62004CO0521_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑521/04 P(R)
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 57. panta otrajai daļai,
ko 2004. gada 24. decembrī iesniedza
Hanss Martins Tilaks [ Hans-Martin Tillack ], ko pārstāv I. Foresters [ I. Forrester ], QC, un K. Arholds [ C. Arhold ], Rechtsanwalt,
prasītājs,
pārējiem lietas dalībniekiem esot šādiem:
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Doksijs [ C. Docksey ] un K. Lādenburgers [ C. Ladenburger ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja pirmajā instancē,
International Federation of Journalists
( IFJ ), ko pārstāv A. Bartošs [ A. Bartosch ] un T. Grups [ T. Grupp ], advokāti,
persona, kas iestājās lietā pirmajā instancē.
TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJS,
uzklausījis ģenerāladvokātu L. A. Hēlhudu [ L. A. Geelhoed ],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
1. Ar savu apelācijas prasību Tilaks lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 15. oktobra rīkojumu lietā T‑193/04 R Tillack /Komisija (Krājums, II‑0000. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais rīkojums”), ar ko viņš noraida prasību, ar kuru tiek lūgts, pirmkārt, apturēt visu to pasākumu izpildi, kas veicami saistībā ar iespējamo sūdzību, ko Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai ( OLAF ) 2004. gada 11. februārī iesniedzis Beļģijas un Vācijas tiesu iestādēm, un, otrkārt, izdot rīkojumu OLAF
atturēties iegūt, kontrolēt un pārbaudīt jebkādus dokumentus un uzklausīt jebkādu informāciju, kas atrodas Beļģijas tiesu iestāžu rīcībā, pēc 2004. gada 19. martā prasītāja dzīvesvietā un darbavietā veiktās kratīšanas.
2. Eiropas Kopienu Komisija un Starptautiskā Žurnālistu Federācija (turpmāk tekstā – “ IFJ ”) 2005. gada 31. janvārī iesniedza savus apsvērumus attiecībā uz apelācijas prasību.
3. Tā kā lietas dalībnieku rakstveida apsvērumi un lietas materiāli veido visu nepieciešamo informāciju šīs apelācijas lietas izspriešanai, lietas dalībniekiem nav nepieciešams sniegt mutiskus apsvērumus.
Atbilstošās tiesību normas
4. Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Regula (EK) Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai ( OLAF ) (OV L 136, 1. lpp.) attiecas uz inspekcijām, pārbaudēm un citiem pasākumiem, ko OLAF
darbinieki veic savu pienākumu izpildei.
5. Regulas Nr. 1073/1999 preambulas trīspadsmitais apsvērums ir šāds:
“tā kā vai nu kompetentām valsts iestādēm, vai arī iestādēm, organizācijām, birojiem vai aģentūrām ir jāizlemj, kā rīkoties pēc pabeigtas izmeklēšanas, pamatojoties uz Biroja sagatavotu ziņojumu; tā kā tomēr Biroja direktora pienākums ir tieši nodot attiecīgās dalībvalsts tiesu iestādēm Biroja iekšējā izmeklēšanā iegūto informāciju par apstākļiem, kas var būt par iemeslu krimināllietām”.
6. Regulas Nr. 1073/1999 10. panta ar nosaukumu “Informācijas nodošana, ko veic Birojs” 2. punktā ir noteikts šādi:
“Neskarot šīs regulas 8., 9. un 11. pantu, Biroja direktors nodod attiecīgās dalībvalsts tiesu iestādēm informāciju, ko Birojs iekšējā izmeklēšanā ieguvis par jautājumiem, kuri var būt par iemeslu krimināllietai. Saskaņā ar izmeklēšanas prasībām viņš reizē informē attiecīgo dalībvalsti.”
Prāvas fakti
7. Apstrīdētā rīkojuma 3.–10. punktā Pirmās instances tiesa prāvas faktus ir apkopojusi šādi:
“3. Prasītājs ir žurnālists, kas strādā vācu žurnālā Stern.
