62013CC0065_HR
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
1. Ovaj predmet nudi Sudu Europske unije mogućnost da se izjasni o značenju i dosegu „provedbenih akata“ iz članka 291. UFEU-a, imajući u vidu svoju presudu od 18. ožujka 2014.(2) u kojoj se veliko vijeće prvi put izjasnilo o granicama spomenutih provedbenih akata u odnosu na „delegirane“ akte predviđene u članku 290. UFEU-a. Sud sada, na temelju doktrine uspostavljene u spomenutoj presudi, treba odlučiti o tužbi za poništenje koju je Europski parlament podnio protiv određenih odredaba Provedbene odluke Komisije od 26. studenoga 2012.(3) o provedbi Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća(4) u vezi s popunjavanjem slobodnih radnih mjesta i prijava za posao te ponovne uspostave EURES-a (European Employment Services). Točnije, središnje su pitanje ovog slučaja sadržaj i doseg provedbenih ovlasti o kojima je riječ u članku 291. UFEU-a.
2. Budući da nije potrebno ponavljati razmatranja koja sam imao priliku iznijeti u svojem mišljenju u predmetu za koji je Sud donio gore navedenu presudu od 18. ožujka 2014.(5), usredotočit ću se na ispitivanje svake od odredaba koje su predmet ove tužbe kako bih utvrdio odgovara li njihov sadržaj pojmu „provedbeni“ koji, u skladu s načelima utvrđenima u toj presudi, uređuje opseg članka 291. UFEU-a.
I – Zakonodavni okvir
A – Uredba br. 492/2011
3. Uvodna izjava 8. Uredbe br. 492/2011 određuje sljedeće:
„Mehanizmi za popunjavanje slobodnih radnih mjesta, posebno kroz izravnu suradnju između središnjih službi za zapošljavanje kao i između regionalnih službi, te koordiniranje razmjene informacija općenito pružaju jasniju sliku tržišta rada. Radnike koji se žele preseliti uz to treba redovito obavješćivati o uvjetima života i rada.“
4. Uvodna izjava 9. iste uredbe određuje:
„Sloboda kretanja radnika, zapošljavanje i strukovno osposobljavanje usko su povezani, posebno u slučaju kada se potonje provodi s ciljem da se radnicima omogući prihvaćanje konkretnih ponuda zaposlenja u drugim regijama Unije. Zbog te se povezanosti problemi koji nastaju u tom smislu više ne bi smjeli proučavati odvojeno, već kao međuovisne pojave, uzimajući u obzir i probleme zapošljavanja na regionalnoj razini. Stoga je potrebno napore država članica usmjeriti prema usklađivanju njihovih politika zapošljavanja.“
5. U skladu s člankom 11. Uredbe br. 492/2011:
„1. […]
Središnje službe za zapošljavanje država članica blisko surađuju međusobno i s Komisijom s ciljem zajedničkoga djelovanja u pitanjima popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao u Uniji te zapošljavanja koje je rezultat te suradnje.
2. U tu svrhu, države članice određuju stručne službe koje su zadužene za organizaciju rada u područjima navedenim u drugom podstavku stavka 1. te za suradnju s drugim državama članicama i odjelima Komisije.
[…]“
6. U skladu s člankom 12. Uredbe br. 492/2011:
„1. Države članice Komisiji dostavljaju informacije o problemima koji se javljaju u vezi sa slobodnim kretanjem i zapošljavanjem radnika te detalje o stanju i kretanju zapošljavanja.
2. Komisija, uzevši u najvećoj mogućoj mjeri u obzir mišljenje Stručnoga odbora iz članka 29. (‚Stručni odbor’), utvrđuje način na koji se informacije iz stavka 1. ovog članka sastavljaju.
3. U skladu s postupkom koji Komisija utvrdi, uzevši u najvećoj mogućoj mjeri u obzir mišljenje Stručnoga odbora, stručne službe država članica šalju stručnim službama drugih država članica i Europskom koordinacijskom uredu iz članka 18. informacije o uvjetima života i rada te o stanju tržišta rada koje bi mogle poslužiti kao smjernice radnicima iz drugih država članica. Ti se podaci redovito ažuriraju.
[…]“
7. Sadržaj članka 13. Uredbe br. 492/11 je sljedeći:
„1. Stručne službe država članica redovito šalju stručnim službama drugih država članica i Europskom koordinacijskom uredu iz članka 18.:
a) podatke o slobodnim radnim mjestima koja bi mogli popuniti državljani drugih država članica;
b) podatke o slobodnim radnim mjestima upućene trećim zemljama;
c) podatke o prijavama za posao koje su podnijele osobe koje su formalno izjavile da žele raditi u drugoj državi članici;
d) informacije o podnositeljima prijava koji su izjavili da su spremni prihvatiti zaposlenje u drugoj zemlji, po regijama i granama djelatnosti.
Stručne službe država članica te informacije što je prije moguće prosljeđuju odgovarajućim službama i agencijama za zapošljavanje.
2. Podaci o slobodnim radnim mjestima i prijavama iz stavka 1. dostavljaju se u skladu s jedinstvenim sustavom koji ustanovljuje Europski koordinacijski ured iz članka 18. u suradnji sa Stručnim odborom.
Taj se sustav prema potrebi može prilagođavati.“
8. Članak 15. spomenute uredbe utvrđuje sljedeće:
„1. Odredbe članka 14. provode stručne službe. Međutim, ako ih za to ovlaste središnje službe i ako to dopušta ustroj službi za zapošljavanje države članice i metode profesionalnog odabira:
[…]
b) službe koje imaju teritorijalnu nadležnost za pogranične regije dviju ili više država članica redovito razmjenjuju podatke o slobodnim radnim mjestima i prijavama za posao na njihovom području te, u skladu s dogovorom s drugim službama za zapošljavanje svojih zemalja, izravno povezuju prijave za posao sa slobodnim radnim mjestima.
Službe koje imaju teritorijalnu nadležnost za pogranične regije uz to prema potrebi uspostavljaju strukture za suradnju i pružanje usluga s ciljem da:
– korisnicima pruže što je moguće više praktičnih informacija o raznim vidovima pokretljivosti, te
– socijalnim partnerima, socijalnim službama (posebno javnima, privatnima ili onima od javnoga interesa) te svim dotičnim ustanovama pruže okvir za koordinirane mjere u vezi s mobilnošću;
[…]
2. Dotične države članice sporazumno sastavljaju popis službi iz stavka 1. i prosljeđuju ga Komisiji, a Komisija taj popis i sve naknadne izmjene tog popisa objavljuje u Službenom listu Europske unije.“
9. Članak 17. Uredbe br. 492/11 propisuje:
„1. Na temelju izvješća koje Komisija sastavlja na osnovi informacija koje dostavljaju države članice, države članice i Komisija barem jednom godišnje zajednički analiziraju rezultate dogovora postignutih na razini Unije u vezi sa slobodnim radnim mjestima i prijavama za posao.
2. Radi postizanja ravnoteže između ponude i potražnje radnih mjesta u Uniji, države članice i Komisija razmatraju sve raspoložive mogućnosti kako bi se državljanima država članica osigurala prednost prilikom popunjavanja slobodnih radnih mjesta. One u tu svrhu donose sve potrebne mjere.
3. Svake dvije godine Komisija podnosi izvješće Europskom parlamentu, Vijeću i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru o provedbi poglavlja II., u kojemu sažeto iznosi potrebne informacije i podatke pribavljene iz provedenih studija i istraživanja te ističe sva korisna pitanja u pogledu kretanja na tržištu rada u Uniji.“
10. U skladu s stavkom prvim članka 18. iste uredbe, „Europski ured za koordinaciju popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao (‚Europski koordinacijski ured’), osnovan pri Komisiji, ima općenitu zadaću promicati popunjavanje slobodnih radnih mjesta na razini Unije. Posebno je zadužen za sve stručne zadaće u tom području koje su Komisiji dodijeljene na temelju odredaba ove Uredbe, a posebno za pružanje pomoći nacionalnim službama za zapošljavanje“.
11. Članak 19. stavak 1. Uredbe br. 492/2011 određuje sljedeće:
„Europski koordinacijski ured posebno je nadležan:
a) za koordiniranje konkretnih mjera potrebnih za popunjavanje slobodnih radnih mjesta na razini Unije i analiziranje kretanja radnika koja iz toga proizlaze;
b) pridonositi ostvarenju tog cilja provedbom metoda zajedničkoga djelovanja na administrativnoj i stručnoj razini u suradnji sa Stručnim odborom;
c) za povezivanje slobodnih radnih mjesta s prijavama za posao, ako se pojavi posebna potreba i u dogovoru sa stručnim službama.“
12. Prema članku 20. iste uredbe, „Komisija može u dogovoru s nadležnim tijelima država članica te u skladu s uvjetima i postupcima koje određuje na temelju mišljenja Stručnoga odbora organizirati posjete i službene boravke službenika drugih država članica te napredne programe za stručno osoblje“.
13. U skladu s člankom 38. Uredbe br. 492/2011, „Komisija u skladu s ovom Uredbom donosi mjere za njezinu provedbu. U tu svrhu blisko surađuje sa središnjim tijelima vlasti država članica“.
