62020CO0504
RJEŠENJE SUDA (osmo vijeće)
14. travnja 2021. (
*1
)
„Žalba – Članak 181. Poslovnika Suda – Zaštita financijskih interesa Europske unije – Borba protiv prijevare – Sastanci Europskog vijeća – Višegodišnji financijski okvir – Zahtjev za isključenje predstavnika Republike Češke zbog navodnog sukoba interesa – Odgovor koji potvrđuje nepostojanje nadležnosti – Tužba zbog propusta – Navodno nepostupanje Europskog vijeća – Nedopuštenost – Zauzimanje stajališta – Procesna legitimacija – Pravni interes”
U predmetu C‑504/20 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 28. rujna 2020.,
Lukáš Wagenknecht, sa stalnom adresom u Pardubicama (Češka Republika), kojeg zastupa A. Koller, advokátka,
žalitelj,
a druga stranka postupka je:
Europsko vijeće,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: N. Wahl, predsjednik vijeća, F. Biltgen (izvjestitelj) i J. Passer, suci,
nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 181. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Svojom žalbom Lukáš Wagenknecht zahtijeva ukidanje, s jedne strane, rješenja Općeg suda Europske unije od 17. srpnja 2020., Wagenknecht/Europsko vijeće (T‑715/19, EU:T:2020:340, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje) – kojim je taj sud odbacio kao nedopuštenu i u svakom slučaju odbio kao očito potpuno pravno neosnovanu njegovu tužbu zbog propusta utemeljenu na članku 265. UFEU‑a, a kojom se željelo utvrditi da je Europsko vijeće nezakonito propustilo djelovati na njegov zahtjev za isključenje premijera Češke Republike Andreja Babiša sa sastanka Europskog vijeća od 20. lipnja 2019. kao i budućih sastanaka koji se odnose na pregovore o financijskim predviđanjima zbog njegova navodnog sukoba interesa – i, s druge strane, rješenja predsjednika Općeg suda od 23. srpnja 2020., Wagenknecht/Europsko vijeće (T‑715/19 R, neobjavljeno, EU:T:2020:358, u daljnjem tekstu: rješenje o privremenoj pravnoj zaštiti), kojim je odlučeno da se obustavlja postupak po njegovu zahtjevu za privremene mjere na temelju članka 279. UFEU‑a.
Okolnosti spora
2
Za potrebe ove žalbe, okolnosti spora izložene u točkama 1. do 3. pobijanog rješenja mogu se sažeti kako slijedi.
3
Dopisom od 5. lipnja 2019., koji je Europsko vijeće zaprimilo 10. lipnja 2019., žalitelj, član Senáta Parlamentu České republiky (Senat Češke Republike) zatražio je od Europskog vijeća da isključi predsjednika vlade Češke Republike sa sastanka Europskog vijeća od 20. lipnja 2019. kao i budućih sastanaka o pregovorima o financijskim predviđanjima (višegodišnji financijski okvir (VFO) 2021. – 2027.) (u daljnjem tekstu: poziv na djelovanje od 5. lipnja 2019.) zbog navodnog sukoba interesa tog predstavnika Češke Republike, koji proizlazi iz osobnih i obiteljskih interesa u poduzećima iz grupe Agrofert, koja posluje, među ostalim, u poljoprivredno‑prehrambenom sektoru.
4
Dana 24. lipnja 2019. Europsko vijeće odgovorilo je na navedeni dopis. Iako je pojasnilo da ne zauzima stajalište o meritumu žaliteljevih navoda te iako ga je uvjeravalo da pridaje najveću važnost borbi protiv prijevara i drugih nezakonitih aktivnosti koje utječu na financijske interese Europske unije, istaknulo je da je člankom 15. stavkom 2. UEU‑a utvrđen sastav Europskog vijeća, predviđajući da se ono „sastoji […] od šefova država ili vlada država članica zajedno s njegovim predsjednikom i s predsjednikom [Europske k]omisije”, pri čemu se taj sastav ne može mijenjati stoga što tom odredbom nije predviđena mogućnost takve izmjene. Usto, Europsko vijeće objasnilo je da je pitanje koja bi osoba, šef države ili vlade, trebala predstavljati svaku od država članica Unije stvar jedino nacionalnog ustavnog prava. Stoga Europsko vijeće ni njegov predsjednik nemaju diskrecijsko pravo odlučiti tko bi trebao biti predstavnik svake države članice unutar te institucije niti odlučiti koga bi od šefova države ili vlade trebalo pozvati na različite sastanke Europskog vijeća.
