62004CC0167_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. S to pritožbo družba JCB Service predlaga, naj se sodba Sodišča prve stopnje v zadevi JCB Service proti Komisiji(2) (T-67/01) razveljavi v celoti ali delno.
2. S to sodbo je bila v osnovi potrjena odločba Komisije(3), s katero so bile ugotovljene različne kršitve pravil Skupnosti o konkurenci družbe JCB Service, vendar je bila globa zmanjšana z 39.614.000 EUR na 30.000.000 EUR.
3. Pritožnica trdi, da so bile njene pravice obrambe kršene zaradi predolgega postopka pred Komisijo, neupoštevanja domneve nedolžnosti, nepravilne pravne opredelitve dejstev, izkrivljanja dokazov, protislovij v obrazložitvi, nepravilne uporabe veljavnega prava Skupnosti ter kršitve osnovnih načel o globah in pravil o njihovem izračunu.
4. Komisija oporeka vsem tem navedbam in je vložila nasprotno pritožbo, s katero predlaga določitev globe v višini prvotnega zneska.
Pravni okvir
5. V členu 81(1) ES so prepovedani „vsi sporazumi med podjetji, vsi sklepi podjetniških združenj in vsa usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu“. V skladu s členom 81(2) ES so taki sporazumi nični.
6. Vendar je s členom 81(3) omogočeno, da se prepoved ne uporablja za sporazume, sklepe ali usklajeno ravnanje, „ki prispevajo k izboljšanju proizvodnje ali distribucije blaga oziroma k pospeševanju tehničnega ali gospodarskega napredka, pri čemer zagotavljajo potrošnikom pravičen delež doseženih koristi, in ki
a) zadevnim podjetjem ne določajo omejitev, ki za doseganje teh ciljev niso nujne;
b) takšnim podjetjem glede znatnega dela zadevnih izdelkov ne dajejo možnosti izključitve konkurence.“
7. Ob nastanku dejanskega stanja so bili ti predpisi izvedeni zlasti z Uredbo Sveta št. 17(4) in Uredbama Sveta št. 27(5) in št. 99/63.(6)
8. V členu 2 Uredbe št. 17 je navedeno: „Na zahtevo zadevnih podjetij ali podjetniških združenj lahko Komisija potrdi, da glede na njej znana dejstva ni podlage po [členu 81(1) ES ali členu 82 ES] za njeno ukrepanje v zvezi s sporazumom, sklepom ali ravnanjem.“
9. Zahtevo je bilo treba predložiti z obrazcem A/B, ki je priložen k Uredbi št. 27, in je morala vsebovati podrobne informacije, ki se zahtevajo v tem obrazcu. Toda kot je pojasnjeno v uvodu k obrazcu A/B, ki je bil naknadno priložen k Uredbi št. 3385/94, „[Komisija ni] dolžna izdati negativnega izvida. V členu 2 Uredbe št. 17 je navedeno, da ‚[…] Komisija lahko potrdi […]‘. Komisija izda odločbo o negativnem izvidu le, kadar je treba rešiti pomemben problem razlage. V drugih primerih se na vlogo odzove z upravnim pismom.“(7)
10. Če je Komisija menila, da so kršena pravila o konkurenci, je morala zadevna podjetja v skladu s členom 2(1) Uredbe št. 99/63 pisno obvestiti o ugotovitvah o možnih kršitvah. To obvestilo je znano kot obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
11. Člen 15 Uredbe št. 17 se je nanašal na globe. Na podlagi člena 15(2) Komisija lahko podjetjem ali podjetniškim združenjem, ki so kršila člen 81(1) ES, naloži globo, ki ne presega 10 % prometa v predhodnem poslovnem letu, pri čemer se upoštevata teža in trajanje kršitve.
12. Leta 1998 je Komisija, da bi zagotovila preglednost in nepristranskost svojih odločb na tem področju,(8) izdala Smernice, v skladu s katerimi se določi znesek globe v zaporednih stopnjah.
13. Komisija najprej določi osnovni znesek, glede na to, ali je kršitev manjša, resna ali zelo resna(9) glede na naravo, dejanski vpliv na trg in velikost upoštevnega geografskega trga, ter lahko poveča globo za določen odstotek glede na trajanje kršitve.(10) Nato presodi, ali je treba ta znesek še povečati zaradi oteževalnih okoliščin ali zmanjšati zaradi olajševalnih okoliščin,(11) dodatne prilagoditve pa lahko temeljijo na določenih objektivnih dejavnikih.(12)
14. V členu 15(5)(a) Uredbe št. 17 je določeno, da se globe ne naložijo za dejanja, ki se zgodijo po priglasitvi Komisiji in pred njeno odločbo, sprejeto po sedanjem členu 81(3) ES, če so v mejah dejavnosti, opisane v priglasitvi.
15. V Uredbi Komisije (EGS) št. 1983/83(13) so določene skupinske izjeme za sporazume o izključni distribuciji. V členu 2 te uredbe so določene dopustne omejitve konkurence v zvezi s tem, zlasti obveznost nabave pogodbenih proizvodov za nadaljnjo prodajo samo od druge stranke in neizvajanje aktivne prodaje. V členu 3 pa je določeno, da se člen 1 med drugim ne uporablja, če:
„c) lahko uporabniki pridobijo pogodbene proizvode na pogodbenem ozemlju samo od izključnega distributerja in nimajo drugega vira dobave zunaj pogodbenega ozemlja;
d) ena ali obe pogodbeni stranki posrednikom ali uporabnikom otežujeta nabavo pogodbenih proizvodov od drugih trgovcev znotraj skupnega trga, zlasti če ena ali obe:
[…]
2. izvršuje(ta) druge pravice ali sprejme(ta) druge ukrepe, da bi trgovcem ali uporabnikom preprečila oziroma preprečili nabavo pogodbenih proizvodov zunaj pogodbenega ozemlja ali njegovo prodajo na pogodbenem ozemlju.“
Dejansko stanje in postopek
16. Družba JCB Service je podjetje, ki je bilo ustanovljeno na podlagi angleškega prava in ima neposredno ali posredno v lasti ter nadzira 28 podjetij v skupini JCB.(14) Skupina JCB proizvaja in trži gradbene stroje, stroje za odstranjevanje zemlje in gradnjo kot tudi kmetijske stroje ter rezervne dele za vse te proizvode. Distribucijska mreža skupine je organizirana glede na nacionalno ozemlje, s hčerinsko družbo ali izključnim uvoznikom v vsaki državi.
17. Družba JCB je 30. junija 1973 na obrazcu A/B, oblikovanem v skladu z Uredbo št. 27, Komisiji priglasila osem standardnih distribucijskih sporazumov, ki naj bi se sklenili z distributerji ali glavnimi trgovci, povezanimi s skupino, zlasti v Združenem kraljestvu, na Irskem, v Nemčiji, Beneluksu, na Danskem in v Italiji.
18. Komisija je 27. oktobra 1975 obvestila družbo JCB, da priglašeni sporazumi vsebujejo več omejitev, ki so v nasprotju z sedanjim členom 81 ES. Zahtevala je, naj sporazume spremeni, in podjetju zastavila različna vprašanja.
19. Spremenjeni standardni sporazumi, ki so se uporabljali v Združenem kraljestvu in na Irskem, so bili poslani Komisiji 18. decembra 1975.
20. Komisija je 3. januarja 1976 obvestila družbo JCB Sales, da so bile določene težave odpravljene, nekaj pa jih je ostalo, ter je zahtevala pojasnila k več določbam.
21. Družba JCB Sales je na to zahtevo odgovorila marca 1976 in posredovala podrobne informacije o preostalih težavah; na sestanku s Komisijo je podala dodatne informacije in kopijo sporazuma, ki ga je sklenila s svojo francosko hčerinsko družbo.
22. Nobenih sprememb ni bilo do 6. marca 1980, ko je družba JCB Sales na Komisijo naslovila spremenjeni standardni sporazum, sklenjen z distributerji v Združenem kraljestvu, ki je nadomestil sporazum, priglašen leta 1975. Družba JCB Sales je 29. decembra 1995 Komisiji poslala drug standardni sporazum, sklenjen z distributerji v Združenem kraljestvu, ki je nadomestil sporazum, sklenjen leta 1980. Komisija na ta sporočila, ki niso bila posredovana z uporabo obrazca A/B, kot je predpisano z Uredbo št. 27, ni odgovorila.
23. S sodbo Tribunal de Commerce (gospodarsko sodišče) v Parizu z dne 11. decembra 1995 je bila delno zavrnjena tožba zaradi dejanj nelojalne konkurence, ki jo je vložila hčerinska družba JCB v Franciji proti družbi Central Parts SA, ki je nabavila rezervne dele v Združenem kraljestvu, da bi jih ponovno prodala v Franciji. Družba JCB je družbi Central Parts očitala, da je brez pooblastila uporabila znak JCB in uporabljala naziv pooblaščenega distributerja. Ta sodba je bila pozneje preklicana s sodbo Cour d’Appel (drugostopenjsko sodišče) v Parizu leta 1998, v kateri je bilo ugotovljeno, da je družba Central Parts storila dejanja nelojalne konkurence proti družbi JCB.
24. Družba Central Parts je 15. februarja 1996 vložila pritožbo pri Komisiji zaradi poslovne prakse družbe JCB v zvezi z distribucijo njenih proizvodov.
25. Komisija je 5. novembra 1996 začela preiskavo v prostorih francoske podružnice družbe JCB in njenih dveh drugih distributerjev v Združenem kraljestvu.
26. Komisija je družbi JCB poslala prvo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v katerem pa ni upoštevala priglasitve iz leta 1973, na kar je opozorila družba JCB. Drugo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je upoštevalo priglasitev iz leta 1973, je bilo poslano 30. julija 1999; družba JCB je nanj odgovorila 13. decembra 1999, sledilo pa je zaslišanje 16. januarja 2000.
27. Komisija je 21. decembra 2000 sprejela odločbo.(15) Preučila je sporazume, priglašene leta 1973, spremenjene sporazume, posredovane po tem datumu, in distribucijske sporazume družbe JCB ter ravnanja, razvidna iz različnih dokazov.
