61998CC0480_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Magefesagruppen samt de företag som trätt i dennas ställe tillverkar i Spanien hushållsartiklar, såsom tryckkokare, stekpannor och bestick av rostfritt stål. Sedan år 1983 hade Magefesagruppen en stor andel av den spanska marknaden, men från denna tidpunkt började företaget få finansiella svårigheter. År 1984 organiserades Magefesagruppen i ett komplicerat nätverk bestående av två holdingbolag och en företagsgrupp (som omfattade moderbolaget och industriföretagen Cunosa, Migsa, Indosa och Gursa).
2 I slutet av år 1985 var Magefesagruppen nära att gå i konkurs. För att undvika ett verksamhetsstopp utarbetades ett åtgärdsprogram som i synnerhet innebar en minskning av personalstyrkan och att stöd beviljades av regeringen och av regionstyrelserna i de autonoma regioner där gruppens olika fabriker var belägna (Baskien, Kantabrien och Andalusien). Styrelserna i dessa tre autonoma regioner bildade själva tre förmedlingsbolag (Ficodesa, Gemacasa respektive Manufacturas Damma) som hade i uppdrag att kontrollera hur stödet användes och garantera Magefesagruppens fortsatta verksamhet.
3 Genom ett första beslut,(1) som inte överklagades av den spanska regeringen, hade kommissionen förklarat att de stöd som bestod i lånegarantier på totalt 1 580 miljoner ESP, ett lån på 2 085 miljoner ESP som beviljats på andra villkor än marknadsvillkor, stöd på totalt 1 095 miljoner ESP som inte behöver återbetalas samt eftergiven ränta till ett belopp på cirka 9 miljoner ESP var rättsstridiga och oförenliga med den gemensamma marknaden. Genom samma beslut uppmanades de spanska myndigheterna särskilt att återkalla lånegarantierna, omvandla det förmånliga lånet till ett normalt lån och återkräva det stöd som inte behövde återbetalas.
4 År 1997 mottog kommissionen sju klagomål rörande de fördelar för Magefesagruppens företag som följde av att det stöd som år 1989 hade förklarats oförenligt med den gemensamma marknaden inte hade återbetalats och av att företagen inte hade uppfyllt sina finansiella och skattemässiga skyldigheter. Kommissionen beslutade att inleda ett förfarande enligt artikel 93.2 i fördraget (nu artikel 88.2 EG) avseende det stöd som beviljats dessa företag eller deras efterträdare sedan år 1989.(2) Därefter förklarade kommissionen genom beslut 1999/509/EG av den 14 oktober 1998 om det stöd som de spanska myndigheterna beviljat Magefesagruppens företag och deras efterträdare (nedan kallat det omtvistade beslutet),(3) att det stöd som bestått i en fortlöpande underlåtenhet att betala skatter och sociala avgifter, i Indosas och Cunosas fall fram till det att de försattes i konkurs, i Migsas och Gursas fall fram till det att de upphörde med sin verksamhet och slutligen i Indosas fall, efter det att det försattes i konkurs och fram till maj 1997. Genom samma beslut uppmanades de spanska myndigheterna att vidta nödvändiga åtgärder för att av stödmottagarna återkräva detta stöd, varvid det betonades att återkravsskyldigheten även omfattade upplupen ränta på stödbeloppen från och med den dag de betalades ut till och med den dag de faktiskt återbetalas.
5 Till stöd för sin talan om ogiltigförklaring har den spanska regeringen åberopat fyra grunder, nämligen att artikel 92 i fördraget (nu artikel 87 EG i ändrad lydelse) har åsidosatts, att principen om rättssäkerhet har åsidosatts, att det omtvistade beslutet är bristfälligt motiverat och att det är omöjligt att kräva återbetalning av ränta.
Den första grunden avseende felaktig tillämpning av artikel 92.1 i fördraget
Parternas inställning
6 Sökanden har hävdat att kommissionen tillämpade artikel 92.1 i fördraget felaktigt då den ansåg att den omständigheten att företagen Indosa, Cunosa, Migsa och Gursa hade underlåtit att betala vissa belopp till socialförsäkringen och statsverket utgjorde ett stöd som var oförenligt med den gemensamma marknaden.
