Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JEAN RICHARD DE LA TOUR
föredraget den 11 december 2025(1)
Mål C‑791/24
TERVE Production slop. s r. o.
mot
Intesa Sanpaolo Holding International SA
(begäran om förhandsavgörande från Najvyšší súd Slovenskej republiky (Högsta domstolen i Republiken Slovakien))
” Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Civilrättsligt samarbete – Förordning (EU) nr 1215/2012 – Domstolars internationella behörighet – Ett domstolsavgörande träder i stället för ett uteblivet godkännande av ett förslag till avtal om återköp av aktier – Särskild behörighet – Talan som avser avtal – Talan som avser skadestånd utanför avtalsförhållanden – Exklusiv behörighet – Preliminärfråga avseende giltigheten av ett bolagsorgans beslut ”
I.      Inledning
1.        EU-domstolen har fått frågor för förhandsavgörande om nationella domstolars internationella behörighet i tvister om skydd av minoritetsaktieägare i ett bolag som inte har röstat för avnotering av bolagets aktier. Enligt slovakisk lagstiftning ska ett offentligt uppköpserbjudande lämnas när en sådan avnotering beslutas och efter det att erbjudandet har löpt ut har bolaget, eller dess majoritetsaktieägare som har lämnat erbjudandet i bolagets ställe, rätt att begära inlösen av de återstående aktierna. Omvänt kan minoritetsaktieägarna efter utgången av samma tidsfrist kräva att deras aktier köps tillbaka.
2.        För att besvara dessa frågor behöver domstolen tolka artikel 7.1 och 7.2 i förordning (EU) nr 1215/2012.(2) Denna artikel innehåller särskilda behörighetsregler vars tillämpning förutsätter att det avgörs om en talan, som syftar till att utverka ett domstolsavgörande som ska träda i stället för majoritetsägarens uteblivna godkännande av det återköpsförslag som lagts fram av minoritetsägarna, ska anses avse avtal eller skadestånd utanför avtalsförhållanden. I mitt förslag till avgörande kommer jag att föreslå att denna fråga besvaras med att en sådan talan avser avtal i den mening som avses i denna bestämmelse.
3.        Domstolen kommer även att behöva pröva om artikel 24.2 i denna förordning är tillämplig. Denna artikel föreskriver exklusiv behörighet för domstolarna i den medlemsstat där ett bolag har sitt säte när giltigheten av bolagsorganens beslut ifrågasätts. Frågan är om den är tillämplig på en begäran om ogiltigförklaring av en bolagsstämmas beslut om överföring av minoritetsaktieägarnas aktier efter det att majoritetsägaren utövat sin rätt till inlösen, när svaret på denna begäran är avgörande för dessa minoritetsaktieägares talerätt. Jag kommer att föreslå att domstolen besvarar denna fråga jakande, om den nationella lagstiftningen gör det möjligt för den nationella domstolen att pröva ogiltigheten av en bolagsstämmas beslut utan att det berörda bolaget är part i det aktuella domstolsförfarandet.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
4.        I skälen 13 och 16 i förordning nr 1215/2012 anges följande:
”(13)      Det måste finnas en anknytning mellan de förfaranden på vilka denna förordning är tillämplig och medlemsstaternas territorium.
Gemensamma behörighetsbestämmelser bör därför i princip tillämpas när svaranden har hemvist i en medlemsstat.
…
(16)       Principen om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig bör kompletteras med alternativa behörighetsgrunder i de fall där det finns en nära anknytning mellan domstolen och tvisteföremålet eller då detta krävs för att underlätta en korrekt rättskipning. Detta kriterium om nära anknytning bör säkerställa ökad rättssäkerhet och förhindra att svaranden kan stämmas i en domstol i en medlemsstat som han eller hon inte rimligen kunde förutse. …”
5.        Avsnitt 1 i kapitel II i denna förordning har rubriken ”Allmänna bestämmelser”. Där återfinns artikel 4.1 som har följande lydelse:
”Om inte annat föreskrivs i denna förordning, ska talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den medlemsstaten, oberoende av i vilken stat han eller hon har medborgarskap.”
6.        Avsnitt 2 i detta kapitel, med rubriken ”Särskilda behörighetsbestämmelser”, innefattar artikel 7, vars led 1 och 2 föreskriver följande:
”Talan mot en person som har hemvist i en medlemsstat får väckas i en annan medlemsstat:
l.       a)      Om talan avser avtal, vid domstolen för uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser.
…
2.       Om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, vid domstolen för den ort där skadan inträffade eller kan inträffa.”
7.        Avsnitt 6 i samma kapitel har rubriken ”Exklusiv behörighet” och utgörs av artikel 24. I led 2 i denna artikel föreskrivs följande:
”Följande domstolar i en medlemsstat ska, oberoende av var parterna har hemvist, ha exklusiv behörighet:
…
2.      Om talan avser giltighet, ogiltighet eller upplösning av bolag eller andra juridiska personer eller giltighet av beslut av deras organ, vid domstolarna i den medlemsstat där den juridiska personen har sitt säte. för att bestämma var detta säte är beläget skall domstolen tillämpa sin egen internationella privaträtt.”
B.      Slovakisk rätt
8.        118i § punkt 1 i zákon č. 566/2001 Z. z. o cenných papieroch a investičných službách a o zmene a doplnení niektorých zákonov (zákon o cenných papieroch) (lag nr 566/2001 om värdepapper och investeringstjänster samt om ändring och komplettering av vissa lagar (värdepapperslagen)), av den 9 november 2001, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad värdepapperslagen), föreskriver att initiativtagaren till ett obligatoriskt offentligt uppköpserbjudande som varken är partiellt eller villkorat har rätt att begära att de aktier som innehas av alla andra aktieägare i målbolaget (nedan kallade de återstående aktieägarna) överförs till det initiativtagande bolaget mot en skälig ersättning (nedan kallad den obligatoriska inlösenrätten), om det innehar aktier vars sammanlagda nominella värde motsvarar minst 95 procent
av målbolagets kapital med tillhörande rösträtt och dessutom motsvarar minst 95 procent
av röstetalet i målbolaget. Det initiativtagande bolaget får utöva den obligatoriska inlösenrätten senast tre månader efter det att giltighetstiden för det uppköpserbjudande som avses i första meningen har löpt ut, i annat fall upphör denna rätt.
