62022CJ0603
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 5. septembra 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Direktiva (EU) 2016/800 – Procesna jamstva za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku – Področje uporabe – Člen 2(3) – Osebe, ki so bile ob začetku kazenskega postopka proti njim otroci, vendar so med postopkom dopolnili 18 let – Člen 4 – Pravica do obveščenosti – Člen 6 – Pravica do dostopa do odvetnika – Člen 18 – Pravica do brezplačne pravne pomoči – Člen 19 – Pravna sredstva – Dopustnost dokazov, pridobljenih s kršitvijo procesnih pravic“
V zadevi C‑603/22,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy w Słupsku (okrajno sodišče v Słupsku, Poljska) z odločbo z dne 26. avgusta 2022, ki je na Sodišče prispela 19. septembra 2022, v kazenskem postopku zoper
M. S.,
J. W.,
M. P.,
ob udeležbi
Prokurator Rejonowy w Słupsku,
D. G. kot začasnega zastopnika M. B. in B. B.,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi K. Jürimäe (poročevalka), predsednica senata, K. Lenaerts, predsednik sodišča v funkciji sodnika tretjega senata, N. Piçarra, N. Jääskinen in M. Gavalec, sodniki,
generalna pravobranilka: T. Ćapeta,
sodna tajnica: N. Mundhenke, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. novembra 2023,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Prokurator Rejonowy w Słupsku T. Rutkowska‑Szmydyńska, Prokurator Regionalny w Gdańsku,
–
za poljsko vlado B. Majczyna, J. Sawicka in S. Żyrek, agenti,
–
za češko vlado M. Smolek, T. Suchá in J. Vláčil, agenti,
–
za Evropsko komisijo S. Grünheid, K. Herrmann, J. Hottiaux in M. Wasmeier, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 22. februarja 2024
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), člena 2 in člena 19(1), drugi pododstavek, PEU, Direktive (EU) 2016/800 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2016 o procesnih jamstvih za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku (UL 2016, L 132, str. 1), člena 12(2) in člena 13 Direktive 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti (UL 2013, L 294, str. 1), člena 3 Direktive 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL 2012, L 142, str. 1), člena 7(1) in (2) ter člena 10(2) Direktive (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1) ter načel primarnosti, neposrednega učinka in učinkovitosti prava Unije.
2
Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka, začetega proti M. S., J. W. in M. P., to je proti trem mladoletnikom, zoper katere je bila vložena obtožnica zaradi vloma v stavbe nekdanjega letovišča, ki ni več v uporabi, s čimer so povzročili škodo osebama M. B. in B. B., ki ju zastopa postavljeni začasni zastopnik D. G.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2012/13
3
V uvodnih izjavah 19 in 26 Direktive 2012/13 je navedeno:
„(19)
Pristojni organi bi morali, kot je določeno v tej direktivi, osumljene ali obdolžene osebe nemudoma ustno ali pisno obvestiti o [procesnih] pravicah, kot se uporabljajo v nacionalnem pravu, ki so bistvenega pomena za zagotavljanje poštenosti postopka. Da bi se zagotovilo praktično in učinkovito izvajanje teh pravic, bi bilo treba osumljeno ali obdolženo osebo obvestiti pravočasno med postopkom in vsaj še pred prvim uradnim zaslišanjem na policiji ali pred drugim pristojnim organom.
[…]
(26)
Pristojni organi bi morali pri obveščanju osumljenih ali obdolženih oseb v skladu s to direktivo posebno pozornost nameniti osebam, ki ne morejo razumeti vsebine ali pomena informacij, na primer zaradi svoje mladosti, psihičnega ali fizičnega stanja.“
4
Člen 2(1) te direktive določa:
„Ta direktiva se uporablja od trenutka, ko pristojni organi države članice seznanijo osebe, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja, do zaključka postopka, torej dokončne in pravnomočne odločbe o tem, ali je osumljena oziroma obdolžena oseba storila kaznivo dejanje in glede na primer, vključno z izrekom kazni ter odločitvijo o vseh pritožbah.“
5
Člen 3 navedene direktive določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe zaradi učinkovitega uveljavljanja procesnih pravic v skladu z nacionalnim pravom nemudoma obveščene vsaj o naslednjem:
(a)
pravici dostopa do odvetnika;
(b)
upravičenju do brezplačnega pravnega nasveta in pogojih za njegovo pridobitev;
(c)
pravici do obveščenosti o obdolžitvah v skladu s členom 6;
(d)
pravici do tolmačenja in prevajanja;
(e)
pravici do molka.
2.   Države članice zagotovijo, da so navedene osebe o pravicah iz odstavka 1 obveščene ustno ali pisno, v preprostem in razumljivem jeziku, ob upoštevanju posebnih potreb ranljivih osumljenih ali ranljivih obdolženih oseb.“
6
Člen 8 iste direktive, naslovljen „Vodenje evidence in pravica do pritožbe“, določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da se o vseh informacijah, danih osumljenim ali obdolženim osebam v skladu s členi 3 do 6, vodi evidenca po postopku evidentiranja, določenem v predpisih zadevne države članice.
2.   Države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe ali njihov odvetnik v skladu s postopki nacionalnega prava pravico do izpodbijanja odločitev pristojnih organov zaradi opustitve ali zavrnitve pravice dostopa do informacij v skladu s to direktivo.“
Direktiva 2013/48
7
V uvodnih izjavah 15 in 50 Direktive 2013/48 je navedeno:
„(15)
V tej direktivi se izraz ‚odvetnik‘ nanaša na vsako osebo, ki je v skladu z nacionalno zakonodajo usposobljena in upravičena (tudi na podlagi akreditacije s strani pristojnega organa) za pravno svetovanje in pomoč osumljenim ali obdolženim osebam.
[…]
(50)
Države članice bi morale zagotoviti, da se pri vrednotenju izjav osumljenih ali obdolženih oseb ali dokazov, pridobljenih s kršitvijo njihove pravice do odvetnika, ali v zadevah, v katerih je bilo odobreno odstopanje od navedene pravice v skladu s to direktivo, spoštujeta pravica do obrambe in poštenost postopka. V zvezi s tem bi bilo treba upoštevati sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, v kateri se je uveljavilo, da gre načeloma za nepopravljiv poseg v pravico do obrambe, če so za obsodbo uporabljene obremenilne izjave, dane med policijskim zaslišanjem brez dostopa do odvetnika. To ne bi smelo vplivati na uporabo izjav za druge namene, dovoljene na podlagi nacionalnega prava, če je na primer treba izvesti nujna preiskovalna dejanja, da se prepreči storitev drugih kršitev ali resne škodljive posledice za katero koli osebo, ali če je nujno preprečiti resno tveganje za kazenski postopek, kadar bi z zagotovitvijo dostopa do odvetnika ali zavlačevanjem preiskave nepopravljivo posegli v preiskavo hudega kaznivega dejanja. To prav tako ne bi smelo vplivati na nacionalne predpise ali sisteme glede dopustnosti dokazov, državam članicam pa ne bi smelo preprečevati uporabe sistema, v okviru katerega se lahko sodišču ali sodniku predložijo vsi obstoječi dokazi brez ločene ali predhodne ocene njihove dopustnosti.“
8
Člen 3 iste direktive, naslovljen „Pravica do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku“, določa:
„1.   Države članice osumljenim in obdolženim osebam zagotovijo pravico do dostopa do odvetnika tako hitro in na takšen način, da se zadevnim osebam omogoči dejansko in učinkovito uveljavljanje njihove pravice do obrambe.
2.   Osumljene ali obdolžene osebe imajo dostop do odvetnika brez nepotrebnega odlašanja. V vsakem primeru imajo osumljene ali obdolžene osebe dostop do odvetnika od prvega od naslednjih dogodkov:
(a)
preden jih zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ;
(b)
od preiskovalnega dejanja ali drugega dejanja zbiranja dokazov, ki ga izvedejo preiskovalni ali drugi pristojni organi v skladu s točko (c) odstavka 3;
(c)
brez nepotrebnega odlašanja po odvzemu prostosti;
(d)
kadar prejmejo poziv za zglasitev na sodišču, pristojnem za kazenske zadeve, v ustreznem roku, preden se zglasijo na tem sodišču.
3.   Pravica do dostopa do odvetnika zajema naslednje:
(a)
države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico do zasebnega srečanja in komunikacije z odvetnikom, ki jih zastopa, tudi preden jih zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ;
(b)
države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico, da je njihov odvetnik navzoč pri njihovem zaslišanju in pri njem aktivno sodeluje. Takšno sodelovanje je v skladu s postopki iz nacionalnega prava, če se s tem ne posega v učinkovito uveljavljanje in v bistvo zadevne pravice. Kadar odvetnik sodeluje pri zaslišanju, se to evidentira po postopku za evidentiranje v skladu s pravom zadevne državne članice;
(c)
države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico do navzočnosti njihovega odvetnika vsaj pri naslednjih preiskovalnih dejanjih ali dejanjih zbiranja dokazov, če so ta dejanja predvidena v zadevnem nacionalnem pravu in se jih osumljena ali obdolžena oseba mora udeležiti oziroma se jih lahko udeleži:
(i)
prepoznavah;
(ii)
soočenjih;
(iii)
rekonstrukcijah kaznivega dejanja.
[…]
5.   V izjemnih okoliščinah in samo v predkazenskem postopku lahko države članice začasno odstopajo od uporabe točke (c) odstavka 2, kadar je zaradi geografske odročnosti osumljene ali obdolžene osebe nemogoče zagotoviti pravico do dostopa do odvetnika brez nepotrebnega odlašanja po odvzemu prostosti.
6.   V izjemnih okoliščinah in samo v predkazenskem postopku lahko države članice začasno odstopajo od uporabe pravic iz odstavka 3, kolikor je to glede na posebne okoliščine zadeve upravičeno na podlagi enega ali obeh naslednjih nujnih razlogov:
(a)
kadar je nujno odvrniti resne škodljive posledice za življenje, svobodo ali telesno nedotakljivost osebe;
(b)
kadar je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek.“
9
Člen 12 navedene direktive, naslovljen „Pravna sredstva“, določa:
„1.   Države članice osumljenim ali obdolženim osebam v kazenskem postopku in zahtevanim osebam v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje zagotovijo učinkovito pravno sredstvo na podlagi nacionalnega prava v primeru kršitve njihovih pravic iz te direktive.
2.   Države članice brez poseganja v nacionalne predpise in sisteme glede dopustnosti dokazov zagotovijo, da se v okviru kazenskega postopka pri vrednotenju izjav osumljenih ali obdolženih oseb ali dokazov, pridobljenih s kršitvijo njihove pravice do odvetnika, ali v primerih, v katerih je bilo odstopanje od te pravice dovoljeno v skladu s členom 3(6), spoštujeta pravica do obrambe in poštenost postopka.“
10
Člen 13 iste direktive določa:
“Države članice zagotovijo, da se pri uporabi te direktive upoštevajo posebne potrebe ranljivih osumljenih in obdolženih oseb.“
Direktiva 2016/343
11
V uvodnih izjavah 31 in 44 Direktive 2016/343 je navedeno:
„(31)
Države članice bi morale preučiti možnost, da bi v primerih, ko so osumljene ali obdolžene osebe obveščene o svojih pravicah na podlagi člena 3 Direktive [2012/13], zagotovile, da so te osebe obveščene tudi o pravici, da ne izpovedo zoper sebe, kakor se uporablja v nacionalnem pravu v skladu s to direktivo.
[…]
(44)
Načelo učinkovitosti prava EU zahteva, da države članice uvedejo ustrezna in učinkovita pravna sredstva v primeru kršitve pravice, ki jo posameznikom podeljuje pravo Unije. Učinkovito pravno sredstvo, ki je na voljo v primeru kršitve pravic, določenih s to direktivo, bi moralo, kolikor je mogoče, učinkovati tako, da se osumljena ali obdolžena oseba vrne v položaj, v katerem bi bila, če do kršitve ne bi prišlo, z namenom varstva pravice do poštenega sojenja in pravic obrambe.“
12
Člen 2 te direktive določa:
„Ta direktiva se uporablja za fizične osebe, ki so osumljene ali obdolžene v kazenskem postopku. Uporablja se v vseh fazah kazenskega postopka, od trenutka, ko je oseba osumljena ali obdolžena storitve kaznivega dejanja ali domnevnega kaznivega dejanja, dokler odločba o končni ugotovitvi, ali je ta oseba storila zadevno kaznivo dejanje, ne postane pravnomočna.“
13
Člen 7 navedene direktive, naslovljen „Pravica do molka in pravica posameznika, da ne izpove zoper sebe“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da imajo osumljene in obdolžene osebe pravico do molka v zvezi s kaznivim dejanjem, katerega storitve so osumljene ali obdolžene.
2.   Države članice zagotovijo, da imajo osumljene in obdolžene osebe pravico, da ne izpovedo zoper sebe.“
14
Člen 10 iste direktive, naslovljen „Pravna sredstva“, določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da imajo osumljene in obdolžene osebe v primeru kršitev pravic iz te direktive na voljo učinkovito pravno sredstvo.
2.   Brez poseganja v nacionalna pravila in sisteme glede dopustnosti dokazov države članice zagotovijo, da se v okviru kazenskega postopka pri presojanju izjav osumljenih ali obdolženih oseb ali dokazov, pridobljenih s kršenjem pravice do molka ali pravice posameznika, da ne izpove zoper sebe, spoštujejo pravice obrambe in poštenost postopka.“
Direktiva 2016/800
15
V uvodnih izjavah 1, 11, 16, 18, 19, 22, od 25 do 27 in od 29 do 32 Direktive 2016/800 je navedeno:
„(1)
Namen te direktive je določiti procesna jamstva, s katerimi se zagotovi, da bodo otroci, torej osebe, ki niso dopolnile 18 let, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, lahko razumeli in spremljali tak postopek ter uveljavljali svojo pravico do poštenega sojenja, ter preprečiti, da bi otroci ponovno storili kaznivo dejanje, in spodbuditi njihovo socialno vključevanje.
[…]
(11)
Ta direktiva ali nekatere njene določbe bi se morale uporabljati tudi za osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe, kadar so bile te osebe otroci, ko se je postopek pričel, vendar so potem dopolnile 18 let, uporaba te direktive pa je primerna glede na okoliščine zadeve, vključno z zrelostjo in ranljivostjo zadevne osebe.
[…]
(16)
V nekaterih državah članicah za kazniva dejanja veljajo nekatere manjše kršitve, zlasti manjše cestnoprometne kršitve, manjše kršitve v zvezi s splošnimi občinskimi predpisi in manjše kršitve javnega reda. V takšnih primerih bi bilo nerazumno od pristojnega organa zahtevati, da zagotovi uveljavljanje vseh pravic iz te direktive. Če zakonodaja države članice v zvezi z manjšimi kršitvami določa, da odvzem prostosti kot sankcija ni mogoč, bi se morala ta direktiva uporabljati le v postopkih pred sodiščem, pristojnim za kazenske zadeve.