7 I detta avseende har sökanden anfört två argument.
8 Sökanden har för det första förklarat att en allmän lagstiftning tillämpades på sagda företag, nämligen de bestämmelser om konkurs- och uppbördsförfaranden som är tillämpliga på alla företag som omfattas av ett konkursförfarande eller som står i skuld till socialförsäkringen eller statsverket.
9 En sådan lagstiftning av allmän karaktär kan per definition inte utgöra ett statligt stöd. Enligt fast rättspraxis är nämligen kravet på att den berörda nationella åtgärden skall vara specifik ett av kännetecknen för begreppet statligt stöd.
10 I detta avseende har parterna hänvisat till domen i målet Piaggio,(4) där domstolen förklarade att den ifrågasatta nationella lagstiftningen omfattades av tillämpningsområdet för artikel 92 i fördraget, eftersom den för en viss kategori av företag föreskrev en ordning som avvek från det vanliga konkursförfarandet.
11 Det bör dock påpekas att kommissionen inte har förnekat att den spanska konkurslagstiftningen är av allmän karaktär. Emellertid är det enligt kommissionen inte lagstiftningen i sig som skall betecknas som statligt stöd. Stödet bestod nämligen i att företagen i Magefesagruppen fortlöpande underlät att betala vissa skulder, samt i att nya skulder ackumulerades till följd av de offentliga borgenärernas beslut att avstå från att begära de berörda företagen i konkurs.
12 Av ovanstående följer att det i förevarande mål inte är nödvändigt att närmare analysera huruvida den ifrågasatta lagstiftningen är av allmän karaktär, eftersom det omtvistade beslutet inte avser lagstiftningen som sådan, utan snarare det sätt på vilket de offentliga myndigheterna har tillämpat den i detta fall.
13 I detta avseende bör det för det första påpekas att den spanska regeringen inte har invänt mot, utan tvärtom vitsordar, kommissionens bedömning att de offentliga borgenärerna enligt de tillämpliga bestämmelserna om konkurs och uppbörd av skulder förfogar över ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning avseende vilka åtgärder de kan vidta för att driva in sin fordringar.
14 Följaktligen följer inte de av kommissionen kritiserade åtgärderna, och särskilt de offentliga borgenärernas beslut att inte begära de berörda företagen i konkurs, automatiskt av tillämpningen av en allmän lagstiftning, utan av de berörda myndigheternas skönsmässiga val.
15 Det skall granskas om de offentliga myndigheternas tillämpning av de rättigheter som följer av den allmänna lagstiftningen i det konkreta fall som avsåg företagen i Magefesagruppen, såsom det omtvistade beslutet gör gällande, kunde betecknas som stöd i den mening som avses i artikel 92 i fördraget.
16 Till detta sammanhang hör sökandens andra argument som innebär följande analys av de offentliga myndigheternas agerande inom ramen för de av kommissionen kritiserade förfarandena.
17 De berörda företagen har enligt sökanden inte fått någon som helst förmånlig behandling. Spansk rätt tillåter nämligen konkurser med fortsatt verksamhet och tvingar inte borgenärerna att begära att en näringsidkare skall försättas i konkurs. De tillämpliga bestämmelserna inskränker sig till att ge borgenärerna rätt att i vissa fall begära att detta skall ske.
18 Det ankommer på borgenärerna att avgöra om ett sådant handlande skulle öka möjligheterna att få betalning för hela eller delar av fordringarna eller om möjligheterna att få betalning tvärtom skulle vara bättre om borgenärerna tillät företaget att fortsätta sin verksamhet och inte begärde att det skulle försättas i konkurs.
19 Det skall även den omständighet beaktas att borgenärerna förfogar över ett antal åtgärder för att driva in fordringar. Särskilt har de möjlighet att använda olika utmätningsförfaranden för att få betalning eller garantier.