4. Prasītājs uzrakstīja divus rakstus, ko žurnālā Stern
publicēja attiecīgi 2002. gada 28. februārī un 7. martā, par vairākiem pārkāpumiem, kurus konstatējis Eiropas Kopienu ierēdnis van Baujtenens [ Van Buitenen ]. Šie raksti atklāja, ka prasītāja rīcībā bija sīkas ziņas par van Baujtenena 2001. gada 31. augustā uzrakstīto dienesta ziņojumu [turpmāk tekstā – “van Baujtenena dienesta ziņojums”] un par diviem konfidenciāliem iekšējiem OLAF
ziņojumiem, kas par minēto dienesta ziņojumu tika sagatavoti 2002. gada 31. janvārī un 14. februārī (turpmāk tekstā – “iekšējie ziņojumi”).
5. 2002. gada 12. martā OLAF
saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 4. panta 1. punktu uzsāka iekšējo izmeklēšanu, lai noteiktu, kuri Eiropas Kopienu ierēdņi vai darbinieki radīja informācijas noplūdi, kuras rezultātā kļuva zināms van Baujtenena dienesta ziņojums un iekšējie ziņojumi.
6. 2002. gada 27. marta paziņojumā presei, kurā tika sniegta informācija par minētās izmeklēšanas uzsākšanu, OLAF norādīja, ka “pastāv iespēja, ka kādam OLAF
(vai pat kādas citas iestādes) iekšienē ir samaksāta nauda, lai iegūtu šos dokumentus”.
7. 2002. gada 28. martā Stern publicēja paziņojumu presē, kurā apstiprināja, ka tā rīcībā ir van Baujtenena dienesta ziņojums un iekšējie ziņojumi, bet tomēr noliedza, ka kāds no tā līdzstrādniekiem ir samaksājis naudu Komisijas ierēdnim vai darbiniekam, lai iegūtu minētos dokumentus.
8. Pēc tam, kad prasītājs bija pieprasījis OLAF
atsaukt pret viņu izvirzītās apsūdzības par korupciju, viņš 2002. gada 22. oktobrī vērsās pie Eiropas ombuda. 2003. gada 18. jūnijā Eiropas ombuds iepazīstināja OLAF
ar savu ieteikumu projektu, kurā norādīja, ka 2002. gada 27. marta paziņojumā presei izteiktā aizbildināšanās ar faktiem par korupciju, nesniedzot nekādus faktiskus pārliecinošus pierādījumus, liecina par sliktu pārvaldi un ka OLAF bija jāapsver iespēja atsaukt paziņojumā minētās apsūdzības par korupciju. Atbildot uz šo ieteikumu, 2003. gada 30. septembrī OLAF
publicēja paziņojumu presei, kura nosaukums bija “ OLAF
paskaidrojumi par acīmredzamu informācijas noplūdi” un par kuru viņš informēja Eiropas ombudu. Eiropas ombuds 2003. gada 20. novembrī pieņēma lēmumu, savos secinājumos iekļaujot kritisku piezīmi.
9. 2004. gada 11. februārī OLAF, pamatojoties uz Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punktu, nodeva informāciju Briseles (Beļģija) un Hamburgas (Vācija) prokuratūrai, 2002. gada 12. martā darot zināmus atklātībai iekšējās izmeklēšanas rezultātus (turpmāk tekstā – “strīdīgā informācijas nodošana”).
10. Pēc šīs informācijas nodošanas Beļģijā tika uzsākta izmeklēšana sakarā ar profesionālā noslēpuma izpaušanu. 2004. gada 19. martā, ņemot vērā Briseles izmeklēšanas tiesneša norādījumus, Beļģijas federālā policija veica kratīšanu prasītāja dzīvesvietā un darbavietā. Tika konfiscēti vairāki prasītājam piederoši dokumenti un citi priekšmeti. 2004. gada 23. martā prasītājs par šo konfiskāciju izvirzīja prasību, iesniedzot to izmeklēšanas tiesnesim, kurš prasību noraidīja. Par šo lēmumu 2004. gada aprīlī prasītājs Apsūdzību uzrādīšanas palātai iesniedza apelācijas sūdzību.”
