā veseluma neatņemamai sastāvdaļai tā rīcībā ir līdzekļi politisko vai administratīvo jautājumu saskaņošanai un sadarbībai ar valsts valdību, ar kuru palīdzību tas var šai pēdējai likt pret Kopienas pasākumu atbilstoši savai vēlmei reaģēt Tiesā, fiziskām personām šai iespējai esot vispārīgi liegtai.
55. Tādēļ, un neizvērtējot apgalvoto apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesību uz aizsardzību aizskārumu tāpēc, ka apelācijas sūdzībā tas nav nedz pierādīts, nedz pienācīgi izklāstīts, otrais pamats ir jānoraida, jo pārsūdzētajā rīkojumā nav konstatēts EKL 230. panta otrās daļas pārkāpums.
B – Par pirmo pamatu: Pirmās instances tiesas Reglamenta 113. un 114. panta pārkāpums, pamatojuma neesamība un tiesību uz aizsardzību aizskārums
56. Ar šo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apstrīd Pirmās instances tiesas rīcību, tai pēc savas ierosmes izvērtējot prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamības pamatu bez lietas dalībnieku uzklausīšanas, šādi liedzot tiem aizstāvēties.
57. Vispirms jāatgādina, ka Pirmās instances tiesas Reglamenta 113. pantā tai ļauts pēc savas ierosmes un jebkurā laikā apsvērt, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, attiecībā uz pārējām procesuālajām darbībām ietverot norādi uz 114. panta 3. un 4. punktu. Pirmajā no minētajiem punktiem noteikts, ka pārējā procesa daļa notiek mutvārdos, ja vien Pirmās instances tiesa nelemj citādi .
58. No pārsūdzētā rīkojuma 49. punkta izriet, ka savu lēmumu tā balstījusi uz pietiekamu informāciju, kas sniegta lietas materiālos. Turklāt no 42.–46. punkta izriet, ka tā ir ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītos argumentus par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību, un tādēļ apgalvojums par tiesību uz aizsardzību aizskārumu uzskatāms par nepamatotu.
59. Pieņemams nešķiet arī arguments par pamatojuma trūkumu, jo, kā to savā atbildes rakstā uz apelāciju norāda Komisija, Pirmās instances tiesa sīki un plaši izvērtēja Regione Siciliana
prasības celšanas tiesības [pārsūdzētā rīkojuma] 50.–86. punktā.
60. Visbeidzot, pārmetums par to, ka Komisija neesot savu iebildi par nepieņemamību noformējusi kā atsevišķu dokumentu pretēji tam, kā noteikts Reglamenta 114. panta 1. punktā, nav spēkā, jo Pirmās instances tiesa lūgumu par nepieņemamību izskatīja, pamatojoties uz šī Reglamenta 113. pantu.
61. Līdz ar to, tā kā no izklāstītā neizriet neviens Pirmās instances tiesas Reglamenta 113. un 114. panta pārkāpums, pirmais pamats ir acīmredzami nepamatots.
C – Par trešo pamatu: Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punkta pirmās daļas un Regulas Nr. 4253/88 9. panta 1. punkta pārkāpums
62. Pirms šī pamata izvērtēšanas uzsākšanas jāpievērš uzmanība tā patiesajai būtībai, jo ar to tiek mēģināts pierādīt Pirmās instances tiesas pārsūdzētajā rīkojumā pieļautu kļūdu, kas pastāvot tādēļ, ka rīkojumā nav atzīts, ka par prasības priekšmetu kalpojošais lēmums par ERAF atbalsta atcelšanu Regione Siciliana
ir skāris tieši. Tādēļ turpinājumā izmantotais risinājums tiek pielāgots apelācijas sūdzības iesniedzēja patiesajam mērķim.
63. Jāatzīmē, ka jautājumā par to, ka Komisijas lēmums individuāli skāris prasītāju reģionu, strīda nekad nav bijis, jo abi lietas dalībnieki par to ir vienisprātis.
64. Šajā pamatā Regione Siciliana
ir izvirzījis divus argumentus. Pirmajā tiek apgalvots, ka struktūrfondiem radītā sistēma balstās uz subsidiaritātes un sadarbības principiem, paredzot reģionālo iestāžu iesaistīšanos, un tādēļ ikviens lēmums par šajā kārtībā plānota finanšu atbalsta atsaukšanu rada tiešas tiesiskas sekas attiecīgajam reģionam. Otrais attiecas uz Pirmās instances tiesas atteikšanos šīs sekas atzīt, tai uzskatot, ka Itālijas Republika varēja finansēt līdz projekta pabeigšanai atlikušos darbus, nepieprasot to atmaksu no Regione Siciliana, kas uzskata, ka šī nostāja esot nesaderīga ar papildināmības un atbalstīšanas principu. Turklāt replikas rakstā tas norāda, ka Itālijas valsts tam ir pieprasījusi atmaksāt atbalstu EUR 58 036 177 apmērā.
4) Par tiesībām celt prasību, kas izriet no reģionālo vienību sadarbības ar Komisiju
65. Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punktā, kur iedibināts papildināmības princips, noteikta pastāvīga apspriešanās starp Komisiju, attiecīgo dalībvalsti, kā arī iestādēm un organizācijām, ko šī pēdējā nozīmējusi, lai īstenotu Kopienas pasākumu katrā konkrētajā gadījumā. Regulas Nr. 4253/88 24. pantā noteikts, ka Komisija var lūgt šādi nozīmētām valsts iestādēm sniegt apsvērumus gadījumos, kad tai rodas šaubas par sākotnēji piešķirto atbalstu.