20 Detta är närmare bestämt fallet i fråga om de offentliga myndigheterna som genom lagen medges ett antal särskilda privilegier. Av detta följer särskilt att de inte nödvändigtvis hade de bästa möjligheterna att driva in sina fordringar inom ramen för ett konkursförfarande. Således kan myndigheterna i synnerhet genom ett utmätningsförfarande ta gäldenärens tillgångar i mät och försälja dem, vilket ger ett likartat resultat som om denne hade försatts i konkurs.
21 Mot denna bakgrund är det helt legitimt att de offentliga myndigheterna inte begärde att de berörda företagen skulle försättas i konkurs.
22 Detta förhållningssätt är desto mer befogat som de offentliga myndigheterna, enligt sökanden, inte alls gav de skuldsatta företagen en förmånlig behandling, utan tvärtom vidtog alla i lag föreskrivna åtgärder för att få betalning för sin fordringar.
23 Härvidlag har den spanska regeringen detaljerat beskrivit de olika åtgärder som vidtagits, såväl av skatteförvaltningen som av den allmänna socialförsäkringskassan för att få betalning för fordringarna.
24 Sökanden har dessutom betonat att inget av de berörda företagen har gynnats genom att skulder efterskänkts och att tillgångar har utmätts och sålts till följd av underlåtenheten att betala skulderna.
25 Den spanska regeringen anser därför inte att man i förevarande fall kan tala om medgivande av ett stöd, eftersom de berörda företagen inte via statliga medel har medgivits någon förmån.
26 Kommissionen har bestritt sökandens påstående att de offentliga myndigheterna vidtog alla i lag föreskrivna åtgärder för att få betalning för sin fordringar.
27 Kommissionen har i detta avseende framhållit att företagen i Magefesagruppen sedan flera år hade underlåtit att betala sina skulder till socialförsäkringen och statsverket, utan att de offentliga myndigheterna hade vidtagit några som helst åtgärder för att begära att de skulle försättas i konkurs eller på annat sätt få betalning för de utestående beloppen.
28 När Cunosa och Indosa slutligen försattes i konkurs var det på de privata borgenärernas begäran, vilket visar att de offentliga myndigheterna i förevarande fall inte har agerat som en privat fordringsägare i en motsvarande situation, ett kriterium som domstolen använder vid bedömningen av om ett statligt stöd föreligger.
29 Kommissionen har dessutom framhållit att Indosa tilläts fortsätta sin verksamhet, på obestämd tid och uppenbarligen utan villkor, genom en enkel överenskommelse med borgenärerna som inte fastställdes av domstol, och att konkursförfarandet ännu efter fem år inte avslutats. Det atypiska och osedvanliga i denna situation visar, enligt kommissionen, att de offentliga myndigheternas handlande i detta fall är "specifikt".
30 Kommissionen har i detta avseende tillagt att Indosa ådrog sig nya skulder sedan det väl hade försatts i konkurs.
Bedömning
31 Hur skall dessa olika argument bedömas?
32 Av domstolens rättspraxis följer att, för att bedöma om offentliga myndigheters agerande utgör ett statligt stöd, skall detta jämföras med hur en privat investerare skulle ha agerat under samma omständigheter.
33 Som parterna i tvisten har betonat bör hänsyn i detta sammanhang tas till det faktum att de offentliga borgenärerna för att få betalning för sina fordringar förfogar över ett antal förmåner som lagen inte nödvändigtvis tillerkänner privata borgenärer.
34 Därför bör nämnda jämförelse utgå från vad kommissionen har beskrivit som en "tänkt privat borgenär" som hade tillgång till alla de åtgärder som rätten tillerkänner offentliga borgenärer.
35 Det förutsätts att denne borgenär har som målsättning att återfå det utestående beloppet eller åtminstone minimera sina förluster. I detta syfte försöker borgenären bedöma möjligheterna att sanera företaget om det är tillåtet att detta fortsätter verksamheten samt riskerna för att dennes förluster ökar ytterligare om verksamheten fortsätter.
36 Om de offentliga myndigheterna tillskrivs ett liknande agerande kommer man ofrånkomligen till slutsatsen att det inte kan förväntas att dessa inför en första underlåtenhet, utan att över huvud taget beakta företagets potential på längre sikt, skulle begära att det försattes i konkurs.