9.        Enligt 118i § punkt 6 i värdepapperslagen krävs att minst 95 procent
av röstetalet i bolaget bifaller beslutet för att bolagsstämman ska kunna godkänna överföringen av de återstående aktieägarnas aktier till det initiativtagande bolaget. Ett protokoll ska upprättas i form av en notariehandling över bolagsstämmans sammanträde. Målbolagets styrelse ska ansöka om att det görs en registrering i handelsregistret senast inom trettio dagar från det bolagstämmobeslut som avses i första meningen. Ansökan om registrering i handelsregistret ska åtföljas av det beslut genom vilket Národná banka Slovenska (Slovakiens centralbank) har lämnat sitt förhandssamtycke till utövandet av den obligatoriska inlösenrätten, samt av en bekräftelse på att medel avsedda för ersättning till de återstående aktieägarna har satts in. När bolagsstämman beslutar att överföra de återstående aktieägarnas aktier till det initiativtagande bolaget ska den obligatoriska inlösenrätten anses utövad.
10.      I enlighet med 118i § punkt 8 i värdepapperslagen överförs, när trettio dagar har förflutit från den registrering i handelsregistret av bolagsstämmobeslutet som avses i 118i § punkt 6, målbolagets aktier från de återstående aktieägarna till det initiativtagande bolaget. Denna överföring av äganderätten till aktierna enligt första meningen utgör en rättslig omständighet och registreras, på dagen för dess genomförande, i det lagstadgade värdepappersregistret på grundval av en instruktion om registrering av överföringen som målbolaget lämnar till Centrálny depozitár cenných papierov (den slovakiska värdepapperscentralen), som hanterar emissionen av aktierna i emittentens register. Instruktionen om registrering av överföringen med stöd av den obligatoriska inlösenrätten ska åtföljas av det bolagsstämmobeslut som avses i 118i § punkt 6 i denna lag, av Národná banka Slovenskas (Slovakiens nationalbank) förhandsgodkännande av utövandet av den obligatoriska inlösenrätten enligt punkt 4 i samma paragraf, samt av ett utdrag ur handelsregistret avseende målbolaget efter registreringen av det beslut av bolagsstämman som avses i 118i § punkt 6.
11.      118j § i värdepapperslagen föreskriver följande:
”(1)       När omständigheterna i 118i § punkt 1 föreligger har en aktieägare som innehar återstående aktier i målbolaget rätt att kräva att initiativtagaren … köper dessa aktier mot en skälig ersättning.
(2)       Aktieägaren får utöva denna rätt senast inom tre månader från det att giltighetstiden för det offentliga uppköpserbjudandet löpt ut, i annat fall upphör rätten. Aktieägaren utövar denna rätt genom att sända ett förslag till avtal om återköp av aktier. Avtalsförslaget ska särskilt innehålla uppgift om:
a)
den begärda skäliga ersättningen i pengar eller skälig ersättning i värdepapper,
b)
tidsfristen för godkännande av avtalsförslaget,
c)
tidsfristen och förfarandet för genomförande av överföringen av värdepappren.
(3)      [Initiativtagaren] ska acceptera avtalsförslaget inom den frist som anges däri, eller om sådan frist saknas inom tio arbetsdagar från mottagandet. Om initiativtagaren inte accepterar avtalsförslaget inom denna tid får den återstående aktieägaren begära att domstol meddelar ett beslut som ersätter det uteblivna godkännandet av avtalsförslaget Rätten ska utövas inom tre månader från utgången av den tidsfrist som anges i första meningen, annars upphör den.
(4)      [Initiativtagaren] får, från dagen för mottagandet av avtalsförslaget, ansöka hos domstol om prövning av om den begärda ersättningen är skälig. Denna rätt upphör om den inte utövats inom en månad från mottagandet av avtalsförslaget.
Om ersättningens belopp inte fastställts genom sakkunnigvärdering åvilar bevisbördan för ersättningens skälighet den återstående aktieägaren.
(5)       Bestämmelserna i 118i § ska gälla i tillämpliga delar.”
12.      Enligt 119 § punkt 1 i värdepapperslagen gäller att om bolagsstämman i ett bolag som emitterar noterade aktier beslutar att dessa aktier inte längre ska vara noterade, är emittenten skyldig att lämna ett obligatoriskt offentligt uppköpserbjudande avseende samtliga noterade aktier som innehas av de aktieägare som vid bolagsstämman inte röstade för beslutet om avnotering eller som inte deltog i stämman. I det obligatoriska uppköpserbjudandet ska det anges att skälet till erbjudandet är beslutet av bolagets bolagsstämma om att aktierna inte längre ska vara noterade.
13.      Enligt 119 § punkt 3 i värdepapperslagen anses skyldigheten enligt första punkten ha fullgjorts när det obligatoriska uppköpserbjudandet, avseende samtliga aktier som innehas av de aktieägare som vid bolagsstämman inte röstade för beslutet om avnotering, lämnas av en annan person än emittenten av dessa aktier, i emittentens ställe.
14.      Enligt 119 § punkt 6 i värdepapperslagen får ett obligatoriskt offentligt uppköpserbjudande som lämnas enligt 119 § punkt 1 och enligt 170 § punkt 3 i samma lag föregå utövandet av den obligatoriska inlösenrätten enligt 118i § endast om den som lämnar erbjudandet är en person som avses i 119 § punkt 3 i samma lag och erbjudandet varken är partiellt eller villkorat.