66. Saistībā ar subsidiaritātes principu šī apsvērumu sniegšana liek apelācijas sūdzības iesniedzējam uzskatīt, ka dalībvalsts sadarbībai pirms katra Kopienas ERAF ietvaros esošā pasākuma apstiprināšanas izvēlēto valsts iekšējā teritoriālā iedalījuma vienību statuss būtu pielīdzināms statusam, kurā atrodas pretdempinga regulu apstrīdoši eksportētāji, kas ir sadarbojušies Komisijas veiktajā izmeklēšanā (53) ; lēmumu, ar kuru tiek atļauts valsts atbalsts, apstrīdošas personas, kas kādā veidā ir piedalījušās EKL 88. pantā paredzētajā procedūrā (54) ; vai uzņēmumi, kas sūdzas par savu tirgus konkurentu pret konkurenci vērsto darbību (55) .
67. Nenoliedzot šo apgalvojumu piemērotību, tie būtu jāniansē, lai novērstu Tiesas judikatūras sagrozīšanu.
68. Pirmkārt, pretdempinga tiesību jomā iemesls, kas lika Tiesai piešķirt prasības celšanas tiesības ieinteresētajiem eksportētājiem, kas palīdzējuši Komisijai tās izmeklēšanā, ir apstāklis, ka šo jomu Kopiena drīkst regulēt tikai ar regulām (56), kas principā izslēdz fizisku personu tiesības celt tiešu prasību (57) . Turklāt jāatzīmē, ka atšķirībā no izskatāmās lietas tādā gadījumā tiek apstrīdētas regulas, nevis lēmumi.
69. Otrkārt, valsts atbalsta jomā Komisijas lēmumu apstrīdēšanas tiesību apjoms ir mainīgs atkarībā no tā, vai iesaistīšanās bijusi EKL 88. panta 2. punktā paredzētajā iepriekšējā procedūrā vai 3. punktā paredzētajā pamata procedūrā. Pēdējā gadījumā uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem tiem piešķir tiesības celt prasību pat tad, ja tie tās nav izmantojuši, un tos neierobežo saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu iesniegtās piezīmes (58) . Regulā (EK) Nr. 659/1999 (59) ir nostiprināta virkne šo procedūru dalībnieku procesuālo garantiju (60), kas tomēr tos neatbrīvo no pienākuma pierādīt, ka skartas to intereses (61) .
70. Visbeidzot, saistībā ar Regione Siciliana
atsauci uz judikatūru konkurences tiesībās būtu jāizdara piezīme, kas savukārt noved pie svarīgākas piezīmes. Tādējādi, iepriekš minētajā spriedumā lietā Metro I
atzīstot prasības celšanas tiesības uzņēmumam, kas bija lūdzis Komisijai pieņemt lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 17 (62) 3. panta 2. punkta b) apakšpunktu un saņēma atteikumu, tas tika pamatots ar nepieciešamību nodrošināt iedarbīgu tiesību aizsardzību tiesā (63), ievērojot, ka principā uzņēmumam nebija tiesību celt prasību, lai šādu atteikumu apstrīdētu.
71. Tā nav nejauša sakritība, ka formulējums “iedarbīga tiesībaizsardzība tiesā” šajā kontekstā atsauc atmiņā spriedumu lietā Komisija/ Jégo-Quéré, jo visiem nolēmumiem, ko Regione Siciliana
norādījis savas nostājas pamatošanai, ir kas kopīgs ar minēto labi zināmo lietu un tie attiecas uz nosacījumu, ka pārsūdzības tiesības piekrīt tikai tiem, kurus lēmums ir skāris individuāli. Tomēr jau esmu norādījis, ka šajā gadījumā šāda skaršana nav apšaubīta un tādēļ uzskatāma par pierādītu.
72. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojums par to, ka tāpēc, ka tas sadarbojies Kopienas [atbalsta] pasākuma piešķiršanas procedūrā, tam esot piešķirtas tādas pašas tiesības kā tirgus dalībniekiem minētajās situācijās un jomās (konkurence, valsts atbalsts un pretdempinga pasākumi), nav spēkā, jo šīs tiesības pamatā kalpo tam, lai izvairītos no vajadzības pierādīt individuālu skaršanu, kas šajā lietā bija uzskatāma par pierādītu, jo netika nevienā brīdī atspēkota.
5) Par kļūdu no tiesību viedokļa, uzskatot, ka Itālijas Republika būtu varējusi uzņemties projekta pabeigšanas izmaksas
73. Atšķirībā no judikatūras jautājumā par kādu personu, kuru Kopienas akts skar individuāli, judikatūra, kas attiecas uz tiešu skaršanu, ir bijusi ierobežotāka, kam par iemeslu, visai iespējams, ir bijusi Tiesas izmantotā metode, loģikas apsvērumu dēļ neizskatot šo otro nosacījumu pēc tam, kad ir noraidīts apgalvojums, ka apstrīdētais akts ir lēmums, vai tikusi noraidīta tā individuālā ietekme uz prasītāju tāpēc, ka tas nav pielīdzināms adresātam (64) . Tādēļ nepārsteidz, ka šajā ziņā judikatūrā nav atrodama tāda formula, kā noteikta spriedumā lietā Plaumann /Komisija (65), lai konstatētu, vai piemērojams pieņēmums par individuālu skaršanu, kas tomēr nenozīmē, ka trūktu precedentu, lai secinātu pamatprincipus, ko Tiesa ir nostiprinājus i jautājumā par apstrīdētā lēmuma tiešu ietekmi uz prasītāja tiesisko stāvokli.