[…]
(18)
To direktivo bi bilo treba izvajati ob upoštevanju določb direktiv 2012/13/EU in 2013/48/EU. Ta direktiva določa dodatna dopolnilna jamstva v zvezi z informacijami, ki jih je treba zagotoviti otrokom in nosilcu starševske odgovornosti, da se upoštevajo posebne potrebe in ranljivost otrok.
(19)
Otroci bi morali prejeti informacije o splošnih vidikih poteka postopka. V ta namen bi jim bilo treba zagotoviti predvsem kratko pojasnilo o naslednjih procesnih korakih v postopku, kolikor je to mogoče glede na interes kazenskega postopka, in o vlogi organov, ki so v njem vključeni. Te informacije bi morale biti odvisne od okoliščin zadeve.
[…]
(22)
Države članice bi morale obvestiti nosilca starševske odgovornosti o ustreznih procesnih pravicah, in sicer pisno, ustno ali oboje. Te informacije bi bilo treba zagotoviti čim prej in tako podrobno, kolikor je to potrebno za zaščito poštenosti postopka in učinkovito uveljavljanje pravic otroka.
[…]
(25)
Otroci, ki so osumljene ali obdolžene osebe, imajo pravico do dostopa do odvetnika v skladu z Direktivo [2013/48]. Ker so otroci ranljivi ter ne morejo vedno povsem razumeti kazenskega postopka in mu slediti, bi morali imeti pomoč odvetnika v primerih, določenih v tej direktivi. V takšnih primerih bi morale države članice zagotoviti, da ima otrok pomoč odvetnika, če otrok ali imetnik starševske odgovornosti ni sam poskrbel za takšno pomoč. Države članice bi morale dodeliti brezplačno pravno pomoč, kadar je potrebna za zagotovitev, da odvetnik otroku pomoč nudi učinkovito.
(26)
Pomoč odvetnika iz te direktive temelji na predpostavki, da ima otrok pravico do dostopa do odvetnika na podlagi Direktive [2013/48]. Zato se v primeru, da zaradi uporabe določbe Direktive [2013/48] ne bi bilo mogoče, da odvetnik otroku nudi pomoč v skladu s to direktivo, taka določba ne bi smela uporabljati za pravico otrok do dostopa do odvetnika iz Direktive [2013/48]. Po drugi strani odstopanja in izjeme glede pomoči odvetnika, določene v tej direktivi, ne bi smele vplivati na pravico do dostopa do odvetnika v skladu z Direktivo [2013/48] ali pravico do brezplačne pravne pomoči v skladu z Listino in [Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic, podpisano v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP)] ter nacionalnim pravom in drugim pravom Unije.
(27)
Določbe iz te direktive o pomoči odvetnika bi se morale uporabljati brez nepotrebnega odlašanja od trenutka, ko se otrok seznani, da je osumljena ali obdolžena oseba. Za namene te direktive pomoč odvetnika pomeni, da odvetnik otroku zagotovi pravno podporo in zastopanje v kazenskem postopku. Kadar ta direktiva določa pomoč odvetnika med zaslišanjem, bi moral biti odvetnik navzoč. Brez poseganja v otrokovo pravico do dostopa do odvetnika na podlagi Direktive [2013/48] pomoč odvetnika ne pomeni, da bi moral biti odvetnik navzoč pri vsakem preiskovalnem dejanju ali dejanju zbiranja dokazov.
[…]
(29)
Kadar otrok, ki prvotno ni bil osumljena ali obdolžena oseba, na primer priča, postane takšna oseba, bi moral imeti pravico, da ne izpove zoper sebe, in pravico do molka v skladu s pravom Unije ter EKČP, kot ju razlagata Sodišče […] in Evropsko sodišče za človekove pravice. Ta direktiva se zato izrecno sklicuje na praktičen primer, v katerem tak otrok postane osumljena ali obdolžena oseba med zaslišanjem s strani policije ali drugega organa za preprečevanje, odkrivanja in preiskovanje kaznivih dejanj [ali pravosodnega organa] v okviru kazenskega postopka. Če med takim zaslišanjem otrok, ki ni osumljena ali obdolžena oseba, postane takšna oseba, bi bilo treba zaslišanje prekiniti, dokler se otrok ne seznani, da je osumljena ali obdolžena oseba, in dokler nima pomoči odvetnika v skladu s to direktivo.
(30)
Pod pogojem, da je to skladno s pravico do poštenega sojenja, bi morale države članice imeti možnost odstopati od obveznosti zagotavljanja pomoči odvetnika, če to ni sorazmerno glede na okoliščine zadeve, pri čemer se razume, da se vedno upošteva predvsem korist otroka. V vsakem primeru bi moral otrok imeti pomoč odvetnika, ko je, da se odloči o pridržanju v kateri koli fazi postopka v okviru te direktive, priveden pred pristojno sodišče ali sodnika ter med pridržanjem. Poleg tega bi se lahko odvzem prostosti otroku izrekel v kazenski sodbi zgolj, če je imel pomoč odvetnika, s katero je lahko uveljavljal svoje pravice obrambe učinkovito in v vsakem primeru med obravnavo pred sodiščem. Države članice bi morale imeti možnost, da v zvezi z tem določijo posebno praktično ureditev.
(31)
Državam članicam bi bilo treba omogočiti, da zaradi nujnih razlogov začasno odstopajo od obveznosti zagotavljanja pomoči odvetnika v predkazenskem postopku, če je to nujno zaradi preprečevanja resnih škodljivih posledic za življenje, svobodo ali telesno celovitost osebe ali kadar je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek v zvezi s hudim kaznivim dejanjem, med drugim za pridobitev informacij v zvezi z domnevnimi sostorilci hudega kaznivega dejanja ali da se prepreči izguba pomembnih dokazov o hudem kaznivem dejanju. V času začasnega odstopanja zaradi enega od teh nujnih razlogov bi pristojni organi morali imeti možnost otroka zaslišati brez navzočnosti odvetnika, če so ga obvestili o njegovi pravici do molka in jo otrok lahko uveljavlja ter če tako zaslišanje ne posega v pravice obrambe, vključno z njegovo pravico, da ne izpove zoper sebe. Moralo bi biti mogoče, da se, kolikor je potrebno, opravi zaslišanje, in sicer zgolj z namenom pridobitve informacij, nujnih za preprečitev resnih škodljivih posledic za življenje, svobodo ali telesno celovitost osebe, ali za preprečitev resnega tveganja za kazenski postopek. Vsakršna zloraba tega začasnega odstopanja bi načeloma nepopravljivo posegla v pravice obrambe.
(32)
Države članice bi morale v svojem nacionalnem pravu jasno določiti razloge in merila za takšno začasno odstopanje in ga uporabljati le v izjemnih primerih. Vsakršno začasno odstopanje bi moralo biti sorazmerno, strogo časovno omejeno, ne bi smelo temeljiti izključno na vrsti ali teži domnevnega kaznivega dejanja in ne bi smelo vplivati na splošno poštenost postopka. Države članice bi morale zagotoviti, da lahko v primeru, da je začasno odstopanje na podlagi te direktive odobril pristojni organ, ki ni sodnik ali sodišče, to odločitev o odobritvi začasnega odstopanja oceni sodišče vsaj v fazi obravnave pred sodiščem.“
16
Člen 1(a) te direktive določa:
„Ta direktiva določa skupna minimalna pravila glede nekaterih pravic otrok, ki so:
(a)
osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku“.
17
Člen 2 navedene direktive, ki opredeljuje njeno področje uporabe, določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku. Uporablja se do sprejetja končne ugotovitve, ali je osumljena ali obdolžena oseba storila kaznivo dejanje, če je ustrezno, tudi do izreka sankcije in odločitve o morebitni pritožbi.
2.   Ta direktiva se uporablja za otroke, ki so zahtevane osebe, od njihovega prijetja v izvršitveni državi članici, v skladu s členom 17.
3.   Ta direktiva oziroma nekatere njene določbe se z izjemo člena 5, točke (b) člena 8(3) in člena 15, kolikor se navedene določbe nanašajo na nosilca starševske odgovornosti, uporablja za osebe iz odstavkov 1 in 2 tega člena, kadar so bile te osebe otroci, ko se je postopek pričel, vendar so po tem dopolnile 18 let, uporaba te direktive oziroma nekaterih njenih določb pa je primerna glede na okoliščine zadeve, vključno z zrelostjo in ranljivostjo zadevne osebe. Države članice lahko odločijo, da se ta direktiva ne uporablja več, ko zadevna oseba dopolni 21 let.
[…]“
18
V členu 3, točka 1, iste direktive je „otrok“ opredeljen kot „oseb[a], ki je mlajša od 18 let“.
19
Člen 4 Direktive 2016/800, naslovljen „Pravica do obveščenosti“, določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da so v skladu z Direktivo [2012/13] otroci, ko se seznanijo z dejstvom, da so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, nemudoma obveščeni o svojih pravicah in o splošnih vidikih poteka postopka.
Države članice prav tako zagotovijo, da so otroci obveščeni o pravicah iz te direktive. Te informacije se zagotovijo na naslednji način:
(a)
nemudoma, ko se seznanijo s tem, da so osumljene ali obdolžene osebe, se jih obvesti o:
(i)
pravici, da se obvesti nosilec starševske odgovornosti, kot je določeno v členu 5;
(ii)
pravici do pomoči odvetnika, kot je določeno v členu 6;
(iii)
pravici do varstva zasebnosti, kot je določeno v členu 14;
(iv)
pravici, da jih v drugih fazah postopka, kakor je sodna obravnava, spremlja nosilec starševske odgovornosti, kot je določeno v členu 15(4);
(v)
pravici do brezplačne pravne pomoči, kot je določeno v členu 18;
(b)
v najzgodnejši ustrezni fazi postopka se jih obvesti o:
(i)
pravici do individualne ocene, kot je določeno v členu 7;
(ii)
pravici do zdravniškega pregleda, vključno s pravico do zdravniške pomoči, kot je določeno v členu 8;
(iii)
pravici do omejitve odvzema prostosti in do uporabe alternativnih ukrepov, vključno s pravico do redne presoje odvzema prostosti, kot je določeno v členih 10 in 11;
(iv)
pravici, da jih na sodni obravnavi spremlja nosilec starševske odgovornosti, kot je določeno v členu 15(1);
(v)
pravici do osebne navzočnosti na sojenju, kot je določeno v členu 16;
(vi)
pravici do učinkovitega pravnega sredstva, kot je določeno v členu 19;
(c)
ob odvzemu prostosti se jih obvesti o pravici do posebne obravnave v času odvzema prostosti, kot je določeno v členu 12.
2.   Države članice zagotovijo, da se obvestilo iz odstavka 1 poda pisno, ustno ali oboje, in sicer v preprostem in razumljivem jeziku, ter da se dana obvestila zabeležijo, in sicer z uporabo postopka za evidentiranje v skladu z nacionalnim pravom.
3.   Kadar otroci prejmejo obvestilo o pravicah v skladu z Direktivo [2012/13], države članice zagotovijo, da so v njem navedene njihove pravice iz te direktive.“
20
Člen 5 Direktive 2016/800, naslovljen „Pravica otroka, da se obvesti nosilec starševske odgovornosti“, v odstavku 1 določa:
„Države članice zagotovijo, da nosilec starševske odgovornosti čim prej prejme informacije, ki jih ima otrok pravico prejeti v skladu s členom 4.“
21
Člen 6 te direktive, naslovljen „Pomoč odvetnika“, določa:
„1.   Otroci, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, imajo pravico do dostopa do odvetnika v skladu z Direktivo [2013/48]. Nobena določba v tej direktivi, zlasti v tem členu, ne vpliva na to pravico.
2.   Države članice zagotovijo, da imajo otroci v skladu s tem členom pomoč odvetnika, in sicer da se jim omogoči učinkovito uveljavljanje pravic obrambe.
3.   Države članice brez nepotrebnega odlašanja po tem, ko se otroci seznanijo s tem, da so osumljene ali obdolžene osebe, zagotovijo, da imajo otroci pomoč odvetnika. V vsakem primeru imajo otroci pomoč odvetnika od trenutka, ko nastopi kateri koli od naslednjih dogodkov:
(a)
preden jih zasliši policija ali drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ;
(b)
ob izvedbi preiskovalnega dejanja ali drugega dejanja zbiranja dokazov s strani preiskovalnih ali drugih pristojnih organov v skladu s točko (c) odstavka 4;
(c)
brez nepotrebnega odlašanja po odvzemu prostosti;
(d)
preden se zglasijo na sodišču, pristojnem za kazenske zadeve, kadar prejmejo poziv za zglasitev na tem sodišču.
4.   Pomoč odvetnika zajema naslednje:
(a)
države članice zagotovijo, da imajo otroci pravico do zasebnega srečanja in komunikacije z odvetnikom, ki jih zastopa, tudi preden jih zasliši policija ali drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ;
(b)
države članice zagotovijo, da imajo otroci pri svojem zaslišanju pomoč odvetnika in da lahko odvetnik pri zaslišanju učinkovito sodeluje. Takšno sodelovanje poteka v skladu s postopki iz nacionalnega prava, če se s tem ne posega v učinkovito uveljavljanje ali v bistvo zadevne pravice. Kadar odvetnik sodeluje pri zaslišanju, se to zabeleži z uporabo postopka za evidentiranje v skladu z nacionalnim pravom;
(c)
države članice zagotovijo, da imajo otroci pomoč odvetnika vsaj pri naslednjih preiskovalnih dejanjih ali dejanjih zbiranja dokazov, če so ta dejanja predvidena v nacionalnem pravu in se jih mora osumljena ali obdolžena oseba udeležiti oziroma se jih lahko udeleži:
(i)
prepoznavah;
(ii)
soočenjih;
(iii)
rekonstrukcijah kaznivega dejanja.
5.   Države članice spoštujejo zaupnost komunikacije med otrokom in njegovim odvetnikom v okviru uveljavljanja pravice do pomoči odvetnika iz te direktive. Takšna komunikacija vključuje srečanja, dopisovanje, telefonske pogovore in druge oblike komunikacije, dovoljene na podlagi nacionalnega prava.
6.   Pod pogojem, da je to skladno s pravico do poštenega sojenja, lahko države članice odstopajo od obveznosti iz odstavka 3, kadar pomoč odvetnika ni sorazmerna glede na okoliščine zadeve, ob upoštevanju teže domnevnega kaznivega dejanja, zapletenosti zadeve in ukrepov, ki jih je mogoče sprejeti v zvezi s takšnim kaznivim dejanjem, pri čemer se razume, da se vedno upošteva predvsem korist otroka.
V vsakem primeru države članice zagotovijo, da ima otrok pomoč odvetnika:
(a)
ko je priveden pred pristojno sodišče ali sodnika, da se odloči o pridržanju v kateri koli fazi postopka v okviru te direktive, in
(b)
med pridržanjem.
