62009CP0550_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas, pirmkārt, uz to, vai ir spēkā tādas organizācijas iekļaušana personu, grupu un organizāciju sarakstā, uz kurām attiecas Padomes 2001. gada 27. decembra Regula (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (2), kura nav apstrīdējusi tiesā iesaldēšanas pasākumus attiecībā uz šo organizāciju, un, otrkārt, uz minētās regulas 2. un 3. panta interpretāciju.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Apvienoto Nāciju Drošības padomes Rezolūcija 1373(2001)
2. Apvienoto Nāciju Drošības padome (turpmāk tekstā – “Drošības padome”) 2001. gada 28. septembrī pieņēma Rezolūciju 1373(2001), ar kuru noteica vispusīgas stratēģijas terorisma, it īpaši terorisma finansēšanas, apkarošanai. Minētās rezolūcijas 1. punkta c) apakšpunktā cita starpā ir noteikts: visām valstīm ir nekavējoties jāiesaldē tie līdzekļi un citi finanšu aktīvi vai saimnieciskie resursi, kuri pieder personām, kas veic vai mēģina veikt terora aktus, tajos piedalās vai veicina šādu aktu veikšanu, organizācijām, kas šīm personām pieder vai ko tās kontrolē, un personām un organizācijām, kas rīkojas šo personu vai organizāciju vārdā vai pēc to norādēm.
B – Kopējās nostājas 2001/930/KĀDP un 2001/931/KĀDP
3. Uzskatīdama, ka Drošības padomes Rezolūcijas 1373(2001) īstenošanai ir vajadzīga Eiropas Kopienas rīcība, 2001. gada 27. decembrī Eiropas Savienības Padome atbilstīgi LES 15. un 34. pantam pieņēma Kopējo nostāju 2001/930/KĀDP par terorisma apkarošanu (3) un Kopējo nostāju 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (4) .
4. Atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 1. punktam tā attiecas “uz personām, grupām un organizācijām, kas ir iesaistītas terora aktos un uzskaitītas pielikumā”.
5. Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. un 3. punktā attiecīgi noteikts, kas ir “personas, grupas un organizācijas, kas ir iesaistītas terora aktos” un kas ir “terora akts”.
6. Atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktam sarakstu pielikumā izstrādā, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiālu attiecīgajā lietā, kas norāda, ka kompetenta iestāde pieņēmusi lēmumu par attiecīgajām personām, grupām un organizācijām neatkarīgi no tā, vai lieta ir par izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai norādēm, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem. “Kompetenta iestāde” ir tiesu iestāde vai gadījumos, ja tiesu iestādēm nav pilnvaru šāda punkta skartajos jautājumos, līdzvērtīga kompetenta iestāde attiecīgajā jomā.
7. Atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktam pielikumā minētos personu vārdus un organizāciju nosaukumus regulāri – vismaz reizi sešos mēnešos – atjaunina, lai nodrošinātu pamatojumu vārdu un nosaukumu paturēšanai sarakstā.
8. Atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 2. un 3. pantam Eiropas Kopiena, nepārsniedzot pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, pieprasa iesaldēt līdzekļus, finanšu aktīvus vai ekonomiskos resursus, kas pieder pielikuma sarakstā iekļautajām personām, grupām un organizācijām, un nodrošina, ka tām ir liegta tieša vai netieša pieeja līdzekļiem, finanšu aktīviem vai ekonomiskajiem resursiem, vai finanšu vai citiem ar tām saistītiem pakalpojumiem.
C – Regula Nr. 2580/2001 un lēmumi tās 2. panta 3. punkta īstenošanai
9. Uzskatīdama, ka Kopējā nostājā 2001/931 minēto pasākumu īstenošanai Kopienas līmenī ir vajadzīga regula, 2001. gada 27. decembrī Padome, ņemot vērā EKL 60., 301. un 308. pantu, pieņēma Regulu Nr. 2580/2001.
10. No minētās regulas 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta, izņemot tajā pieļautās atkāpes, izriet, ka visi līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi, kas pieder šā panta 3. punktā paredzētajā sarakstā ietvertai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, tiek iesaldēti.
11. Tāpat atbilstīgi šīs regulas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktam “nekādi līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi netiek darīti tieši vai netieši pieejami 3. punktā paredzētajā sarakstā ietvertai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai vai šādas fiziskas vai juridiskas personas, grupas vai organizācijas labā”. Tā paša panta 2. punktā ir aizliegts sniegt finanšu pakalpojumus tādām personām, grupām vai organizācijām vai to labā.
12. Atbilstīgi Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktam, pieņemot lēmumu vienbalsīgi, Padome saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4.–6. punkta noteikumiem izveido, pārskata un groza to personu, grupu un organizāciju sarakstu, uz kurām attiecas minētā regula.
13. Regulas Nr. 2580/2001 9. pantā paredzēts, ka katra dalībvalsts nosaka sankcijas, ko piemērot gadījumos, kad pārkāpti šīs regulas noteikumi, un ka šīm sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.
14. Sākotnējais to personu, grupu un organizāciju saraksts, kurām ir piemērojama Regula Nr. 2580/2001, ir noteikts Padomes 2001. gada 27. decembra Lēmumā 2001/927/EK, ar ko izveidots Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētais saraksts (5) .
15. Ar 2002. gada 2. maija Lēmumu 2002/334/EK, ar ko īsteno Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu un atceļ Lēmumu 2001/927 (6), Padome pieņēma to personu, grupu un organizāciju atjauninātu sarakstu, uz kurām attiecas minētā regula. Šā saraksta 2. iedaļas ar nosaukumu “Grupas un organizācijas” 10. punktā ir minēta “Revolucionārā Tautas atbrīvošanās armija/fronte/partija ( DHKP / C ), ( Devrimci Sol
(“Revolucionāri kreisie”), Dev Sol ) (turpmāk tekstā – “ DHKP‑C ”)”.
16. Ar vairākiem turpmākiem lēmumiem, tostarp Padomes 2006. gada 29. maija Lēmumu 2006/379/EK, ar ko īsteno Regulas (EK) Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu un atceļ Lēmumu 2005/930/EK (7), minētais saraksts tika regulāri atjaunināts. DHKP‑C
nosaukums vienmēr tika saglabāts minētajos tiesību aktos.
17. No Padomes 2007. gada 28. jūnija Lēmuma 2007/445/EK, ar kuru īsteno Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu un atceļ Lēmumu 2006/379 un Lēmumu 2006/1008/EK (8), preambulas trešā līdz septītajam apsvērumam izriet, ka Padome praktisko iespēju robežās katrai personai, grupai un organizācijai ir sniegusi pamatojumu, paskaidrojot iemeslus, kāpēc tās ir iekļautas Lēmuma 2006/379 sarakstā. Publicējot paziņojumu 2007. gada 25. aprīļa Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (9), Padome informēja personas, grupas un organizācijas, ka tā nolēmusi arī turpmāk tās atstāt sarakstā, kā arī par iespēju pieprasīt Padomei piekļuvi pamatojumam. Pēc tam, kad Padome pilnībā pārskatīja sarakstu, ņemot vērā komentārus un dokumentus, kurus bija iesniegušas dažas attiecīgās personas, grupas un organizācijas, tā secināja, ka personas, grupas un organizācijas, kuras uzskaitītas Lēmuma 2007/445 pielikumā, ir bijušas iesaistītas terora aktos Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. un 3. punkta nozīmē, ka attiecībā uz tām lēmumu ir pieņēmusi kompetenta iestāde minētās kopējās nostājas 1. panta 4. punkta nozīmē un ka tādēļ uz tām būtu jāturpina attiecināt īpašus ierobežojošus pasākumus, kas paredzēti Regulā Nr. 2580/2001.
18. Lēmuma 2007/445 pielikuma sarakstā, kurā atbilstoši tam, kas izriet no šā lēmuma 1. un 2. panta, it īpaši ir aizstāts Lēmumā 2006/379 iekļautais saraksts, 2. sadaļas ar nosaukumu “Grupas un vienības” 26. punktā ir minēta DHKP‑C .
D – Valsts tiesības
19. Pamatojoties uz Regulas Nr. 2580/2001 9. pantu, Vācijas Federatīvā Republika nolēma paredzēt kriminālsodus par šajā regulā minēto aizliegumu pārkāpšanu.
20. Redakcijā, kas piemērojama līdz 2006. gada 7. aprīlim, Ārējās tirdzniecības likuma ( Außenwirtschaftsgesetz, turpmāk tekstā – “ AWG ”) 34. panta 4. punkts bija formulēts šādi:
“Ar brīvības atņemšanu vismaz uz diviem gadiem soda ikvienu personu, kas ir pārkāpusi kādu šā likuma noteikumu vai noteikumus, kas pieņemti šā likuma īstenošanai, vai kādu Eiropas Kopienu tiesību aktu, ar ko ierobežo ārējo tirdzniecību un kas publicēts Bundesgesetzblatt
vai Bundesanzeiger, un kas kalpo [..] Drošības padomes noteiktas ekonomiskas sankcijas īstenošanai [..], piemērojot ANO Statūtu VII nodaļu. Mazāk smagu pārkāpumu gadījumā soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no 3 mēnešiem līdz 5 gadiem.”
21. Pēc grozījumiem minētajā likumā AWG
34. panta 4. punkta 2) apakšpunkta jaunais formulējums ir šāds:
“Tiek sodīta ar brīvības atņemšanu uz laiku no 6 mēnešiem līdz 5 gadiem ik viena persona, kas
[..]
4. punkts:
[..]
2) ir pārkāpusi kādu Bundesanzeiger publicētu un tieši piemērojamu eksportēšanas, pārdošanas, piegādes, nodošanas rīcībā, nodošanas, pakalpojumu sniegšanas, ieguldījumu, atbalsta aizliegumu vai apgājusi šo aizliegumu, kas noteikts Kopienu tiesību aktā [..], ar ko tiek īstenota kāda Padomes [..] noteikta ekonomiska sankcija kopējās ārējās un drošības politikas jomā.”
22. AWG
34. panta 6. punkta 4) apakšpunktā ir noteikts, ka ar brīvības atņemšanu vismaz uz diviem gadiem “tiek sodīta ikviena persona, kas veic kādu no 1., 2. vai 4. punktā minētajām darbībām saistībā ar profesiju vai kā grupas biedrs, kas tajā iesaistījies, lai kopā ar kādu grupas biedru ilgstoši izdarītu šādus pārkāpumus”.
E – Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas spriedumi par lēmumu par iekļaušanu Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā tiesiskumu
23. Vairākos spriedumos, kas pasludināti laikposmā no 2006. gada līdz 2008. gadam, Pirmās instances tiesa ir apmierinājusi Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā iekļauto privātpersonu vai organizāciju iesniegtās prasības par to Padomes tiesību aktu atcelšanu, atbilstoši kuriem tās tika iekļautas minētajā sarakstā.
24. 2006. gada 12. decembra pirmajā no šiem spriedumiem – lietā Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran /Padome (10) – Pirmās instances tiesa atcēla Padomes lēmumu, ar kuru prasītājai organizācijai piemēro Regulā Nr. 2580/2001 noteiktos pasākumus.
25. Šā sprieduma motīvu daļā, kurā ir runa, pirmkārt, par prasītājas organizācijas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, Pirmās instances tiesa vispirms atgādināja, ka šo tiesību ievērošana ir Kopienu tiesību pamatprincips un ka atbilstoši šim principam ir jānodrošina, ka jebkura persona, kurai ir piemērota sankcija, ir tiesīga lietderīgi paziņot savu viedokli sakarā ar faktiem, kas izmantoti sankcijas pamatojumam (11) .
