62023CJ0531
SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
z dne 19. decembra 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Organizacija delovnega časa – Dnevni in tedenski počitek – Člen 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Direktiva 2003/88/ES – Členi 3, 5, 6, 16, 17, 19 in 22 – Obveznost vzpostavitve sistema, ki omogoča merjenje delovnega časa delavcev v gospodinjstvu – Odstopanje – Nacionalna zakonodaja, ki določa oprostitev obveznosti evidentiranja efektivnega delovnega časa delavcev v gospodinjstvu“
V zadevi C‑531/23, [Loredas] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (vrhovno sodišče Baskije, Španija) z odločbo z dne 20. junija 2023, ki je na Sodišče prispela 5. julija 2023, v postopku
HJ
proti
US,
MU,
ob udeležbi
Fondo de Garantía Salarial (FOGASA),
SODIŠČE (sedmi senat),
v sestavi F. Biltgen (poročevalec), predsednik prvega senata v funkciji predsednika sedmega senata, M. L. Arastey Sahún, predsednica petega senata, in J. Passer, sodnik,
generalni pravobranilec: M. Szpunar,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za špansko vlado M. Morales Puerta, agentka,
–
za Evropsko komisijo I. Galindo Martín, D. Recchia in E. Schmidt, agentke,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3, 5, 6 in 16, člena 17(4)(b) ter členov 19 in 22 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381), členov 1 in 4 Direktive 2010/41/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. julija 2010 o uporabi načela enakega obravnavanja moških in žensk, ki opravljajo samostojno dejavnost, in o razveljavitvi Direktive Sveta 86/613/EGS (UL 2010, L 180, str. 1), členov 1, 4 in 5 Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (UL 2006, L 204, str. 23), členov 2 in 3 Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79), člena 3(2) ES ter členov 20, 21 in 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med HJ, ki je delavka v gospodinjstvu, ter US in MU, ki sta njena delodajalca, v zvezi z njeno odpustitvijo ter plačilom za delo, opravljeno preko polnega delovnega časa, in za neizrabljene dneve dopusta.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2003/88
3
Člen 1(1) Direktive 2003/88 določa:
„Ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa.“
4
Člen 2 te direktive določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
1.   ‚delovni čas‘ pomeni vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso;
[…]“
5
Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Dnevni počitek“, določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v 24-urnem obdobju.“
6
Člen 5 te direktive, naslovljen „Tedenski počitek“, določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da ima delavec v sedemdnevnem obdobju pravico do najmanj 24 ur neprekinjenega počitka in do 11 ur dnevnega počitka iz člena 3.
Če objektivni, tehnični ali organizacijski pogoji dela to upravičujejo, se lahko določi minimalni čas počitka 24 ur.“
7
Člen 6 Direktive 2003/88, naslovljen „Najdaljši tedenski delovni čas“, določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi v skladu s potrebo po varovanju zdravja in varnosti delavcev zagotovijo, da:
(a)
je tedenski delovni čas omejen z zakoni, podzakonskimi ali upravnimi akti ali s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi med socialnimi partnerji;
(b)
povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur.“
8
Člen 17 te direktive, naslovljen „Odstopanja“, v odstavkih 1 in 4 določa:
„1.   Ob upoštevanju splošnih načel varovanja zdravja in varnosti delavcev države članice lahko odstopajo od členov 3 do 6, 8 in 16, če zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena in/ali vnaprej določena ali jo lahko določijo delavci sami, še posebno pa v primerih, ko gre za:
(a)
vodilne kadre ali druge osebe s pooblastili za avtonomno odločanje;
(b)
delavce, ki so družinski člani; ali
[…]
4.   V skladu z odstavkom 2 tega člena so odstopanja mogoča od členov 3 in 5:
(a)
pri dejavnostih z izmenskim delom, vsakič, ko delavec zamenja izmeno in ne more izkoristiti dnevnega oziroma tedenskega počitka po koncu ene izmene in pred začetkom druge;
(b)
pri dejavnostih z deljenim delovnim časom, zlasti osebja za čiščenje.“
9
Člen 22 navedene direktive, naslovljen „Druge določbe“, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.   Država članica ima možnost, da ne uporabi člena 6, pri čemer pa upošteva splošna načela varovanja zdravja in varnosti delavcev pod pogojem, da sprejme potrebne ukrepe, s katerimi se zagotovi, da:
(a)
noben delodajalec od delavca ne zahteva, da dela več kot 48 ur v sedem-dnevnem obdobju, izračunanem kot povprečje za referenčno obdobje iz člena 16(b), če prej ni pridobil delavčevega soglasja za opravljanje takega dela;
(b)
delodajalec ne sme škodovati nobenemu delavcu, ki ni pripravljen dati soglasja za tako delo;
(c)
delodajalec vodi tekočo evidenco vseh delavcev, ki opravljajo tako delo;
(d)
se evidence predložijo pristojnim organom, ki lahko iz razlogov, povezanih z varnostjo in/ali zdravjem delavcev, prepovejo ali omejijo možnost preseganja najvišjega števila ur v delovnem tednu;
(e)
delodajalec pristojnim organom na njihovo zahtevo predloži podatke o primerih, ko so delavci dali soglasje za delo preko 48 ur v sedem-dnevnem obdobju, izračunano kot povprečje za referenčno obdobje iz člena 16(b).
