62025CJ0313
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2025. gada 4. septembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība – Imigrācijas politika – To trešo valstu valstspiederīgo atgriešana, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi – Direktīva 2008/115/EK – Tāda atgriešanas lēmuma izpilde, kas kļuvis galīgs – 5. pants – Neizraidīšanas princips – Bērna labākās intereses – Ģimenes dzīve – 15. pants – Aizturēšana izraidīšanas nolūkā – Likumības nosacījumu ievērošanas pārbaude – Valsts tiesas pienākums pārbaudīt neizraidīšanas principa un citu Direktīvas 2008/115 5. pantā minēto interešu ievērošanu – Pārbaude pēc savas ierosmes – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. un 7. pants, 19. panta 2. punkts, 24. panta 2. punkts, kā arī 47. pants
Lietā C‑313/25 PPU [Adrar] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Rūrmondā, Nīderlande) iesniegusi ar 2025. gada 6. maija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2025. gada 6. maijā, tiesvedībā
GB
pret
Minister van Asiel en Migratie,
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), Tiesas priekšsēdētājs, K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda otrās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši M. Gavalecs [M. Gavalec], Z. Čehi [Z. Csehi] un F. Šalīns [F. Schalin],
ģenerāladvokāts: D. Špīlmans [D. Spielmann],
sekretārs: A. Lamote [A. Lamote], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 1. jūlija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
GB vārdā – N. den Ouden un A. Hol, advocaten,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. H. S. Gijzen un J. Langer, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Baeckelmans, A. Katsimerou un F. van Schaik, pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 1. augusta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.), 5. pantu, 13. panta 1. un 2. punktu, kā arī 15. pantu kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 6. un 7. pantu, 19. panta 2. punktu, 24. panta 2. punktu, kā arī 47. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp Alžīrijas valstspiederīgo GB un Minister van Asiel en Migratie (patvēruma un migrācijas ministrs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “ministrs”) par pēdējā minētā lēmumu aizturēt GB izraidīšanas nolūkā uz Alžīriju.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
3
Saskaņā ar 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītās Konvencijas par bēgļa statusu (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, 33. pantu:
“1.   Neviena dalībvalsts nekādā gadījumā neizraida vai neatgriež bēgli uz tās valsts robežu, kuras teritorijā viņa dzīvība un brīvība ir apdraudēta sakarā ar viņa rasi, reliģiju, tautību vai piederību pie kādas īpašas sociālās grupas vai sakarā ar viņa politiskajiem uzskatiem.
2.   Iepriekšējā noteikuma priekšrocības tomēr nevar pieprasīt bēglis, kuru ir pamats uzskatīt par bīstamu tās valsts drošībai, kurā viņš atrodas, vai ja viņš ir atzīts par vainīgu sevišķi smaga nozieguma izdarīšanā, kas apdraud šīs valsts sabiedrību.”
Savienības tiesības
4
Direktīvas 2008/115 2., 4., 8., 16., 22. un 24. apsvērumā teikts:
“(2)
Briseles Eiropadome 2004. gada 4. un 5. novembrī aicināja izstrādāt ar kopīgiem standartiem pamatotu efektīvu izraidīšanas un atgriešanas politiku, lai personas atgriešana notiktu humānā veidā un pilnībā ievērojot viņu cilvēktiesības un cieņas neaizskaramību.
[..]
(4)
Ir jānosaka skaidri, pārskatāmi un taisnīgi noteikumi, kas paredzēti efektīvai atgriešanas politikai kā labi pārvaldītas migrācijas politikas būtiskam elementam.
[..]
(8)
Ir atzīts, ka dalībvalstīm ir likumīgas tiesības atgriezt trešo valstu valstspiederīgos, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, ar noteikumu, ka ir ieviestas taisnīgas un efektīvas patvēruma sistēmas, kas pilnībā ievēro neizraidīšanas principu.
[..]
(16)
Aizturēšanai izraidīšanas nolūkā no izmantojamo līdzekļu un mērķu viedokļa būtu jābūt ierobežotai un saistītai ar proporcionalitātes principu. Aizturēšana ir pamatota tikai, ja jāsagatavojas atpakaļnosūtīšanai vai jāīsteno atgriešanas process un ja vājāku piespiedu līdzekļu izmantošana nebūtu pietiekama.
[..]
(22)
Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas [Ģenerālās asamblejas] 1989. gada [20. novembrī pieņemto starptautisko Konvenciju par bērna tiesībām], īstenojot šo direktīvu, dalībvalstīm pirmkārt būtu jāņem vērā “bērna intereses”. Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvenciju,[kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī,] īstenojot šo direktīvu, dalībvalstīm pirmkārt būtu jāņem vērā ģimenes dzīves neaizskaramība.
[..]
(24)
Šajā direktīvā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas jo īpaši atzīti [Hartā].”
5
Šīs direktīvas 3. panta “Definīcijas” 4. un 5. punktā noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro turpmāk minētās definīcijas:
[..]
4)
“atgriešanas lēmums” ir administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kurā norādīts vai konstatēts, ka trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās ir nelikumīga, un noteikts vai konstatēts atgriešanās pienākums;
5)
“izraidīšana” ir atgriešanās pienākuma izpilde piespiedu kārtā, proti, fiziska izvešana no dalībvalsts.”
6
Minētās direktīvas 5. pantā “Neizdošana [neizraidīšana], bērna intereses, ģimenes dzīve un veselības stāvoklis” paredzēts:
“Īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis pilnībā ņem vērā:
a)
bērna intereses,
b)
ģimenes dzīvi,
c)
attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvokli
un ievēro neizdošanas [neizraidīšanas] principu.”
7
Šīs pašas direktīvas 9. panta “Izraidīšanas atlikšana” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis atliek izraidīšanu:
a)
ja ar izraidīšanu tiktu pārkāpts neizdošanas [neizraidīšanas] princips [..].”
8
Direktīvas 2008/115 12. panta “Veids” 1. punkta pirmajā daļā teikts:
“Atgriešanas lēmumus un – ja tos pieņem – lēmumus par ieceļošanas aizliegumu, un lēmumus par izraidīšanu noformē rakstiski un tajos norāda faktiskos un juridiskos iemeslus, kā arī informāciju par pieejamiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem.”