Tiesvedība Pirmās instances tiesā
8. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 1. jūnijā, prasītājs izvirzīja prasību, pirmkārt, par to, lai atceltu strīdīgo informācijas nodošanu, un, otrkārt, lai saņemtu atlīdzību par ciesto kaitējumu minētās nodošanas un ar to saistīto OLAF
pieņemto aktu dēļ.
9. Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2004. gada 4. jūnijā, prasītājs atbilstoši EKL 243. pantam pagaidu noregulējuma tiesnesim izvirzīja šādus prasījumus:
– izdot rīkojumu pilnībā vai daļēji apturēt visu to pasākumu vai aktu izpildi, kas veicami saistībā ar strīdīgo informācijas nodošanu;
– izdot rīkojumu OLAF
atturēties iegūt, kontrolēt vai pārbaudīt jebkādus dokumentus vai uzklausīt jebkādu informāciju, ko Beļģijas tiesu iestādes ieguvušas pēc 2004. gada 19. martā veiktās kratīšanas prasītāja dzīvesvietā un darbavietā, kuras rezultātā tika konfiscēti viņam piederošie materiāli, dators un citas lietas;
– līdz turpmākajām procesuālajām darbībām un OLAF
apsvērumu saņemšanai izdot rīkojumu OLAF
nekavējoties atturēties veikt jebkādus pasākumus saistībā ar minēto nodošanu, ņemot vērā Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja lēmumu attiecībā uz diviem iepriekš minētajiem prasījumiem;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
– izdot rīkojumu par jebkādiem citiem nepieciešamajiem pasākumiem.
10. Komisija lūdz noraidīt pieteikumu par pagaidu noregulējumu, īpaši pamatojoties uz prasītāja iesniegtās prasības par tiesību akta atcelšanu acīmredzamo nepieņemamību.
11. IFJ
lūdza tai atļaut iestāties lietā prasītāja prasījumu atbalstam.
Apstrīdētais rīkojums
12. Apstrīdētajā rīkojumā pagaidu noregulējuma tiesnesis, pieņēmis IFJ
pieteikumu par iestāšanos lietā, rīkojuma 32. punktā ir atgādinājis, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecībā uz acīmredzamu pamata prasības, par kuru ir iesniegts pieteikums par pagaidu noregulējumu, nepieņemamību, var būt nepieciešams konstatēt, vai pastāv konkrēti faktori, kas sākotnēji ļautu secināt, ka tāda prasība ir pieņemama.
13. Šajā sakarā tiesnesis apstrīdēta rīkojuma 47. punktā ir atzinis, ka šajā stadijā nav iemeslu, kas ļautu uzskatīt, ka prasība par atcelšanu sākotnēji šķiet pieņemama.
14. Pagaidu noregulējuma tiesnesis apstrīdētā rīkojuma 46. punktā ir noteicis, ka, tā kā OLAF
lēmumam nodot minēto ziņojumu valsts tiesu iestādēm nav nekādu saistošu tiesisku seku, tas nav apstrīdams akts.
15. Pagaidu noregulējuma tiesnesis apstrīdētā rīkojuma 38. punktā atgādina, ka akti vai lēmumi, par kuriem var iesniegt prasību par atcelšanu, ir tikai tādi pasākumi, kas rada saistošas tiesiskās sekas, kuras varētu ietekmēt prasītāja intereses, minētajā veidā grozot viņa tiesisko stāvokli, un tā paša rīkojuma 43. punktā viņš šajā sakarā norāda, ka strīdīgā informācijas nodošana nerada nekādas saistošas tiesiskas sekas attiecībā uz Vācijas un Beļģijas tiesu iestādēm, ļaujot tām brīvi izlemt, kādas būs OLAF
veiktās izmeklēšanas sekas.