5
Žalitelj se 2. srpnja 2019. obratio Europskom vijeću porukom elektroničke pošte zahtijevajući od glavnog tajnika te institucije pojašnjenja u vezi s odgovorom koji mu je bio dan 24. lipnja te godine. Na tu poruku elektroničke pošte nije mu odgovoreno.
Tužba pred Općim sudom, pobijano rješenje i rješenje o privremenoj pravnoj zaštiti
6
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 21. listopada 2019. žalitelj je, na temelju članka 265. UFEU‑a, pokrenuo postupak za utvrđenje propusta Europskog vijeća jer je ta institucija nezakonito propustila djelovati u odnosu na poziv na djelovanje od 5. lipnja 2019.
7
Europsko vijeće je 19. ožujka 2020., na temelju članka 130. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, istaknulo prigovor nedopuštenosti kojim je od Općeg suda zahtijevalo da tužbu odbaci kao očito nedopuštenu i tužitelju naloži snošenje troškova.
8
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 27. svibnja 2020. tužitelj je na temelju članka 279. UFEU‑a zatražio od predsjednika Općeg suda donošenje privremene mjere kojom se nalaže da se u zaključke Europskog vijeća uključi tekst kojim se u biti izjavljuje da je svakoj pravnoj osobi povezanoj s premijerom Češke Republike zabranjeno primati sredstva u okviru VFO‑a 2021. – 2027.
9
Pobijanim rješenjem, donesenim na temelju članaka 126. i 130. svojeg Poslovnika, Opći sud odbacio je tužbu kao nedopuštenu, nakon što je u točkama 25. do 27. navedenog rješenja presudio, s jedne strane, da tužitelj nema ni pravni interes ni aktivnu procesnu legitimaciju i, s druge strane, u točkama 28. do 33. istog rješenja, da je Europsko vijeće u svojem dopisu od 24. lipnja 2019. zauzelo stajalište o pozivu na djelovanje od 5. lipnja 2019. Međutim, Opći sud smatrao je primjerenim u točkama 34. do 38. pobijanog rješenja ispitati i meritum tužbe te ju je u svakom slučaju odbio kao očito potpuno pravno neosnovanu.
10
Rješenjem o privremenoj pravnoj zaštiti predsjednik Općeg suda odredio je da se obustavlja postupak po zahtjevu za donošenje privremene mjere.
Žaliteljevi zahtjevi pred Sudom
11
Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
prihvati zahtjeve podnesene u prvostupanjskom postupku i
–
ukine rješenje o privremenoj pravnoj zaštiti.
O žalbi
12
Na temelju članka 181. Poslovnika Suda, kad su žalba ili protužalba u potpunosti ili djelomično očito nedopuštene ili očito neosnovane, Sud može u svakom trenutku, na prijedlog suca izvjestitelja, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, obrazloženim rješenjem odlučiti, u potpunosti ili djelomično, odbaciti odnosno odbiti tu žalbu ili protužalbu.
13
Tu odredbu valja primijeniti u okviru ove žalbe.
14
U prilog svojoj žalbi žalitelj se, s jedne strane, poziva na 15 žalbenih razloga koji se temelje na povredi, kao prvo, načela zaštite legitimnih očekivanja u pogledu zakonitog ponašanja institucija Unije, kao drugo, članka 130. stavaka 3. i 7. Poslovnika Općeg suda te članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), kao treće, članka 265. trećeg stavka UFEU‑a u vezi s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a, kao četvrto, članka 4. stavka 2. UEU‑a i ustavnih i zajedničkih pravila država članica, kao peto, članka 2. EKLJP‑a i članka 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), kao šesto, članka 6. EKLJP‑a i članka 47. Povelje, kao sedmo, članka 13. UEU‑a, kao osmo, članka 15. stavka 2. UEU‑a, kao deveto, članka 325. stavka 1. UFEU‑a, kao deseto, članka 61. Uredbe (EU, Euratom) 2018/1046 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. srpnja 2018. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije, o izmjeni uredaba (EU) br. 1296/2013, (EU) br. 1301/2013, (EU) br. 1303/2013, (EU) br. 1304/2013, (EU) br. 1309/2013, (EU) br. 1316/2013, (EU) br. 223/2014, (EU) br. 283/2014 i Odluke br. 541/2014/EU te o stavljanju izvan snage Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 (SL 2018., L 193, str. 1.), kao jedanaesto do četrnaestog, članka 2. UEU‑a te, kao petnaesto, načela pravne predvidivosti u odnosu na to da mu se naloži snošenje troškova.