[…]
3.   Če države članice uporabijo možnost, predvideno v tem členu, o tem takoj obvestijo Evropsko [k]omisijo.“
Direktiva 2006/54
10
Člen 1 Direktive 2006/54 določa:
„Namen te direktive je zagotoviti uresničevanje načela enakih možnosti in enakega obravnavanja moških in žensk na področju zaposlovanja in poklicnega dela.
V ta namen vsebuje določbe za uresničevanje načela enakega obravnavanja v zvezi:
(a)
z dostopom do zaposlitve, vključno z napredovanjem in dostopom do poklicnega usposabljanja;
(b)
z delovnimi pogoji, vključno s plačilom;
(c)
s poklicnimi sistemi socialne varnosti.
Vsebuje tudi določbe za zagotovitev večje učinkovitosti takšnega uresničevanja z določitvijo ustreznih postopkov.“
11
Člen 2(1) te direktive določa:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve:
[…]
(b)
‚posredna diskriminacija‘ kadar bi bile zaradi navidezno nevtralnega predpisa, merila ali prakse osebe enega spola v posebej neugodnem položaju v primerjavi z osebami drugega spola, razen če ta predpis, merilo ali praksa objektivno temelji na zakonitem cilju in so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna;
[…]“
12
Člen 4 navedene direktive, naslovljen „Prepoved diskriminacije“, v prvem odstavku določa:
„Za enako delo ali za delo enake vrednosti se odpravi neposredna in posredna diskriminacija zaradi spola glede vseh vidikov in pogojev plačila.“
13
Člen 14(1) te direktive določa:
„V javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ne sme biti nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi:
[…]
(c)
z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, vključno z odpuščanjem, ter plačilom, kakor je določeno v členu [157 PDEU];
[…]“
Špansko pravo
Zakon o delovnih razmerjih
14
Člen 34(9) Estatuto de los Trabajadores (zakon o delovnih razmerjih) v različici, ki izhaja iz Real Decreto-ley 8/2019, de medidas urgentes de protección social y de lucha contra la precariedad laboral en la jornada de trabajo (kraljeva uredba‑zakon 8/2019 o nujnih ukrepih za socialno varstvo in boj proti prekarnemu delu) z dne 8. marca 2019 (BOE št. 61 z dne 12. marca 2019, str. 23156) (v nadaljevanju: zakon o delovnih razmerjih), določa:
„Podjetje zagotovi dnevno evidentiranje delovnega časa, ki mora vključevati natančen čas začetka in konca delovnega dne vsake delavke ali delavca, brez poseganja v prožnost delovnega časa iz tega člena.
Takšno evidentiranje delovnega časa se organizira in določi s kolektivnimi pogajanji ali s kolektivnim sporazumom za obrat ali, če tega ni, z odločbo delodajalca po posvetovanju z zakonitimi predstavniki delavcev v podjetju.