16. Visbeidzot, pagaidu noregulējuma tiesnesis apstrīdētā rīkojuma 44. punktā ir uzsvēris, ka EKL 10. pantā paredzētais pienākums lojāli sadarboties nenozīmē, ka valsts iestādēm ir jāievieš īpaši pasākumi, ja tās uzskata, ka tie nav vajadzīgi, ņemot vērā OLAF
nodoto informāciju. Tāpat saistībā ar argumentu, kas attiecas uz tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību, šis tiesnesis tā paša rīkojuma 45. punktā ir konstatējis, ka prasītājs nav norādījis neko, kas viņu būtu aizkavējis apstrīdēt minēto iestāžu lēmumu izdot rīkojumu veikt kratīšanu viņa dzīvesvietā un darbavietā.
17. Pagaidu noregulējuma tiesnesis apstrīdētā rīkojuma 48. punktā ir noteicis, ka viņš pārbaudīs vienīgi tos prasītāja argumentus, kas attiecas uz tā prasību par zaudējumu atlīdzību, un rīkojuma 62. punktā viņš ir atzinis, ka prasītājs atbilstoši tiesību aktiem nav pierādījis, ka viņa prasība nav acīmredzami nepamatota.
18. Šādos apstākļos apstrīdētā rīkojuma 63. punktā pagaidu noregulējuma tiesnesis pieteikumu noraidīja.
Apelācija
19. Savā apelācijā prasītājs lūdz atcelt apstrīdēto rīkojumu un pilnībā apmierināt viņa pagaidu noregulējuma tiesnesim iesniegtos prasījumus.
20. Komisija Tiesas priekšsēdētājam lūdz noraidīt apelāciju. Pakārtoti tā lūdz noraidīt pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu. Turklāt tā lūdz piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
21. IFJ
lūdz atcelt apstrīdēto rīkojumu un noteikt prasītāja lūgtos pagaidu pasākumus.
Par apelāciju
22. Savas apelācijas sūdzības atbalstam prasītājs izvirza trīs pamatus. Pirmais ir saistīts ar pagaidu noregulējuma tiesneša kļūdaini veiktu novērtējumu attiecībā uz prasības par tiesību akta atcelšanu pieņemamību, otrais – ar tiesneša kļūdainu vērtējumu attiecībā uz cēloņsakarību starp strīdīgo informācijas nodošanu un prasītāja apgalvoto kaitējumu un trešais – ar tiesību uz efektīvu tiesisko aizsardzību pārkāpumu.
Par pirmo pamatu
23. Ar pirmo pamatu prasītājs apgalvo, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis, atzīdams, ka prasība atcelt tiesību aktu ir acīmredzami nepieņemama, ir pieļāvis tiesību kļūdu.
Par pirmā pamata pirmo, otro un trešo daļu
24. Visas trīs pirmā pamata daļas – pirmā, otrā un trešā – attiecas uz to pasākumu juridisko raksturu, kas pieņemti, pamatojoties uz Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punktu. Tādēļ tās visas jāpārbauda vienlaicīgi.
25. Prasītājs pirmām kārtām apgalvo, ka nav Tiesas vai Pirmās instances tiesas nolēmuma attiecībā uz Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punkta interpretāciju, kurā būtu norādes, kāds ir OLAF
uz šīs normas pamata pieņemto aktu juridiskais raksturs.
26. Šajā sakarā pietiek atgādināt, ka iespējamība atzīt – ko apstrīdētā rīkojuma 47. punktā darījis pagaidu noregulējuma tiesnesi s – ka nav faktoru, kas ļautu uzskatīt, ka prasība par atcelšanu sākotnēji ir šķietami pieņemama, nav atkarīga no tā, vai pastāv Kopienu judikatūra par tiesību jautājumiem, kas radušies pamata prāvā. Kaut arī šādas judikatūras pastāvēšana varētu palīdzēt nonākt pie šāda secinājuma, prasības acīmredzama nepieņemamība tomēr var arī izrietēt no faktoriem, kas nav vai vēl nav paredzēti Kopienu judikatūrā. No tā izriet, ka prasītāja argumentācija sakarā ar judikatūras nepastāvēšanu nav pamatota.
