62006CC0311
ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 28. februārī (
1
)
Lieta C-311/06
Consiglio Nazionale degli Ingegneri
pret
Ministero della Giustizia un Marco Cavallera
“Diplomu atzīšana — Direktīva 89/48/EEK — Kvalifikācijas pielīdzināšana — Inženieris”
1.
Pamatojoties uz šo prejudiciālo jautājumu, Tiesa prejudiciālā nolēmuma procesa ietvaros tiek lūgta lemt par Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvas 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (
2
), interpretāciju. Precīzāk, iesniedzējtiesa pēc būtības vaicā, vai, ievērojot direktīvas mērķus, Kopienas pilsonis, kurš akadēmisko izglītību ir pilnībā ieguvis savā izcelsmes valstī — Itālijā, un kurš, panākot Itālijā iegūtās akadēmiskās kvalifikācijas pielīdzināšanu Spānijā, ir ieguvis diplomu, kurš ļauj veikt mehānikas inženiera profesionālo darbību šajā valstī, var izmantot sava Spānijā iegūtā diploma savstarpējo atzīšanu Itālijā, lai veiktu šo profesionālo darbību savā izcelsmes valstī, lai gan viņš nav nedz ieguvis akadēmisko izglītību Spānijā, nedz šajā valstī ieguvis profesionālo pieredzi.
I — Pamata lietas faktiskie un juridiskie apstākļi
2.
Itālijas pilsonis Marko Kavalera [Marco Cavallera] 1999. gada 9. martā Turīnas universitātē (Itālija) ieguva grādu, kurš apliecina trīsgadīgu mehānikas inženierzinātnes studiju pabeigšanu (“laurea in ingegneria meccanica”). Vēlāk viņš lūdza Ministerio de Educación y Ciencia (Izglītības un zinātnes ministrija) pielīdzināt savu akadēmisko kvalifikāciju. Pēc tam, kad 2001. gada 17. oktobrī pielīdzināšana tika veikta, Kavalera iestājās Katalonijas Inženieru koledžā, kas deva tiesības veikt inženiera profesionālo darbību Spānijā.
3.
Līdz brīdim, kad 2004. gada septembra laikā stājās spēkā Spānijas Karaļa dekrēts Nr. 285/2004 (
3
), ārvalstu universitāšu diplomu pielīdzināšanas procedūra Spānijā tika noteikta ar Karaļa dekrētu Nr. 86/1987. Saskaņā ar dekrēta Nr. 86/1987 (
4
) 1. pantu pielīdzināšana tiek veikta ar nosacījumu, ka Spānijā akadēmiskiem mērķiem tiek oficiāli atzīti ārvalstīs iegūti augstākās izglītības diplomi. Saskaņā ar minētā dekrēta 2. pantu, ja izglītība, kura ir apliecināta ar diplomu, neatbilst izglītībai, kuru apliecina Spānijā iegūts diploms, pielīdzināšanai var būt nepieciešams kārtot papildu eksāmenus.
4.
Šī procedūra atšķiras no profesionālo kvalifikāciju atzīšanas procedūras, kura tika ieviesta ar Karaļa dekrētu Nr. 1665/1991, ar kuru Spānijas tiesību sistēmā tika transponēta Direktīva 89/48. Kavalera Itālijā nebija ieguvis diplomu, kurš viņam ļautu veikt mehānikas inženiera profesionālo darbību šajā valstī, bet tikai akadēmisko kvalifikāciju, kura tika piešķirta pēc trīsgadīgām studijām, tātad viņa gadījumā varēja piemērot tikai pielīdzināšanas procedūru. Tādējādi saskaņā ar Karaļa dekrētu Nr. 86/1987 viņš ieguva lēmumu par savu akadēmisko gaitu pielīdzināšanu, ar kuru tika apliecināta Itālijā iegūtās universitātes izglītības līdzvērtība Spānijas universitātes izglītībai.
5.
Lai varētu izmantot atzīto kvalifikāciju, kura tika piešķirta, pamatojoties uz direktīvu, viņam pirms tam bija jānoliek Itālijas valsts eksāmens, kurš saskaņā ar Karaļa 1925. gada 25. oktobra dekrētu Nr. 2537 (
5
) un Republikas prezidenta 2001. gada 5. jūnija dekrētu (DPR) Nr. 328 (
6
) ļāva veikt mehānikas inženiera profesionālo darbību Itālijā.
6.
Tomēr, lai veiktu minēto profesionālo darbību Spānijā, pietiek ar šajā valstī piešķirtu lēmumu par pielīdzināšanu. Atšķirībā no Itālijas Spānijā netiek prasīts nokārtot valsts eksāmenu. Mehānikas inženiera profesionālā darbība Spānijā var tikt veikta, ja ir iegūts oficiāls universitātes diploms un persona ir uzņemta inženieru profesionālajā apvienībā. Tāpat kā Itālijā uzņemšana profesionālajā apvienībā ir vienkāršs administratīvs pasākums. Tā kā atbilstoši Spānijas tiesībām pielīdzināšanas rezultātā ārvalsts diplomam kopš brīža, kad tas tiek piešķirts vai arī tiek piešķirts attiecīgs apliecinājums, tiek atzīts Spānijas diplomam vai akadēmiskajam grādam, kuram tas ir pielīdzināts atbilstoši spēkā esošajiem tiesību aktiem, līdzvērtīgs spēks visā valsts teritorijā, Kavalera varēja tikt uzņemts Katalonijas Inženieru koledžā, kas deva tiesības veikt mehānikas inženiera profesionālo darbību Spānijā.
7.
Tiklīdz Kavalera bija ieguvis Spānijas mehānikas inženiera diplomu, viņš 2002. gada 6. martā lūdza kompetentajām Itālijas valsts iestādēm atzīt šo kvalifikāciju Itālijā, lai viņš pirmo reizi varētu veikt mehānikas inženiera profesionālo darbību Itālijā.
8.
Ar 2002. gada 23. oktobra dekrētu Itālijas tieslietu ministrs apmierināja viņa lūgumu, atzīstot Kavaleras Spānijā iegūto kvalifikāciju par derīgu, lai viņš varētu iestāties Aleksandrijas [Alessandria] Inženieru apvienībā.
9.
Consiglio nazionale degli Ingegneri (Valsts Inženieru padome), prasītāja pamata lietā, ministra dekrētu, ar kuru tika atzīta Spānijas kvalifikācija, apstrīdēja Tribunale amministrativo regionale del Lazio [Lacio Reģiona administratīvā tiesa] (turpmāk tekstā — “TAR Lazio”). Tā norāda, ka Itālijas valsts iestādes nevarot piešķirt Kavaleram šo kvalifikāciju, pamatojoties uz direktīvu, jo saskaņā ar valsts tiesībām, lai varētu tikt veikta inženiera profesionālā darbība, papildus akadēmiskajam diplomam, uz kuru Kavalera varot atsaukties, esot jānokārto valsts eksāmens.
10.