Poleg tega države članice zagotovijo, da se odvzem prostosti otroku ne izreče v kazenski sodbi, razen če je imel pomoč odvetnika, tako da je otrok lahko uveljavljal pravice obrambe učinkovito in v vsakem primeru med obravnavo pred sodiščem.
7.   Če mora imeti otrok pomoč odvetnika v skladu s tem členom, vendar ta ni navzoč, pristojni organi zaslišanje otroka ali druga preiskovalna dejanja ali dejanja zbiranja dokazov iz točke (c) odstavka 4 preložijo za razumno obdobje, da omogočijo prihod odvetnika ali da, če ga otrok ni imenoval, otroku zagotovijo odvetnika.
8.   V izjemnih okoliščinah in samo v predkazenskem postopku lahko države članice začasno odstopajo od uporabe pravic iz odstavka 3, kolikor je to glede na posebne okoliščine zadeve upravičeno na podlagi enega od naslednjih nujnih razlogov:
(a)
kadar je nujno treba preprečiti resne škodljive posledice za življenje, svobodo ali telesno celovitost osebe;
(b)
kadar je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek v zvezi s hudim kaznivim dejanjem.
Države članice zagotovijo, da pristojni organi pri uporabi tega odstavka upoštevajo korist otroka.
Odločitev o nadaljevanju zaslišanja brez navzočnosti odvetnika v skladu s tem odstavkom lahko le za vsak primer posebej sprejme pravosodni organ ali, če je ta odločitev lahko predmet sodne presoje, drug pristojni organ.“
22
Člen 7 navedene direktive se nanaša na pravico do individualne ocene.
23
Člen 13(2) iste direktive določa:
„Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, da zagotovijo, da se otroci vedno obravnavajo na način, ki varuje njihovo dostojanstvo in ustreza njihovi starosti, zrelosti in ravni razumevanja, pri čemer se upoštevajo morebitne posebne potrebe, vključno z morebitnimi težavami pri sporazumevanju.“
24
Člen 15 Direktive 2016/800, naslovljen „Pravica otroka, da ga v postopku spremlja nosilec starševske odgovornosti“, v odstavku 4 določa:
„Države članice poleg pravice iz odstavka 1 zagotovijo, da ima otrok pravico, da ga nosilec starševske odgovornosti ali druga ustrezna odrasla oseba, kot je navedeno v odstavku 2, spremlja v drugih fazah postopka, kakor je sodna obravnava, pri katerih je navzoč otrok, če pristojni organ oceni, da:
(a)
je v korist otroka, da ga ta oseba spremlja, in
(b)
navzočnost te osebe ne bo posegala v kazenski postopek.“
25
Člen 18 te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da nacionalno pravo v zvezi z brezplačno pravno pomočjo zagotavlja učinkovito uveljavljanje pravice do pomoči odvetnika na podlagi člena 6.“
26
Člen 19 navedene direktive določa:
„Države članice otrokom, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, in otrokom, ki so zahtevane osebe, v primeru kršitve njihovih pravic iz te direktive zagotovijo učinkovito pravno sredstvo v okviru nacionalnega prava.“
Poljsko pravo
27
Člen 6 ustawa – Kodeks postępowania karnego (zakon – zakonik o kazenskem postopku) z dne 6. junija 1997 (Dz. U. 2022, pozicija 1375) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: ZKP), določa:
„Obdolženec ima pravico do obrambe, vključno s pravico do pomoči zagovornika, o čemer mora biti obveščen.“
28
Člen 79 ZKP določa:
„(1)   V kazenskem postopku obdolženec mora imeti zagovornika:
1.
če je mlajši od 18 let;
[…].
(2)   Obdolženec prav tako mora imeti zagovornika, če sodišče presodi, da je to nujno zaradi drugih okoliščin, ki bi lahko ovirale njegovo obrambo.
(3)   V primerih iz odstavkov 1 in 2 je navzočnost odvetnika obvezna na obravnavi in na narokih, na katerih obdolženec mora biti navzoč.
[…]“
29
Člen 168a ZKP določa:
„Dokaza ni mogoče šteti za nedopustnega zgolj zato, ker je bil pridobljen s kršitvijo pravil postopka ali s kaznivim dejanjem iz člena 1(1) kazenskega zakonika, razen če je bil dokaz pridobljen v okviru opravljanja uradnih nalog javnega uslužbenca, kadar gre za umor, naklepno povzročitev telesne poškodbe ali odvzem prostosti.“
30
Člen 301 ZKP določa:
„Osumljenca je treba na njegovo zahtevo zaslišati v navzočnosti določenega odvetnika. Nenavzočnost zadnjenavedenega ne preprečuje zaslišanja.“
31
Člen 9 ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (zakon o organizaciji splošnih sodišč) z dne 27. julija 2001 (Dz. U. 2001, št. 98, pozicija 1070) v različici, ki se uporablja za postopek v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o organizaciji splošnih sodišč) določa, da minister za pravosodje zagotavlja upravni nadzor nad dejavnostjo sodišč.
32
Člen 130 tega zakona določa:
„1. Kadar je sodnik pridržan, ker je bil zaloten pri naklepni storitvi kaznivega dejanja, ali kadar glede na vrsto dejanja, ki ga je storil sodnik, avtoriteta sodišča ali bistveni interesi službe zahtevajo, da takoj preneha opravljati službene obveznosti, lahko predsednik sodišča ali minister za pravosodje takoj začasno suspendira dejavnost sodnika do odločbe disciplinskega sodišča, sprejete v manj kot enomesečnem roku.
2. Če sodnik iz odstavka 1 opravlja funkcijo predsednika sodišča, začasno ustavitev njegovih dejavnosti odredi minister za pravosodje.
3. Predsednik sodišča ali minister za pravosodje v treh dneh od datuma sklepa iz odstavka 1 o tem obvesti disciplinsko sodišče, ki nemudoma, vendar najpozneje pred iztekom obdobja, določenega v sklepu o začasni ustavitvi, sprejme odločitev o suspenzu sodnika z delovnih obveznosti ali o razveljavitvi sklepa o začasnem suspenzu. Disciplinsko sodišče sodnika obvesti o izvedbi obravnave, če presodi, da je ta potrebna.“
33
V predlogu za sprejetje predhodne odločbe je naštetih več določb ustawa – Prawo o prokuraturze (zakon o državnem tožilstvu) z dne 28. januarja 2016 (Dz. U. 2016, pozicija 177) v različici, ki se uporablja za postopek v glavni stvari, v zvezi z organizacijo in strukturo državnega tožilstva ter pristojnostmi tožilcev. V skladu s temi določbami funkcijo Prokurator Generalny (generalni državni tožilec) opravlja minister za pravosodje. Poleg tega državni tožilci načeloma opravljajo svoje naloge popolnoma neodvisno. Vendar morajo izvajati uredbe, okrožnice in navodila, ki jih sprejme državni tožilec višje stopnje.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
34
Sąd Rejonowy w Słupsku (okrajno sodišče v Słupsku, Poljska), ki je v tej zadevi predložitveno sodišče, odloča v kazenskem postopku, začetem zoper M. S., J. W. in M. P. (v nadaljevanju skupaj: mladoletni osumljenci), ki so preganjani zaradi vloma v letovišče, ki ni več v uporabi in ki je v Utski (Poljska) (v nadaljevanju: sporna dejanja), s čimer so povzročili škodo osebama M. B. in B. B., ki ju zastopa postavljeni začasni zastopnik D. G. Ta vlom pomeni kršitev Kodeks karny (kazenski zakonik), za katerega je zagrožena zaporna kazen do enega leta.
35
M. S. je obdolžen, da je med decembrom 2021 in januarjem 2022 večkrat vlomil v zadevni objekt, medtem ko sta J. W. in M. P. obdolžena, da sta vanj vlomila samo enkrat. V času spornega dejanskega stanja so bili M. S., J. W. in M. P. stari 17 let.
36
Policija je 26. januarja 2022 M. S. pozvala na zaslišanje kot osumljenca. Policist, ki ga je zaslišal, je vedel, da M. S. na ta dan še ni bil star 18 let. Njegovi starši o tem zaslišanju niso bili predhodno obveščeni. V pozivu ni bilo navedeno, da lahko M. S. določi odvetnika. M. S. se je zglasil na policijski postaji s svojo materjo, ki se kljub prošnji ni mogla udeležiti zaslišanja svojega sina, ker je ta po mnenju policistov za sporna dejanja odgovarjal kot odrasla oseba. Poleg tega je bila materi zavrnjena vsakršna informacija o poteku faze preiskave, M. S. pa tudi ni bil obveščen o pravici, da se seznani s spisom postopka pred vložitvijo obtožnice, s katero se začne kazenski postopek, pri sodišču.
37
Med tem prvim zaslišanjem je M. S. priznal, da je storil sporna dejanja, in podrobno navedel potek dogodkov, pri čemer je podal izjave, ki bi lahko bile zanj obremenilne. Na podlagi teh izjav so bile obtožbe zoper njega spremenjene, saj je bil, namesto da bi bil preganjan zaradi enkratnega vloma v zadevno letovišče, preganjan zaradi večkratnega vloma vanj.
38
Odločba o obdolžitvi je bila M. S. prebrana in izročena. To odločbo je podpisal. Prav tako mu je bil izročen dokument s splošnimi informacijami o pravicah in obveznostih osumljenca v kazenskem postopku, pri čemer v tem dokumentu ni posebnih navedb o pravicah in obveznostih mladoletnikov. Predložene informacije so med drugim vključevale informacije o pravici do izjave, ali do molka, ali do zavrnitve odgovora na vprašanja, ne da bi bilo treba to zavrnitev obrazložiti, o pravici do pomoči odvetnika po lastni izbiri in o pravici zahtevati postavitev odvetnika po uradni dolžnosti, če osumljenec nima finančnih sredstev, da bi izbral svojega odvetnika, in o pravici zahtevati navzočnost določenega odvetnika med zaslišanjem, če nenavzočnost zadnjenavedenega ne pomeni ovire za zaslišanje. Ker je bil navedeni dokument obsežen in zapleten, se M. S. z njegovo vsebino ni seznanil. Kljub temu ga je s podpisom sprejel.
39
M. S. je bil prav tako obveščen o pravici, da zahteva ustno obvestitev o obdolžitvah zoper njega in pisno predstavitev razlogov za odločbo o obdolžitvi, ki jo je treba v štirinajstih dneh vročiti njemu ali njegovemu odvetniku. Tej pravici se ni niti odpovedal niti ni vložil takih zahtev. Niti M. S. niti njegovi starši niso določili odvetnika za njegovo obrambo. M. S. tudi ni imel na voljo odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti.
40
M. S. je bil dvakrat zaslišan. Nobeno od teh zaslišanj ni bilo avdiovizualno posneto. Policisti so na podlagi informacij, ki jih je M. S. zagotovil med zaslišanjem, identificirali druge osebe, osumljene, da so z njim nezakonito vstopile v zadevno letovišče, med katerimi sta druga mladoletna osumljenca, in sicer J. W. in M. P.
41
Ta mladoletnika sta bila pozvana na policijsko postajo v Ustki na zaslišanje kot osumljencev. O tem zaslišanju niso bili obveščeni niti starši J. W. niti starši M. P., medtem ko je policist, odgovoren za zaslišanje, vedel, da sta bila oba osumljenca mlajša od 18 let.
42
Zaslišanji J. W. in M. P. sta potekali podobno kot zaslišanje M. S. Poziva J. W. in M. P. na zaslišanje nista vsebovala nobene informacije o njunih pravicah do določitve odvetnika oziroma do pomoči odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti. J. W. in M. P., kot tudi ne njuni starši, nista vedela in nista bila obveščena, da imata pravico prejeti informacije o poteku postopka, ali da imajo njuni starši pravico svojega sina spremljati v fazi predkazenskega postopka zoper njiju. J. W. in M. P. je bil dan enak dokument, kot je tisti, ki je bil sporočen M. S., in ki je takšen, kot je bilo navedeno v točki 38 te sodbe, ti osebi pa se enako kot zadnjenavedena oseba zaradi obsežnosti in zapletenega jezika, ki je v njem uporabljen, z vsebino tega dokumenta nista seznanili.
43
V predkazenskem postopku ni bila opravljena nobena individualna ocena mladoletnih osumljencev iz člena 7 Direktive 2016/800.
44
Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (državni tožilec okrajnega državnega tožilstva v Słupsku, Poljska) je 31. maja 2022 podpisal obtožnico, s katero se je začel postopek proti mladoletnikom, in jo posredoval Sąd Rejonowy w Słupsku (okrajno sodišče v Słupsku). Ker mladoletni osumljenci niso imeli odvetnika, je to sodišče vsakemu od njih postavilo odvetnika po uradni dolžnosti.
45
Na obravnavi 23. avgusta 2022, na kateri so se mladoletni osumljenci izrekli za nedolžne, je M. S. podal izjavo, J. W. in M. P. pa sta zavrnila podati izjavo in sta odgovarjala samo na vprašanja svojih odvetnikov. Odvetniki mladoletnih osumljencev so za vsakega od njih predlagali, naj se ne upoštevajo izjave, podane v predkazenskem postopku, saj naj bi bili ti dokazi pridobljeni s kršitvijo njihovih procesnih pravic, in sicer med zaslišanji, ki jih je opravila policija brez navzočnosti odvetnika, čigar sodelovanje v postopku naj bi bilo obvezno. Odvetniki so trdili, da tako pridobljeni dokazi ne morejo biti podlaga za ugotovitev dejanskega stanja.
46
Sąd Rejonowy w Słupsku (okrajno sodišče v Słupsku) je predlog Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (državni tožilec okrajnega državnega tožilstva v Słupsku), naj se upoštevajo dokazi, ki izhajajo iz izjav, ki so jih osumljeni mladoletniki podali v predkazenskem postopku med zaslišanji, ki so bila izvedena ob nenavzočnosti odvetnika, zavrnilo kot nedopusten. Te izjave kot dokazi so bile torej izločene iz spisa.
47
To sodišče je na obravnavi 26. avgusta 2022 po uradni dolžnosti ugotovilo, da je M. P. dopolnil 18 let in da se glede na člen 79(1), točka 1, ZKP obveznost pomoči odvetnika na M. P. več ne nanaša. Odvetnik M. P. je kljub temu predlagal, naj se njegova postavitev po uradni dolžnosti ohrani, ker je bil M. P. ob začetku kazenskega postopka mladoleten in ker je iz okoliščin zadeve razvidno, da mora biti zaradi njegove ravni zrelosti deležen pomoči odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti. Navedeno sodišče je temu predlogu ugodilo.
48
Sąd Rejonowy w Słupsku (okrajno sodišče v Słupsku) v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navaja tudi, da je nadrejeni Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (državni tožilec okrajnega državnega tožilstva v Słupsku), ki je stranka v kazenskem postopku proti mladoletnim osumljencem, Prokurator Generalny (generalni državni tožilec), ki je tudi minister za pravosodje. Ta vodi dejavnost državnega tožilstva osebno ali prek Prokurator Krajowy (nacionalni državni tožilec) in drugih namestnikov Prokurator Generalny (generalni državni tožilec) s sprejemanjem odločb, smernic in navodil.