15
S druge strane, svojim šesnaestim žalbenim razlogom žalitelj želi podnijeti žalbu protiv rješenja o privremenoj pravnoj zaštiti te zahtjev za određivanje privremenih mjera.
16
Najprije valja razmotriti prvi, treći, peti, šesti, jedanaesti i dvanaesti žalbeni razlog, koji se odnose na obrazloženje pobijanog rješenja o dopuštenosti tužbe, a zatim druge žalbene razloge istaknute u prilog žalbi.
Prvi žalbeni razlog
17
Prvi žalbeni razlog usmjeren je protiv točaka 29. do 33. pobijanog rješenja, u kojima je Opći sud smatrao da dopis Europskog vijeća od 24. lipnja 2019. predstavlja stajalište te institucije o pozivu na djelovanje od 5. lipnja 2019., tako da tužba ne ispunjava uvjete dopuštenosti tužbe zbog propusta, utvrđene u članku 265. UFEU‑a.
Argumentacija žalitelja
18
Žalitelj se, kao prvo, poziva na povredu načela zaštite povjerenja u pogledu legitimnog postupanja institucija Unije jer je Opći sud nedvosmisleno naveo da nije trebao imati povjerenja u Europsko vijeće kako bi postupio u skladu s člankom 61. Uredbe 2018/1046 i člankom 325. UFEU‑a jer je ta institucija u svojem dopisu od 24. lipnja 2019. kontradiktorno navela da će postupiti u skladu s obvezom borbe protiv prijevare i korupcije, ali da nije ovlaštena to učiniti.
19
Kao drugo, žalitelj tvrdi da je Europsko vijeće u svojem dopisu od 24. lipnja 2019., koji je žalitelj kvalificirao kao „neodgovor”, povrijedilo svoju obvezu jasnog i razumljivog komuniciranja te da se podnošenje tužbe za poništenje tog dopisa, na temelju članka 263. UFEU‑a, kako ga je Opći sud naveo u točki 32. pobijanog rješenja, pokazalo beskorisnim.
Ocjena Suda
20
Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, Opći sud je u točkama 29. do 31. pobijanog rješenja pravilno podsjetio na to da pretpostavke za dopuštenost tužbe zbog propusta, utvrđene u članku 265. UFEU‑a, nisu ispunjene ako je institucija koja je pozvana da djeluje zauzela stajalište o tom pozivu prije podnošenja tužbe (rješenja od 8. veljače 2018., CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb/Komisija, C‑508/17 P, neobjavljeno, EU:C:2018:72, t. 15. i od 3. prosinca 2019., WB/Komisija, C‑270/19 P, neobjavljeno, EU:C:2019:1038, t. 13.) i da donošenje akta različitog od onoga koji je zainteresirana strana željela ili smatrala nužnim, kao što je propisno obrazloženo odbijanje djelovanja u skladu s pozivom na djelovanje, predstavlja zauzimanje stajališta kojim se okončava propust (vidjeti u tom smislu presudu od 19. studenoga 2013., Komisija/Vijeće, C‑196/12, EU:C:2013:753, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
21
Potonje utvrđenje posebno vrijedi kada dotična institucija odbije djelovati u skladu s pozivom na djelovanje zbog nenadležnosti (vidjeti u tom smislu rješenje od 3. prosinca 2019., WB/Komisija, C‑270/19 P, neobjavljeno, EU:C:2019:1038, t. 12.).