TAR Lazio noraidīja prasību, uzskatot, ka tieslietu ministrs nav pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā. Consiglio di Stato (Augstākā administratīvā tiesa), izskatot šo lietu apelācijas kārtībā, tomēr uzskata, ka direktīva nav piemērojama Kavaleras situācijā, jo viņš Spānijā nav ieguvis diplomu direktīvas 1. panta a) apakšpunkta izpratnē.
11.
Direktīvas 1. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā izmanto šādas definīcijas:
a)
diploms: jebkāds diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments, vai jebkāds šādu diplomu, sertifikātu vai citu apliecinājumu komplekts:
—
ko ir piešķīrusi kompetenta iestāde dalībvalstī, kura ir nozīmēta saskaņā ar valsts normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem,
—
kas apliecina, ka tā īpašnieks ir sekmīgi pabeidzis vismaz trīs gadu vai līdzvērtīga ilguma nepilna laika pēcvidusskolas programmu universitātē vai augstskolā, vai kādā citā līdzīga līmeņa mācību iestādē un, ja vajadzīgs, ka tas ir sekmīgi pabeidzis profesionālās mācības, kas ir nepieciešamas papildus pēcvidusskolas programmai, un
—
kas apliecina, ka tā īpašniekam ir vajadzīgā profesionālā kvalifikācija, lai uzņemtos vai veiktu reglamentētu kvalificētu darbu attiecīgajā dalībvalstī,
ar noteikumu, ka izglītība, ko apliecina diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments, ir iegūta galvenokārt Kopienā vai arī tā īpašniekam ir triju gadu tās dalībvalsts, kas ir atzinusi trešās valsts diplomu, sertifikātu vai citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, sertificēta profesionālā pieredze.
[..]
b)
attiecīgā [uzņemošā] dalībvalsts: dalībvalsts, kurā kādas dalībvalsts pilsonis iesniedz pieteikumu nolūkā veikt reglamentētu kvalificētu darbu šajā dalībvalstī, kas nav tā pati, kurā tas ir ieguvis diplomu vai veicis atbilstīgo kvalificēto darbu;
[..].”
12.
Direktīvas 89/48 2. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Šī direktīva attiecas uz jebkuru dalībvalsts pilsoni, kurš vēlas veikt reglamentētu kvalificētu darbu attiecīgajā [uzņemošajā] dalībvalstī kā pašnodarbināta persona vai darbinieks.”
13.
Direktīvas 3. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Ja attiecīgajā [uzņemošajā] dalībvalstī, lai sāktu vai veiktu reglamentētu kvalificētu darbu, ir vajadzīgs diploms, kompetentā iestāde nedrīkst, pamatojoties uz nepietiekamu kvalifikāciju, atteikt dalībvalsts pilsonim atļauju sākt vai veikt attiecīgo kvalificēto darbu ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz tās pilsoņiem [..].”
14.
Pastāvot šaubām par Kopienu tiesību, it īpaši Direktīvas 89/48, interpretāciju, Consiglio di Stato saskaņā ar EKL 234. pantu nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai Direktīva 89/48/EEK ir attiecināma uz Itālijas pilsoni, kurš a) Itālijā ir ieguvis inženiera diplomu, kas apliecina trīsgadīgas studijas; b) panācis, ka šī Itālijā iegūtā kvalifikācija tiek atzīta par līdzvērtīgu atbilstošai Spānijas kvalifikācijai; c) ir uzņemts Spānijas Inženieru apvienībā, tomēr nekad nav darbojies šajā profesijā Spānijā; d) lūdz to uzņemt Itālijas Inženieru apvienībā, pamatojoties uz diploma, kuru tas saņēmis Spānijā, pielīdzināšanu?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai valsts tiesību norma (1992. gada Dekrētlikuma Nr. 115 [ (
7
)] 1. pants), atbilstoši kurai Itālijā netiek atzīta citas dalībvalsts piešķirta kvalifikācija, kura pilnībā radusies iepriekš Itālijā iegūtas kvalifikācijas atzīšanas rezultātā, ir saderīga ar Direktīvu 89/48/EEK?”
II — Juridiskā analīze
15.
Galvenais jautājums, kurš tiek uzdots šīs lietas ietvaros, ir par to, ciktāl Kopienas pilsonis var atsaukties uz direktīvas normām savā izcelsmes valstī, lai panāktu diploma, kurš ir iegūts, vienkārši pielīdzinot trīsgadīgu universitātes programmu, kuru viņš ir pabeidzis savā izcelsmes valstī, atzīšanu, ja ieceļotājs nav pabeidzis akadēmisko izglītību vai papildu profesionālo izglītību dalībvalstī, kurā ir piešķirts diploms.
16.
Šīs lietas ietvaros mums ir secīgi jāizvērtē direktīvas piemērošanas joma un iespējas pilsonim uz to atsaukties situācijā, kura ir prejudiciālo jautājumu pamatā.
A — Par direktīvas piemērojamību pamata lietā
17.
Ar Direktīvu 89/48 tika ieviesta vispārēja sistēma diplomu, precīzāk, profesionālo kvalifikāciju atzīšanai starp dalībvalstīm, pamatojoties uz savstarpējās atzīšanas principu. Saskaņā ar direktīvas 2. pantu tā attiecas uz jebkuru “dalībvalsts pilsoni, kurš vēlas veikt reglamentētu kvalificētu darbu attiecīgajā [uzņemošajā] dalībvalstī [..]”. Uzņemošā dalībvalsts direktīvas 1. panta b) punktā ir definēta kā “dalībvalsts, kurā kādas dalībvalsts pilsonis iesniedz pieteikumu nolūkā veikt reglamentētu kvalificētu darbu šajā dalībvalstī, kas nav tā pati, kurā tas ir ieguvis diplomu vai veicis atbilstīgo kvalificēto darbu”. Šajā gadījumā var uzskatīt, ka šie nosacījumi ir izpildīti, jo Kavalera ir Kopienas pilsonis, kuram ir Spānijā piešķirts diploms, kas ļauj viņam veikt inženiera profesionālo darbību šajā valstī un kuru viņš ir lūdzis atzīt Itālijā — uzņemošajā dalībvalstī, kura vienlaikus ir viņa izcelsmes valsts.
18.
Vairākas dalībvalstis ir norādījušas, ka šie nosacījumi nav izpildīti, jo, lasot vairākas direktīvas valodu redakcijas, tajās iepriekš minētajās tiesību normās, kā arī 3. panta pirmajā daļā un 3. panta pirmās daļas a) punktā ir atsauce uz citas dalībvalsts pilsoni, nevis uzņemošās dalībvalsts pilsoni (
8
). Ņemot vērā direktīvas mērķi, tomēr jāizslēdz šo versiju gramatiska interpretācija. Tiesa ļoti agri noteica, ka darba ņēmēju pārvietošanās brīvība un tiesības veikt uzņēmējdarbību, kuras ir uzskatāmas par pamatbrīvībām, netiktu īstenotas pilnībā, ja dalībvalstis varētu neļaut atsaukties uz Kopienu tiesībām tiem saviem pilsoņiem, kuri ir izmantojuši atvieglojumus, kurus paredz šīs tiesības, un kuri ir ieguvuši profesionālo kvalifikāciju citā dalībvalstī, nevis savā pilsonības valstī (
9
). Tādējādi valsts pilsonis uz direktīvu var atsaukties arī savā pilsonības dalībvalstī. Patiesībā šīs valodu redakciju atšķirības jāinterpretē tādējādi, ka ar tām tiek atgādināts, ka, lai varētu piemērot Kopienu tiesības, jāpastāv ārvalstnieka tiesisko statusu raksturojošam elementam. Kavaleras, kuram ir Spānijā iegūts diploms, kura atzīšanu viņš pieprasa Itālijā, gadījumā var uzskatīt, ka esošajā situācijā pastāv būtiska saikne ar Kopienu tiesībām, līdz ar to, manuprāt, ar iepriekš minētajiem pantiem nepietiek, lai lietas fakti tiktu izslēgti no direktīvas piemērošanas jomas.