49
Sodnica, ki je odločala v postopku v glavni stvari v sestavi sodnika posameznika na Sąd Rejonowy w Słupsku (okrajno sodišče v Słupsku), pa je bila z odločbo Prokurator Generalny (generalni državni tožilec) na podlagi člena 130(1) zakona o organizaciji splošnih sodišč odstranjena s funkcije za obdobje od 9. februarja 2022 do 8. marca 2022, ker je v okviru zadeve, ki ni zadeva iz postopka v glavni stvari, storila tako dejanje, da so avtoriteta Sąd Rejonowy w Słupsku (okrajno sodišče v Słupsku) in bistveni interesi službe zahtevali, da takoj preneha opravljati službene obveznosti.
50
V tej drugi zadevi je namreč ta sodnica izdala sklep, s katerim je ugodila predlogu stranke in izločila sodnika, ki je bil imenovan v postopku, v katerega je bil vključen Krajowa Rada Sądownictwa (nacionalni sodni svet, Poljska), ki je bil uveden po letu 2018, ker to imenovanje ni bilo v skladu s pravom Unije in EKČP.
51
Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (državni tožilec okrajnega državnega tožilstva v Słupsku) je zato o tem položaju obvestil Prokurator Regionalny w Gdańsku (regionalni državni tožilec v Gdansku, Poljska), ki je na podlagi navodil državnega tožilstva – v skladu s katerimi morajo državni tožilci takoj obvestiti krajevno pristojnega regionalnega državnega tožilca o primerih, v katerih sodniki izpodbijajo status drugega sodnika splošnega sodišča ali sodnikov Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče, Poljska) – to informacijo posredoval ministru za pravosodje. V bistvu se s temi navodili zahteva sporočitev vsakega položaja, v katerem se sodišče neposredno sklicuje na določbe prava Unije in sodno prakso Sodišča, ne da bi uporabilo nacionalno pravo.
52
V teh okoliščinah se predložitveno sodišče z več vidikov sprašuje o razlagi prava Unije.
53
Na prvem mestu, predložitveno sodišče meni, da je bilo v okoliščinah, v katerih je potekal kazenski postopek, mladoletnim osumljencem odvzeto upravičenje do minimalnih standardov varstva, ki velja za „otroke“ v smislu člena 3, točka 1, Direktive 2016/800, kadar so ti osumljeni ali obdolženi, in pravic, ki jih lahko vsi osumljenci uveljavljajo na podlagi direktiv 2013/48 in 2012/13, kar naj bi bil izraz neustreznega prenosa teh direktiv v poljsko pravo.
54
Na drugem mestu, predložitveno sodišče se sprašuje o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz neustreznega izvajanja prava Unije ob upoštevanju neposrednega učinka določb o pravici do obveščenosti in pravici do pomoči odvetnika. Poudarja, da veljavna postopkovna pravila na Poljskem vsebujejo določbe, ki ne le, da niso dovolj natančna, da bi zagotovila pravice otrok iz Direktive 2016/800, ampak tudi onemogočajo razlago teh določb, ki bi bila v skladu s pravom Unije.
55
Na tretjem mestu, vprašanja predložitvenega sodišča se nanašajo na učinkovita pravna sredstva za to, da se osumljenim ali obdolženim otrokom zagotovi nevtralizacija učinkov kršitve njihovih pravic, ki izhajajo iz Direktive 2016/800 ter direktiv 2012/13 in 2013/48 v povezavi z načelom poštenega sojenja. Člen 19 Direktive 2016/800 naj bi določal, da imajo osumljeni ali obdolženi otroci v primeru kršitve njihovih pravic iz te direktive na voljo učinkovito pravno sredstvo v okviru nacionalnega prava. Vendar naj v zadnjenavedeni direktivi ne bi bilo pojasnjeno, katera so ta pravna sredstva, kar naj bi pomenilo, da je njihova določitev prepuščena diskreciji držav članic.
56
Poleg tega naj bi iz direktiv 2012/13 in 2013/48 izhajalo, da v pravu Unije ni jasnih določb v zvezi z možnostjo uporabe izjav, ki jih osumljen ali obdolžen otrok poda brez odvetnika, za dokazovanje. Vendar naj bi člen 12 Direktive 2013/48 ob upoštevanju njene uvodne izjave 50 vseboval določbo o izključitvi dokazov, pridobljenih s kršitvijo pravice do dostopa do odvetnika.
57
Poleg tega predložitveno sodišče poudarja, da niti EKČP niti Listina ne določata podrobnih pravil za uresničevanje pravice do obrambe ali posledic kršitve te pravice. Državam članicam naj bi prepuščali izbiro sredstev za to, da se v njihovih pravosodnih sistemih zagotavlja ta pravica, vendar pod pogojem, da so ta sredstva v skladu z zahtevami glede poštenega sojenja. V zvezi s tem naj bi se bilo treba sklicevati na EKČP, da se določi minimalni standard varstva, ki ga morajo zagotavljati pravna sredstva. Evropsko sodišče za človekove pravice naj bi v svoji sodni praksi opredelilo pomen pravice do pomoči odvetnika pri presoji poštenosti postopkov in odločalo o vprašanju možnosti, da se v okviru kazenskega postopka uporabijo dokazi, pridobljeni s kršitvijo pravice osumljenca do pomoči odvetnika v začetni fazi kazenskega postopka.
58
Na četrtem mestu, predložitveno sodišče navaja zadnji sklop preudarkov v zvezi s statusom državnega tožilca v okviru kazenske preiskave in v zvezi z neodvisnostjo sodnikov. Načelo učinkovitega varstva pravic, podeljenih s pravom Unije, naj bi nujno temeljilo na neodvisnosti in nepristranskosti vseh organov zadevne države članice. Mehanizem, ki bi organom izvršilne veje oblasti omogočal poseganje v postopek odločanja organov pregona in sodišč, pa naj bi bil problematičen, ker bi izvršilni veji oblasti omogočal, da vpliva na sprejete opredelitve in izpodbija izdane sodbe s poseganjem v postopek neposredne uporabe prava Unije tako v fazi kazenske preiskave kot tudi v fazi sodnega postopka.
59
Natančneje, predložitveno sodišče izraža zaskrbljenost glede pristojnosti ministra za pravosodje, da na podlagi člena 130(1) zakona o organizaciji splošnih sodišč odredi takojšnje suspendiranje dejavnosti sodnika, kadar ta sprejema odločitve neposredno na podlagi prava Unije, ali odločitve, namenjene zagotavljanju neodvisnosti in nepristranskosti sodišča.
60
V teh okoliščinah je Sąd Rejonowy w Słupsku (okrožno sodišče v Słupsku) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 6(1), (2), (3)(a) in (7) ter člen 18 v povezavi z uvodnimi izjavami 25, 26 in 27 Direktive [2016/800] razlagati tako, da morajo organi, ki vodijo postopek, od trenutka, ko je osumljenec, ki ni dopolnil 18 let, obveščen, katerega kaznivega dejanja je osumljen, zagotoviti otroku pravico do pomoči zagovornika, postavljenega po uradni dolžnosti, če nima izbranega zagovornika (ker otrok ali subjekt, ki nosi starševsko odgovornost, nista sama zagotovila take pomoči), in sodelovanje zagovornika pri dejanjih v predkazenskem postopku, kakršna so zaslišanje mladoletnika kot osumljenca, ter da v skladu z njima zaslišanje mladoletnika brez sodelovanja zagovornika ni mogoče?
2.
Ali je treba člen 6(6) in (8) v povezavi z uvodnimi izjavami 16, 30, 31 in 32 Direktive [2016/800] razlagati tako, da odstopitev od tega, da se brez nepotrebnega odlašanja zagotovi pomoč zagovornika, nikakor ni dovoljena v zadevah v zvezi s kaznivimi dejanji, za katera je zagrožena zaporna kazen, in da je začasna odstopitev od uporabe pravice do pomoči zagovornika v smislu člena 6(8) te direktive mogoča le v predkazenskem postopku in le v okoliščinah, ki so natančno navedene v členu 6(8)(a) in (b) [navedene direktive], ki morajo biti izrecno ugotovljene v – načeloma izpodbojni – odločitvi o nadaljevanju zaslišanja brez navzočnosti odvetnika?
3.
Ali je treba v primeru pritrdilnega odgovora na vsaj eno od vprašanj iz točk 1 in 2 navedene določbe Direktive [2016/800] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim določam, kakršni sta:
(a)
člen 301, drugi stavek, [ZKP], v skladu s katerim je osumljenec le na svojo zahtevo zaslišan ob sodelovanju postavljenega zagovornika, to, da zagovornik ne pride na zaslišanje osumljenca, pa ni ovira za njegovo izvedbo;
(b)
člen 79(3) [ZKP], v skladu s katerim je v primeru osebe, mlajše od 18 let (člen 79(1), točka 1, [ZKP]), udeležba zagovornika obvezna šele na obravnavi in teh narokih, na katerih je udeležba obdolženca obvezna, torej v fazi sodnega postopka?
4.
Ali je treba določbe, navedene v prvem in drugem vprašanju, ter načelo primarnosti in načelo neposrednega učinka direktiv razlagati tako, da ima na njihovi podlagi nacionalno sodišče, ki v kazenskem postopku odloča o zadevi, ki je zajeta s področjem uporabe Direktive [2016/800], in vsak državni organ možnost (oziroma obveznost), da ne upošteva določb nacionalne zakonodaje, ki niso v skladu z direktivo, kakršne so te, navedene v tretjem vprašanju, in posledično – zaradi izteka roka za prenos v nacionalno pravo – da nadomesti zgoraj navedene nacionalne določbe z določbami Direktive, ki imajo neposredni učinek?
5.
Ali je treba člen 6(1), (2), (3) in (7) ter člen 18 v povezavi s členom 2(1) in (2) v povezavi z uvodnimi izjavami 11, 25 in 26 Direktive [2016/800], v povezavi s členom 13 in uvodno izjavo 50 Direktive [2013/48] razlagati tako, da država članica osumljenim ali obdolženim osebam v kazenskem postopku, ki so bile ob tem, ko so postale predmet postopka, otroci, po tem pa so dopolnile 18 let, zagotavlja brezplačno pravno pomoč in da je treba to pomoč obvezno zagotavljati do pravnomočnega konca postopka?
6.
Če je odgovor na peto vprašanje pritrdilen, ali je treba torej zgoraj navedene določbe Direktive [2016/800] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim določbam, kakršna je člen 79(1), točka 1, [ZKP], v skladu s katero mora imeti obdolženec v kazenskem postopku zagovornika le do trenutka, ko dopolni 18 let?
7.
Ali je treba določbe, navedene v [petem] vprašanju, ter načelo primarnosti in načelo neposrednega učinka direktiv razlagati tako, da ima na njihovi podlagi nacionalno sodišče, ki v kazenskem postopku odloča o zadevi, ki je zajeta s področjem uporabe Direktive [2016/800], in vsak državni organ možnost (oziroma obveznost), da ne upošteva določb nacionalne zakonodaje, ki niso v skladu z direktivo, kakršne so določbe, navedene v petem vprašanju, in da določbe nacionalne zakonodaje, kakršna je člen 79(2) [ZKP], uporabi tako, da jih razlaga v skladu z Direktivo (s pravom Unije skladna razlaga), to je, da – na podlagi predpostavke, da je to nujno glede na okoliščine, zaradi katerih je obramba otežena – imenovanje postavljenega zagovornika obdolžencu, ki je bil ob tem, ko je bil zoper njega vložen sklep o tem, da je osumljen storitve kaznivega dejanja, mlajši od 18 let, vendar je pozneje med postopkom dopolnil 18 let, in v zvezi s katerim kazenski postopek še ni končan, ohrani do pravnomočnega konca postopka, ali da – zaradi izteka roka za prenos – navedeno nacionalno ureditev nadomesti z določbami Direktive, ki imajo neposredni učinek?
8.
Ali je treba člen 4, od (1) do (3), v povezavi z uvodnimi izjavami 18, 19 in 22 Direktive [2016/800] ter člen 3(2) v povezavi z uvodnima izjavama 19 in 26 Direktive [2012/13] razlagati tako, da morajo pristojni organi (državno tožilstvo, policija) najpozneje pred prvim uradnim zaslišanjem osumljenca, ki ga opravi policija ali drug pristojni organ, tako osumljenca kot tudi nosilca starševske odgovornosti nemudoma obvestiti o pravicah, ki so bistvene za zagotovitev poštenosti postopka, in o procesnih dejanjih v postopku, zlasti o obveznosti, da se mladoletni osebi, ki je osumljena, zagotovi zagovornik, in posledicah tega, da se za obdolženega mladoletnika zagovornik ne izbere (postavitev zagovornika po uradni dolžnosti), pri čemer je treba pri otrocih, ki so osumljenci, te informacije podati v preprostem in dostopnem jeziku, ki je prilagojen mladoletnikovi starosti?
9.
Ali je treba člen 7(1) in (2) v povezavi z uvodno izjavo 31 Direktive [2016/343] in členom 3(1)(e) in (2) Direktive [2012/13] razlagati tako, da morajo organi države članice, ki vodijo kazenski postopek, v katerem je udeležen osumljenec ali obdolženec, ki je otrok, tega o pravici do molka in pravici, da ne izpove zoper sebe, poučiti na način, ki je razumljiv in primeren za osebo osumljenčeve starosti?
10.
Ali je treba člen 4, od (1) do (3), v povezavi z uvodnimi izjavami 18, 19 in 22 Direktive [2016/800] ter člen 3(2) v povezavi z uvodnima izjavama 19 in 26 Direktive [2012/13] razlagati tako, da zahtevam iz zgoraj navedenih določb ni zadoščeno s tem, da se tik pred zaslišanjem mladoletnega osumljenca vroči splošno obvestilo, ne da bi se upoštevale posebne pravice, ki izhajajo iz področja uporabe Direktive 2016/800, pri čemer se tako obvestilo vroči samo osumljencu, ki nima zagovornika, ne da bi bil v to vključen nosilec starševske odgovornosti, njegova formulacija pa ni prilagojena starosti osumljenca?
11.
Ali je treba člena 18 in 19 v povezavi z uvodno izjavo 26 Direktive [2016/800] in člen 12(2) v povezavi z uvodno izjavo 50 Direktive [2013/48] v povezavi s členom 7(1) in (2), členom 10(2) in uvodno izjavo 44 Direktive [2016/343] ter načelo poštenega sojenja razlagati tako, da ima – kar zadeva izjave, ki jih je osumljenec podal med policijskim zaslišanjem, opravljenim brez dostopa do odvetnika in brez ustrezne obvestitve osumljenca o njegovih pravicah ter brez obvestitve nosilca starševske odgovornosti o pravicah in splošnih vidikih poteka postopka, do katerih je otrok upravičen na podlagi člena 4 Direktive [2016/800] – nacionalno sodišče, ki v kazenskem postopku obravnava zadevo, ki je zajeta s področjem uporabe zgoraj navedenih direktiv, in vsak državni organ na njihovi podlagi obveznost (oziroma možnost), da zagotovi učinek, pri katerem gre za to, da je osumljena ali obdolžena oseba vrnjena v položaj, v katerem bi bila, če do zadevnih kršitev ne bi prišlo, in da torej ne upošteva takšnega dokaza, in sicer zlasti v primeru, v katerem naj bi bile obremenilne informacije, pridobljene na takem zaslišanju, podlaga za obsodbo te osebe?