22
Primjenom sudske prakse navedene u točki 20. ovog rješenja, Opći sud je u biti u točki 32. pobijanog rješenja zaključio da je zbog dopisa Europskog vijeća od 24. lipnja 2019., upućenog kao odgovor na poziv na djelovanje od 5. lipnja 2019. i koji sadržava odluku te institucije o nepoduzimanju koraka u smislu koji se zagovara u tom pozivu, okončan propust, zbog čega je tužba na temelju članka 265. UFEU‑a koju je podnio žalitelj postala nedopuštena. Opći sud je dodao da je žalitelj mogao podnijeti tužbu protiv navedene odluke na temelju članka 263. UFEU‑a, pod uvjetom da može opravdati svoju aktivnu procesnu legitimaciju.
23
No, valja podsjetiti na to da se zauzimanjem stajališta u smislu članka 265. drugog stavka UFEU‑a mora jasno i konačno utvrditi stajalište dotične institucije na žaliteljev zahtjev i da je kvalifikacija odgovora navedene institucije na taj zahtjev kao „zauzimanje stajališta” kojim se okončava navodni propust pravno pitanje koje se može istaknuti u okviru žalbe (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. lipnja 2020., CJ/Sud Europske unije, C‑634/19 P, neobjavljeno, EU:C:2020:474, t. 29. i 31. i navedenu sudsku praksu).
24
U ovom slučaju argumentacija koju je žalitelj iznio u okviru svojeg prvog žalbenog razloga ne može dovesti u pitanje kvalifikaciju dopisa Europskog vijeća od 24. lipnja 2019. kao „zauzimanja stajališta” ni, prema tome, zaključak Općeg suda prema kojem je tužba u tom pogledu nedopuštena.
25
Stoga, kao prvo, tvrdnja da je Opći sud naveo da žalitelj nije trebao imati povjerenja u Europsko vijeće kako bi postupio u skladu s člankom 61. Uredbe 2018/1046 i člankom 325. UFEU‑a očito proizlazi iz pogrešnog tumačenja pobijanog rješenja. Naime, Opći sud je u njegovoj točki 32. samo utvrdio da je u svojem dopisu od 24. lipnja 2019. Europsko vijeće jasno objasnilo razloge zbog kojih ne može djelovati na način koji je zatražio žalitelj a da pritom nije izveo zaključak koji mu potonji želi pripisati.
26
Budući da žaliteljevu argumentaciju treba shvatiti na način da se njome Općem sudu prigovara da nije presudio da je navedeni dopis proturječno obrazložen, valja utvrditi da očito ne postoji proturječnost između jamstva izraženog u istom dopisu, prema kojem Europsko vijeće daje najveći značaj borbi protiv prijevare i drugih nezakonitih aktivnosti koje utječu na financijske interese Unije, s jedne strane, i odbijanja te institucije da djeluje u skladu s žaliteljevim zahtjevom jer nije nadležna to učiniti, s druge strane.
27
Iz toga slijedi da je ta argumentacija očito neosnovana.
28
Kao drugo, kad je riječ o žaliteljevu argumentu prema kojem je Europsko vijeće u svojem dopisu od 24. lipnja 2019. povrijedilo svoju obvezu komuniciranja na jasan i razumljiv način, iz članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju precizno navesti osporavani dijelovi odluke čije se ukidanje traži kao i argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev (presuda od 16. rujna 2020., BP/FRA, C‑669/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:713, t. 26. i navedena sudska praksa).
29
U ovom slučaju žalitelj samo navodi vrlo općenitu tvrdnju a da nije pružio pravno obrazloženje kojim bi dokazao da sadržaj dopisa Europskog vijeća od 24. lipnja 2019. nije jasan ili razumljiv, a još manje da je Opći sud u tom pogledu počinio pogrešku koja se tiče prava. Stoga taj argument treba odbaciti kao očito nedopušten.