74. Tādējādi spriedumā lietā Toepfer I (66) Tiesa pirmoreiz interpretēja formulējumu “tieši skarts”, atzīstot tiesības celt prasību trešām personām, kas nebija Kopienas akta adresāti, ja vien šis pēdējais apstiprina attiecīgās dalībvalsts agrāk noteiktus pasākumus. Tādējādi, neesot vajadzībai pēc valsts pieņemta īstenošanas akta, ieinteresētās fiziskās personas tā ietekmi izjuta tikpat tieši kā gadījumā ar Kopienas regulas aizstātiem valsts noteikumiem.
75. Citos, vēlākos nolēmumos gadījumi, kad valsts iejaukšanās [pasākums] izrādās pakārtota kritērijiem, ko iepriekš noteikusi Padome vai Komisija (67), būdama tīri automātiska (68) vai bez izvēles iespējām (69), ir pielīdzināti tiem, kad nav vajadzības pieņemt noteikumus valsts mērogā.
76. Tādēļ, ja vien dalībvalsts neveic tīri tehnisku īstenošanu (70), gadījumā, kad tai ir piešķirta diskrecionāra vara attiecībā uz Kopienas akta izpildi savā teritorijā, tā tiesiskā ietekme uz prasītāja interesēm ir jānoliedz (71), jo šī ietekme rodas tikai līdz ar transponēšanu dalībvalstī ar atbilstošu valsts pasākumu (72) . Īsumā sakot, lēmums prasītāju neskar tieši, ja starp to un tā sekām attiecībā uz [prasītāju] tiek iestarpināta autonoma griba (73) . Vienīgais šā principa ierobežojums attiecas uz gadījumiem, kad tiesības, kas dalībvalstij piešķirtas, lai transponētu Kopienu aktu, kļūst teorētiskas, proti, nav šaubu par attiecīgo valsts iestāžu gribu izmantot šo aktu (74) .
77. Šajā tiesvedībā no pārsūdzētā rīkojuma izriet, ka lēmums bija adresēts Itālijas valstij un neietvēra nevienu rīkojumu, kas tieši skartu Regione Siciliana jomu, ierobežojot Itālijas Republikas diskrecionāro varu vai šo tiesību izmantošanu padarot par tīri teorētisku iespējamību, kuras īstenošanās ir maz ticama. Nekas neliecina arī, ka Komisija attiecībā uz to šajā Kopienas aktā vai iepriekš būtu noteikusi kādu kritēriju, vai to, ka šī iestāde būtu iepriekš zinājusi vai būtu varējusi zināt šīs valsts varas iestāžu nodomu šajā ziņā.
78. Šajos apstākļos Pirmās instances tiesas rīcībā nebija nekādu norāžu, kas ļautu paredzēt valsts turpmāko rīcību, un apelācijas sūdzības iesniedzējs nav sniedzis pietiekamus pierādījumus, lai ar pārliecību noteiktu Itālijas Republikas rīcību saistībā ar saņemtā ERAF atbalsta atcelšanu. Pieņemot varbūtību, ka tiks pieņemts konkrēts valsts pasākums, izvērtējums tiktu balstīts vienīgi uz pieņēmumiem, trūkstot citiem vērtējuma elementiem. Šajā sakarā 2002. gada 30. oktobra vēstule, ko savā replikas rakstā Regione Siciliana
ir iesniedzis kā pierādījumu, ka Itālijas valsts ir grasījusies atgūt šā reģiona nepamatoti saņemtās summas, ir uzskatāma par nepieņemamu, jo, kā pareizi norādījusi Komisija, šī Tiesa neļauj apelācijas sūdzībā pamatoties uz jauniem faktiskajiem apstākļiem (75) .
79. Varētu iebilst, ka pirmajā instancē apstrīdētais lēmums automātiski skar apelācijas sūdzības iesniedzēju, no vienas puses, mainot tā mantisko stāvokli, atņemot tam iespēju saņemt atbalsta atlikumu, un, no otras puses, to attiecībā uz šo summu pārvēršot parādniekā, lai gan līdz apstrīdētā akta pieņemšanai tas ir baudījis kreditora statusu; turklāt būtu jāpiebilst, ka šajos apstākļos Kopienas pasākuma īstenošanai dalībvalsts pieņemtais pasākums otrreiz radītu Regione Siciliana
mantiskā stāvokļa izmaiņas, kas izrietētu tikai un vienīgi no valsts lēmuma (76) .
80. Tomēr šī tēze, kam no pirmā acu uzmetiena netrūkst zināmas pievilcības, izrādās pārāk sašaurinoša. Izvērtējot vienīgi Komisijas akta dabu (77), tas netiek interpretēts kopumā, kā tas ir vajadzīgs, ņemot vērā struktūrfondu pārvaldības uzskatāmi parādīto attiecību sarežģīto uzbūvi.
81. Bet, atšķetinot šīs struktūras organizācijas komplicētību, kļūst skaidri redzams, ka dalībvalstij piekrītošā loma ir svarīgāka par apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoto. Bez vajadzības in extenso
izklāstīt ERAF tiesisko regulējumu tā pamata un īstenošanas noteikumu detalizēts izvērtējums atklāj, ka centrālās valdības ir krietni vairāk iesaistītas. Tās noteikti nav uzskatāmas tikai par “pastkastīti”, kuru konkrētajam projektam nozīmētās varas iestādes izmanto sarakstei ar Komisiju.