12.
Ali je zato treba določbe iz enajstega vprašanja ter načelo primarnosti in načelo neposrednega učinka razlagati tako, da imajo nacionalno sodišče, ki v kazenskem postopku obravnava zadevo, ki je zajeta s področjem uporabe zgoraj navedenih direktiv, in vsi drugi državni organi dolžnost, da ne upoštevajo določb nacionalnega prava, ki niso v skladu z navedenimi direktivami, kakršna je člen 168a [ZKP], v skladu s katerim se dokaz za nedopusten ne more šteti zgolj zato, ker je bil pridobljen s kršitvijo pravil postopka ali s kaznivim dejanjem iz člena 1(1) kodeks karny (kazenski zakonik), ampak le, če je bil pridobljen v zvezi z opravljanjem službenih nalog javnega uslužbenca in je bila njegova pridobitev posledica uboja, naklepne okvare zdravja ali odvzema prostosti?
13.
Ali je treba člen 2(1) Direktive [2016/800] v povezavi s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU in načelo učinkovitosti iz prava Unije razlagati tako, da mora državni tožilec kot organ, ki sodeluje pri izvajanju sodne oblasti in je odgovoren za zaščito pravne države, obenem pa vodi predkazenski postopek, v okviru tega postopku zagotoviti učinkovito pravno varstvo v obsegu, kakršen izhaja iz zgoraj navedene direktive, ter ob učinkoviti uporabi prava Unije zajamčiti svojo neodvisnost in nepristranskost?
14.
Če je treba na katero koli vprašanje od prvega do dvanajstega, zlasti pa na trinajsto vprašanje odgovoriti pritrdilno, ali je treba člen 19(1), drugi pododstavek, PEU (načelo učinkovitega pravnega varstva) v povezavi s členom 2 PEU, in sicer zlasti v povezavi z načelom spoštovanja pravne države, kot je bil razlagan v sodni praksi Sodišča (sodba z dne 21. decembra 2021, Euro Box Promotion in drugi, C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 in C‑840/19, EU:C:2021:1034), in načelo neodvisnosti sodstva iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 [Listine], kakor je razlagana v sodni praksi Sodišča (sodba z dne 27. februarja 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117), razlagati tako, da ta načela glede na možnost posrednega izvajanja pritiska na sodnike in možnost [Prokurator Generalny (generalni državni tožilec)], da v tem okviru državnim tožilcem na nižjih ravneh daje zavezujoča navodila, nasprotujejo nacionalni ureditvi, iz katere je razvidna odvisnost državnega tožilstva od organa izvršilne oblasti, kakršen je minister za pravosodje, ter obstoju nacionalne ureditve, s katero sta omejeni neodvisnost sodišča in neodvisnost državnega tožilca pri uporabi prava Unije, in sicer zlasti:
(a)
členu 130(1) [zakona o organizaciji sodišč splošne pristojnosti], ki ministru za pravosodje – v povezavi z obveznostjo državnega tožilca, da poroča o položaju, v katerem sodišče odloča ob uporabi prava Unije – omogoča, da do izdaje odločbe s strani disciplinskega sodišča s takojšnim učinkom in za največ en mesec odredi začasno odstranitev iz sodniške službe, če glede na naravo dejanja, ki ga je storil sodnik in pri katerem gre konkretno za neposredno uporabo prava Unije, presodi, da je to potrebno zaradi avtoritete sodišča ali bistvenih interesov službe;
(b)
členu 1(2), členu 3(1), točki 1 in 3, členu 7, od (1) do (6) in (8), ter členu 13(1) in (2) [zakona z dne 28. januarja 2016 o državnem tožilstvu], iz katerih ob povezani razlagi izhaja, da lahko minister za pravosodje, ki je obenem generalni državni tožilec in vodilni organ državnega tožilstva, državnim tožilcem nižjega ranga daje tudi takšna zavezujoča navodila, ki se nanašajo na omejevanje ali oviranje neposredne uporabe prava Unije?“
Postopek pred Sodiščem
61
Predložitveno sodišče je predlagalo, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po hitrem postopku na podlagi člena 105 Poslovnika Sodišča. To sodišče v utemeljitev svojega predloga navaja, prvič, da postavljena vprašanja glede na veliko število zadev, v katere so vpleteni mladoletniki, ki so osumljene ali obdolžene osebe, in ki jih morajo poljska sodišča obravnavati vsak mesec, presegajo okvir postopka v glavni stvari in da nezakonita procesna dejanja nepopravljivo posegajo v temeljna načela kazenskega postopka. Drugič, ta sodišča naj bi odločala na podlagi določb, ki urejajo poljski kazenski postopek in ki po mnenju predložitvenega sodišča ne zagotavljajo minimalnih standardov varstva, ki izhajajo iz prava Unije. Tretjič, hiter odgovor na vprašanja za predhodno odločanje naj bi bil potreben za odpravo dvomov o možnosti organa izvršilne veje oblasti, kot je minister za pravosodje, da vpliva na uporabo prava Unije v kazenskih postopkih, v katere so vpleteni mladoletniki, ki so osumljene ali obdolžene osebe.
62
Člen 105(1) Poslovnika določa, da lahko predsednik Sodišča, če je treba zadevo zaradi njene narave obravnavati v kar najkrajšem času, na predlog predložitvenega sodišča ali izjemoma po uradni dolžnosti po opredelitvi sodnika poročevalca in generalnega pravobranilca odloči, da se z odstopanjem od določb tega poslovnika predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po hitrem postopku.
63
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je tak hitri postopek procesni instrument, namenjen reševanju zadev izjemne nujnosti (sodba z dne 9. januarja 2024, G. in drugi (Imenovanje sodnikov splošnih sodišč na Poljskem), C‑181/21 in C‑269/21, EU:C:2024:1, točka 54 in navedena sodna praska).
64
V obravnavanem primeru je predsednik Sodišča 21. oktobra 2022 po opredelitvi sodnika poročevalca in generalnega pravobranilca odločil, da se predlogu iz točke 61 te sodbe ne ugodi.
65
Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da veliko število oseb ali pravnih položajev, na katere bi se lahko nanašala odločba, ki jo mora predložitveno sodišče izdati po tem, ko je Sodišču v predhodno odločanje predložilo vprašanja, samo po sebi ne more biti izjemna okoliščina, ki bi lahko upravičila obravnavo po hitrem postopku (sodba z dne 8. decembra 2020, Staatsanwaltschaft Wien (Ponarejeni nalogi za nakazilo), C‑584/19, EU:C:2020:1002, točka 36 in navedena sodna praksa). Enako velja za okoliščino, da se odločitve, ki jih sprejemajo poljska sodišča na podlagi določb, ki urejajo poljski kazenski postopek in o veljavnosti katerih obstajajo dvomi glede na pravo Unije, potencialno nanašajo na veliko število posameznikov (glej po analogiji sodbo z dne 9. januarja 2024, G. in drugi (Imenovanje sodnikov splošnih sodišč na Poljskem), C‑181/21 in C‑269/21, EU:C:2024:1, točka 55).
66
Poleg tega niti z dejstvom, da se v predlogu za sprejetje predhodne odločbe postavljajo vprašanja kazenskega prava, niti z zgolj interesom posameznikov, ki je sicer legitimen, da čim prej ugotovijo obseg pravic, ki jih imajo na podlagi prava Unije, ni mogoče dokazati obstoja izjemne okoliščine (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2024, Sapira in drugi (C‑114/23, C‑115/23, C‑132/23 in C‑160/23, EU:C:2024:290, točka 23 in navedena sodna praksa).
67
Nazadnje, glede dvomov o možnosti organa izvršilne oblasti, kot je minister za pravosodje, da vpliva na uporabo prava Unije, predlog iz točke 61 te sodbe ne vsebuje nobenega konkretnega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da bi se bilo taki možnosti mogoče izogniti z uporabo hitrega postopka.
68
Vendar je predsednik Sodišča odločil, da se bo ta zadeva na podlagi člena 53(3) Poslovnika obravnavala prednostno.
Vprašanja za predhodno odločanje
Dopustnost
69
Poljska vlada trdi, da vprašanja za predhodno odločanje niso dopustna.
70
Na eni strani naj vprašanja od prvega do dvanajstega ne bi bila potrebna za rešitev spora o glavni stvari. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe naj bi bilo namreč razvidno, da je predložitveno sodišče na podlagi nacionalnega prava kot nedopustne zavrnilo predloge Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (državni tožilec okrajnega državnega tožilstva v Słupsku) za pridobitev dokazov, ki izhajajo iz izjav mladoletnih osumljencev v okviru kazenske preiskave iz postopka v glavni stvari. To sodišče naj bi tako iz spisa izločilo izjave, ki so jih mladoletni osumljenci podali med to kazensko preiskavo. Poleg tega naj bi vsak od mladoletnih osumljencev prejel pomoč odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti, in za enega od njih, ki je med postopkom dopolnil 18 let, naj bi predložitveno sodišče potrdilo postavitev takega odvetnika po uradni dolžnosti, ker je bila ta postavitev nujna zaradi okoliščin, ki so ovirale njegovo obrambo.
71
Na drug strani naj bi bili trinajsto in štirinajsto vprašanje povsem hipotetični, saj naj ne bi imeli nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom postopka v glavni stvari.
72
Trinajsto n štirinajsto vprašanje, točka (b), naj bi se namreč na splošno nanašali na pristojnost ministra za pravosodje, ki opravlja tudi naloge Prokurator Generalny (generalni državni tožilec) dajanja zavezujočih navodil tožilcem na nižji ravni, ki bi lahko prav tako omejila ali preprečila neposredno uporabo prava Unije. V zvezi s tem naj predložitveno sodišče ne bi pojasnilo, kako naj bi bile ustrezne nacionalne določbe uporabljene za postopek v glavni stvari.
73
Štirinajsto vprašanje, točka (a), pa naj bi se nanašalo na možnost začasnega suspenza sodnika, ki vodi postopek v glavni stvari, z delovnih obveznosti. V obravnavanem primeru pa naj bi zadevni suspenz začel veljati 9. februarja in prenehal 8. marca 2022 in naj torej ne bi več potekal. Poleg tega naj bi do tega suspenza prišlo v okviru postopka, ki naj ne bi imel nobene zveze s postopkom v glavni stvari. Podlaga za zadevni ukrep suspenza naj bi bilo to, da je zadevna sodnica izpodbijala obstoj delovnega razmerja drugega sodnika in veljavnost njegovega imenovanja z udeležbo Krajowa Rada Sądownictwa (nacionalni sodni svet). Vendar naj v postopku v glavni stvari tak primer ne bi mogel nastati, saj predložitveno sodišče odloča v sestavi sodnika posameznika. Vsekakor naj v obrazložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe ne bi bilo nobenega elementa v zvezi z imenovanjem sodnikov na Poljskem.
74
Prokurator Regionalny w Gdańsku (regionalni državni tožilec v Gdansku) pa meni, da vprašanja od enajstega do štirinajstega niso dopustna, saj odgovor Sodišča na ta vprašanja ni potreben, da bi lahko predložitveno sodišče rešilo spor o glavni stvari.
75
Opozoriti je treba, da je Sodišče že večkrat presodilo, da je postopek, uveden s členom 267 PDEU, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s katerim prvo zagotavlja drugim elemente razlage prava Unije, ki jih ta potrebujejo za rešitev sporov, o katerih odločajo, ter da predhodno odločanje ni namenjeno oblikovanju posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, temveč je utemeljeno s potrebo po dejanski rešitvi spora (sodba z dne 9. januarja 2024, G. in drugi (Imenovanje sodnikov splošnih sodišč na Poljskem), C‑181/21 in C‑269/21, EU:C:2024:1, točka 62 in navedena sodna praksa).
76
Glede na besedilo člena 267 PDEU se zahteva, da „je treba“ predhodno odločbo, za katero je zaprošeno, sprejeti, da se predložitvenemu sodišču omogoči „izreči sodba“ v zadevi, v kateri odloča (sodba z dne 9. januarja 2024, G. in drugi (Imenovanje sodnikov splošnih sodišč na Poljskem), C‑181/21 in C‑269/21, EU:C:2024:1, točka 63 in navedena sodna praksa).
77
Iz besedila in sistematike člena 267 PDEU namreč izhaja, da je predpogoj za postopek predhodnega odločanja zlasti, da pred nacionalnimi sodišči dejansko poteka spor, v okviru katerega se od teh sodišč zahteva, da izdajo odločbo, v kateri bo mogoče upoštevati sodbo, izdano v postopku predhodnega odločanja (sodba z dne 9. januarja 2024, G. in drugi (Imenovanje sodnikov splošnih sodišč na Poljskem), C‑181/21 in C‑269/21, EU:C:2024:1, točka 64 in navedena sodna praksa).
78
V okviru takega postopka mora torej med tem sporom in določbami prava Unije, katerih razlaga se zahteva, obstajati takšna povezava, da je ta razlaga objektivno potrebna za odločitev, ki jo mora sprejeti predložitveno sodišče (sodba z dne 9. januarja 2024, G. in drugi (Imenovanje sodnikov splošnih sodišč na Poljskem), C‑181/21 in C‑269/21, EU:C:2024:1, točka 65 in navedena sodna praksa).
79
Vprašanja od prvega do dvanajstega se v bistvu nanašajo na razlago več določb Direktive 2016/800 v povezavi z direktivami 2012/13, 2013/48 in 2016/343 v delu, v katerem te določbe urejajo procesne pravice otrok, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku.
80
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da se predložitveno sodišče sprašuje o skladnosti poljske zakonodaje, ki ureja kazenski postopek, z navedenimi določbami in o posledicah, ki jih je treba v okviru postopka v glavni stvari izpeljati iz neskladnosti nacionalnega prava s pravom Unije. V zvezi s tem pojasnjuje, da je odgovor na vprašanja od prvega do dvanajstega nujen za to, da lahko odloči o dopustnosti dokazov, ki izhajajo iz izjav, ki so jih mladoletni osumljenci brez odvetnika podali v okviru predkazenskega postopka.
81
Predložitveno sodišče sicer navaja, da je zavrnilo predloge Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (državni tožilec okrajnega državnega tožilstva v Słupsku) za pridobitev dokazov, ki izhajajo iz obremenilnih izjav, ki so jih mladoletni osumljenci brez odvetnika podali v okviru predkazenskega postopka, s čimer je odločilo, da se ti dokazi izločijo. Poleg tega to sodišče v zvezi z enim od mladoletnih osumljencev, ki je med postopkom, ki poteka pred njim, dopolnil 18 let, pojasnjuje, da je podaljšalo postavitev odvetnika po uradni dolžnosti v korist tega osumljenca.