Podjetje hrani evidence iz te določbe štiri leta in te ostanejo na voljo delavkam in delavcem, njihovim zakonitim predstavnikom ter inšpektoratu za delo in socialno varnost.“
15
Člen 35 tega zakona, naslovljen „Nadure“, v odstavku 5 določa:
„Za namene izračuna nadur se delovni čas vsakega delavca evidentira za vsak delovni dan posebej in sešteje ob izteku obdobja, določenega za izplačilo plač, pri čemer se delavcu posreduje izvod preglednice z obrazložitvijo zadevnega izplačila.“
Kraljeva uredba 1620/2011
16
Člen 9 Real Decreto 1620/2011, por el que se regula la relación laboral de carácter especial del servicio del hogar familiar (kraljeva uredba 1620/2011 o posebnem delovnem razmerju delavcev v gospodinjstvu) z dne 14. novembra 2011 (BOE št. 277 z dne 17. novembra 2011, str. 119046) izjemo od določb zakona o delovnih razmerjih določa tako:
„1.   Najdaljši tedenski delovni čas običajno traja 40 ur efektivnega dela, brez poseganja v čas prisotnosti, ki je na voljo delodajalcu, o katerem se stranki lahko dogovorita. Urnik dela se določi s skupnim soglasjem pogodbenih strank.
Po končanem dnevnem delovnem času in, po potrebi, dogovorjenem času prisotnosti delavcu ni treba ostati na domu delodajalca.
2.   Ob upoštevanju najdaljšega delovnega časa in minimalnega časa počitka se trajanje časa prisotnosti in plačilo ali nadomestilo zanj določita pod enakimi pogoji, o katerih sta se stranki dogovorili. Ure prisotnosti – razen če sta se stranki dogovorili, da jih nadomestita z enakovrednimi obdobji plačanega počitka – nikakor ne smejo presegati povprečja 20 ur tedensko v referenčnem obdobju enega meseca in so plačane s plačo, ki ni nižja od zneska, ki ustreza običajnim uram.
3.   Ureditev nadur je določena v členu 35 zakona o delovnih razmerjih, ob upoštevanju določb odstavka 5 istega člena.
3a   Za delavce, zaposlene s krajšim delovnim časom, se obveznost evidentiranja delovnega časa iz člena 12(5)(h) zakona o delovnih razmerjih ne uporablja.
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
17
HJ je bila od 15. septembra 2020 zaposlena kot delavka v gospodinjstvu pri US in MU.
18
HJ je po tem, ko ji je bila 17. februarja 2021 odpovedana pogodba o zaposlitvi, 31. marca 2021 pri Juzgado de lo Social no 2 de Bilbao (delovno in socialno sodišče št. 2 v Bilbau, Španija) vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se ugotovi nezakonitost njene odpovedi pogodbe o zaposlitvi in naj se njenima delodajalcema naloži, da ji plačata za delo, ki ga je opravila preko polnega delovnega časa, in za neizrabljene dneve dopusta. HJ v okviru te tožbe med drugim navaja, da je bila zaposlena s polnim delovnim časom z bruto mesečno plačo 2363,04 EUR in da je do 18. oktobra 2020 delala 46 ur na teden, od 19. oktobra 2020 pa 79 ur na teden.
19
Navedeno sodišče je s sodbo z dne 11. januarja 2023 navedeni tožbi delno ugodilo, tako da je navedeno odpoved razglasilo za nezakonito in toženima strankama iz postopka v glavni stvari naložilo, naj HJ plačata znesek 364,39 EUR iz naslova odškodnine in 934,89 EUR iz naslova neizrabljenih dni dopusta in izrednih dodatkov. Navedeno sodišče pa je menilo, da tožeča stranka iz postopka v glavni stvari ni dokazala niti opravljenih ur dela niti zahtevane plače, saj njenih zahtev ni mogoče šteti za dokazane zgolj na podlagi tega, da toženi stranki iz postopka v glavni stvari nista predložili dnevnih evidenc delovnega časa delavke, ker so s kraljevo uredbo 1620/2011 nekateri delodajalci, med katerimi so gospodinjstva, izvzeti iz obveznosti evidentiranja efektivnega delovnega časa svojih zaposlenih.
20
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (vrhovno sodišče Baskije, Španija), ki je predložitveno sodišče.
21
Navedeno sodišče se sprašuje, ali je nacionalna ureditev v zvezi s posebnim sistemom za delavce v gospodinjstvu združljiva s pravom Unije.
22
Na eni strani, ker izjema od splošne obveznosti evidentiranja delovnega časa delavce v gospodinjstvu postavlja v položaj, ki otežuje dokazovanje opravljenega delovnega časa, je mogoče šteti, da je takšen položaj v nasprotju z Direktivo 2003/88 in sodno prakso Sodišča v zvezi s tem, zlasti s sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EUC:2019:402), in to še toliko bolj, ker tožeča stranka iz postopka v glavni stvari ne spada niti med delavce, ki so družinski člani, v smislu izjeme iz člena 17(1)(b) Direktive 2003/88 niti med delavce, ki se ukvarjajo z dejavnostmi z deljenim delovnim časom, kot so tisti iz člena 17(4)(b) te direktive, saj je bila HJ zaposlena za polni delovni čas.