82. Pirmkārt, pati attiecīgo fondu būtība liecina par to papildinošo raksturu (78), šādi uzsverot valsts rīcības noteicošo lomu un tās plašo diskrecionāro varu ne vien attiecībā uz saņēmēju noteikšanu, bet arī sagatavojot programmas, kuras tā vēlas subsidēt (79) . Līdz ar to nebūtu nepareizi tai uzlikt atbildību par Kopienas ietvaros noteikto iejaukšanās pasākumu veidu īstenošanu, kā tas ir noteikts Regulas Nr. 2082/93 sestajā apsvērumā. Ar šādiem nosacījumiem centrālo varas iestāžu stāvoklis kļūst krietni vien atšķirīgs no otršķirīgās lomas, kādu Regione Siciliana
tām vēlas piešķirt.
83. To aplūkojot saistībā ar šo dalībvalstij piekrītošo tiesību kopumu (80), tāds Komisijas lēmums kā šajā lietā apstrīdētais atklāj savu patieso būtību, kas nenotiek gadījumā, ja to aplūko savrupi, tā kā no šī jaunā viedokļa ir labāk saprotams ERAF atbalstus pārvaldošās valsts rīcības brīvības apjoms, no kuras galīgā lēmuma ir padarīta atkarīga darbu turpināšana gadījumā, kad Kopienas iestāde atceļ savu atbalstu.
84. Tādēļ izlemt par faktiski sava pašas projekta nākotni piekrīt attiecīgajai valdībai. Tās rīcībā ir vairākas iespējas, piemēram, no tā atteikties, to apturēt vai nodot [citam subjektam], bet tai ir arī ļauts uzņemties segt finanšu izmaksas no sava budžeta, lai nodrošinātu tā pabeigšanu. Lai arī apropriācijas atcelšana rada daudz un smagus sarežģījumus, atceļot atlikumu, Komisija nenosaka, neparedz un neiesaka virzienu, kādā dalībvalstij jāvirzās, lemjot par savu teritoriālās attīstības plānu nākotni.
85. Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, Regione Siciliana
skar tikai risinājums, ko izvēlējusies tās valsts valdība, kuras sastāvā tas ietilpst, kas līdz ar to bauda suverēnu diskrecionāro varu, kas ir pietiekami plaša, lai faktiskā ietekme uz reģionu būtu atkarīga no tās gribas.
86. Tādēļ šķiet skaidrs, ka iespējamā apelācijas sūdzības iesniedzēja skaršana ir atkarīga no dalībvalsts rīcības, ievērojot jauno situāciju, ko radījusi ERAF finansētā atbalsta atcelšana, no kuras izriet vienīgi iespējamas sekas, kas pārtop tūlītējā un nenovēršamā zaudējumā (kas nav vienīgi varbūtējs) tikai tad, kad valdība pieprasa Kopienas atbalsta ietvaros nepamatoti saņemto summu atmaksu.
87. Uzskatu, ka būtu piemēroti balstīties uz šo juridiskajā literatūrā atbalstīto domu par zaudējumiem (81), jo vienīgi iespējamība neļauj apgalvot, ka persona ir skarta tieši EKL 230. panta 4. daļas izpratnē. Šajā lietā, ja pieņemtu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesiskajā stāvoklī notikušas izmaiņas, tās nebūtu nekas vairāk kā iespējamība, kā to apliecinājuši fakti, jo tiesas sēdē šajā apelācijas sūdzībā Regione Siciliana
ir apliecinājis, ka automaģistrāles izbūve ir tikusi pabeigta ar valsts uzņēmuma ANAS, kas specializējies šā veida satiksmes ceļu [būvniecībā], līdzekļiem.
88. Arī apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesiskā statusa maiņa no kreditora uz parādnieku (82) un tā finansējuma avota maiņa šo situāciju ietekmē tikai formāli, ievērojot, ka tā patiesā interese – finansējums – nekad nav tikusi faktiski un neizbēgami skarta.
89. Līdz ar to saskaņā ar izklāstīto judikatūru nav manāms, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi kādu kļūdu no tiesību viedokļa; arī šīs lietas īpašie apstākļi neatbalsta izmaiņas judikatūrā, jo tie lieliski atbilst Tiesas līdzšinējai nostājai un –atšķirībā no iepriekš minētajām lietām Unión de Pequeños Agricultores /Padome un Komisija/ Jégo-Quéré (83) – nerada tik svarīgas problēmas kā apgalvotā apelācijas sūdzības iesniedzēja aizstāvības tiesību aizskārums.
90. Viss iepriekš izklāstītais liek ierosināt trešo pamatu noraidīt kā nepamatotu.
D – Par ceturto apelācijas pamatu: pamatojuma neesamība jautājumā par Itālijas valsts tiesībām nepieprasīt atbalsta atmaksu un sarakstes ar Komisiju juridiski saistošais spēks
91. Šā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs noliedz Pirmās instances tiesas apgalvojumu par to, ka dalībvalstij joprojām esot palikušas tiesības izpildīt apstrīdēto lēmumu attiecībā uz sākotnēji Komisijas piešķirtā un no ERAF līdzekļiem izmaksātā atbalsta saņēmējiem, to nosaucot par pretrunīgu un patvaļīgu tāpēc, ka tas esot balstīts uz nepietiekamu faktu pārbaudi, kā arī uz pierādījumiem nebalstītiem pieņēmumiem.