B – Pobijana odluka
14. Sadržaj pobijanih odredaba bit će izložen usporedno s njihovom detaljnom analizom.
II – Tužba za poništenje i postupak pred Sudom
15. Europski parlament traži poništenje pobijane odluke u dijelu koji se odnosi na popunjavanje slobodnih radnih mjesta i prijave za posao te ponovnu uspostavu EURES-a. Misli da je Komisija prekoračila provedbene ovlasti koje su joj dodijeljene člankom 38. Uredbe br. 492/2011, čime je zanemarila granice koje obilježavaju provedbeni akt u smislu članka 291. UFEU-a. Smatra da je ta odredba, zajedno s člankom 290. UFEU-a, stvorila novi okvir tumačenja normativnog sadržaja navedenog članka 38., čiji smisao ne može biti isti kao onaj koji se u prošlosti mogao pridati drugim odredbama koje su se, kao članak 44. Uredbe (EEZ) br. 1612/68(6), premda istog sadržaja, mogle različito tumačiti zbog normativnog konteksta u kojem su usvajane. Ovo razmatranje valja primijeniti i na pobijanu odluku, za razliku od Odluke 2003/8/EZ(7) koja je svojedobno također izmijenila EURES.
16. Komisija se protivi tužbi navodeći da se doseg provedbenih ovlasti općenito treba ispitati vodeći računa o općim ciljevima koje je uspostavila Uredba br. 492/2011 kao i o dužnosti koju Komisija ispunjava kada usvaja mjere potrebne ili korisne radi njezinog provođenja. U tom pogledu valja primijetiti da je Uredba br. 492/2011 odraz nadležnosti podijeljenih između Unije i država članica i da se njezini ciljevi ostvaruju putem koordiniranja nacionalnih politika u području zapošljavanja. Smatra da je mreža EURES ograničena na provođenje načela suradnje koje je utvrđeno u članku 11. stavku 1. Uredbe br. 492/2011 i da joj je jedini cilj osigurati jedinstvene uvjete za primjenu suradnje između država članica međusobno i s Komisijom u okviru članka 291. UFEU-a.
17. Osim općenitih razmatranja, prigovori Europskog parlamenta tiču se šest članaka pobijane odluke. Njegovi argumenti u tom pogledu kao i argumenti Komisije bit će sažeti tijekom ispitivanja svakog od tih prigovora.
18. Europski parlament zaključuje da, pod uvjetom da Sud smatra da su pobijane odredbe odvojive od ostatka pobijane odluke, prihvaća njezino djelomično poništenje. Naposljetku traži da se Komisiji naloži snošenje troškova.
19. Komisija zahtijeva da se tužba odbije i da se snošenje troškova naloži Europskom parlamentu. Podredno navodi da prigovori Europskog parlamenta ne opravdavaju poništenje pobijane odluke u cijelosti jer se tužba odnosi na točno određene dijelove koji se mogu odvojiti od ostatka pobijane odluke. U svakom slučaju zahtijeva da se, ako se pobijana odluka potpuno ili djelomično poništi, održe njezini učinci dok u razumnom roku ne stupi na snagu nova odluka koja bi je zamijenila.
20. Stranke su na javnoj raspravi održanoj 30. travnja 2014. pozvane da se u svojim izlaganjima usredotoče na utjecaj koji presuda donesena u predmetu Komisija/Parlament i Vijeće (C-427/12) ima na ovaj slučaj.
III – Ocjena
A – Prethodna razmatranja
1. O zakonodavnom okviru relevantnom za ispitivanje pobijane odluke
21. Ova tužba za poništenje temelji se na mogućoj povredi članka 38. Uredbe br. 492/2011 pobijanom odlukom. Prema mišljenju Europskog parlamenta, ta odredba Komisiji dodjeljuje mogućnost usvajanja „mjere za provedbu ove uredbe“, to jest dodjeljuje joj strogo „provedbene ovlasti“ u smislu članka 291. UFEU-a. Međutim, Komisija se u pobijanoj odluci nije ograničila na „provedbu“ Uredbe br. 492/2011, već je „dopunila određene elemente koji nisu ključni“, a za što joj je nedostajala potrebna ovlast u skladu s člankom 290. UFEU-a.
22. Među strankama je nesporno da su ovlasti koje članak 38. Uredbe br. 492/2011 dodjeljuje Komisiji u biti „provedbene“ ovlasti u smislu članka 291. UFEU-a. To znači da, kao što to tvrdi Europski parlament, znatan paralelizam između, s jedne strane, te odredbe i članka 44. Uredbe br. 1612/68 i, s druge strane, pobijane odluke i odluka koje su tada usvojene radi provedbe spomenutog članka 44. ne prelazi istovjetnost njihovog teksta jer tumačenje njihovih odnosnih značenja ovisi o normativnom kontekstu unutar kojeg se svaka od tih odredaba uklopila u pravo Unije. Uredba br. 1612/68 kao i odluke koje su prethodile odluci koju se sada pobija usvojene su prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora; to jest kada je, kao što je to naveo Sud, „izraz ‚provedbene ovlasti’ […] obuhvaćao, s jedne strane, ovlast provedbe na razini Unije zakonodavnog akta Unije ili njegovih određenih odredaba i, s druge strane, u određenim okolnostima ovlast donošenja normativnih akata koji dopunjuju ili izmjenjuju elemente zakonodavnog akta koji nisu ključni“(8) . Naime, Europska konvencija bila je ta koja je predložila „razlikovanje između tih dviju vrsta ovlasti“, koje je „konačno i preuzeto u Lisabonskom ugovoru, u člancima 290. i 291. UFEU-a“(9) .
23. Posljedično, činjenica da pobijana odluka u biti ponavlja sadržaj prethodnih odluka čija zakonitost svojedobno nije dovedena u pitanje ne govori ništa o njezinoj pravnoj usklađenosti. Te odluke usvojene su u kontekstu u kojem su, kao što smo vidjeli, „provedbene ovlasti” bez razlike obuhvaćale mogućnost usvajanja akata stroge primjene i ovlast usvajanja odredaba koje dopunjuju ili izmjenjuju elemente nekog zakonodavnog akta koji nisu ključni(10) . Nasuprot tomu, pobijana odluka stupila je na snagu nakon što je primarno pravo ukinulo to nerazlikovanje, na način da „provedbene ovlasti“ kao što su one koje članak 38. Uredbe br. 492/2011 radi usvajanja pobijane odluke dodjeljuje Komisiji moraju biti unutar granica koje utvrđuje članak 291. UFEU-a i da ne mogu obuhvaćati mogućnost dopune ili izmjene elemenata Uredbe br. 492/2011 koji nisu ključni. Drugim riječima, ne uključuju ovlast usvajanja „delegiranog akta“ u smislu članka 290. UFEU-a. Pobijana odluka još manje može obuhvaćati mogućnost izmjene ključnih elemenata Uredbe br. 492/2011, s obzirom na to da je to očito ostalo u ovlasti zakonodavca.
24. Prethodno prema mojem mišljenju podrazumijeva da su razlike članka 38. Uredbe br. 492/2011 u različitim jezičnim verzijama na koje upućuje Europski parlament nebitne. Naime, Europski parlament u točkama 64. do 68. svoje tužbe navodi da različite jezične verzije te odredbe omogućuju nijansiranu ocjenu zadaće koju je zakonodavac konačno htio povjeriti Komisiji. Tako prema francuskoj verziji članak 38. propisuje da će Komisija usvojiti mjere „nécessaires à la mise en application“ Uredbe br. 492/2011. Engleska verzija govori o mjerama „pursuant to this Regulation for its implementation“, dok se u talijanskoj upućuje na mjere „necessarie per l’applicazione del presente regolamento”. Naposljetku, španjolska verzija govori o „las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento“. Smatram da, osim nijansi o kojima se na temelju svakog od tih izričaja može zaključiti, nije toliko odlučujuće je li zakonodavac u trenutku ograničavanja Komisijina manevarskog prostora bio više ili manje precizan koliko je li Komisija djelovala strogo unutar granica „provedbenih ovlasti“ koje joj zakonodavac može dodijeliti na temelju članka 291. stavka 2. UFEU-a. Drugim riječima, ono što je odlučujuće za utvrđenje zakonitosti pobijane odluke jest odgovara li njezin sadržaj izvršavanju stvarne provedbene ovlasti.
2. O predmetu ove tužbe
25. Europski parlament na početku svoje tužbe najavljuje da je njezin predmet „poništenje [pobijane] odluke“. Posljedično, tužba završava zahtjevom da Sud poništi spomenutu odluku. Unatoč tomu, Europski parlament dovodi u pitanje zakonitost samo određenih odredaba pobijane odluke. S druge strane, daleko od tvrdnje da su spomenute odredbe neodvojive od pobijane odluke u cjelini i da bi stoga za njihovo poništenje trebalo poništiti cijelu pobijanu odluku, Europski parlament u svojoj replici(11) nije se protivio Komisijinu zahtjevu prema kojem, ako se tužba i prihvati, to ne podrazumijeva poništenje pobijane odluke u njezinoj cijelosti.
26. Uzimajući to u obzir, smatram da predmet ovog postupka mogu biti samo konkretne odredbe pobijane odluke o čijoj se nezakonitosti Europski parlament izričito izjasnio.
27. U onoj mjeri u kojoj se slažem s navodima stranaka da poništenje pobijanih odredaba ne bi utjecalo na cijelu pobijanu odluku kao ni na njezine ključne elemente(12), u istoj mjeri također mislim da upravo zbog toga šutnja Europskog parlamenta u vezi s mogućom nezakonitošću odredaba o kojima se nije izričito izjasnio podrazumijeva da, prema njegovom mišljenju, spomenute odredbe ne treba smatrati nezakonitima.
28. Naime, očito je da ništavost ostalih odredaba, s obzirom na to da su odvojive od odredaba nezakonitost kojih je izričito obrazložena, ne bi mogla ni povezano ni uzročno imati za posljedicu njihovu nezakonitost, zato što bi njihova moguća ništavost trebala biti predmet zasebnog obrazloženja. Stoga, u nedostatku takvog obrazloženja, valja smatrati da tužitelj smatra zakonitima odredbe pobijane odluke o kojima se nije izjasnio.