37 Däremot kan det inte godtas att de offentliga myndigheterna passivt tolererar att skulder ackumuleras under långa perioder, utan att några utsikter till förbättring kan skönjas, en situation då en privat borgenär skulle vidta nödvändiga åtgärder för att begränsa sina förluster.
38 Granskningen av omständigheterna i förevarande mål visar att kommissionen med fog har ansett att de offentliga myndigheterna tolererade en ackumulation av skulder under förhållanden som inte skulle ha varit godtagbara för en privat borgenär i en liknande situation.
39 I synnerhet har sökanden själv medgivit att underlåtenheten att betala skulderna till socialförsäkringen och statsverket fortgick många år och att Indosa och Cunosa till sist förklarades i konkurs först på initiativ av privata borgenärer.
40 Dessutom förnekar inte den spanska regeringen att Indosas fortsatta verksamhet inte alls har medgivit en eliminering av de skulder som fanns före konkursen, utan tvärtom har genererat nya förluster som överskrider två miljoner ESP, ett belopp som sannolikt inte kommer att betalas, eftersom företaget den 14 december 1998, enligt kommissionens ej motsagda påståenden, endast hade betalat omkring 2,5 procent av detta belopp och dess fortsatta verksamhet hade varit till men för den regionala kassan.
41 Såsom anfördes i det omtvistade beslutet kunde de offentliga borgenärerna, mot bakgrund av fordringarnas omfattning, ha motsatt sig att Indosa fortsatte sin verksamhet, som dessutom inte hade beordrats av en domstol. Det ankom i detta avseende på dem att beakta företagets tidigare historia, särskilt det faktum att det sedan fem år inte längre betalade vare sig socialförsäkringsavgifter eller skatter och att alla åtgärder som vidtagits för att få betalning för beloppen i fråga hade misslyckats på grund av avsaknaden av tillräckliga tillgångar i företaget.
42 Därför borde de offentliga borgenärerna ha varit medvetna om det faktum att det inte var sannolikt att den fortsatta verksamheten i företaget skulle medge en betalning av skulderna. Tvärtom kunde de inte heller vara omedvetna om risken att företaget skulle ådra sig nya skulder vars uppkomst ytterligare skulle försämra möjligheterna att få betalning för de ursprungliga fordringarna.
43 Följaktligen kommer det omtvistade beslutet med rätta till slutsatsen att de offentliga borgenärerna, genom att tillåta Indosa att fortsätta verksamheten utan att, för att undvika att skuldsättningen skulle öka, kräva att det åtminstone skulle fullgöra de förpliktelser som ännu inte fullgjorts på skatte- och socialförsäkringsområdet, har agerat på ett sätt som minskade deras möjligheter att få betalning för sina fordringar, vilket en privat borgenär inte skulle ha gjort.
44 Av ovanstående följer att sökanden inte har visat att kommissionen åsidosatte artikel 92 i fördraget och att talan inte kan vinna bifall på denna grund.
Den andra grunden avseende åsidosättande av principen om rättssäkerhet
45 Sökanden har anfört att rättssäkerhetsprincipen, som tillämpas av domstolen i dess rättspraxis, kräver att varje gemenskapsakt som har rättsverkningar, i synnerhet de som kan medföra ekonomiska konsekvenser, skall vara så klar och precis att de berörda exakt kan känna till omfattningen av sina skyldigheter.
46 Sökanden anser att kommissionen i förevarande mål har åsidosatt denna princip då den fastställde att ett stöd vars belopp den inte kände till var olagligt och då den förpliktade den spanska regeringen att återkräva stödet utan att kunna ange vilket belopp som skulle återkrävas.
47 Jag instämmer inte i sökandens uppfattning.
48 Som kommissionen har anfört beskriver nämligen det omtvistade beslutet i detalj de åtgärder som det ifrågasatta stödet består av och den period då dessa ägde rum. Dessutom innehåller det noggranna uppskattningar av nästan alla de ifrågasatta beloppen, samt en redogörelse för motsvarande skyldigheter.