92. Šajā sakarā pietiek ar norādi uz to, ka pārsūdzētā rīkojuma 71.–79. punktā Pirmās instances tiesa ir sīki iztirzājusi jautājumu par to, vai Itālijas Republika ir baudījusi diskrecionāro varu attiecībā uz Komisijas no tās atprasīto naudas līdzekļu atgūšanu. Tā ir izklāstījusi piemērojamos tiesību aktus (84), balstījusies uz attiecīgo judikatūru (85) un loģiski izvērtējusi pierādījumus, secinot, ka apstrīdētajā lēmumā Itālijas Republikai nav uzlikts pienākums atgūt nepamatoti saņemtās summas nedz no prasītāja, nedz no gala saņēmējiem (86) .
93. Pirmās instances tiesa patiešām nepieņēma Regione Siciliana atbalstīto risinājumu, bet tas nepadara pārsūdzēto rīkojumu par nesakarīgu [pretrunīgu] vai neloģisku [patvaļīgu], tam turklāt esot labi pamatotam, un tādēļ šo apelācijas pamata daļu nākas noraidīt kā acīmredzami nepamatotu.
94. Šī pārmetuma otrajā daļā tiek iebilsts, ka Pirmās instances tiesas rīkojuma 84. punktā tiekot noliegts, ka sarakste ar Komisiju būtu tāda, kas tieši skar Regione Siciliana . Kā vienīgo iemeslu šai vēstuļu apmaiņai, kurā minētā Kopienas iestāde lūdza Itālijas valsti Regione Siciliana
paziņot par atbalsta beigšanas lēmumu, lai ļautu tam izmantot Savienības tiesību sistēmā paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļus. Tādēļ iepriekš minētais apstrīdētā rīkojuma punkts tam šķiet pretrunīgs un neloģisks.
95. No vienas puses, Tiesas judikatūrā ir noteikts, ka sarakste ar Komisiju pati par sevi vien nav pietiekama, lai konstatētu individuālu skaršanu (87) .
96. No otras puses, Komisijas centieni informēt Regione Siciliana
par līdzfinansēto projektu ir saprotami kā Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punkta pirmajā daļā minētās ciešās “partnerības” starp pašu Komisiju, dalībvalsti un tās nozīmētām varas iestādēm izpausme. Turklāt šajos apstākļos tie liecina par pārskatāmības garu, kam jāvalda attiecībās starp labi pārvaldītām valsts iestādēm un to subjektiem.
97. Tāpat arī norāde uz tiesību akta adresātu rīcībā esošajiem tiesībaizsardzības līdzekļiem atbilst dalībvalstīm kopīgai pārvaldes praksei un centieniem labāk apkalpot iedzīvotājus. Tomēr pat tad, ja Komisija būtu kļūdījusies, pārmērīgi informējot Regione Siciliana
par varbūtējo tiesībaizsardzības līdzekļu apjomu, šī kļūda nemainītu nedz apstrīdētā lēmuma raksturu, nedz tā sekas, radot juridisku saikni tur, kur tās nekad nav bijis; tā turklāt nebūtu saistoša arī Tiesai, interpretējot un piemērojot noteiktās procesuālās prasības tiesību akta atcelšanai.
98. Tādēļ ir pilnīgi nepamatoti secināt, ka no šīs vēstuļu apmaiņas izrietētu kādi pienākumi, jo Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā secinājusi pretējo, it īpaši tāpēc, ka tā to izdarīja pēc tam, kad bija vispusīgi pārbaudījusi, vai apstrīdētais lēmums ir skāris apelācijas sūdzības iesniedzēju.
99. Īsumā – apgalvojums par pamatojuma trūkumu attiecībā uz vēstuļu apmaiņu starp Regione Siciliana
un Komisiju nevar tikt pieņemts tāpēc, ka tas ir nepamatots.
100. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu ceturto apelācijas pamatu noraidīt kā daļēji acīmredzami nepamatotu un daļēji nepamatotu.
VI – Tiesāšanās izdevumi
101. Tā kā noraidīti visi apelācijas pamati, atbilstoši Reglamenta 122. pantam saistībā ar 69. panta 2. punktu, kas apelācijas tiesvedībā piemērojami, pamatojoties uz 118. pantu, tiesāšanās izdevumus piespriež atlīdzināt lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, proti, Regione Siciliana .
VII – Secinājums
102. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai noraidīt Regione Siciliana
celto apelācijas sūdzību pret Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlijā pieņemto rīkojumu lietā T‑341/02, īpaši uzliekot apelācijas sūdzības iesniedzējam pienākumu segt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)
–	2004. gada 8. jūlija rīkojums lietā T‑341/02 Regione Siciliana /Komisija (Krājums, II‑2877. lpp.).
(3)
–	2002. gada 5. septembra lēmums par Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) finanšu atbalsta slēgšanu par lielo projektu [galvenajam projektam] “ Autostrada Messina–Palermo ” (ERAF Nr. 93.05.03.001 – Arinco Nr. 93.IT.16.009).
(4)
–	2002. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑50/00 P Unión de Pequeños Agricultores /Padome ( Recueil, I‑6677. lpp.) un 2004. gada 1. aprīļa spriedums lietā C‑263/02 P Komisija/ Jégo-Quéré
( Recueil, I‑3425. lpp.). Strīda apjomu nav iespējams pilnībā izprast, neiepazīstoties ar ģenerāladvokāta Džeikobsa [ Jacobs ] secinājumiem abās lietās.
(5)
–	2005. gada 18. oktobra spriedums lietā T‑60/03 Regione Siciliana /Komisija (Krājums, II‑4139. lpp.).
(6)
–	Pārsteigums ir vēl lielāks, ja ņem vērā, ka Pirmās instances tiesā izskatīšanā atrodas virkne lietu saistībā ar Regione Siciliana
apstrīdētiem Komisijas lēmumiem par ERAF atbalstu atcelšanu un atgūšanu, kurās arī tiek apspriests jautājums par prasību pieņemamību (lietas T‑363/03, T‑414/03, T‑392/03, T‑408/03, T‑414/03 un T‑435/03).