B – Odredbe koje su predmet pobijanja
1. Tužbeni zahtjev
29. Ograničenje predmeta tužbe u smislu koji sam upravo izložio temelj je tumačenja stvarnog dosega tužbenog zahtjeva Europskog parlamenta.
30. Naime, svi dijelovi tužbenog zahtjeva Europskog parlamenta trebaju se od početka tumačiti s obzirom na okolnosti koje su uvjetovane činjenicom da institucija koja je tužitelj ne dovodi u pitanje zakonitost članka 1. pobijane odluke(13) i, dakle, samo uspostavljanje EURES-a. To znači da Europski parlament nedvojbeno smatra da uspostavljanjem EURES-a Komisija nije prekoračila izvršavanje provedbenih ovlasti u smislu članka 291. UFEU-a.
31. Doduše, Europski parlament u točkama 28. do 33. svoje tužbe zaključio je da se pobijana odluka uklapa u normativni okvir kojemu je cilj „reforma EURES-a“ i dio kojega čine dva prijedloga uredbi o kojima se trenutačno raspravlja u Europskom parlamentu, a koja se odnose na financiranje djelatnosti EURES-a(14) . Međutim, Europski parlament ne tvrdi da je pobijana odluka nezakonita zbog toga što uspostavlja EURES, u smislu da bi se takva odluka mogla donijeti samo u okviru nekog od tih zakonodavnih prijedloga, već samo u mjeri u kojoj se na strukturu, zadaće ili upravljanje EURES-om utječe više nego što bi tijelo kojemu su dodijeljene isključivo provedbene ovlasti to smjelo.
32. U svakom slučaju čini mi se da je na kraju odlučujuće to što tužba nije izričito usmjerena protiv članka 1. pobijane odluke. Europski parlament svojim selektivnim pobijanjem sve u svemu izrazio je da se njegova tužba tiče samo određenih aspekata EURES-a koji se odnose na njegove ciljeve, sastav ili zadaće, a da se pritom ne dovodi u pitanje Komisijina (provedbena) ovlast da uspostavi tu mrežu(15) .
33. Mislim da je takav pristup Europskog parlamenta potpuno opravdan. Spomenuta mreža EURES sustav je uspostavljen s ciljem organiziranja „bliske suradnje među državama članicama u pitanjima […] i njihovog zapošljavanja“, kako se navodi u naslovu Poglavlja II. Uredbe br. 492/2011, kojim se uspostavlja niz obveza Komisije i država članica ispunjavanje kojih je cilj koji, u skladu s člankom 1. pobijane odluke, opravdava uspostavljanje te mreže.
34. U skladu s poglavljem II. Uredbe br. 492/2011, države članice i Komisija obvezne su poticati odnosno zajednički provoditi istraživanja o zaposlenosti ili nezaposlenosti (članak 11.), dostavljati informacije o problemima koji se javljaju u vezi sa slobodnim kretanjem i zapošljavanjem radnika (članak 12.), uspostaviti mehanizam popunjavanja slobodnih radnih mjesta i prijava za posao (članci 13. do 16.) te zajednički analizirati rezultate dogovora postignutih na razini Unije u vezi sa slobodnim radnim mjestima i prijavama za posao (članak 17.), pri čemu se u skladu s člankom 18. pri Komisiji osniva Europski koordinacijski ured kojemu se u vezi s time povjeravaju sve Komisijine stručne zadaće.
35. Taj skup obveza nužno podrazumijeva razmjenu informacija između stručnih službi za zapošljavanje država članica s jedne strane i same Komisije s druge strane, koju je potrebno organizirati barem na način da može učinkovito služiti ostvarivanju cilja kojem teži Poglavlje II. Uredbe br. 492/2011, to jest uspostavljanju veze između ponude i potražnje radnih mjesta u Uniji i njihovog popunjavanja; ukratko, boljem ostvarivanju slobode kretanja i zapošljavanja radnika.
36. S obzirom na to, smatram da je uspostavljanje „europske mreže službi za zapošljavanje“ kao izraz suradnje koja je Komisiji i državama članicama nametnuta Uredbom br. 492/2011 izvršavanje tipične provedbene ovlasti u smislu članka 291. stavka 2. UFEU-a. Valja shvatiti da je to zapravo nužna posljedica toga da je sam zakonodavac državama članicama i Komisiji nametnuo zadaću suradnje radi dovođenja u vezu ponude i potražnje te popunjavanja radnih mjesta, pri čemu se pobijana odluka u načelu ograničava na propisivanje informacijskih i komunikacijskih mehanizama kojima je cilj omogućiti ispunjavanje te zadaće.
37. Stoga pitanje na koje valja odgovoriti nije je li mreža EURES sama po sebi posljedica izvršavanja ovlasti koja se ne može kvalificirati kao provedbena, već poštuju li konkretne odredbe o toj mreži, koje Europski parlament pobija, granice iz članka 291. UFEU-a.
2. O posljedicama doktrine uspostavljene u presudi donesenoj u predmetu Komisija/Parlament i Vijeće (C-427/12, EU:C:2014:170) na ovaj slučaj
38. Dok je u predmetu Komisija/Parlament i Vijeće Komisija bila ta koja je postavila pitanje o tome je li joj se ovlast za donošenje normativnih akata koju joj je radi usvajanja provedbene uredbe dodijelio zakonodavac(16) trebala dodijeliti delegacijom ovlasti na temelju članka 290. UFEU-a, u ovom je slučaju Parlament taj koji dovodi u pitanje je li Komisija, imajući provedbene ovlasti, išla ultra vires ; to jest je li prekoračila granice iz članka 291. UFEU-a.
39. U tim okolnostima odluka Suda u tom predmetu na ovaj slučaj može se primijeniti samo do određene granice, s obzirom na to da je u tom slučaju prije svega trebalo odrediti kada Komisiji valja dodijeliti delegiranu ovlast, a kada provedbenu ovlast. O tom je pitanju veliko vijeće odlučilo u smislu da „zakonodavac Unije raspolaže ovlašću procjene kad odlučuje o dodjeljivanju Komisiji delegirane ovlasti na temelju članka 290. stavka 1. UFEU-a ili provedbene ovlasti na temelju članka 291. stavka 2. UFEU-a” na način da „je sudski nadzor ograničen na očite pogreške u ocjeni u vezi s pitanjem je li zakonodavac mogao razumno smatrati, s jedne strane, da pravni okvir koji je uspostavio u vezi s režimom pristojbi […] u pogledu njegove provedbe poziva samo na pobliže određivanje, a da ga nije potrebno izmijeniti ili dopuniti u elementima koji nisu ključni, i, s druge strane, da odredbe Uredbe […] koje se odnose na taj režim zahtijevaju jedinstvene uvjete za provedbu“(17) .
40. Osim prethodno navedenog, Sud se tada nije pobliže izjasnio o pitanju samih granica provedbene ovlasti ustanovljene člankom 291. UFEU-a, a o kojemu je ovdje zapravo riječ.
41. Unatoč tomu, ta odluka Suda sadrži utvrđenje koje zaslužuje da ga se istakne. Sud u biti smatra da je smisao provedbenog akta da „pobliže odredi sadržaj zakonodavnog akta“, i to „radi osiguranja jedinstvenih uvjeta za njegovu provedbu u svim državama članicama“ (točka 39.). Nadalje, veliko vijeće, nakon što je ispitalo okolnosti slučaja o kojemu je raspravljalo, o istima zaključuje da „slijedi da je zakonodavac Unije mogao razumno smatrati da članak 80. stavak 1. Uredbe br. 528/2012 ne dodjeljuje Komisiji ovlast dopunjavanja elemenata tog zakonodavnog akta koji nisu ključni, već ovlast da pobliže odredi njegov normativni sadržaj
u skladu s člankom 291. stavkom 2. UFEU-a” (točka 52.)(18) .
42. Riječ je, dakle, o „pobližem određivanju sadržaja zakonodavnog akta“, riječima koje su suprotne onima koje primjenjuje članak 290. stavak 1. UFEU-a kada govori o radnji „dopune elemenata zakonodavnog akta koji nisu ključni“. Mislim da to utvrđenje velikog vijeća puno govori, u smislu da se priznaje nešto što je vrlo teško zanijekati, to jest da u svakom formalnom činu provedbe postoji normativni element – u materijalnom smislu tog pojma. Stoga je pitanje gdje se nalazi granica između tih dvaju primjera.
43. U tom stadiju valja ispitati svaku od konkretnih odredaba koje Parlament pobija, s obzirom na to da apstraktna načelna razmatranja u vezi sa sadržajem i dosegom provedbene ovlasti pravi smisao dobivaju tek kada ih se in concreto primijeni na određeni slučaj.
3. Članak 2. točke (b) i (d) pobijane odluke
44. U skladu s tom odredbom, „[u] korist osobama koje traže posao, radnicima i poslodavcima, EURES promiče, prema potrebi, u suradnji s ostalim europskim službama ili mrežama: […] b) popunjavanje praznih radnih mjesta i prijava za posao te posredovanje pri zapošljavanju na transnacionalnoj, međuregionalnoj i prekograničnoj razini pomoću razmjene slobodnih radnih mjesta i prijava za posao te sudjelovanja u ciljanim aktivnostima mobilnosti na razini EU-a; […] d) razvoj mjera za poticanje i olakšavanje mobilnosti mladih radnika“.
a) Argumenti stranaka
45. Europski parlament pobija članak 2. točku (b) i točku (d) zbog toga što se prema njegovom mišljenju mladim radnicima daje prednost koja, kako smatra, nije predviđena u temeljnom aktu, koji isto tako ne daje ovlast Komisiji da upravlja radom mehanizma za popunjavanje slobodnih radnih mjesta. S druge strane, Europski parlament ističe da se pojam „ciljane aktivnosti mobilnosti“ na zakonodavnoj razini prvi put pojavio u Prijedlogu Uredbe PCIS, čiji članak 20. potvrđuje da spomenute aktivnosti dopunjuju Uredbu br. 492/2011 u smislu članka 290. UFEU-a.