III. Bakgrund till det nationella målet och tolkningsfrågorna
15.      Den 18 december 2020 antog bolagsstämman i VÚB a.s., med säte i Slovakien, ett beslut om att avnotera bolagets aktier.
16.      Med tillämpning av slovakisk rätt åtog sig majoritetsaktieägaren i VÚB, bolaget Intesa Sanpaolo Holding International SA (nedan kallat Intesa), med säte i Luxemburg, frivilligt den skyldighet som åvilar emittenten,
det vill säga VÚB, att initiera ett offentligt uppköpserbjudande avseende aktierna hos de aktieägare som inte röstade för beslutet om avnoteringen av aktierna eller som inte deltog i denna bolagsstämma. Bolaget TERVE Production spol. s r. o. (nedan kallat TERVE), med säte i Slovakien, är en av dessa återstående aktieägare. I sitt erbjudande angav Intesa att de aktieköpsavtal som skulle ingås på grundval av erbjudandet skulle omfattas av slovakisk rätt och att tvister med anledning av sådana avtal skulle avgöras av allmän domstol i Slovakien. Den 19 april 2021 godkände VÚB:s bolagsstämma (nedan kallad den andra bolagsstämman) överföringen av samtliga aktier från de återstående aktieägarna i VÚB till Intesa.
17.      Den 18 augusti 2021 väckte TERVE talan vid Okresný súd Bratislava V (Distriktsdomstolen i Bratislava V, Slovakien) och yrkade att domstolens avgörande skulle träda i stället för Intesas uteblivna godkännande av TERVE:s begäran om återköp av dess aktier till följd av det offentliga uppköpserbjudandet. Vad gäller frågan om slovakisk domsrätt hänvisade TERVE till artikel 7.1 och artikel 25 i förordning nr 1215/2012. Intesa gjorde en invändning om att slovakisk domsrätt inte förelåg. Genom beslut av den 28 februari 2022 biföll distriktsdomstolen Intesas invändning och angav att den inte var behörig att pröva tvisten, eftersom det inte förelåg något avtal mellan parterna och inte heller någon överenskommelse mellan dem gällande behörig domstol.
18.      Genom beslut av den 26 oktober 2023 upphävde Krajský súd v Bratislave (Regiondomstolen i Bratislava, Slovakien) det överklagade beslutet med hänvisning till den nära anknytningen mellan tvisten å ena sidan och slovakisk rätt samt slovakiska domstolar å andra sidan. Den hänvisade därvid till att Intesa är aktieägare i ett slovakiskt bolag, som lyder under slovakisk rätt, med säte i Slovakien och vars aktieregister förs av den slovakiska värdepapperscentralen. Rätten fann också att eftersom något avtalsförhållande inte förelåg mellan parterna var det inte artikel 7.1 a i förordning nr 1215/2012 som skulle tillämpas, utan artikel 7.2 i den förordningen.
19.      Intesa överklagade därefter till Najvyšší súd Slovenskej republiky (Högsta domstolen i Republiken Slovakien), som är hänskjutande domstol i förevarande mål, och vidhöll sin ståndpunkt att slovakisk domsrätt inte förelåg. Intesa gjorde gällande att det enligt principen i artikel 4.1 i förordning nr 1215/2012 är domstolarna i Luxemburg behöriga, eftersom bolaget har sitt säte där. Intesa anser vidare att artikel 7.1 i förordningen inte kan tillämpas, eftersom inget avtalsförhållande föreligger mellan TERVE och Intesa. Bolaget anförde även att inte heller artikel 24.2 och 24.4 i förordningen kan läggas till grund för slovakisk domsrätt, eftersom målet inte avser någon av de frågor som uttömmande anges där. Intesa menar att det obligatoriska offentliga uppköpserbjudandet saknar relevans för domsrättsfrågan, eftersom erbjudandet inte accepterades och dess giltighetstid har löpt ut. Intesa anser att Krajský súd v Bratislave (Regiondomstolen i Bratislava) gjorde en felaktig bedömning i fråga om tillämpligheten av artikel 7.2 i förordningen, eftersom TERVE:s talan inte avser skadeståndsansvar.
20.      Den hänskjutande domstolen konstaterar att EU-domstolens praxis avseende tolkningen av artiklarna 7 och 24 i förordning nr 1215/2012 inte ger ett entydigt svar på de två frågor som aktualiseras av omständigheterna i detta mål. För det första syftar TERVE:s talan till att utverka ett domstolsavgörande som ska träda i stället för Intesas uteblivna viljeyttring inom ramen för den obligatoriska aktieåterköpsrätt som TERVE utövar, sedan Intesa frivilligt initierat ett offentligt uppköpserbjudande. För det andra gör TERVE gällande att beslutet från den andra bolagsstämman, genom vilket överföringen av samtliga återstående aktier godkändes, är ogiltigt eller utgör en nullitet.
21.      Mot denna bakgrund beslutade Najvyšší súd Slovenskej republiky (Högsta domstolen i Republiken Slovakien) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1.       Ska bestämmelserna i artikel 7.1 i förordning [nr 1215/2012] tolkas på så sätt att en talan som syftar till att utverka ett domstolsavgörande som ska träda istället för det uteblivna godkännandet av ett förslag till avtal om återköp av aktier av nu aktuellt slag ska anses utgöra en talan ’som avser avtal’?
2.       Om den första frågan ska besvaras nekande, ska bestämmelserna i artikel 7.2 i förordning nr 1215/2012 tolkas på så sätt att en talan som syftar till att utverka ett domstolsavgörande som ska träda i stället för det uteblivna godkännandet av ett förslag till avtal om återköp av aktier av nu aktuellt slag anses utgöra en talan ’som avser skadestånd utanför avtalsförhållanden’?