28. Ugotovila je, da obstajajo različne omejitve prodaje uradnih distributerjev družbe JCB zunaj dodeljenih ozemelj in da so za tako prodajo določene kazni, da obstaja dogovor o ohranitvi cen pri nadaljnji prodaji in da obstajajo posebni pogoji glede nabave, ki preprečujejo dobavo med posameznimi mrežami. Namen ali učinek vseh teh sporazumov je bil omejevanje konkurence; ti sporazumi so vplivali na trgovino med državami članicami, kar pomeni kršitev člena 81(1) ES. Komisija je preučila, ali so pogoji iz člena 81(3) ES izpolnjeni, in ugotovila, da niso. Za namene člena 15(5)(a) Uredbe št. 17 je ugotovila, da so bili samo sporazumi, priglašeni na obrazcu A/B 30. junija 1973, ustrezno priglašeni; drugi sporazumi niso bili tako priglašeni in razna ravnanja bodisi niso bila zajeta v priglašenih sporazumih bodisi je pri njihovi izvršitvi nastala zloraba. Če so imele priglašene določbe omejevalne učinke, so bili ti okrepljeni z nepriglašenimi omejitvami. Na koncu je Komisija preučila še resnost in trajanje kršitev in upoštevala eno obteževalno okoliščino – povračilno kazen, naloženo distributerju zaradi prodaje zunaj ozemlja –, ni pa ugotovila olajševalnih okoliščin.
29. Komisija je presodila, da so kršitve „zelo resne“, kar je pomenilo globo 25.000.000 EUR zaradi resnosti, ki se poveča za 5 % za vsako izmed 11 let njihovega ugotovljenega trajanja (torej 13.750.000 EUR) in za 864.000 EUR zaradi naložene povračilne kazni.
30. V členu 1 izpodbijane odločbe je navedeno:
„Družba JCB Service in njene hčerinske družbe so kršile člen 81 Pogodbe s tem, da so s pooblaščenimi distributerji sklenile sporazume ali izvedle usklajena ravnanja s ciljem omejevanja konkurence znotraj skupnega trga, da bi razdelile nacionalne trge in zagotovile absolutno zaščito na izključnih področjih, zunaj katerih je pooblaščenim distributerjem preprečeno opravljati aktivno prodajo; zadevna ravnanja vključujejo te elemente:
(a) omejitev pasivne prodaje pooblaščenih distributerjev v Združenem kraljestvu, na Irskem, v Franciji in Italiji, ki vključuje prodajo nepooblaščenim distributerjem, končnim uporabnikom ali pooblaščenim distributerjem zunaj izključnih območij, zlasti v drugih državah članicah;
(b) omejitve dobavnih virov v zvezi z nabavo pogodbenih proizvodov od pooblaščenih distributerjev s sedežem v Franciji in Italiji, ki ovirajo vzajemno dobavo med distributerji;
(c) določitev popustov ali cen za ponovno prodajo, ki jih uporabljajo pooblaščeni distributerji v Združenem kraljestvu in Franciji;
(d) naložitev plačila provizije za poprodajne storitve pooblaščenih distributerjev drugih držav članic, ki so jih opravili pooblaščeni distributerji zunaj ekskluzivnega ozemlja Združenega kraljestva na pobudo družbe JC Bamford Excavators Ltd ali drugih hčerinskih družb JCB Service in v skladu s tarifami, ki so jih določile te družbe, tako da je plačilo distributerjev odvisno od namembnega kraja prodaje;
(e) omejitev dodatkov, ki so odvisni od tega, ali so prodaje v Združenem kraljestvu opravljene znotraj ali zunaj izključnega območja, oziroma ali pooblaščeni distributerji na ozemlju, na katerem se uporabljajo pogodbeni proizvodi, sklenejo sporazum s pooblaščenimi distributerji prodajalci, tako da je plačilo distributerjev odvisno od namembnega kraja prodaje.“
31. S členom 2 izpodbijane odločbe je bila zavrnjena zahteva za izjemo, vložena 30. junija 1973.
32. V členu 3 je odrejeno, da mora družba JCB prenehati s kršitvami, zlasti pa mora:
„(a) obvestiti svoje pooblaščene distributerje s sedežem v Skupnosti, da lahko pasivno prodajajo končnim uporabnikom in pooblaščenim distributerjem;
(b) spremeniti sporazume, sklenjene s pooblaščenimi distributerji, tako da dovoli pasivno prodajo nepooblaščenim distributerjem na izključnem območju drugih pooblaščenih distributerjev ter aktivno in pasivno prodajo nepooblaščenim distributerjem na njihovem območju ali s tem, da dovoli aktivno in pasivno prodajo pooblaščenih distributerjev drugim pooblaščenim distributerjem, končnim uporabnikom ali njihovim pooblaščenim zastopnikom zunaj njihovega izključnega ozemlja;
(c) spremeniti sporazume, sklenjene s pooblaščenimi distributerji v Italiji in Franciji, tako da dovoli njihove nakupe pogodbenih proizvodov pri drugih pooblaščenih distributerjih s sedežem v Skupnosti in ustrezno obvesti vse pooblaščene distributerje s sedežem v Skupnosti;
(d) obvestiti svoje pooblaščene distributerje s sedežem v Skupnosti, da so zahteve hčerinskih družb, ki si prizadevajo pridobiti provizijo za poprodajne storitve brez dokaza o nesoglasju med zadevnimi distributerji, neveljavne in se jih ne sme upoštevati;
(e) obvestiti svoje pooblaščene distributerje v Združenem kraljestvu, da so dodatki na podlagi komercialne podpore večkratnih operacij dogovorjeni ne glede na to, ali so bile prodaje opravljene znotraj ali zunaj območja distributerja ali to, da je bil sklenjen sporazum z drugimi distributerji zunaj tega ozemlja.“
33. S členom 4 je bila naložena globa v višini 39.614.000 EUR.
34. Družba JCB Service je s tožbo, vloženo pri Sodišču prve stopnje 22. marca 2001, zahtevala razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.
35. Sodišče prve stopnje je sodbo izreklo 13. januarja 2004. Ugotovilo je, da več kršitev ni bilo podprtih z dokazi in da povečanje globe zaradi povračilne kazni, naložene distributerju, ni utemeljeno, ker je kazen pomenila izvajanje priglašenega sporazuma. Zato je razglasilo za nična člen 1(c), (d) in (e) ter člen 3(d) in (e) izpodbijane odločbe, zmanjšalo globo na 30 milijonov EUR in tožbo v preostalem delu zavrnilo.
36. Družba JCB je v obravnavani pritožbi z dne 5. aprila 2004 zahtevala, naj Sodišče v bistvu:
– v celoti razveljavi izpodbijano sodbo, ker je zaradi kršitve pravice do obrambe družbe JCB v nasprotju s pravom Skupnosti;
– ali, podredno, razveljavi sodbo v delu, v katerem je bila (i) ugotovljena splošna omejitev pasivne prodaje pooblaščenih distributerjev in omejitev glede virov dobave distributerjev v Franciji in Italiji, ki sta ovirali navzkrižno dobavo, in (ii) zaradi teh kršitev naložena globa;
– dokončno odloči in izpodbijano odločbo v celoti ali delno razglasi za nično in razveljavi ali zmanjša globo.
37. Komisija v odgovoru na pritožbo predlaga, naj Sodišče pritožbo v celoti zavrne, in v nasprotni pritožbi zahteva, da izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je bil znesek naložene globe zmanjšan za povečanje zaradi obteževalnih okoliščin, to je povračilne kazni, naložene distributerju.
Uvodne opombe
38. Pred preučitvijo razlogov pritožbe je treba izpostaviti dve točki v zvezi s pristopom družbe JCB v njeni trditvi, v kateri se obsežno sklicuje na dokaze, ki sta jih preučila Komisija in Sodišče prve stopnje, in daje velik poudarek na molk Komisije med letoma 1975 in 1996.
39. Prvič, glede vloge Komisije in sodišč pri presojanju kršitev pravil Skupnosti o konkurenci ­– zadevno podjetje, če Komisija sprejme odločbo, v kateri ugotavlja kršitev in nalaga globo, lahko pred Sodiščem prve stopnje izpodbija veljavnost ugotovitve in znesek globe.
40. S prvega vidika je pristojnost Sodišča prve stopnje omejena na preučitev zakonitosti, v okviru česar lahko preveri, ali je Komisija storila očitno napako v presoji, z drugega vidika pa ima neomejeno pristojnost, da spremeni globo. Vendar ni naloga Sodišča prve stopnje, da prevzame nalogo Komisije in ponovno preuči zadevo, temveč da preveri, ali ima odločba napake, ki jih izpostavi pritožnica ali ki jih mora Sodišče izpostaviti po uradni dolžnosti, ker gre za zadeve javnega interesa.
41. Pri pritožbi je pristojnost Sodišča bistveno bolj omejena. Ne more preučiti dejstev, razen če so bili izkrivljeni dokazi ali so bila dejstva napačno pravno opredeljena;(16) njegova vloga je omejena na ugotavljanje, ali je pritožnica opredelila napačno uporabo prava Sodišča prve stopnje pri presoji veljavnosti odločbe Komisije.
42. Zdi se, da družba JCB v obravnavani pritožbi večkrat šteje, da je Sodišče prve stopnje tisto, ki je ugotovilo, da je kršila konkurenčno pravo in ji naložilo globo, ter da Sodišču predlaga, naj ponovno preuči vse dokaze. Vendar je pristojnost tega Sodišča omejena, kot je opisano zgoraj.
43. Drugič, iz ureditve postopka, opredeljene v uredbah št. 17, 27 in 99/63(17), je razvidno, da Komisija sicer lahko izda negativni izvid (ali upravno pismo) v odgovor na obvestilo, ki ne omenja nobene kršitve pravil o konkurenci, vendar tega ni dolžna storiti. Ker pa sta predvideni, sta lahko samo ti sporočili podlaga za zakonito domnevo, da priglašena ravnanja ne pomenijo kršitve; na podlagi samega molka Komisije ni mogoče sklepati o ničemer, kar je Sodišče prve stopnje navedlo v točki 80 sodbe. Na podlagi molka Komisije o zadevah, ki so ji bile priglašene, a fortiori ni mogoče sklepati o združljivosti zadev, ki niso izključno omenjene v tej priglasitvi.