26. Pirmās instances tiesa pēc tam noraidīja Padomes un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes argumentu, atbilstoši kuram uz šādu garantiju nevarot atsaukties saistībā ar lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanu atbilstoši Regulai Nr. 2580/2001 (12), šajā sakarā precizējot, ka, lai gan OMPI [PIĪO] apstrīdētajam lēmumam ir normatīvs raksturs un erga omnes
ietekme, tas tieši un individuāli attiecas uz prasītāju, attiecībā uz kuru šis lēmums ir tiesību akts, kas nosaka individuālus ekonomisko un finansiālo sankciju pasākumus (13) .
27. Tādējādi Pirmās instances tiesa definēja tiesību uz aizstāvību priekšmetu šajā lietā, šajā sakarā nošķirot sākotnējo lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu, kā noteikts Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā, no vienas puses, un turpmākos lēmumus par līdzekļu iesaldēšanu, kuri pieņemti pēc regulāras pārskatīšanas, kas paredzēta šīs pašas kopējās nostājas 1. panta 6. punktā, no otras puses. Atbilstoši Pirmās instances tiesas viedoklim pirmajā gadījumā, lai ievērotu tiesības uz aizstāvību, principā, pirmkārt, Padomei ir jāpaziņo ieinteresētajai personai precīza informācija vai lietas materiālos ietvertie pierādījumi tam, ka lēmumu, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā ietvertajai definīcijai, attiecībā uz ieinteresēto personu ir pieņēmusi kompetenta dalībvalsts iestāde, un, otrkārt, tai ir jādod iespēja lietderīgi paust savu viedokli par šo informāciju vai lietas materiālos ietvertajiem pierādījumiem. Otrajā gadījumā tiesību uz aizstāvību ievērošana tāpat paredz, pirmkārt, ka ieinteresētajai personai tiek paziņota informācija vai par lietas materiālos ietvertajiem pierādījumiem, kas, pēc Padomes domām, pamato tās saglabāšanu strīdīgajos sarakstos, un, otrkārt, tai ir jādod iespēja lietderīgi paust savu viedokli šajā sakarā (14) .
28. Otrkārt, saistībā ar pienākumu norādīt pamatojumu Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka, ja vien to pieļauj primāri apsvērumi, kas saistīti ar Kopienas vai tās dalībvalstu drošību vai to starptautisko attiecību uzturēšanu, atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktam ir vismaz jānodrošina, ka sākotnējā lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu pamatojums īpaši un konkrēti attiecas uz katru faktu, kas pamato šāda lēmuma pieņemšanu, kā arī, vajadzības gadījumā, uz iespējamiem jauniem faktiem, un ir jānorāda iemesli, kādēļ Padome, īstenojot savu rīcības brīvību, uzskata, ka šāds pasākums ir piemērojams ieinteresētajai personai. Tāpat tā norādīja, ka turpmāk pieņemtā lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu pamatojumā ar tādām pašām atrunām ir jānorāda īpaši un konkrēti iemesli, kādēļ Padome pēc atkārtotas izvērtēšanas uzskata, ka ieinteresētās personas līdzekļu iesaldēšana joprojām ir pamatota.
29. Treškārt, saistībā ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Pirmās instances tiesa ir uzsvērusi, ka lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu, kas pieņemts atbilstoši Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktam, tiesiskuma pārbaude ietver to faktu un apstākļu izvērtēšanu, kuri tiek minēti kā šā lēmuma pamatojums, tāpat kā to pierādījumu un informācijas pārbaudi, uz ko ir balstīts šis vērtējums. Šai pārbaudei ir jāattiecas arī uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu un pienākumu norādīt pamatojumu, kā arī, vajadzības gadījumā, uz tādu primāru apsvērumu pamatotību, uz ko Padome izņēmuma kārtā ir atsaukusies, lai tos neievērotu (15) . Pirmās instances tiesa precizēja, ka pārbaude “ir obligāta īpaši tādēļ, ka tā ir vienīgā procesuālā garantija, kas ļauj nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp starptautiskā terorisma apkarošanas prasībām un pamattiesību aizsardzību” (16) .
30. Piemērojot šādi skaidrotos principus šajā gadījumā, Pirmās instances tiesa vispirms norāda, ka “atbilstošajā tiesiskajā regulējumā, proti, Regulā Nr. 2580/2001 un Kopējā nostājā 2001/931, uz ko tā atsaucas, konkrēti nav paredzēta nekāda procedūra, kā ir jāpaziņo apsūdzības fakti un kā ir jāuzklausa ieinteresētās personas – vai tas būtu pirms sākotnējā lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas vai vienlaikus, vai – kontekstā ar turpmāk pieņemtajiem lēmumiem – lai šīs personas svītrotu no strīdīgā saraksta” (17) . Turpinājumā tā atzīst, ka nevienā brīdī pirms šīs prasības celšanas prasītājai netika paziņoti apsūdzības fakti. Tie paši apsvērumi tika uzskatīti par piemērojamiem mutatis mutandis
attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanas pārbaudi. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa norādīja, ka, tā kā apstrīdētajā lēmumā nav nevienas norādes par īpašiem un konkrētiem iemesliem, kas to pamatotu, tā nevar veikt šā lēmuma tiesiskuma pārbaudi tiesā. Tādējādi tā atzina, ka apstrīdētais lēmums netika pamatots un ka tas ir ticis pieņemts tādas procedūras ietvaros, kuras gaitā prasītājas tiesības uz aizstāvību nav tikušas ievērotas, un ka tā nevarēja veikt šā lēmuma tiesiskuma pārbaudi tiesā.
31. Līdz ar to Pirmās instances tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu, “ciktāl tas attiecas uz prasītāju”.
32. Vairākos turpmākos spriedumos tika apmierinātas minētajā sarakstā iekļautu organizāciju (18) vai privātpersonu (19) celtās prasības, kuru pamatojums bija ļoti līdzīgs iepriekš minētajam. Katrā ziņā Pirmās instances tiesa atcēla apstrīdētos lēmumus tikai tiktāl, ciktāl tie attiecās uz organizāciju vai privātpersonu, kas cēlusi prasību.
II – Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
33. Kriminālprocess saistībā ar E  un F
(turpmāk tekstā – “apsūdzētie”) ir balstīts uz Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof (Vācija) [Federālās augstākās tiesas federālā ģenerālprokurora] (turpmāk tekstā – “ Generalbundesanwalt ”) 2009. gada 6. oktobra apsūdzības rakstu, kurā viņi tiek apsūdzēti par to, ka no 2002. gada 30. augusta līdz 2008. gada 5. novembrim – datums, kad viņus aizturēja, – viņi bijuši organizācijas DHKP / C
– kuras mērķis atbilstīgi minētajam rakstam ir, izmantojot bruņotu spēku, gāzt valsts kārtību Turcijā – biedri. Šie fakti par iespējamo piederību teroristu grupai ārzemēs ir pamats viņu apcietināšanai.
34. Tāpat atbilstīgi minētajam apsūdzības rakstam visā apsūdzēto piederības DHKP‑C, kur viņi bija atbildīgi par šīs organizācijas ģeogrāfisko apakšnodaļu (“Bölge”) vadīšanu Vācijā, laikā viņi sava galvenā uzdevuma – nodrošināt līdzekļus – ietvaros esot organizējuši ikgadējas ziedojumu vākšanas kampaņas šīs organizācijas labā un nodevuši iegūtos līdzekļus tās augstākajām instancēm. Turklāt viņiem esot bijusi noteicoša loma pasākumu organizēšanā un norisē, kā arī partijas publikāciju pārdošanā, lai ievāktu līdzekļus priekš DHKP‑C, un viņi esot nodevuši iegūtos līdzekļus minētajai organizācijai. Viņi esot zinājuši, ka šādā veidā savāktie naudas līdzekļi vismaz daļēji bija paredzēti organizācijas teroristiskās darbības finansēšanai.
35. Viens no abiem apsūdzētajiem turklāt esot izvēlējies piemērotus kurjerus ieroču un sprāgstvielu pārvadāšanai uz Turciju, kā arī ieguvis tintes zīmogus un spiedogus, lai varētu viltot DHKP‑C
biedru personību apliecinošus dokumentus.
36. Minētajā apsūdzības rakstā norādītajā laikposmā viens no apsūdzētajiem esot savācis un nodevis organizācijai vismaz EUR 215 809, bet otrs – vismaz EUR 105 051.
37. Šajā kontekstā iesniedzējtiesai radās šaubas attiecībā uz Regulu Nr. 2580/2001.
38. Pirmkārt, tā apgalvo, ka šā viedokļa 23.–32. punktā minētie Pirmās instances tiesas spriedumi (turpmāk tekstā – “Pirmās instances tiesas spriedumi”) rada šaubas par DHKP‑C
iekļaušanas minētās regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā spēkā esamību.
39. Tā tomēr norāda, ka Generalbundesanwalt
apsūdzības rakstā ir pieņemts, pirmkārt, ka DHKP‑C
iekļaušana sarakstā ir “spēkā” jau kopš sākuma tāpēc, ka tiesvedībā netika konstatēta tās spēkā neesamība, un, otrkārt, ka, pat pieņemot, ka šī iekļaušana sākotnēji nav īstenota atbilstoši noteikumiem, tā tika apstiprināta ar atpakaļejošu spēku saskaņā ar grozīto Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta īstenošanas kārtību, kas saglabāta, lai pieņemtu Lēmumu 2007/445.
40. Viens no apsūdzētajiem tomēr uzsvēra, ka DHKP‑C
iekļaušana sarakstā nav spēkā vismaz attiecībā uz laikposmu pirms attiecīgās kārtības grozīšanas un ka tāda iekļaušana tāpēc nevarēja būt pamats, lai faktus, par kuriem viņš tiek apsūdzēts, uzskatītu par sodāmiem, kaut arī attiecīgā organizācija nav cēlusi prasību tiesā par tās iekļaušanu šajā sarakstā.
41. Otrkārt, iesniedzējtiesai ir šaubas par Regulas Nr. 2580/2001 piemērojamību personai, kura pati ir sarakstā, kas izveidots, piemērojot minētās regulas 2. panta 3. punktu, iekļautas organizācijas biedre, ja šī persona organizācijai sniedz līdzekļus, finanšu aktīvus, kā arī saimnieciskos resursus vai piedalās šajā piegādē vai tādās darbībās, kuru mērķis ir apiet šīs regulas 2. pantu.
42. Treškārt, pieņemot, ka Regulas Nr. 2580/2001 piemērošanas joma ratione personae
aptver kādas sarakstā iekļautas organizācijas biedrus, iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai tas, ka līdzekļus iegūst organizācijas biedrs, kurš ir atbildīgs par ziedojumu vākšanu un to tālāku nodošanu organizācijai, ietilpst šīs regulas 2. un 3. panta piemērošanas jomā ratione materiae .
43. Ņemot vērā šīs dažādās šaubas, Oberlandesgericht Düsseldorf [Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā] (Vācija) nolēma Tiesai uzdot šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai tādas organizācijas iekļaušana sarakstā, pamatojoties uz Regulas [..] Nr. 2580/2001 [..] 2. pantu, kas nav pārsūdzējusi lēmumus, kuri uz to attiecas, ņemot vērā – šajā gadījumā – grozīto procedūru, kas izriet no Lēmuma [2007/445], ir uzskatāma par spēkā esošu (“wirksam”) kopš sākuma arī tad, ja iekļaušana sarakstā tika veikta, neievērojot vienkāršākās procesuālās garantijas?
2) Vai Regulas [..] Nr. 2580/2001 [..] 2. un 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka var būt runa par līdzekļu, finanšu aktīvu un saimniecisko resursu nodošanu vai dalību nodošanā juridisko personu, grupu vai organizāciju, kas iekļautas šīs regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, rīcībā vai dalību darbībās, kuru mērķis ir apiet šo noteikumu, arī tad, ja šo resursu piegādātājs pats ir attiecīgās juridiskās personas, grupas vai organizācijas biedrs?