23
Na drugi strani, predložitveno sodišče opozarja – kot je razvidno iz sodbe z dne 24. februarja 2022, TGSS (Brezposelnost delavcev v gospodinjstvu) (C‑389/20, EU:C:2022:120) – da je v Španiji skupina delavcev v gospodinjstvu močno feminizirana, saj je 95 % delavcev v gospodinjstvu žensk. Posledično naj bi se zaradi različnega obravnavanja na področju evidentiranja delovnega časa v primerjavi z moškimi pojavila vprašanja glede spoštovanja členov 20 in 21 Listine ter Direktive 2006/54.
24
V teh okoliščinah je Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (vrhovno sodišče Baskije) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člene 3, 5, 6, 16, […] člen 17(4)(b) [ter člena] 19 in 22 Direktive [2003/88 in] člen 31(2) [Listine], ob upoštevanju sodne prakse Unije (sodba z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18[, EU:C:2019:402]), členov 20 in 21 Listine, člena 3(2) Pogodbe ES, členov 1 in 4 Direktive [2010/41], členov 1, 4 in 5 Direktive [2006/54] ter členov 2 in 3 Direktive [2000/78], prav tako v povezavi s sodno prakso Unije (sodba z dne 24. februarja 2022[, TGSS (Brezposelnost delavcev v gospodinjstvu) (C‑389/20, EU:C:2022:120]), razlagati tako, da nasprotujejo zakonski določbi, kakršna je člen 9(3) kraljeve uredbe [1620/2011], ki delodajalca odvezuje obveznosti vodenja evidenc delovnega časa delavke?“
Vprašanje za predhodno odločanje
25
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člene 3, 5 in 6 Direktive 2003/88 v povezavi z direktivami 2000/78, 2006/54 in 2010/41 ter členi 20, 21 in 31(2) Listine razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, na podlagi katere so delodajalci v gospodinjstvu oproščeni obveznosti vzpostavitve sistema, ki omogoča merjenje delovnega časa delavcev v gospodinjstvu.
26
Najprej je treba ugotoviti, da predložitvena odločba ne vsebuje elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče šteti, da položaj iz postopka v glavni stvari spada na področje določb Direktive 2000/78, ki se nanašajo na enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu na splošno, ali določb Direktive 2010/41 o samozaposlenih osebah.
27
Uvodoma je treba spomniti, da pravica vsakega delavca do omejenega najdaljšega delovnega časa ter do dnevnega in tedenskega počitka ni samo pravilo socialnega prava Unije, ki ima poseben pomen, ampak je tudi izrecno vsebovana v členu 31(2) Listine, ki mu člen 6(1) PEU priznava enako pravno veljavnost, kot jo imata Pogodbi (sodba z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 30 in navedena sodna praksa).
28
Določbe Direktive 2003/88, zlasti njene člene 3, 5 in 6, ki podrobneje določajo to temeljno pravico, je treba razlagati ob upoštevanju te pravice in se ne smejo razlagati ozko, tako da bi bilo to v škodo pravic, ki jih imajo delavci na podlagi te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točki 31 in 32 ter navedena sodna praksa).
29
Prav tako je treba poudariti, da je namen Direktive 2003/88 določitev minimalnih zahtev, namenjenih izboljšanju življenjskih in delovnih razmer za delavce s približevanjem nacionalnih zakonodaj, ki se nanašajo predvsem na delovni čas (sodba z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 36 in navedena sodna praksa).
30
Namen tega usklajevanja na ravni Evropske unije na področju organizacije delovnega časa je zagotavljanje boljše zaščite varnosti in zdravja delavcev s tem, da se jim zagotavlja pravica do minimalnega počitka, predvsem dnevnega in tedenskega, in do primernih odmorov ter da se določi zgornja meja tedenskega delovnega časa (sodba z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 37 ter navedena sodna praksa).
31
Tako morajo države članice, na eni strani, v skladu z določbami členov 3 in 5 Direktive 2003/88 sprejeti potrebne ukrepe, da se vsakemu delavcu zagotovi pravica do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v obdobju 24 ur, v sedemdnevnem obdobju pa pravica do minimalnega neprekinjenega počitka 24 ur, in na drugi strani, v skladu s členom 6(b) te direktive določiti zgornjo mejo 48 ur za povprečen tedenski delovni čas, vključno z nadurami (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točki 38 in 39 ter navedena sodna praksa).