Prvi pritožbeni razlog: pravice obrambe in domneva nedolžnosti
44. Družba JCB trdi, da je Sodišče prve stopnje ravnalo v nasprotju s pravom Skupnosti s tem, da je kršilo (i) njeno pravico do obrambe in (ii) njeno pravico do domneve nedolžnosti.
Pravice obrambe
Izpodbijana sodba
45. Na prvi stopnji je družba JCB trdila, da Komisija ni izpolnila obveznosti v razumnem času, kar je dolžna storiti po splošnem načelu prava Skupnosti, priznanem v sodni praksi, in členu 6(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah.
46. Sodišče prve stopnje je razlikovalo med pregledom sporazumov, priglašenih leta 1973, posledica česar je bila zavrnitev zahteve za izjemo, in preiskavo pritožbe, vložene leta 1996, ki je obravnavana v preostanku izreka izpodbijane odločbe.(18)
47. V zvezi s priglasitvami iz leta 1973 je priznalo, da Komisija s tem, da je za sprejetje odločbe potrebovala 27 let, ni ukrepala v razumnem času, vendar je menilo, da to ni moglo vplivati na zakonitost niti zavrnitve zahteve za izjemo niti ugotovitve kršitve.(19) Le dejstvo, da zahteva za izjemo ni bila zavrnjena v razumnem času, ni moglo povzročiti nezakonitosti zavrnitve.(20) Neukrepanje v razumnem času ne more utemeljiti razveljavitve, razen če se ugotovi, da je zamuda negativno vplivala na zmožnost zadevnih podjetij, da si zagotovijo učinkovito obrambo.(21) V izpodbijani odločbi nobena ugotovljena kršitev ni bila utemeljena s priglašenimi zadevami, temveč z ravnanji, ki so se razlikovala od tistih, ki jih opredeljujejo priglašeni sporazumi; zamuda torej ni mogla vplivati na zakonitost postopka v zvezi s temi ravnanji.(22) Družba JCB ni zatrjevala, da bi bila lahko posledica zamude posebna postopkovna nepravilnost, ampak le, da ravnanje Komisije kaže na slabo vodenje zadeve.(23)
48. Glede pritožbe iz leta 1996 je bilo ugotovljeno, da skupno trajanje postopka glede na kompleksnost zadeve ni bilo predolgo in bi povzročilo razveljavitev le, če bi bilo ugotovljeno, da je bila s tem kršena pravica do obrambe pritožnice, vendar je družba JCB trdila le, da dolgotrajnost postopka kaže na pristranskost Komisije in slabo vodenje zadeve.(24)
Trditve strank
49. Po navedbi pritožnice je Sodišče prve stopnje s tem, da ni upoštevalo posledic tega, da je Komisija kršila njeno pravico do obrambe, napačno uporabilo pravo. Trditve družbe JCB je obravnavalo neupravičeno omejeno in s tem kršilo (i) svojo obveznost odgovora na sporna vprašanja in (ii) načelo iura novit curia, v skladu s katerim mora Sodišče, kadar je opozorjeno na določeno kršitev, samo oceniti stanje takšne kršitve in naravo pravic, ki naj bi se zaščitile. Družba JCB trdi, da je izrecno navedla, da Komisija ni spoštovala njene pravice do obrambe v zvezi s postopkom priglasitve; poudarila je obveznost, da se upošteva trajanje vsake stopnje priglasitvenega postopka; prav tako je izpostavila, da je bilo prekomerno trajanje celotnega postopka nerazumno. Jasno se je torej sklicevala na to, da se ni mogla učinkovito braniti.
50. Komisija meni, da se je družba JCB sklicevala na svojo pravico do obrambe pred Sodiščem prve stopnje le na splošno v povezavi z domnevno predolgim postopkom priglasitve in postopkom ugotavljanja kršitev, ni pa opredelila, kako je to vplivalo na njeno zmožnost, da zagovarja svoje stališče v enem ali drugem primeru. Njeni poskusi, da dopolni svoje trditve v pritožbi, so nedopustni. Na podlagi načela iura novit curia
se od Sodišča ne more zahtevati, da dopolni lakonične trditve, ki so dopustne le, če so podprte s stvarnimi dokazi. Predlog pritožnice ne spoštuje ustreznih postopkov, ki niso povezani z zamudo pri izvedbi postopka izjeme ali s trditvijo, podano na prvi stopnji.
51. Podredno družba JCB trdi, da bi moralo Sodišče prve stopnje predolgo zamudo izpostaviti po uradni dolžnosti kot zadevo javnega interesa, saj je zaradi svoje narave predstavljala kršitev bistvene postopkovne zahteve.
52. Komisija meni, da Sodišče prve stopnje ni moglo po uradni dolžnosti izpostaviti nobenega konkretnega vprašanja v zvezi s pravico do obrambe zaradi trajanja postopka, ker taka vprašanja na splošno niso očitna in niso bila očitna v tej zadevi.
Presoja
53. Po mnenju Sodišča prve stopnje je časovni razmak med prvo priglasitvijo, ki jo je družba JCB izvedela pri Komisiji leta 1973, in sprejetjem izpodbijane odločbe leta 2000 sicer obžalovanja vreden, ni pa vplival na pravice družbe JCB kot tožene stranke.
54. Menim, da je to stališče pravilno.
55. Iz dela odločbe, v katerem je ugotovljeno, da je družba JCB kršila člen 81 ES, je razvidno, da noben vidik ugotovitve ni temeljil izključno na preprosti izvršitvi sporazumov, ki so bili pravilno priglašeni leta 1973 in 1975. Čeprav so po mnenju Komisije omejevalne učinke priglašenih določb okrepile nepriglašene omejitve,(25) je jasno, da so vsa ravnanja, v zvezi s katerimi je bila ugotovljena kršitev in naložena globa, temeljila bodisi na pogojih sporazumov, ki niso bili pravilno priglašeni, bodisi na ravnanju, ki ni bilo povezano z nobenim sporazumom.(26)
56. V delu odločbe, v katerem je zavrnjena zahteva za izjemo iz leta 1973 in je družba JCB pozvana, naj preneha določeno ravnanje, je bil edini učinek zamude to, da je družba JCB lahko nadaljevala svoje ravnanje.
57. Iz dela odločbe, v katerem je bila družbi JCB naložena globa, je razvidno, da so bili sporazumi, ki so bili leta 1973 pravilno priglašeni, izključeni iz presoje za določitev zneska, ki je temeljila izključno na drugih sporazumih ali ravnanju.(27)
58. Družba JCB prav tako ni podala nobene zadovoljive obrazložitve o tem, kako je zadevna zamuda vplivala na njeno pravice obrambe. Omenja svojo pravico do vzpostavitve dialoga s Komisijo in uvedbe postopka zaradi neukrepanja Komisije; toda samo potek časa ni mogel vplivati na nobeno od teh pravic in družba JCB bi lahko v pravilni obliki, s katero je bila seznanjena, priglasila dodatne sporazume in ravnanja, ki jih je izvajala.
59. Zato trajanje časovnega obdobja, ki je poteklo med prvotnimi priglasitvami in sprejetjem izpodbijane odločbe, ni imelo nikakršnega vpliva na pravice družbe JCB do obrambe, zato ni potrebe po preučitvi, ali bi moralo Sodišče prve stopnje v zvezi s tem po uradni dolžnosti izpostaviti kakšno dodatno vprašanje. Preprosto se lahko navede, da je Sodišče prve stopnje preučilo trditve družbe JCB in sklenilo, da njene pravice obrambe ni sporna.(28)
60. Nič v tej presoji se ne sme šteti za kakršno koli opravičilo za izjemno zamudo Komisije pri obravnavi zahteve družbe JCB za izjemo, ki je močno presegla obdobje, ki je ustrezno glede na sprejemljivo upravno prakso; vendar ta zamuda ni vplivala na pravico družbe JCB do obrambe, kot zatrjuje tožeča stranka.
Domneva nedolžnosti
Izpodbijana sodba
61. Družba JCB je na prvi stopnji trdila, da je Komisija kršila načelo domneve nedolžnosti in dokaze razlagala pristransko, saj ni upoštevala dokazov v njeno korist in je predpostavila njeno krivdo, s čimer je kršila načelo domneve nedolžnosti.
62. Po mnenju Sodišča prve stopnje bi bilo Komisiji mogoče pripisati splošno domnevanje krivde le, če ugotovitve o dejstvih, navedene v odločbi, ne bi bile podprte s predloženimi dokazi.
63. Preučilo je tudi štiri primere domnevne pristranskosti, ki jih je navedla družba JCB – interni memorandum z dne 16. maja 1995, interni dopis z dne 13. aprila 1995, dve sodbi francoskih sodišč in zapis razgovora med uradniki Komisije in distributerjem družbe JCB z dne 6. novembra 1996 –, in ugotovilo, da iz izvedbe upravnega postopka ni razvidno, da je Komisija dokumente in dokaze razlagala s posebnim namenom oziroma pristransko ali da je v razmerju do družbe JCB ravnala pristransko.(29)
Trditve strank
64. Družba JCB trdi, da je izpodbijana sodba posegla v njeno pravico do domneve nedolžnosti, v skladu s katero je treba vsak razumen dvom o dokazih razrešiti v korist tožene stranke skladno z načelom in dubio pro reo .
65. Prvič, Sodišče prve stopnje je na podlagi drugega obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah napačno sklepalo, da je mogoče Komisiji pripisati splošno domnevanje krivde le, če ugotovitve o dejstvih ne bi bile podprte s predloženimi dokazi. Moralo bi namreč ugotoviti, da prvo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah na podlagi priglašenih sporazumov že krši načelo domneve nedolžnosti, če v njem niso navedeni vsaj dokazi, da zadevno ravnanje ni „v mejah dejavnosti, opisane v priglasitvi“.(30)
66. Drugič, v zvezi z memorandumom in dopisom iz leta 1995 ter zapisom iz leta 1996(31) Sodišče prve stopnje ni upoštevalo dokazov, ki jih je zanemarila ali napačno razlagala Komisija, in s tem kršilo svojo dolžnost, da zagotovi spoštovanje načela domneve nedolžnosti.