3)       Ska bestämmelserna i artikel 24.2 i förordning [nr 1215/2012] tolkas på så sätt att de även är tillämpliga på ett mål av nu aktuellt slag, där käranden har yrkat att den nationella domstolen som en preliminärfråga ska pröva dennes invändning om att bolagsstämmans beslut att godkänna överföringen av de återstående aktieägarnas aktier (inklusive kärandens aktier) till det bolag som är svarande i målet är ogiltigt eller utgör en nullitet?”
IV.    Bedömning
A.      Inledande synpunkter
1.      Inledande synpunkter avseende förordning nr 1215/2012
22.      Jag vill erinra om att domstolen redan har slagit fast att eftersom förordning nr 1215/2012 har ersatt förordning (EG) nr 44/2001(3), gäller domstolens tolkning av den sistnämnda förordningen även för förordning nr 1215/2012, när bestämmelserna i dessa unionsrättsakter kan anses vara likvärdiga. Detta gäller inte enbart artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 och artikel 7.1 i förordning nr 1215/2012,(4) utan även artikel 22.2 i förordning nr 44/2001 och artikel 24.2 i förordning nr 1215/2012.
23.      Förordning nr 1215/2012 syftar också till att göra reglerna om vilken domstol som är behörig på privaträttens område enhetligare, genom behörighetsbestämmelser som har en hög grad av förutsebarhet. Bestämmelserna syftar således till att främja rättssäkerheten genom att stärka rättsskyddet för personer hemmahörande i Europeiska unionen, så att en kärande utan svårighet kan avgöra vid vilken domstol denne ska väcka talan och en svarande rimligen kan förutse var talan kan väckas mot vederbörande.(5)
24.      Artikel 4 i denna förordning fastställer således principen att domstolarna i den medlemsstat där svaranden har sin hemvist är behörig. Domstolen har klargjort att bestämmelserna om särskild eller exklusiv behörighet, som är undantag från denna princip, ska tolkas restriktivt och följaktligen inte ges en mer vidsträckt tolkning vad som krävs för att uppnå bestämmelsernas syfte.(6)
2.      Inledande synpunkter avseende obligatoriska inlösen- och återköpsrättigheter i slovakisk rätt
25.      Enligt värdepapperslagen gäller att när någon annan än emittenten initierar ett offentligt uppköpserbjudande – som varken är partiellt eller villkorat – avseende samtliga noterade aktier och gör detta i emittentens ställe efter bolagsstämmans beslut om att avnotera aktierna, har denna person, om den innehar minst 95 procent
av aktierna med rösträtt och minst 95 procent
av röstetalet, rätt att begära att samtliga återstående aktier från övriga aktieägare överförs till denne mot en skälig ersättning.
26.      För att utöva denna obligatoriska inlösenrätt måste den initiativtagande aktieägaren, inom tre månader från det att giltighetstiden för det offentliga uppköpserbjudandet löpt ut, få ett godkännande från bolagsstämman där minst 95 procent
av rösterna bifaller överföringen av de återstående aktieägarnas aktier till denne aktieägare. Inom 30 dagar från denna omröstning ska styrelsen lämna in en ansökan om registrering i handelsregistret, tillsammans med ett förhandssamtycke från Slovakiens centralbank och bevis för att medel för att betala lämplig ersättning till de återstående aktieägarna har satts in. När en ytterligare frist om 30 dagar har löpt från registreringen i handelsregistret ska bolaget ha lämnat en instruktion till värdepapperscentralen om registrering av överföringen av de återstående aktierna till initiativtagaren. Instruktionen ska åtföljas av bolagsstämmans beslut om överföringen, centralbankens förhandssamtycke och ett utdrag ur handelsregistret.
27.      För att täcka upp vid eventuell underlåtenhet eller bristande fullgörelse från initiativtagaren till uppköpserbjudandet föreskrivs i värdepapperslagen att de återstående aktieägarna, inom samma tremånadersfrist räknat från det att erbjudandets giltighetstid upphört, kan kräva att initiativtagaren löser in deras aktier mot en skälig ersättning. Dessa aktieägare måste då till initiativtagaren sända ett förslag till avtal om återköp av aktier, innehållande villkor om ersättning, tidsfrist för godkännande samt tidsplan och förfarande för genomförandet av aktieöverföringen. Om avtalsförslaget inte har godkänts inom den angivna fristen, eller inom tio arbetsdagar, får aktieägarna begära att domstolen fattar ett beslut som ersätter det uteblivna godkännandet.
28.      Det är i detta rättsliga sammanhang som Intesa frivilligt initierade ett offentligt uppköpserbjudande i VÚB:s ställe och, efter tremånadersfristens utgång, utövade sin obligatoriska inlösenrätt, vilket resulterade i att de återstående aktierna överfördes till Intesa. Parallellt med detta försökte TERVE utöva sin obligatoriska återköpsrätt genom att översända ett förslag till avtal om återköp av aktier till Intesa, vilket Intesa inte godtog. Intesa motiverade sitt avvisande av förslaget med att TERVE, genom att inte ha accepterat Intesas eget inlösenförslag inom den bindande tremånadersfristen, fick sina återstående aktier överförda till Intesa. TERVE kunde därmed inte längre agera i egenskap av aktieägare och hade förlorat möjligheten att godta det obligatoriska inlösenerbjudandet.