32
Da bi se zagotovil polni učinek Direktive 2003/88, morajo torej države članice zagotoviti spoštovanje tega minimalnega časa počitka in preprečiti vsako preseganje najdaljšega tedenskega delovnega časa (sodba z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 40 in navedena sodna praksa).
33
Ker pa člena 3 in 5 ter člen 6(b) Direktive 2003/88 ne določajo konkretnih podrobnih pravil, kako naj države članice zagotovijo izvrševanje pravic, ki jih določijo, imajo države članice polje proste presoje za sprejetje konkretnih pravil, s katerimi nameravajo zagotoviti izvajanje pravic iz te direktive. Države članice pa morajo – ob upoštevanju glavnega cilja, ki se želi doseči s to direktivo, ki je zagotoviti učinkovito zaščito življenjskih in delovnih razmer delavcev ter boljšo zaščito njihove varnosti in zdravja – zagotoviti, da se v celoti doseže polni učinek teh pravic, tako da se tem delavcem zagotovi, da dejansko izkoristijo minimalni dnevni in tedenski počitek ter zgornjo mejo tedenskega delovnega časa, ki so določeni s to direktivo (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točki 41 in 42 ter navedena sodna praksa).
34
V okviru izvajanja tega polja proste presoje lahko države članice opredelijo konkretna podrobna pravila za izvajanje sistema, ki omogoča merjenje dnevnega delovnega časa vsakega delavca, zlasti obliko tega sistema, po potrebi ob upoštevanju posebnosti vsakega sektorja zadevne dejavnosti ali posebnosti nekaterih podjetij, med drugim njihove velikosti, brez poseganja v člen 17(1) Direktive 2003/88, ki državam članicam omogoča, da ob upoštevanju splošnih načel zaščite varnosti in zdravja delavcev odstopajo, med drugim, od členov od 3 do 6 te direktive, če zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena in/ali vnaprej določena ali jo lahko določijo delavci sami (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 63).
35
Vendar podrobna pravila, ki jih države članice določijo za zagotovitev izvajanja zahtev Direktive 2003/88, v nobenem primeru ne smejo biti taka, da bi pravicam, določenim v členu 31(2) Listine ter v členih 3 in 5 ter 6(b) te direktive, odvzela vsebino (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 43 in navedena sodna praksa).
36
V zvezi s tem je treba spomniti, da se delavec šteje za šibkejšo stranko v delovnem razmerju, tako da je nujno preprečiti, da bi delodajalec razpolagal z možnostjo, da bi mu omejil njegove pravice (sodba z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 44 in navedena sodna praksa).
37
Poleg tega je treba navesti, da bi bil lahko delavec ob upoštevanju te šibkosti odvrnjen od izrecnega uveljavljanja svojih pravic proti delodajalcu, saj bi se z zahtevanjem teh pravic lahko zlasti izpostavil takim delodajalčevim ukrepom, ki bi škodljivo vplivali na njegovo delovno razmerje (sodba z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 45 in navedena sodna praksa).
38
Brez vzpostavitve sistema, na podlagi katerega bi bilo mogoče objektivno in zanesljivo meriti tako število delovnih ur, ki jih opravi delavec, in njihovo časovno razporeditev kot tudi število ur, ki so opravljene preko običajnega delovnega časa kot nadure, pa je pretirano težko ali v praksi celo nemogoče zagotoviti, da bi lahko delavci uveljavljali pravice, ki so jim s členom 31(2) Listine in z Direktivo 2003/88 podeljene, da bi lahko dejansko izkoristili omejitev tedenskega delovnega časa ter minimalni dnevni in tedenski počitek, ki jih določa ta direktiva (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točki 47 in 48).
39
Sodišče je pojasnilo, da to, da se delavcu omogoči, da za predložitev indicev o tem, da so bile kršene njegove pravice, in za prevalitev dokaznega bremena uporabi druga dokazna sredstva, ne more nadomestiti takega sistema, ki objektivno in zanesljivo dokazuje število delovnih ur v posameznem dnevu oziroma tednu, ki jih je opravil delavec, ker ima ta lahko zadržke proti pričanju zoper svojega delodajalca zaradi bojazni, da bo zadnjenavedeni proti njemu sprejel ukrepe, s katerimi bo škodljivo vplival na njegovo delovno razmerje (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točki 54 in 55).