19.
Pēc šī precizējuma veikšanas ir jānoskaidro, vai kvalifikācija, uz kuru atsaucas Kavalera, atbilst Direktīvā 89/48 minētajai “diploma” definīcijai, lai to varētu piemērot šajā gadījumā. Saskaņā ar direktīvas 1. panta a) punktu, lai kvalifikācija un/vai profesionālā pieredze, kuras atzīšana tiek lūgta, varētu tikt uzskatīta par diplomu, vienlaikus jābūt izpildītiem trīs kritērijiem.
20.
Pirmkārt, diploms ir jāpiešķir kompetentai dalībvalsts iestādei. Šajā gadījumā var uzskatīt, ka šis nosacījums ir izpildīts, jo diplomu piešķīra Spānijas Izglītības un zinātnes ministrija, kurai atbilstoši Spānijas tiesību aktiem ir tiesības piešķirt rūpniecības tehnikas inženiera diplomus. Otrkārt, diplomam ir jāapliecina, ka tā īpašnieks ir sekmīgi pabeidzis “vismaz trīsgadīgu vai līdzvērtīga ilguma nepilna laika pēcvidusskolas programmu universitātē vai augstskolā, vai kādā citā līdzīga līmeņa mācību iestādē un, ja vajadzīgs, ka tas ir sekmīgi pabeidzis profesionālās mācības, kas ir nepieciešamas papildus pēcvidusskolas programmai” (
10
). Treškārt, diplomam jāļauj veikt profesionālo darbību izcelsmes valstī. Proti, diplomam jāļauj efektīvi veikt profesionālo darbību valstī, kura šo diplomu ir piešķīrusi. Ar noteikumu, ka ir izpildīts otrais nosacījums, var uzskatīt, ka arī pēdējā prasība ir izpildīta. Spānijas diploms, uz kuru atsaucas atbildētājs, dod viņam tiesības veikt mehānikas inženiera profesionālo darbību valstī, kura ir piešķīrusi diplomu, šajā gadījumā — Spānijā.
21.
Tādējādi svarīgākās atšķirības direktīvas 1. panta a) punkta interpretācijā galvenokārt rodas attiecībā uz otro nosacījumu, kurš paredz, ka diplomam jāapliecina, ka ir pabeigta vismaz trīsgadīga pēcvidusskolas programma.
22.
Pretinieki direktīvas piemērošanai šajā gadījumā galvenokārt pamatojas uz šo argumentu, lai neatzītu, ka diploms atbilst atbildētāja Spānijā iegūtajai kvalifikācijai. Argumentācijas pamatojumam tie būtībā norāda, ka lūgums par atzīšanu, kuru Kavalera iesniedza Itālijas valsts iestādēm, nav pamatots ar diplomu, kurš būtu iegūts Spānijas akadēmiskās vai profesionālās izglītības ietvaros, bet tikai ar lēmumu par pielīdzināšanu, kuru ir pieņēmusi Spānija, atzīstot Itālijas akadēmiskās kvalifikācijas līdzvērtību Spānijas akadēmiskajai kvalifikācijai. Tādējādi pašas pielīdzināšanas dēļ atbildētājs varēja sākt veikt inženiera profesionālo darbību Spānijā.
23.
Ir skaidri zināms, ka atbildētājs Spānijā nav nedz studējis, nedz strādājis, precīzāk, viņš šajā valstī nav ieguvis nekādu profesionālo vai akadēmisko izglītību. Tādējādi Spānijā iegūtais mehānikas inženiera diploms ir radies pēc “vienkāršas” Itālijā iegūtas universitātes/akadēmiskās kvalifikācijas pielīdzināšanas Ingeniero Tecnico Industrial, Especialidad en Mécanica kvalifikācijai. Citiem vārdiem sakot, Spānijas diploms ir iegūts, pielīdzināšanas administratīvā procedūrā pārveidojot viņa Itālijā iegūto akadēmisko kvalifikāciju par Spānijas profesionālo prasmju kvalifikāciju.
24.
Tādējādi viss ir atkarīgs no tā, kā tiek interpretēts direktīvā ietvertais jēdziens “diploms”. Piemērojot šauru interpretāciju, lēmums par pielīdzināšanu nav līdzvērtīgs diplomam direktīvas izpratnē, līdz ar to šis lēmums nevar būt par pamatu savstarpējās atzīšanas darbībai, pamatojoties uz vispārējo direktīvā noteikto sistēmu. Turpretī, ja tiek piemērota paplašināta interpretācija, šāds lēmums var tikt uzskatīts par diplomu minētās direktīvas izpratnē. Ja tiek atbalstīta šī pēdējā iespēja, ņemot vērā ļaunprātīgas rīcības aizlieguma Kopienas principu, tomēr noteikti pastāv jautājums, vai Kavalera var atsaukties uz direktīvā ietvertajām tiesībām.
25.
Jau sākumā jāatzīst, ka izvēles iespēja starp direktīvas šauru vai paplašinātu interpretāciju sniedz Tiesai divas vienādas nozīmes iespējas, jo paplašināta interpretācija ir saistīta ar ļaunprātīgas rīcības aizlieguma principa piemērošanu. Kā vēlāk tiks pierādīts, šīs pieejas nozīmē divas iespējas, kuras abas Kopienu tiesa var izmantot, lai nonāktu pie identiska rezultāta. Es tomēr dodu priekšroku paplašinātai teksta interpretācijai, it īpaši attiecībā uz jēdziena “diploms” interpretāciju. Šāda iespēja ne tikai sniedz izdevību saglabāt dalībvalstu diskrecionāro varu attiecībā uz piekļuvi direktīvā ietvertajām profesijām un to veikšanu, tā it īpaši ļauj izvairīties, kā vēlāk tiks izvērsts, no tādu situāciju izslēgšanas no direktīvas piemērošanas jomas, kuras pilnībā atbilst brīvas aprites mērķim.
26.