82
Vendar je po eni strani iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da navedeno sodišče ni sprejelo dokončne odločitve glede dopustnosti navedenih dokazov. Tako bo odgovor na postavljena vprašanja vplival na to odločitev, tako da bo predložitvenemu sodišču omogočil, da vsebinsko odloči o zadevi v postopku v glavni stvari. Na drugi strani, kar zadeva sklep o podaljšanju postavitve odvetnika po uradni dolžnosti za enega od osumljencev iz postopka v glavni stvari, se zdi, da je bila sprejeta v poznejši fazi postopka in da zato z njo ni mogoče odpraviti morebitnih pomanjkljivosti, do katerih je prišlo v predkazenskem postopku.
83
Iz tega sledi, da je v obravnavanem primeru odgovor Sodišča na vprašanja od prvega do dvanajstega potreben, zato da bo predložitveno sodišče lahko odločilo o vprašanjih, ki se postavljajo in
limine litis, preden bo lahko zadnjenavedeno sodišče po potrebi vsebinsko odločilo o zadevi v glavni stvari (glej po analogiji sodbo z dne 6. oktobra 2021, W. Ż. (Senat za izredni nadzor in javne zadeve vrhovnega sodišča – Imenovanje)C‑487/19, EU:C:2021:798, točka 94 in navedena sodna praksa).
84
Ker so zato pogoji iz točk od 76 do 78 te sodbe izpolnjeni, so vprašanja od prvega do dvanajstega dopustna.
85
Trinajsto in štirinajsto vprašanje pa teh pogojev ne izpolnjujeta.
86
Na prvem mestu, trinajsto vprašanje in točka (b) štirinajstega vprašanja se nanašata na to, ali državni tožilec v predkazenskem postopku ne sme uporabiti nacionalnih določb, ki so v nasprotju s pravom Unije, da bi zagotovil učinkovitost pravic osumljenih mladoletnikov, in ali morata biti za to ohranjeni njegova neodvisnost in nepristranskost v razmerju do morebitnih posegov izvršilne veje oblasti.
87
V obravnavanem primeru glede na elemente, navedene v točkah od 80 do 83 te sodbe, ni razvidno, da bi bil odgovor Sodišča na ti vprašanji potreben, da bi lahko predložitveno sodišče odločilo o vprašanjih, ki se postavljajo in limite litis pred njim. Iz navedb predložitvenega sodišča je namreč razvidno, da je v okviru postopka v glavni stvari faza predkazenskega postopka končana in da je odslej to sodišče pristojno za zavrnitev dokazov, ki bi bili pridobljeni s kršitvijo procesnih pravic, ali za odločanje o pravici osumljenih oseb do pomoči odvetnika.
88
V teh okoliščinah namen vprašanja, ali ima državni tožilec v okviru predkazenskega postopka na podlagi prava Unije obveznost, da ne uporabi nacionalnih določb, ki so v nasprotju s pravom Unije, da bi se zagotovila učinkovitost pravic osumljenih mladoletnikov, torej ni, da bi se pravo Unije razložilo za objektivne potrebe rešitve zadeve v glavni stvari, temveč je to vprašanje splošno in hipotetično.
89
Na drugem mestu, točka (a) štirinajstega vprašanja se nanaša na to, ali člen 2 PEU in člen 19(1) PEU ter člen 47 Listine nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki ministru za pravosodje omogoča, da odredi takojšnje suspendiranje dejavnosti sodnika.
90
V obravnavanem primeru je sicer razvidno, da je bila sodnica, ki odloča v zadevi v glavni stvari, na podlagi te ureditve začasno suspendirana z delovnih obveznosti.
91
Vendar je iz elementov, ki jih vsebuje predlog za sprejetje predhodne odločbe, jasno razvidno, da je bilo o tem suspenzu, ki sicer tudi ne poteka več, odločeno v okviru zadeve, ki je ločena od zadeve v glavni stvari. Poleg tega, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 56 sklepnih predlogov, je bojazen te sodnice, da bo ponovno predmet takega suspendiranja v okviru postopka v glavni stvari, le hipotetična.
92
To vprašanje torej ne ustreza objektivni potrebi, ki je neločljivo povezana z rešitvijo postopka v glavni stvari, ampak je njegov namen doseči, da Sodišče opravi splošno, s to zadevo nepovezano presojo nacionalne ureditve (glej po analogiji sodbo z dne 9. januarja 2024, G. in drugi (Imenovanje sodnikov splošnih sodišč na Poljskem), C‑181/21 in C‑269/21, EU:C:2024:1, točka 78).
93
Iz tega izhaja, da trinajsto in štirinajsto vprašanje nista dopustni.
Vsebinska presoja
94
Ob upoštevanju povezav med vsemi vprašanji, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, je treba na prvem mestu skupaj preučiti vprašanja od prvega do četrtega, na drugem mestu vprašanja od petega do sedmega, na tretjem mestu vprašanja od osmega do desetega in nato na četrtem mestu enajsto in dvanajsto vprašanje, pri čemer je treba pojasniti, da je treba ta vprašanja preučiti le glede na določbe Direktive 2016/800, ki se nanaša posebej na otroke.
Vprašanja od prvega do četrtega
95
Predložitveno sodišče z vprašanji od prvega do četrtega, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6, od (1) do (3), Direktive 2016/800 ob upoštevanju člena 18 te direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki na eni strani ne določa, da mora otrokom, ki so osumljene ali obdolžene osebe, pomagati odvetnik, ki se po potrebi postavi po uradni dolžnosti, preden jih zasliši policija, drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ, in sicer najpozneje pred prvim zaslišanjem, in na drugi strani, omogoča zaslišanje navedenih otrok kot osumljencev brez navzočnosti takega odvetnika med zaslišanjem. To sodišče se poleg tega sprašuje, ali v primeru pritrdilnega odgovora na ta vprašanja sodišče, ki odloča v kazenski zadevi, take nacionalne ureditve ne sme uporabiti.
96
Na prvem mestu, v skladu s členom 6(1) Direktive 2016/800 imajo otroci, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, prvič, pravico do dostopa do odvetnika v skladu z Direktivo 2013/48, pri čemer je treba pojasniti, da se v skladu z uvodno izjavo 15 te direktive izraz „odvetnik“ v okviru navedene direktive nanaša na vsako osebo, ki je v skladu z nacionalno zakonodajo usposobljena in upravičena, tudi na podlagi akreditacije od pristojnega organa, za pravno svetovanje in pomoč osumljenim ali obdolženim osebam.
97
Za določitev obsega pravice otroka do pomoči odvetnika je treba upoštevati obseg pravice, ki jo ima katera koli osumljena ali obdolžena oseba v skladu s členom 3 Direktive 2013/48.
98
Kot namreč izhaja iz uvodnih izjav 18 in 26 Direktive 2016/800, je treba pri razlagi določb Direktive 2016/800 upoštevati Direktivo 2013/48. Direktiva 2016/800 pa določa dopolnilna jamstva, da se upoštevajo posebne potrebe in ranljivost otrok.
99
Drugič, člen 6(2) Direktive 2016/800 državam članicam nalaga, da zagotovijo, da imajo otroci v skladu z določbami tega člena pomoč odvetnika, in sicer, da se jim omogoči učinkovito uveljavljanje pravic obrambe.
100
Kot je v bistvu razvidno iz uvodnih izjav 1, 25 in 29 Direktive 2016/800, je namen te direktive upoštevati posebno ranljivost otrok v kazenskem postopku ter jih tako spodbujati, da uveljavljajo svojo pravico do svetovanja, obrambe in zastopanja, določeno v členu 47, drugi odstavek, Listine, ter pravico do obrambe, zagotovljeno s členom 48(2) Listine (glej po analogiji sodbo z dne 5. junija 2018, Kolev in drugi, C‑612/15, EU:C:2018:392, točka 104).
101
Tretjič, temeljno načelo, v skladu s katerim imajo otroci pravico do pomoči odvetnika, je natančneje določeno členu 6(3) Direktive 2016/800 glede trenutka, od katerega je treba to pravico priznati (glej po analogiji sodbo z dne 12. marca 2020, VW (Pravica do dostopa do odvetnika v primeru nenavzočnosti), C‑659/18, EU:C:2020:201, točka 31).
102
Tako morajo imeti v skladu s tem odstavkom 3 osumljene in obdolžene osebe dostop do odvetnika brez nepotrebnega odlašanja in vsekakor od nastopa prvega izmed štirih konkretnih trenutkov, naštetih v točkah od (a) do (d) te določbe.
103
Kar zadeva med drugim predkazenski postopek, otrokom v skladu s členom 6(3)(a) Direktive 2016/800 pomaga odvetnik, „preden jih zasliši policija ali drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ“, in v skladu s členom 6(3)(b) te direktive „ob izvedbi preiskovalnega dejanja ali drugega dejanja zbiranja dokazov s strani preiskovalnih ali drugih pristojnih organov“.
104
Četrtič, člen 6(4) Direktive 2016/800 opredeljuje obseg pravice otrok do pomoči odvetnika.
105
Iz člena 6(4)(a) te direktive tako izhaja, da imajo ti otroci pravico do zasebnega srečanja in komunikacije z odvetnikom, ki jih zastopa, tudi preden jih zasliši policija ali drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ. Člen 6(4)(b) navedene direktive določa še, da imajo otroci pri svojem zaslišanju pomoč odvetnika in da mora imeti odvetnik možnost pri zaslišanju učinkovito sodelovati.
106
V zvezi s tem, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 70 sklepnih predlogov, Direktiva 2016/800 nasprotno od člena 9 Direktive 2013/48, ki se nanaša na osumljene ali obdolžene osebe, ki niso otroci, ne določa možnosti otrok, da se pravici do pomoči odvetnika odpovejo.
107
Poleg tega člen 18 te direktive določa, da morajo države članice zagotoviti, da nacionalno pravo v zvezi z brezplačno pravno pomočjo zagotavlja učinkovito uveljavljanje pravice do pomoči odvetnika na podlagi člena 6 navedene direktive.
108
Iz zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da mora nacionalno pravo otrokom, ki so osumljene ali obdolžene osebe, ponuditi konkretno in učinkovito možnost, da jim pred prvim zaslišanjem policije, drugega organa preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodnega organa in najpozneje od tega zaslišanja pomaga odvetnik.
109
Če otrok ali nosilec starševske odgovornosti ni določil odvetnika, preden ga zasliši policija, drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ, mora biti navedenemu otroku omogočeno, da ima na voljo odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti, ki mu med tem zaslišanjem pomaga.
110
Na drugem mestu, kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 68 sklepnih predlogov, iz zavezujoče narave dolžnosti zagotovitve, da otrokom pred prvim zaslišanjem policije, drugega organa preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodnega organa, ki vodi to zaslišanje, pomaga odvetnik, izhaja, da ti ne morejo opraviti tega zaslišanja, če zadevni otrok take pomoči nima dejansko na voljo.
111
Člen 6(7) Direktive 2016/800 namreč natančneje določa, da pristojni organi, če mora imeti otrok pomoč odvetnika v skladu s tem členom 6, vendar ta ni navzoč, zaslišanje otroka ali druga preiskovalna dejanja ali dejanja zbiranja dokazov preložijo za razumno obdobje, da omogočijo navzočnost odvetnika ali da, če ga otrok ni imenoval, otroku zagotovijo odvetnika.
112
Člen 6 Direktive 2016/800 v odstavkih 6 in 8 sicer določa nekatera odstopanja od pravice do pomoči odvetnika iz te direktive. Kot pa je razvidno iz teh določb, morajo pristojni organi o teh odstopanjih odločiti za vsak primer posebej, da ugotovijo, ali je glede na posebne okoliščine posameznega primera in ob upoštevanju koristi otroka predvideno odstopanje upravičeno, in to ob upoštevanju strogih pogojev, določenih z navedenima določbama.
113
Ti določbi zato ne moreta omogočiti, da se za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v predkazenskem postopku, v okviru nacionalne ureditve na splošno in abstraktno odstopa od pravice do dostopa do odvetnika.
114
V obravnavanem primeru je iz navedb predložitvenega sodišča razvidno, da z upoštevnimi določbami nacionalnega prava, zlasti s členoma 79(3) in 301 ZKP, ni nikakor določena obvezna navzočnosti odvetnika za otroke, ki so osumljenci, na zaslišanju in splošneje v predkazenskem postopku. V skladu s temi določbami naj bi namreč ti otroci, če niso pridržani, v okviru svojega zaslišanja prejeli pomoč odvetnika le, če so za prejem take pomoči izrecno zaprosili. Poleg tega naj neprisotnost takega odvetnika ne bi pomenila ovire za zaslišanje navedenih otrok.
115
V teh okoliščinah se zdi, kar mora preveriti predložitveno sodišče, da taka nacionalna ureditev ni združljiva s členom 6, od (1) do (3), Direktive 2016/800.
116
V teh okoliščinah je treba ob upoštevanju vprašanj predložitvenega sodišča opozoriti, da načelo primarnosti prava Unije zaradi zagotavljanja učinkovitosti vseh določb prava Unije med drugim nacionalnim sodiščem nalaga, da svoje nacionalno pravo kar najbolj razlagajo v skladu s pravom Unije (sodba z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Neposredni učinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, točka 35 in navedena sodna praksa).
117
Vendar ima obveznost skladne razlage nacionalnega prava nekatere omejitve in zlasti ne more biti podlaga za razlago nacionalnega prava contra legem (sodba z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Neposredni učinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, točka 36 in navedena sodna praksa).
118
Opozoriti je treba tudi, da načelo primarnosti nacionalnemu sodišču, ki mora v okviru svojih pristojnosti uporabiti določbe prava Unije, nalaga obveznost, da – če ne more podati razlage nacionalne ureditve, ki bi bila v skladu z zahtevami prava Unije – polni učinek zahtev tega prava v sporu, ki mu je predložen, zagotovi tako, da po potrebi na podlagi lastne pristojnosti odloči, da ne bo uporabilo nacionalne ureditve ali prakse, tudi poznejše, ki je v nasprotju z določbo prava Unije, ki ima neposredni učinek, ne da bi mu bilo treba zahtevati ali čakati predhodno odpravo te nacionalne ureditve ali prakse po zakonodajni poti ali nekem drugem ustavnem postopku (sodba z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Neposredni učinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, točka 37 in navedena sodna praksa).
119
V obravnavanem primeru ima člen 6, od (1) do (3), Direktive 2016/800 ob upoštevanju jasnega, natančnega in brezpogojnega besedila tega člena neposredni učinek.
120
Tako mora predložitveno sodišče nacionalne določbe, navedene zlasti v točki 114 te sodbe, razlagati kar najbolj v skladu s pravom Unije, da se zagotovi polni učinek tega prava. Če take razlage ne bo mogoče opraviti, bo moralo na podlagi lastne pristojnosti izključiti nacionalne določbe, ki bi se izkazale za nezdružljive s pravom Unije.