9
Šīs direktīvas 13. panta “Tiesiskās aizsardzības līdzekļi” 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam nodrošina efektīvus līdzekļus, lai pārsūdzētu vai lūgtu pārskatīt ar atgriešanu saistītos lēmumus, kas minēti 12. panta 1. punktā, kompetentā tiesā vai administratīvā iestādē, vai kompetentā struktūrā, kuras locekļi ir objektīvi un kuru neatkarība ir garantēta.
2.   1. punktā minētā iestāde vai struktūra ir pilnvarota pārskatīt ar atgriešanu saistītos lēmumus, kas minēti 12. panta 1. punktā, tostarp iespēju uz laiku pārtraukt to izpildi, ja vien jau nepiemēro pagaidu pārtraukšanu saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem.”
10
Minētās direktīvas 15. pants “Turēšana apsardzībā [aizturēšana]” formulēts šādi:
“1.   Ja vien konkrētajā gadījumā nav iespējams efektīvi piemērot citus pietiekamus, bet vājākus piespiedu līdzekļus, dalībvalstis var aizturēt un turēt apsardzībā tikai to trešās valsts valstspiederīgo, kam paredzēts piemērot atgriešanas procedūras, lai sagatavotos atgriešanai un/vai veiktu izraidīšanas procesu, jo īpaši tad, ja:
a)
pastāv bēgšanas iespējamība vai
b)
attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais izvairās no atgriešanas vai izraidīšanas procesa vai traucē tā sagatavošanu.
Ikviena turēšana apsardzībā ir iespējami īsa un tā turpinās tikai tik ilgi, kamēr veic izraidīšanas pasākumus, un to izpilda ar pienācīgu rūpību.
2.   Rīkojumu par turēšanu apsardzībā izdod administratīvās vai tiesas iestādes.
Rīkojumu par turēšanu apsardzībā izdod rakstiski un norāda faktiskos un juridiskos iemeslus.
Ja rīkojumu par turēšanu apsardzībā ir izdevušas administratīvas iestādes, dalībvalstis:
a)
vai nu paredz rīkojuma par turēšanu apsardzībā likumīguma ātru juridisku pārskatīšanu iespējami īsā laikā no turēšanas apsardzībā sākuma brīža,
b)
vai arī nodrošina attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam tiesības vērsties tiesā, lai tā iespējami īsā laikā lemtu par viņa turēšanas apsardzībā likumību un pieņemtu attiecīgu lēmumu pēc iespējas ātrāk no attiecīgā tiesas procesa sākšanas brīža. Šādā gadījumā dalībvalstis nekavējoties informē attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo par iespēju veikt šādas darbības.
Attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo nekavējoties atbrīvo, ja turēšana apsardzībā nav likumīga.
3.   Visos gadījumos turēšanu apsardzībā pārskata ar pamatotu regularitāti vai nu pēc attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā pieteikuma saņemšanas, vai ex officio. Pagarinātas turēšanas apsardzībā gadījumā tiesu iestāde uzrauga minēto pārskatīšanu.
4.   Ja izrādās, ka tiesisku vai citu apsvērumu dēļ izraidīšanai vairs nav pamatota iemesla, vai ja 1. punktā noteiktie apstākļi vairs nepastāv, turēšanu apsardzībā vairs neuzskata par pamatotu un attiecīgo personu nekavējoties atbrīvo.
5.   Turēšana apsardzībā ir spēkā tik ilgi, kamēr saglabājas 1. punktā noteiktie apstākļi un kamēr tā ir nepieciešama, lai nodrošinātu sekmīgu izraidīšanu. Katra dalībvalsts nosaka ierobežotu turēšanas apsardzībā laikposmu, kas nedrīkst pārsniegt sešus mēnešus.
6.   Dalībvalstis nedrīkst pagarināt 5. punktā minēto termiņu, izņemot pagarinājumu uz ierobežotu laikposmu, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem nepārsniedz papildu divpadsmit mēnešus gadījumos, ja neatkarīgi no to pamatotiem centieniem izraidīšanas procedūra varētu ieilgt šādu iemeslu dēļ:
a)
attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais atsakās sadarboties vai
b)
kavējas vajadzīgo dokumentu saņemšana no trešām valstīm.”
Nīderlandes tiesības
11
2000. gada 23. novembrawet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Likums par Ārvalstnieku likuma vispārēju pārskatīšanu; Stb. 2000, Nr. 495), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 59. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteikts:
“Ja to prasa sabiedriskās kārtības vai valsts drošības intereses, [ministrs] var izraidīšanas nolūkā aizturēt ārvalstnieku, kurš [..] valstī neuzturas likumīgi.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
12
2024. gada 11. septembrī Alžīrijas valstspiederīgais GB iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu Nīderlandē. Viņš neieradās uz uzklausīšanu, kas attiecās uz šī pieteikuma pamatojuma izvērtējumu.
13
Ar 2024. gada 7. oktobra lēmumu ministrs minēto pieteikumu noraidīja, neizskatījis to pēc būtības. Šis lēmums ir uzskatāms arī par atgriešanas lēmumu (turpmāk tekstā – “atgriešanas lēmums”). Tā kā GB neiesniedza pārsūdzību, pēdējais minētais kļuva galīgs.
14
2025. gada 26. martā Francijas iestādes GB pārsūtīja uz Nīderlandi, piemērojot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.).
15
Tajā pašā datumā GB Nīderlandē iesniedza turpmāku starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kurš izraisīja atgriešanas lēmuma izpildes apturēšanu. Uzklausījis GB par šī pieteikuma pamatojumu, ministrs 2025. gada 7. aprīlī viņu informēja par nodomu minēto pieteikumu noraidīt kā acīmredzami nepamatotu. 2025. gada 9. aprīlī GB šo pieteikumu atsauca. Tādējādi atgriešanas lēmuma izpildes apturēšana ipso iure izbeidzās.