27. Prasītājs apstrīd apstrīdētajā rīkojumā izmantoto interpretāciju, ka pasākumiem, kas veikti, pamatojoties uz Regulu Nr. 1073/1999, it īpaši tās 10. panta 2. punktu, nav saistoša spēka. Viņš uzskata, ka valsts iestādēm bija pienākums rīkoties, atbildot uz strīdīgo informācijas nodošanu, ko tās arī darīja. Viņš apgalvo, ka apstrīdētajā rīkojumā šī informācijas nodošana ir nepareizi kvalificēta kā vienkāršs informēšanas pasākums, kaut arī faktiski tas bija nepieciešama juridiskas procedūras stadija, lai ļautu OLAF
– savā iekšienē veicamās izmeklēšanas mērķiem – likumīgi piekļūt valsts policijas konfiscētajiem dokumentiem.
28. Apstrīdētā rīkojuma 43. punktā pagaidu noregulējuma tiesnesis ir veicis strīdīgās informācijas nodošanas kvalifikāciju un, pamatodamies gan uz Regulu Nr. 1073/1999, gan uz 2004. gada 11. februāra vēstules tekstu, ar kuru OLAF
nodeva informāciju valsts tiesību aizsardzības iestādēm, nonācis pie secinājuma, ka šādai informācijas nodošanai attiecībā uz šīm iestādēm nebija nekāda saistoša spēka.
29. Taisnība, kā uzskata IFJ, ka starpposma ziņojumā, kas bija pievienots šai vēstulei un tādējādi veidoja strīdīgās informācijas nodošanas neatņemamu sastāvdaļu, arī ir noteikts, ka “informācijas nodošana divām tiesību aizsardzības iestādēm [Briseles un Hamburgas prokuratūras] ir nepieciešama, lai uzsāktu neatkarīgas, bet saskaņotas procedūras”, un ka šajā ziņojumā sadaļā “Steidzamība” ir noteikts, ka “ir vēlama steidzama rīcība, ņemot vērā, ka pēc mūsu rīcībā esošās informācijas Tilaks grasās pamest Briseli šā gada martā, lai kļūtu par Stern
korespondentu Vašingtonā (ASV). Viņam aizbraucot no Briseles, var neatgriezeniski tikt zaudēti svarīgi pierādījumi”.
30. Tomēr ir skaidrs, ka OLAF
atstāja valstu kompetento iestāžu ziņā izlemt, kā rīkoties attiecībā uz strīdīgo informācijas nodošanu. Kā izriet no paša ziņojuma teksta, OLAF
nav šīm iestādēm pieprasījis veikt īpašus pasākumus attiecībā uz Tilaku.
31. Šāda OLAF
rīcība nav pretrunā ar Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punktu. Šī norma faktiski nosaka tikai to, ka OLAF
direktors nodod attiecīgās dalībvalsts tiesu iestādēm informāciju, ko tas iekšējā izmeklēšanā ieguvis par jautājumiem, kuri var būt iemesls krimināllietai. Nedz minētās normas tekstā, nedz arī šīs regulas trīspadsmitajā apsvērumā nav norādes, ka šādas informācijas nosūtīšanai būtu juridiski saistoša iedarbība attiecībā uz tās adresātiem.
32. Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punkta pamatā ir pieņēmums, ka tādam pasākumam kā strīdīgā informācijas nodošana pēc sava rakstura nelabvēlīgu seku nav, bet attiecīgajos gadījumos uz tā pamata kompetentās valsts iestādes var uzsākt administratīvo vai kriminālprocesu. Šo iestāžu veiktie pasākumi, atbildot uz šo informācijas nodošanu, ietilpst tikai un vienīgi šo iestāžu atbildības lokā.