3) Vai Regulas [..] Nr. 2580/2001 [..] 2. un 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka var būt runa par līdzekļu, finanšu aktīvu un saimniecisko resursu nodošanu vai dalību nodošanā juridisko personu, grupu vai organizāciju, kas iekļautas šīs regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, rīcībā vai dalību darbībās, kuru mērķis ir apiet šo noteikumu, arī tad, ja attiecīgajai juridiskajai personai, grupai vai organizācijai paredzētie finanšu aktīvi tai vai tām jau ir pieejami (kaut arī netieši)”?
III – Tiesvedība tiesā
44. 2009. gada 21. decembra lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesā tika saņemts 2009. gada 29. decembrī. Šajā lūgumā bija atsauce uz LESD 267. panta ceturto daļu.
45. Atsevišķā 2010. gada 5. februāra dokumentā, kas Tiesas kancelejā saņemts tā paša mēneša 11. datumā, iesniedzējtiesa lūdza Tiesu šai lietai piemērot paātrināto procedūru. Pamatojot savu lūgumu, iesniedzējtiesa norādīja, ka ar 2010. gada [15.] janvāra rīkojumu tā uzsākusi kriminālprocesu pret apsūdzētajiem un noteikusi tiesas sēdes laikposmā no 2010. gada 11. marta līdz 31. augustam. Tā apgalvoja, ka, ņemot vērā šā kriminālprocesa paredzamo ilgumu, kā arī prejudiciālo jautājumu nozīmīgumu pamata lietā, pastāv īpaša vajadzība steidzami lemt par šiem jautājumiem.
46. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 1. marta rīkojumu tika nolemts piemērot lietai paātrinātu procedūru.
47. Generalbundesanwalt, E, F, Francijas valdība, Padome un Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. 2010. gada 12. maija tiesas sēdē tika uzklausīti arī šo ieinteresēto personu, izņemot Francijas valdību, mutvārdu skaidrojumi.
IV – Par pirmo prejudiciālo jautājumu
A – Ievada apsvērumi
48. Vispirms īsumā ir jānoskaidro, kāda ir Regulas Nr. 2580/2001 nozīme pamata krimināllietā, kā arī tas, kā tiek saistītas krimināltiesību normas un normas, kas neattiecas uz krimināltiesībām, valstu un Kopienu tiesību normas, kuras raksturo normatīvo kontekstu, kādā apsūdzētajiem tika uzrādīta apsūdzība. Pēc tam ir jānoskaidro Tiesai uzdotā prejudiciālā jautājuma apmērs.
1. Par Regulas Nr. 2580/2001 nozīmi pamata krimināllietā
49. Kā uzsver Generalbundesanwalt, protams, ne Regulas Nr. 2480/2001 noteikumiem, ne Padomes pasākumiem, kas veikti šīs regulas 2. panta 3. punkta īstenošanai, nav krimināltiesiska rakstura (20) .
50. Minētajā regulā vismaz formāli nav arī paredzēts, ka valsts līmenī par tajā paredzēto noteikumu neievērošanu būtu jāparedz kriminālsods. Proti, šīs regulas 9. pantā, kurā ir paredzēts, ka katra dalībvalsts nosaka sankcijas, ko piemērot gadījumos, kad pārkāpti šīs regulas noteikumi, ir tikai norādīts, ka šīm sankcijām ir jābūt “efektīvām, samērīgām un preventīvām”.
51. Tomēr, izmantojot Vācijas likumdevēja norādes, Regulas Nr. 2580/2001 noteikumi, ko papildina Padomes lēmumi, ar kuriem nosaka un atjaunina šīs regulas 2. panta 3. punktā paredzēto sarakstu, palīdz noteikt tās krimināltiesību normas saturu, ar ko tiek pamatots apsūdzības raksts pret apsūdzētajiem pamata lietā. Šo mehānismu ilustrē pats šīs tiesību normas teksts.
52. Kā jau iepriekš norādīts (21), AWG
34. panta 4. punkta dažādajās redakcijās, kas attiecībā uz konkrētajiem faktiem piemērojamas ratione temporis, ir tikai paredzēts cietumsods (vismaz uz diviem gadiem – redakcijā, kas piemērojama līdz 2006. gada 7. aprīlim, un no 6 mēnešiem līdz 5 gadiem – vēlāk piemērojamajā redakcijā) un precizēts, ka šis sods tiek piemērots “ikvienai personai, kas pārkāpusi kādu [..] Kopienu tiesību aktu [..], ar ko ierobežo ārējo tirdzniecību [..], kas kalpo Drošības padomes noteiktas ekonomiskas sankcijas īstenošanai [..], piemērojot ANO Statūtu VII nodaļu” (līdz 2006. gada 7. aprīlim piemērojamā redakcija), vai “ikvienai personai, kas pārkāpusi [..] eksportēšanas, pārdošanas, piegādes, piegādes, nodošanas rīcībā, nodošanas, pakalpojumu sniegšanas, ieguldījumu, atbalsta aizliegumu vai apgājusi šo aizliegumu, kas noteikts Kopienu tiesību aktā [..], ar ko tiek īstenota kāda Padomes [..] noteikta ekonomiska sankcija kopējās ārējās un drošības politikas jomā (pēc 2006. gada 7. aprīļa piemērojamā redakcija).
53. Tādējādi AWG
34. panta 4. punktā Vācijas likumdevējs izmantoja apsūdzības mehānismu, izmantojot atsauci. Līdz ar to, kā Generalbundesanwalt
norāda Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos, “Vācijas tiesībās attiecīgo faktu [pamata lietā] sodāmība izriet no šīs tiesību normas un no [Savienības] aktiem, uz kuriem tajā ir atsauce, proti, no Regulas Nr. 2580/2001 kopā ar dažādiem Padomes lēmumiem”, ar kuriem DHKP‑C
nosaukums tika iekļauts un saglabāts šīs regulas 2. pantā paredzētajā sarakstā.
54. It īpaši ar šo atsauci attiecīgajos Savienības tiesību aktos noteikta sodāma rīcība kopumā, nevis tikai kāds tās elements, tiesisks vai faktisks pieņēmums. Kā norādīts tālāk, šāds konstatējums ietekmē atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu.
2. Par Tiesai uzdotā jautājuma apmēru
55. Šādi formulēts, pirmais jautājums, šķiet, ir uzdots Tiesai par to, cik efektīva – ņemot vērā Pirmās instances tiesas spriedumus – ir tādas organizācijas iekļaušana Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta paredzētajā sarakstā, kura nav apstrīdējusi tiesā tos Padomes lēmumus, ar kuriem nosaka šādu iekļaušanu. Tādā nozīmē to interpretē Francijas valdība, kura savos rakstveida apsvērumos, kurus tā iesniegusi Tiesā, apgalvo, ka iesniedzējtiesa ir atturējusies no jebkādas lēmumu par DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanu spēkā esamības
jautājuma izvērtēšanas.
56. Šāda interpretācija, kurai mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanas laikā pievienojās Padome, man tomēr nešķiet pareiza, ņemot vērā visus apsvērumus, kas minēti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
57. Pirmkārt, jautājuma formulējums attiecīgo aktu “efektivitātes” (“wirksam”), nevis “spēkā esamības” (“Gültigkeit”) izteiksmē ir tāds, šķiet, galvenokārt tāpēc, ka iesniedzējtiesa vienlaikus uzdod jautājumu par iekļaušanas Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā kārtības grozīšanas sekām – kā minēts rīkojuma pamatojumā –, tostarp saistībā ar iespēju, ka Lēmumā 2007/445, ar kuru ir izdarīti šādi grozījumi, minētie akti koriģēti ar atpakaļejošu spēku.
58. Otrkārt, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka jautājumu par tādu aktu spēkā esamību un/vai pastāvēšanu, ar kuriem DHKP‑C
tiek iekļauta minētajā sarakstā, patiešām uzdeva apsūdzētie pamata lietas ietvaros.
59. Treškārt, lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 40. punktā ir norādīts, ka “pēc Senāta domām, tas, ka DHKP‑C
nav pieprasījusi to lēmumu atcelšanu, kas pieņemti pret to, piemērojot Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu, nav pamats atbilstīgi LESD 267. panta pirmās daļas b) apakšpunktam [un] otrajai daļai iesniegtā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu uzskatīšanai par nepieņemamu”. Šim apgalvojumam tostarp seko vērtējums par Tiesas spriedumā lietā TWD Textilwerke Deggendorf (22) noteikto principu piemērojamību šajā gadījumā, kas tiks izvērtēts vēlāk. Šāds apgalvojums un turpmākais vērtējums nebūtu bijis vajadzīgs, ja iesniedzējtiesa nebūtu vēlējusies uzdot Tiesai jautājumu par attiecīgo tiesību aktu tiesiskumu.
60. Tādējādi Tiesai no visas valsts tiesas sniegtās informācijas jānošķir Savienības tiesību aspekti, atbilstīgi kuriem, ņemot vērā strīda priekšmetu, ir jāveic spēkā esamības vērtējums (23) .
61. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apstākļiem, tātad ir jāuzskata, ka pirmajā jautājumā Oberlandesgericht Düsseldorf
būtībā lūdz Tiesu, ņemot vērā Pirmās instances tiesas spriedumus, paust viedokli par to Padomes tiesību aktu efektivitāti un spēkā esamību, kuri pieņemti pirms Lēmuma 2007/445 un ar kuriem organizācija – šajā gadījumā DHKP‑C, kura nav apstrīdējusi tiesā minētos tiesību aktus, vispirms tika iekļauta un vēlāk saglabāta Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, vajadzības gadījumā ņemot vērā tos grozījumus iekļaušanas sarakstā kārtībā, kas noteikti ar Lēmumu 2007/445.
62. Turpretī, tomēr, kas, šķiet, izriet no F
rakstveida apsvērumiem, netika uzdots neviens jautājums par šā pēdējā minētā lēmuma spēkā esamību. Patiešām, nevienā rīkojuma daļā nav izteiktas nekādas šaubas par šā tiesību akta tiesiskumu.
B – Vērtējums
1.	Par DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanas pasākumu, kas paredzēti pirms Lēmuma 2007/445 stāšanās spēkā, efektivitāti
63. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru principā ir jāpieņem, ka Savienības iestāžu tiesību akti ir spēkā un tātad rada tiesiskas sekas tik ilgi, kamēr tie nav atsaukti, atcelti saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu vai atzīti par spēkā neesošiem saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vai iebildi par prettiesiskumu (24) .
64. Šā gadījuma apstākļos jau rodas jautājums par to, vai šāds pieņēmums attiecas arī uz tiesību aktiem, kuru prettiesiskums bijis konstatēts tiešas prasības ietvaros, kā tas ir dažos no lēmumiem, ar kuriem DHKP‑C
iekļauta attiecīgajā sarakstā, kaut arī šāda konstatējuma dēļ tie tika atcelti tikai tiktāl, ciktāl šī spēkā neesamība, kas attiecas uz visu tiesību aktu kopumā (25), skar lietas dalībnieku, kurš ir cēlis prasību (26) . Katrā ziņā, lai arī kāda būtu atbilde, tomēr tiesību akts, pat ja tas ir prettiesisks, rada – ja tas var radīt – sekas tik ilgi, kamēr tā pieņēmēja iestāde to nav atcēlusi, atsaukusi vai grozījusi, vai arī tas nav atcelts tā tiesiskuma pārbaudes tiesā ietvaros.
65. Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka organizācija, kuras sastāvā ir apsūdzētie, nekad nav apstrīdējusi lēmumus par līdzekļu iesaldēšanu, kas uz to attiecas.