Lai atbalstītu “diploma” jēdziena šauru interpretāciju, ar kuru tiek izslēgts, ka iepriekš aprakstīto lēmumu par pielīdzināšanu atzīst par līdzvērtīgu diplomam, Eiropas Kopienu Komisija atsaucas uz Direktīvas 2005/36/EK (
11
), kura pašlaik aizstāj Direktīvu 89/48, 12. apsvērumu. Ar minēto apsvērumu no direktīvas piemērošanas jomas esot izslēgts tas, “[..] kā dalībvalstis atzīst atzīšanas lēmumus, ko cita dalībvalsts pieņēmusi saskaņā ar šo direktīvu [..], lai savā izcelsmes dalībvalstī iegūtu tiesības, kas ir atšķirīgas no tiesībām, ko piešķir profesionālā kvalifikācija, kas iegūta pēdējā minētajā dalībvalstī, izņemot gadījumus, kad šīs personas sniedz pierādījumus, ka viņas uzņemošajā dalībvalstī ieguvušas papildu profesionālās kvalifikācijas”.
27.
Šis arguments nav pārliecinošs. Vispirms, lēmums, uz kuru atsaucas Kavalera, nav “atzīšanas lēmums”, kurš būtu pamatots ar direktīvu, bet gan lēmums par pielīdzināšanu, kurš tika pieņemts saskaņā ar valsts tiesībām. Itālijas diploms nav “diploms” direktīvas 1. panta a) punkta izpratnē. Tieši tas rada problēmas šajā gadījumā, jo Kavaleras iegūtā kvalifikācija Itālijā, pat ja tā apliecina trīsgadīgu studiju programmas pabeigšanu, tomēr nedod tiesības veikt inženiera profesionālo darbību Itālijā. Šādos apstākļos trešā prasība, lai kvalifikāciju varētu atzīt par “diplomu” direktīvas izpratnē, nav izpildīta. Arī pielīdzināšana un vēlāk — iestāšanās Spānijas Inženieru apvienībā — tika veikta, pamatojoties tikai uz valsts tiesībām, nevis uz Direktīvu 89/48.
28.
Turklāt rodas pretruna, izmantojot Direktīvas 2005/36 otro apsvērumu interpretācijas mērķiem, lai noteiktu, vai attiecīgais lēmums atbilst “diploma” definīcijai Direktīvas 89/48 izpratnē. Šis pamats ir izmantojams tikai tad, ja jau iepriekš tiek pieņemts, ka lēmums par pielīdzināšanu nav Direktīvā 89/48 noteiktais diploms, proti, tādā gadījumā, ja jau ir tikusi izdarīta izvēle par labu diploma šaurai interpretācijai. Šādos apstākļos tas nozīmē, ka ir jāizmanto diploma jēdziena interpretācija, lai nonāktu pie meklējamās šī jēdziena interpretācijas. Šādai analīzei, manuprāt, ir daudzi trūkumi.
29.
Turpretī šādu šauro interpretāciju vispirms jau var pamatot ar direktīvas pirmo un piekto apsvērumu, no kuriem būtībā izriet, ka profesionālo prasmju apliecinājumu var pielīdzināt diplomam, kurš nav iegūts dalībvalstī, kura piešķir diplomu, tikai tad, ja ir pilnībā vai daļēji iegūta kvalifikācija.
30.
Jāpiebilst, ka šī pieeja, šķiet, ir apstiprināta Tiesas judikatūrā. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Kraus Tiesa ir nolēmusi, ka dalībvalsts pilsonis var šajā valstī atsaukties uz citā dalībvalstī iegūtu diplomu vienīgi un tikai tad, ja šis dokuments “pierāda papildu kvalifikācijas [attiecībā uz izcelsmes valstī iegūto izglītību] iegūšanu un tādējādi apstiprina, ka diploma ieguvējs var ieņemt attiecīgo amatu [..]” (
12
).
31.
Šajā gadījumā no tā var secināt, ka, lai varētu piemērot šo direktīvu, vismaz daļa no akadēmiskās izglītības bija jāiegūst Spānijā vai arī šajā valstī bija jāiegūst profesionālā izglītība. Tomēr, kā tas tika pierādīts un kā to ir norādījusi arī Komisija, Kavalera šajā valstī nav ieguvis kvalifikāciju vai īpašas prasmes, ja nu vienīgi profesionālo prasmju kvalifikācijas pielīdzināšana var tikt uzskatīta par līdzvērtīgu šādas profesionālās kvalifikācijas iegūšanai.
32.
Tomēr šādas interpretācijas izvēle rada risku, ka no direktīvas piemērošanas jomas tiks izslēgtas situācijas, kuras patiesībā pilnībā atbilst brīvas aprites mērķiem. Vispārējā diplomu atzīšanas sistēma ir jāattiecina uz lēmumu par pielīdzināšanu, ja to ir piešķīrusi dalībvalsts, kurā ir iegūtas profesionālās prasmes, kuras ir radušās, veicot profesionālo darbību šīs dalībvalsts teritorijā. Šādos apstākļos pielīdzināšanai, ar kuru tiek apliecināta pilsoņa akadēmiskā kvalifikācija un profesionālā pieredze, kura ir iegūta šīs valsts teritorijā, jāļauj šai personai veikt profesionālo darbību citā dalībvalstī saskaņā ar viņa profesionālo kvalifikāciju savstarpējo atzīšanu, kura tiek veikta, pamatojoties uz direktīvu (
13
). Citiem vārdiem sakot, manuprāt, pastāvot noteiktiem apstākļiem, lēmumam par pielīdzināšanu jāatbilst diploma kvalifikācijai, pretējā gadījumā tiek apdraudēti direktīvas mērķi. Savukārt šaura interpretācija radītu risku, kas novestu pie šādu situāciju sistemātiskas izslēgšanas no direktīvas piemērošanas jomas.
33.
Turklāt, tā kā diplomu savstarpēja atzīšana pamatojas uz savstarpējas uzticēšanās principu, pārāk šaura direktīvas interpretācija varētu šo principu apdraudēt. Šajā sakarā Tiesa ir pastāvīgi atgādinājusi, ka “atšķirībā no nozaru direktīvām par specifiskām profesijām Direktīvas 89/48 mērķis nav saskaņot nosacījumus darba uzsākšanai un veikšanai dažādās profesijās, uz kurām tā attiecas. Dalībvalstis ir kompetentas definēt minētos nosacījumus robežās, ko nosaka Kopienu tiesības” (
14
).
34.
Šajā aspektā jāuzskata, ka Spānijai ir tiesības noteikt inženiera profesijas veikšanu Spānijā, gan pamatojoties uz lēmumu par citas valsts teritorijā pabeigtas izglītības pielīdzināšanu, gan pamatojoties uz diplomu, ar kuru šī izglītība tiek apliecināta, jo vienīgā direktīvā ietvertā prasība noteic, ka kvalifikācijai ir jāapliecina, ka “īpašnieks ir sekmīgi pabeidzis vismaz trīs gadu pēcvidusskolas programmu [..], kas apliecina, ka tā[s] īpašniekam ir vajadzīgā profesionālā kvalifikācija, lai uzņemtos vai veiktu reglamentētu kvalificētu darbu attiecīgajā dalībvalstī” (
15
).
35.