40
Ob upoštevanju teh preudarkov je Sodišče v sodbi z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, točki 59 in 71), razsodilo, da Direktiva 2003/88, natančneje njeni členi 3, 5 in 6, nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je španska ureditev, ki je veljala v času dejanskega stanja v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, in razlagi te ureditve s strani nacionalnih sodišč, v skladu s katero delodajalcem ni treba vzpostaviti sistema, ki omogoča merjenje dnevnega delovnega časa vsakega delavca.
41
Iz spisa, ki je na voljo Sodišču, je razvidno, da je španski zakonodajalec po tej sodbi s kraljevo uredbo-zakonom 8/2019 spremenil zakon o delovnih razmerjih, tako da je v člen 34(9) dodal splošno obveznost delodajalcev, da vzpostavijo sistem evidentiranja efektivnega delovnega časa vsakega delavca.
42
V zvezi s tem španska vlada v pisnih stališčih trdi, da čeprav zakon o delovnih razmerjih delovno razmerje delavcev v gospodinjstvu opredeljuje kot posebno delovno razmerje, se določbe tega zakona, vključno z določbami o obveznosti evidentiranja delovnega časa, uporabljajo za delavce v gospodinjstvu, če ni posebnih določb o odstopanju.
43
Po mnenju te vlade pa so, kar zadeva evidentiranje delovnega časa, edine določbe o odstopanju iz kraljeve uredbe 1620/2011 tiste iz njenega člena 9(3) in (3a), ki se nanašajo, na eni strani, na obveznosti evidentiranja iz člena 35(5) zakona o delovnih razmerjih o kontroli nadur in, na drugi strani, na člen 12(4)(c) tega zakona, ki se nanaša na kontrolo ur, opravljenih v okviru pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom.
44
Ker naj člen 34(9) zakona o delovnih razmerjih ne bi bil zajet s členom 9(3) in (3a) kraljeve uredbe 1620/2011, naj ne bi bilo nobenega odstopanja od obveznosti evidentiranja dnevnega delovnega časa delavcev v gospodinjstvu, v nasprotju s tem, kar naj bi bilo razvidno iz razlage tega člena 9(3) v sodni praksi ali celo iz upravne prakse, ki temelji na tej določbi, v skladu s katero so delodajalci iz sektorja dela v gospodinjstvu oproščeni obveznosti evidentiranja delovnega časa.
45
V zvezi s tem je treba opozoriti, da Sodišče ni pristojno za to, da bi se v okviru odločanja o predlogu za sprejetje predhodne odločbe izreklo o razlagi nacionalnih določb in da bi presojalo o tem, ali jih predložitveno sodišče pravilno razlaga. Sodišče mora namreč v okviru delitve pristojnosti med sodišči Unije in nacionalnimi sodišči upoštevati dejanski in pravni okvir, v katerega se uvrščajo vprašanja za predhodno odločanje, kot je opredeljen v predložitveni odločbi (sodba z dne 23. aprila 2009, Angelidaki in drugi, od C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, točka 48 in navedena sodna praksa).
46
Vprašanje za predhodno odločanje je torej treba razumeti tako, da se ne nanaša samo na določbo člena 9(3) kraljeve uredbe 1620/2011 kot tako, ampak tudi na razlago te določbe s strani nacionalnih sodišč ali na nacionalno upravno prakso, ki temelji na tej določbi.
47
V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso obveznost držav članic, ki izhaja iz neke direktive, da dosežejo rezultat, ki se z direktivo želi doseči, in njihova dolžnost, ki izhaja iz člena 4(3) PEU, da sprejmejo vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje te obveznosti, velja za vse organe držav članic, vključno s sodnimi organi v okviru njihovih pristojnosti (sodba z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 68).
48
Iz tega sledi, da morajo ob uporabi nacionalnega prava nacionalna sodišča, ki morajo to pravo razložiti, upoštevati vsa pravila tega prava in uporabiti metode razlage, ki jih to pravo priznava, da bi ga kar najbolj razložila glede na besedilo in namen zadevne direktive za dosego rezultata, določenega v tej direktivi. Obveznost skladne razlage vključuje obveznost nacionalnih sodišč, da po potrebi spremenijo ustaljeno sodno prakso, če ta temelji na razlagi nacionalnega prava, ki ni združljiva s cilji direktive (sodba z dne 14. maja 2019, CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, točki 69 in 70).