46. Komisija s jedne strane odgovara da članak 2. točka (d) pobijane odluke ne proširuje obveze već ustanovljene člancima 13. do 16. Uredbe br. 492/2011 niti dopunjuje zakonodavni okvir te uredbe, već je ograničen na osiguravanje koordinacije politika koje države članice već imaju na nacionalnoj razini, ističući ulogu koju EURES može odigrati podupirući ekonomske mogućnosti mladih, u mjeri u kojoj Komisija ili države članice u okviru mreže EURES poduzimaju mjere koje se ciljano tiču te skupine.
47. S druge strane, ciljani programi mobilnosti na koje se odnosi članak 2. točka (b) pobijane odluke također čine dio područja primjene suradnje u okviru mreže EURES, s obzirom na to da Komisija smatra da su oni samo dodatna metoda zadovoljavanja potreba tražitelja zaposlenja ili društava koja u inozemstvu traže kvalificirane radnike. Usto, njihovo spominjanje u Prijedlogu Uredbe PCSI podrazumijevalo bi samo financijsku potporu takvoj vrsti aktivnosti i ne bi imalo nikakav utjecaj na prirodu i doseg Komisijinih ovlasti pri usvajanju pobijane odluke.
b) Analiza
48. Čini mi se jasnim da zadaća promicanja „popunjavanja praznih radnih mjesta i prijava za posao te posredovanje pri zapošljavanju na transnacionalnoj, međuregionalnoj i prekograničnoj razini pomoću razmjene slobodnih radnih mjesta i prijava za posao“ savršeno odgovara odluci zakonodavca da uredi sustav komunikacije i popunjavanja slobodnih radnih mjesta u Uniji. Štoviše, ta odredba članka 2. točke (b) pobijane odluke pretpostavlja ispunjavanje svih obveza koje su Komisiji nametnute u Poglavlju II. Uredbe br. 492/2011.
49. Smatram da Europski parlament ne dovodi u pitanje prethodno navedeno, već se njegova tužba više usredotočuje na činjenicu da odredba upućuje na „sudjelovanje EURES-a u ciljanim aktivnostima mobilnosti na razini EU-a”. To upućivanje koje se ponavlja u članku 4. stavku 3. točki (a) pod 5. pobijane odluke, prema mišljenju Europskog parlamenta, podrazumijeva mogućnost da Komisija politički odabere aktivnost mreže usmjeriti u korist određenih kategorija radnika. Odabir koji je u korist mladih radnika, štoviše, već učinjen u članku 2. točki (d) pobijane odluke.
50. Mislim da Europski parlament s pravom tvrdi da nije na Komisiji da, izvršavajući provedbenu ovlast kao što je ona koju dodjeljuje članak 38. Uredbe br. 492/2011, aktivnost mreže EURES usmjeri u korist određenih kategorija radnika. Jednostavno zato što Uredba br. 492/2011 ne razlikuje nijednu kategoriju, zbog čega je davanje prednosti određenoj skupini radnika politički odabir koji se može ostvariti samo izvršavanjem zakonodavne ovlasti(19), odnosno tako da zakonodavac u tom pogledu prenese ovlast.
51. Članak 2. točka (b) pobijane odluke, određujući da će EURES promicati „sudjelovanja u ciljanim aktivnostima mobilnosti na razini EU-a“, zapravo ne ovlašćuje mrežu EURES da ustanovi ili odredi takve aktivnosti, već samo da promiče sudjelovanje u onima koje se eventualno ustanove . Naime, odredba se odnosi na ciljane aktivnosti mobilnosti i stoga zapravo polazi od toga da postoje aktivnosti vezano za koje samo propisuje da, ako postoje, EURES treba promicati sudjelovanje u njima.
52. U dijelu u kojem se osobito odnosi na „razvoj mjera za poticanje i olakšavanje mobilnosti mladih radnika“ [članak 2. točka (d) pobijane odluke] valja imati na umu da je spomenuta aktivnost navedena u odredbi kao cilj zadaće promicanja. Naime, članak 2. točka (d) određuje „EURES će promicati […] razvoj mjera za poticanje i olakšavanje mobilnosti mladih radnika“. Dakle, riječ je o zadaći promicanja poticajnih mjera . Vezano za članak 2. točku (b), mislim da pobijana odluka nije relevantan normativni put za određivanje usmjerenja mreže EURES u korist određene kategorije radnika; stoga ni u korist mladih radnika.
53. Premda države članice na nacionalnoj razini razvijaju ciljane aktivnosti poticanja mobilnosti mladih radnika, ništa ne priječi, dapače, da se takve aktivnosti usklađuju putem mreže EURES. U tim je okolnostima propisati da je cilj mreže promicati „razvoj mjera za poticanje i olakšavanje mobilnosti mladih radnika“ isto što i odrediti da mreža mora promicati te nacionalne politike. Još jednom ponavljam, nije na EURES-u da ustanovljava ili definira te politike, već samo da, ako već postoje, promiče njihov razvoj. U konačnici je riječ o aktivnosti lišenoj svakog političkog ili normativnog sadržaja kako ni u kojem slučaju ne bi mogla biti instrument za ostvarenje političke odluke.
54. U tom smislu smatram da ovaj prigovor Europskog parlamenta ne treba prihvatiti.
4. Članak 3. točka (c) pobijane odluke
55. Na temelju članka 3. točke (c), „[EURES čine sljedeće kategorije: […] c) partneri EURES-a sukladno članku 15. stavku 1. Uredbe (EU) br. 492/2011. Član EURES-a određuje partnere EURES-a i oni mogu uključivati javne ili privatne službe koje pružaju usluge u relevantnom području posredovanja pri zapošljavanju, sindikate te udruge poslodavaca. Kandidati za partnere EURES-a moraju se obvezati na ispunjavanje uloga i odgovornosti utvrđenih u članku 7.”.
a) Argumenti stranaka
56. Europski parlament pobija tu odredbu jer pristup mreži EURES omogućuje i privatnim subjektima, dok temeljni akt propisuje da cilja samo na tijela javnog sektora. Opet, navedeni Prijedlog Uredbe PCIS potvrđuje da nije riječ o provedbenoj odluci u smislu članka 291. UFEU-a, već o političkoj odluci. Tako iz teksta članka 21. Prijedloga Uredbe PCIS proizlazi da izričito predviđa otvaranje EURES-a privatnim tijelima.
57. Komisija, s druge strane, suprotno tome, tvrdi da su, u skladu s člankom 11. stavkom 2. Uredbe br. 492/2011, za određivanje stručnih službi za zapošljavanje na kojima je da na nacionalnoj razini surađuju radi postizanja ciljeva ustanovljenih u Poglavlju II. Uredbe br. 492/2011 nadležne isključivo države članice. Spominjanje privatnih pružatelja usluga ne bi ništa dodalo u Uredbom već utvrđen okvir jer bi samo ažuriralo na nacionalnoj razini već postojeću, točnije od presude Suda od 11. prosinca 1997.(20), klasifikaciju pružatelja  usluga EURES. Pobijana odluka ne otvara nacionalnu mrežu EURES privatnom sektoru, osim u mjeri u kojoj to već čine države članice i to s ciljem održavanja njezine funkcionalnosti.
58. Europski parlament u svojoj replici u tom pogledu tvrdi da iz prateće dokumentacije Prijedloga Uredbe PCIS proizlazi da je Komisija razmatrala mogućnosti u svjetlu navedene presude Job Centre. Spomenuti odabir razabire se iz uvodne izjave 7. i članka 3. pobijane odluke, pri čemu Europski parlament zaključuje da „ažuriranje“ zakonodavnog akta koje zbog presude podrazumijeva njegovu izmjenu može provesti samo zakonodavac.
59. Komisija u svojem odgovoru na repliku, suprotno prethodno navedenom, tvrdi da, iako se Uredba br. 492/2011 ne odnosi na privatni sektor, ona ne određuje pobliže da pružatelji usluga o kojima je riječ moraju biti javna tijela.
b) Analiza
60. Članak 3. pobijane odluke u svemu je u skladu s Uredbom br. 492/2011, osim u dijelu u kojem određuje da partneri EURES-a „mogu uključivati […] privatne službe koje pružaju usluge“. Naime, Uredba br. 492/2011 cijelo vrijeme govori o javnim službama. Doduše, istina je da Uredba, kao što to tvrdi Komisija, ne propisuje izričito da može biti riječ samo o javnim službama. Ipak, iako bi se iz toga moglo zaključiti da Uredba također dopušta da se uključe privatne službe, provođenje takve mogućnosti podrazumijeva političku odluku koja ne može biti u dosegu jednog strogo provedbenog akta kakav bi pobijana odluka trebala biti.
61. Međutim, kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 7. pobijane odluke, činjenica da su u području službi koje pružaju usluge u pogledu zapošljavanja ukinuti monopoli mogla bi navesti na razmišljanje da se u stvari šutnja Uredbe br. 492/201 o privatnim službama ne može tumačiti kao njihovo isključenje, već prije, suprotno tomu, kao obveza da ih se smatra uključenima.