66. Turklāt ar Pirmās instances tiesas spriedumiem tiesību akti tika atcelti tikai tiktāl, ciktāl tie attiecās uz prasītājiem. Tāpēc šie spriedumi nekādi nevarēja ietekmēt ne šādus aktus, ja tie attiecas uz citām personām, nevis minētajiem prasītājiem, ne vēl jo vairāk citus aktus, pat ja tajos ir pārkāpumi, kas ir līdzvērtīgi vai salīdzināmi ar tiem, ko atklājusi Tiesa.
67. Tomēr tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kā izņēmums no spēkā esamības prezumpcijas principa – tiesību akti, kuri ir tik acīmredzami prettiesiski, ka tas nav pieļaujams Kopienu tiesību sistēmā, ir atzīstami par tādiem, kuriem nav nekādu, pat pagaidu tiesisko seku, proti, tie ir uzskatāmi par juridiski neeksistējošiem. Šā izņēmuma nolūks ir nodrošināt līdzsvaru starp divām pamata – bet dažkārt pretēja rakstura – prasībām, kurām ir jāatbilst tiesību sistēmai, proti, starp tiesisko attiecību stabilitāti un tiesiskuma ievērošanu (27) . Saskaņā ar to pašu judikatūru to seku smagums, kas ir saistīts ar konstatējumu par Savienības iestāžu akta neeksistēšanu, nozīmē, ka tiesiskās drošības iemeslu dēļ šis konstatējums ir izmantojams tikai īpaši ārkārtējos gadījumos (28) .
68. Pamatojoties uz šo judikatūru, apsūdzētie Tiesai iesniegtajos apsvērumos apgalvo, ka Padomes lēmums par DHKP‑C
iekļaušanu Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, kā arī turpmākie akti, ar kuriem šīs organizācijas nosaukums tiek saglabāts minētajā sarakstā, vismaz līdz stājas spēkā Lēmums 2007/443, būtu jāuzskata par juridiski neeksistējošiem.
69. Es nepiekrītu šim viedoklim.
70. Patiešām, neraugoties uz procesuālo noteikumu pārkāpumu un formas trūkumu objektīvo smagumu, Pirmās instances tiesas spriedumos – pirmais no kuriem attiecas uz pamattiesībām uz aizstāvību un otrais ir saistīts ar pamatojuma neesamību, kādēļ tiesa nevar pārbaudīt aktu, – īpaši stingrie nosacījumi, kas fiksēti iepriekš minētajā judikatūrā, šajā konkrētajā gadījumā, šķiet, nav ievēroti. Turklāt Pirmās instances tiesa šādi nosprieda saistībā ar otro prasību atcelt tiesību aktu, ko cēla prasītāja lietā, kurā pasludināts spriedums OMPI I (29) .
71. No iepriekš minētā izriet, ka Padomes akti, kuri pieņemti pirms Lēmuma 2007/445 un ar kuriem DHKP‑C
sākotnēji tika iekļauta un vēlāk saglabāta Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, ir radījuši tiesiskas sekas no to spēkā stāšanās dienas līdz atcelšanas brīdim, nosakot šīs organizācijas līdzekļu iesaldēšanu nepārtraukti no 2002. gada 3. maija – Lēmuma 2002/334 spēkā stāšanās brīža – līdz 2007. gada 29. jūnijam – dienas, kad tika publicēts Lēmums 2007/445, ar kuru tiek atcelts Lēmums 2006/379.
72. Līdz ar to šie akti radīja tiesiskas sekas laikposmā, kad esot izdarīts ilgstošs pārkāpums, par kuru pret apsūdzētajiem ir uzsākta kriminālvajāšana.
73. Francijas valdība rakstveida apsvērumos un Padome mutvārdu procesā būtībā aicina Tiesu, atbildot uz pirmo jautājumu, ņemt vērā minēto konstatējumu.
74. Tomēr es nedomāju, ka būtu jāizvēlas šāds risinājums, jo tas neļautu sniegt izsmeļošu atbildi uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, kuri, kā minēts šā viedokļa 56.–60. punktā, attiecas ne tikai uz DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanas pasākumu efektivitāti, bet arī uz to tiesiskumu.
75. Tāpēc ir jāveic šāda tiesiskuma pārbaude.
2.	Par DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanas pasākumu, kas noteikti pirms Lēmuma 2007/445, tiesiskumu
76. Savos apsvērumos Generalbundesanwalt
un Komisija norāda, ka to iemeslu dēļ, kuri galvenokārt attiecas uz tiesisko drošību un uz neapstrīdēto aktu galīgo raksturu, Tiesa nevarētu spriest par attiecīgo pasākumu spēkā esamību saistībā ar šo prejudiciālo procedūru.
77. Pirms šo pasākumu trūkumu (c) sadala) izvērtēšanas, vispirms ir jāizvērtē šo dažādo argumentu pamatotība (a) sadaļa).
78. Pēc tam ir jāuzdod jautājums par to, kādas sekas ir tam, ka stājas spēkā Lēmums 2007/445 par agrāko līdzekļu iesaldēšanas pasākumu spēkā esamību (b) sadaļa).
a) Par apstākļiem, kas šajā gadījumā neļaujot Tiesai novērtēt spēkā esamību
i) Par apstākļiem, kuru dēļ apsūdzētie neapstrīdēja attiecīgos līdzekļu iesaldēšanas pasākumus
79. Lai arī saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši LESD 263. pantam un lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par aktu spēkā esamību atbilstoši LESD 267. pantam ir paredzēti autonomi pārsūdzības līdzekļi, kuriem ir piemērojami savi pieņemamības nosacījumi, tomēr Tiesas judikatūrā ir atrodami izņēmumi no šāda noteikuma.
80. Tādējādi spriedumā lietā TWD Textilwerke Deggendorf (30), atgādinot judikatūru, saskaņā ar kuru dalībvalsts, kas paredzētajā termiņā neapstrīd lēmumu, kas tai ir adresēts, nevar apstrīdēt šā lēmuma spēkā esamību saistībā ar prasību pret pienākumu neizpildi, Tiesa ir izslēgusi iespēju atbalsta saņēmējam, par kuru Komisija ir pieņēmusi lēmumu atbilstoši LESD 108. pantam un kurš būtu varējis apstrīdēt tādu lēmumu, taču ir nokavējis tam paredzēto termiņu, – valsts tiesā apstrīdēt šā lēmuma tiesiskumu saistībā ar prasību par valsts pasākumiem šā lēmuma izpildē. Atbilstīgi Tiesas viedoklim šādu noilguma seku mērķis ir saglabāt tiesisko drošību, novēršot tādu Kopienas aktu neierobežotu apstrīdēšanu, kuriem ir tiesiskas sekas. Ja tiktu atzīts, ka tādos apstākļos ieinteresētā persona varētu valsts tiesā iebilst pret lēmuma izpildi, pamatojoties uz lēmuma prettiesiskumu, viņam tiktu atzīta iespēja apiet galīgo raksturu, kas pēc pārsūdzības termiņa beigām lēmumam ir attiecībā uz ieinteresēto personu.
81. Saskaņā ar šo judikatūru nokavēt termiņu, lai, izmantojot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu spēkā esamības novērtēšanai, apstrīdētu lēmuma tiesiskumu, var ne tikai lēmuma adresāts, bet arī jebkura fiziska vai juridiska persona, kas gan nav lēmuma adresāte, bet kuru lēmums skar tieši un individuāli LESD 263. panta izpratnē. Atbilstoši Tiesas viedoklim tas pats attiecas arī uz privātpersonu, kura attiecīgajā termiņā nav tiesā apstrīdējusi regulu, kas attiecībā uz to ir uzskatāma par individuālu lēmumu (31) .
82. Tomēr, lai tāda noilguma ietekme būtu tieši attiecināma uz fizisku vai juridisku personu, kura valsts tiesā atsaucas uz kāda Savienības akta prettiesiskumu, ir nepieciešams, lai šī persona neapšaubāmi
būtu varējusi lūgt šāda akta atcelšanu atbilstīgi LESD 263. pantam (32), un tādējādi šādas prasības pieņemamībai ir jābūt acīmredzamai.
83. Šāds nosacījums izriet vispārējā principa, kuru no LESD 277. panta izsecināja Tiesa un kurš nodrošina, ka ikvienai personai ir vai ir bijusi iespēja apstrīdēt Kopienas tiesību aktu, ar kuru ir pamatots pret tādu personu vērsts lēmums (33) .
84. Šajā gadījumā termiņa noilguma sekas, kas apstiprinātas judikatūrā, kura uzsākta ar iepriekš minēto spriedumu lietā TWD Textilwerke Deggendorf, pēc manām domām, neattiecas uz apsūdzētajiem.
85. Pirmkārt, var vispārīgi jautāt, vai šāds noilgums ir piemērojams, ja tas ierobežo aizturētās personas iespējas aizstāvēties pret tai izvirzīto apsūdzību krimināllietā, vēl jo vairāk tādos gadījumos kā šis, kurā attiecīgā persona atsaucas uz tādu Savienības aktu prettiesiskumu, kuri, izmantojot šā viedokļa 49.–53. punktā ilustrēto apsūdzības mehānismu, izmantojot atsauci, palīdz noteikt piemērojamās krimināltiesību normas saturu.
86. Kā uzsvēris ģenerāladvokāts Džeikobss [ Jacobs ] savos secinājumos lietā, kurā tika pasludināts iepriekš minētais spriedums TWD Textilwerke Deggendorf, tiesiskā drošība nav absolūta prasība (34) . Pēc manām domām, tai nevajag būt pārākai par tiesībām netikt apsūdzētam, pamatojoties uz aktiem, kas neatbilst tai tiesību sistēmai, kurā tie ietilpst, a fortiori
ja šāda n eatbilstība skar pamattiesības vai būtiskas formas prasības.
87. Otrkārt, katrā ziņā nosacījumi, kas paredzēti iepriekš minētajā judikatūrā, manuprāt, šajā gadījumā nav ievēroti. Patiešām, nav acīmredzams, ka apsūdzētajiem būtu bijusi iespēja atbilstīgi LESD 263. pantam celt pieņemamu prasību par Padomes lēmumiem iesaldēt DHKP‑C
līdzekļus.
88. Vispirms netiek apstrīdēts, ka viņu uzvārdi nekad nav tikuši iekļauti ar šiem aktiem izveidotajā un atjauninātajā sarakstā.
89. Turklāt galīgi nav acīmredzams, ka viņi šādus aktus būtu pieņemami varējuši apstrīdēt savā vārdā, pamatojot savas tiesības vērsties tiesā tikai ar to, ka viņi ir šīs organizācijas biedri (35) .
90. Visbeidzot, ir apšaubāma arī tādas prasības pieņemamība, kuru viņi būtu varējuši celt DHKP‑C
vārdā kā šis organizācijas pārstāvji. Šajā ziņā ir jāatceras, ka spriedumā lietā PKK
un KNK /Padome Tiesa apstiprināja, ka, lai iegūtu tiesības celt prasību Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā iekļautas organizācijas vārdā, “ir jāpierāda, ka attiecīgā organizācija ir faktiski paredzējusi celt prasību un ka advokāti, kas apgalvo, ka ir tās pārstāvji, ir šajā nolūkā faktiski pilnvaroti” (36) . Šajā spriedumā, uzsverot prasību novērst pārlieku formālismu to procesuālo noteikumu piemērošanā, kas ir jāievēro saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu, ko cēlušas organizācijas, kuras nav juridiskas personas, Tiesa tomēr attiecīgajā gadījumā norādīja, ka šaubas par to, cik likumīgi prasītāju organizāciju, kas ir cēlusi prasību, pārstāv Osmans Očalans [ Osman Ocalan ], ir izraisījis tas, ka “advokātiem izdotajā pilnvarā viņš sevi minējis kā bijušais PKK
biedrs, neuzrādot nekādu citu pilnvaru šīs organizācijas pārstāvēšanai”. Šādas šaubas varēja kliedēt tikai ar paziņojumiem, ko viens no pilnvarotajiem advokātiem sniedza par to, ka PKK
vadītājs, kā arī “vairāki citi augstu stāvoši PKK
un tā pēcteča – KADEK – pārstāvji” viņu ir pilnvarojuši turpināt procedūru, kas uzsākta ar Pirmās instances tiesā celto prasību.