(7)
–	79. un turpmākie punkti.
(8)
–	Pirmās instances tiesas 2005. gada 31. maija spriedums lietā T‑272/02 Comune di Napoli /Komisija (Krājums, II‑1849. lpp.).
(9)
–	Secinājumi, kas 1996. gada 18. jūnijā sniegti apvienotajās lietās C‑74/95 un C‑129/95 X
(1996. gada 12. decembra spriedums, Recueil, I‑6609. lpp.).
(10)
–	OV L 185, 9. lpp.; kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2081/93 (OV L 193, 5. lpp.) un Padomes 1999. gada 21. jūnija Regulu (EK) Nr. 1260/1999, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem (OV L 161, 1. lpp.).
(11)
–	OV L 374, 1. lpp.; kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp.).
(12)
–	Lai arī no [spāņu valodas] vārda “ adición ” (papildinājums) atvasinātais vārds “ adicionalidad ” (papildināmība) nav atrodams Diccionario de la Real Academia de la Lengua Española, tas ir izmantots šī tiesību akta redakcijā spāņu valodā [Šai piezīmei nav nozīmes latviešu valodas versijā].
(13)
–	Atsaucos uz rīkojuma 17.–29. punktu, kuros sīki izklāstīti lietas faktiskie apstākļi.
(14)
–	Pārsūdzētā rīkojuma 50. un 52. punktā norādīts, ka Komisija šo secinājumu nav atspēkojusi.
(15)
–	53.–62. punkts.
(16)
–	It īpaši 55., 58., 60. un 62. punktā.
(17)
–	Tiesas 2004. gada 22. janvāra spriedums lietā C‑271/01 COPPI
( Recueil, I‑1029. lpp., 37., 38. un 41. punkts).
(18)
–	Pārsūdzētā rīkojuma 83. punkts.
(19)
–	66. punkts.
(20)
–	68. punkts.
(21)
–	70. punkts.
(22)
–	Tiesas 1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑386/96 P Dreyfus /Komisija ( Recueil, I‑2309. lpp., 43. punkts).
(23)
–	79. punkts.
(24)
–	82. punkts.
(25)
–	Pérez González, M., “La subjetividad internacional”, Díez de Velasco, M., Instituciones de Derecho Internacional Público, 13. izdevums, izd. Tecnos, Madride, 2001, 219. lpp.
(26)
–	Hecquard-Theron, M., "La notion d'État en droit communautaire”, Revue trimestrielle de droit européen, Nr. 26 (4), 1990. gada oktobris–decembris, 693. un turpmākās lpp.
(27)
–	Attiecībā uz Gibraltāru skat. ģenerāladvokāta Lenca [ Lenz ] secinājumus lietā, kurā tika pieņemts Tiesas 1993. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑298/89 Gibraltāra valdība/Padome ( Recueil, I‑3605. lpp., it īpaši 3621. un turpmākās lpp.).
(28)
–	Tiesas 1997. gada 21. marta rīkojums lietā C‑95/97 Région wallonne /Komisija ( Recueil, I‑1787. lpp., 6. punkts).
(29)
–	Tiesas 1997. gada 1. oktobra rīkojums lietā C‑180/97 Regione Toscana /Komisija ( Recueil, I‑5245. lpp., 6. punkts).
(30)
–	2001. gada 22. novembra spriedums lietā C‑452/98 Nederlandse Antillen /Padome ( Recueil, I‑8973. lpp., 50. punkts).
(31)
–	1990. gada 12. jūlija spriedums lietā C‑188/89 Foster  u.c. ( Recueil, I‑3313. lpp., 17.–20. punkts), 19. punktā tika atgādināts, ka Tiesa agrāk pieļāvusi direktīvas noteikumu piesaukšanu attiecībā uz: nodokļu iestādēm (1982. gada 19. janvāra spriedums lietā 8/81 Becker
( Recueil, 53. lpp., 23.–25. punkts)]; vietējām pašvaldībām [1989. gada 22. jūnija spriedums lietā 103/88 Fratelli Costanzo, Recueil, 1839. lpp.); konstitucionāli neatkarīgām iestādēm, kas atbild par sabiedriskās kārtības un drošības uzturēšanu (1986. gada 15. maija spriedums lietā 222/84 Johnston, Recueil, 1651. lpp.), un valsts institūcijām, kas nodrošina veselības aizsardzības pakalpojumus (1986. gada 26. februāra spriedums lietā 152/84 Marshall, Recueil, 723. lpp.).
(32)
–	1993. gada 2. augusta spriedums lietā C‑355/90 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑4221. lpp.).
(33)
–	2001. gada 13. septembra spriedums lietā C‑417/99 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑6015. lpp.).
(34)
–	2002. gada 2. jūlija spriedums lietā C‑499/99 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑6031. lpp.).
(35)
–	1986. gada 3. jūlija spriedums lietā 66/85 Lawrie Blum
( Recueil, 2121. lpp., 27. punkts).
(36)
–	Sobrido Prieto, M., Las comunidades autónomas ante el Tribunal de Justicia y el Tribunal de Primera Instancia de las Comunidades Europeas, Tirant monografías, Valensija, 2003, 45. lpp.
(37)
–	Haguenau, C., L'application effective du droit communautaire en droit interne; analyse comparative des problèmes rencontrés en droit français, anglais et allemand, Bruylant, Éditions de l’Université de Bruxelles, Brisele, 1995, 196. lpp.