62. Kako Europski parlament navodi, ukidanje monopola ne znači nužno da se zakonodavac ne može odlučiti za mehanizme za popunjavanje slobodnih radnih mjesta kroz izravnu suradnju između središnjih službi za zapošljavanje kao i između regionalnih službi, kao što je rečeno u uvodnoj izjavi 8. Uredbe br. 492/2011. To što službe za zapošljavanje ne moraju biti isključivo javne ne znači da države članice ne mogu urediti mrežu EURES putem suradnje koja je pretežno javne prirode.
63. Ipak, mogućnost postojanja privatnih službi za zapošljavanje dopušta državama članicama da ih u svrhu zadaća o kojima se govori u Poglavlju II. Uredbe br. 492/2011 odrede kao „specijalizirane službe“. Odluka u vezi s tim opet je na državama članicama, potpuno neovisno o onomu što određuje članak 3. točka (c) pobijane odluke, koji u tom smislu nije zakonodavna osnova na temelju koje države članice usvajaju odluku o tome da za specijaliziranu službu odrede privatnu službu, već je samo izraz toga da EURES ne isključuje privatne službe, ako ih država članica odluči uključiti u mrežu.
64. Ponavljam, odredba o kojoj je riječ može se tumačiti na način da pobijana odluka nije Komisijina odluka političkog sadržaja, već da je način davanja učinkovitosti političkoj odluci pripisivoj državama članicama.
65. Posljedično, smatram da se prigovor ne može prihvatiti.
5. Članak 4. stavak 3. točka (b) pobijane odluke
66. Članak 4. stavak 3. točka (b) pobijane odluke Europskom koordinacijskom uredu povjerava „analizu geografske i strukovne mobilnosti, s ciljem postizanja ravnoteže između ponude i potražnje i razvoja općeg pristupa mobilnosti sukladno Europskoj strategiji zapošljavanja“.
a) Argumenti stranaka
67. Europski parlament pobija tu odredbu smatrajući da propisivanje „općih smjernica o mobilnosti“ znatno prelazi marginu diskrecije koja radi provođenja Uredbe br. 492/2011 pripada Komisiji na temelju članka 291. UFEU-a. Prema njegovom mišljenju, iz članaka 18. i 19. te uredbe proizlazi da spomenuti ured ima potpuno konkretan zadatak, zbog čega nije nužno usvajanje općih smjernica koje bi zbog vlastite prirode podrazumijevale političke odluke.
68. U vezi s tim prigovorom, Komisija navodi da aktivnosti spomenute u pobijanoj odredbi ulaze u okvir zadaća dodijeljenih Europskom koordinacijskom uredu na temelju članka 18. Uredbe br. 492/2011, koji mu nameće „općenitu zadaću“ promicati popunjavanje slobodnih radnih mjesta na razini Unije. Dio te „općenite zadaće“ jest i ispunjavanje svih Komisijinih stručnih zadaća. Na temelju te „općenite zadaće“ zakonodavac je u članku 19. Uredbe br. 492/2011 ustanovio netaksativan popis zadaća Europskog koordinacijskog ureda. Aktivnosti pobrojene u pobijanoj odredbi pridonose općenitoj zadaći na koju se odnosi pobijani članak 18. stavak prvi i koordiniranju konkretnih mjera spomenutih u članku 19. stavku 1. točki (a) spomenute Uredbe br. 492/2011. Osim toga, analiza geografske i strukovne mobilnosti nužan je element za pripremu i podupiranje Komisijinog rada na temelju članaka 12. do 17. iste uredbe.
b) Analiza
69. Prigovor Europskog parlamenta nije usmjeren na cijeli članak 4. stavak 3. točku (b) već samo na dio odredbe koji se odnosi na „razvoj općeg pristupa mobilnosti sukladno Europskoj strategiji zapošljavanja“. Doduše, Europski parlament u točki 27. replike tvrdi da bi se iz formalnih razloga mogla dovesti u pitanje valjanost cijelog članka 4. stavka 3., s obzirom na to da ustanovljujući skup apstraktnih pravila u biti dopunjuje sadržaj članaka 18. i 19. Uredbe br. 492/2011, čime prekoračuje granice provedbene ovlasti iz članka 291. UFEU-a.
70. Međutim, Europski parlament u nastavku navodi da kad je riječ o sadržaju ne pobija zadaće povjerene uredu u članku 4. stavku 3. točki (a) pod 1. do 4., priznajući da je riječ o tehničkim i konkretnim aktivnostima, već da se u „svojoj tužbi želi usredotočiti”(21) na točku (b) tog stavka, točnije na dio koji se odnosi na „razvoj općeg pristupa mobilnosti sukladno Europskoj strategiji zapošljavanja“.
71. Slažem se s Komisijinom ocjenom da takav pristup može dovesti do nesporazuma(22), ali mislim da ono što je naposljetku važno jest to da je Europski parlament, priznajući tehničku prirodu zadaća spomenutih u točki (a) pod 1. do 4., prihvatio da apstraktnost koja bi ih mogla obilježavati nije takve vrste da bi ih se moglo konkretizirati samo pomoću političkih odluka. Želim reći da njihova tehnička priroda u korijenu isključuje mogućnost margine diskrecije koja ne bi bila prikladna za izvršavanje provedbene ovlasti. U tom smislu ne može se reći da su „apstraktne“.
72. Na kraju je također važno da tužba ništa ne govori u vezi sa zadaćom koja je Uredu povjerena člankom 4. stavkom 3. točkom (c), zbog čega smatram da nema mjesta nikakvom razmatranju o njezinoj mogućoj nevaljanosti.
73. Naposljetku, ni zadaća spomenuta u točki (a) pod 5. nije posebno pobijana u ovom dijelu tužbe, premda se ta odredba usput spominjala prilikom obrazlaganja pobijanja članka 2. točaka (b) i (d), zbog čega upućujem na razmatranja izložena prilikom ispitivanja valjanosti tog članka.
74. Vezano za tako određen predmet pobijanja, slažem se s Europskim parlamentom da zadaća razvoja općeg pristupa mobilnosti nosi element „odlučivanja“ koji nije u skladu s provedbenom ovlašću dodijeljenom Komisiji člankom 38. Uredbe br. 492/2011.
75. Članak 18. Uredbe br. 492/2011 propisuje da Europski koordinacijski ured „ima općenitu zadaću promicati popunjavanje slobodnih radnih mjesta“ i da je „[p]osebno zadužen za sve stručne zadaće u tom području koje su Komisiji dodijeljene na temelju odredaba ove Uredbe“. S druge strane, članak 19. Uredbe Komisiji „posebno“ dodjeljuje nadležnost „a) za koordiniranje konkretnih mjera potrebnih za popunjavanje slobodnih radnih mjesta […] i analiziranje kretanja radnika koja iz toga proizlaze; b) pridonositi ostvarenju tog cilja provedbom metoda zajedničkoga djelovanja na administrativnoj i stručnoj razini […]; c) za povezivanje slobodnih radnih mjesta s prijavama za posao, ako se pojavi posebna potreba i u dogovoru sa stručnim službama”.
76. Mislim da su sve te zadaće iznimno stručne i konkretne te da za njihovo ispunjavanje nema mjesta nikakvim diskrecijskim političkim ovlastima, dakle ni za odabir između različitih mogućnosti.
77. Suprotno tomu, „razvoj općeg pristupa mobilnosti sukladno Europskoj strategiji zapošljavanja“ podrazumijeva kvalitativni skok aktivnosti povjerenih Uredu. Točnije, podrazumijeva da Ured aktivno sudjeluje u izradi politike
mobilnosti. Politike koju će u glavnim crtama sigurno obilježavati Europska strategija zapošljavanja, ali samo u njezinim glavnim crtama, kao što to odgovara smjernici takve vrste, jer margina diskrecije Ureda u tim okolnostima nije potpuno zanemariva. Zbog toga je Komisija u tom pogledu učinila više od toga da je „pobliže odredila normativni sadržaj“ zakonodavnog akta u smislu točaka 39. i 52. navedene presude Komisija/Parlament i Vijeće.
78. Kao posljedica izvršavanja stručnih zadaća koje su mu dodijeljene Uredbom br. 492/2011 i zapravo pobijanom odlukom u cijelosti, Europski koordinacijski ured treba moći prenijeti političkim akterima informacije koje su im potrebne kako bi izradili političke strategije o mobilnosti radnika u Uniji, ali ne može prijeći granice svoje uloge instrumentalne potpore i pretvoriti se u tvorca ili aktivnog suradnika u izradi tih politika.
79. Stoga smatram da u ovom dijelu tužbu treba prihvatiti.
6. Članak 7. stavci 2. i 3. pobijane odluke
80. Članak 7. pobijane odluke definira usluge od kojih se sastoji mreža EURES. U stavku 2. određuje da se spomenute usluge „detaljno obrazlažu u katalogu usluga EURES-a koji je dio [Statuta] EURES-a kako je predviđeno u članku 10.“ pobijane odluke. Članak 7. stavak 3. spominje dvije vrste usluga: univerzalne usluge s jedne strane i s druge strane „[dopunske] usluge [koje] nisu obvezne u smislu poglavlja II. Uredbe […] br. 492/2011, ali odgovaraju na važne potrebe tržišta rada“.
a) Argumenti stranaka
81. Europski parlament s jedne strane tvrdi da stavak 2., time što upućuje na katalog usluga EURES-a za detaljno obrazlaganje usluga, ne ukida učinak Uredbe br. 492/2011. S druge strane, tužitelj ističe da se istom odredbom priznaje da dopunske usluge nisu predmet Uredbe br. 492/2011, koja se odnosi samo na univerzalne usluge. U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da Uredba br. 492/2011 obuhvaća dopunske usluge, Europski parlament smatra da valja upozoriti da Uredba razlikuje različite usluge s obzirom na to jesu li obvezne ili ne, pri čemu članak 6. stavak 5. pobijane odluke potvrđuje da dopunske usluge koje nisu obvezne isto tako proizvode pravne učinke(23) .