30
Nadalje, valja podsjetiti na to da se pitanje uvjeta dopuštenosti tužbe zbog propusta razlikuje od pitanja može li akt koji je donijela institucija Unije od koje je on bio zatražen, kojim se okončava njezino nedjelovanje, biti predmet tužbe za poništenje (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. lipnja 2020., CJ/Sud Europske unije, C‑634/19 P, neobjavljeno, EU:C:2020:474, t. 36. i navedenu sudsku praksu). Stoga je bespredmetan žaliteljev argument koji se temelji na navodnoj beskorisnosti podnošenja tužbe na temelju članka 263. UFEU‑a protiv navedenog dopisa Europskog vijeća.
31
Iz toga proizlazi da prvi žalbeni razlog treba djelomično odbaciti kao očito nedopušten i djelomično odbiti kao očito neosnovan.
Treći, peti i dvanaesti žalbeni razlog
32
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud, kad je riječ o točkama 25. do 27. pobijanog rješenja, nezakonito dodao dvije pretpostavke za utvrđivanje njegove aktivne procesne legitimacije koje se ne nalaze u članku 265. trećem stavku UFEU‑a u vezi s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a te je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da ne postoji njegova aktivna procesna legitimacija i pravni interes.
33
Svojim petim žalbenim razlogom žalitelj navodi povredu članka 2. EKLJP‑a i članka 2. Povelje jer je Opći sud u točki 39. pobijanog rješenja ocijenio da se navodni propust ne odnosi ni izravno ni osobno na njega, unatoč prijetnjama njegovu fizičkom integritetu koje su potaknule izjave predsjednika vlade Češke Republike u odnosu na njega.
34
Dvanaestim žalbenim razlogom žalitelj se poziva na povredu temeljne vrijednosti jednakosti pred zakonom, kako je utvrđena u članku 2. UEU‑a, kritizirajući točke 27. i 38. pobijanog rješenja. Prema njegovu mišljenju, iz tih dviju točaka proizlazi da samo primatelji plaćanja koja je Unija izvršila u okviru sredstava potrošenih u državama članicama imaju aktivnu procesnu legitimaciju za osporavanje njihove pravilnosti.
35
Stoga žalitelj tim trima žalbenim razlozima u biti osporava zaključak Općeg suda prema kojem je njegova tužba bila nedopuštena zbog nepostojanja njegove aktivne procesne legitimacije i pravnog interesa.
36
Međutim, budući da zbog razloga izloženih u točkama 20. do 31. ovog rješenja Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je tužbu proglasio nedopuštenom jer je Europsko vijeće zauzelo stajalište o pozivu na djelovanje od 5. lipnja 2019. prije podnošenja te tužbe, nije potrebno ispitati je li zaključak Općeg suda naveden u prethodnoj točki pravno pogrešan. Naime, u tim okolnostima takva eventualna pogreška ne bi imala utjecaja na rješenje spora i ne bi utjecala na izreku pobijanog rješenja jer je navedena tužba odbačena kao nedopuštena (vidjeti po analogiji presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 74. i rješenje od 25. listopada 2016., VSM Geneesmiddelen/Komisija, C‑637/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:812, t. 54. i 55.).
37
Stoga treći, peti i dvanaesti žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetne.
Šesti i jedanaesti žalbeni razlog
38
Žalitelj svojim šestim žalbenim razlogom ističe povredu članka 6. EKLJP‑a i članka 47. Povelje te svojim jedanaestim žalbenim razlogom povredu temeljne vrijednosti pravde, kako je utvrđena u članku 2. UEU‑a, jer je Opći sud zaključio da je njegova tužba nedopuštena zbog razloga navedenih u pobijanom rješenju.
39
U tom pogledu dovoljno je istaknuti da, iako pretpostavke dopuštenosti pravnog sredstva pred Sudom treba tumačiti s obzirom na vrijednosti i temeljna prava Unije, one ipak ne mogu dovesti do izmjene sustava sudskog nadzora predviđenog Ugovorima, a osobito pravila o dopuštenosti tužbi podnesenih izravno pred sudom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 97. i rješenje od 8. veljače 2018., CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb/Komisija, C‑508/17 P, neobjavljeno, EU:C:2018:72, t. 20.).
40
Stoga šesti i jedanaesti žalbeni razlog valja odbiti kao očito neosnovane.