49 Därför kunde sökanden, som det omtvistade beslutet riktade sig till, precis avgöra omfattningen av de skyldigheter som hade ålagts denne.
50 Detta är särskilt fallet när beräkningen av de belopp som skall återbetalas kräver att alla faktorer som påverkar de berörda företagens skatteskuld och deras socialförsäkringsavgifter beaktas, det vill säga uppgifter som fastställs i den nationella lagstiftningen och som är fullt ut tillgängliga för de behöriga nationella myndigheterna.
51 Följaktligen nämner kommissionen helt riktigt den rättspraxis(5) som fastslår att den inte är skyldig att fastställa det exakta stödbelopp som skall återbetalas när det för dess beräkning är nödvändigt att beakta faktorer som fastställs i den nationella lagstiftningen.
52 Detta är än mer uppenbart när, som i förevarande mål, bristen på samarbete av de berörda myndigheternas sida, enligt ett påstående från svaranden som inte bestritts av sökanden, har förhindrat kommissionen från att få vissa upplysningar.
53 Av ovanstående följer att talan inte kan vinna bifall på den andra grunden.
Den tredje grunden avseende åsidosättande av motiveringsskyldigheten
54 Sökanden har hävdat att det omtvistade beslutet inte innehåller en motivering av hur det faktum att fyra företag, varav två var försatta i konkurs och de andra två overksamma, underlät att betala obestämda belopp till statsverket och till socialförsäkringen kunde utgöra ett statligt stöd som var oförenligt med den gemensamma marknaden, påverka handeln inom gemenskapen och snedvrida konkurrensen, när den berörda staten har begränsat sig till att tillämpa den nationella konkurslagstiftningen och har vidtagit alla enligt lag föreskrivna åtgärder.
55 Därför åsidosattes enligt sökanden den motiveringsskyldighet som föreskrivs i artikel 190 i fördraget (nu artikel 253 EG).
56 Som vi redan har sett kan det emellertid i förevarande mål inte hävdas att de nationella myndigheterna har begränsat sig till att tillämpa gällande lagstiftning och att de har vidtagit alla åtgärder till vilka lagen ger möjlighet.
57 Dessutom bedrev de berörda företagen verksamhet vid den tidpunkt då de ifrågasatta stöden beviljades och konkurrensen kunde därmed snedvridas. I detta avseende nämner det omtvistade beslutet Magefesas marknadsandelar och omfattningen av handeln inom gemenskapen.
58 Slutligen fastslås i det omtvistade beslutet, även om det på grund av de berörda myndigheternas bristande samarbete innehåller en ofullständig uppskattning av det berörda stödet, att skuldbeloppen i samtliga fall är avsevärda,(6) och ger därmed en klar anvisning om deras möjlighet att påverka konkurrensen.
59 Av ovanstående följer att det omtvistade beslutet är tillräckligt motiverat. Talan kan därför inte bifallas på denna grund.
Den fjärde grunden avseende betalning av ränta
Parternas inställning
60 Sökanden har gjort gällande att kommissionen inte inom ramen för skyldigheten att återkräva det ifrågasatta stödet kan kräva att företag som omfattas av ett konkursförfarande skall betala ränta på sina skulder.
61 Härvidlag har sökanden anfört att det följer av domstolens rättspraxis att olagligt stöd skall återkrävas i enlighet med de nationella processrättsliga bestämmelserna, under förutsättning att dessa bestämmelser tillämpas på ett sådant sätt att de inte i praktiken omöjliggör den återbetalning som gemenskapsrätten kräver.
62 Enligt artikel 884 i den spanska Código de Comercio (handelslagen) "[upphör alla fordringar på företaget i konkurs] från tidpunkten för konkursutbrottet ... att ge ränta ...", med undantag endast för intecknings- och pantlån. Denna bestämmelse motiveras av borgenärernas gemensamma intresse av att undvika att det berörda företagets tillgångar, så som de förelåg vid den tidpunkt då det försattes i konkurs, belastas med nya förpliktelser som kan förvärra situationen för de tidigare borgenärerna.