91. Tomēr, ja apsūdzētajiem pamata lietā ir uzrādīta apsūdzība par to, ka viņi ir DHKP‑C
biedri un pat šīs organizācijas vietējo šūniņu vadītāji, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nekādi neizriet, ka viņiem būtu īpaša loma šajā organizācijā, kas ļautu pieņemt, ka viņi varēja rīkoties tās vārdā saistībā ar Pirmās instances tiesā celto prasību. Gluži otrādi, no šā lūguma izriet, ka viņu loma ir bijusi ierobežota – galvenokārt meklēt līdzekļus organizācijas darbību finansēšanai.
92. Ņemot vērā iepriekš minēto, es neuzskatu, ka, piemērojot principus, kas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā TWD Textilwerke Deggendorf, attiecībā uz apsūdzētajiem būtu iestājies noilgums saistībā ar DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanas pasākumu pārsūdzēšanu valsts tiesā tāda kriminālprocesa ietvaros, kurā viņi tika apsūdzēti šādu pasākumu neievērošanā.
ii) par apsūdzēto iespējām atsaukties uz DHKP‑C
procesuālo tiesību pārkāpšanu
93. Generalbundesanwalt
un Komisija apstrīd apsūdzēto tiesības, pamatojot iebildi par prettiesiskumu, atsaukties uz DHKP‑C
procesuālo tiesību pārkāpšanu. It īpaši Komisija norāda, ka tiesiskās drošības apsvērumu dēļ LESD 277. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās personas, piemēram, apsūdzētie, nevar atsaukties uz tiem pamatiem, uz kuriem būtu varējusi atsaukties tikai tā persona, kuru tiešās prasības atcelt tiesību aktu atbilstīgi LESD 263. pantam ietvaros tie skar tieši un individuāli, šajā gadījumā – DHKP‑C .
94. Šie argumenti man nešķiet pārliecinoši.
95. Vispirms ir jāteic, ka atsauce uz LESD 277. pantu nešķiet atbilstoša. Tik tiešām, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šajā pantā piešķirto iespēju atsaukties uz regulas nepiemērojamību “var īstenot tikai kā blakusprasījumu tiesvedībā, kas noris Tiesā uz citas Līguma tiesību normas pamata” (37) . Līdz ar to, tā kā uz LESD līguma 277. pantu nevar atsaukties Tiesā, ja tajā nav celta pamata prasība, šo tiesību normu kā tādu nevar piemērot LESD 267. pantā paredzētajā tiesvedībā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Kā ir norādījusi Tiesa, LESD 267. pants “pats paredz kārtību, kura ļauj izlemt jautājumu par Kopienas tiesību akta spēkā esamību, ja šis jautājums kā blakusjautājums rodas saistībā ar strīdu valsts tiesā” (38) .
96. Komisijas izvirzītā tēze neatbilst plašajai kompetencei, kuru Tiesa sev atzīst tad, kad valsts tiesa saskaņā ar LESD 267. pantu lūdz tai sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības iestāžu aktu spēkā esamību. Patiešām, pēc Tiesas domām, šādu kompetenci nevar ierobežot attiecībā uz iemesliem, kādēļ šo aktu spēkā esamība varētu tikt apstrīdēta
un tā tātad attiecas uz visiem iemesliem, kuru dēļ šie akti var nebūt spēkā (39) .
97. Turklāt šā gadījuma apstākļos šāda tēze būtībā nozīmē, ka tiesiskās drošības apsvērumu dēļ netiek atzītas apsūdzēto tiesības uz aizstāvību kriminālprocesā pret viņiem uzrādītajām apsūdzībām, izmantojot visus tiesiskos līdzekļus, atsaucoties uz to aktu prettiesiskumu, kuri izmantoti šo apsūdzību pamatošanai. Šajā gadījumā, kā izklāstīts iepriekš, tā kā nekas netraucē apsūdzētajiem izvirzīt iebildi par DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanas pasākumu prettiesiskumu, viņiem, pēc manām domām, ir jābūt iespējai šādas iebildes atbalstam atsaukties uz visiem iespējamajiem pamatiem, lai varētu pierādīt šādu prettiesiskumu. Turklāt acīmredzami E  un F skar jebkurš pārkāpums, pat tikai formāls, kura dēļ DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanas pasākumi nav likumīgi, jo no šādiem pasākumiem ir atkarīgs tas, vai viņu rīcība tiks kvalificēta kā kriminālsodāma (40) .
98. Turklāt Komisijas izvirzītajā tēzē netiek aplūkots tas, ka tiesības uzdot Tiesai jautājumu par akta spēkā esamību ir valsts tiesai. Lai arī iepriekš minētajā spriedumā lietā TWD Textilwerke Deggendorf Tiesa būtībā atzina, ka šīm tiesībām ir robežas gadījumā, ja tas lietas dalībnieks, kuram nāktu par labu akta pasludināšana par spēkā neesošu, to nav tieši apstrīdējis, kaut arī, protams, viņam ir tiesības to darīt (41), tāds – kā iepriekš tika norādīts – katrā ziņā nav apsūdzēto gadījums.
99. Turklāt nedrīkst aizmirst, ka Pirmās instances tiesas spriedumos tika atklāts arī apstrīdēto aktu pamatojuma trūkums. Tomēr, ja pieņem, ka šis pats trūkums ir arī DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanas pasākumu gadījumā, no tā būtu jāsecina, ka apsūdzētajiem, kuriem nebija zināmi iemesli, kāpēc Padome sarakstā iekļāva šo organizāciju, būtu grūti apstrīdēt šādas iekļaušanas pamatotību, norādot, piemēram, uz Padomes kļūdām vērtējumā (42) .
100. Komisija tāpat apgalvo, ka atbilstīgi tam, ko konstatēja Pirmās instances tiesa attiecībā uz prasību cēlušajām organizācijām (nevis vispārīgi), pienākuma norādīt pamatojumu neievērošana – gluži tāpat kā iespējamie DHKP‑C
aizsardzības tiesību pārkāpumi – varēja būt izdarīti tikai attiecībā uz šo organizāciju.
101. Tomēr, pirmkārt, lasot Pirmās instances tiesas spriedumu motīvu daļu, šāds apgalvojums pats par sevi man šķiet apstrīdams (43) .
102. Otrkārt, pat ja pieņem, ka ir iespējams apgalvot, ka šāds pārkāpums, ja tāds šajā gadījumā tiek konstatēts, varētu attiekties tikai uz DHKP / C, tomēr šajā gadījumā tieši apsūdzētajiem faktiski bija ierobežotas iespējas apstrīdēt šādas iekļaušanas pamatotību un līdz ar to aizstāvēties pret viņiem izvirzītajām apsūdzībām, jo netika norādīts nekāds pamatojums šīs organizācijas iekļaušanai sarakstā (44) .
103. Visbeidzot, pat ja pieņem, kā norāda Komisija, – ka apsūdzētajiem nebija tiesību saistībā ar iebildi par lēmuma prettiesiskumu apgalvot, ka lēmumi par DHKP / C
līdzekļu iesaldēšanu nav pamatoti, un ka pat iesniedzējtiesai nebija tādu pilnvaru, nekas turpretī netraucē Tiesai, izvērtējot spēkā esamību, kas tai bija lūgts šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu (45), pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par šādu pārkāpumu un to konstatēt.
iii) Par apstākli, ka attiecīgie līdzekļu iesaldēšanas pasākumi tika atcelti
104. Lai arī neviens no lietas dalībniekiem, kas piedalījās debatēs, šo jautājumu nav skāris, tomēr var uzdot jautājumu par to, vai apstāklis, ka konkrētie akti vairs nav spēkā, pa to laiku līdz Lēmuma 2007/445 pieņemšanai būdami atcelti un aizstāti ar citiem aktiem, jebkādā veidā ietekmē Tiesas kompetenci atbilstoši LESD 267. panta pirmās daļas b) apakšpunktam lemt par šādu aktu spēkā esamību.
105. Atbildei uz šo jautājumu, pēc manām domām, ir jābūt noliedzošai. Šajā ziņā pietiek norādīt, ka akta atsaukšana nevar būt līdzvērtīga tā atcelšanai vai arī atzīšanai par spēkā neesamu pēc lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izskatīšanas, jo tā nav šā akta atzīšana par prettiesisku un principā tā rada sekas ex nunc, turpretī atcelšana vai atzīšana par spēkā neesamu rada sekas ex tunc . Tikai šajos pēdējos gadījumos akts tiek uzskatīts par spēkā neesošu LESD 264. panta izpratnē.
106. Turklāt apstāklis, ka pārbaudāmie akti ir tikuši atcelti, netraucēja Tiesai un Pirmās instances tiesai lemt par to tiesiskumu saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu, pēc tam, kad tās uzsvēra, ka, neraugoties uz to atsaukšanu, tādiem aktiem bija saistošas juridiskas sekas, kas skar prasītāju intereses, mainot to tiesisko stāvokli, un ka tādēļ joprojām pastāvēja interese, lai tie tiktu atzīti par prettiesiskiem (46) .
107. Tas, ka šajā gadījumā Tiesā ir vērsušies atbilstoši LESD 267. panta pirmās daļas b) apakšpunktam, nevis LESD 263. pantam, nav pamats citam risinājumam. Turpretī Tiesas pārbaude šajā gadījumā vēl jo vairāk ir nepieciešama, ņemot vērā, ka attiecīgie akti, neraugoties uz to atsaukšanu, joprojām rada sekas, kā par to liecina kriminālvajāšana, kas uzsākta pret apsūdzētajiem, un ka viņi izvirza iebildi par to prettiesiskumu, lai aizstāvētos pret viņiem uzrādītajām apsūdzībām.
b) Par iekļaušanas sarakstā kārtības grozījumu, kas izdarīti ar Lēmumu 2007/445, sekām
108. Kā izklāstīts iepriekš, lai pielāgotos Pirmās instances tiesas spriedumiem, sākot ar Lēmumu 2007/445, Padome grozīja kārtību iekļaušanai Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā.
109. Geralbundesanwalt, Padome un Komisija uzskata, ka šajā lēmumā ir veikta agrāko lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu leģitimizēšana ar atpakaļejošu spēku .
110. Es nepiekrītu šādam viedoklim.
111. Pat ja pieņem, ka tādi pārkāpumi, kurus konstatējusi Pirmās instances tiesa, ir leģitimizējami ar atpakaļejošu spēku, no Lēmuma 2007/445 preambulas apsvērumiem izriet, ka šāda leģitimizēšana augstākais būtu attiecināma uz Lēmumu 2006/379/EK un Lēmumu 2006/1008/EK, kuros Padome patiešām a posteriori
paziņoja personām, grupām un organizācijām par iemesliem to iekļaušanai sarakstā (47) .
112. Attiecībā uz pārējo no Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (48) 2007. gada 25. aprīlī publicētā atzinuma izriet, ka iespēja attiecīgajām grupām vai organizācijām pieprasīt Padomei pamatojumu tam, kāpēc tās iekļautas Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, ir paredzēta, lai tām ļautu iesniegt apsvērumus par Padomes nodomu “saglabāt” viņu nosaukumus šajā sarakstā. Tāpat arī iespēja pieprasīt “pārskatīt lēmumu, ar kuru viņi ir iekļauti attiecīgajā sarakstā”, nesniedz ieinteresētajām personām tiesības apstrīdēt visus turpmāk pieņemtos lēmumus, ar kuriem viņu vārdi tiek iekļauti un saglabāti sarakstā.