16
2025. gada 10. aprīlī ministrs, pamatojoties uz Direktīvas 2008/115 15. pantu, aizturēja GB, lai sagatavotu viņa atgriešanu vai viņu izraidītu uz Alžīriju, izpildot atgriešanas lēmumu. Pirms aizturēšanas GB paziņoja, pirmkārt, ka viņš baidās, ka tad, ja viņš atgriezīsies Alžīrijā, viņš tiks pakļauts necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei vai sodiem, un, otrkārt, ka viņš ir Francijā 2024. gada 18. septembrī dzimuša bērna tēvs un vēlas, lai viņam būtu iespēja par to rūpēties, pat ja viņš vairs nav attiecībās ar šī bērna māti, Alžīrijas valstspiederīgo, kurai ir uzturēšanās atļauja Francijā.
17
2025. gada 16. aprīlī GB savu aizturēšanu pārsūdzēja rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Rūrmondā, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa.
18
Šai tiesai nav skaidrs, vai saskaņā ar Savienības tiesībām tai, pārbaudot aizturēšanas likumības nosacījumu ievērošanu, jānovērtē, vai GB izraidīšana uz Alžīriju, izpildot atgriešanas lēmumu, nav pretrunā neizraidīšanas principam, kā arī citām Direktīvas 2008/115 5. pantā minētajām interesēm, it īpaši ģimenes dzīvei un bērna labākajām interesēm. Saskaņā ar Nīderlandes tiesībām tā neesot pilnvarota veikt šādu novērtējumu.
19
Pirmām kārtām, minētā tiesa uzskata, ka tā ir vienīgā tiesu iestāde, kas var izvērtēt, vai GB izraidīšana uz Alžīriju ir saderīga ar neizraidīšanas principu un citām Direktīvas 2008/115 5. pantā minētajām interesēm.
20
Proti, nevienā procedūras brīdī neesot ticis novērtēts, vai GB izraidīšana ir pretrunā šim principam un šīm interesēm.
21
Vispirms – pieņemot atgriešanas lēmumu, šāda novērtēšana neesot notikusi, jo GB nav ieradies uz uzklausīšanu, kas attiecās uz viņa starptautiskās aizsardzības pieteikuma pamatojuma izvērtējumu. Tā kā GB šo lēmumu nepārsūdzēja, tas esot kļuvis galīgs, lai gan neesot veikts neizraidīšanas principa un citu Direktīvas 2008/115 5. pantā minēto interešu izvērtējums.
22
Turpinot – šāds novērtējums neesot veikts arī tad, kad GB tika aizturēts izraidīšanas nolūkā, lai gan attiecīgā persona būtībā bija atsaukusies uz būtiskām apstākļu izmaiņām, minot, pirmkārt, Hartas 4. pantā aizliegtās attieksmes risku gadījumā, ja viņš atgrieztos Alžīrijā, un, otrkārt, viņa bērna piedzimšanu Francijā un to, ka saskaņā ar viņa apgalvojumu viņš vēlas par to rūpēties.
23
Visbeidzot – neizraidīšanas principa un citu Direktīvas 2008/115 5. pantā minēto interešu novērtējumu nevarot veikt arī vēlākā procedūras posmā. No vienas puses, valsts tiesību praksē atgriešanas lēmuma izpilde neprasot pieņemt jaunu – administratīvu vai tiesas – aktu, saistībā ar kuru šāds novērtējums varētu tikt veikts. No otras puses, Nīderlandes tiesībās neesot paredzēts patstāvīgs tiesību aizsardzības līdzeklis attiecībā uz atgriešanas lēmuma izpildi. GB varot tikai iesniegt sūdzību par paredzētu un plānotu faktisku izraidīšanu, kad viņam paziņots tās datums un laiks. Tomēr šī sūdzība varot būt tikai par atgriešanas lēmuma izpildes kārtību un neesot pamats neizraidīšanas principa vai Direktīvas 2008/115 5. pantā minēto interešu novērtēšanai.
24
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa uzskata, ka Savienības tiesībās tai noteikts pienākums veikt neizraidīšanas principa un citu Direktīvas 2008/115 5. pantā minēto interešu atjauninātu novērtējumu, lai GB garantētu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tiesības uz brīvību, kā arī šī principa un šo interešu ievērošanu.
25
Šajā ziņā šī tiesa uzsver, pirmkārt, ka šīs direktīvas 5. pantā kompetentajai valsts iestādei noteikts pienākums visos atgriešanas procedūras posmos ievērot neizraidīšanas principu. Taču trešās valsts valstspiederīgā aizturēšana izraidīšanas nolūkā esot minētās direktīvas īstenošana un tātad – šāds posms.
26
Otrkārt, Savienības likumdevējs Direktīvas 2008/115 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā esot paredzējis, ka izraidīšana jāatliek, ja tā ir pretrunā neizraidīšanas principam. Tādējādi agrāks atgriešanas lēmums un izraidīšanas atlikšana varot pastāvēt līdzās un pat galīga atgriešanas lēmuma pastāvēšana nedrīkstot būt kavēklis pārbaudei par izraidīšanas, izpildot šo lēmumu, saderību ar neizraidīšanas principu. Turklāt izraidīšanas aizliegumam esot absolūts raksturs.
27
Savukārt pamattiesības, kas nostiprinātas Hartas 7. pantā un 24. panta 2. punktā, neesot absolūtas tiesības. Tomēr no Tiesas judikatūras izrietot, ka atgriešanas lēmuma pieņemšana varētu būt pretrunā šīm tiesībām. Iesniedzējtiesa uzskata, ka analoģiski trešās valsts valstspiederīgā izraidīšana, izpildot šādu lēmumu, varētu būt tām pretrunā.
28
Treškārt, arī attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību prasot, lai tiesa, kurai lūgts pārbaudīt, vai ir ievēroti aizturēšanas izraidīšanas nolūkā, izpildot atgriešanas lēmumu, likumības nosacījumi, varētu pārbaudīt, vai izraidīšana nav pretrunā neizraidīšanas principam un citām Direktīvas 2008/115 5. pantā minētajām interesēm.