63 Följaktligen utgör den ovannämnda bestämmelsen en regel föreskriven i den nationella lagstiftningen som, under förutsättning att den inte omöjliggör återvinningen av ett stöd och att den inte är diskriminerande i förhållande till jämförbara fall som enbart regleras av den nationella lagstiftningen, bör iakttas inom ramen för denna.
64 Sökanden har tillagt att domstolens relevanta rättspraxis(7) dessutom endast innebär en skyldighet att kräva betalning av räntor "i förekommande fall".
65 Kommissionen har för det första, vilket den spanska regeringen inte har bestritt, påpekat att nämnda artikel 884 i den spanska Código de Comercio inte förhindrar att företagen Migsa och Gursa betalar räntor, eftersom dessa inte har försatts i konkurs.
66 Dessutom är det ostridigt att artikeln inte utgör hinder för krav avseende upplupna räntor fram till konkursförklaringen, och inte heller avseende räntor på de stöd som beviljats efter denna, eftersom de utgör konkursboets skulder och inte "företagets i konkurs skulder".
67 Följaktligen skall sökandens påstående endast anses omfatta de räntor som upplupit på företagen Indosas och Cunosas skulder efter konkursförklaringen.
Bedömning
68 Jag vill inledningsvis framhålla att kommissionen helt riktigt har påpekat att den nämnda bestämmelsen i artikel 884 i den spanska Código de Comercio inte är en processuell bestämmelse.
69 Bestämmelsen syftar nämligen till att fastställa det slutliga beloppet av skulden till borgenärerna och utgör därmed ofrånkomligen en materiell bestämmelse.
70 Kommissionen har även helt riktigt betonat att om inte räntorna på de olagligt beviljade summorna återkrävs skulle stödens mottagare få en ekonomisk förmån jämförbar med ett räntefritt lån.
71 Bör man därmed av ovanstående dra slutsatsen att talan inte kan bifallas på sökandens grund?
72 Jag anser inte det.
73 Det bör nämligen beaktas att vi i förevarande mål, i motsats till i de ovannämnda målen, befinner oss i den situationen att den tilltänkta återbetalningen skall ske inom ramen för en konkurs och därför konkurrerar med samtliga borgenärers, såväl privata som offentliga, krav på företaget i konkurs.
74 De bestämmelser som ålägger de offentliga myndigheterna att avstå från de ovan nämnda räntorna är av allmän karaktär i så motto att det är tillämpliga på samtliga borgenärer, såväl privata som offentliga, i samtliga konkursförfaranden.
75 Därför innebär de absolut inte en förmånlig behandling av ett företag eller en kategori av företag. Dessutom medger de inte något utrymme för borgenärens skönsmässiga bedömning. Dessa förlorar automatiskt de ifrågasatta beloppen. Jag vill erinra om att detta är fallet såväl för privata som för offentliga borgenärer. Avståndet från ränta till förmån för gäldenären gäller således inte enbart utgifter av allmänna medel.
76 Kontrasten mellan den ifrågasatta bestämmelsen och det handlande från de offentliga myndigheternas sida som vi har analyserat vid granskningen av den första grunden är således signifikativ.
77 Sagda bestämmelse bör därför tolkas som ett uttryck för ett val träffat av den nationelle lagstiftaren, på vilken det ankommer att reglera konkursinstitutet och, inom ramen för detta, skapa en balans mellan olika motstående intressen.
78 Av ovanstående följer att en sådan bestämmelse bör anses omfattas av det institutionella självbestämmande som gemenskapsrätten tillerkänner medlemsstaterna.
79 Dessutom omöjliggör inte den ifrågasatta nationella bestämmelsen i praktiken att återbetalningsskyldigheten fullgörs, eftersom den endast påverkar en del av de upplupna räntorna och endast i händelse av att det företag som mottagit stödet har försatts i konkurs.
80 Det kan inte heller hävdas att bestämmelsen innehåller ett diskriminerande element som står i strid med gemenskapsrätten, eftersom den verkar på samma sätt i alla konkursförfaranden och oberoende av vem som är borgenär.