113. Ņemot to vērā, tomēr ir jāuzdod jautājums par to, vai Lēmums 2007/445 – kaut arī ar to a posteriori nenovērš pārkāpumus agrākos lēmumos par līdzekļu iesaldēšanu – tomēr nav piemērojams ar atpakaļejošu spēku.
114. Novērtējot Lēmuma 2007/445 atbilstību spriedumam lietā OMPI I, Pirmās instances tiesa šādu iespēju neizslēdza (49), pēc analoģijas uzskatot par piemērojamu judikatūru, atbilstīgi kurai, ja formas un procesuālo trūkumu dēļ tiek atcelts kāds akts, attiecīgā iestāde ir tiesīga pieņemt jaunu identisku aktu, šajā reizē ievērojot attiecīgos formu un procedūras noteikumus, un pat piešķirt šim aktam atpakaļejošu spēku, ja tas ir nepieciešams vispārējo interešu mērķa sasniegšanai un ja tiek pienācīgi ievērota ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība (50) .
115. Tomēr, pat pieļaujot, ka tāds spēks ir Lēmumam 2007/445, kas vispār nekādi neizriet no tā preambulas apsvērumiem, pēc manām domām, uz to nevar atsaukties saistībā ar apsūdzētajiem pamata lietā.
116. Šāds rezultāts ir pretrunā krimināllikuma atpakaļejošā spēka aizlieguma principam, kas ir Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. pantā noteiktā noziedzīgu nodarījumu un sodu tiesiskuma principa sekas.
117. Tāds princips ir piemērojams arī tādām likuma tiesību normām, kurām pašām nav krimināltiesību rakstura, bet kuras, kā šajā gadījumā saistībā ar Regulu Nr. 2580/2001 un Padomes lēmumiem par DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanu, palīdz noteikt apsūdzības saturu.
118. Turklāt Tiesa uz šo principu ir atsaukusies līdzīgā kontekstā, lai izslēgtu, ka Kopienas regulas noteikuma atpakaļejošā spēka dēļ a posteriori var tikt attaisnota kriminālsodu uzlikšana, pamatojoties uz valsts tiesību aktu, kas nav spēkā tāpēc, ka tie ir pretrunā Kopienu tiesībām (51) . Tāpat spriedumā lietā Fedesa  u.c. Tiesa arī apgalvoja, ka pēc agrākās direktīvas atcelšanas pieņemtās direktīvas tiesību normu atpakaļejošais spēks “nevar būt pamats kriminālvajāšanai, kas uzsākta, pamatojoties uz valsts tiesību normām, kas tika pieņemtas, lai īstenotu atcelto direktīvu un kuru vienīgais pamatojums bija šī direktīva” (52) .
c) Par to, vai pastāv pārkāpumi, kas skar pirms Lēmuma 2007/445 stāšanās spēkā pieņemto DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanas pasākumu spēkā esamību
119. Netiek apstrīdēts, ka līdz brīdim, kad stājās spēkā Lēmums 2007/445, attiecībā uz Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētā saraksta izveidi nebija paredzēts iepriekš paziņot attiecīgajām privātpersonām vai organizācijām par faktiem, par kuriem tās tiek apsūdzētas un ar kuriem ir pamatota to iekļaušana šajā sarakstā (53) . Turklāt šāds paziņojums nebija paredzēts arī pēc iekļaušanas sarakstā.
120. Tiesas sēdē Padome šos apstākļus apstiprināja attiecībā uz DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanas pasākumiem pirms Lēmuma 2007/445.
121. Tāpat netiek apstrīdēts, ka nevienā lēmumā par līdzekļu iesaldēšanu, kas pieņemti atbilstoši Regulai Nr. 2580/2001 pirms Lēmuma 2007/445 stāšanās spēkā, nebija pamatojuma, un minēto lēmumu preambulu apsvērumos bija tikai vispārēji standarta formulējumi un, kā konstatēja Pirmās instances tiesa spriedumā OMPI I, tādi trūkumi traucēja tiesā veikt šādu aktu pārbaudi pēc būtības.
122. Tomēr, kā iepriekš izklāstīts, Pirmās instances tiesa minētajā spriedumā konstatēja, ka šādi pārkāpumi ietekmē tās pārbaudāmo aktu tiesiskumu. Tiesa, izvērtējot Padomes lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu, kas pieņemti atbilstoši Regulai Nr. 881/2002 (54), tiesiskumu, turklāt izdarīja līdzīgu secinājumu, kas pamatots ar tiesību uz aizstāvību un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpumu (55) .
123. Līdz ar to visos Padomes lēmumos, kuros noteikta DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšana, līdz Lēmuma 2007/445 stāšanās spēkā bijuši pārkāpumi, kas ietekmēja to spēkā esamību.
2. Atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu
124. Attiecībā uz sekām, kas izriet no DHKP‑C
līdzekļu iesaldēšanas pasākumu prettiesiskuma pirms Lēmuma 2007/445 stāšanās spēkā konstatējuma, ir jāatgādina, ka gluži tāpat kā spriedumā par tiesību akta atcelšanu atbilstoši LESD 264. panta otrajai daļai, kurš ir piemērojams pēc analoģijas, arī izskatot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par spēkā esamības novērtēšanu, Tiesa ir pilnvarota katrā konkrētajā gadījumā noteikt, kuras no šā tiesību akta sekām ir jāuzskata par galīgām (56), un, vispārīgāk, paredzēt noteikumus par atzīšanas par spēkā neesošu sekām (57) .
125. Šajā gadījumā, ņemot vērā tostarp pamata lietas kontekstu, es uzskatu, ka attiecīgo pasākumu prettiesiskuma konstatēšanas sekas būtu jāattiecina tikai uz sekām saistībā ar krimināllietu, ko izraisīja to piemērošana kopā ar Regulā Nr. 2580/2001 noteiktajiem aizliegumiem.
126. Novēršot šo pasākumu galīgā rakstura attiecībā uz DHKP‑C
apstrīdēšanu, šāds solis daļēji atbilstu tiesiskās drošības prasībām, ko izvirzīja Padome un Komisija, jo DHKP‑C
nav izmantojusi savas tiesības tos apstrīdēt tiesā.
127. Pamatojoties uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, es iesaku Tiesai uz pirmo jautājumu atbildēt tādējādi, ka Regulas Nr. 2580/2001 tiesību normu pārkāpšana nevar būt pamats kriminālvajāšanai, ja pārkāpšana attiecas uz tādas organizācijas līdzekļu iesaldēšanu kā tā, kuras biedri bija apsūdzētie pamata lietā un kura bija iekļauta minētās regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā – un tajā saglabāta, līdz stājas spēkā Lēmums 2007/445 –, neievērojot šis organizācijas tiesības uz aizstāvību un Kopienu iestāžu pienākumu norādīt pamatojumu. Tas tā ir, kaut arī:
– attiecīgā organizācija neapstrīdēja tiesā tās līdzekļu iesaldēšanas pasākumus;
– tā kā šie pasākumi netika atcelti saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu vai atzīti par spēkā neesošiem saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, tie līdz to attiecīgajai atsaukšanai radīja sekas attiecībā uz šo organizāciju;
– sarakstā iekļaušanas kārtība tika grozīta līdz ar Lēmuma 2007/445 stāšanos spēkā un attiecīgā organizācija tika saglabāta šajā sarakstā, piemērojot šo jauno kārtību.
V – Par otro un trešo prejudiciālo jautājumu
128. Uzdodot otro un trešo prejudiciālo jautājumu, kuri jāskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, pirmkārt, vai Regulas Nr. 2580/2001 2. un 3. pantā noteiktie aizliegumi darīt pieejamus līdzekļus, finanšu aktīvus vai saimnieciskos resursus juridiskai personai, grupai vai organizācijai, kas iekļauta šīs regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, vai aizliegumi piedalīties darbībās, lai apietu minēto 2. pantu, attiecas arī uz juridiskas personas, grupas vai organizācijas biedriem un, otrkārt, vai tādi aizliegumi tiek piemēroti arī tad, kad attiecīgie līdzekļi, finanšu aktīvi vai saimnieciskie resursi kaut vai netieši jau ir pieejami attiecīgajai juridiskai personai, grupai vai organizācijai.
129. Vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 2. panta 2. punkta, kā arī 3. panta 1. punkta formulējums nekādā veidā nepieļauj interpretāciju, kas ratione personae
ierobežo tā piemērošanas jomu. Gluži otrādi, šo tiesību normu formulējums, it īpaši pasīvo darbības vārdu formu un bezpersonisko konstrukciju izmantojums, piemēram, “nekādi līdzekļi [..] netiek darīti
[..] pieejami” (58), “ tiek aizliegts
sniegt finanšu pakalpojumus” (59), “ ir aizliegts
[..] piedalīties
darbībās, kuru mērķis vai rezultāts ir apiet [..] 2. pantu” (60), ir arguments par labu tajā noteikto aizliegumu vispārīgai interpretācijai, abstrahējoties no attiecībām, kas saista personu, kura īsteno šajos noteikumos aprakstīto uzvedību, un juridisko personu, grupu vai organizāciju, kas no tā gūst labumu.
130. Turklāt šāds ierobežojums ratione personae
nav pamatojams arī, ņemot vērā Kopējās nostājas 2001/931 2. un 3. pantu un Drošības padomes Rezolūcijas 1373(2001) 1. punktu.
131. Ir jāteic arī, ka no Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 1. un 2. punkta formulējuma neizriet, ka tas neattiecas uz gadījumu, kad līdzekļus iegūst juridiska persona, grupa vai organizācija, kura ir iekļauta šās regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, tādos apstākļos kā pamata lietā, proti, tad, kad šāda līdzekļu iegūšana izriet no tādu ieņēmumu nodošanas, kas iegūti, to biedriem ievācot ziedojumus un pārdodot publikācijas.
132. Gluži otrādi, minētajā 2. pantā noteiktā aizlieguma formulējums ir īpaši plašs, kā to apstiprina vārdu “tieši vai netieši” lietojums. Tāpat arī vārdu savienojumam “darīti [..] pieejami” ir plaša nozīme, ietverot ne vien visu darbību, kuru veikšana atbilstīgi piemērojamajām valsts tiesību normām ir nepieciešama, lai persona patiešām varētu gūt pilnvaras rīkoties ar attiecīgajiem finanšu aktīviem vai resursiem, kā to Tiesa jau apstiprinājusi attiecībā uz Regulu Nr. 881/2002 (61), bet arī jebkādu līdzekļu – pat iekšēju – nodošanu juridiskas personas, grupas vai organizācijas rīcībā, kas tai ļauj konkrēti izmantot šos aktīvus vai resursus savu mērķu sasniegšanai .
133. Turklāt, līdzīgi tam, ko Tiesa apgalvoja attiecībā uz Regulu Nr. 881/2002, ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 2580/2001 mērķis ir neļaut fiziskām un juridiskām personām, grupām vai organizācijām, kuras iekļautas šīs pašas regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, rīkoties ar jebkādiem finanšu vai saimnieciskiem resursiem, lai apkarotu jebkāda veida teroristisko darbību finansēšanu (62) . Šāds mērķis ir skaidri noteikts minētās regulas preambulas otrajā apsvērumā, kurā ir atgādināts, ka terorisma finansēšanas apkarošana ir izšķirošs aspekts terorisma apkarošanā, un tas izriet no Kopējās nostājas 2001/931 preambulas otrā un trešā apsvēruma, kuros ir atgādināta Savienības apņēmība apkarot terorisma finansējuma avotus.