Interpretējot šo pantu, ir mazsvarīgi, kādus noteikumus vai procedūras ievērojot, diploms ticis piešķirts, un kādā teritorijā izglītība ir tikusi iegūta, ja vien tas galvenokārt ir noticis Kopienas teritorijā (
16
). Tādējādi direktīvas paplašināta interpretācija sniedz garantiju, ka tiek ievērota dalībvalstīm atstātā rīcības brīvība attiecībā uz “diploma” regulējumu. Tiktāl, ciktāl Spānija uzskata, ka Kavaleram piemīt pietiekamas profesionālās prasmes, kuras ir nepieciešamas profesijas veikšanai tās teritorijā, ir grūti noliegt, ka Spānijas piešķirtā kvalifikācija Kavaleram ir atzīstama par “diplomu” (
17
).
36.
Lai par to pārliecinātos, pietiek vēlreiz atgādināt, ka Direktīvas 89/48 3. panta pirmās daļas a) punkts pat dalībvalstīm aizliedz atteikt pilsonim piekļuvi profesijai, ja “viņam ir tāds diploms, kas tiek prasīts citā dalībvalstī, lai uzņemtos vai veiktu attiecīgo kvalificēto darbu tās teritorijā”.
37.
Visu šo iemeslu dēļ, manuprāt, jāuzskata, ka direktīva šajā gadījumā ir piemērojama. Tomēr direktīvas piemērošana nesakrīt ar iespēju uz to atsaukties. Kā jau tas tika norādīts, šīs lietas faktisko apstākļu īpašais raksturs, kas izpaužas kā sajaukšanas iespēja starp izcelsmes valsti un uzņemošo dalībvalsti, rosina padziļināt analīzi attiecībā uz tiesībām atsaukties uz direktīvu un, precīzāk, tiesību ļaunprātīgu izmantošanu.
B — Iespēja atsaukties uz direktīvu
38.
Tiesības uz savstarpēju diplomu atzīšanu Kopienas teritorijā ir tiesības, kuras izriet no EK līgumā garantētās personu pārvietošanās brīvības. Pats par sevi lūgums atzīt uzņemošajā dalībvalstī citā dalībvalstī iegūtu diplomu nolūkā veikt profesionālo darbību nerada Kopienu tiesību ļaunprātīgu izmantošanu. Tomēr “ar Līgumu radīto priekšrocību sekas nav ļaut personām, kas no tām gūst labumu, ļaunprātīgi izvairīties no valsts tiesību aktu ietekmes un aizliegt dalībvalstīm veikt nepieciešamos pasākumus šādas ļaunprātīgas izmantošanas novēršanai” (
18
).
39.
Kad iesniedzējiesa uzdod jautājumu par valsts tiesību normas (1992. gada Dekrētlikuma Nr. 115 1. pants), atbilstoši kurai Itālijā netiek atzīta citas dalībvalsts piešķirta kvalifikācija, kura ir pilnībā radusies iepriekš Itālijā iegūtas kvalifikācijas atzīšanas rezultātā, atbilstību Kopienu tiesībām, tā garāmejot pieskaras šai problēmai.
40.
Tomēr, ja dalībvalsts vēlas atsaukties uz šādu principu, lai pamatotu ierobežojošu valsts tiesību aktu, tai gadījumā, ja nepastāv attaisnojums, kurš ir pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ir jāpārliecinās, ka attiecīgās situācijas apstākļi pilnībā atbilst Tiesas judikatūrā noteiktiem ļaunprātīgas rīcības nosacījumiem. Tas nozīmē, ka, lai pārbaudītu, vai ir izpildīti ļaunprātīgas rīcības nosacījumi, katrā gadījumā jāveic pārbaude in concreto.
41.
Tā kā valsts tiesai ir jāpārbauda, vai pamata prāvā ir iestājušies faktiski šādas ļaunprātīgas rīcības priekšnosacījumi, Tiesa tomēr, lemjot par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var sniegt precizējumus, lai palīdzētu valsts tiesai izprast tās interpretāciju (
19
). Tā kā Tiesai vēl nav bijusi iespēja lemt par šo jautājumu vispārējās diplomu atzīšanas sistēmas ietvaros, man šķiet svarīgi sniegt norādes par vispārējo kritēriju, kuri raksturo ļaunprātīgu rīcību, īstenošanu šajā nozarē.
42.
Pamatojoties uz šiem paskaidrojumiem, būs vieglāk valsts tiesai sniegt norādes, kuras tai ļaus noteikt valsts ierobežojošo tiesību aktu atbilstību Kopienu tiesībām.
1) Ļaunprātīgas rīcības noteikšana vispārējās diplomu savstarpējas atzīšanas sistēmas ietvaros
43.
Kopienu tiesībās pastāv ļaunprātīgas rīcības aizlieguma princips, saskaņā ar kuru “iesaistītās personas nevar pamatoties uz Kopienu tiesību normām krāpnieciskā vai ļaunprātīgā nolūkā” (
20
). Šī principa saturs samērā labi ir izskaidrots Tiesas judikatūrā (
21
).
44.
Lai pastāvētu ļaunprātīga izmantošana, jābūt apvienotiem diviem kritērijiem, kuri abi pēc savas būtības ir saistīti un pamatoti ar objektīviem apstākļiem (
22
). Lai varētu galīgi secināt, ka pastāv ļaunprātīga prakse, pirmkārt, ir jāpastāv objektīvu apstākļu kopumam, no kura izriet, ka, neskatoties uz formālu Kopienu regulējumā paredzēto nosacījumu ievērošanu, šajā regulējumā nospraustais mērķis nav sasniegts, un, otrkārt, no šiem apstākļiem jāizriet, ka veiktās darbības galvenais mērķis ir gūt Kopienu regulējumā paredzētās priekšrocības, mākslīgi radot tam nepieciešamos priekšnosacījumus (
23
).
45.
Vispirms saistībā ar pirmo kritēriju, kurš attiecas uz pretrunas pastāvēšanu starp sagaidāmo rezultātu un Kopienu tiesību normas mērķi, jāizvērtē, vai Spānijā iegūtā diploma atzīšana Itālijā noveda pie tādas priekšrocības gūšanas, kura ir pretrunā vispārējās diplomu atzīšanas sistēmas mērķim.
46.
Pirmā soļa veikšanai, atpazīstot ļaunprātīgu rīcību, precīzi jānosaka direktīvas mērķi. Savstarpējās atzīšanas mērķis vispirms ir atvieglot personu brīvu kustību Kopienas teritorijā, veicinot brīvību veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumu brīvu kustību un darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.
47.
Šim mērķim patiesībā ir trīs dimensijas. Tas noteic, ka kvalificēts pilsonis var veikt profesionālo darbību citā dalībvalstī par spīti atšķirībām izcelsmes dalībvalsts un uzņemošās dalībvalsts tiesību aktos (
24
). Tas arī paredz, ka pilsonis var izvēlēties dalībvalsti, kurā tas vēlas iegūt profesionālo kvalifikāciju (
25
). Visbeidzot, tas ļauj dalībvalsts izglītības iestādēm sniegt pakalpojumus citu dalībvalstu pilsoņiem un pat sniegt tos citu dalībvalstu teritorijā (
26
). Pārformulējot to citādāk, diplomu atzīšanas sistēma attiecas uz pilsoņiem, kuri vēlas “veikt profesiju kā pašnodarbināta persona vai darbinieks citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā [viņš] profesionālo kvalifikāciju ir ieguvis” (
27
), vai arī uz tiem, kuri vēlas “[iegūt] profesionālo kvalifikāciju citā dalībvalstī[, nevis savā pilsonības valstī]” (
28
), vai “[iegūt] citā dalībvalstī universitātes kvalifikāciju papildus savai pamatizglītībai” (
29
).