67. Tretjič, Sodišče prve stopnje je zavrnilo upoštevnost sodb različnih nacionalnih sodišč in to zavrnitev neustrezno utemeljilo. Pariško pritožbeno sodišče je ugotovilo, da zavrnitev dobave družbi Central Parts izhaja izključno iz nezakonitega ravnanja te družbe. Sodišče prve stopnje se ne more sklicevati na domnevno ravnanje družbe JCB v zvezi z vzporednim uvozom družbe Central Parts, da bi ugotovilo, da je družba JCB kršila člen 81 ES,(32) obenem pa ne upoštevati sodbe pritožbenega sodišča. Družba JCB navaja tudi sodbo gospodarskega sodišča v Nîmesu in odločbe francoskih in irskih organov, pristojnih za konkurenco, za katere trdi, da so bile v korist njene obrambe.
68. Četrtič, družba JCB trdi, da je Sodišče prve stopnje zanemarilo telefaks iz leta 1996 in memorandum iz leta 1997, ki sta po njenih trditvah razbremenilni dokaz, s čimer je ponovno kršilo načelo domneve nedolžnosti.
69. Komisije meni, da je družba JCB zamešala načelo in dubio pro reo, ki je pravni standard za presojo dokazov, s splošnejšim pravilom domneve nedolžnosti, ki je sporno v tem primeru. Za kršitev zadnjega ne zadostuje le napaka pri presoji dokazov.
70. Memorandum iz leta 1995(33) ni razbremenilen, ker ni dokazov o ukrepih na njegovi podlagi, Sodišče prve stopnje pa je ugotovilo, da obstajajo zadostni dokazi o nadaljnji omejitvi pasivne izvozne prodaje do leta 1998. Poleg tega je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je razlaga Komisije o izključitvi zapisa iz leta 1996 povsem verodostojna.
71. Sodišče prve stopnje je upoštevalo navedene nacionalne odločbe, vendar je utemeljeno ugotovilo, da niso upoštevne za različne kršitve, ki se obravnavajo v tej zadevi. Odločbe francoskih in irskih organov, pristojnih za konkurenco, v zvezi s tem niso bile navedene pred Sodiščem prve stopnje; zato so trditve glede njih nedopustne. V preostalih trditvah, ki so prav tako nedopustne, se zahteva preučitev presoje dokazov, ki jo je izvedlo Sodišče prve stopnje.
Presoja
72. Družba JCB v osnovi trdi, da je Sodišče prve stopnje na podlagi dokazov napačno ugotovilo, da Komisija ni bila pristranska do družbe JCB in tako ni kršila načela domneve nedolžnosti, ki bi moralo veljati za zadevno družbo.
73. Družba JCB vsaj v širšem smislu torej zahteva novo presojo dokazov pred Sodiščem prve stopnje. Ker so pritožbe omejene na pravna vprašanja, Sodišče načeloma ni pristojno za takšno presojo. Preučilo bo le, ali je Sodišče prve stopnje izkrivilo dokaze oziroma ali je vsebinska nepravilnost ugotovitev očitna iz dokumentov v spisu.(34)
74. Noben od teh položajev ne ustreza obravnavanemu primeru. Čeprav družba JCB navaja sodno prakso v zvezi z izkrivljanjem dokazov in očitno vsebinsko nepravilnostjo, se vidiki sodbe, ki jo graja, nanašajo na ugotovitve, ki jih je Sodišče prve stopnje sprejelo po pregledu dokazov in ki so po mojem mnenju povsem v mejah običajne presoje in ne kažejo na nikakršno izkrivljanje. Družba JCB nikjer ne navede kakršne koli vsebinske nenatančnosti Sodišča prve stopnje pri obravnavi dokumentov, ki so mu bili predloženi – v nasprotju z zadevami, kjer je Sodišče ugotovilo, da so bili dokazi izkrivljeni.(35)
75. Konkretne trditve družbe JCB se lahko obravnavajo na kratko.
76. Po eni strani izdaje obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah same po sebi v nobenih okoliščinah ni mogoče šteti kot dokaz domneve krivde, sicer bi se bilo mogoče pritožiti zoper vsak kazenski ali kvazikazenski postopek ali preiskavo. Takšen dokaz lahko izhaja le iz nadaljnjega razvoja postopka, v tej zadevi pa je bilo tisto, kar je bilo spregledano v prvem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, popravljeno v drugem.
77. Po drugi strani pa je Sodišče prve stopnje preučilo dokaze, ki jih je družba JCB navedla kot primere zatrjevane pristranskosti Komisije (ta naj ne bi upoštevala domnevne razbremenilnosti teh dokazov). Ugotovilo je, da Komisija v obravnavi teh dokazov ni nikakor izkazala pristranskosti, in ne, da dokazi nikakor niso bili razbremenilni. Družba JCB pa v pritožbi trdi, da so bili dokazi razbremenilni, kar je nekaj povsem drugega. Zgolj obstoj razbremenilnih dokazov ne zahteva vedno ugodne ugotovitve, če obstajajo drugačni dokazi; niti ne more neizbežno peljati do zaključka o pristranskosti ob morebitni neugodni odločitvi.
78. Zato menim, da je prvi pritožbeni razlog nedopusten in/ali neutemeljen in ga je treba zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog: kršitev člena 81 ES
79. Družba JCB trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo s tem, da (i) jo je „obsodilo“ zaradi uvedbe splošne prepovedi na pasivno prodajo v Franciji, Združenem kraljestvu in na Irskem, (ii) jo je „obsodilo“ zaradi omejitve dobavnih virov distributerjev v Franciji in Italiji in (iii) je odklonilo razveljavitev zavrnitve njene zahteve za izjemo.
Prepoved pasivne prodaje v Franciji, Združenem kraljestvu in na Irskem
Izpodbijana sodba
80. Na prvi stopnji je družba JCB trdila, da Komisija ni ugotovila obstoja omejitev pasivne prodaje pooblaščenih distributerjev v Združenem kraljestvu, na Irskem, v Franciji in Italiji končnim uporabnikom in pooblaščenim distributerjem zunaj ekskluzivnega območja ter da se je edina izrecna prepoved v sporazumih nanašala na prodajo nepooblaščenim distributerjem.
81. V zvezi z Združenim kraljestvom je Sodišče prve stopnje omenilo, da klavzula 4 sporazuma, spremenjenega leta 1975, ni vsebovala takšne splošne prepovedi, da pa je Komisija menila, da jo je treba razlagati tako, da je njena posledica splošna prepoved. Sodišče prve stopnje je preučilo številne dokumente, na podlagi katerih je Komisija sprejela to ugotovitev(36), in ugotovilo, da „so se v Združenem kraljestvu izvajala omejevalna ravnanja, ki so presegala okvir določb priglašenih sporazumov“.(37)
82. V zvezi z Irsko je Sodišče prve stopnje upoštevalo podobno analizo. Sporazumi, priglašeni leta 1973 in 1975, niso vsebovali klavzule s prepovedjo prodaje na debelo nepooblaščenim zastopnikom, vendar je nepriglašeni sporazum iz leta 1992 prepovedoval tako aktivno kot pasivno prodajo, razen odobrenim podtrgovcem. Sodišče prve stopnje je ponovno preučilo dokumente, na podlagi katerih je Komisija sprejela svojo odločitev(38), in ugotovilo, da zadostujejo za ugotovitev omejitev glede pasivne prodaje zunaj ozemlja. Izjema, ki jo je odobril irski organ, pristojen za konkurenco, na katero se je sklicevala družba JCB, je bila neupoštevna za izvrševanje pristojnosti, ki jih ima Komisiji po pravu Skupnosti, vendar je v vsakem primeru temeljila na sporazumu, ki ni bil priglašen Komisiji.(39)
83. V zvezi s Francijo je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da standardni distribucijski sporazum ni vseboval izrecne prepovedi pasivne prodaje zunaj ozemlja. V vsakem primeru je bil z dokumenti, ki jih je navedla Komisija(40), ugotovljen obstoj omejevalnega ravnanja. Odločba francoskega sveta za konkurenco, ki jo je navedla družba JCB, je bila neupoštevna, saj se je nanašala na ločeno distribucijsko mrežo in distribucijski sporazum.(41)
Trditve strank
84. Družba JCB glede Francije trdi, da distribucijskega sporazuma ni mogoče razlagati tako, da izrecno prepoveduje pasivno prodajo; da je Sodišče prve stopnje enega izmed treh upoštevanih dokumentov – dopis o proviziji za poprodajne storitve – drugje(42) štelo za nezadosten dokaz; in da je drug tak dokument potrjeval obstoj konkurenčnega pritiska med distributerji, ki posegajo v ozemlje drug drugega.
85. Komisija odgovarja, da izpodbijana odločba v nobenem primeru ni temeljila na domnevni izrecni prepovedi v distribucijskem sporazumu, temveč na dejanski uporabi sporazuma; da Sodišče prve stopnje ni dvomilo o dokazni vrednosti dopisa o proviziji za poprodajne storitve; da je v drugem omenjenem dokumentu jasno naveden obstoj sporazumov o prodaji na ozemlju; in da družba JCB ni navedla nobene trditve v zvezi s tretjim dokumentom, ki je bil preučen v odločbi in v sodbi.
86. Glede Združenega kraljestva in Irske družba JCB pravzaprav trdi, da je Sodišče prve stopnje zmotno razlagalo različna sporočila, ki jih je preučilo; to pa je po navedbah Komisije zakrit poskus družbe JCB, da bi dosegla ponovno presojo dokazov.
Presoja
87. V tem delu trditve družbe JCB ne najdem ničesar, kar bi se lahko nanašalo na kakšno koli možno kršitev člena 81 ES. Pritožnica želi dokazati, da je Sodišče prve stopnje na podlagi dokazov napačno sklepalo. Kot sem opozoril, Sodišče ni pristojno za preučitev sprejemanja takih sklepov, razen ob izkrivljanju dokazov.
88. V tem primeru se zdi mogoče, da je Sodišče prve stopnje izkrivilo pomen francoskega distribucijska sporazuma(43) s tem, da je ugotovilo, da obstaja izrecna prepoved pasivne prodaje.
89. Toda kot je poudarila Komisija, navedeno morebitno izkrivljanje zadeva točko, ki ni upoštevna za veljavnost izpodbijane odločbe, saj je temeljila na izvajanju sporazuma in ne na njegovih pogojih.