33. Ar šādu Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punkta interpretāciju nav pretrunā arī EKL 10. pantā minētais lojālas sadarbības pienākums. Kaut arī šis noteikums neļauj secināt, ka valsts iestādēm vispār nav pienākuma pārbaudīt OLAF
nodoto informāciju, tas tomēr neliek pieņemt interpretāciju, ka tādam pasākumam kā strīdīgā informācijas nodošana ir saistošs spēks tādā ziņā, ka iestādēm būtu pienākums veikt īpašus pasākumus, jo šāda interpretācija mainītu Regulas Nr. 1073/1999 īstenošanai noteikto uzdevumu un atbildības sadali.
34. No tā izriet, ka pagaidu noregulējuma tiesneša secinājumā, saskaņā ar kuru strīdīgā informācijas nodošana nav apstrīdams akts, nav pieļauta kļūda vērtējumā un ka tādējādi pirmā pamata pirmā, otrā un trešā daļa nav pieņemamas.
Par pirmā pamata ceturto daļu
35. Pirmā pamata ceturtajā daļā prasītājs apgalvo, ka pagaidu noregulējuma tiesneša atzinums par atcelšanas prasības acīmredzamu nepieņemamību ir pretrunā ar efektīvas tiesiskās aizsardzības principu.
36. Komisija šajā sakarā uzskata, ka valsts līmenī pastāv pietiekama tiesiskā aizsardzība. Tā uzskata, ka indivīdu tiesiskā aizsardzība ir jārealizē valsts tiesu iestādēm, ja vienīgais apstrīdamais akts ir nacionāla līmeņa akts vai ja šis akts pieņemts, pamatojoties uz Kopienu tiesību aktu, kas saskaņā ar EKL 230. pantu nevar būt prasības priekšmets tiesvedībā Kopienu tiesā.
37. IFJ
neapstrīd, ka prasītājam par Beļģijas iestāžu pieņemtajiem aktiem bija iespēja celt prasību valsts tiesās. Tā tomēr uzsver, ka tiesas, kaut arī tajās prasības tika celtas, nekad nepārbaudīja OLAF
nodotās informācijas precizitāti. IFJ uzskata, ka tādējādi ar strīdīgo rīkojumu prasītājam tiek liegts panākt taisnīgumu.
38. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, gluži kā tas noteikts šā rīkojuma 32. punktā, par valsts iestāžu darbībām, reaģējot uz OLAF
tām nodoto informāciju, atbild vienīgi šīs iestādes pašas. Tādēļ šīm iestādēm pašām ir jāpārbauda, vai šāda informācija attaisno kriminālprocesa ierosināšanu vai prasa, lai tas tiktu uzsākts. Līdz ar to tiesiskā aizsardzība šāda procesa uzsākšanas gadījumā ir jānodrošina valsts līmenī ar visām garantijām, ko sniedz valsts tiesības, tostarp tām, kuras izriet no pamattiesībām, kas kā Kopienu tiesību pamatprincipu daļa ir jāievēro dalībvalstīm, īstenojot Kopienu tiesības (skat. jo īpaši 1989. gada 13. jūlija spriedumu lietā 5/88 Wachauf, Recueil, 2609. lpp., 19. punkts, un 2003. gada 10. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑20/00 un C‑64/00 Booker Aquaculture
un Hydro Seafood, Recueil, I‑7411. lpp., 88. punkts).
39. Valsts līmenī ierosināta procesa ietvaros atbilstošajai tiesai, vēršoties pie Tiesas ar prejudiciāliem jautājumiem, saskaņā ar EKL 234. pantu ir iespēja – attiecīgajos gadījumos arī pēc lietas dalībnieku ierosinājuma – uzdot jautājumus Tiesai par Kopienu tiesību normu interpretāciju, ja tā uzskata, ka Tiesas spriedums ir nepieciešams tās nolēmuma pieņemšanai.
40. No tā izriet, ka apgalvojums par to, ka apstrīdētajā rīkojumā paredzētais secinājums liedz efektīvu tiesisko aizsardzību, ir nepareizs. Līdz ar to pirmā pamata ceturtā daļa ir noraidāma.
41. Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu
42. Ar otro pamatu prasītājs, pirmkārt, apgalvo, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis ir pieļāvis tiesību kļūdu, atzīdams, ka nav cēloņsakarības starp OLAF
veikto informācijas nodošanu valsts iestādēm un prasītājam nodarīto kaitējumu. Ir svarīgi šajā sakarā atgādināt, ka šajā apelācijas tiesvedībā potenciālais iespējamā kaitējuma cēlonis ir tikai strīdīgā informācijas nodošana, jo prasītāja prasījums par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz diviem OLAF
paziņojumiem presei, šeit vairs netiek apspriests. Otrkārt, prasītājs uzskata, ka apstrīdētais rīkojums šajā aspektā nav pietiekami pamatots.
43. No apstrīdētā rīkojuma 54. punkta izriet, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis, pamatojoties uz pastāvīgo judikatūru, uzskatīja, ka cēloņsakarībai ir jābūt tiešai cēloņsakarībai starp attiecīgās iestādes iespējami izdarīto pārkāpumu un apgalvoto kaitējumu un ka attiecīgās iestādes vainojamajai rīcībai jābūt noteicošajam iemeslam tam, ka nodarīts kaitējums.
44. Atsaucoties uz šo judikatūru, pagaidu noregulējuma tiesnesis apstrīdētā rīkojuma 58. punktā ir atzinis, ka nav šādas cēloņsakarības starp OLAF
veikto informācijas nodošanu valsts iestādēm un kaitējumu, ko prasītājs apgalvo esam cietis. Tiesnesis ir uzskatījis, ka ir skaidrs, ka, ja šīs iestādes nebūtu uzsākušas izmeklēšanu, tad prasītājs nebūtu nodarīts apgalvotais kaitējums.
45. Prasītājs uzskata, ka apstrīdētajā rīkojumā tomēr ir kļūdaini aprakstīti un nepareizi piemēroti judikatūrā attiecībā uz cēloņsakarību noteiktie kritēriji. Viņš uzsver, ka būtiskais kritērijs ir, vai strīdīgā informācijas nodošana ir noteicošais kaitējuma cēlonis, nevis vai informācijas nodošana ir pēdējā darbība cēloņsakarību ķēdē.
46. Šajā sakarā pietiek atzīt, ka no apstrīdētā rīkojuma 58. punkta skaidri izriet, ka valsts iestāžu lēmums uzsākt izmeklēšanu ir uzskatāms par izšķirošu nevis tādēļ, ka tas ir pēdējā darbība cēloņsakarību ķēdē, bet gan tādēļ, ka tas ir noteicošais cēlonis kaitējumam, ko prasītājs apgalvo esam cietis.
47. Šajos apstākļos ir secināms, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis nav kļūdaini piemērojis judikatūru par cēloņsakarību, nedz arī nepietiekami pamatojis savu lēmumu šajā sakarā.
48. No tā izriet, ka otrais pamats arī ir jānoraida.
Par trešo pamatu
49. Ar trešo pamatu prasītājs apgalvo, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis ir pārkāpis prasītāja tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību.
50. Ņemot vērā, ka argumenti par tiesību uz efektīvu tiesisko aizsardzību pārkāpšanu jau ir apspriesti pirmā pamata ceturtās daļas ietvaros un ka prasītājs šā pamata ietvaros nav sniedzis papildu argumentus, ar ko varētu apstrīdēt secinājumus, kas izdarīti attiecībā uz pirmo pamatu, trešais pamats ir jānoraida.
51. Tā kā neviens no prasītāja savas apelācijas sūdzības atbalstam izvirzītajiem trim pamatiem atbalstu nav guvis, sūdzība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
52. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums tam nav labvēlīgs, tad jāpiespriež prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar tā paša panta 4. punkta trešo daļu Tiesa var nospriest, ka persona, kas iestājusies lietā, bet kas nav dalībvalsts vai iestāde, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati. Piemērojot šo noteikumu, IFJ
savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesas priekšsēdētājs nospriež:
1) apelācijas sūdzību noraidīt;
2) Tilaks atlīdzina tiesāšanās izdevumus šajā instancē;
3) International Federation of Journalists
sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.