82. Komisija tvrdi da pojam „dopunske usluge“ ulazi u okvir provedbe umrežene suradnje između Komisije i službi za zapošljavanje država članica, predviđen u člancima 11. do 13. Uredbe br. 492/2011. U tom pogledu ističe da je, u skladu s člankom 15. stavkom 1. Uredbe, katalog usluga koje se nude na nacionalnoj razini vrlo širok i može se razlikovati ovisno o potrebama, zbog čega ništa ne sprečava da one, pod uvjetom da su dostupne na nacionalnoj razini, budu dio suradnje koja omogućuje ostvarivanje zajedničkog cilja u smislu članka 11. stavka 1. iste uredbe. S druge strane, navođenje tih usluga služi tomu da se osigura usklađeno i jedinstveno aktiviranje suradnje među državama članicama radi zadovoljavanja potreba poslodavaca i radnika i održavanja funkcionalnosti EURES-a, kako to predviđa Uredba br. 492/2011.
83. Europski parlament u replici Komisiji ponavlja da članak 15. stavak 1. točka (b) drugi podstavak Uredbe br. 492/2011 sadrži izraz „prema potrebi“. Prema njemu, Komisijin argument ne utječe na usluge koje ne nude službe koje imaju „teritorijalnu nadležnost za pogranične regije dviju ili više država članica“. Međutim, pobijana odredba nije se ograničila na takav sadržaj, već je, suprotno tomu, članak 7. pisan apstraktno. Osim toga, pobijana odluka predviđa da svaki partner EURES-a, bez iznimke, mora naznačiti „koje usluge iz kataloga usluga EURES-a nudi“ [članak 6. stavak 3. i članak 10. stavak 2. točka (a)] te osigurati da se „zamolbe za tu uslugu [dopunsku uslugu uključenu u katalog usluga EURES-a] preusmjere drugom partneru EURES-a koji tu uslugu nudi“ (članak 6. stavak 5.). Stoga nije riječ o tome da je nužno da se u cijelosti uspost avi mreža EURES.
84. Vezano za prethodno, Komisija u odgovoru na repliku ponavlja svoje mišljenje da pojam „dopunske usluge“ ne dodaje ništa u okvir Uredbe br. 492/2011 kojom je obuhvaćen, primjećujući da Europski parlament svoje pobijanje temelji na činjenici da je odredba apstraktno sročena, ali ne objašnjavajući zašto ta okolnost već sama po sebi isključuje mogućnost da bi odredba mogla osigurati jedinstvene provedbene uvjete na koje se odnosi članak 291. UFEU-a.
b) Analiza
85. Europski parlament s jedne strane tvrdi da pobijana odredba nije detaljno odredila sve usluge mreže EURES, pozivajući se u tu svrhu na budući Statut EURES-a. S druge strane također navodi da pobijana odluka upućuje na vrstu usluga, dopunske usluge, koje se ne nalaze u Uredbi br. 492/2011.
86. U vezi s prvim navodom, smatram da se treba obraditi tijekom ispitivanja također pobijanog članka 10. pobijane odluke, a u kojem je riječ o Statutu EURES-a.
87. Što se tiče upućivanja na dopunske usluge, čini mi se da je, kao što se navodi u pobijanoj odredbi, odlučujuća činjenica da takve usluge „nisu obvezne u smislu poglavlja II. Uredbe […] br. 492/2011“. Dakle, pobijana odluka ne nameće uvođenje dopunskih usluga. S druge strane, Uredba br. 492/2011 na tu vrstu usluga upućuje u svojem članku 15. stavku 1. točki (b) smatrajući ih mogućima u slučaju kada službe koje imaju teritorijalnu nadležnost za pogranične regije uspostavljaju strukture za suradnju i pružanje usluga kako bi korisnicima pružile određene informacije i omogućile koordinaciju mjera u području mobilnosti. Dakle, osim te mogućnosti – koja je uvjetovana time da je potrebna – Uredba br. 492/2011 državama članicama ne nameće nikakvu obvezu u vezi s uvođenjem dopunskih usluga.
88. Međutim, u slučaju da države članice odluče uvesti takve usluge, ne čini mi se spornim to što pobijana odluka, u sklopu svoje zadaće da u skladu s člankom 38. Uredbe br. 492/2011 usvoji „mjere za provedbu“ te uredbe, predviđa da ih se uključi u katalog zajedničkih usluga koje su mrežom EURES uspostavljene na području cijele Unije.
89. Naime, radi što boljeg postizanja cilja reguliranja ponude i potražnje radnih mjesta kojemu teže odredbe iz Poglavlja II. Uredbe br. 492/2011, nužno je da mreža pomoću koje se može saznati o takvim slobodnim radnim mjestima te ih popuniti bude opskrbljena svim informacijama kojima raspolažu razne nacionalne službe. Ako uz univerzalne, na temelju odluke odnosne države članice, postoje i dopunske usluge, nema nikakvog smisla da zbog toga što je riječ o uslugama koje nisu nametnute Uredbom br. 492/2011 ne budu dio mreže jer bi ona tada trpjela nedostatak informacija, što bi na kraju otežalo ostvarivanje glavnog cilja Uredbe br. 492/2011.
90. Stoga, s obzirom na to da pobijana odluka ne nameće uvođenje dopunskih usluga, nego samo razmatra njihovo uključivanje u mrežu već postojećih, smatram da ovdje nije došlo do djelovanja ultra vires, kao što tvrdi Europski parlament.
91. Doduše, članak 6. stavak 5. pobijane odluke određuje da partner EURES-a koji ne pruža određenu dopunsku uslugu treba osigurati da se zamolbe za tu uslugu preusmjere drugom partneru EURES-a koji tu uslugu nudi. Europski parlament smatra da se time dopunskim uslugama daje pravni učinak, iako ih pobijana odluka kvalificira kao neobvezne. U tom se pogledu s jedne strane treba reći da članak 6. stavak 5. upravo potvrđuje da pobijana odluka ne nameće uvođenje dopunskih usluga jer samo predviđa da partner koji ih ne pruža zamolbe za tu uslugu treba preusmjeriti drugom partneru koji tu uslugu nudi. S druge strane, pravni učinak o kojem govori Europski parlament svodi se točno na tu obvezu preusmjeravanja zamolbi koje ne može ispuniti partner koji ne nudi dopunske usluge. Prema mojem mišljenju, riječ je o najmanjem pravnom učinku koji svoju osnovu u svakom slučaju može pronaći u općenitoj obvezi prenošenja informacija koja proizlazi iz cijelog Poglavlja II. Uredbe br. 492/2011.
92. Stoga se, prema mojem mišljenju, tužba u tom dijelu ne može prihvatiti.
7. Članak 8. pobijane odluke
93. Članak 8. pobijane odluke uvodi Upravni odbor EURES-a, koji se sastoji od jednog predstavnika svake države članice. Taj odbor donosi svoje radne metode i poslovnik te se sastaje dva puta godišnje, donoseći mišljenja običnom većinom. Ima predsjednika i tajništvo. Stavak 7. tog članka osobito propisuje da „Komisija se savjetuje s Upravnim odborom EURES-a o pitanjima koja se odnose na strateško planiranje, razvoj, provedbu, nadzor i ocjenu usluga i aktivnosti iz ove Odluke, uključujući: a) statut EURES-a u skladu s člankom 10.; b) strategije, operativne ciljeve i programe rada za mrežu EURES; […]“.
a) Argumenti stranaka
94. Europski parlament tvrdi da odredba o kojoj je riječ ustanovljuje „kvazikomitološku“ strukturu na mjestu na kojem članak 38. Uredbe br. 492/2011 određuje samo da Komisija „blisko surađuje sa središnjim tijelima vlasti država članica“ a da je ne ovlašćuje da stvori novi institucionalni procesni okvir radi provođenja tih mjera. U tom smislu, Europski parlament pita se je li takav provedbeni akt općenito sam po sebi prikladan za stvaranje institucionalnog okvira koji uvjetuje koji se postupak valja provesti radi usvajanja drugih akata, čak i ako su ti akti strogo provedbeni.
95. Usto, Europski parlament navodi da se dio pitanja o kojima se treba savjetovati s Upravnim odborom odnosi na podatke koji prema njegovom mišljenju nisu ni određeni ni potpuno tehnički, već dopunjuju zakonodavni akt. Čak i pod hipotetskom pretpostavkom da Statut EURES-a obuhvaća mjere koje pretpostavljaju provedbene akte što ih Komisija može usvojiti u skladu s člankom 38. Uredbe br. 492/2011, Europski parlament u replici navodi da članak 10. stavak 1. pobijane odluke, predviđajući savjetovanje s Upravnim odborom EURES-a, dodaje novu procesnu pretpostavku za usvajanje takvih mjera koja ne proizlazi iz navedenog članka 38. Usto bi potencijalno došlo do preklapanja ovlasti, s jedne strane, Savjetodavnog odbora i Tehničkog odbora iz članaka 21 i 29. Uredbe br. 492/2011 i, s druge strane, Upravnog odbora EURES-a. Europski parlament argumentira da je zakonodavac već stvorio tijela koja pomažu Komisiji u provođenju politike vezano za Uredbu, a da Komisija nije ovlaštena dopuniti institucionalni okvir koji Uredba ustanovljuje.