90. Glede preostalega je jasno, da si družba JCB samo prizadeva, da bi Sodišče prve stopnje ponovno preučilo dokaze, vendar Sodišče ni pristojno za takšno ponovno presojo v okviru pritožbe.
Omejitev virov dobave v Franciji in Italiji
Izpodbijana sodba
91. Na prvi stopnji je družba JCB trdila, da je Komisija zmotno razlagala sporazume v Franciji in Italiji, kot da zavezujejo pooblaščene distributerje, da se oskrbujejo izključno pri nacionalnih hčerinskih družbah družbe JCB, in jim prepovedujejo navzkrižne dobave, medtem ko naj bi bil namen spornih klavzul le zagotoviti, da distributerji tržijo samo proizvode družbe JCB, ter da Komisija ni preučila, ali so bile izpodbijane klavzule dejansko uporabljene.
92. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da imajo nepriglašeni sporazumi omejevalni namen, da so bili izvršeni vsaj v Franciji in morda tudi v Italiji, da pa je glede na namen njihov dejanski učinek nepomemben;(44) zato je Komisija pravilno presodila, da je bil ta dejavnik kršitve dokazan.(45)
Trditve strank
93. Družba JCB trdi, da je bila ugotovitev Sodišča prve stopnje glede tega v nasprotju s skupinsko izjemo iz Uredbe št. 1983/83(46) in pred tem Uredbe št. 67/67(47), ki bi se lahko uporabili za zadevne klavzule sporazumov.
94. Komisija trdi, da je ta navedba povsem nova in torej nedopustna; da je družba JCB na prvi stopnji implicitno trdila, da se za njen francoski in italijanski sporazum skupinska izjema ne uporabi; in da člen 3(c) in (d), točka 2, Uredbe št. 1983/83 v vsakem primeru določa dostop do drugih dobavnih virov zunaj pogodbenega ozemlja.
Presoja
95. Družba JCB ni skušala zanikati, da je to nova trditev, ki pred Sodiščem prve stopnje ni bila izpostavljena, niti trditi, da gre za zadevo javnega interesa, ki bi jo moralo Sodišče prve stopnje izpostaviti po uradni dolžnosti. Trditev je očitno usmerjena na veljavnost odločbe Komisije in Sodišču prve stopnje ni mogoče očitati, da je ni preučilo. Zato ni samo nedopustna(48), temveč tudi nikakor ne opredeljuje napačne uporabe prava v izpodbijani sodbi.
Odklonitev razveljavitve zavrnitve zahteve za izjemo
Izpodbijana sodba
96. Na prvi stopnji je družba JCB trdila, da je njena zahteva za izjemo utemeljena, ker v skladu z zahtevami člena 81(3) ES(49) kombinacija izključnosti ozemlja in izbire trgovcev ni škodovala potrošnikom, ampak je, nasprotno, izboljšala distribucijo proizvodov, in da Komisija ni navedla nobenega veljavnega razloga za zavrnitev zahteve. Kot primerljivi z obravnavanim primerom je navedla zadevi BMW in Ivoclar(50), v katerih je bila izjema odobrena.
97. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da se je družba JCB omejila na splošno navedbo, da je zadevni sporazum (standardni distribucijsko-izvozni sporazum za Irsko, Švedsko in Kanalske otoke, priglašen leta 1973) izpolnjeval pogoje za izjemo, pri čemer pa ni navedla prednosti, zaradi katerih bi se zanj lahko izdala taka odločba. Razlogi Komisije za zavrnitev zahteve so bili zadostno navedeni v točkah od 201 do 222 izpodbijane odločbe. Poleg tega je Komisija dokazala, da sta odločbi o izjemi, ki ju omenja družba JCB, neprimerljivi.(51)
Trditve strank
98. Prvič, družba JCB trdi, da se je Sodišče prve stopnje pri obravnavi napačno omejilo samo na en priglašen sporazum, medtem ko je zahteva za izjemo zajemala vse te sporazume, skupaj s spremenjenimi različicami, priglašene med letoma 1973 in 1995.
99. Drugič, Sodišče prve stopnje je nasprotovalo samo sebi s tem, da je podprlo sklepanje Komisije v točkah od 201 do 222 izpodbijane odločbe, ki so med drugim temeljile na treh domnevnih kršitvah, glede katerih je Sodišče prve stopnje na drugem mestu menilo(52), da niso zadostno dokazane.
100. Tretjič, Sodišče prve stopnje je zmotno razlagalo pravila v zvezi z izjemami. Pasivna prodaja ni bila omejena, zato bi morala biti načela, ki so bila podlaga za sodbi v zadevah BMW in Ivoclar, uporabljena po analogiji in bi morala pripeljati do izjeme.
101. Nazadnje, Sodišče prve stopnje je napačno ugotovilo(53), da družba JCB ni natančno navedla, katere prednosti je zagotavljala njena distribucijska mreža. Te prednosti so bile naštete v točkah 207 in 208 izpodbijane odločbe, pritožnica pa jih je imela pravico izkoristiti.
102. Komisija trdi, da si družba JCB prizadeva le splošno obnoviti preizkus, ki ga je Sodišče prve stopnje opravilo v zvezi z zapleteno dejansko in gospodarsko presojo Komisije; trditve je treba zavrniti kot nedopustne že samo iz tega razloga.
103. V zvezi s konkretnimi trditvami meni, prvič, da je sklicevanje Sodišča prve stopnje samo na standardni distribucijsko-izvozni sporazum za Irsko, Švedsko in Kanalske otoke, priglašen leta 1973, preprosto pisna napaka, ki nima posledic, saj se je analiza Komisije nanašala na vse priglašene sporazume in jo je potrdilo Sodišče prve stopnje, ki je poleg tega zagotovilo, da ni bila naložena nobena globa v zvezi z nobenim od priglašenih sporazumov.
104. Drugič, sklicevanje na točke od 201 do 222 izpodbijane odločbe je bilo samo za referenčne namene. Vsebinska analiza Sodišča prve stopnje je od tega ločena. V vsakem primeru se je odločba sklicevala(54) na druge kršitve, ki so bile po mnenju Sodišča prve stopnje(55) osrednjega pomena in upoštevne za ugotovitev, da merila iz člena 81(3) ES niso bila izpolnjena.
105. Tretjič, družba JCB si prizadeva ponovno sprožiti dvom o ugotovitvi o omejitvah pasivne prodaje, glede na katero se njen položaj razlikuje od položajev v zadevah BMW in Ivoclar. Poleg tega so tudi sporazumi BMW, za katere je bila odobrena izjema, omogočali aktivno prodajo zunaj ozemlja, če so bile izpolnjene promocijske obveznosti. Sporazumi družbe JCB omejujejo tako aktivno kot pasivno prodajo in navzkrižno dobavo ter niso primerljivi. Sporazumi Ivoclar so se nanašali na trgovino z več blagovnimi znamkami in izjema ni bila ponovno odobrena.
106. Nazadnje, sklicevanje Sodišča prve stopnje na prednosti, vsebovane v sporazumih, se nanaša na kumulativne zahteve iz člena 81(3) ES ali na delitev teh prednosti s potrošniki. Sodišče prve stopnje je utemeljeno ugotovilo, da družba JCB ni dokazala, da so bili ti pogoji izpolnjeni, temveč se je v tem smislu omejila na splošne trditve.
Presoja
107. Strinjam se s Komisijo, da to sodišče ni pristojno za preučitev trditev družbe JCB, če je njihov namen le nova presoje analize Komisije iz izpodbijane odločbe. Poleg tega so v zvezi s temi trditvami druge težave.
108. Prvič, očitek družbe JCB se zdi nepomemben. Iz točk od 201 do 222 in zlasti točke 205 izpodbijane odločbe je razvidno, da je Komisija presodila vse priglašene sporazume, pa tudi način, na katerega so bili izvršeni. Sodišče prve stopnje je odobrilo to presojo, ne da bi se pri pregledu omejilo samo na en sporazum. Zato je brezpredmetno, da je – zmotno ali iz drugega razloga – navedlo, da se zahteva nanaša samo na en sporazum.
109. Drugič, dejstva, da je v točki 161 sodbe Sodišče prve stopnje navedlo, da „je bilo splošno vprašanje, ali bi bil lahko sistem distribucije družbe JCB predmet odločbe na podlagi člena 81(3) ES […] obravnavano v uvodnih izjavah od 201 do 222 izpodbijane odločbe“, skupaj z dejstvom, da je odobrilo celoten sklep, izpeljan iz tega, ni mogoče razumeti tako, da je odobrilo vsak posamezen korak v sklepanju Komisije v tej točki odločbe, zlasti ker je drugje ugotovilo, da nekateri deli tega sklepanja niso veljavni. Družba JCB je sama izjavila, da se je odločba „med drugim“ opirala – in torej samo delno – na tri domnevne kršitve, ki jih je Sodišče prve stopnje zavrnilo kot nezadostno pravno dokazane.
110. Tretjič, trditev družbe JCB bi lahko bila pomembna samo, če bi bila razveljavljena stvarna ugotovitev o obstoju omejitve v zvezi s pasivno prodajo, preučitev takšnih zadev v pritožbi pa ni v pristojnosti tega sodišča.
111. Nazadnje, jasno je, da je Komisija v točkah 207 in 208 izpodbijane odločbe naštela določene koristi, ki izhajajo iz sistema distribucije in so se prenesle na potrošnike. V odločbi so dalje naštete druge značilnosti, ki ne prinašajo nobene takšne koristi, skupaj z omejitvami, ki niso nujno potrebne, kar je peljalo do ugotovitve v točkah 221 in 222, da niso bili izpolnjeni vsi kumulativni pogoji iz člena 81(3) ES, zato ni bilo mogoče odobriti izjeme. Da bi družba JCB lahko dosegla razveljavitev tega sklepa, bi morala dokazati, da so bili izpolnjeni vsi
kumulativni pogoji. Vendar ne trdi, da je to storila, in morda nerodno oblikovana točka 166 izpodbijane sodbe glede tega nima posledic.