121
Glede na vse zgoraj navedene razloge, je treba na vprašanja od prvega do četrtega odgovoriti, da je treba člen 6, od (1) do (3), Direktive 2016/800 ob upoštevanju člena 18 te direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki na eni strani ne določa, da mora otrokom, ki so osumljene ali obdolžene osebe, pomagati odvetnik, ki se po potrebi postavi po uradni dolžnosti, preden jih zasliši policija, drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ, in sicer najpozneje pred prvim zaslišanjem, in na drugi strani, omogoča zaslišanje navedenih otrok kot osumljencev brez navzočnosti takega odvetnika med zaslišanjem.
Vprašanja od petega do sedmega
122
Najprej je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče z vprašanji od petega do sedmega Sodišče prosi za razlago med drugim več določb Direktive 2016/800, in sicer člena 2(1) in (2) ter člena 6, od (1) do (3) in (7), v povezavi s členom 18 te direktive.
123
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da se predložitveno sodišče sprašuje, ali pravica do pomoči odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti, ki je predmet vprašanj od prvega do četrtega in ki je priznana osebam, ki so otroci, ko se je kazenski postopke začel, preneha, ko te osebe dopolnijo 18 let.
124
Tako je treba razumeti, da se ta vprašanja v bistvu nanašajo na člen 2 Direktive 2016/800, ki opredeljuje področje uporabe te direktive, zlasti na odstavka 1 in 3 tega člena.
125
V teh okoliščinah je treba šteti, da predložitveno sodišče z vprašanji od petega do sedmega, ki jih je treba obravnavati skupaj, sprašuje, ali je treba člen 2(1) in (3) Direktive 2016/800 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da pravica do pomoči odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti, samodejno preneha za osebe, ki so bile otroci, ko se je kazenski postopek začel, vendar so potem dopolnile 18 let, ker taka ureditev ne omogoča, da bi se ugotovilo, ali je uporaba te direktive oziroma nekaterih njenih določb ter posledično pravic, ki jih vsebuje navedena direktiva, primerna glede na vse okoliščine zadeve, vključno z zrelostjo in ranljivostjo navedenih oseb. To sodišče poleg tega sprašuje, ali v primeru pritrdilnega odgovora na ta vprašanja sodišče, ki odloča v kazenski zadevi, take nacionalne ureditve ne sme uporabiti.
126
V skladu s členom 2(1) Direktive 2016/800 se ta direktiva uporablja za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, in sicer do sprejetja končne ugotovitve, ali je osumljena ali obdolžena oseba storila kaznivo dejanje, če je ustrezno, tudi do izreka sankcije in odločitve o morebitni pritožbi. V zvezi s tem je v členu 3, točka 1, navedene direktive „otrok“ opredeljen kot „oseb[a], ki je mlajša od 18 let“.
127
V zvezi z osebami, ki so bile otroci, ko se je kazenski postopek začel, vendar so potem dopolnile 18 let, člen 2(3), prvi stavek, Direktive 2016/800 natančneje določa, da se ta direktiva, razen členov, navedenih v tej določbi, ki se nanašajo na nosilca starševske odgovornosti, uporablja za te osebe, kadar je njena uporaba primerna glede na vse okoliščine zadeve, vključno z zrelostjo in ranljivostjo navedenih oseb.
128
Iz tega sledi, da imajo osebe, ki so bile otroci, ko se je kazenski postopek začel, še naprej pravice, določene z Direktivo 2016/800, med drugim pravico do pomoči odvetnika v skladu s členom 6 te direktive, kadar so te osebe med tem postopkom dopolnile 18 let in je bilo presojeno, da je uporaba te direktive primerna glede na vse okoliščine zadeve, vključno z zrelostjo in ranljivostjo navedenih oseb.
129
Pojasniti je treba, da bi oseba, ki je dopolnila 18 let – če bi se v okviru kazenskega postopka ugotovilo, da uporaba Direktive 2016/800 ali nekaterih njenih določb ni primerna – spadala na področje uporabe direktiv 2012/13, 2013/48 in 2016/343, ki se uporabljajo za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku, ne glede na njihovo starost. V tem primeru bi imele pravice, določene s temi direktivami, pod pogoji, ki so z njimi določeni.
130
Kot je razvidno iz samega besedila člena 2(3), prvi stavek, Direktive 2016/800, je to, ali se ta direktiva ali nekatere njene določbe uporabijo za osebe, ki so med postopkom, ki poteka proti njim, dopolnile 18 let, odvisno od vseh okoliščin zadeve in mora biti predmet presoje za vsak primer posebej.
131
V teh okoliščinah zahteva, da se mora uporaba Direktive 2016/800 ali nekaterih njenih določb izkazati za primerno, državi članici nikakor ne omogoča, da bi na splošno in abstraktno izključila vse osebe, ki so med postopkom, ki poteka proti njim, dopolnile 18 let, iz upravičenosti do pravic, določenih z Direktivo 2016/800, med drugim do pravice do pomoči odvetnika v skladu s členom 6 te direktive.
132
To razlago, v skladu s katero države članice s predpisi ne smejo določiti absolutne starostne meje za upravičenost do pravic, podeljenih s to direktivo, na 18 let, potrjuje člen 2(3), drugi stavek, Direktive 2016/800, ki določa, da države članice lahko odločijo, da se ta direktiva ne uporablja za osebe, ki so dopolnile 21 let.
133
Člen 2(3) Direktive 2016/800 zato nasprotuje nacionalni ureditvi, ki samodejno določa, da pravica do pomoči odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti, iz člena 6, od (1) do (3), Direktive 2016/800 ob upoštevanju člena 18 te direktive preneha za osebe, ki so v kazenskem postopku, ki poteka zoper njih, dopolnile 18 let, bile pa so otroci, ko se je ta postopek zoper njih začel, ker taka ureditev ne omogoča, da bi se ugotovilo, ali je uporaba te direktive oziroma nekaterih njenih določb ter posledično pravic, ki jih vsebuje navedena direktiva, primerna glede na vse okoliščine zadeve, vključno z zrelostjo in ranljivostjo navedenih oseb.
134
V obravnavanem primeru pa je iz navedb predložitvenega sodišča razvidno, da določbe nacionalnega prava, zlasti člen 79(1), točka 1, ZKP, določajo, da mora imeti obdolžena oseba v kazenskem postopku pomoč odvetnika le, če je mlajša od 18 let. V praksi naj bi poljska sodišča na tej pravni podlagi štela, da s tem, da obdolženec ali osumljenec dopolni 18 let, udeležba odvetnika v postopku ni več obvezna, kar naj bi povzročilo samodejno prenehanje mandata odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti.
135
V skladu s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točkah od 116 do 118 te sodbe, mora predložitveno sodišče nacionalne določbe, ki urejajo pravico do dostopa do odvetnika, razlagati kar najbolj v skladu s pravom Unije, da se zagotovi polni učinek tega prava. Če take razlage ne bo mogoče opraviti, bo moralo – ker člen 2(1) in (3) Direktive (EU) 2016/800 izpolnjuje pogoje na katere je bilo opozorjeno v točki 119 te sodbe, in ima neposredni učinek – na podlagi lastne pristojnosti izključiti nacionalne določbe, ki bi se izkazale za nezdružljive s pravom Unije.
136
Glede na vse zgoraj navedene razloge, je treba na vprašanja od petega do sedmega odgovoriti, da je treba člen 2(1) in (3) Direktive 2016/800 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da pravica do pomoči odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti, samodejno preneha za osebe, ki so bile otroci, ko se je kazenski postopek začel, vendar so potem dopolnile 18 let, ker taka ureditev ne omogoča, da bi se ugotovilo, ali je uporaba te direktive oziroma nekaterih njenih določb ter posledično pravic, ki jih vsebuje navedena direktiva, primerna glede na vse okoliščine zadeve, vključno z zrelostjo in ranljivostjo navedenih oseb.
Vprašanja od osmega do desetega
137
Predložitveno sodišče z vprašanji od osmega do desetega, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(1) Direktive 2016/800 ob upoštevanju člena 5(1) te direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki ne določa, da otroci, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, skupaj z nosilcem starševske odgovornosti najpozneje pred prvim zaslišanjem teh otrok, ki ga opravi policija, drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ, v preprostem in razumljivem jeziku, s katerim se upoštevajo posebne potrebe in ranljivost navedenih otrok, prejmejo informacije o svojih pravicah v skladu s členom 3 Direktive 2012/13 ter o pravicah, določenih z Direktivo 2016/800.
138
Kot je razvidno iz uvodne izjave 1 Direktive 2016/800, je njen namen določiti procesna jamstva, da bodo otroci, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, lahko razumeli in spremljali te postopke. V skladu s členom 1 te direktive so z njo tako določena splošna minimalna pravila, ki se med drugim nanašajo na pravico do obveščenosti, ki je posebej urejena z določbami člena 4 navedene direktive.
139
Na prvem mestu, v skladu s členom 4(1), prvi pododstavek, Direktive 2016/800 države članice zagotovijo, da so v skladu z Direktivo 2012/13 otroci, ko se seznanijo z dejstvom, da so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, nemudoma obveščeni o svojih pravicah in o splošnih vidikih poteka postopka.
140
Sodišče je v zvezi s pravico do obveščenosti, kot je določena v členu 1 Direktive 2012/13, že ugotovilo, da ta pravica med drugim zajema pravico osumljenih ali obdolženih oseb do obveščenosti vsaj o različnih procesnih pravicah iz tega člena, med katerimi so pravica dostopa do odvetnika, upravičenje do brezplačnega pravnega nasveta in pogoji za njegovo pridobitev, pravica do obveščenosti o obdolžitvah, pravica do tolmačenja in prevajanja ter pravica do molka (glej v tem smislu sodbo z dne 9. novembra 2023, BK (Sprememba opredelitve kaznivega dejanja), C‑175/22, EU:C:2023:844, točka 33 in navedena sodna praksa).
141
Kot je razvidno iz uvodne izjave 31 Direktive 2016/343, se pri tem obvestitev, ki jo prejmejo preganjane osebe na podlagi člena 3 Direktive 2012/13, ne nanaša le na pravico do molka, ampak tudi na pravico, da ne izpovedo zoper sebe, pri čemer gre za pravici, ki ju morajo države članice zagotoviti tem osebam v skladu s členom 7 Direktive 2016/343.
142
Poleg tega člen 4(1), drugi pododstavek, Direktive 2016/800 določa, da morajo biti otroci obveščeni o pravicah, natančneje določenih v tej direktivi, med drugim o pravicah, naštetih v členu 4(1), drugi pododstavek, točka (a), navedene direktive.
143
To obveščanje se med drugim na eni strani nanaša na pravico navedenih otrok do pomoči odvetnika, kot to določa člen 6 navedene direktive, ki se po potrebi na podlagi člena 18 iste direktive postavi po uradni dolžnosti.
144
Na drugi strani se navedeno obveščanje nanaša tudi na pravico nosilca starševske odgovornosti do obveščenosti, kot je določeno v členu 5 Direktive 2016/800, in na pravico do spremstva tega nosilca starševske odgovornosti v fazah postopka, ki niso obravnave, kot je določeno v členu 15(4) te direktive. Kot je razvidno iz besedila člena 5(1) navedene direktive, navedeni nosilec starševske odgovornosti čim prej prejme iste informacije, ki jih ima otrok pravico prejeti v skladu s členom 4 Direktive 2016/800.
145
Na drugem mestu, navesti je treba, da je treba v skladu s členom 4(1), prvi in drugi pododstavek, Direktive 2016/800 otrokom informacije, ki jih morajo otroci prejeti o svojih pravicah v skladu s to določbo, ko so obveščeni, da so osumljene ali obdolžene osebe, sporočiti „nemudoma“.
146
V zvezi s tem je Sodišče v zvezi z Direktivo 2012/13, na katero se sklicuje ta člen 4(1), prvi in drugi pododstavek, razsodilo, da mora biti obvestilo o pravicah, da bi lahko bilo učinkovito, opravljeno v začetni fazi postopka. Iz člena 2 te direktive izhaja, da se ta uporablja „od trenutka, ko pristojni organi države članice seznanijo osebe, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja“. Člen 3 navedene direktive tako določa, da „[d]ržave članice zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe zaradi učinkovitega uveljavljanja procesnih pravic […] nemudoma obveščene [o teh pravicah]“(sodba z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, točka 50).
147
Namen pravice do obveščenosti o pravicah je zaščititi poštenost kazenskega postopka in zagotoviti učinkovitost pravice do obrambe od začetnih faz tega postopka. V zvezi s tem je v uvodni izjavi 19 Direktive 2012/13 poudarjeno, da se mora pravica do obveščenosti o pravicah izvajati „vsaj še pred prvim uradnim zaslišanjem [osumljene ali obdolžene osebe] na policiji“. Poleg tega v obdobju takoj po odvzemu prostosti obstaja največja nevarnost izsiljenja priznanja, tako da je „bistveno, da se osumljenca ali obtoženca hitro obvesti o njegovih pravicah, tj. takoj po njegovem prijetju na najučinkovitejši način“, kot to izhaja iz točke 24 predloga direktive Komisije z dne 20. julija 2010 (COM(2010) 392 final), na podlagi katerega je bila sprejeta Direktiva 2012/13 (glej v tem smislu sodbo z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, točki 51 in 52).
148
Ob upoštevanju sklicevanja na Direktivo 2012/13 v členu 4(1) Direktive 2016/800 iz zadnjenavedene določbe izhaja, da morajo biti otroci o svojih pravicah obveščeni čim prej po obvestitvi, da so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku. Obvestitev o teh pravicah se mora opraviti najpozneje pred prvim zaslišanjem navedenih otrok, ki ga opravi policija, drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ (glej po analogiji sodbo z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, točka 53).
149
Poleg tega je treba navesti, da je le z izvedbo te obvestitve najpozneje pred prvim zaslišanjem mogoče zagotoviti učinkovitost pravic, o katerih morajo biti otroci obveščeni, zlasti pravice do pomoči odvetnika v skladu s členom 6 Direktive 2016/800, in jim zato omogočiti, da učinkovito uveljavljajo svojo pravico do obrambe, kot to izhaja iz odgovora na vprašanja od prvega do četrtega.
150
Na tretjem mestu, iz člena 4(2) Direktive 2016/800 je razvidno, da jim morajo biti informacije iz člena 4(1) te direktive podane pisno in/ali ustno v „preprostem in razumljivem jeziku“.
151
Pri tem je zakonodajalec Evropske unije v zvezi s členom 3(2) Direktive 2012/13 državam članicam naložil obveznost, da zagotovijo, da se informacije, ki jih je treba zagotoviti na podlagi pravice do obveščenosti o pravicah zadevne osebe, podajo „ustno ali pisno, v preprostem in razumljivem jeziku, ob upoštevanju posebnih potreb ranljivih osumljenih ali ranljivih obdolženih oseb“ (glej v tem smislu sodbo z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, točka 47).