B.      Frågor om särskild behörighet enligt artikel 7 i förordning nr 1215/2012
29.      Genom sina första och andra tolkningsfrågor, vilka kan behandlas tillsammans, önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i om en talan som syftar till att ett domstolsavgörande ska träda i stället för det uteblivna godkännandet av ett förslag till obligatoriskt återköp av aktier, riktad mot den aktieägare som i stället för emittenten initierade det offentliga uppköpserbjudandet efter beslutet om avnotering av emittentens aktier, ska anses utgöra en talan som avser avtal enligt artikel 7.1 i förordning nr 1215/2012 eller en talan som avser skadestånd utanför avtalsförhållanden enligt artikel 7.2 i samma förordning.
30.      Domstolen har slagit fast att begreppen avtal och ”skadestånd utanför avtalsförhållanden” ska tolkas självständigt, huvudsakligen med beaktande av förordningens systematik och syften, för att säkerställa att förordningen tillämpas enhetligt i samtliga medlemsstater. Dessa begrepp kan således inte förstås som hänvisningar till hur det rättsförhållande som är föremål för prövning i det nationella målet kvalificeras enligt tillämplig nationell rätt.(7)
31.      Domstolen slog dessutom fast att begreppet ”skadestånd utanför avtalsförhållanden”, i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1215/2012, omfattar varje talan som syftar till att gentemot svaranden göra gällande ett ansvar som inte är hänförligt till ett avtal i den mening som avses i artikel 7.1 a i denna förordning, det vill säga inte grundas på en rättslig förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig gentemot en annan person.(8)
32.      Eftersom domstolen anser att begreppet ”talan som avser skadestånd utanför avtalsförhållanden” omfattar alla fall som inte omfattas av begreppet ”talan som avser avtal” inleder jag min prövning med det senare begreppet.
33.      Det framgår av fast rättspraxis att artikel 7.1 a i förordning nr 1215/2012 inte kräver att ett avtal ingåtts, men förutsätter att en person frivilligt åtagit sig en rättslig förpliktelse gentemot en annan person.(9)
34.      Domstolen har därtill angett fyra preciseringar som jag anser vara viktiga för att besvara de frågor som ställs i detta mål.
35.      För det första gäller att vid fastställandet av behörig domstol är bolagsordningen att betrakta som ett avtal som reglerar både förhållandena mellan aktieägarna och förhållandena mellan aktieägarna och det bolag som de bildat.(10) Domstolen har utsträckt detta resonemang, dels till situationen med medlemmar i en sammanslutning, med motiveringen att inträde i en sammanslutning skapar nära förbindelser av samma karaktär som dem mellan avtalsparter,(11) dels till situationen med delägare i en fastighet, med motiveringen att varje delägare, genom att bli och förbli delägare i fastigheten, samtycker till att underkasta sig samtliga bestämmelser i den handling som reglerar samägandet samt de beslut som fattas av delägarnas stämma.(12)
36.      För det andra har domstolen slagit fast att den särskilda behörighetsregel i fråga om avtal som föreskrivs i artikel 7.1 a i förordning nr 1215/2012 avser grunden för talan och inte parternas identitet.(13) Därav följer enligt domstolen att en ”actio pauliana”, när den väcks på grundval av fordringar som har sin grund i skyldigheter enligt avtal, omfattas av begreppet ”talan som avser avtal”. Principen om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig bör därför kompletteras med den alternativa behörighetsgrund som framgår av artikel 7.1 a i förordning nr 1215/2012, eftersom den, med hänsyn till den kontraktsrättsliga karaktären av förhållandet mellan borgenären och gäldenären, motsvarar såväl kravet på rättssäkerhet och förutsebarhet som syftet att upprätthålla korrekt rättsskipning.(14) I domen av den 4 oktober 2018, Feniks(15), fann domstolen att borgenären, vid avgörandet av vilken domstol som är behörig, kunde välja domstolen för uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser.(16) Domstolen har i övrigt slagit fast följande på området lufttransport av passagerare: I artikel 3.5 andra meningen i förordning (EG) nr 261/2004(17) anges att om ett lufttrafikföretag som inte har ett avtal med passageraren fullgör skyldigheter enligt denna förordning, ska företaget anses göra detta som ombud för den person som har ett avtal med passageraren. Detta lufttrafikföretag ska således anses fullgöra skyldigheter som det frivilligt åtagit sig i förhållande till de berörda passagerarnas avtalspart. Dessa skyldigheter härrör från ett avtal om lufttransport.(18) Av detta drog domstolen slutsatsen att begreppet ”talan som avser avtal” omfattar en flygpassagerares talan om ersättning vid en kraftigt försenad flygning i samband med en flygresa bestående i anslutande flygningar, vilken väckts på grundval av ovannämnda förordning mot ett lufttrafikföretag som utfört flygningen men som inte är den berörda passagerarens avtalspart.(19)
37.      För det tredje har domstolen godtagit att skyldigheter som ”avser avtal” kan ha dubbelt ursprung, både i lag och i avtal. Således har den slagit fast att även om deltagandet i ett gemensamt ägande krävs enligt lagen, kvarstår faktum att de närmare bestämmelserna om förvaltningen av de samägda delarna av den berörda byggnaden, i förekommande fall, regleras genom avtal och att deltagandet i det gemensamma ägandet inleds genom ett frivilligt förvärv av en lägenhet tillsammans med ett gemensamt ägande av gemensamma utrymmen i den byggnad där lägenheten ingår, varför en skyldighet som delägarna har gentemot samfälligheten ska betraktas som en rättslig förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig.(20)
38.      För det fjärde har domstolen fastslagit att begreppet ”talan som avser avtal” även omfattar en talan som syftar till att på rättslig väg utkräva en förespeglad vinst som en säljare vägrar att betala ut, eftersom talan grundar sig just på det omtvistade vinstlöftet och den skenbara förmånstagaren stöder sin talan på den omständigheten att säljaren inte har uppfyllt detta löfte.(21)
39.      Enligt min mening bör denna genomgång av rättspraxis göra det möjligt för domstolen att kvalificera föremålet för TERVE:s talan mot Intesa som ett ”avtal”
40.      Dessa två bolag är nämligen aktieägare i samma bolag, VÚB, och förfarandet med ett offentligt uppköpserbjudande följt av en obligatorisk inlösenrätt eller en obligatorisk återköpsrätt syftar till att skydda minoritetsaktieägarnas rättigheter i händelse av beslut om avnotering av aktierna. Det är därför som skyldigheten att initiera ett offentligt uppköpserbjudande i princip åvilar emittenten av aktierna, som har ett avtalsförhållande med sina aktieägare.