49
Glede na sodno prakso, navedeno v točkah od 38 do 40 te sodbe, pa je treba ugotoviti, da sodna razlaga nacionalne določbe ali upravna praksa, ki temelji na taki določbi, na podlagi katerih so delodajalci oproščeni vzpostavitve sistema, ki omogoča merjenje dnevnega delovnega časa vsakega delavca v gospodinjstvu, in ki zato delavcem v gospodinjstvu odvzameta možnost, da objektivno in zanesljivo določijo število opravljenih delovnih ur in njihovo časovno razporeditev, očitno ne spoštujeta določb Direktive 2003/88 in, natančneje, pravic, ki izhajajo iz členov 3, 5 in 6 te direktive v povezavi s členom 31(2) Listine.
50
Vendar je iz sodne prakse, navedene v točki 34 te sodbe, razvidno, da splošna obveznost evidentiranja delovnega časa ni ovira za to, da se v nacionalni zakonodaji določijo posebnosti bodisi zaradi zadevnega sektorja dejavnosti bodisi zaradi posebnosti nekaterih delodajalcev, zlasti njihove velikosti, pod pogojem, da ta ureditev zaposlenim zagotavlja učinkovita sredstva za zagotovitev spoštovanja pravil, ki se nanašajo zlasti na najdaljši tedenski delovni čas.
51
Tako lahko sistem, ki od delodajalcev zahteva, da merijo dnevni delovni čas vsakega delavca v gospodinjstvu, zaradi posebnosti sektorja dela v gospodinjstvu določa odstopanja glede nadur in dela s krajšim delovnim časom, pod pogojem, da ta odstopanja zadevni ureditvi ne odvzemajo vsebine, kar bo moralo v obravnavani zadevi preveriti predložitveno sodišče, ki je edino pristojno za razlago in uporabo nacionalnega prava.
52
V zvezi z domnevno posredno diskriminacijo na podlagi spola je treba spomniti, da je iz člena 2(1)(b) Direktive 2006/54 razvidno, da gre za tako diskriminacijo, kadar bi bile zaradi navidezno nevtralnega predpisa, merila ali prakse osebe enega spola v posebej neugodnem položaju v primerjavi z osebami drugega spola, razen če ta predpis, merilo ali praksa objektivno temelji na zakonitem cilju ter so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna.
53
Obstoj takega posebej neugodnega položaja je med drugim mogoče ugotoviti, če se dokaže, da navedeni predpis, merilo ali praksa negativno vpliva na bistveno večji delež oseb enega spola v primerjavi z osebami drugega spola. Nacionalno sodišče mora presoditi, v kolikšnem obsegu so statistični podatki, ki so mu bili predloženi, zanesljivi in ali upoštevajo tako vse delavce, za katere velja zadevna nacionalna ureditev, kot tudi deleže delavcev, na katere domnevno različno obravnavanje vpliva, in tistih, na katere to ne vpliva (glej v tem smislu sodbo z dne 24. februarja 2022, TGSS (Brezposelnost delavcev v gospodinjstvu), C‑389/20, EU:C:2022:120, točki 41 in 43 ter navedena sodna praksa).
54
Nacionalno sodišče mora namreč ne samo upoštevati vse delavce, za katere velja nacionalna ureditev, iz katere izhaja različno obravnavanje, ampak tudi primerjati ustrezne deleže delavk, ki spadajo na področje uporabe te ureditve, na katere domnevno različno obravnavanje vpliva, in tistih, na katere to ne vpliva, z enakimi deleži pri delavcih, ki spadajo na njeno področje uporabe (glej v tem smislu sodbo z dne 24. februarja 2022, TGSS (Brezposelnost delavcev v gospodinjstvu), C‑389/20, EU:C:2022:120, točka 42 in navedena sodna praksa).
55
V obravnavani zadevi se zdi, da se predložitveno sodišče opira na sodbo z dne 24. februarja 2022, TGSS (Brezposelnost delavcev v gospodinjstvu) (C‑389/20, EU:C:2022:120), in v njej navedene statistične podatke, da bi se kot nesporno štelo dejstvo, da je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari del skupine delavcev, ki je očitno feminizirana.