134. Tomēr būtu acīmredzami pretrunā šādam mērķim, ja no Regulas Nr. 2580/2001 2. pantā noteikto aizliegumu piemērošanas jomas tiktu izslēgts tas, ka minētā panta 3. punktā paredzētajā sarakstā iekļautas juridiskas personas, grupas vai organizācijas rīcībā tiek nodoti finanšu aktīvi vai saimnieciskie resursi – tikai tāpēc, ka tos ir nodevusi persona, kura ir līdzekļu saņēmēja organizācijas biedre. Tāpat arī nebūtu atbilstoši šim mērķim izslēgt kāda biedra aktīvu vai resursu nodošanu šādu personu, grupu vai organizāciju vadošajām iestādēm tāpēc, ka šie aktīvi vai resursi jau praktiski ir šo subjektu rīcībā. Patiešām, tiktāl, ciktāl tāda nodošana ir paredzēta, lai ļautu vai atvieglotu attiecīgo resursu galīgo izmantošanu organizācijas mērķu sasniegšanai, tā piedalās terorisma finansēšanā, pret kuru vēršas Regula Nr. 2580/2001, un tāpēc ir uzskatāms, ka [šie aktīvi vai resursi] ir “darīti pieejami” minētās regulas 2. panta izpratnē.
135. Visbeidzot, pat ja būtu jāsecina, ka uz šīm darbībām, proti, to, ka kāds biedrs “dara pieejamus” līdzekļus vai tos iekšēji nodot organizācijai, neattiecas Regulas Nr. 2580/2001 2. pants, tas tomēr nenozīmētu, ka tās neietilpst Regulas Nr. 2580/2001 piemērošanas jomā, jo katrā ziņā uz tām attiecas minētās regulas 3. pants, ar ko tiek aizliegts “apzināti un tīši piedalīties darbībās, kuru mērķis vai rezultāts ir tieši vai netieši apiet 2. pantu”. Patiešām, šīs darbības praksē nozīmētu līdzekļu iesaldēšanas apiešanu, kas noteikta Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā attiecībā uz līdzekļiem, “kas pieder 3. punktā paredzētajā sarakstā ietvertai [..] juridiskai personai, grupai vai organizācijai”, ciktāl tie ļauj šiem subjektiem apkopot šos līdzekļus un tos izmantot saviem mērķiem.
136. Ņemot vērā iepriekš teikto, es uzskatu, ka Regulas Nr. 2580/2001 2. un 3. pantā noteiktie aizliegumi ir piemērojami arī gadījumā, kad līdzekļu piegādātājs pats ir tās juridiskās personas, grupas vai organizācijas biedrs, kas ir šo līdzekļu saņēmēja, kā arī gadījumos, kad šādi resursi jau ir pēc būtības pieejami tādai personai, grupai vai organizācijai, ņemot vērā, ka tie pieder kādam no to biedriem.
137. Tādējādi tas, ka Regulas Nr. 2580/2001 2. pantā paredzētajā sarakstā iekļautas organizācijas biedrs dara šīs organizācijas vadošajām instancēm pieejamus no trešām personām iegūtus ziedojumus un citus aktīvus, ir šo noteikumu pārkāpums.
138. Pēc manām domām, šāds secinājums nav jāapšauba arī tāda argumenta dēļ, kas iekļauts European Center for Constitutional and Human Rights ( ECCHR ) [Eiropas Konstitucionālo un cilvēktiesību centra] atzinumā, kurš pievienots F  apsvērumiem un atbilstoši kuram tas, ka ne Kopējā nostājā 2001/931, ne Regulā Nr. 2580/2001 nav skaidri norādīta līdzekļu vākšana tādu organizāciju labā, kuras iekļautas sarakstos, kas izveidoti šādu aktu īstenošanai, pretēji tam, kas noteikts Drošības padomes Rezolūcijas 1373(2001) 1. punkta b) apakšpunktā (63), varētu norādīt uz Savienības likumdevēja nodomu šādu rīcību izslēgt no šo aktu piemērošanas jomas.
139. Patiešām, pat ja šis pieņēmums ir pareizs, šāda interpretācija neļautu secināt, ka tādējādi savāktu līdzekļu nodošana Regulas Nr. 2580/2001 2. pantā paredzētajā sarakstā iekļautai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, kas ir no līdzekļu ievākšanas atšķirīga darbība, neietilpst šīs regulas 2. pantā noteikto aizliegumu piemērošanas jomā – neatkarīgi no tā, vai to piegādātājs ir attiecīgās juridiskās personas, grupas vai organizācijas biedrs.
140. Pamatojoties uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, es iesaku Tiesai uz otro jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 2580/2001 2. un 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka var būt runa par līdzekļu, finanšu aktīvu un saimniecisko resursu nodošanu tām juridiskajām personām, grupām vai organizācijām, kuras iekļautas šīs regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, vai līdzdalību darbībās, kuru mērķis ir apiet šo noteikumu, arī tad, ja šo līdzekļu piegādātājs pats ir attiecīgās juridiskās personas, grupas vai organizācijas biedrs.
141. Tāpat arī es iesaku Tiesai uz trešo jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 2580/2001 2. un 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka var būt runa par līdzekļu, finanšu aktīvu un saimniecisko resursu nodošanu tām juridiskajām personām, grupām vai organizācijām, kuras iekļautas šīs regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, vai līdzdalību darbībās, kuru mērķis ir apiet šo noteikumu, arī tad, ja finanšu aktīvi, kas paredzēti attiecīgajai juridiskajai personai, grupai vai organizācijai, tai jau ir pieejami kaut vai netieši.
VI – Secinājumi
142. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku šādi atbildēt uz Oberlandesgericht Düsseldorf
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem:
1) Padomes 2001. gada 27. decembra Regulas (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, tiesību normu pārkāpšana nevar būt pamats kriminālvajāšanai, ja pārkāpšana attiecas uz tādas organizācijas līdzekļu iesaldēšanu kā tā, kuras biedri bija apsūdzētie pamata lietā un kura bija iekļauta minētās regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā – un tajā saglabāta, līdz stājas spēkā Padomes 2007. gada 28. jūnija Lēmums 2007/445/EK, ar ko īsteno Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu un atceļ Lēmumu 2006/379/EK un Lēmumu 2006/1008/EK –, neievērojot šis organizācijas tiesības uz aizstāvību un Kopienu iestāžu pienākumu norādīt pamatojumu. Tas tā ir, kaut arī:
– attiecīgā organizācija neapstrīdēja tiesā tās līdzekļu iesaldēšanas pasākumus;
– tā kā šie pasākumi netika atcelti saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu vai atzīti par spēkā neesošiem saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, tie līdz to attiecīgajai atsaukšanai radīja sekas attiecībā uz šo organizāciju;
– sarakstā iekļaušanas kārtība tika grozīta līdz ar Lēmuma 2007/445 stāšanos spēkā un attiecīgā organizācija tika saglabāta šajā sarakstā, piemērojot šo jauno kārtību;
2) Regulas Nr. 2580/2001 2. un 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka var būt runa par līdzekļu, finanšu aktīvu un saimniecisko resursu nodošanu tām juridiskajām personām, grupām vai organizācijām, kuras iekļautas šīs regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, vai līdzdalību darbībās, kuru mērķis ir apiet šo noteikumu, arī tad, ja šo līdzekļu piegādātājs pats ir attiecīgās juridiskās personas, grupas vai organizācijas biedrs;
3) Regulas Nr. 2580/2001 2. un 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka var būt runa par līdzekļu, finanšu aktīvu un saimniecisko resursu nodošanu tām juridiskajām personām, grupām vai organizācijām, kuras iekļautas šīs regulas 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, vai līdzdalību darbībās, kuru mērķis ir apiet šo noteikumu, arī tad, ja finanšu aktīvi, kas paredzēti attiecīgajai juridiskajai personai, grupai vai organizācijai, tai jau ir pieejami kaut vai netieši.
(1) .
(2)  –	OV L 344, 70. lpp.
(3)  –	OV L 344, 90. lpp.
(4)  –	OV L 344, 93. lpp.
(5)  –	OV L 344, 83. lpp.
(6)  –	OV L 116, 33. lpp.
(7)  –	OV L 144, 21. lpp.
(8)  –	OV L 169, 58. lpp.
(9)  –	2007/C 90/01.
(10)  –	T‑228/02 (Krājums, II‑4665. lpp.), turpmāk tekstā – “spriedums OMPI I”.
(11)  –	91. punkts.
(12)  –	Padome un Eiropas Kopienu Komisija apgalvoja, ka nedz Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija, kas 1950. gada 4. novembrī parakstīta Romā, nedz Kopienu tiesību pamatprincipi nepiešķir privātpersonām nekādas tiesības tikt uzklausītiem pirms normatīva akta pieņemšanas.
(13)  –	96.–98. punkts.
(14)  –	126. punkts. Pirmās instances tiesa turpinājumā norāda, ka, ja vien to pieļauj primāri apsvērumi, kas saistīti ar Kopienas vai tās dalībvalstu drošību vai to starptautisko attiecību uzturēšanu, minētie apsūdzības fakti ir iespēju robežās jāpaziņo ieinteresētajai personai – vai nu vienlaikus, vai iespējami ātrāk pēc sākotnējā lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas. Ar tādām pašām atrunām pirms jebkura turpmākā lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu principā ir jāpaziņo jaunie apsūdzības fakti un jāuzklausa ieinteresētās personas. Turpretī tiesību uz aizstāvību ievērošana, pēc Pirmās instances tiesas domām, neparedz nedz to, ka ir jāpaziņo ieinteresētajai personai apsūdzības pierādījumi pirms sākotnējā līdzekļu iesaldēšanas pasākuma veikšanas, nedz arī to, ka tā pēc savas iniciatīvas a posteriori ir jāuzklausa šajā kontekstā (137. punkts).
(15)  –	154. punkts.
(16)  –	Pirmās instances tiesa uzskata, ka, “tā kā ierobežojumi, ko Padome piemēroja ieinteresēto personu tiesībām uz aizstāvību, ir jālīdzsvaro ar stingru neatkarīgu un objektīvu pārbaudi tiesā [..], Kopienu tiesai ir jāvar pārbaudīt līdzekļu iesaldēšanas pasākumu tiesiskumu un pamatotību, un nevar celt iebildumus saistībā ar Padomes izmantoto pierādījumu un informācijas noslēpumu vai konfidencialitāti” (155. punkts).
(17)  –	160. punkts.
(18)  –	Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedums lietā T‑327/03 Al‑Aqsa /Padome, 2008. gada 3. aprīļa spriedums lietā T‑229/02 PKK /Padome, kā arī 2008. gada 3. aprīļa spriedums lietā T‑253/04 Kongra‑Gel  u.c./Padome. Visos šajos spriedumos atcelšana tika pamatota tikai ar pamatojuma neesamību, kas bija vienīgais Pirmās instances tiesas pārbaudītais pamats.
(19)  –	Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedums lietā T‑47/03 Sison /Padome.
(20)  –	Turklāt Pirmās instances tiesa šādi ir skaidri nospriedusi iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētajā spriedumā lietā Sison /Padome, kura tā apgalvoja, ka ierobežojošie pasākumi, kas noteikti Regulā Nr. 2580/2001, paredzot nevis ieinteresēto personu aktīvu kā noziedzīgā nodarījuma rezultātā iegūtu labumu konfiskāciju, bet gan to iesaldēšanu kā drošības pasākumu, tie nav uzskatāmi par kriminālsodu un tie neparedz nekādu šāda veida apsūdzību (101. punkts).
(21)  –	Šā viedokļa 20. un 21. punkts.
(22)  –	1994. gada 9. marta spriedums lietā C‑188/92 ( Recueil, I‑833. lpp.).
(23)  –	1980. gada 15. oktobra spriedums lietā 145/79 Roquette Frères
( Recueil, 2917. lpp., 7. punkts).