112. Zato menim, da je drugi pritožbeni razlog nedopusten in/ali neutemeljen in ga je treba zavrniti.
Tretji pritožbeni razlog: naložitev in izračun globe
Izpodbijana sodba
113. Na prvi stopnji je družba JCB trdila, da dejstva ne dokazujejo obstoja kršitve in da so te v vsakem primeru temeljile na priglašenih sporazumih, glede katerih ni bilo mogoče naložiti globe. Poleg tega je bila globa nesorazmerna v primerjavi z globami, ki so bile naložene v primerljivih okoliščinah naloženi družbama Volkswagen in Opel.(56) Komisija je pretiravala glede resnosti domnevnih kršitev, katerih dejanskega učinka ni upoštevala, obsega, v katerem so bile omejitve dejansko izvršene, različne stopnje učinkovanja v času ali glede olajševalnih okoliščin, kot sta individualna izjema, ki jo je odobril irski organ, pristojen za konkurenco, ali sodba pariškega pritožbenega sodišča.
114. Sodišče prve stopnje je navedlo, da v skladu s členom 15(5)(a) Uredbe št. 17 glob ni mogoče naložiti za dejanja v okviru omejitev, opisanih v sporazumih, priglašenih leta 1973 in 1975. Ker poleg tega niso bile ugotovljene nekatere kršitve, je treba globo določiti le glede na omejitve v zvezi s pasivno prodajo, ki so omenjene v členu 1(a) izpodbijane odločbe in so presegle okvir priglašenih sporazumov, ter omejitve dobavnih virov iz člena 1(b), ki niso bile zajete v priglasitvi.(57)
115. Znesek mora biti določen ob upoštevanju okoliščin in resnosti kršitve. V skladu z Uredbo št. 17 in svojimi smernicami o načinu določanja glob je Komisija določila globo v višini 39.614.000 EUR – 25.000.000 EUR zaradi resnosti kršitve, povečano za 13.750.000 EUR (5 % letno) zaradi ocenjenega trajanja 11 let, in 864.000 EUR zaradi obteževalnih okoliščin.(58)
116. Ugotovljene kršitve so bile resne, ker so škodovale dobremu delovanju notranjega trga zaradi namena in učinka razdelitve nacionalnih trgov in zato upravičujejo visoko globo. Poleg tega je bila družba JCB razmeroma pomembno podjetje v Evropski skupnosti in zadevnem sektorju.(59)
117. Vendar naj bi na podlagi dejstev, ki jih je navedla Komisija, kršitev skupno trajala 10 let, od leta 1989 do vključno leta 1998, in ne 11.(60)
118. Družbama Volkswagen in Opel so bile globe naložene v drugačnih okoliščinah, Komisija pa ni dolžna niti izračunati globe v odstotku prometa, niti ravnati povsem skladno s svojim prejšnjo prakso niti uporabiti natančne matematične formule; zato dejstvo, da znesek globe, naložene družbam Volkswagen, Opel in JCB, ustreza različnim odstotkom njihovega prometa, ni dokaz diskriminatorne obravnave.(61)
119. Glede olajševalnih okoliščin družba JCB ni mogla veljavno trditi, da je dejstvo, da Komisija ni sprejela formalnega stališča glede njenih sporazumov, pomenilo „implicitno soglasje“, ker je tak pristop tuj konkurenčnemu pravu Skupnosti. Odločbi irskega organa, pristojnega za konkurenco, in pariškega pritožnega sodišča sta se nanašali na različna dejstva.(62)
120. Vendar obteževalne okoliščine, to je kazni, ki jo je družba JCB naložila hčerinski družbi zaradi kršitve klavzule ustrezno priglašenega sporazuma, ne bi smeli šteti za tako.(63)
121. Ker povečanje zaradi obteževalnih okoliščin ni bilo utemeljeno in ker niso bili dokazani trije dejavniki kršitve iz izpodbijane odločbe, je Sodišče prve stopnje v izvrševanju polne pristojnosti po členu 229 ES in členu 17 Uredbe št. 17 razsodilo, da se mora globa zmanjšati na 30 milijonov EUR.(64)
122. Družba JCB zdaj trdi, da je Sodišče prve stopnje (i) kršilo temeljna načela – dobrega upravljanja, varstva upravičenih pričakovanj in enake obravnave –, ki veljajo za nalaganje glob, in (ii) napačno uporabilo pravila o izračunu glob glede na resnost in trajanje kršitve ter obstoj olajševalnih ali obteževalnih okoliščin.
Temeljna načela, ki se uporabljajo za nalaganje glob
Trditve strank
123. Prvič, družba JCB trdi, da bi morala biti zaradi kršitve načela dobrega upravljanja, ki ga je Sodišče prve stopnje v zvezi s predolgo zamudo v odgovoru na priglasitve, globa bistveno zmanjšana.
124. Drugič, Sodišče prve stopnje ni upoštevalo legitimnega pričakovanja družbe JCB, namreč da je po priglasitvi in prvotni korespondenci s Komisijo ter glede na sodbe nacionalnih sodišč in odločbe organov, pristojnih za konkurenco, resna možnost, da se bo za njene distribucijske sporazume uporabila izjema.
125. Tretjič, Sodišče prve stopnje je kršilo načelo enake obravnave, ker ni odgovorilo na trditev družbe JCB, da je bila globa nesorazmerno visoka v primerjavi z globami, ki so bile v primerljivih okoliščinah naložene družbama Volkswagen in Opel, in ker ni zmanjšalo globe do zneska, ki bi bil lahko naložen v zgodnejši stopnji, če bi Komisija ravnala vestno.
126. Komisija v odgovoru na prvi točki in na drugi del tretje točke poudarja, da globa ni bila naložena zaradi priglašenih sporazumov, temveč samo za ravnanje, ki je presegalo okvir teh sporazumov in ni bilo priglašeno. Upravni postopek torej glede tega ni bil pretirano dolg; legitimno pričakovanje ni moglo izhajati iz nobenega odnosa, ki ga je ali ni privzela Komisija glede priglašenih sporazumov; in Komisija pred prejetjem pritožbe družbe Central Parts glede nepriglašenega ravnanja ne bi bila mogla naložiti globe.
127. Komisija glede glob, naloženih družbama Volkswagen in Opel, trdi, da je Sodišče prve stopnje odgovorilo na trditev družbe JCB z utemeljeno presojo v točkah od 187 do 189 sodbe.
Presoja
128. Strinjam se s Komisijo, da zamuda pri preučitvi in zavrnitvi zahteve za izjemo v zvezi s priglašenimi sporazumi – naj bo še tako graje vredna – ne more imeti nobenega vpliva na določitev globe.
129. Sodišče prve stopnje je v točkah od 175 do 177 sodbe jasno navedlo, da v skladu s členom 15(5)(a) Uredbe št. 17 ne bo upoštevalo nobenega ravnanja v mejah dejavnosti, opisane v sporazumih, priglašenih leta 1973 in 1975. Zakonitost odločbe o globi je preučilo izključno glede na omejitve v zvezi s pasivno prodajo iz člena 1(a) izpodbijane odločbe, ki niso bile zajete v določbah priglašenih sporazumov,(65) in omejitve dobavnih virov iz člena 1(b) izpodbijane odločbe, ki niso bile zajete v priglasitvi.
130. Ta omejitev obsega preučitve se zdi povsem pravilna. Iz tega izhaja, da Sodišče prve stopnje ni moglo zakonito upoštevati zamude Komisije, da bi zmanjšalo globo za ravnanje, v zvezi s katerim ni bilo neupravičene zamude pri preiskavi;(66) družba JCB na podlagi te zamude ni mogla imeti legitimnih pričakovanj v zvezi z ravnanjem, ki ga ni priglasila;(67) zmanjšanja globe na znesek, ki bi lahko bil naložen, če bi Komisija vedela za ravnanje prej, pa ni mogoče upravičiti.
131. Glede primerjave z globami, naloženimi družbama Volkswagen in Opel, je jasno, da je Sodišče prve stopnje na trditev družbe JCB odgovorilo v točkah od 186 do 189 sodbe ter da družba JCB ni izpodbijala sklicevanja tega sodišča na diskrecijsko pravico Komisije glede upoštevanja številnih vpletenih dejavnikov. Namesto tega si prizadeva, da bi se uporabila stroga formula, kar pa je v nasprotju s sodno prakso, ki jo navaja Sodišče prve stopnje,(68) česar družba JCB prav tako ni prerekala.
Pravila, ki urejajo izračun glob
Trditve strank
132. Družba JCB trdi, da bi moralo Sodišče prve stopnje pri določanju zneska glob upoštevati Smernice Komisije,(69) kot je to storilo v zadevi Archer Daniels Midland.(70) Ker tega ni storilo, naj bi večkrat narobe uporabilo pravo.
133. Prvič, storilo je formalno napako s tem, da je navedlo, da zadevna ravnanja pomenijo „resne“ kršitve, obenem pa potrdilo globo za „zelo resne“ kršitve. Toda v vsakem primeru ne vrsta ne vpliv domnevnih ravnanj ne opravičujeta njihove kategorizacije kot „zelo resne“.
134. Drugič, zmotno je sklepalo, da je kršitev trajala 10 let. Toda trajanje bi bilo treba presoditi ob upoštevanju malomarnosti Komisije; zaradi njenega dolgega molka je družba JCB verjela, da s svojo distribucijsko mrežo ne krši pravil konkurence. Če bi Komisija ravnala vestno, ne bi nastalo nobeno nezakonito ravnanje. V tem kontekstu se nobene globe ne bi smelo povečati zaradi trajanja. V vsakem primeru dokazi, na katere se Sodišče prve stopnje opira v ugotovitvah o obstoju kršitev, ne podpirajo ugotovitve o 10-letnem trajanju, to sodišče pa se v točki 184 svoje sodbe ne bi smelo sklicevati na druge dokaze, na katere se je opirala Komisija.
135. Tretjič, Sodišče prve stopnje ni upoštevalo obstoja olajševalnih okoliščin. Domnevno nezakonito ravnanje ni bilo zagrešeno namerno, temveč je bilo posledica malomarnosti in slabega upravljanja Komisije; družba JCB enakega ravnanja ni izvajala v Italiji; in upravičeno je lahko razumno dvomila o tem, ali ravnanje pomeni kršitev.
136. Nazadnje, Sodišče prve stopnje je nepravilno presodilo domnevne obteževalne okoliščine, zlasti interne komunikacije med zaposlenimi v zvezi s pravili o omejevalnih sporazumih.