48.
Direktīvas 89/48 un nozares direktīvu, kuras to papildina, mērķis ir skaidrā veidā atvieglot personu brīvas kustības efektīvu izmantošanu. Tādējādi diplomu atzīšana ir cieši saistīta ar efektīvu Līgumā atzīto brīvību izmantošanu, lai šajā nozarē veicinātu “ekonomisku un sociālu mijiedarbību Kopienā” (
30
). Tādēļ dalībvalsts pilsonis, kurš dalībvalstī, kura nav viņa izcelsmes valsts, nav nedz strādājis, nedz studējis, nedz ieguvis izglītību apliecinošu diplomu, nevar atsaukties uz Direktīvā 89/48 ietvertajām tiesībām (
31
).
49.
Līdz ar to šī ekonomiskā un sociālā mijiedarbība, kuru vēlas panākt ar diplomu atzīšanas sistēmas palīdzību, paredz, lai izglītība būtu vismaz daļēji vai pilnībā pabeigta dalībvalsts, kura ir piešķīrusi diplomu, teritorijā, vai, vispārīgāk — attiecībā uz personas izglītību, kuras atzīšana tiek lūgta citā dalībvalstī, — lai būtu iegūta akadēmiskā vai profesionālā pieredze, kura teritoriāli vai finansiāli ir saistīta ar dalībvalsti, kura ir piešķīrusi diplomu.
50.
Tādējādi apstāklis, ka izglītība, kura ļauj iegūt diplomu, kura atzīšana tiek prasīta, ir iegūta dalībvalsts, kurā persona vēlas atsaukties uz šo diplomu, teritorijā, nevar tikt uzskatīts par esošu pretrunā personu brīvas aprites mērķiem, ja minētā izglītība ir saistība ar citu dalībvalsti, jo tā ir sniegta šīs citas valsts izglītības sistēmas ietvaros. Šādos apstākļos pārvietošanās brīvības tiesību izmantošana ir jāuzskata par efektīvu tiktāl, ciktāl Kopienas pilsonis var izmantot akadēmiskās izglītības un/vai profesionālās izglītības, kura ir sniegta citas dalībvalsts, nevis viņa izcelsmes dalībvalsts, [izglītības] sistēmas ietvaros, pieejamību (
32
). Tāpat šis apstāklis pilnībā atbilst pakalpojumu sniegšanas brīvības mērķiem tiktāl, ciktāl tas nerada šķērsli dalībvalsts iestādes izglītības pakalpojumu sniegšanai citas dalībvalsts teritorijā. Direktīva 89/48 zināmos apstākļos paredz ieviest Eiropas darba tirgu, ko nevar veikt, neradot Eiropas līmeņa izglītības tirgu.
51.
Tāpat tas, ka Kopienas pilsonis vēlējās izmantot izdevīgāku piekļuvi profesijai citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā viņš ir pabeidzis studijas, pilnībā atbilst Kopienu mērķiem.
52.
Turpretim, ja pilsonis vēlas dalībvalstī A, kurā viņš ir pilnībā ieguvis akadēmisko izglītību, bet kas viņam neļauj veikt vēlamo profesionālo darbību šajā valstī, vai arī citā dalībvalstī C atsaukties uz dalībvalstī B iegūto diplomu, kurš viņam ļauj veikt profesionālo darbību šajā valstī, taču viņam nav nekādas profesionālās vai akadēmiskās pieredzes, kura būtu saistīta ar dalībvalsti, kura tam ir piešķīrusi minēto diplomu, citiem vārdiem sakot, ja viņš izglītības, uz kuru tas atsaucas, ietvaros nav nedz studējis, nedz strādājis minētajā valstī B, var pamatoti šaubīties, vai brīva aprite tiek efektīvi izmantota, ja attiecīgajā dalībvalstī nav veikta nekāda darbība. Galu galā nepastāv ekonomiskā un sociālā mijiedarbība, kura ir balstīta uz darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.
53.
Rezultāts, kādu minētais pilsonis ir sasniedzis, pamatojoties uz direktīvu un izpildot visus formālos nosacījumus tās piemērošanai, neatbilst nedz profesionālajai darbībai kā pašnodarbinātai personai vai darbiniekam citā dalībvalstī kā tā, kurā [viņš] profesionālo kvalifikāciju ir ieguvis, nedz profesionālās kvalifikācijas iegūšanai citā dalībvalstī, nevis savā pilsonības valstī, nedz citā dalībvalstī vai tās pārraudzībā iegūtai universitātes kvalifikācijai papildus pamatizglītībai. Šādos apstākļos savstarpējās atzīšanas izmantošana ļautu personai tās izcelsmes valstī veikt profesionālo darbību, kuras veikšanai viņai saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem nav nepieciešamās profesionālās kvalifikācijas. Direktīvas desmitais apsvērums tieši nosaka, ka vispārējā atzīšanas sistēma “nav domāta nedz, lai grozītu noteikumus, to skaitā tos, kas saistīti ar profesionālo ētiku un ko piemēro jebkurai personai, kura strādā kvalificētu darbu dalībvalsts teritorijā, nedz arī, lai izslēgtu ieceļotājus no šo noteikumu piemērošanas jomas”. Šādā gadījumā, par spīti tam, ka formāli ir ievēroti Kopienu tiesību piemērošanas nosacījumi, panāktais rezultāts ir acīmredzamā pretrunā direktīvas mērķim.
54.
Tomēr acīmredzamā pretruna starp panākto rezultātu un vispārējās diplomu atzīšanas sistēmas mērķiem pati par sevi nenozīmē ļaunprātīgu rīcību. Vēl ir nepieciešams, lai ar Kopienu tiesību palīdzību iegūtā priekšrocība nevarētu tikt objektīvi attaisnota ne ar vienu citu apsvērumu kā tikai ar mērķi izvairīties no valsts tiesību aktu ievērošanas, lai varētu veikt profesionālo darbību dalībvalstī, neizpildot nosacījumus.
55.
Lai izvērtētu šo nosacījumu, var “ņemt vērā šo darbību pilnībā mākslīgo raksturu” (
33
), šajā gadījumā — pielīdzināšanas un atzīšanas darbības mākslīgo raksturu —, lai noteiktu, vai, ievērojot dažādos izklāstītos mērķus, var uzskatīt, ka tām ir cits attaisnojums nekā tikai izvairīties no piemērojamiem valsts tiesību aktiem.
56.