56
Iz tega naj bi izhajalo, da sodna razlaga nacionalne določbe in/ali upravna praksa, ki temelji na taki določbi, na podlagi katerih so delodajalci oproščeni obveznosti vzpostavitve sistema, ki omogoča merjenje dnevnega delovnega časa vsakega delavca v gospodinjstvu, v posebej neugoden položaj postavlja delavke v primerjavi z delavci.
57
Taka sodna razlaga in/ali taka upravna praksa bi pomenili posredno diskriminacijo na podlagi spola, razen če bi bili utemeljeni z objektivnimi dejavniki, ki niso povezani z nikakršno diskriminacijo na podlagi spola. Tako je, če zadevna določba sledi legitimnemu cilju socialne politike ter je primerna in nujna za dosego tega cilja, pri čemer se razume, da je mogoče šteti, da je primerna za zagotavljanje navedenega cilja le, če resnično ustreza želji, da se ta cilj doseže, ter če se izvaja dosledno in sistematično (sodba z dne 24. februarja 2022, TGSS (Brezposelnost delavcev v gospodinjstvu), C‑389/20, EU:C:2022:120, točka 48 in navedena sodna praksa).
58
Glede obstoja objektivnega dejavnika, na podlagi katerega bi bilo mogoče upravičiti posredno diskriminacijo, je treba opozoriti, da je v skladu s sodno prakso taka diskriminacija dopustna le, če sledi legitimnemu cilju, ki je združljiv s Pogodbo, in je upravičena z nujnimi razlogi v splošnem interesu. V takem primeru je potrebno tudi to, da je uporaba zadevnega ukrepa primerna za zagotovitev uresničitve zadevnega cilja in da ne presega tega, kar je potrebno, da se ta cilj doseže, pri čemer se razume, da je mogoče šteti, da je primerna za zagotavljanje navedenega cilja le, če resnično ustreza želji, da se ta cilj doseže, ter če se izvaja dosledno in sistematično (glej v tem smislu sodbo z dne 24. februarja 2022, TGSS (Brezposelnost delavcev v gospodinjstvu), C‑389/20, EU:C:2022:120, točki 48 in 51 ter navedena sodna praksa).
59
V tem okviru je Sodišče večkrat razsodilo, da čeprav imajo države članice pri izbiri ukrepov, s katerimi je mogoče uresničiti cilje njihove socialne politike in politike zaposlovanja, široko polje proste presoje, pa mora zadevna država članica kot avtorica domnevno diskriminatornega pravila izkazati, da je to pravilo upravičeno z objektivnimi dejavniki, ki niso povezani z nikakršno diskriminacijo na podlagi spola (glej v tem smislu sodbo z dne 24. februarja 2022, TGSS (Brezposelnost delavcev v gospodinjstvu), C‑389/20, EU:C:2022:120, točka 52 in navedena sodna praksa).
60
V obravnavani zadevi v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni nobenega sklicevanja na cilj, ki se uresničuje s prakso iz postopka v glavni stvari, španska vlada pa v zvezi s tem ni predložila stališč.
61
Zato mora predložitveno sodišče nazadnje preveriti, ali položaj iz postopka v glavni stvari prav tako pomeni posredno diskriminacijo na podlagi spola v smislu člena 2(1)(b) Direktive 2006/54.
62
Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člene 3, 5 in 6 Direktive 2003/88 v povezavi s členom 31(2) Listine razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi in njeni razlagi s strani nacionalnih sodišč ali upravni praksi, ki temelji na taki ureditvi, na podlagi katerih so delodajalci v gospodinjstvu oproščeni obveznosti vzpostavitve sistema, ki omogoča merjenje delovnega časa, ki ga oddelajo delavci v gospodinjstvu, s čimer se tem delavcem odvzame možnost, da objektivno in zanesljivo določijo število oddelanih delovnih ur in njihovo časovno razporeditev.
Stroški
63
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:
Člene 3, 5 in 6 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa v povezavi s členom 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
nasprotujejo nacionalni ureditvi in njeni razlagi s strani nacionalnih sodišč ali upravni praksi, ki temelji na taki ureditvi, na podlagi katerih so delodajalci v gospodinjstvu oproščeni obveznosti vzpostavitve sistema, ki omogoča merjenje delovnega časa delavcev v gospodinjstvu, s čimer se tem delavcem odvzame možnost, da objektivno in zanesljivo določijo število opravljenih delovnih ur in njihovo časovno razporeditev.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.