137. Komisija navaja, da Smernice odražajo njeno politiko v zvezi z določanjem glob ob upoštevanju Uredbe št. 17. S tem sama sebi nalaga dodatna, splošnejša pravila, ne pa tudi kakšni drugi instituciji, in le dokler jih ne prekliče ali spremeni, niso zavezujoča ne za Sodišče prve stopnje ne za Sodišče.
138. V vsakem primeru je prva uradna točka družbe JCB povsem semantična in zadevno ravnanje očitno spada v kategorijo „zelo resnih“ kršitev v smislu Smernic.
139. Glede trajanja kršitve – predolga zamuda je pri preučitvi priglašenih sporazumov neupoštevna za preiskovanje kršitev, ki niso bile uradno priglašene.
140. V zvezi z olajševalnimi in obteževalnimi okoliščinami želi družba JCB ponovno zmotno povezati zamudo v zvezi s priglašenimi sporazumi s preiskavo nepriglašenega ravnanja; interna komunikacija o pravilih o omejevalnih sporazumih kaže, da je bila družba JCB z njimi seznanjena, ni pa dokazov za to, da jih je izvajala.
Presoja
141. Jasno je, da Smernice Komisije ne morejo biti zavezujoče za Sodišče prve stopnje glede izvrševanja njegove polne pristojnosti, da spremeni znesek globe. Družba JCB tudi ne trdi, da je na prvi stopnji očitala, da Komisija ni upoštevala Smernic, kar bi bilo Sodišče dolžno kaznovati.
142. Glede na to ni mogoče šteti, da je Sodišče prve stopnje uporabilo izraz „resna“ strogo za kategorijo „resnih“ in ne „zelo resnih“ kršitev v Smernicah. V vsakem primeru so kršitve očitno zajete v definiciji zelo resnih kršitev kot: „[…] ravnanja, ki ogrožajo pravilno delovanje enotnega trga, kot sta porazdelitev domačih trgov […]“ in ki imajo „[…] [večji] vpliv na trg […] z učinki na širokih področjih skupnega trga […]“.(71) Zato ni bilo razloga, da bi Sodišče prve stopnje določilo globo, ki je primerna za manjše kršitve.
143. Strinjam se s Komisijo, da zamuda pri odgovoru na priglašene sporazume, naj bo še tako nezadovoljiva, ne vpliva na trajanje kršitev, ki jih je pomenilo ravnanje, ki bodisi ni bilo priglašeno bodisi je presegalo obseg dejavnosti, opisanih v priglašenih sporazumih. Tudi če bi Komisija takoj odgovorila na prvotne priglasitve, njen odgovor družbi JCB ne bi povedal, ali so bila dopustna druga ravnanja razen priglašenih, bodisi sama po sebi bodisi v povezavi s priglašenimi sporazumi. Taka zamuda prav tako ne more neposredno ali posredno omiliti resnosti nepriglašenih ravnanj ali upravičiti predpostavke ali negotovosti glede njihove zakonitosti.
144. Glede dokazov, da je ugotovljena kršitev trajala 10 let, se družba JCB prizadeva opreti na datume dokumentov, ki jih je Sodišče prve stopnje predhodno izrecno navedlo v sodbi kot dokaz kršitve. Po mojem mnenju je to zgrešeno. Sodišče prve stopnje pri ugotavljanju, ali je Komisija dokazala kršitev s predloženimi dokazi, ni bilo dolžno navesti po datumu vseh dokumentov, ki podpirajo ugotovitev. Posledično se je lahko pri preučevanju trajanja kršitve sklicevalo na druga dejstva, ki jih je navedla Komisija, kot je to storilo v točki 184 sodbe.
145. Glede domneve, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo dejstva, da ravnanje ni bilo izvajano v Italiji, družba JCB trdi, da Sodišče „priznava, da je bila pasivna prodaja zunaj izključnega ozemlja pogosta“, pri čemer navaja dve točki iz izpodbijane sodbe. Vendar se v teh točkah(72) Sodišče prve stopnje sklicuje le na trditve družbe JCB v zvezi s tem, ne ugotavlja pa njihove točnosti.
146. Nazadnje, glede internega memoranduma, ki ga je Komisija štela za obteževalno okoliščino, družba JCB pa trdi, da je olajševalna okoliščina,(73) se mi ne zdi, da je, kadar podjetje izvaja protikonkurenčno ravnanje, očitno zmotno upoštevati kot obteževalno okoliščino dokaz, da je podjetje seznanjeno s tem, da je takšno ravnanje v nasprotju s pravom Skupnosti in ga ne sme izvajati.
147. Zato menim, da družba JCB v nobeni trditvi v pritožbi ni pokazala, da je Sodišče prve stopnje v sodbi napačno uporabilo pravo in da je treba zato pritožbo zavrniti.
Nasprotna pritožba: neupoštevanje obteževalne okoliščine
Izpodbijana sodba
148. 	V točkah 191 in 192 sodbe je Sodišče prve stopnje navedlo, da je Komisija v izpodbijani odločbi globo povečala za 864.000 EUR, ker je menila, da je kazen, ki jo je družba JCB naložila distributerju zaradi kršitve klavzule 4 distribucijskega sporazuma za Združeno kraljestvo (prepoved prodaje nepooblaščenim ponovnim prodajalcem) in ki je pomenila izgubo dobička od prodaje rezervnih delov zaradi prodaje zunaj dodeljenega zemlja, povračilni ukrep in zato obteževalna okoliščina.(74) Vendar je klavzula iz priglašenega sporazuma deležna imunitete, ki izhaja iz člena 15(5) Uredbe št. 17, zato Komisija ni mogla zakonito povečati globe. Sodišče prve stopnje je torej zmanjšalo globo za znesek povečanja.
Trditve strank
149. Komisija navaja, da je Sodišče prve stopnje zmotno razlagalo člen 15(5) Uredbe št. 17. Obteževalna okoliščina ni bila priglašena klavzula 4, temveč okrepitev njene omejevalnosti z denarnimi sankcijami, ki naj se glede na izrecno priglasitev družbe JCB ne bi naložile in zato ne sodijo „v meje dejavnosti, opisane v priglasitvi“, v skladu s členom 15(5)(a). Namen te določbe je spodbuditi podjetja, da v priglasitvah razkrijejo vse, in se je ne sme razlagati kot sredstvo, s katerim bi pred globami zaščitili neprijavljena ravnanja, ki lahko skupaj s priglašenimi klavzulami okrepijo omejevalnost priglašenih klavzul kot takih. Komisija zahteva, da Sodišče razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je globa zmanjšana za 864.000 EUR.
150. Družba JCB odgovarja, prvič, da je njena zahteva za nadomestilo od distributerja pomenila samo izvršitev zadevne klavzule – nadomestilo je bilo v obliki „zunajsodne pogodbene odškodnine“ – in ne nepriglašenega ravnanja. Navedba Komisije, da je družba JCB izrecno priglasila, da ne bo kazni proti strankam iz sporazumov za Združeno kraljestvo, je temeljila le na dejstvu, da so takšne kazni vključevali drugi priglašeni sporazumi. Vendar stranke ob pripravi sporazuma niso dolžne določiti, kakšne kazni bodo veljale ob morebitni kršitvi; če tega ne storijo, lahko zahtevajo odškodnino, če je to primerno. Odškodnina je bila nujna zaradi zagotavljanja veljavnosti selektivnega distribucijskega sporazuma in preprečevanja nezakonite diskriminacije med distributerji. Nazadnje, Komisija je zadevno zahtevo zmotno opisala kot „povračilni ukrep“, ker se skladno s Smernicami taki ukrepi uvedejo proti „drugim podjetjem z namenom ohranjanja praks, ki predstavljajo kršitev“.
Presoja
151. V točki 40 izpodbijane odločbe je Komisija navedla:
„Od družbe JCB se je zahtevalo, da naj na dveh obrazcih A/B, izpolnjenih za Združeno kraljestvo, predloži informacije o vsebini sporazuma ali usklajenih ravnanjih, in, natančneje, v naslovu II(3)(f), o ‚sankcijah, ki se lahko sprejmejo zoper udeležena podjetja (denarne kazni, odvzem posesti, pridržanje zalog, itd.)‘. Odgovor za prva dva obrazca je bil ‚ne‘. Ta odgovor ni bil podan niti iz malomarnosti niti mehanično. Na obrazcu A/B, ki je spremljal priglašeni sporazum za Dansko, ravno tako 30. junija 1973, je bila navedena kazen v višini 250 GBP ali trojna cena rezervnih delov, kupljenih pri drugih virih kot družbi JCB.“
152. Družba JCB tej izjavi v izpodbijani sodbi ni niti oporekala niti ni izpodbijala dokazov iz zadevnih obrazcev A/B.
153. Zdi se mi jasno, da odgovor „ne“ na obrazcih, s katerima so bili priglašeni sporazumi za Združeno kraljestvo, pomeni, da sankcije, kot je kazen, naložena zadevnemu distributerju, niso v mejah dejavnosti, opisane v priglasitvi, in zato ne morejo biti deležne zaščite iz člena 15(5) Uredbe št. 17. V vsakem primeru je zadevna klavzula priglašenega sporazuma prepovedovala prodajo nepooblaščenim distributerjem, medtem ko je bila zadevna kazen naložena za prodaje zunaj dodeljenega ozemlja,(75) zato očitno ni zajeta v izvajanje priglašene določbe.
154. Iz tega torej izhaja, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo v točkah 191 in 192 sodbe, ki jo je treba razveljaviti v delu, kjer zmanjšuje globo za 864.000 EUR.
Stroški
155. Na podlagi člena 69 v povezavi s členom 122 Poslovnika se neuspešni stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
156. Ker je Komisija priglasila stroške, je treba družbi JCB naložiti stroške v zvezi s pritožbo.
157. Sodišče prve stopnje je naložilo družbi JCB, da plača tri četrtine lastnih stroškov, in Komisiji, da plača svoje stroške in četrtino stroškov JCB na podlagi člena 87(3) Poslovnika, ker je bila tožba delno uspešna.