41.      Dessutom var det frivilligt som Intesa beslutade att initiera ett sådant erbjudande i stället för emittenten, det vill säga VÚB, vars relation till sina aktieägare är av avtalsrättslig natur. Det vore inkonsekvent om frågan huruvida det i förevarande fall är slovakiska eller luxemburgska domstolar som är behöriga att pröva tvisten om minoritetsaktieägarnas rätt att avyttra sina aktier vid avnotering skulle vara beroende av om Intesa valt att initiera ett offentligt uppköpserbjudande eller inte. Det vore också inkonsekvent om, i det fall både obligatorisk inlösenrätt och obligatorisk återköpsrätt utövas inom samma tidsfrist och bestrids, tvisterna skulle falla under domstolar i olika medlemsstater på grund av att den aktieägare som initierar uppköpserbjudandet har sitt säte i en annan medlemsstat än emittenten.
42.      Det faktum att skyldigheten att initiera ett offentligt uppköpserbjudande vid avnotering, följt av obligatorisk inlösen- och återköpsrätt, har sin grund i lag innebär dessutom inte att förpliktelsen inte kan anses utgöra en avtalsrättslig skyldighet. I själva verket, som jag redan nämnt,(22) kan en sådan skyldighet ha både avtalsrättsligt och lagstadgat ursprung. Emellertid är det endast därför att det föreligger en förpliktelse grundad på avtal som den lagstadgade förpliktelsen kan göras gällande. I det nu aktuella fallet röstade VÚB:s aktieägare för avnotering, vilket medförde en lagstadgad skyldighet att initiera ett offentligt uppköpserbjudande. Därefter initierade Intesa, i egenskap av aktieägare med minst 95 procent
av aktierna med rösträtt och 95 procent
av röstetalet, frivilligt detta erbjudande i stället för VÚB, vilket medförde en lagstadgad skyldighet för Intesa att utöva sin inlösenrätt eller underkasta sig återköpsrätten.
43.      Slutligen innebär den omständigheten att någon vägrar att uppfylla en lagstadgad skyldighet inte att tvisten därmed faller utanför det avtalsrättsliga området. Att Intesa, som frivilligt åtog sig att initiera ett offentligt uppköpserbjudande, inte tillmötesgick TERVE:s krav på obligatoriskt återköp innebär således inte att TERVE:s talan inte skulle ha sin grund i avtal.
44.      Av det ovanstående följer att TERVE:s talan mot Intesa avser avtal, och inte skadestånd utanför avtalsförhållanden, i den mening som avses i förordning nr 1215/2012.
45.      Den hänskjutande domstolens fråga bör således besvaras enligt följande. Artikel 7.1 i förordning nr 1215/2012 ska tolkas på så sätt att en talan som syftar till att ett domstolsavgörande ska träda i stället för det uteblivna godkännandet – av en minoritetsaktieägares förslag till återköp av aktier – från den aktieägare som, i emittentens ställe, initierade ett offentligt uppköpserbjudande efter ett bolagsstämmobeslut om avnotering, utgör en talan som avser avtal.
C.      Frågan om exklusiv behörighet enligt artikel 24 i förordning nr 1215/2012
46.      Genom sin tredje fråga vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarlagt om artikel 24.2 i förordning nr 1215/2012 ska tolkas på så sätt att den är tillämplig på ett fall där käranden för talan om giltigheten av ett bolagsstämmobeslut om att godkänna överföringen av de återstående aktierna till majoritetsaktieägaren efter ett offentligt uppköpserbjudande som denne frivilligt initierat i emittentens ställe, och talan i ogiltighetsfrågan utgör en preliminärfråga i förhållande till den talan som käranden för i syfte att utverka ett domstolsavgörande som ska träda i stället för majoritetsaktieägarens uteblivna godkännande av ett förslag till obligatoriskt återköp av aktier.
47.      I likhet med kommissionen anser jag att denna fråga endast är relevant om det enligt slovakisk rätt är möjligt, för den domstol som prövar en talan om att domstolens avgörande ska träda i stället för en majoritetsaktieägares uteblivna godkännande av ett förslag till obligatoriskt återköp av aktier, att även pröva giltigheten av ett bolagsstämmobeslut när det bolag vars beslut ifrågasätts inte är part i målet.
48.      Om så är fallet föreslår jag följande analys.
49.      Artikel 24.2 i förordning nr 1215/2012 föreskriver exklusiv behörighet för domstolarna i den medlemsstat där bolagen eller de juridiska personerna har sitt säte ”om talan avser giltighet, ogiltighet eller upplösning av bolag eller andra juridiska personer eller giltighet av beslut av deras organ”.