(38)
–	Sobrido Prieto, M., op. cit ., 52. lpp.
(39)
–	Ipsen, H. P., “Als Bundesstaat in der Gemeinschaft”, izdevumā Probleme des Europäischen Rechts. Festschrift für Walter Hallstein zu seinem 65. Geburtstag, 1966, 228. un turpmākās lpp.
(40)
–	Pieņemta 1985. gada 15. oktobrī un spēkā kopš 1988. gada 9. septembra.
(41)
–	Vienbalsīgi pieņemta 1997. gada 5. jūnijā.
(42)
–	Kas dibināta 1985. gada 15. jūnijā ar mītnes vietu Strasbūrā.
(43)
–	Komisijas 1988. gada 24. jūnija lēmums (OV L 247, 23. lpp.).
(44)
–	Lēmuma Nr. 88/487 2. pants.
(45)
–	Tā paša lēmuma 7. panta 1. punkts.
(46)
–	EK līguma 198.a–198.c pantā (jaunajā redakcijā ar grozījumiem – EKL 263.–265. pants).
(47)
–	Amsterdamas līgumā panāktie sasniegumi galvenokārt izpaužas iespējā pieņemt savu reglamentu (EKL 264. panta otrā daļa); jomu, kurās apspriešanās ir obligāta, loka paplašināšanā (piemēram, EKL 71., 128., 137. vai 175. pants); tiesībās sniegt atzinumus pēc savas ierosmes (EKL 265. panta piektā daļa), un Eiropas Parlamenta tiesībās ņemt vērā šo līgumu (EKL 265. panta ceturtā daļa).
(48)
–	Divi ar šo Līgumu ieviestie svarīgākie grozījumi ir: prasība, lai komitejas locekļiem būtu reģionālas vai vietējas varas vēlēšanu mandāti, līdz ar kuru beigšanos tie zaudē Reģionu komitejas locekļa statusu; un šo locekļu skaita ierobežojums uz 350 personām (EKL 263. pants).
(49)
–	Reģionu komitejas atzinums par Līguma par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līguma pārskatīšanu (referents: Puhols i Solejs [ Pujol i Soley ]) CdR 136/95 (OV 1996, C 100, 1. lpp.). Skat. arī Reģionu komitejas rezolūciju par nākamo Starpvaldību konferenci (SVK), CdR 54/99 FIN, (OV 1999, C 293, 74. lpp.).
(50)
–	Tā izvirzīja priekšlikumu, ka Tiesas piekritībā jābūt “tādos pašos apstākļos izspriest lietas prasībās, ko savu prerogatīvu aizsardzības nolūkā ceļ Eiropas Parlaments, Eiropas Centrālā Banka un Reģionu komiteja”. Tāpat arī “izspriest lietas prasībās, ko ceļ Reģionu komiteja par subsidiaritātes principa pārkāpumiem” un “izspriest lietas prasībās, ko ceļ reģioni, kuru likumdošanas tiesības skar kāda regula vai direktīva, vai kāds lēmums”.
(51)
–	Līgums parakstīts 2004. gada 29. oktobrī (paredzēts, ka stāsies spēkā 2006. gada 1. novembrī, ja dalībvalstis to būs ratificējušas), III‑365. panta 3. punkts.
(52)
–	Shakespeare, W., “El mercader de Venecia”, Ángel‑Luis Pujante tulkojums, 3. izd., Colección Austral, izd. Espasa Calpe, Madride, 2000, 134. un 135. lpp. (IV i); šādi Porcija, uzdevusies par jaunu Romas juristu, atbildēja uz prasību izpildīt par trīs tūkstošu dukātu parāda neatmaksu noteiktajā termiņā aizdevuma līgumā paredzēto sodu, kas izpaudās vienas mārciņas no aizņēmēja ķermeņa izgrieztas miesas atdošanā, ko, neizrādīdams nekādu žēlsirdību, cēla Šeiloks, kuram Basanio lūdza neievērot parādzīmē burtiski noteikto, lai izvairītos no nežēlības, kādu ietver šāda saistību nodrošinājuma izpilde. Darbā ir vērojama izteikta tā uzrakstīšanas laikmetā, proti, XVI gadsimta nogalē, Anglijā valdošā antisemītisma pieskaņa.
(53)
–	Saskaņā ar judikatūru, kas iedibināta 1984. gada 21. februāra spriedumā apvienotajās lietās 239/82 un 275/82 Allied Corporation  u.c./Komisija ( Recueil, 1005. lpp.).
(54)
–	Saskaņā ar 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā 169/84 Cofaz /Komisija ( Recueil, 391. lpp.) un 1998. gada 17. novembra spriedumu lietā C‑70/97 P Kruidvat /Komisija ( Recueil, I‑7183. lpp.).
(55)
–	Atbilstoši 1977. gada 25. oktobra spriedumam lietā 26/76 Metro /Komisija, saukta “Metro I” ( Recueil, 1875. lpp.), 1983. gada 11. oktobra spriedumam lietā 210/81 Demo-Studio Schmidt /Komisija ( Recueil, 3045. lpp.) un 1986. gada 22. oktobra spriedumam lietā 75/84 Metro /Komisija, saukta “Metro II” ( Recueil, 3021. lpp.).
(56)
–	Padomes 1995. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV L 56, 1. lpp.), 14. panta 1. punkts.