158. Če bo nasprotna pritožba uspešna, in po mojem mnenju bi morala biti, se „razmerje uspeha“ v prvotni tožbi nekoliko spremeni v prid Komisije. Vendar je razlika majhna in po mojem mnenju ne opravičuje nobene spremembe predloga o stroških iz izpodbijane sodbe. Komisija takšne spremembe niti ni zahtevala.
Predlog
159. Menim torej, da bi Sodišče moralo:
– zavrniti pritožbo, ki jo je vložila družba JCB,
– razveljaviti izpodbijano sodbo v delu, v katerem je zmanjšana globa, naložena v izpodbijani odločbi, za 864.000 EUR, in posledično določiti znesek te globe v višini 30.864.000 EUR,
– naložiti družbi JCB plačilo stroškov pritožbe.
(1) .
(2)  –	Recueil, str. II-49.
(3)  –	Odločba Komisije 2002/190/ES z dne 21. decembra 2000 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 ES (zadeva COMP.F.1/35.918 – JCB) (UL 2002, L 69, str. 1), (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
(4)  –	Prva Uredba o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL, angleška posebna izdaja, 1959–1962, str. 87); medtem razveljavljena z učinkom od 1. maja 2004, z začasno izjemo člena 8(3), z Uredbo Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil o konkurenci iz členov 81 in 82 Pogodbe (UL 2003, L 1, str. 1), v skladu s katero imajo zdaj nacionalne oblasti številne odgovornosti, ki jih je prej imela Komisija.
(5)  –	Prva uredba o izvajanju Uredbe Sveta št. 17 (UL, angleška posebna izdaja 1959–1962, str. 132), razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Komisije (ES) št. 3385/94 z dne 21. decembra 1994 o obliki, vsebini in drugih podrobnostih vlog in priglasitev, predvidenih v Uredbi Sveta št. 17 (UL L 377, str. 28).
(6)  –	Uredba Komisije št. 99/63/EGS z dne 25. julija 1963 o zaslišanju, opredeljenem v členu 19(1) in (2) Uredbe Sveta št. 17 (UL, angleška posebna izdaja 1963–1964, str. 47), razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Komisije (ES) št. 2842/98 z dne 22. decembra 1998 o zaslišanju pogodbenic v nekaterih postopkih na podlagi členov 85 in 86 Pogodbe ES (UL L 354, str. 18).
(7)  –	Glej tudi obvestilo Komisije o postopkih glede zahtev za negativni izvid (UL 1982, C 343, str. 4).
(8)  –	Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) Pogodbe ESPJ (UL 1998, C 9, str. 3) (v nadaljevanju: Smernice).
(9)  –	Za katere so predpisane globe do 1 milijona EUR, do 20 milijonov EUR oziroma več kot 20 milijonov EUR (odstavek 1.A Smernic).
(10)  –	Odstavek 1.B.
(11)  –	Odstavek 2 oziroma 3.
(12)  –	Odstavek 5(b).
(13)  –	Z dne 22. junija 1983 o uporabi člena (81(3)) ES za skupine sporazumov o izključni distribuciji (UL L 173, str. 1).
(14)  –	V nadaljevanju „JCB“ uporabljam za JCB Services kot stranko v tem postopku in, razen kjer bi to lahko povzročilo zmedo, za skupino JCB kot celoto in različna podjetja v skupini v obsegu, kot pomenijo dejavnosti skupine.
(15)  –	Navedena v opombi 3.
(16)  –	Glej sodbo Sodišča v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P; Recueil, str. I-123, točka 47 in naslednje); glej tudi točki 73 in 74 spodaj.
(17)  –	Glej točko 7 in naslednje zgoraj.
(18)  –	Točka 37 sodbe.
(19)  –	Točka 38.
(20)  –	Točka 39, kjer sta navedeni sodbi v zadevah Trabisco proti Komisiji (T-26/99, Recueil, str. II‑633, točka 52) in Sodima proti Komisiji (T-62/99, Recueil, str. II-655, točka 94).
(21)  –	Točka 40, kjer je navedena sodba LVM in drugi proti Komisiji (združene zadeve T‑305/94, T‑306/94, T-307/94, od T-313/94 do T‑316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 in T‑335/94, Recueil, str. II-931, točka 122).
(22)  –	Točka 41.
(23)  –	Točka 42.
(24)  –	Točke od 43 do 45.
(25)  –	Glej točko 205 izpodbijane odločbe.
(26)  –	Glej zlasti točke 149, 158, 163, 171, 175 in 252 izpodbijane odločbe.
(27)  –	Glej točko 231 in naslednje izpodbijane odločbe.
(28)  –	Točka 45 izpodbijane sodbe.
(29)  –	Točke od 53 do 60 izpodbijane sodbe.
(30)
–	Glej člen 15(5)(a) Uredbe št. 17, naveden v točki 14 zgoraj.
(31)  –	Glej točko 63 zgoraj.
(32)  –	Točke od 92 do 98 izpodbijane sodbe.
(33)  –	Točka 63 zgoraj.
(34)  –	Glej, na primer, zadeve Hilti proti Komisiji (C-53/92 P, Recueil, str. I-667, točka 42); Komisija proti Brazzelliju Lualdiju in drugim (C-136/92 P, Recueil, str. I-1981, točke od 47 do 49) in, najnovejšo, Ricca Foods proti Komisiji (C-40/03 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 60).
(35)  –	Glej po analogiji zadeve DIR International Film in drugi proti Komisiji (C-164/98 P, Recueil, str. I-447, točke od 43 do 48); Parlament proti Samperju (C-277/01 P, Recueil, str. I-3019, točke od 45 do 49) in Belgija proti Komisiji (C-197/99 P, Recueil, str. I-8461, točke od 64 do 67).
(36)  –	Podrobno navedeno v točkah od 84 do 91 izpodbijane odločbe.
(37)  –	Točke od 86 do 89 izpodbijane sodbe.
(38)  –	Točka 122 izpodbijane odločbe.
(39)  –	Točke od 90 do 95 izpodbijane sodbe.
(40)  –	Zlasti točka 113 izpodbijane odločbe.
(41)  –	Točke od 96 do 100 izpodbijane sodbe.
(42)  –	V točkah od 139 do 145 izpodbijane sodbe.
(43)  –	V zadevni klavzuli je navedeno: „Pooblaščeni distributer se zavezuje tudi, da ne bo prodajal niti distribuiral izdelkov in delov družbe JCB s sedeža, iz podružnice ali skladišča zunaj ozemlja. Pooblaščeni distributer se zavezuje, da ne bo neposredno ali posredno promoviral izdelkov in delov družbe JCB zunaj ozemlja“.
(44)  –	V skladu s sodno prakso: sodbe v zadevah Consten in Grundig proti Komisiji (56/64 in 58/64, Recueil, str. 299); Ferriere Nord proti Komisiji (T-143/89, Recueil, str. II-917, točki 30 in 31); Ferriere Nord proti Komisiji (C-219/95 P, Recueil, str. I-4411, točke od 13 do 15) in Société Technique Minière(56/65, Recueil, str. 235).
(45)  –	Točke od 111 do 118 izpodbijane sodbe.
(46)  –	Glej točko 15 zgoraj.
(47)  –	Uredba Komisije št. 67/67/EGS z dne 22. marca 1967 o uporabi člena 81(3) Pogodbe za določene vrste sporazumov o izključni prodaji (UL 1967, angleška posebna izdaja, str. 10).
(48)  –	Glej na primer zadevo Brazzelli Lualdi, navedeno v opombi 34, točka 59.
(49)  –	Glej točko 6 zgoraj.
(50)  –	Odločba Komisije 75/73/ EGS z dne 13. decembra 1974 o postopku uporabe člena 81 Pogodbe ES (IV/14.650 – Bayerische Motoren Werke AG) (UL 1975, L 29, str. 1) in Odločba Komisije 85/559/EGS z dne 27. novembra 1985 o postopku uporabe člena 81 Pogodbe ES (IV/30.846 – Ivoclar) (UL L 369, str. 1).
(51)  –	Točke od 160 do 169 izpodbijane sodbe.
(52)  –	V točkah 133, 145 in 154 izpodbijane sodbe.
(53)  –	V točki 166.
(54)  –	V točkah 209, 214, 215 in 218.
(55)  –	V točki 185 izpodbijane sodbe.
(56)  –	Odločba Komisije 98/273/ES z dne 28. januarja 1998 glede postopka uporabe člena 81 Pogodbe ES (zadeva IV/35.733 – VW) (UL L 124, str. 60) in Odločba Komisije 2001/146/ES z dne 20. septembra 2000 o postopku uporabe člena 81 Pogodbe ES (zadeva COMP/36.653 – Opel) (UL 2001, L 59, str. 1), omenjeni v točki 171 izpodbijane sodbe.
(57)  –	Točke od 175 do 177 izpodbijane sodbe.
(58)  –	Točke od 178 do 180.
(59)  –	Točki 183 in 183.
(60)  –	Točki 184 in 185.
(61)  –	Točke od 186 do 189.
(62)  –	Točka 190.
(63)  –	Točki 191 in 192.
(64)  –	Točki 193 in 194.
(65)  –	Glej tudi točke od 86 do 89 izpodbijane sodbe.
(66)  –	Glej tudi točki 47 in 55 zgoraj.
(67)  –	Glej tudi točko 7 in naslednje in 43 zgoraj.
(68)  –	Sodba Ferriere Nord proti Komisiji, navedena zgoraj v opombi 44; sodba v zadevah LR AF 1998 proti Komisiji (T-23/99, Recueil, str. II‑1705, točke 234, 236 in 279) in Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji (T-354/94, Recueil, str. II-2111, točka 119).
(69)  –	Glej točko 12 in naslednje zgoraj.
(70)  –	Sodba v zadevi Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji (T-224/00, Recueil, str. II-2597, točka 42).
(71)  –	Odstavek 1.A Smernic.
(72)  –	102 in 117.
(73)  –	„[…] memorandum direktorja prodajne službe z dne 16. maja 1995, ki je bil posredovan vodilnim v skupini in kjer je navedeno, da naj bi bila prepoved vzporednega uvoza v nasprotju z odločbami Komisije in sodno prakso Sodišča“ (točka 54 izpodbijane sodbe).
(74)  –	Znesek 864.000 EUR je dvakratnik zneska kazni, ki jo je JCB naložil svojemu distributerju.
(75)  –	Glej točko 191 izpodbijane sodbe.