50.      I detta fall är det begreppet ”giltigheten av ett beslut av ett bolagsorgan” som är aktuellt. Räckvidden av detta begrepp har domstolen tidigare definierat vid tolkningen av artikel 22.2 i förordning nr 44/2001, vars bestämmelser nu återfinns i artikel 24.2 i förordning nr 1215/2012.(23)
51.      Domstolen erinrade därvid om att huvudsyftet med artikel 22.2 i förordning nr 44/2001 är att centralisera behörigheten för att undvika motstridiga beslut vad avser giltigheten av beslut som fattas av bolagsorgan.(24) Denna centralisering av behörighet förläggs till domstolarna i den medlemsstat där bolaget har sitt säte, eftersom det är dessa domstolar som är bäst skickade att döma i sådana tvister, bland annat på grund av att formaliteterna för offentliggörande av information om bolaget och av dess beslut ska uppfyllas i denna medlemsstat. Denna exklusiva behörighet syftar till att tillgodose intresset av god rättskipning.(25)
52.      Det råder därför inget tvivel om att slovakisk domsrätt skulle föreligga om TERVE väckte talan om ogiltigförklaring av beslutet från den andra bolagsstämman mot VÚB.
53.      Eftersom denna exklusiva behörighet är ett undantag från den allmänna behörighetsregeln i artikel 4 i förordning nr 1215/2012, ska den emellertid tolkas restriktivt.(26)
54.      Denna restriktiva tolkning leder till slutsatsen att artikel 24.2 i förordning nr 1215/2012 ska tolkas på så sätt att den endast avser tvister vars huvudsakliga föremål är giltigheten av beslut fattade av bolagsorgan.(27)
55.      Följaktligen måste det prövas huruvida den preliminära frågan om giltigheten av det bolagsstämmobeslut som godkände överföringen av de återstående aktierna till initiativtagaren till inlösenrätten, kan utgöra tvistens huvudsakliga föremål inom ramen för en talan som syftar till att ett domstolsavgörande ska träda i stället för det uteblivna godkännandet av ett förslag till obligatoriskt återköp av aktier.
56.      Det står klart att TERVE:s talerätt direkt beror på huruvida beslutet från den andra bolagsstämman är giltigt eller ogiltigt. Om beslutet är ogiltigt kan överföringen av aktierna till Intesa sättas i fråga och TERVE är fortfarande aktieägare i VÚB. Om beslutet däremot är giltigt har TERVE förlorat sin ställning som aktieägare och kan inte längre utöva sin obligatoriska återköpsrätt.
57.      Jag anser därför att giltigheten av beslutet vid den andra bolagsstämman är en nödvändig förutsättning för TERVE:s talan om att domstolsavgörandet ska träda i stället för det uteblivna godkännandet från Intesa av dess förslag till återköp av återstående aktier.(28) Det är alltså detta beslut som utgör grunden för återstående aktieägares rätt till obligatoriskt återköp. Det rör sig således inte om ett fall där yrkandet om ogiltighet av ett bolagsorgans beslut endast är accessoriskt i förhållande till talans huvudsakliga föremål.(29) Därav följer att slovakisk domsrätt föreligger, på grundval av den exklusiva behörighet som föreskrivs i artikel 24.2 i förordning nr 1215/2012.
58.      Domstolen har också klargjort att centraliseringen av behörigheten till domstolen på den ort där bolaget har sitt säte – när giltigheten av bolagsorganens beslut bestrids – syftar till att undvika motstridiga avgöranden(30) och därigenom säkerställa både hög förutsebarhet och rättssäkerhet.(31)
59.      I detta avseende kan det bland annat beaktas i vilket land det bolag vars organs beslut ifrågasätts har sitt säte, vilken lag som är tillämplig på handlingar och formaliteter hänförliga till den omstridda bolagsstämman, vilket språk som används(32) samt vilket lands materiella rätt som är tillämplig.(33) I målet vid den nationella domstolen är VUB ett bolag med säte i Slovakien och bolagsstämman omfattas av slovakisk rätt både vad gäller formaliteter och materiell lag. Detta innebär att det föreligger en nära anknytning mellan tvisten och de slovakiska domstolarna, vilket ligger i linje med principen om god rättskipning.(34)
60.      Domstolen har även, med hänsyn till kravet på förutsebarhet och rättssäkerhet, i ett liknande mål rörande prövning av ersättning som lämnats vid tvångsinlösen av minoritetsaktieägarnas värdepapper i bolaget till förmån för bolagets majoritetsaktieägareägare, slagit fast att majoritetsägaren bör kunna förvänta sig att det är domstolarna där bolaget har sitt säte som är behöriga.(35) Jag anser därför att det förhållandet att Intesa – i sitt eget inlösenförslag vilket sedermera följdes av beslutet vid den andra bolagsstämman om överföring av återstående aktier, vars giltighet nu bestrids – själv angav att slovakisk rätt skulle gälla för de aktieköpsavtal som ingicks till följd av detta och att tvister med anledning av sådana avtal skulle avgöras av slovakisk domstol, ytterligare bekräftar att Intesa måste ha räknat med att talan skulle kunna komma att väckas mot det vid slovakisk domstol.
61.      Det nu sagda innebär följande. Till skillnad från omständigheterna i det mål som avgjordes genom domen av den 12 maj 2011, BVG(36), där den exklusiva behörigheten enligt artikel 24.2 i förordning nr 1215/2012 åberopades till stöd för en invändning om bristande behörighet som framställdes av ett svarandebolag som gjorde gällande ogiltigheten av sina egna beslut, är det i det förevarande nationella målet i stället käranden, det vill säga TERVE, som gör gällande att ett bolagsorgans beslut är ogiltigt.
62.      Jag föreslår följaktligen att EU-domstolen besvarar den hänskjutande domstolens fråga enligt följande. Artikel 24.2 i förordning nr 1215/2012 ska tolkas på så sätt att den är tillämplig på ett fall där käranden för talan om giltigheten av ett bolagsstämmobeslut om att godkänna överföringen av de återstående aktierna till en majoritetsaktieägare efter ett offentligt uppköpserbjudande som denne frivilligt initierat i emittentens ställe, även när beslutets giltighet utgör en preliminärfråga, om talan i ogiltighetsfrågan utgör en nödvändig förutsättning för kärandens huvudtalan, som syftar till att utverka ett domstolsavgörande som ska träda i stället för majoritetsaktieägarens uteblivna godkännande av minoritetsaktieägarens förslag till obligatoriskt återköp.