(24)  –	Šajā ziņā skat. 1982. gada 1. aprīļa spriedumu lietā 11/81 Dürbeck /Komisija ( Recueil, 1251. lpp., 17. punkts), 1987. gada 26. februāra spriedumu lietā 15/85 Consorzio Cooperative d’Abruzzo /Komisija ( Recueil, 1005. lpp., 10. punkts), 1994. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑137/92 P Komisija/ BASF  u.c. ( Recueil, I‑2555. lpp., 48. punkts), 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑245/92 P Chemie Linz /Komisija ( Recueil, I‑4643. lpp., 93. punkts), kā arī 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑475/01 Komisija/Grieķija (Krājums, I‑8923. lpp., 18. punkts).
(25)  –	Tā vismaz ir attiecībā uz pamatojuma trūkumu, kaut arī Pirmās instances tiesa, uzsverot tās pārbaudei pakļauto aktu normatīvo raksturu, tos būtībā ir analizējusi kā to lēmumu kopumu, kas individuāli skar personas, kuras ir iekļautas attiecīgajā sarakstā.
(26)  –	Tomēr 2008. gada 23. oktobra spriedumā lietā T‑256/07 People’s Mojahedin Organization of Iran /Padome (Krājums, II‑3019. lpp.) Pirmās instances tiesa apgalvoja, ka šāds pieņēmums attiecas arī uz lēmumu, kurš pieņemts pēc mutvārdu procesa beigām lietā, kurā tika taisīts spriedums OMPI I, un kuru Pirmās instances tiesa neatcēla (55. punkts).
(27)  –	Skat. iepriekš 24. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus lietās Komisija/ BASF  u.c., 49. punkts, un Chemie Linz /Komisija, 94. punkts, kā arī Komisija/Grieķija, 19. punkts.
(28)  –	Skat. iepriekš 24. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus lietās Komisija/ BASF  u.c., 50. punkts, un Chemie Linz /Komisija, 95. punkts, kā arī Komisija/Grieķija, 20. punkts.
(29)  –	Skat. iepriekš 26. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā People’s Mojahedin Organization of Iran /Padome, 58. punkts.
(30)  –	Iepriekš minēts 22. zemsvītras piezīmē, 16. un 17. punkts.
(31)  –	2001. gada 15. februāra spriedums lietā C‑239/99 Nachi Europe
( Recueil, I‑1197. lpp., 35. punkts) un 2007. gada 8. marta spriedums lietā C‑441/05 Roquette Frères
(Krājums, I‑1993. lpp., 39. punkts).
(32)  –	Skat. it īpaši iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā TWD Textilwerke Deggendorf, 24. punkts; 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑241/95 Accrington Beef  u.c. ( Recueil, I‑6699. lpp., 15. un 16. punkts), 1997. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑408/95 Eurotunnel  u.c. ( Recueil, I‑6315. lpp., 28. punkts), kā arī iepriekšējā zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Nachi Europe, 37. punkts.
(33)  –	1983. gada 27. septembra spriedums lietā 216/82 Universität Hamburg
( Recueil, 2771. lpp., 10. un 12. punkts), kā arī iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Nachi Europe, 35. punkts.
(34)  –	18. punkts.
(35)  –	Jautājums konkrēti radās lietā, kurā tika pasludināts iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais spriedums Kongra‑Gel  u.c./Padome, taču Pirmās instances tiesa šo jautājumu neizskatīja.
(36)  –	2007. gada 18. janvāra spriedums lietā C‑229/05 P (Krājums, I‑439. lpp., 113. punkts).
(37)  –	1962. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās 31/62 un 33/62 Wöhrmann un Lütticke /Komisija ( Recueil, 965., 979. lpp.), 1981. gada 16. jūlija spriedums lietā 33/80 Albini /Padome un Komisija ( Recueil, 2141. lpp., 17. punkts), 1985. gada 11. jūlija spriedums apvienotajās lietās 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 un 10/84 Salerno u.c./Komisija un Padome ( Recueil, 2523. lpp., 36. punkts), 1993. gada 28. jūnija rīkojums lietā C‑64/93 Donatab  u.c./Komisija ( Recueil, I‑3595. lpp., 19. punkts), kā arī iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Nachi Europe, 33. punkts.
(38)  –	Iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Nachi Europe, 34. punkts.
(39)  –	1972. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās no 21/72 līdz 24/72 International Fruit Company u.c. ( Recueil, 1219. lpp., 5. un 6. punkts), kā arī 1998. gada 16. jūnija spriedums lietā C‑162/96 Racke ( Recueil, I‑3655. lpp., 26. un 27. punkts).
(40)  –	Turklāt tiesību uz aizsardzību pārkāpumu sekas, kas norādītas Pirmās instances tiesas spriedumos, nav tikai attiecīgās personas procesuālo tiesību neievērošana, jo šāds pārkāpums pēc būtības traucē attiecīgajai personai lietderīgi sniegt informāciju, kuras dēļ attiecīgajā gadījumā var netikt veikti pasākumi, kuri ietekmē viņas tiesisko stāvokli.
(41)  –	Skat. tomēr 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑222/04 Cassa di Risparmio di Firenze  u.c. (Krājums, I‑289. lpp., 72.–74. punkts), kurā Tiesa, šķiet, uzskata, ka judikatūra saistībā ar TWD Textilwerke Deggendorf
nav piemērojama, ja jautājumu par spēkā esamību pēc savas ierosmes ir uzdevusi iesniedzējtiesa.
(42)  –	Uz [to] viņiem bez šaubām bija tiesības, tiklīdz attiecībā uz viņiem tika izslēgts noilgums, kas paredzēts iepriekš minētajā TWD Textilwerke Deggendorf
judikatūrā.
(43)  –	Pirmās instances tiesa sprieduma OMPI I 160. un 164. punktā izdarītie konstatējumi saistībā gan ar tiesībām uz aizstāvību, gan ar pienākumu norādīt pamatojumu ir vispārpiemērojami un neattiecas tikai uz prasītājas organizācijas situāciju.
(44)  –	[Tas tā ir] vismaz attiecībā uz laikposmu līdz Lēmuma 2007/445 pieņemšanai. Pats par sevi saprotams, ka lēmums par fiziskas vai juridiskas personas vai organizācijas iekļaušanu Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā jāvērtē, ņemot vērā apstākļus, kas pamatoja šādu iekļaušanu, un, runājot par personu, grupu vai organizāciju, kuras uzvārds šajā sarakstā noteiktā laikposmā ir saglabāts, šie apstākļi laika gaitā var mainīties, kas apstiprinājies gadījumā ar Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran, kas bija iekļauta šajā sarakstā, pamatojoties uz informāciju, ko Padomei iesniedza Apvienotās Karalistes iestādes, un kas no konkrēta datuma tika saglabāta šajā sarakstā, pamatojoties uz jaunu informāciju, kuru iesniedza Francijas valsts iestādes (skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 4. decembra spriedumu lietā T‑284/08 People’s Mojahedin Organization of Iran /Padome, Krājums, II‑3487. lpp.).
(45)  –	Skat. 1964. gada 18. februāra spriedumu apvienotajās lietās 73/63 un 74/63 Rotterdam un Putterskoek
( Recueil, 1. lpp.).
(46)  –	Šajā ziņā skat. 1956. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās 7/54 un 9/54 Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises /Augstā iestāde ( Recueil, 53. lpp.), kā arī 1960. gada 12. februāra spriedumu apvienotajās lietās no 16/59 līdz 18/59 Geitling  u.c./Augstā iestāde ( Recueil, 45. lpp.), skat. arī tostarp Pirmās instances tiesas 1997. gada 14. marta rīkojumu lietā T‑25/96 Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt‑Unternehmen
un Hapag‑Lloyd /Komisija ( Recueil, II‑363. lpp.).
(47)  –	Skat. preambulas trešo apsvērumu.
(48)  –	Skat. šā viedokļa 17. punktu.
(49)  –	Iepriekš minētais Pirmās instances tiesas 2008. gada 23. oktobra spriedums lietā People’s Mojahedin Organization of Iran /Padome, 65. un nākamie punkti.
(50)  –	1982. gada 30. septembra spriedums lietā 108/81 Amylum /Padome ( Recueil, 3107. lpp., 4.–17. punkts), 1990. gada 13. novembra spriedums lietā C‑331/88 Fedesa  u.c. ( Recueil, I‑4023. lpp., 45.–47. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. oktobra spriedums lietā T‑26/89 de Compte /Parlaments ( Recueil, II‑781. lpp., 66. punkts). Atbilstoši Pirmās instances tiesas viedoklim pēc sprieduma lietā OMPI I Padomei bija tiesības pēc mutvārdu procesa pabeigšanas šajā lietā paturēt spēkā aktu, ar ko ir atsaukts vai aizstāts atceltais akts, visu to laiku, kas tai ir obligāti vajadzīgs, lai pieņemtu jaunu aktu, ievērojot attiecīgos formas un procedūras noteikumus. Tiesa turpinājumā paskaidro, ka šajā ļoti īpašajā gadījumā “būtu acīmredzami pretrunā sasniedzamā vispārējo interešu mērķa īstenošanai likt Padomei vispirms atsaukt aktu, kas neatbilst šiem noteikumiem, un pēc tam to atļaut, un vēlāk ļaut piešķirt šim, ievērojot minētos noteikumus, no jauna pieņemtajam aktam atpakaļejošu spēku” (66. punkts).
(51)  –	1984. gada 10. jūlija spriedums lietā 63/83 Kirk
( Recueil, 2689. lpp., 21. un 22. punkts).
(52)  –	Iepriekš minētais spriedums, 43. punkts.
(53)  –	Skat. spriedumu OMPI I, 160. punkts.
(54)  –	Padomes 2002. gada 27. maija Regula (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida
tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas Taliban
līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu (OV L 139, 9. lpp.).
(55)  –	Skat. it īpaši 2008. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑402/05 P un C‑415/05 P Kadi un Al Barakaat International Foundation /Padome un Komisija (Krājums, I‑6351. lpp.).
(56)  –	1988. gada 29. jūnija spriedums lietā 300/86 Van Landschoot
( Recueil, 3443. lpp., 24. punkts) un 2008. gada 22. decembra spriedums lietā C‑333/07 Régie Networks
(Krājums, I‑10807. lpp., 121. punkts).
(57)  –	Iepriekšējā zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Van Landschoot, 24. punkts.
(58)  –	2. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Autora izcēlums. Vācu valodā: “werden [nicht] Gelder [..] bereitgestellt”.
(59)  –	2. panta 2. punkts. Autora izcēlums. Vācu valodā: “[..] ist die Erbringung von Finanzdienstleistungen untersagt”.
(60)  –	3. panta 1. punkts. Autora izcēlums. Vācu valodā: “Die [..] Beteiligung an Maßnahmen, deren Ziel oder Folge [..] die Umgehung des Artikels 2 ist, ist untersagt”.
(61)  –	Skat. Tiesas 2007. gada 11. oktobra spriedumu lietā C‑117/06 Möllendorf un Möllendorf‑Niehuus
(Krājums, I‑8361. lpp., 49. un 50. punkts).
(62)  –	Skat. 2010. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑340/08 M u.c. (Krājums, I‑0000. lpp., 52. punkts), iepriekšējā zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Möllendorf un Möllendorf‑Niehuus, 63. punkts, kā arī iepriekš 55. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation /Padome un Komisija, 169. punkts.
(63)  –	Šī tiesību norma paredz, ka valstis “atzīst par noziedzīgu nodarījumu tādu līdzekļu apzinātu sniegšanu vai ievākšanu, ko jebkādā veidā tieši vai netieši veic to pilsoņi vai to teritorijā, kas ir paredzēti vai par kuriem ir zināms, ka tie tiks izmantoti terora aktu veicināšanai”. Šādas tiesību normas īstenošana Savienības līmenī ir noteikta Kopējās nostājas 2001/930 1. pantā.