152
Iz uvodne izjave 18 Direktive 2016/800 je razvidno, da je treba informacije, ki jih je treba zagotoviti otrokom v skladu s členom 4 te direktive, podati ob upoštevanju posebnih potreb in ranljivosti otrok.
153
Iz tega izhaja, da morajo ti otroci te informacije prejeti v dovolj preprostem in razumljivem jeziku, ki jim – ob upoštevanju zlasti posebnih potreb in ranljivosti navedenih otrok – omogoča, da pred zaslišanjem policije, drugega organa preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodnega organa, dejansko razumejo, da imajo pravice iz člena 4(1) Direktive 2016/800. Med temi pravicami so med drugim pravica do pomoči odvetnika, kot jo določa člen 6 te direktive, pravica, da je tudi nosilec starševske odgovornosti obveščen o teh pravicah, v skladu s členom 5 navedene direktive, in njegova pravica do spremljanja navedenih otrok v fazah postopka, ki niso obravnave, v skladu s členom 15(4) Direktive 2016/800.
154
V obravnavanem primeru predložitveno sodišče navaja, da v skladu s poljskim pravom mladoletni osumljenci pred zaslišanjem prejmejo obrazec z informacijami, namenjen odraslim, ki ne vsebuje nobene posebne informacije za otroke. Poleg tega naj ne bi bilo določeno, da se ta obrazec posreduje nosilcem starševske odgovornosti teh otrok.
155
Iz zahtev, navedenih v točki 153 te sodbe, pa izhaja, da kadar nacionalno pravo določa standardiziran dokument za pisno obvestitev osumljenih ali obdolženih oseb o njihovih pravicah v skladu s členom 3 Direktive 2012/13, tega dokumenta ni mogoče uporabiti za obveščanje otrok, ki so v enakem položaju, v skladu s členom 4 Direktive 2016/800.
156
Tak dokument, ker je namenjen odraslim osebam, po eni strani ne ustreza potrebi, da se informacije o pravicah, ki jih imajo ti otroci, zagotovijo pisno in/ali ustno v jeziku, ki je zanje preprost in razumljiv, in po drugi strani ni namenjen obveščanju navedenih otrok o pravicah, ki jih posebej določa zadnjenavedena direktiva.
157
V skladu s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točkah od 116 do 118 te sodbe, mora predložitveno sodišče nacionalne določbe, ki urejajo obveščanje osumljenih ali obdolženih oseb, razlagati kar najbolj v skladu s pravom Unije, da se zagotovi polni učinek tega prava. Če take razlage ne bo mogoče opraviti, bo moralo – ker člen 4(1) Direktive (EU) 2016/800 izpolnjuje pogoje na katere je bilo opozorjeno v točki 119 te sodbe, in ima neposredni učinek – na podlagi lastne pristojnosti izključiti nacionalne določbe, ki bi se izkazale za nezdružljive s pravom Unije.
158
Glede na vse zgoraj navedene razloge, je treba na vprašanja od osmega do desetega odgovoriti, da je treba člen 4(1) Direktive 2016/800 ob upoštevanju člena 5(1) te direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki ne določa, da otroci, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, skupaj z nosilcem starševske odgovornosti najpozneje pred prvim zaslišanjem teh otrok, ki ga opravi policija, drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ, v preprostem in razumljivem jeziku, s katerim se upoštevajo posebne potrebe in ranljivost navedenih otrok, prejmejo informacije o svojih pravicah v skladu s členom 3 Direktive 2012/13 ter o pravicah, določenih z Direktivo 2016/800.
Enajsto in dvanajsto vprašanje
159
Najprej je treba na eni strani navesti, da se enajsto vprašanje nanaša na razlago členov 18 in 19 Direktive 2016/800, da bi se v bistvu ugotovilo, ali ti določbi sodišču, ki odloča v kazenski zadevi, nalagata obveznost, da ne upošteva obremenilnih izjav, ki jih otroci, ki so osumljene ali obdolžene osebe, podajo na zaslišanju, ki ga policija izvede s kršitvijo pravic, ki jih imajo ti otroci na podlagi te direktive.
160
Ker se ta člen 18 nanaša na pravico do brezplačne pravne pomoči in ker je ta, kot je razvidno iz točke 107 te sodbe, povezana z uveljavljanjem pravice do dostopa do odvetnika, je treba šteti, da se to vprašanje v bistvu nanaša na razlago člena 19 te direktive, ki se nanaša na pravna sredstva.
161
Na drugi strani je iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, razvidno, da je predložitveno sodišče izločilo dokaze, ki izhajajo iz obremenilnih izjav, ki so jih v obravnavanem primeru mladoletni osumljenci v okviru predkazenskega postopka podali brez odvetnika, čeprav pogoji, ki jih za to določa člen 168a ZKP, niso bili izpolnjeni.
162
Zato je treba razumeti, da predložitveno sodišče z enajstim in dvanajstim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 19 Direktive 2016/800 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v okviru kazenskega postopka sodišču ne omogoča, da obremenilne dokaze, ki izhajajo iz izjav otroka med zaslišanjem, ki ga je policija izvedla s kršitvijo pravice do dostopa do odvetnika iz člena 6 Direktive 2016/800, razglasi za nedopustne. To sodišče poleg tega sprašuje, ali v primeru pritrdilnega odgovora na ti vprašanji sodišče, ki odloča v kazenski zadevi, take ureditve ne sme uporabiti.
163
V skladu s členom 19 Direktive 2016/800 države članice otrokom, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, v primeru kršitve njihovih pravic iz te direktive zagotovijo učinkovito pravno sredstvo v okviru nacionalnega prava.
164
Na podlagi tega člena morajo tako otroci, ki so osumljene ali obdolžene osebe, imeti možnost, da učinkovito izpodbijajo kršitev teh pravic, med katerimi so, kot je razvidno iz odgovorov na vprašanja od prvega do desetega, pravice, zagotovljene s členi od 4 do 6 Direktive 2016/800.
165
Vendar člen 19 te direktive ne ureja morebitnih posledic, ki jih mora sodišče, ki odloča o glavni stvari, ob neobstoju takega izpodbijanja izpeljati iz te kršitve v zvezi z dopustnostjo dokazov, pridobljenih s kršitvijo pravic, podeljenih z navedeno direktivo.
166
Enako velja za Direktivo 2012/13, na katero napotuje člen 4 Direktive 2016/800, in Direktivo 2013/48, na katero napotuje člen 6 Direktive 2016/800 in ki vsebuje določbe, ki so podobne določbam člena 19 Direktive 2016/800.
167
Člen 12(2) Direktive 2013/48 sicer določa, da države članice zagotovijo, da se pri vrednotenju izjav osumljenih ali obdolženih oseb ali dokazov, pridobljenih s kršitvijo njihove pravice do odvetnika, ali v primerih, v katerih je bilo dovoljeno odstopanje od te pravice, spoštujeta pravica do obrambe in poštenost postopka. Člen 10(2) Direktive 2016/343 vsebuje podobno določbo glede izjav in dokazov, pridobljenih s kršitvijo pravice do odvetnika ali pravice posameznika, da ne izpove zoper sebe.
168
Vendar ti določbi nista namenjeni urejanju nacionalnih predpisov in sistemov glede dopustnosti dokazov, saj se, kot izhaja iz njunega besedila, uporabljata „brez poseganja“ v te nacionalne predpise in sisteme.
169
Iz tega izhaja, da se glede na zdajšnje stanje prava Unije načeloma le z nacionalnim pravom določijo pravila o dopustnosti dokazov, pridobljenih s kršitvijo pravic, podeljenih z Direktivo 2016/800, v okviru kazenskega postopka (sodba z dne 30. aprila 2024, M. N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, točka 128).
170
Ob neobstoju pravil Unije na zadevnem področju je treba namreč na podlagi načela procesne avtonomije v notranjem pravnem redu vsake države članice določiti procesna pravila za sodna pravna sredstva, katerih namen je varstvo pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije, pod pogojem, da ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in v praksi ne onemogočajo ali pretirano otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih daje pravo Unije (načelo učinkovitosti) (sodba z dne 30. aprila 2024, M. N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, točka 129 in navedena sodna praksa).
171
Pri tem je treba glede, natančneje, načela učinkovitosti opozoriti, da je cilj nacionalnih pravil o dopustnosti in uporabi informacij in dokazov to, da se v skladu z rešitvami, ki jih vsebuje nacionalno pravo, prepreči, da bi informacije in dokazi, ki so bili pridobljeni nezakonito, neupravičeno škodovali osebi, osumljeni storitve kaznivega dejanja. Ta cilj pa v okviru nacionalnega prava ni mogoče doseči le tako, da se prepove uporaba takih informacij in dokazov, ampak tudi z nacionalnimi pravili in praksami, s katerimi se urejata presoja in dokazna teža informacij in dokazov, ali celo z upoštevanjem njihove nezakonitosti v okviru določitve kazni (sodba z dne 2. marca 2021, Prokuratuur (Pogoji za dostop do podatkov o elektronskih komunikacijah), C‑746/18, EU:C:2021:152, točka 43 in navedena sodna praksa).
172
Potrebo po izločitvi informacij in dokazov, ki so bili pridobljeni v nasprotju z zahtevami prava Unije, je treba presojati zlasti glede na tveganje, ki ga dopustnost takih informacij in dokazov pomeni za spoštovanje načela kontradiktornosti in s tem za spoštovanje pravice do poštenega sojenja (sodba z dne 2. marca 2021, Prokuratuur (Pogoji za dostop do podatkov o elektronskih komunikacijah), C‑746/18, EU:C:2021:152, točka 44).
173
V zvezi s tem pa je treba navesti, da pravica do obveščenosti, določena v členu 4 Direktive 2016/800, in pravica do dostopa do odvetnika, določena v členu 6 te direktive, konkretizirata prav temeljni pravici do poštenega sojenja in spoštovanja pravice do obrambe, kot sta določeni zlasti v členu 47 in členu 48(2) Listine (glej po analogiji sodbo z dne 1. avgusta 2022, TL (Neobstoj tolmača in prevoda) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, točka 42).
174
Iz tega sledi, da pravo Unije državam članicam ne nalaga, da določijo možnost sodišča, da kot nedopustne razglasi obremenilne dokaze, ki izhajajo iz izjav otroka med zaslišanjem, ki ga je policija izvedla s kršitvijo pravic, določenih z Direktivo 2016/800, vendar pod pogojem, da lahko to sodišče v okviru kazenskega postopka na eni strani preveri, ali so bile te pravice, razlagane ob upoštevanju člena 47 in člena 48(2) Listine, spoštovane, in na drugi strani izpelje vse posledice, ki izhajajo iz te kršitve, zlasti v zvezi z dokazno vrednostjo dokazov, pridobljenih v teh okoliščinah.
175
Glede na sodno prakso, navedeno v točkah od 116 do 118 te sodbe, mora predložitveno sodišče preveriti, ali so zadevne nacionalne določbe v skladu z zahtevami, navedenimi v prejšnji točki te sodbe, in po potrebi te določbe razlagati kar najbolj v skladu s pravom Unije, da se zagotovi polni učinek tega prava. Če take razlage ne bo mogoče opraviti, bo moralo – ker ima člen 6, od (1) do (3), Direktive (EU) 2016/800, kot je bilo navedeno v členu 119 te sodbe, neposredni učinek – na podlagi lastne pristojnosti izključiti nacionalne določbe, ki bi se izkazale za nezdružljive s pravom Unije.
176
Glede na vse zgoraj navedene razloge, je treba na enajsto in dvanajsto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 19 Direktive (EU) 2016/800 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v okviru kazenskega postopka sodišču ne omogoča, da kot nedopustne razglasi obremenilne dokaze, ki izhajajo iz izjav otroka med zaslišanjem, ki ga je policija izvedla s kršitvijo pravice do dostopa do odvetnika, določene v členu 6 Direktive 2016/800, vendar pod pogojem, da lahko to sodišče v okviru kazenskega postopka na eni strani preveri, ali je bila ta pravica, razlagana ob upoštevanju člena 47 in člena 48(2) Listine, spoštovana, in na drugi strani izpelje vse posledice, ki izhajajo iz te kršitve, zlasti v zvezi z dokazno vrednostjo dokazov, pridobljenih v teh okoliščinah.
Stroški
177
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1.
Člen 6, od 1 do 3, Direktive (EU) 2016/800 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2016 o procesnih jamstvih za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, ob upoštevanju člena 18 te direktive
je treba razlagati tako, da
nasprotuje nacionalni ureditvi, ki na eni strani ne določa, da mora otrokom, ki so osumljene ali obdolžene osebe, pomagati odvetnik, ki se po potrebi postavi po uradni dolžnosti, preden jih zasliši policija, drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ, in sicer najpozneje pred prvim zaslišanjem, in na drugi strani, omogoča zaslišanje navedenih otrok kot osumljencev brez navzočnosti takega odvetnika med zaslišanjem.
2.
Člen 2(1) in (3) Direktive 2016/800
je treba razlagati tako, da
nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da pravica do pomoči odvetnika, postavljenega po uradni dolžnosti, samodejno preneha za osebe, ki so bile otroci, ko se je kazenski postopek začel, vendar so potem dopolnile 18 let, ker taka ureditev ne omogoča, da bi se ugotovilo, ali je uporaba te direktive oziroma nekaterih njenih določb ter posledično pravic, ki jih vsebuje navedena direktiva, primerna glede na vse okoliščine zadeve, vključno z zrelostjo in ranljivostjo navedenih oseb.
3.
Člen 4(1) Direktive 2016/800 ob upoštevanju člena 5(1) te direktive
je treba razlagati tako, da
nasprotuje nacionalni ureditvi, ki ne določa, da otroci, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, skupaj z nosilcem starševske odgovornosti najpozneje pred prvim zaslišanjem teh otrok, ki ga opravi policija, drug organ preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ali pravosodni organ, v preprostem in razumljivem jeziku, s katerim se upoštevajo posebne potrebe in ranljivost navedenih otrok, prejmejo informacije o svojih pravicah v skladu s členom 3 Direktive 2012/13 ter o pravicah, določenih z Direktivo 2016/800.
4.
Člen 19 Direktive 2016/800
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v okviru kazenskega postopka sodišču ne omogoča, da kot nedopustne razglasi obremenilne dokaze, ki izhajajo iz izjav otroka med zaslišanjem, ki ga je policija izvedla s kršitvijo pravice do dostopa do odvetnika, določene v členu 6 Direktive 2016/800, vendar pod pogojem, da lahko to sodišče v okviru kazenskega postopka na eni strani preveri, ali je bila ta pravica, razlagana ob upoštevanju člena 47 in člena 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, spoštovana, in na drugi strani izpelje vse posledice, ki izhajajo iz te kršitve, zlasti v zvezi z dokazno vrednostjo dokazov, pridobljenih v teh okoliščinah.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: poljščina.