96. Prema mišljenju Komisije, Upravni odbor EURES-a dao je upute Komisiji za njezinu ulogu „Europskog koordinacijskog ureda“, pridonoseći tako ostvarivanju provedbenih zadaća koje su joj povjerene radi osiguranja jedinstvenog provođenja odredaba Uredbe br. 492/2011. Komisija tvrdi da nije riječ o komitološkoj strukturi zbog toga što cilj Upravnog odbora nije osigurati nadzor država članica nad Komisijinim provedbenim ovlastima. Riječ je o funkcionalnom i instrumentalnom tijelu vezano za Komisijine provedbene ovlasti kojim se u okviru svojih nadležnosti odlučila poslužiti kako bi osigurala provođenje radnji potrebnih za izvršavanje ciljeva određenih Uredbom br. 492/2011.
97. Komisija u svojem odgovoru na repliku dodaje da je Upravni odbor EURES-a zadužen za to da joj općenito pomaže u poticanju razvoja EURES-a, dok je Tehnički odbor iz članka 29. Uredbe br. 492/2011 općenito zadužen za tehnička pitanja iz područja slobode kretanja i zapošljavanja radnika.
b) Analiza
98. Kao što sam izložio u točkama 33. do 36., mreža EURES sustav je razmjene informacija koji Uredba br. 492/2011 želi razviti između stručnih službi za zapošljavanje pojedinih država članica te između njih i Komisije s ciljem olakšavanja popunjavanja slobodnih radnih mjesta u korist slobode kretanja radnika unutar Unije.
99. Mislim da se takva institucionalizacija treba ostvariti pomoću tijela i institucija koje je već ustanovila sama Uredba br. 492/2011 i stoga se treba konkretizirati uvođenjem strukture odnosa i komunikacije između svih njih. Riječju „mreža“ vrlo se vješto opisuje taj dio sustava EURES vezan za odnose, pomoću kojih se u stvarnosti želi omogućiti „suradnju između država članica i suradnju s Komisijom“ i uvođenje „mehanizma za popunjavanje slobodnih radnih mjesta“, što su ciljevi odjeljaka iz Poglavlja II. Uredbe br. 492/2011.
100. Sama Uredba br. 492/2011 utvrdila je aktere mehanizma za popunjavanje slobodnih radnih mjesta te tijela pomoću kojih se treba ostvariti suradnja između država članica i suradnja s Komisijom, odnosno nacionalne stručne službe i Europski koordinacijski ured.
101. S obzirom na to, provedbena ovlast koju Komisiji pripisuje članak 38. Uredbe br. 492/2011 ne može obuhvaćati mogućnost ustanovljavanja novih tijela, uz ona koja je već naznačio i ustanovio zakonodavac, jer bi se time prešlo granice izvršavanja provedbenih ovlasti, a osobito zadaće „pobližeg određivanja normativnog sadržaja“ akta zakonodavca, u skladu, ponavljam, s točkom 52. gore navedene presude Komisija/Parlament i Vijeće. Drugim riječima, upravo je Uredba br. 492/2011 propisala koja tijela i institucije sudjeluju u sustavu komunikacije i popunjavanja slobodnih radnih mjesta unutar Unije te je sad na Komisiji da izvršavajući svoje provedbene ovlasti oblikuje i uredi odnos između tih tijela i institucija, dajući tako mjesta stvaranju mreže u kojoj su oni svi stvarno međusobno povezani.
102. U kontekstu Uredbe br. 492/2011 i u smislu njezinog članka 38., „provedbene mjere“ koje Komisija na temelju tih odredaba mora usvojiti za cilj trebaju imati, primjerice, pobliže odrediti zadaće i odgovornosti tijela koja ta uredba ustanovljava, kao što je to, primjerice, Europski koordinacijski ured, koji je osnovan na temelju članka 18. Uredbe br. 492/2011 i čije su zadaće određene u članku 19. iste uredbe, a koje su konkretizirane u članku 4. pobijane odluke. Njihov cilj također može biti ograničenje nadležnosti i odgovornosti stručnih nacionalnih službi koje, u skladu s Uredbom, trebaju osigurati suradnju između država članica i između njih i Komisije, kao što to čini članak 5. pobijane odluke. Naposljetku, te mjere mogu odrediti katalog usluga koje mreža nudi, kao što i proizlazi iz članka 7. pobijane odluke.
103. Međutim, provedbena ovlast nije dovoljna osnova za uvođenje novog tijela kojemu se povjerava izvršavanje istih vrsta stvarnih nadležnosti koje Uredba dodjeljuje tijelima koja sama priznaje kao protagoniste popunjavanja slobodnih radnih mjesta. Konačno, Komisija ne može stvoriti tijelo s istovjetnim nadležnostima koje ima Europski koordinacijski ured ili službu kojoj bi se dodijelile nadležnosti koje pripadaju nacionalnim službama za zapošljavanje.
104. Mislim da Upravni odbor EURES-a ne odgovara toj vrsti „institucionalizacije“. Točnije, riječ je o tijelu čija je jedina zadaća savjetovati Komisiju u vezi s pitanjima koja se tiču isključivo samog rada mreže kao sustava koji uspostavlja vezu i komunikaciju među protagonistima sustava.
105. Njegova je dužnost, u skladu s člankom 8. stavkom 1. pobijane odluke, da pomaže „Komisiji, svojem Europskom koordinacijskom uredu i nacionalnom koordinacijskom uredu u promicanju i nadzoru razvoja EURES-a “(24) te, u skladu sa stavkom 7. iste odredbe, da savjetuje Komisiju „o pitanjima koja se odnose na strateško planiranje, razvoj, provedbu, nadzor i ocjenu usluga i aktivnosti iz ove Odluke“, kao što su strategije, operativni ciljevi i programi rada mreže ili izvješća propisana člankom 17. Uredbe br. 492/2011.
106. Zadaća „promicanja i nadzora razvoja EURES-a“ strogo se odnosi na rad mreže kao takve, bez utjecaja na njezine protagoniste i bez uplitanja u rad njezinih sustava komunikacije ili u mehanizam popunjavanja slobodnih radnih mjesta. Konačno, riječ je o tome da se osigura da sustav koji mreža čini učinkovito služi boljem odnosu među akterima sustava.
107. Čini mi se pak da savjetovanje u području strateškog planiranja, razvoja, provedbe, nadzora i ocjene aktivnosti i usluga EURES-a ulazi u isto područje kao i promicanje i nadzor razvoja mreže. U tom smislu smatram da to ne prelazi izvršavanje provedbene ovlasti.
108. Naime, suprotno tvrdnjama Europskog parlamenta, ne čini mi se da bi se zadaće Upravnog odbora EURES-a mogle preklapati s onima Tehničkog odbora ili Savjetodavnog odbora. Savjetodavni odbor, u skladu s člankom 21. Uredbe br. 492/2011, pomaže Komisiji „u ispitivanju svih pitanja koja proizlaze iz primjene [UFEU-a] i mjera poduzetih na temelju Ugovora u području slobode kretanja radnika i njihovoga zapošljavanja“. Tehnički odbor pak, na temelju članka 29. iste uredbe, pomaže Komisiji „u pripremi, promicanju i praćenju svih tehničkih poslova i mjera za provedbu ove Uredbe i svih dopunskih mjera“. Prema mojem mišljenju u obama slučajevima zadaće obaju odbora obuhvaćene su materijalnim područjem koje je šire (Savjetodavni odbor) ili posebnije (Tehnički odbor) od onog Upravnog odbora EURES-a (ograničeno na rad mreže kao takve).
109. Uzimajući u obzir izloženo, smatram da u vezi s člankom 8. pobijane odluke tužba ne može uspjeti.
8. Članak 10. pobijane odluke
110. Članak 10. pobijane odluke određuje sljedeće:
„1. Komisija donosi Statut EURES-a u skladu s postupcima iz članka 12. stavka 2., članka 13. stavka 2., članka 19. stavka 1. i članka 20. Uredbe (EU) br. 492/2011, nakon savjetovanja s upravnim odborom EURES-a, osnovanim u skladu s člankom 8. ove Odluke.
2. Prema načelu da sva slobodna radna mjesta i prijave za posao koje objavljuje bilo koji član EURES-a moraju biti dostupni cijeloj Uniji, statut EURES-a posebno određuje:
a) katalog usluga EURES-a, opisujući univerzalne i [dopunske] usluge koje pružaju članovi i partneri EURES-a, uključujući usluge reguliranja ponude i potražnje kao što su individualno savjetovanje stranaka, bez obzira jesu li to osobe koje traže posao, radnici ili poslodavci;
[…]
d) operativne ciljeve mreže EURES-a, norme kakvoće koje treba primjenjivati, kao i obveze članova i partnera EURES-a, koji uključuju:
[…]
ii) vrste podataka, kao što su podaci o tržištu rada, podaci o uvjetima života i rada, podaci o ponudama i potražnji poslova, te podaci o naučnicima i pripravnicima, mjerama za poticanje mobilnosti mladih, usvajanju vještina i preprekama mobilnosti, koje moraju dostaviti svojim strankama i ostalom dijelu mreže, u suradnji s drugim relevantnim europskim službama ili mrežama;
iii) opise posla i kriterije za imenovanje nacionalnih koordinatora, savjetnika EURES-a i drugog ključnog osoblja na nacionalnoj razini;
iv) traženu osposobljenost i kvalifikacije za osoblje EURES- a i uvjete i postupke za organizaciju posjeta i zadataka za službenike i posebno osoblje;
[…]”
a) Argumenti stranaka
111. Europski parlament poziva se na gore prepisane stavke članka 10. radi pobijanja odredbe u dijelu u kojem predviđa da Komisija usvaja takozvani „Statut EURES-a“ u skladu s postupkom utvrđenim u spomenutom članku 10., to jest postupkom koji sama utvrđuje. Prema mišljenju tužitelja, Komisija se ne ograničava na provođenje, već „samu sebe ovlašćuje“ na donošenje novog provedbenog akta. Europski parlament smatra da je članak 10., time što je stavljen u položaj između Uredbe br. 492/2011 i budućeg Statuta EURES-a, izgubio sav provedbeni karakter u smislu članka 291. UFEU-a. Što se tiče sadržaja članka 10., Europski parlament navodi da on dopunjuje sadržaj temeljnog akta na način koji nije prikladan za provedbeni akt.