Gadījumā, ja brīvas aprites efektīva izmantošana vispār nepastāv, izstrādātais mehānisms šķiet diezgan mākslīgs. Iegūtais rezultāts nevis veicina ekonomisko un sociālo mijiedarbību, bet ļauj Kopienas pilsonim veikt profesionālo darbību izcelsmes dalībvalstī, neiegūstot nepieciešamo kvalifikāciju atbilstoši šīs dalībvalsts tiesību prasībām un nepastāvot nepieciešamībai iegūt profesionālās un/vai akadēmiskās zināšanas citas dalībvalsts īstenotas [izglītības] sistēmas ietvaros. Tādējādi tiek gūtas priekšrocības no Kopienas tādā faktiskā situācijā, kura patiesībā ir pilnībā iekšēja, bet ir tikusi mākslīgi iekļauta Kopienu tiesību piemērošanas jomā.
57.
Tādējādi reglamentētas profesijas veikšana dalībvalstī, neizpildot piemērojamos valsts tiesību aktos paredzētos nosacījumus, atsaucoties uz diplomu, kurš ir iegūts citā dalībvalstī, kurā nav iegūta nekāda profesionālā kvalifikācija, vai nu pabeidzot papildu akadēmisko izglītību šīs dalībvalsts izglītības sistēmas ietvaros, vai iegūstot profesionālo pieredzi, kas būtu saistīta ar minēto dalībvalsti, ja nevar tikt minēts nekāds pamatojums, kurš būtu saistīts ar brīvas aprites mērķi, ir jāuzskata par priekšrocību, kura ir iegūta pretēji direktīvas noteikumiem.
58.
Ja valsts tiesa nonāks pie secinājuma, ka Kavalera Kopienu tiesības ir izmantojis ļaunprātīgi, jāsecina, ka viņš nevar atsaukties uz direktīvas noteikumiem, pat ja viņa kvalifikācija atbilst formāliem nosacījumiem, lai varētu tikt atzīta par diplomu šīs direktīvas izpratnē. Tomēr ar šo secinājumu nepietiek, lai atzītu, ka valsts tiesību akti, kuri paredz ierobežot diplomu atzīšanu, atbilst Kopienu tiesībām un ir piemērojami attiecīgajā gadījumā.
2) Nosacījumi Itālijas tiesību aktu atbilstībai, kuri paredz ierobežojumus nolūkā cīnīties pret ļaunprātīgu rīcību
59.
Otrs argumentācijas posms ir cieši saistīts ar pirmo posmu. Valsts tiesai ir jānovērtē, vai Itālijas tiesību aktos paredzētais ierobežojums diplomu savstarpējai atzīšanai var tikt “pamatots ar cīņu pret tīri mākslīgiem mehānismiem un, ja tas tā ir, vai tas ir samērīgs ar šo mērķi” (
34
).
60.
Ievērojot iepriekš aprakstītos mērķus, lai ierobežojumu diplomu atzīšanai varētu “pamatot ar cīņu pret ļaunprātīgām darbībām, konkrētajam šāda ierobežojuma mērķim ir jābūt šādam — radīt šķēršļus darbībām, ko raksturo pilnīgi fiktīvu mehānismu, kam nav nekāda sakara ar saimniecisku realitāti, izveide” (
35
), proti, ja mehānismi apliecina, ka nevienā brīdī nav pastāvējusi pārvietošanās brīvības efektīva izmantošana. Tādējādi šie mehānismi pierāda, ka rīcības vienīgais mērķis bija izvairīties no valsts tiesību aktu piemērošanas attiecībā uz profesijas veikšanu.
61.
Šajā gadījumā Itālijas tiesību akti, ar kuriem tiek atteikta atzīšana, “atbilstoši kurai Itālijā netiek atzīts citas dalībvalsts piešķirts diploms, kurš ir pilnībā radies Itālijas diploma atzīšanas rezultātā”, visticamāk kalpo šim mērķim.
62.
Tomēr attiecīgajiem valsts tiesību aktiem jābūt arī samērīgiem ar sasniedzamo mērķi un tie nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams tā sasniegšanai. Šajā gadījumā viss ir atkarīgs no izteiciena “pilnībā radies” interpretācijas. Kā tika norādīts, ja pilsonis var pamatot profesionālo zināšanu ieguvi dalībvalstī, kura ir piešķīrusi diplomu, viņam jāvar uz tām atsaukties izcelsmes valstī, izmantojot diplomu savstarpēju atzīšanu.
63.
Tādēļ valsts tiesai ir jāpārbauda, lai ar jēdzienu “pilnībā radies” Itālijas likumdevējs neizslēgtu šādas situācijas un aprobežotos ar piemērošanu apstākļiem, kad dalībvalsts pilsonis nevar apstiprināt, ka viņš būtu ieguvis profesionālo vai akadēmisko pieredzi dalībvalstī, kura ir piešķīrusi diplomu, kurš papildinātu to izglītību, kuru viņš sākotnēji bija ieguvis Itālijā. Turpretim šis tiesību akts nevar tikt piemērots, ja lūgums par atzīšanu var tikt attaisnots ar kādu no brīvas aprites mērķiem, kuri tika iepriekš noteikti šo secinājumu 47. punktā.
64.
Tādējādi, ja ir ievēroti šīs atzīšanas formālie nosacījumi, diplomu savstarpēja atzīšana var tikt ierobežota ar valsts tiesību aktu tikai un vienīgi tad, ja to attaisno apsvērumi cīņai pret ļaunprātīgu rīcību, kuru raksturo mākslīgi mehānismi, un ievērojot samērīgumu ar šo īpašo mērķi.
III — Secinājumi
65.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem sniegt šādu atbildi:
1)
tāds lēmums par pielīdzināšanu kā pamata lietā aplūkotais ir uzskatāms par diplomu Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvas 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību, 1. panta a) apakšpunkta izpratnē, ja tas atbilst šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem;
2)
tomēr Direktīva 89/48 ir jāinterpretē tādējādi, ka uz to nevar atsaukties, lai pamatotu lūgumu par diploma atzīšanu, ja ar to tiek veikta ļaunprātīga rīcība.
Pirmkārt, šādas rīcības pastāvēšanas konstatēšanai nepieciešams, lai atzīšanas lēmuma rezultātā, par spīti Direktīvas 89/48 attiecīgajās tiesību normās paredzēto nosacījumu formālai piemērošanai, tiktu gūtas priekšrocības, kuras ir pretrunā šo tiesību normu mērķim. Otrkārt, no objektīvu apstākļu kopuma jāizriet, ka attiecīgo darbību galvenais mērķis bija iegūt šo labumu.