81 Jag vill tillägga att om kommissionens uppfattning skulle godtas, skulle en medlemsstat åläggas att, till förmån för de offentliga myndigheterna och till nackdel för privata borgenärer, göra ett ytterligare undantag från principen om likhet mellan borgenärer. Den av kommissionens föreslagna tolkningen av artikel 92 innebär i praktiken att vissa av de offentliga myndigheternas fordringar får ett slags privilegierad ställning.
82 Denna likhetsprincip har dock, även om den har ett stort antal undantag, en grundläggande betydelse, eftersom syftet med ett konkursförfarande är att upprätta en ordnad ram för betalning av fordringar, med vilken lagen, i borgenärernas gemensamma intresse, ersätter kampen dem emellan.
83 Dessutom skulle det, om man ändrade omfattningen av borgenärernas rättigheter i ett konkursförfarande, påverka egendomsordningen i medlemsstaterna, medan artikel 222 i fördraget (nu artikel 259 EG) inom detta område uttryckligen förbehåller medlemsstaterna behörigheten på detta område.
84 Jag anser därför att den tolkning som har föreslagits av kommissionen i förevarande mål skulle ge artikel 92 i fördraget verkningar av en omfattning som, enligt min uppfattning, inte motsvarar avsikten hos fördragets författare.
85 I sin duplik har kommissionen emellertid tillagt att skyldigheten att kräva betalning av räntor har kodifierats i artikel 14.2 rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget.(8) Denna skyldighet är inte föremål för några som helst undantag och skall därför tillämpas även i det fall att det stödmottagande företaget är föremål för ett konkursförfarande.
86 Det skall dock påpekas att artikel 14.1 i förordning nr 659/1999 som, å andra sidan, inte var gällande vid den tidpunkt då det omtvistade beslutet antogs, föreskriver att "[k]ommissionen [inte] skall ... återkräva stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten."
87 Denna bestämmelse är även tillämplig på återbetalning av räntor, förutsatt att skyldigheten utgör en komponent av återvinningen av stödet.
88 Av ovanstående följer således att återbetalningen av räntor på Indosas och Cunosas skulder efter tidpunkten för konkursutbrottet, i förevarande fall, skulle stå i strid med de principer som följer av fördraget.
89 Följaktligen skall talan bifallas på denna grund, i den del som avser återbetalning av räntor som upplupit efter det att företagen Indosa och Cunosa försattes i konkurs, på de stödbelopp som olagligt mottogs före denna tidpunkt.
Förslag till avgörande
90 Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att beslut 1999/509/EG av den 14 oktober 1998 om det stöd som de spanska myndigheterna beviljat Magefesagruppens företag och deras efterträdare ogiltigförklaras till den del det i beslutet föreskrivs att Konungariket Spanien skall återkräva räntor som förfallit efter det att företagen Indosa och Cunosa försattes i konkurs, avseende de stödbelopp som de olagligen uppburit före denna, och att talan i övrigt ogillas samt att det fastställs att sökanden skall bära sina rättegångskostnader och ersätta två tredjedelar av kommissionens rättegångskostnader.
(1) - Kommissionens beslut 91/1/EEG av den 20 december 1989 om stöd som den spanska regeringen och regionstyrelserna i flera autonoma regioner beviljat Magefesa, producent av köksutrustning av rostfritt stål och små elektriska apparater (EGT L 5, 1991, s. 18).
(2) - Se meddelande 97/C 330/02 (EGT C 330, 1997, s. 2).
(3) - EGT L 198, 1999, s. 15.
(4) - Dom av den 17 juni 1999 i mål C-295/97 (REG 1999, s. I-3735).
(5) - Dom av den 27 januari 1998 i mål T-67/94, Ladbroke Racing mot kommissionen (REG 1998, s. II-1).
(6) - Se särskilt tabellerna i det omtvistade beslutet.
(7) - Se domar av den 4 april 1995 i mål C-348/93, kommissionen mot Italien (REG 1995, s. I-673), och av den 8 juni 1995 i mål T-459/93, Siemens mot kommissionen (REG 1995, s. II-1675).
(8) - EGT L 83, s. 1.