29
Ceturtkārt, aizturēšana izraidīšanas nolūkā nebūtu pamatota un vairs neatbilstu tās mērķim, ja izraidīšana nevarētu notikt neizraidīšanas principa vai citu Direktīvas 2008/115 5. pantā minēto interešu dēļ. Šādā gadījumā atbilstoši minētās direktīvas 15. panta 4. punktam attiecīgā persona būtu nekavējoties jāatbrīvo. Līdz ar to, pirms trešās valsts valstspiederīgais tiek aizturēts izraidīšanas nolūkā, esot nepieciešams pārbaudīt, vai izraidīšana ir atļauta.
30
Šādos apstākļos rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Rūrmondā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2008/115 5. pants, 13. panta 1. un 2. punkts, kā arī 15. pants kopsakarā ar [Hartas] 6. pantu, 19. panta 2. punktu un 47. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesu iestādei, pārbaudot, vai ir ievēroti no Savienības tiesībām izrietošie trešās valsts valstspiederīgā aizturēšanas likumības nosacījumi, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes ir jāpārliecinās, ka neizraidīšanas princips neliedz izpildīt agrāk pieņemtu atgriešanas lēmumu, kura izpildei trešās valsts valstspiederīgais tika aizturēts?
2)
Vai Direktīvas 2008/115 5. pants, 13. panta 1. un 2. punkts, kā arī 15. pants kopsakarā ar [Hartas] 6. un 7. pantu, 24. panta 2. punktu un 47. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesu iestādei, pārbaudot, vai ir ievēroti no Savienības tiesībām izrietošie trešās valsts valstspiederīgā aizturēšanas likumības nosacījumi, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes ir jāpārliecinās, ka Direktīvas 2008/115 5. pantā minētās intereses neliedz izpildīt agrāk pieņemtu atgriešanas lēmumu, kura izpildei trešās valsts valstspiederīgais tika aizturēts?”
Par pieteikumu par steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedības piemērošanu
31
Iesniedzējtiesa lūdza piemērot Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a pantā un Tiesas Reglamenta 107. pantā paredzēto steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību.
32
No šīm tiesību normām izriet, ka šīs procedūras piemērošanai izvirzīti divi kumulatīvi nosacījumi. No vienas puses, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu jābūt uzdotiem interpretācijas jautājumiem par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, uz kuru attiecas LESD trešās daļas V sadaļa. No otras puses, iesniedzējas aprakstītajos pamatlietas apstākļos jābūt konstatējamai steidzamības situācijai.
33
Runājot par pirmo nosacījumu, jānorāda, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Direktīvu 2008/115, kura pieder pie LESD trešās daļas V sadaļā par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu minētajām jomām. Līdz ar to šim lūgumam var tikt piemērota steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība.
34
Runājot par steidzamības nosacījumu, jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru šis nosacījums citastarp ir izpildīts, ja personai, uz kuru attiecas pamatlieta, pašlaik ir atņemta brīvība un ja tās paturēšana apcietinājumā ir atkarīga no pamatlietas atrisinājuma, ar precizējumu, ka šīs personas situācija ir vērtējama tāda, kāda tā ir datumā, kad tiek izskatīts pieteikums par steidzamības tiesvedības piemērošanu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu (spriedumi, 2024. gada 4. oktobris, Bouskoura, C‑387/24 PPU, EU:C:2024:868, 33. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2025. gada 19. jūnijs, Kamekris, C‑219/25 PPU, EU:C:2025:456, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
Šajā gadījumā, pirmkārt, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka GB ticis aizturēts 2025. gada 10. aprīlī izraidīšanas nolūkā uz Alžīriju, tātad viņam pašlaik ir atņemta brīvība.
36
Otrkārt, iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu mērķis ir noskaidrot, vai Savienības tiesībās tai ir noteikts pienākums, pamatojoties uz aizturēšanas likumības nosacījumiem, novērtēt, vai GB izraidīšana uz Alžīriju nav pretrunā neizraidīšanas principam un citām Direktīvas 2008/115 5. pantā minētajām interesēm, jo, ja tas tā būtu, tai būtu viņa aizturēšana jāizbeidz.
37
Šādos apstākļos Tiesas otrā palāta pēc tiesneses referentes priekšlikuma un ģenerāladvokāta uzklausīšanas 2025. gada 21. maijā nolēma apmierināt iesniedzējtiesas pieteikumu par steidzamības prejudiciālā nolēmuma procedūras piemērošanu šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
38
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā paredzētā procedūra ir instruments sadarbībai starp Tiesu un dalībvalstu tiesām, ko Tiesa izmanto, sniedzot dalībvalstu tiesām vajadzīgās norādes par Savienības tiesību interpretāciju, lai izspriestu tajās izskatāmās lietas (skat. rīkojumu, 1990. gada 26. janvāris, Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, 7. punkts, un spriedumu, 2021. gada 15. aprīlis, État belge (Apstākļi pēc pārsūtīšanas lēmuma pieņemšanas), C‑194/19, EU:C:2021:270, 21. punkts).
39
Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šīs sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz iesniedzējtiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu (skat. spriedumu, 1997. gada 17. jūlijs, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, 22. un 23. punkts). No šāda viedokļa raugoties, Tiesai attiecīgā gadījumā jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (skat. spriedumus, 2000. gada 28. novembris, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. punkts, un 2025. gada 3. jūnijs, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, 34. punkts).
40
Uzdodama savus jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vēlas saņemt Direktīvas 2008/115 5. panta, 13. panta 1. un 2. punkta, kā arī 15. panta kopsakarā ar vairākām Hartas normām interpretāciju.
41
Direktīvas 2008/115 13. panta 1. un 2. punktā citastarp paredzēts, ka attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam nodrošina efektīvus tiesību aizsardzības līdzekļus, lai pārsūdzētu šīs direktīvas 12. panta 1. punktā minētos ar atgriešanu saistītos lēmumus, proti, atgriešanas lēmumus un attiecīgā gadījumā lēmumus par ieceļošanas aizliegumu, kā arī izraidīšanas lēmumus.