(57)
–	Gaitanides, Ch., “Artikel 230”, Von der Groeben/Schwarze, Vertrag über die Europäische Union und Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft
– Kommentar, 6. izdevums, izd. Nomos, Bāden-Bādene, 2004, 4. sējums, 481. un 482. lpp. 1985. gada 23. maija spriedums lietā 53/83 Allied Corporation  u.c./Padome ( Recueil, 1621. lpp.).
(58)
–	Gaitanides, Ch., op. cit, 491. lpp.
(59)
–	Padomes 1999. gada 22. marta Regula, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta (pašreiz EKL 88. pants) piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.).
(60)
–	Piemēram, 1. panta h) apakšpunkts.
(61)
–	Schwarze, J., “Artikel 230”, izdevumā EU-Kommentar, Bāden-Bādene: Nomos, 2000, 43. punkts.
(62)
–	Padomes 1962. gada 6. februāra Pirmā Regula par Līguma 85. un 86. panta (šobrīd EKL 81. un 82. pants) īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.).
(63)
–	Iepriekš [55. zemsvītras piezīmē] minētā sprieduma 13. punkts.
(64)
–	Ortega, M., El acceso de los particulares a la justicia comunitaria, izd. Ariel, Barselona, 1999, 54. lpp.
(65)
–	1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62 ( Recueil, 199. lpp.).
(66)
–	1965. gada 1. jūlija spriedums apvienotajās lietās 106/63 un 107/63 Toepfer un Getreide-Import/ Komisija ( Recueil, 525. lpp.).
(67)
–	1971. gada 13. maija spriedums apvienotajās lietās no 41/70 līdz 44/70 International Fruit Company  u.c./Komisija ( Recueil, 411. lpp.).
(68)
–	Secinājumi, ko ģenerāladvokāts Vorners [ Warner ] sniedzis lietā 100/74 CAM /Komisija, spriedums kurā pieņemts 1975. gada 18. novembrī ( Recueil, 1393. lpp.).
(69)
–	1970. gada 16. jūnija spriedums lietā 69/69 Alcan  u.c./Komisija ( Recueil, 385. lpp.).
(70)
–	Šis jēdziens izmantots Barav, A., “Direct and individual concern: An almost insurmountable barrier to the admissibility of individual appeal to the EEC Court”, Community Market Law Review, 1974, 191.–193. lpp.
(71)
–	1969. gada 10. decembra spriedums apvienotajās lietās 10/68 un 18/68 Eridania  u.c./Komisija ( Recueil, 459. lpp.).
(72)
–	1972. gada 25. oktobra spriedums lietā 96/71 Haegemann /Komisija ( Recueil, 1005. lpp., 5.–8. punkts), 1979. gada 6. marta spriedums lietā 92/78 Simmenthal /Komisija ( Recueil, 777. lpp., 27. un turpm. punkti) un 1984. gada 11. jūlija spriedums lietā 222/83 Commune de Differdange  u.c./Komisija ( Recueil, 2889. lpp., 12. punkts).
(73)
–	Hartley, T. C., The Foundations of EEC Law, Oksforda: Clarendon, 1987, pārskatītais 1994. gada izdevums, 360. lpp.
(74)
–	1985. gada 17. janvāra spriedums lietā 11/82 Piraiki-Patraiki  u.c./Komisija ( Recueil, 207. lpp., 9. punkts).
(75)
–	1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P Hüls /Komisija ( Recueil, I‑4287. lpp.).
(76)
–	Iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minētais Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. oktobra spriedums lietā T‑60/03 Regione Siciliana /Komisija, 52.–60. punkts.
(77)
–	Iepriekšējā zemsvītras piezīmē minētā sprieduma 65. punktā Pirmās instances tiesa savu nostāju pamatoja, atsaucoties uz Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā 60/81 IBM /Komisija ( Recueil, 2639. lpp., 9. punkts).
(78)
–	Regulas Nr. 2052/88 apsvērumu izklāsta divdesmitais apsvērums un 4. pants redakcijā, kas noteikta ar iepriekš jau minēto Regulu Nr. 2081/93.
(79)
–	Atsaucos uz attiecīgajiem pantiem, piemēram: Regulas Nr. 4253/88 5. panta 1. punktu un 2. punkta ceturto daļu, 8. panta 1. punktu, 9. panta 1. un 2. punktu, 10. panta 1. punktu un 14. pantu, to redakcijā ar grozījumiem.
(80)
–	Papildus citām vienlīdz svarīgām [tiesībām], kas noteiktas Regulas Nr. 4253/88 19.–26. pantā redakcijā ar izdarītajiem grozījumiem.
(81)
–	Toth, A. G., Legal Protection of Individuals in the European Communities, izd. North-Holland, Amsterdama, 1978, II sējums, 64. lpp.
(82)
–	Kā norādīts iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minētajā Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. oktobra spriedumā [lietā T‑60/03 Regione Siciliana /Komisija], 53. un 54. punkts.
(83)
–	Iepriekš 4. zemsvītras piezīmē. Regione Siciliana
ir tiesības savas valsts tiesās celt prasību pret izpildes pasākumu, ko Itālijas valsts pieņēmusi, izpildot apstrīdēto lēmumu.
(84)
–	Piemēram, Regulas Nr. 2082/93 sestajā apsvērumā (pārsūdzētā rīkojuma 72. punkts).
(85)
–	It īpaši 1979. gada 7. februāra spriedumā lietā 11/76 Nīderlande/Komisija ( Recueil, 245. lpp.).
(86)
–	It īpaši pārsūdzētā rīkojuma 74. un 76. punkts.
(87)
–	1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑321/95 P Greenpeace Council  u.c./Komisija ( Recueil, I‑1651. lpp., 15. un 16. punkts).