Četvrti, sedmi do desetog, trinaesti i četrnaesti žalbeni razlog
41
Četvrti, sedmi do desetog, trinaesti i četrnaesti žalbeni razlog usmjereni su protiv obrazloženja iz točaka 34. do 38. pobijanog rješenja koje se odnosi na meritum tužbe pred Općim sudom.
42
Međutim, budući da iz točaka 20. do 31. ovog rješenja proizlazi da je Opći sud u točki 39. pobijanog rješenja pravilno ocijenio da je tužba koja mu je podnesena nedopuštena, to je obrazloženje sporedno.
43
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru žalbe prigovore protiv sporednih obrazloženja sadržanih u odluci Općeg suda treba odbiti kao bespredmetne jer ne mogu dovesti do ukidanja te odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2020., Gollnisch/Parlament, C‑676/19 P, neobjavljenu, EU:C:2020:916, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
44
Slijedom toga, četvrti, sedmi do desetog, trinaesti i četrnaesti žalbeni razlog, usmjerene protiv obrazloženja pobijanog rješenja o meritumu, o kojem nije bilo potrebno odlučiti, treba odbiti kao bespredmetne.
Drugi žalbeni razlog
45
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud povrijedio članak 130. stavke 3. i 7. svojeg Poslovnika kao i članak 6. EKLJP‑a time što je u točke 34. do 38. pobijanog rješenja uključio razmatranja koja se odnose na meritum njegove tužbe, koja su trebala biti predmet presude.
46
Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 41. do 43. ovog rješenja, Opći sud u navedenim točkama pobijanog rješenja samo je podredno ispitao meritum tužbe.
47
Slijedom navedenog, ovaj žalbeni razlog valja odbiti kao bespredmetan.
Šesnaesti žalbeni razlog
48
Svojim šesnaestim žalbenim razlogom žalitelj namjerava podnijeti žalbu protiv rješenja o privremenoj pravnoj zaštiti kao i zahtjev za određivanje privremenih mjera.
49
Međutim, iz članaka 39. i 57. Statuta Suda Europske unije, u vezi s člankom 160. stavkom 4. i člankom 190. stavkom 1. Poslovnika Suda, proizlazi da se takva žalba i takav zahtjev za određivanje privremenih mjera moraju podnijeti zasebnim aktom.
50
Budući da u ovom slučaju on nije podnesen, navedena žalba i zahtjev za određivanje privremenih mjera očito su nedopušteni.
Petnaesti žalbeni razlog
51
Svojim petnaestim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud povrijedio načelo pravne predvidivosti kada mu je naloženo snošenje troškova, iako njihov iznos nije bio naveden u pobijanom rješenju, i da članci 133. do 141. Poslovnika Općeg suda, koji se odnose na troškove, ne predviđaju materijalno pravilo koje omogućava određivanje troškova.
52
U tom pogledu dovoljno je podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u slučaju da su svi drugi žalbeni razlozi odbijeni, zahtjev koji se odnosi na navodnu nepravilnost odluke Općeg suda o troškovima treba odbaciti kao nedopušten, na temelju članka 58. drugog stavka Statuta Suda Europske unije, u skladu s kojom se žalba ne može odnositi samo na naknadu i iznos troškova (rješenje od 12. siječnja 2017., Europäischer Tier und Naturschutz i Giesen/Komisija, C‑343/16 P, neobjavljeno, EU:C:2017:10, t. 24. i navedena sudska praksa).
53
Budući da su drugi žalbeni razlozi odbijeni, petnaesti žalbeni razlog valja odbaciti kao očito nedopušten.
54
Iz prethodno navedenog proizlazi da cijelu žalbu treba djelomično odbaciti kao očito nedopuštenu i djelomično odbiti kao očito neosnovanu.
Troškovi
55
U skladu s člankom 137. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju njegova članka 184. stavka 1., u rješenju kojim se završava postupak valja odlučiti o troškovima.
56
Budući da je ovo rješenje doneseno prije nego što je žalba dostavljena drugoj stranci u postupku i, posljedično, prije nego što je ona mogla snositi troškove, valja odlučiti da će žalitelj snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) rješava:
1.
Žalba se djelomično odbacuje kao očito nedopuštena i djelomično odbija kao očito neosnovana.
2.
Lukáš Wagenknecht snosit će vlastite troškove.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski