62002TO0358_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi T-358/02,
Deutsche Post AG, s sedežem v Bonnu (Nemčija),
DHL International Srl, s sedežem v Rozzanu (Italija),
ki ju zastopata J. Sedemund in T. Lübbig, avocats,
tožeči stranki,
proti
Komisiji Evropskih skupnosti,
ki jo zastopajo V. Di Bucci, J. Flett in V. Kreuschitz, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka,
ob intervenciji
Italijanske republike, ki jo je najprej zastopal U. Leanza, nato I. Braguglia, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
in ob sodelovanju
Poste Italiane SpA,
s sedežem v Rimu (Italija), ki jo zastopata B. O'Connor, solicitor, in A. Fratini, avocat,
intervenienta,
zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2002/782/ES z dne 12. marca 2002 o državnih pomočeh, ki jih je Italija dodelila v korist Poste Italiane SpA (nekdanja Ente Poste Italiane) (UL L 282, str. 29),
SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi razširjeni senat),
v sestavi J. Pirrung, predsednik, V. Tiili, sodnica, A. W. H. Meij, M. Vilaras in N. J. Forwood, sodniki,
sodni tajnik: M. H. Jung,
sprejema naslednji
Sklep
Razlogi za odločitev
Dejansko stanje, postopek in predlogi strank
1. Italijanski organi so delniški družbi italijanskega prava Poste Italiane, nekdanja Ente Poste Italiane (Italijanska pošta), potem ko je ta nenehno imela izgube, v letih od 1994 do 1999 dodelili javne pomoči v skupni višini 17.960 milijard italijanskih lir (ITL) (9,28 milijarde evrov) za odpravo teh primanjkljajev.
2. Dne 12. marca 2002 je Komisija po opravljenem postopku na podlagi člena 88(2) ES sprejela Odločbo št. 2002/782/ES o državnih pomočeh, ki jih je Italija dodelila Poste Italiane SpA (nekdanja Ente Poste Italiane) (UL L 282, str. 29). V tej odločbi, naslovljeni na Italijansko republiko, je Komisija upoštevala zlasti to, da pri plačilu zgoraj navedenega zneska ni šlo za državno pomoč v smislu člena 87(1) ES (v nadaljevanju: izpodbijana odločba). V uvodni izjavi 128 te odločbe je Komisija poštne dejavnosti, ki jih Italijanska pošta opravlja poleg storitev splošnega gospodarskega pomena, opredelila kot, „postranske “, v uvodni izjavi 61 pa je podrobneje opredelila, da so te konkurenčne dejavnosti približno 10 % prometa Italijanske pošte. Komisija je navedla tudi to, da „v italijanskem poštnem sektorju vlada določena stopnja konkurence“ in da so „zlasti storitve hitre pošte, storitve odprave paketov za profesionalne uporabnike in logistične storitve v Italiji razvila zasebna podjetja, med katerimi imajo nekatera sedež v drugi državi članici“ (uvodna izjava 115). V navedenem besedilu se opomba na koncu strani 40 glasi: „TNT in DHL je mogoče navesti kot primera nadzorovanih tujih družb“.
3. Tožeči družbi − in sicer delniška družba nemškega prava Deutsche Post (Nemška pošta, v nadaljevanju: DP) in družba z omejeno odgovornostjo italijanskega prava DHL International (v nadaljevanju: DHL), v kateri je DP udeležena od leta 1998, in sicer od leta 2002 kot večinska udeleženka − sta dejavni na italijanskem trgu poštnih storitev, ki so odprte za konkurenco. Glede konkurenčnega položaja družb, pridruženih skupini Deutsche Post, je treba izpostaviti, da je DHL prisotna na italijanskem trgu storitev hitrega notranjega in mednarodnega prenosa dokumentov in paketov, da Deutsche Post Srl v Italiji ponuja notranje in mednarodne storitve odprave paketov in logistike/začasnega uskladiščenja, da ima Deutsche Post Global Mail GmbH dovoljenje za opravljanje storitev pobiranja, prenosa, sortiranja in raznašanja pisem in paketov in da Danzas Italia SpA ponuja integrirane logistične storitve kopenskega, zračnega in pomorskega prometa, namenjene italijanskemu trgu.
4. Tožeči stranki sta z vlogo, ki je bila vložena v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 5. decembra 2002, vložili to tožbo na razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.
5. Tožeči stranki Komisiji v bistvu očitata, da je s tem, ko je dala prednost Italijanski pošti, tako da ji je odobrila pomoči, ki so ji jih dodelili italijanski organi, medtem ko so bile podobne pomoči, ki so jih nemški organi dodelili DP z Odločbo 2002/753/ES z dne 19. junija 2002 o ukrepih, ki jih je sprejela Zvezna republika Nemčija v korist Deutsche Post AG (UL L 247, str. 27, v nadaljevanju: odločba glede DP), razglašene za nezdružljive s skupnim trgom, kršila splošno načelo prepovedi diskriminacije.
6. Komisija je z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 22. januarja 2003, podala ugovor nedopustnosti in poudarila, da je med postopkom glede DP in postopkom glede Italijanske pošte bistvena razlika.
7. Tožeči stranki sta z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 7. marca 2003, predložili svoja stališča o podanem ugovoru.
8. S sklepom z dne 26. junija 2003 je predsednik drugega razširjenega senata dovolil, da Italijanska republika in Italijanska pošta v tem sporu intervenirata v podporo predlogov Komisije. Z vlogama, vloženima dne 5. in 8. septembra 2003, sta sprejeli stališče do ugovora nedopustnosti. Tožeči stranki in Komisija so dne 26. in 27. novembra 2003 vložile svoja stališča o vlogi, ki jo je predložila Italijanska pošta.
9. Komisija, Italijanska republika in Italijanska pošta Sodišču prve stopnje predlagajo, naj:
– tožbo zavrže kot nedopustno;
– tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
10. Tožeči stranki Sodišču prve stopnje predlagata, naj:
– zavrne ugovor nedopustnosti;
– podredno odločanje o tem pridrži za končno odločbo;
– izpodbijano odločbo razglasi za nično;
– Komisiji naloži plačilo stroškov.
Pravno stanje
11. Komisija utemeljuje svoj ugovor z dvema razlogoma za nedopustnost. Prvič, izpodbijana odločba, naslovljena na Italijansko republiko, naj ne bi posamično zadevala tožečih strank v smislu člena 230, četrti odstavek, ES. Drugič, tožeči stranki naj ne bi izkazali legitimnega pravnega interesa.
12. V skladu s členom 114(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje lahko Sodišče prve stopnje, če mu stranka to predlaga, odloči o dopustnosti, ne da bi odločalo o zadevi po temelju. V skladu s členom 114(3) se, razen če Sodišče prve stopnje ne odloči drugače, postopek nadaljuje ustno. Sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi meni, da je po preučitvi gradiva v spisu dovolj poučeno, da lahko odloči o predlogu brez ustnega postopka.
13. V zvezi s tem je treba najprej preučiti, ali izpodbijana odločba posamično zadeva tožeči stranki.
Trditve strank
14. Komisija poudarja, da niti DP niti DHL nista sodelovali v upravnem postopku, ki je potekal pred sprejetjem izpodbijane odločbe. Komisija na podlagi tega sklepa, da ta odločba zadeva tožeči stranki enako kot vsa druga podjetja, ki konkurirajo Italijanski pošti na enem ali drugem zadevnem trgu. Komisija glede tega podrobneje opredeljuje, da izpodbijana odločba zadeva tožeči stranki v njunem položaju podjetij, ki opravljajo dejavnost na področju hitrih storitev, tj. gospodarske dejavnosti, ki jo kadar koli lahko opravlja katera koli druga oseba, kar torej ne omogoča njune individualizacije.
15. V tem smislu se Komisija sklicuje na uvodni izjavi 32 in 39 v izpodbijani odločbi, v katerih je navedeno, da ima Italijanska pošta ne samo nalogo opravljati poštne storitve, temveč tudi nalogo zbirati poštne prihranke in zagotavljati sistem plačil; poleg tega naj bi imela v ureditvi proste konkurence možnost zagotavljati druge poštne, telekomunikacijske, finančne in zavarovalniške storitve ter storitve dostave. Tožeči stranki naj bi sami izjavili, da več podjetij iz njihove skupine konkurira Italijanski pošti ali podjetjem iz njene skupine v različnih sektorjih, kot na primer pri storitvah hitre pošte in dostavi paketov komercialnim strankam v Italiji.
16. Komisija trdi, da ima Italijanska pošta več drugih konkurentov v teh sektorjih. Na trgu poštnih storitev naj bi šlo zlasti za TNT (ki jo nadzoruje Nizozemska pošta), Consigno (ki jo nadzoruje Britanska pošta), United Parcel Service (UPS), Rinaldi, Swiss Post Italy (SPI), IMX, Mail Express in Easy Mail. Opozarjajoč, da Italijanska pošta in druga podjetja iz njene skupine ponujajo tudi bančne, zavarovalniške in telekomunikacijske storitve, Komisija meni, da številni drugi subjekti opravljajo dejavnost na vseh teh trgih, na katerih je živahna konkurenca. Težko bi bilo sklepati, da imajo vsi ti konkurenti Italijanske pošte, ne da bi sodelovali v upravnem postopku, pravico vložiti tožbo zoper odločbo o pomoči, dodeljeni Italijanski pošti.
17. Komisija dodaja, da je sprejela izpodbijano odločbo po izvedenem formalnem postopku preiskave, tako da so tretje zainteresirane stranke imele na voljo postopkovna jamstva iz člena 88(2) ES. Vendar Komisija meni, da bi le v primeru, da bi zavrnila začetek zadevnega postopka, to pomenilo, da bi bili tožeči stranki individualizirani v smislu člena 230, četrti odstavek, ES. Posledično ni mogoče šteti, da bi izpodbijana odločba tožeči stranki, ki sta le zainteresirani tretji stranki, posamično zadevala. Če bi tožeči stranki imeli procesno upravičenje za vložitev te tožbe, čeprav nista sodelovali v upravnemu postopku, bi Sodišču prve stopnje predložili stališča, ki bi se dejansko nanašala na upravni postopek pred Komisijo.
18. Italijanska pošta v svoji intervencijski vlogi meni, da stališče, ki ga zagovarjata tožeči stranki, ne upošteva gospodarskega ozadja, na katerem temelji izpodbijana odločba. Struktura in razvoj italijanskega trga storitev hitre pošte bi za zadevno obdobje pokazala, da je položaj tožečih strank popolnoma enak položaju številnih drugih subjektov na trgu. Poleg tega ukrepi, ki jih je italijanska država sprejela v korist Italijanske pošte, v ničemer niso vplivali na konkurenčni položaj tožečih strank.
19. Italijanska pošta poudarja, da storitve hitre pošte pomenijo trg, ki spada v širok sektor poštnih storitev. Promet, ki ga je imela na tem trgu, naj bi znašal od 2 do 3 % prometa od gospodarskih dejavnosti, ki so podvržene konkurenci. Dejansko naj bi v letih od 1994 do 1999 njen celotni promet v povprečju znašal več kot 5,5 milijarde evrov, medtem ko naj bi njen promet na trgu storitev hitre pošte od 1994 do 1998 znašal le med 15 in 36 milijoni evrov (leta 1999 naj bi njen promet znašal 125 milijonov evrov na ravni skupine zaradi prevzema podjetja SDA).
20. Italijanska pošta na podlagi tega sklepa, da tožeči stranki ne moreta zatrjevati posamične prizadetosti, saj ju ni mogoče izločiti iz vseh dejanskih ali mogočih konkurentov na vsakem izmed tridesetih upoštevnih trgov, na katerih deluje. Meni, da bi bilo, če bi sprejeli trditve tožečih strank, treba vsakega konkurenta Italijanske pošte, ki pripada „vodilni skupini“ na katerem koli trgu, na katerem ta deluje, šteti za posamično prizadetega. To bi vodilo do nesmiselnega sklepa, da bi bilo v obravnavani zadevi približno dvesto podjetij upravičenih do sprožitve sodnega postopka na podlagi svojega konkurenčnega odnosa z Italijansko pošto, ki je primerljiv s tem, ki ga je DP navedla kot utemeljitev svoje tožbe.
21. Italijanska pošta nadaljuje, da tudi če bi polje preizkusa omejili na italijanski trg storitev hitre pošte, položaj tožečih strank na tem trgu ne bi dopuščal sklepanja, da so te posamično prizadete v primerjavi z vsemi drugimi konkurenti. V bistvu naj tožeči stranki ne bi dokazali niti tega, da sta utrpeli resnično in gotovo škodo po plačilu spornih pomoči, niti tega, da obstaja neposredna zveza med temi pomočmi in morebitno škodo. Nasprotno, povečali sta svoje tržne deleže in imeli ne le višjo odstotno rast, kot je bila rast na trgu, temveč tudi višjo od skupine Italijanske pošte.
22. Tožeči stranki odgovarjata, da trditve Komisije ne upoštevajo strukture različnih trgov, na katerih je prisotna Italijanska pošta. S to trditvijo naj bi Komisija razkrila, da se ni potrudila natančno opredeliti stvarno upoštevnih trgov in da ni preučila konkretnih posledic spornih pomoči za konkurenco.
23. Tožeči stranki, opozarjajoč, da sta konkurirali Italijanski pošti predvsem na liberaliziranem trgu prenosa hitrih pošiljk, poudarjata, da je Italijanska pošta na tem trgu imela do leta 1998 5-% delež, ki ga je znatno povečala s prevzemom zasebnega podjetja za hitre pošiljke SDA. Tako naj bi tržni deleži različnih podjetij, dejavnih v Italiji, za leto 1998 znašali: TNT (Nizozemska pošta) - 21 %, UPS - 15 %, SDA - 9 %, DHL - 8 %, Executive - 8 %, Postacelere (Italijanska pošta) - 5 %. Število podjetij, prisotnih na italijanskem trgu za hitre poštne pošiljke, naj bi se torej v tem obdobju zmanjšalo na eno „vodilno skupino“ - ki jo je mogoče preprosto individualizirati - treh tujih podjetij (TNT, DHL in UPS), ki so konkurirala Italijanski pošti in SDA; zadnja je bila hčerinska družba Italijanske pošte in podjetja Executive, ki ga je leta 2000 kupila Britanska pošta. Trditev Komisije, da gre za gospodarsko dejavnost, ki jo „lahko opravlja kdor koli kadar koli “, naj bi torej temeljila na neupoštevanju gospodarske resničnosti.
24. Poleg tega naj bi izpodbijana odločba temeljila na jasnem ločevanju vsake posamezne dejavnosti Italijanske pošte. V uvodnih izjavah 116 in 117 te odločbe naj bi Komisija preučila dejavnosti Italijanske pošte v finančnem in bančnem sektorju in ugotovila, da je Italijanska pošta konkurirala številnim nacionalnim in tujimi bankam in finančnim institucijam; v tej povezavi naj Komisija ne bi posamično imenovala konkurentov. Nasprotno naj bi v uvodni izjavi 115 Komisija preučila storitve, ki so bile v vmesnem času liberalizirane na italijanskem poštnem trgu, torej storitve hitre pošte, storitve odprave paketov za poklicne uporabnike in logistične storitve, ki so jih razvila zasebna podjetja.
25. Glede tega naj bi se Komisija izrecno sklicevala na dejstvo, da imajo „nekatera“ izmed teh podjetij „svoj sedež v drugi državi članici“. V opombi na strani 40 spodaj, ki napotuje na uvodno izjavo 115 v izpodbijani odločbi, naj bi bila TNT in DHL celo izrecno imenovana kot „nadzorovani tuji družbi“. Komisija naj bi imela v mislih ravno položaj nekaterih vodilnih konkurentov na italijanskem trgu, torej podjetij TNT in DHL.
26. Tožeči stranki trdita, da ta opis konkurenčnega položaja ustreza opisu, ki izhaja iz ustaljene prakse italijanskega organa za konkurenco. V tem smislu se sklicujeta na odločbe tega organa z dne 10. julija 1998, 8. februarja 2001 in 20. decembra 2002. Zadnjenavedena odločba naj bi kot subjekte na trgu hitrih storitev (z navedbo pripadajočih tržnih deležev v letu 2001) navajala le naslednja podjetja: Bartolini -22,4 %, Italijanska pošta/SDA - 21,9 %, TNT - 18,5 %, Executive - 13,1 %, DHL - 6,6 %, UPS - 3,6 %, Rinaldo Rinaldi - 2,9 %.
27. Italijanska pošta naj bi imela 20-% udeležbo v kapitalu družbe Bartolini, med Bartolini in SDA pa naj bi obstajalo strateško partnerstvo. Položaj na trgu naj bi bil torej stabilen v tem smislu, da je italijanski organ za konkurenco že več kot štiri leta opredeljeval podjetja, ki jih je mogoče jasno izločiti in individualizirati, za konkurente na italijanskem trgu hitrih poštnih storitev. DHL naj bi bila v treh odločbah imenovana kot pomembna konkurentka Italijanske pošte.
28. Po mnenju tožečih strank se Komisija proti njima ne more sklicevati na to, da v tem sodnem postopku navajata stališča, ki bi jih po njenem mnenju morali navesti v upravnem postopku. Glavni razlogi, zatrjevani v tej zadevi, naj bi temeljili ravno na razlikah med izpodbijano odločbo in odločbo glede DP. Vendar naj bi bila ta zadnja odločba sprejeta tri mesece po izpodbijani odločbi, tako da tožeči stranki nista mogli navajati razlogov, navedenih pred Sodiščem prve stopnje, med upravnim postopkom, ki se je končal z izpodbijano odločbo.
29. V odgovoru na intervencijsko vlogo Italijanske pošte tožeči stranki zatrjujeta, da jima za utemeljitev njunega procesnega upravičenja ni treba poglobljeno opredeliti očitkov za vsak posamezen trg, ki ga zadeva izpodbijana odlo čba. Izpodbijani odločbi nasprotujeta le v delu, ki se nanaša na trg storitev hitre pošte. Na tem trgu naj bi pripadali „vodilni skupini“ treh tujih podjetij, ki jo je mogoče preprosto individualizirati. V vsakem primeru naj bi dejstvo, da je Italijanska pošta prejela enostransko korist, nedvomno prizadelo tržni položaj njene neposredne konkurentke, torej DHL. Nadaljnja rast tožečih strank na zadevnem trgu naj torej ne bi izključevala njihovega procesnega upravičenja.
30. Končno stranki razpravljata o tem, kako so za rešitev tega spora pomembne zlasti sodbe Sodišča prve stopnje z dne 27. aprila 1995 v zadevi AAC in drugi proti Komisiji (T-442/93,
Recueil, str. II‑1329), v zadevi ASPEC in drugi proti Komisiji (T-435/93, Recueil, str. II-1281), z dne 22. oktobra 1996 v zadevi Skibsværftsforeningen in drugi proti Komisiji (T-266/94, Recueil, str. II-1399), z dne 5. novembra 1997 v zadevi Ducros proti Komisiji (T-149/95, Recueil, str. II-2031), z dne 15. septembra 1998 v zadevi BP Chemicals proti Komisiji (T-11/95, Recueil, str. II-3235) in z dne 5. decembra 2002 v zadevi
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum proti Komisiji (T-114/00, Recueil, str. II-5121).
Presoja Sodišča prve stopnje
31. Ker izpodbijana odločba ni naslovljena na tožeči stranki, je ta ničnostna tožba lahko dopustna na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES, le če ju ta odločba neposredno in posamično zadeva.
32. Glede neposredne prizadetosti tožečih strank zadostuje, da izpostavimo, da izpodbijana odločba, v kateri je ugotovljeno, da določena plačila niso državne pomoči, neposredno učinkuje na tožeči stranki (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Ducros proti Komisiji, točka 32).
33. Glede vprašanja posamične prizadetosti tožečih strank iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se subjekti, ki niso naslovniki odločbe, lahko sklicujejo na to, da jih odločba posamično zadeva, le kadar jih prizadeva zaradi določenih njihovih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, ki jih opredeljuje glede na vse druge subjekte in jih torej individualizira podobno kot samega naslovnika odločbe (sodba Sodišča z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji, 25/62, Recueil, str. 197, 223, in zgoraj navedena sodba BP Chemicals proti Komisiji, točka 71).
34. Ker je bila izpodbijana odločba sprejeta po izvedenem formalnem postopku preiskave iz člena 88(2) ES, je treba opozoriti, da iz sodne prakse prav tako izhaja, da taka odločba posamično zadeva podjetja, ki so vložila prijavo, s katero je bil sprožen ta postopek, in predložila svoja stališča, ki so vplivala na potek postopka, če je ukrep, ki je predmet te odločbe, znatno prizadel njihov tržni položaj (sodba Sodišča z dne 28. januarja 1986 v zadevi COFAZ in drugi proti Komisiji, 169/84, Recueil, str. 391, točki 24 in 25, in zgoraj navedena sodba BP Chemicals proti Komisiji, točka 72).
35. V obravnavani zadevi pa pogoji iz te sodne prakse niso izpolnjeni, saj nobena izmed tožečih strank ni sprožila upravnega postopka, ki bi potekal pred Komisijo, niti predložila stališč v okviru tega postopka, ki bi lahko vplivala na njegov potek.
36. Vendar podjetje ki, čeprav ni imelo dejavne vloge v upravnem postopku pred Komisijo, lahko drugače izkaže, da ga odločba posamično zadeva (zgoraj navedena sodba BP Chemicals proti Komisiji, točka 72, in navedena sodna praksa), vendar mora v vsakem primeru izkazati, da ukrep, ki ga izpodbijana odločba dovoljuje, lahko znatno prizadene njegov položaj na zadevnem trgu.
37. Zgolj okoliščina, da je zadevna odločba lahko v določeni meri vplivala na konkurenčne odnose na upoštevnem trgu in da je bilo to podjetje v kakršnem koli konkurenčnem odnosu z upravičencem iz te odločbe, še ne pomeni, da gre za znatno prizadetost (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 10. decembra 1969 v zadevi Eridania in drugi proti Komisiji, 10/68 in 18/68, Recueil, str. 459, točka 7). Tako se podjetje ne more sklicevati le na konkurenčen odnos, ki ga ima s podjetjem, ki je upravičeno do zadevnega ukrepa, temveč mora poleg tega izkazati tudi to, koliko je prizadet njegov položaj na trgu (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 23. maja 2000 v zadevi Comité d’entreprise de la Société française de production in drugi proti Komisiji, C-106/98 P, Recueil, str. I‑3659, točki 40 in 41).
38. V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da tožeči stranki nista predložili nobenega dokaza, ki bi izkazoval posebnost konkurenčnega položaja družb Deutsche Post Srl, Deutsche Post Global Mail GmbH in Danzas Italia SpA, pridružene skupini Deutsche Post, na italijanskem poštnem trgu.
39. Dejstvo, da je bila DHL poimensko navedena v opombi na strani 40 spodaj v izpodbijani odločbi, ne zadostuje za to, da bi izkazala, da je bil njen konkurenčni položaj znatno prizadet. V tem delu besedila Komisija le navaja, da je v italijanskem poštnem sektorju „določena stopnja konkurence“, in natančneje opredeljuje, da so različne storitve „v Italiji razvila zasebna podjetja, med katerimi imajo nekatera sedež v drugi državi članici“; v tej povezavi je bilo po mnenju Komisije „TNT in DHL [mogoče] navesti kot primera nadzorovanih tujih družb“. Vendar nič v tem delu ne dopušča sklepa, da so ukrepi, do katerih je bila upravičena Italijanska pošta in ki so bili dovoljeni z izpodbijano odločbo, znatno prizadeli položaj DHL na trgu.
40. Vendar tožeči stranki trdita, da DHL pripada „vodilni skupini“ treh tujih podjetij, ki konkurirajo Italijanski pošti na italijanskem trgu prenosa hitre pošte. S poudarkom na dejstvu, da je bil njen tržni delež leta 1998 8 % in leta 2001 6,6 % v primerjavi s tržnima deležema 14 % in 21,9 %, ki ju je imela Italijanska pošta (vključno z njeno udeležbo v kapitalu podjetja SDA), skušata individualizirati DHL.
41. Vendar, kot je pravilno poudarila Italijanska pošta, je bilo na trgu več različnih subjektov, med katerimi so nekateri razpolagali z večjimi deleži kot DHL, torej TNT (21 % leta 1998 in 18,5 % leta 2001), UPS (15 % leta 1998), Executive (8 % leta 1998 in 13,1 % leta 2001) in Bartolini (22,4 % leta 2001). Poleg tega sta se tožeči stranki sklicevali na iste številčne podatke in obenem navajali tržne deleže drugih podjetij (glej točki 23 in 26 zgoraj). Vendar le s številčnimi podatki ni mogoče dokazati, da je izpodbijana odločba znatno vplivala na konkurenčni položaj DHL v primerjavi z drugimi konkurenti Italijanske pošte.
42. Dodati je treba, da je Italijanska pošta predložila podatke o razvoju italijanskega trga storitev hitre pošte, iz katerih izhaja, da je imela DHL v letih od 1994 do 1999 višjo letno rast (23,9 %), kot je bila rast na trgu (12,1 %), in da je v letih od 1998 do 2001 DHL povečala promet in tržni delež in dosegla letno rast (20,3 %), ki je bila višja od rasti na trgu (11,6 %) in višja od rasti Italijanske pošte po prevzemu SDA (17,7 %).
43. Kot odgovor na to konkretno in natančno navedbo glede položaja DHL sta se tožeči stranki zadovoljili s splošnim zatrjevanjem, da „dejstvo, da je neposredni konkurent upravičen do enostranske koristi, nedvomno prizadene tržni položaj neposrednega konkurenta tega podjetja“. Dodali sta, da nadaljevanje njune rasti na trgu „ne izključuje njunega procesnega upravičenja, temveč zgolj poudarja poseben položaj, ki ga imata na trgu, in iz tega izhajajoče procesno upravičenje za izpodbijanje ukrepov, ki jih je italijanska država sprejela v korist konkurenta in ki so povzročili izkrivljanje konkurence“. Vendar tožeči stranki nista niti predložili konkretnih elementov, s katerimi bi navajali, da bi se konkurenčni položaj DHL znatno ugodneje razvijal, če zadevni ukrepi ne bi bili dovoljeni.
44. V teh okoliščinah tožečima strankama ni uspelo dokazati, da so ukrepi, dovoljeni z izpodbijano odločbo, znatno vplivali na njun tržni položaj na zadevnem trgu. Glede tega ne zadostuje, da so ti ukrepi − kot ob vsakem finančnem ukrepu, ki daje enostransko prednost le enemu podjetju − lahko vplivali na konkurenčne odnose na tem trgu.
45. To sklepanje ni v nasprotju z razlogovanjem Sodišča prve stopnje v zgoraj navedeni sodbi Ducros proti Komisiji, v kateri je tožbo, ki je bila po mnenju tožečih strank vložena v podobnih okoliščinah, kot so te v obravnavanem primeru, razglasilo za dopustno. V bistvu se je, nasprotno kot DP in DHL, Ducros pritožil proti pomočem, odobrenim konkurentu, in je bilo edino podjetje, ki je sodelovalo v upravnem postopku (točka 35 navedene sodbe). Poleg tega je bila v tej zadevi posebnost zadevnega trga v tem, da je bilo tržne deleže zadevnih podjetij težko kvantificirati (točka 38 navedene sodbe). Končno, povod za prijavo in pozneje tožbo Ducrosa je bilo dejstvo, da sta se Ducros in upravičenec do zadevnih pomoči udeležila istega razpisa za javno naročilo, ki je bilo dodeljeno upravičencu do teh pomoči in ne Ducrosu; za zadnjega je bilo zadevno javno naročilo pomembno, saj je pomenilo bistveni del njegovega letnega prometa (točke 4, 5 in 39 navedene sodbe). Taki značilni elementi, ki so individualizirali Ducros, za tožeči stranki v obravnavani zadevi niso podani.
46. Ker je bila izpodbijana odločba sprejeta po izvedenem formalnem postopku preiskave iz člena 88(2) ES, je sklicevanje tožečih strank na zgoraj navedeno sodbo Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum proti Komisiji (točki 53 in 54) − v skladu s katero je tožba, ki jo je vložilo združenje, dopustna že, če so le nekateri njegovi člani neposredni konkurenti upravičenca do zadevne pomoči − brezpredmetno, saj je bila zadevna odločba v tej zadevi sprejeta po zgolj
predhodni preučitvi. V obravnavani zadevi se tožeči stranki torej nikakor ne moreta sklicevati na sodno prakso, po kateri, kadar Komisija, ne da bi začela formalni postopek preiskave, v okviru predhodne preučitve ugotovi, da je državna pomoč združljiva s skupnim trgom, je treba zainteresirane stranke iz člena 88(2) ES, ki uživajo jamstva formalnega postopka preiskave, ko se le-ta opravi, šteti za posamično prizadete z odločbo, s katero je to ugotovljeno (zgoraj navedena sodba BP Chemicals proti Komisiji, točki 82 in 89).
47. V vsakem primeru tožečima strankama niso bile odvzete procesne pravice, ki jih zagotavlja člen 88(2) ES, saj je Komisija pravilno povabila zainteresirane stranke, naj predstavijo svoja stališča v uradnem postopku preiskave. Vendar sta se tožeči stranki kljub dvema povabiloma, objavljenima v ta namen v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 27. novembra 1998 (UL C 367, str. 5) in z dne 3. februarja 1999 (UL C 28, str. 5), vzdržali sodelovanja v tem postopku. Končno dejstvo, da sta bili tožeči stranki zainteresirani stranki v smislu zgoraj navedene odločbe, ne zadostuje za to, da bi bili individualizirani podobno, kot bi bil individualiziran naslovnik izpodbijane odločbe (zgoraj navedena sodba BP Chemicals proti Komisiji, točka 73).
48. Iz zgoraj navedenega izhaja, da tožeči stranki nista dokazali, da ju izpodbijana odločba posamično zadeva, torej da ju v primerjavi z drugimi gospodarskimi subjekti prizadeva na poseben način, kot če bi bili naslovnici te odločbe.
49. Zato je treba tožbo zavreči kot nedopustno brez potrebnega ugotavljanja, ali sta tožeči stranki izkazali legitimen pravni interes.
Stroški
50. V skladu s členom 87(2) Poslovnika se strankama, ki s svojimi predlogi nista uspeli, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožečima strankama, ki s svojimi predlogi nista uspeli, se naloži plačilo njunih stroškov in stroškov, ki jih je priglasila Komisija. Ker je Italijanska pošta predlagala, naj se tožečima strankama naloži plačilo stroškov njene intervencije, se jima naloži plačilo stroškov intervenienta.
51. V skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika države članice, ki se kot intervenienti udeležijo postopka, nosijo svoje stroške. Italijanska republika torej nosi svoje stroške.
Izrek
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi razširjeni senat)
sklenilo:
1) Tožba se zavrže kot nedopustna.
2) Tožeči stranki nosita svoje stroške in stroške Komisije ter Poste Italiane SpA. Italijanska republika nosi svoje stroške.
Razglašeno v Luxembourgu, dne 27. maja 2004.