Tādējādi reglamentētas profesijas veikšana dalībvalstī, neizpildot piemērojamos valsts tiesību aktos paredzētos nosacījumus, atsaucoties uz diplomu, kurš ir iegūts citā dalībvalstī, kurā nav tikusi iegūta nekāda profesionālā kvalifikācija, vai nu pabeidzot papildu akadēmisko izglītību šīs dalībvalsts izglītības sistēmas ietvaros, vai iegūstot profesionālo pieredzi, kura būtu saistīta ar šo dalībvalsti, ja nevar tikt minēts nekāds pamatojums, kurš būtu saistīts ar brīvas aprites mērķi, ir jāuzskata par priekšrocību, kura ir iegūta pretēji Direktīvas 89/48 attiecīgajiem noteikumiem;
3)
ja ir ievēroti šīs atzīšanas formālie nosacījumi, diplomu savstarpēja atzīšana var tikt ierobežota ar valsts tiesību aktu tikai un vienīgi tad, ja to attaisno apsvērumi cīņai pret ļaunprātīgu rīcību, kuru raksturo mākslīgi mehānismi, un, ja tā ir samērīga ar šo īpašo mērķi.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	OV 1989, L 19, 16. lpp.
(
3
)	Karaļa 2004. gada 20. februāra dekrēts, 2004. gada 4. martaBOE.
(
4
)	Karaļa 1987. gada 16. janvāra dekrēts, 1987. gada 23. janvāraBOE.
(
5
)	Karaļa 1925. gada 23. oktobra dekrēts Nr. 2537 par inženiera un arhitekta profesijas reglamenta apstiprināšanu, 1926. gada 15. februāraGURI Nr. 37.
(
6
)	Republikas prezidenta 2001. gada 5. jūnija dekrēts Nr. 328, ar kuru tiek grozīta un papildināta nosacījumu pielaišanai pie valsts eksāmena un pārbaudījumiem vairāku profesiju veikšanai kārtība, kā arī attiecīgo profesionālo apvienību reglaments, 2001. gada 17. augustaGURI Nr. 190 kārtējais pielikums.
(
7
)	1992. gada 27. janvāra dekrēts (1992. gada 18. februāraGURI Nr. 40, 6. lpp.).
(
8
)	Skat. Direktīvas 89/48 1. panta b) punkta itāļu valodas un ungāru valodas redakciju, Direktīvas 89/48 2. panta pirmās daļas vācu valodas un ungāru valodas redakciju, kā arī Direktīvas 89/48 3. panta pirmās daļas spāņu, itāļu un slovēņu valodas redakciju.
(
9
)	Skat. it īpaši 1979. gada 7. februāra spriedumu lietā 115/79 Knoors (Recueil, 399. lpp., 20. punkts) un 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C-19/92 Kraus (Recueil, I-1663. lpp., 16. punkts).
(
10
)	Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta otrais ievilkums.
(
11
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīva par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV L 255, 22. lpp.).
(
12
)	19. punkts (mans izcēlums), kā arī 2003. gada 9. septembra spriedums lietā C-285/01 Burbaud (Recueil, I-8219. lpp., 50. un 52. punkts).
(
13
)	Šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kraus, 15.–18. punkts.
(
14
)	2006. gada 7. septembra spriedums lietā C-149/05 Price (Krājums, I-7691. lpp., 54. punkts).
(
15
)	Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta pirmā daļa.
(
16
)	Šajā sakarā skat. ģenerāladvokāta Bota [Bot] 2007. gada 19. aprīlī sniegtos secinājumus lietā C-274/05 Komisija/Grieķija, 34.–39. punkts, (lieta šobrīd tiek izskatīta Tiesā).
(
17
)	Turklāt jānorāda, ka pielīdzināšanas procedūra saskaņā ar likumu nav automātiska, bet gan tās veikšanai tiek veikta precīza prasītāja prasmju pārbaude: skat. 1987. gada 16. janvāra Karaļa dekrēta Nr. 86/1987 4. un turpmākos pantus (1987. gada 23. janvāraBOE), kas bija spēkā faktu rašanās laikā.
(
18
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Knoors, 25. punkts; 1990. gada 3. oktobra spriedumu lietā C-61/89 Bouchoucha (Recueil, I-3551. lpp., 14. punkts); 1992. gada 7. jūlija spriedumu lietā C-370/90 Singh (Recueil, I-4265. lpp., 24. punkts); 1999. gada 9. marta spriedumu lietā C-212/97 Centros (Recueil, I-1459. lpp., 24. punkts); 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C-436/00 X un Y (Recueil, I-10829. lpp., 41. un 45. punkts) un 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C-167/01 Inspire Art (Recueil, I-10155. lpp., 136. punkts).
(
19
)	Skat. it īpaši 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C-255/02 Halifax u.c. (Krājums, I-1609. lpp., 76. un 77. punkts).
(
20
)	1998. gada 12. maija spriedums lietā C-367/96 Kefalas u.c. (Recueil, I-2843. lpp., 20. punkts); 2000. gada 23. marta spriedums lietā C-373/97 Diamantis (Recueil, I-1705. lpp., 33. punkts); iepriekš minētais spriedums lietā Halifax u.c., 68. punkts, un 2006. gada 12. septembra spriedums lietā C-196/04 Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas (Krājums, I-7995. lpp., 35. punkts).
(
21
)	Atgādinājumam par judikatūras attīstību attiecībā uz tiesību ļaunprātīgu izmantošanu var atsaukties uz manis sniegto secinājumu iepriekš minētajā lietā Halifax u.c. 62. punktu.
(
22
)	Par to, cik svarīgi ir saglabāt ļaunprātīgas prakses pierādīšanu, pamatojoties uz objektīviem faktiem, un ka nav svarīgi meklēt tās iespējamā veicēja nolūku, skat. manus secinājumus iepriekš minētajā lietā Halifax u.c., 70. un 71. punkts.
(
23
)	Skat. 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C-110/99 Emsland-Stärke (Recueil, I-11569. lpp., 52. un 53. punkts) un tajā pašā sakarā iepriekš minēto spriedumu lietā Centros, 24. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 74. un 75. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, 64. punkts.
(
24
)	Skat. sīkāk attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību iepriekš minētos spriedumus lietās Centros, 25. punkts; X un Y, 42. punkts, un Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, 41. un 42. punkts.
(
25
)	Šis mērķis ir jāsalīdzina ar EKL 3. panta 1. punkta q) punktu un EKL 149. panta 2. punkta otro ievilkumu, kas nosaka studentu un mācībspēku mobilitāti. Skat. arī 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-224/98 D’Hoop (Recueil, I-6191. lpp., 30.–32. punkts) un 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C-147/03 Komisija/Austrija (Krājums, I-5969. lpp., 44. punkts).
(
26
)	Skat. ģenerāladvokāta Bota sniegtos secinājumus iepriekš minētajā lietā Komisija/Grieķija, 39. punkts.
(
27
)	1998. gada 2. jūlija spriedums apvienotajās lietās no C-225/95 līdz C-227/95 Kapasakalis u.c. (Recueil, I-4239. lpp., 18. punkts).
(
28
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Kraus, 16. punkts.
(
29
)	Turpat, 17. punkts.
(
30
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, 53. punkts.
(
31
)	Skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Kapasakalis u.c., 22. punkts.
(
32
)	Skat. ģenerāladvokāta Bota sniegtos secinājumus iepriekš minētajā lietā Komisija/Grieķija, 39. punkts.
(
33
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Halifax u.c., 81. punkts.
(
34
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, 57. punkts.
(
35
)	Turpat, 55. punkts.