112. Komisija tvrdi da je vrsta informacija sadržana u Statutu određena samo u članku 12. stavku 1. Uredbe br. 492/2011. Opis poslova i kriterije za imenovanje osoblja na nacionalnoj razini utvrđuje svaka država članica. Što se tiče osposobljavanja osoblja EURES-a, Statut se ograničava na ono što je već utvrđeno u članku 20. Uredbe. Komisija smatra da se Statut, u smislu kako to određuje članak 10. pobijane odluke, ograničava na predviđanje tehničkih normi potrebnih za primjenu članka 12. stavka 3. Uredbe br. 492/2011. Budući da nije obvezujući akt, Statut ne uključuje „odvojenu“ obvezu slanja informacija, već samo upućuje na člankom 12. Uredbe već predviđene obveze, osiguravajući jedinstvenu primjenu.
b) Analiza
113. Članak 10. pobijane odluke doista jest posebna odredba. Njime se ne utvrđuje takozvani „Statut EURES-a“, već se samo određuje da Komisija treba donijeti spomenuti statut, naznačujući što on treba sadržavati.
114. Mislim da time pobijana odluka nije usvojila provedbenu mjeru Uredbe br. 492/2011, već ju je samo najavila. Je li Komisija poštovala provedbenu ovlast koja joj je dodijeljena člankom 38. Uredbe br. 492/2011, moći će se utvrditi tek kada se ta najava provede.
115. U tom smislu može se tvrditi da je tužba u tom dijelu nedopuštena jer je usmjerena protiv odredbe koja u biti nije proizvela nikakav pravni učinak s obzirom na to da, s jedne strane, ne utvrđuje sama po sebi Statut EURES-a i, s druge strane, obvezuje Komisiju na nešto što joj je već nametnuto člankom 38. Uredbe br. 492/2011, to jest da usvoji provedbenu mjeru koja je potrebna radi primjene spomenute uredbe. Ovo posljednje pod pretpostavkom da je Statut EURES-a mjera koja je doista potrebna; kada to ne bi bio, tada bi Komisija sama sebi nametnula obvezu koje bi se zakonito mogla osloboditi.
116. Članak 10. stoga ni u jednom od tih slučajeva ne proizvodi nikakve pravne učinke, zbog toga što je obveza koja se njime nameće ili suvišna ili, zato što si ju je Komisija sama nametnula, ne postoji.
117. Stoga, u skladu s odlukom donesenom u presudi od 6. travnja 2000. Španjolska/Komisija(25), ovdje bi bila riječ o običnom objavljivanju namjera koje bi trebalo konkretizirati u budućim normativnim aktima koji su u tom slučaju jedini koji bi mogli biti predmet pobijanja pred Sudom zbog svoje mogućnosti da proizvode pravne učinke.
118. Posljedično, tužbu u ovom dijelu treba odbiti.
119. Zbog povezanosti s tom odredbom, smatram da je također nedopušteno pobijati članak 7. stavak 2. pobijane odluke u dijelu u kojim se njime nameće Komisiji obveza da opiše katalog usluga EURES-a, i to zato što se njime samo najavljuje da Komisija treba usvojiti provedbenu mjeru, to jest ne propisuje se obveza različita od one već nametnute člankom 38. Uredbe br. 492/2011. Dakle, riječ je o odredbama koje same po sebi nisu obvezujuće snage.
120. Od prethodno navedenog ostaje isključen članak 7. stavak 3., posljedica kojeg je, kao što je to obrazloženo u točkama 87. do 91., mogućnost da se u mrežu uključe dopunske usluge koje već postoje u državama članicama.
IV – Učinci proglašenja ništavosti
121. Iz razloga izloženih u točkama 25. do 28. i dijeleći mišljenje stranaka u smislu da je riječ o odredbama potpuno odvojivima od ostatka pobijane odluke, smatram da se proglašenje ništavosti koje predlažem Sudu može ograničiti na dvije odredbe čiju sam nezakonitost obrazložio.
122. Uzimajući u obzir sadržaj odredbe čije poništenje predlažem, smatram da nije potrebno održati njezine učinke sve do stupanja na snagu odredbe koja bi je mogla zamijeniti.
V – Troškovi
123. U skladu s člankom 138. stavkom 2. Poslovnika Suda, predlažem Sudu da svaka stranka snosi vlastite troškove.
VI – Zaključak
124. Na temelju izloženih razmatranja, predlažem Sudu da:
1) Proglasi nedopuštenima prigovore koji se odnose na članak 7. stavak 2. i na članak 10. Provedbene odluke Komisije od 26. studenoga 2012. (Odluka 2012/733/EU).
2) Proglasi ništavim članak 4. stavak 3. točku (b) Provedbene odluke Komisije od 26. studenoga 2012. (Odluka 2012/733/EU), u dijelu u kojem Europskom koordinacijskom uredu povjerava „razvoj općeg pristupa mobilnosti sukladno Europskoj strategiji zapošljavanja“.
3) U preostalom dijelu odbije tužbu.
4) Naloži da svaka stranka snosi vlastite troškove.
(1) .
(2)  –	Predmet C-427/12, Komisija/Parlament i Vijeće
(3)  –	Odluka 2012/733/EU (SL L 328, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 121.). U daljnjem tekstu: pobijana odluka.
(4)  –	Uredba od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (SL L 141, str. 1.)
(5)  –	Mišljenje Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, (EU:C:2013:871)
(6)  –	Uredba Vijeća od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika u Zajednici (SL L 257, str. 2.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2434/92 od 27. srpnja 1992. (SL L 245, str. 1.) (neslužbeni prijevod)
(7)  –	Odluka Komisije od 23. prosinca 2002. o provedbi Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 u odnosu na popunjavanje radnih mjesta i molbe za zapošljavanje (SL L 5, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 156.)
(8)  –	Navedena presuda Komisija/Parlament i Vijeće, t. 36.
(9)  –	Ibidem.
(10)  –	Okolnost koju je istaknuo nezavisni odvjetnik Jääskinen u točki 49. svojeg mišljenja od 8. svibnja 2014. u spojenim predmetima Vijeće i Komisija/Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe (C-404/12 P i C-405/12 P)
(11)
–	Točka 9.
(12)  –	Nužna pretpostavka za djelomično poništenje akta Unije, u skladu s ustaljenom sudskom praksom. Vidjeti, primjerice, presudu od 24. svibnja 2005., Francuska/Europski parlament i Vijeće, C-244/03 (EU:C:2005:299), t. 12. do 21.
(13)  –	Na temelju članka 1. pobijane odluke, „[k]ako bi se ispunile obveze utvrđene u poglavlju II. Uredbe (EU) br. 492/2011, Komisija zajedno s državama članicama uspostavlja i upravlja Europskom mrežom službi za zapošljavanje, pod nazivom EURES“.
(14)  –	Riječ je o Prijedlogu Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o Europskom socijalnom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 1081/2006 [COM(2011) 607 final /2 – 2011/0268 (COD) od 14. ožujka 2012.] i Prijedlogu Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o Programu Europske unije za socijalne promjene i novosti (u daljnjem tekstu: Prijedlog Uredbe PCIS) [COM(2011) 609 final
od 6. listopada 2011.].
(15)  –	Točnije, da je održi, s obzirom na to da je mreža o kojoj je riječ stvorena na temelju Odluke Komisije br. 93/569/EEZ od 22. listopada 1993. o primjeni Uredbe br. 1612/68 (SL L 274, str. 32.) [neslužbeni prijevod] i izmijenjena Odlukom Komisije br. 2003/8/EZ od 23. prosinca 2002.
(16)  –	Na temelju članka 80. stavka 1. Uredbe (EU) br. 528/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o stavljanju na raspolaganje na tržištu i uporabi biocidnih proizvoda (SL L 167, str. 1.), Komisija će usvojiti provedbenu uredbu koja će detaljno odrediti pristojbe koje se plaćaju Europskoj agenciji za kemikalije, uvjete plaćanja i pravila kojima se, inter alia, određuju uvjeti za niže pristojbe.
(17)  –	Komisija/Parlament i Vijeće, t. 40.
(18)  –	Kurziv dodan.
(19)  –	Tako, primjerice, presuda od 5. rujna 2012, Parlament/Vijeće, C-355/10 (EU:C:2012:516), t. 65.
(20)  –	Predmet C-55/96, Job Centre (EU:C:1997:603)
(21)  –	Točka 29. replike.
(22)  –	Točke 20. do 22. odgovora na repliku.
(23)  –	Članak 6. stavak 5. pobijane odluke određuje da „[p]artner EURES-a koji ne pruža određenu [dopunsku] uslugu uključenu u katalog usluga EURES-a osigurava da se zamolbe za tu uslugu preusmjere drugom partneru EURES-a koji tu uslugu nudi“.
(24)  –	Kurziv dodan.
(25)  –	Predmet C-443/97 (EU:C:2000:190), t. 27. do 36.