42
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem tomēr izriet, ka pamatlietas priekšmets ir nevis atgriešanas lēmuma vai cita ar atgriešanu saistīta lēmuma likumība Direktīvas 2008/115 13. panta 1. un 2. punkta izpratnē, bet gan jautājums, vai likumīga ir trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšana izraidīšanas nolūkā, izpildot atgriešanas lēmumu, kas kļuvis galīgs.
43
Taču attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšanu saskaņā ar Direktīvas 2008/115 15. panta 1. un 2. punktu Eiropas Savienības kopīgie standarti saistībā ar tiesību aizsardzību tiesā ir ietverti 15. panta 2. punkta trešajā daļā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 82. punkts).
44
Tātad Direktīvas 2008/115 13. panta 1. un 2. punktam nav nozīmes pamatlietas atrisināšanā, tāpēc interpretēt šo pantu nav nepieciešams.
Par pirmo jautājumu
45
Uzdodot pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2008/115 5. pants un 15. pants kopsakarā ar Hartas 6. pantu, 19. panta 2. punktu un 47. pantu jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai – kam lūgts pārbaudīt, vai ir likumīga trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšana izraidīšanas nolūkā, izpildot atgriešanas lēmumu, kas kļuvis galīgs, – attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jāizvērtē, vai šī izraidīšana nav pretrunā neizraidīšanas principam.
46
Iesākumā jāatgādina, ka Direktīvas 2008/115 galvenais mērķis, kā izriet no tās 2. un 4. apsvēruma, ir ieviest efektīvu izraidīšanas un atgriešanas politiku, pilnībā ievērojot attiecīgo personu pamattiesības, kā arī cieņu (spriedumi, 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, 48. punkts; 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 88. punkts, un 2024. gada 17. oktobris, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 30. punkts).
47
No tā izriet, ka tad, kad dalībvalstis īsteno Direktīvu 2008/115 un tostarp nosaka aizturēšanas pasākumus, lai sagatavotu tāda trešās valsts valstspiederīgā izraidīšanu, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, tām jāievēro šim valstspiederīgajam Hartā atzītās pamattiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 89. punkts).
48
Ņemot vērā šos ievada atgādinājumus, pirmām kārtām, jāuzsver, ka jebkāda trešās valsts valstspiederīgā aizturēšana saskaņā ar Direktīvu 2008/115 saistībā ar atgriešanas procedūru nelikumīgas uzturēšanās dēļ ir nopietna iejaukšanās attiecīgās personas tiesībās uz brīvību, kas nostiprinātas Hartas 6. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
49
Ar aizturēšanas pasākumu tiek ierobežota personas pārvietošanās ārpus noteiktas vietas, nosakot, ka tai pastāvīgi jāuzturas norobežotā un slēgtā teritorijā, to izolējot no pārējiem iedzīvotājiem un liedzot tai pārvietošanās brīvību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Aizturēšanas pasākumu Direktīvas 2008/115 izpratnē mērķis ir nevis kriminālvajāšana vai sodīšana par noziedzīgiem nodarījumiem, bet gan šīs direktīvas mērķu atgriešanas jomā īstenošana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 74. punkts). Tādējādi, kad tiek izdots rīkojums par aizturēšanu izraidīšanas nolūkā, trešās valsts valstspiederīgā, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšana paredzēta tikai tam, lai nodrošinātu atgriešanas procedūras efektivitāti, un tai nav nekāda sodīšanas mērķa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 10. marts, Landkreis Gifhorn, C‑519/20, EU:C:2022:178, 38. punkts).
51
Ievērojot, cik nopietna ir šī iejaukšanās Hartas 6. pantā nostiprinātajās tiesībās uz brīvību un ņemot vērā šo tiesību nozīmīgumu, kompetentajām valsts iestādēm atzītās pilnvaras aizturēt trešo valstu valstspiederīgos ir stingri reglamentētas. Tādējādi aizturēšanas pasākumu var noteikt vai pagarināt, tikai ievērojot vispārīgos un abstraktos noteikumus, kuros paredzēti tā nosacījumi un kārtība (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 10. marts, Landkreis Gifhorn, C‑519/20, EU:C:2022:178, 62. punkts, kā arī 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 75. punkts).
52
Vispārīgie un abstraktie noteikumi, kuros kā Savienības kopīgie standarti paredzēti trešās valsts valstspiederīgā, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšanas likumības nosacījumi no Direktīvas 2008/115 skatpunkta, tostarp Hartas 6. panta aspektā, ir ietverti šīs direktīvas 15. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 76. un 77. punkts).
53
Minētās direktīvas 15. panta 1. punktā paredzēts, ka tad, ja konkrētajā gadījumā nav iespējams efektīvi piemērot citus pietiekamus, bet vājākus piespiedu līdzekļus, dalībvalstis var aizturēt un turēt apsardzībā tikai to trešās valsts valstspiederīgo, kam paredzēts piemērot atgriešanas procedūras, lai sagatavotos atgriešanai un/vai veiktu izraidīšanas procesu, jo īpaši tad, ja pastāv bēgšanas iespējamība vai attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais izvairās no atgriešanas vai izraidīšanas procesa vai traucē tā sagatavošanu. Ikviena aizturēšana ir iespējami īsa un tā turpinās tikai tik ilgi, kamēr veic izraidīšanas pasākumus, un to izpilda ar pienācīgu rūpību.
54
Ja izrādās, ka Direktīvas 2008/115 15. pantā paredzētie aizturēšanas likumības nosacījumi nav bijuši vai vairs netiek izpildīti, attiecīgā persona – kā šīs direktīvas 15. panta 2. punkta ceturtajā daļā un 4. punktā turklāt skaidri norāda Savienības likumdevējs – nekavējoties jāatbrīvo (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 79. punkts, kā arī 2024. gada 4. oktobris, Bouskoura, C‑387/24 PPU, EU:C:2024:868, 44. punkts).
55
Tādējādi, pirmkārt, atbilstoši Direktīvas 2008/115 15. panta 2. punkta ceturtajai daļai attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo nekavējoties atbrīvo, ja aizturēšana nav likumīga. Otrkārt, atbilstoši šīs direktīvas 15. panta 4. punktam tāpat jārīkojas, ja izrādās, ka tiesisku vai citu apsvērumu dēļ izraidīšanai vairs nav pamatota iemesla, vai tad, ja minētās direktīvas 15. panta 1. punktā noteiktie apstākļi vairs nepastāv.
56
Lai varētu uzskatīt, ka joprojām pastāv “pamatots iemesls izraidīšanai” Direktīvas 2008/115 15. panta 4. punkta izpratnē, aizturēšanas likumības pārbaudes brīdī jābūt reālām izredzēm nodrošināt sekmīgu izraidīšanu, ievērojot šīs direktīvas 15. panta 5. un 6. punktā noteiktos termiņus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 30. novembris, Kadzoev, C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741, 65. punkts, un 2014. gada 5. jūnijs, Mahdi, C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 60. punkts), un to neliedz “tiesiski apsvērumi” šīs tiesību normas izpratnē.
57
Līdz ar to kompetentajai valsts iestādei, ņemot vērā Direktīvas 2008/115 15. pantā paredzētos aizturēšanas likumības nosacījumus, jāpārbauda it īpaši, vai pastāv pamatots iemesls attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, izraidīšanai vai tā izraidīšanu neliedz šādi tiesiski apsvērumi.
58
Šajā ziņā jāmin, ka jēdziens “tiesiski apsvērumi” Direktīvā 2008/115 nav definēts. Ņemot vērā tā ierasto nozīmi, jāuzskata, ka tas attiecas uz visām tiesību normām, kuras dalībvalstīm obligāti jāievēro, kad tās izraida trešās valsts valstspiederīgo, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi.
59
Tas – kā turklāt piekrīt visas puses un ieinteresētās personas, kas iesniegušas apsvērumus šajā lietā, – it īpaši attiecas uz Direktīvas 2008/115 5. pantu, kas ir vispārīgs noteikums, kurš dalībvalstīm noteikti jāievēro, kad tās īsteno šo direktīvu.
60
Konkrētāk, Direktīvas 2008/115 5. pantā noteikts, ka valsts kompetentajai iestādei visos atgriešanas procedūras posmos jāievēro neizraidīšanas princips, kurš kā pamattiesības ir garantēts Hartas 18. pantā kopsakarā ar Konvencijas par bēgļa statusu, redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Protokolu par bēgļa statusu, 33. pantu, kā arī ar Hartas 19. panta 2. punktu (spriedumi, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 55. punkts, kā arī 2024. gada 17. oktobris, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 35. punkts).
61
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Hartas 19. panta 2. punkts kopsakarā ar tās 4. pantu neatkarīgi no attiecīgās personas rīcības absolūti aizliedz to pārvietot, izraidīt vai izdot kādai valstij, ja ir liela iespējamība, ka attiecīgo personu tur sodīs ar nāvi, spīdzinās vai citādi necilvēcīgi vai pazemojoši pret viņu izturēsies vai sodīs. Līdz ar to dalībvalstis nedrīkst ārvalstnieku pārvietot, izraidīt vai izdot, ja pastāv nopietni un pierādīti iemesli uzskatīt, ka galamērķa valstī radīsies reāls risks piedzīvot attieksmi, kas ir aizliegta ar šīm divām Hartas normām (spriedums, 2024. gada 17. oktobris, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
62
Tādējādi, ja pastāv nopietni un pamatoti iemesli uzskatīt, ka trešās valsts valstspiederīgajam, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, galamērķa valstī radīsies reāls risks piedzīvot attieksmi, kura ir aizliegta ar minētajām Hartas tiesību normām, attiecībā uz šo valstspiederīgo nevar tikt piemērots izraidīšanas pasākums tik ilgi, kamēr šāds risks turpina pastāvēt, kā turklāt skaidri paredzēts Direktīvas 2008/115 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 58. un 59. punkts).
63
Tas tā ir pat tad, ja attiecībā uz attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo pieņemts atgriešanas lēmums, kuru tas nav apstrīdējis un kurš tādējādi kļuvis galīgs.
64
Kompetentajai valsts iestādei jāņem vērā neizraidīšanas princips visos procedūras posmos no atgriešanas lēmuma pieņemšanas brīža līdz brīdim, kad tiesa pārbauda šī lēmuma izpildi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 46. punkts), un – kā izriet no šī sprieduma 61. punkta – tas tā ir neatkarīgi no attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā rīcības un it īpaši no tā, vai viņš minēto lēmumu apstrīdējis.
65
Turklāt dalībvalstīm ir jāļauj šādam valstspiederīgajam atsaukties uz visām apstākļu izmaiņām, kas notikušas pēc atgriešanas lēmuma pieņemšanas un kas varētu būtiski ietekmēt attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā situācijas novērtējumu, it īpaši no Direktīvas 2008/115 5. panta skatpunkta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
66
No tā izriet – kad kompetentajai valsts iestādei lūgts noteikt, pārskatīt vai pagarināt trešās valsts valstspiederīgā, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšanas izraidīšanas nolūkā pasākumu, tai jāpārbauda, vai viņa izraidīšana nav pretrunā neizraidīšanas principam.
67
Otrām kārtām, runājot par aizturēto trešo valstu valstspiederīgo tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, no iedibinātās judikatūras izriet, ka saskaņā ar Hartas 47. pantu dalībvalstīm ir jānodrošina no Savienības tiesību sistēmas izrietošo individuālo tiesību efektīva aizsardzība tiesā (spriedums, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 81. punkts).
68
Attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšanu atbilstoši Direktīvai 2008/115 šīs tiesības ir konkretizētas šīs direktīvas 15. panta 2. punkta trešajā daļā, saskaņā ar kuru, kad aizturēšanas rīkojumu izdevusi administratīva iestāde, ir jāparedz šīs aizturēšanas likumības paātrināta pārbaude tiesā vai nu pēc savas ierosmes, vai pēc attiecīgās personas pieprasījuma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 82. un 83. punkts).
69
Piedevām Direktīvas 2008/115 15. panta 3. punktā – kurā noteikts, ka gadījumā, ja aizturēšanas pasākums tiek paturēts spēkā, ir jāveic periodiska pārskatīšana “ar pamatotu regularitāti”, lai pārbaudītu, vai joprojām ir izpildīti aizturēšanas likumības nosacījumi, – pagarinātas aizturēšanas gadījumā minētās aizturēšanas pārskatīšanu prasīts pārbaudīt tiesu iestādei.
70
Tādējādi Savienības likumdevējs ir ieviesis kopīgus procesuālos standartus, kuru mērķis ir nodrošināt, ka ikvienā dalībvalstī pastāv sistēma, kas ļauj kompetentajai tiesu iestādei attiecīgā gadījumā pēc pārbaudes, kura veikta pēc savas ierosmes, atbrīvot attiecīgo personu, tiklīdz izrādās, ka tās aizturēšana nav vai vairs nav likumīga (spriedums, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 86. punkts).
71
Lai šāda aizsardzības sistēma efektīvi nodrošinātu atbilstību stingrajiem nosacījumiem, kuriem jāatbilst Direktīvā 2008/115 minētā aizturēšanas pasākuma likumībai, kompetentajai tiesu iestādei jābūt iespējai lemt par visiem faktiskajiem un juridiskajiem elementiem, kas ir būtiski šīs likumības pārbaudei. Šajā nolūkā tai jāvar ņemt vērā faktiskos elementus un pierādījumus, uz kuriem atsaukusies administratīvā iestāde, kas izdevusi sākotnējo aizturēšanas rīkojumu. Tai arī jāvar ņemt vērā faktus, pierādījumus un apsvērumus, ko tai varētu būt iesniegusi attiecīgā persona. Turklāt tai jābūt iespējai izpētīt jebkādus citus elementus, kas būtiski tās lēmumam, gadījumā, ja tā to uzskatītu par nepieciešamu. Tās pilnvaras saistībā ar pārbaudi nekādā gadījumā nedrīkst būt ierobežotas tikai ar attiecīgās administratīvās iestādes norādītajiem elementiem (spriedums, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 87. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
72
Ņemot vērā, cik nozīmīgas ir tiesības uz brīvību un cik nopietna ir iejaukšanās šajās tiesībās, kuru rada aizturēšana tādu iemeslu dēļ, kas nav kriminālvajāšana vai sodīšana par noziedzīgiem nodarījumiem, kā arī Savienības likumdevēja noteiktajos kopīgajos standartos uzsvērto prasību par tādu augsta līmeņa tiesību aizsardzību tiesā, kura ļauj ievērot obligāto vajadzību šādu personu atbrīvot, ja aizturēšanas likumības nosacījumi nav vai vairs nav izpildīti, kompetentajai tiesu iestādei ir jāapsver visi, it īpaši faktiskie, elementi, kas tai darīti zināmi un papildināti vai precizēti, veicot procesuālos pasākumus, kurus veikt tā uzskatītu par nepieciešamu, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, un, balstoties uz šiem elementiem, attiecīgā gadījumā jākonstatē, ka nav ievērots kāds no likumības nosacījumiem, kas izriet no Savienības tiesībām, pat tad, ja attiecīgā persona uz šo neievērošanu nav norādījusi. Šis pienākums neietekmē pienākumu tiesu iestādei – kurai uz šādu likumības nosacījumu tādējādi jānorāda pēc savas ierosmes – aicināt katru no pusēm izteikties par šo nosacījumu atbilstoši sacīkstes principam (spriedums, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 88. punkts).
73
Šādos apstākļos un ņemot vērā šī sprieduma 54.–66. punktā ietverto pamatojumu, jāatzīst, ka tiesu iestādei, kuras kompetencē ir pārbaudīt trešās valsts valstspiederīgā, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšanu vai tās paturēšanu spēkā, attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jāpārliecinās, ka šī valstspiederīgā izraidīšana nav pretrunā neizraidīšanas principam. Gadījumā, ja tai nāktos secināt, ka izraidīšana ir pretrunā šim principam, tai atbilstoši Direktīvas 2008/115 15. panta 2. punkta ceturtajai daļai un 4. punktam minētais valstspiederīgais būtu nekavējoties jāatbrīvo.
74
No iepriekš minētā izriet arī, ka valsts tiesību norma vai prakse, saskaņā ar kuru neizraidīšanas principa ievērošanas visaptveroša pārbaude var tikt veikta tikai starptautiskās aizsardzības procedūrā, būtu pretrunā Direktīvas 2008/115 5. un 15. pantam kopsakarā ar Hartas 19. panta 2. punktu. Šī direktīva un citastarp tās 5. pants ir piemērojami visiem trešās valsts valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, neatkarīgi no šīs situācijas pamatā esošajiem iemesliem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 3. jūnijs, Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, 45. punkts, kā arī 2024. gada 17. oktobris, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 32. un 40. punkts).
75
Tādējādi pretēji nostājai, ko tiesas sēdē Tiesā paudusi Nīderlandes valdība, GB nevar tikt prasīts iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, lai viņam tiktu garantēta Direktīvas 2008/115 5. pantā kopsakarā ar Hartas 19. panta 2. punktu paredzētā neizraidīšanas principa pilnīga ievērošana (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 41. punkts).
76
Iepriekš minētā pamatojuma gaismā uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2008/115 5. pants un 15. pants kopsakarā ar Hartas 6. pantu, 19. panta 2. punktu un 47. pantu jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai – kam lūgts pārbaudīt, vai ir likumīga trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšana izraidīšanas nolūkā, izpildot atgriešanas lēmumu, kas kļuvis galīgs, – attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jāizvērtē, vai šī izraidīšana nav pretrunā neizraidīšanas principam.
Par otro jautājumu
77
Uzdodama otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2008/115 5. pants un 15. pants kopsakarā ar Hartas 6. un 7. pantu, 24. panta 2. punktu un 47. pantu jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai – kam lūgts pārbaudīt, vai ir likumīga trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšana izraidīšanas nolūkā, izpildot atgriešanas lēmumu, kas kļuvis galīgs, – attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jāizvērtē, vai šī izraidīšana nav pretrunā bērna labākajām interesēm un ģimenes dzīvei, kas minētas attiecīgi šīs direktīvas 5. panta a) un b) punktā.
78
Šajā ziņā jāatgādina, ka no atbildes uz pirmo jautājumu pamatojuma izriet, ka tiesu iestādei, kuras kompetencē ir pārbaudīt trešās valsts valstspiederīgā, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšanu vai tās paturēšanu spēkā saskaņā ar Direktīvas 2008/115 15. pantu, attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jānorāda, ka nav ievēroti 15. pantā paredzētie aizturēšanas likumības nosacījumi. Saistībā ar šiem likumības nosacījumiem tai citastarp jāpārbauda, vai pastāv pamatots iemesls attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, izraidīšanai un tā izraidīšanu neliedz tiesiski apsvērumi.
79
Direktīvas 2008/115 5. pantā, kurš, kā atgādināts šī sprieduma 59. punktā, ir vispārīgs noteikums, kas dalībvalstīm noteikti jāievēro, kad tās īsteno šo direktīvu, un citastarp pieder pie “tiesiskiem apsvērumiem” minētās direktīvas 15. panta 4. punkta izpratnē, dalībvalstīm noteikts pienākums pilnībā ņemt vērā bērna labākās intereses, ģimenes dzīvi un attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvokli. Tāpat kā neizraidīšanas princips, šīs intereses pienācīgi jāņem vērā visos atgriešanas procedūras posmos un konkrēti gan atgriešanas lēmuma vai lēmuma par ieceļošanas aizliegumu pieņemšanas, gan izraidīšanas pasākuma noteikšanas brīdī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 8. maijs, K.A. u.c. (Ģimenes atkalapvienošanās Beļģijā), C‑82/16, EU:C:2018:308, 104. punkts; 2021. gada 14. janvāris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nepavadīta nepilngadīgā atgriešana), C‑441/19, EU:C:2021:9, 44. punkts; 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 91. punkts, kā arī 2023. gada 27. aprīlis, M.D. (Aizliegums ieceļot Ungārijā), C‑528/21, EU:C:2023:341, 89.–91. punkts), gan arī, kad tiek veikta aizturēšana izraidīšanas nolūkā.
80
No tā izriet, ka, izvērtējot aizturēšanas likumības nosacījumus, kompetentajai tiesu iestādei attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jāpārbauda, vai, pirmkārt, konkrētā trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšana pati par sevi ir pretrunā minētajām interesēm un, otrkārt, vai šīm interesēm pretrunā ir izraidīšana, izpildot galīgu atgriešanas lēmumu.
81
Par labu šai interpretācijai liecina Direktīvas 2008/115 5. pantā izvirzītais mērķis. Kā apstiprina šīs direktīvas 22. un 24. apsvērums, 5. pantā paredzēts ar minēto direktīvu izveidotajā atgriešanas procedūrā garantēt vairākas pamattiesības, tostarp tiesības uz ģimenes dzīvi un bērna pamattiesības, kādas nostiprinātas attiecīgi Hartas 7. un 24. pantā. No tā izriet, ka, ņemot vērā tajā izvirzīto mērķi, minēto 5. pantu nevar interpretēt šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 11. marts, État belge (Nepilngadīgās personas vecāka atgriešana), C‑112/20, EU:C:2021:197, 35. punkts).
82
Lai gan tas ir tā – pretēji Hartas 4. pantā nostiprinātajai aizsardzībai pret jebkādu necilvēcīgu un pazemojošu attieksmi –, Hartas 7. un 24. pantā garantētajām tiesībām nav absolūta rakstura un tādējādi tās var tikt ierobežotas saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem (spriedums, 2022. gada 22. februāris, Ģenerālkomisārs bēgļu un bezvalstnieku jautājumos (Ģimenes vienotība – Jau piešķirta aizsardzība), C‑483/20, EU:C:2022:103, 36. punkts).
83
Turklāt jāatgādina, ka trešās valsts valstspiederīgajam, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, ir lojālas sadarbības pienākums, saskaņā ar kuru tam pēc iespējas ātrāk jāinformē kompetentā valsts iestāde par visām būtiskām izmaiņām attiecībā uz tā ģimenes dzīvi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 8. maijs, K.A. u.c. (Ģimenes atkalapvienošanās Beļģijā), C‑82/16, EU:C:2018:308, 103.–105. punkts).
84
Iepriekš minētā pamatojuma gaismā uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2008/115 5. pants un 15. pants kopsakarā ar Hartas 6. un 7. pantu, 24. panta 2. punktu un 47. pantu jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai – kam lūgts pārbaudīt, vai ir likumīga trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšana izraidīšanas nolūkā, izpildot atgriešanas lēmumu, kas kļuvis galīgs, – attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jāizvērtē, vai šī izraidīšana nav pretrunā bērna labākajām interesēm un ģimenes dzīvei, kas minētas attiecīgi šīs direktīvas 5. panta a) un b) punktā.
Par tiesāšanās izdevumiem
85
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 5. pants un 15. pants kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. pantu, 19. panta 2. punktu un 47. pantu
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesai – kam lūgts pārbaudīt, vai ir likumīga trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšana izraidīšanas nolūkā, izpildot atgriešanas lēmumu, kas kļuvis galīgs, – attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jāizvērtē, vai šī izraidīšana nav pretrunā neizraidīšanas principam.
2)
Direktīvas 2008/115 5. pants un 15. pants kopsakarā ar Pamattiesību hartas 6. un 7. pantu, 24. panta 2. punktu un 47. pantu
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesai – kam lūgts pārbaudīt, vai ir likumīga trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, aizturēšana izraidīšanas nolūkā, izpildot atgriešanas lēmumu, kas kļuvis galīgs, – attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jāizvērtē, vai šī izraidīšana nav pretrunā bērna labākajām interesēm un ģimenes dzīvei, kas minētas attiecīgi šīs direktīvas 5. panta a) un b) punktā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.