V.      Förslag till avgörande
63.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att EU-domstolen besvarar de tolkningsfrågor som ställts av Najvyšší správny súd Slovenskej republiky (Högsta domstolen i Republiken Slovakien) på följande sätt:
1.      Artikel 7.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område
ska tolkas på följande sätt:
En talan som syftar till att utverka ett domstolsavgörande som ska träda i stället för det uteblivna godkännandet – av en minoritetsaktieägares förslag till återköp av aktier – från den aktieägare som, i emittentens ställe, initierade ett offentligt uppköpserbjudande efter ett bolagsstämmobeslut om avnotering, utgör en talan som avser avtal.
2)      Artikel 24.2 i förordning nr 1215/2012
ska tolkas på följande sätt:
Denna bestämmelse är tillämplig på ett fall där käranden för talan om giltigheten av ett bolagsstämmobeslut om att godkänna överföringen av de återstående aktierna till en majoritetsaktieägare efter ett offentligt uppköpserbjudande som denne frivilligt initierat i emittentens ställe, även när giltigheten utgör en preliminärfråga, om talan i ogiltighetsfrågan utgör en nödvändig förutsättning för kärandens huvudtalan, som
syftar till att utverka ett domstolsavgörande som ska träda i stället för majoritetsaktieägarens uteblivna godkännande av minoritetsaktieägarens förslag till obligatoriskt återköp.
1      Originalspråk: franska.
2      Europaparlamentets och rådets förordning av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1).
3      Rådets förordning av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1).
4      Se dom av den 14 september 2023, EXTÉRIA (C‑393/22, EU:C:2023:675, punkt 23 och där angiven rättspraxis).
5      Se dom av den 28 november 2024, VariusSystems (C‑526/23, EU:C:2024:985, punkt 15).
6      Beträffande artikel 7 i förordning nr 1215/2012, se dom av den 28 november 2024, VariusSystems (C‑526/23, EU:C:2024:985). Beträffande artikel 24 i denna förordning, se dom av den 7 mars 2018, E.ON Czech Holding (C‑560/16, EU:C:2018:167, punkt 27) (nedan kallad domen i målet E.ON Czech Holding).
7      Se dom av den 25 mars 2021, Obala i lučice (C‑307/19, EU:C:2021:236, punkt 82 och där angiven rättspraxis).
8      Se dom av den 25 mars 2021, Obala i lučice (C‑307/19, EU:C:2021:236, punkt 83 och där angiven rättspraxis).
9      Se dom av den 28 januari 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, punkt 39), och dom av den 8 maj 2019, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, punkterna 23–25).
10      Vad gäller konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Bryssel den 27 september 1968 (EGT L 299, 1972, s. 32; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 30), i dess lydelse enligt på varandra följande konventioner om nya medlemsstaters tillträde till denna konvention (EGT 1998, C 27, s. 1) (nedan kallad Brysselkonventionen), som ersattes av förordning nr 44/2001 (se punkt 22 i förevarande förslag till avgörande), se dom av den 10 mars 1992, Powell Duffryn (C‑214/89, EU:C:1992:115, punkt 16).
11      Se dom av den 8 maj 2019, Kerr, (C‑25/18, EU:C:2019:376, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
12      Se dom av den 8 maj 2019, Kerr, (C‑25/18, EU:C:2019:376, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
13      Se dom av den 4 oktober 2018, Feniks, (C‑337/17, EU:C:2018:805, punkt 48 och där angiven rättspraxis).
14      Se dom av den 4 oktober 2018, Feniks, (C‑337/17, EU:C:2018:805, punkt 44).
15      C‑337/17, EU:C:2018:805.
16      Se dom av den 4 oktober 2018, Feniks, (C‑337/17, EU:C:2018:805, punkt 46).
17      Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 261/2004 av den 11 februari 2004 om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar och om upphävande av förordning (EEG) nr 295/91 (EUT L 46, 2004, s. 1).
18      Se dom av den 7 mars 2018, flightright m.fl. (C‑274/16, C‑447/16 och C‑448/16, EU:C:2018:160, punkterna 62 och 63).
19      Se dom av den 7 mars 2018, flightright m.fl. (C‑274/16, C‑447/16 och C‑448/16, EU:C:2018:160, punkt 65 samt punkt 2 i domslutet).
20      Se dom av den 8 maj 2019, Kerr, (C‑25/18, EU:C:2019:376, punkt 27).
21      Se dom av den 20 januari 2005, Engler (C‑27/02, EU:C:2005:33, punkterna 57 och 58).
22      Se punkt 37 i förevarande förslag till avgörande.
23      Se punkt 22 i förevarande förslag till avgörande.
24      Se domen i målet E.ON Czech Holding (punkt 31 och där angiven rättspraxis).
25      Se domen i målet E.ON Czech Holding (punkt 32 och där angiven rättspraxis).
26      Se punkt 24 i förevarande förslag till avgörande och den rättspraxis som anges i fotnot 6.
27      Se, i analogi med artikel 22.2 i förordning nr 44/2001, dom av den 12 maj 2011, BVG (C‑144/10, EU:C:2011:300, punkt 44 och punkt 43, som hänvisar till P. Jenards rapport om Brysselkonventionen (EGT 1979, C 59, s. 1) (se fotnot 10 i förevarande förslag till avgörande), vars slutsatser är analogt relevanta vid en analys av förordning nr 1215/2012).
28      Se, i analogi med giltigheten av ett patent som en absolut förutsättning inom ramen för varje talan om intrång, dom av den 12 maj 2011, BVG (C‑144/10, EU:C:2011:300, punkt 46).
29      Se dom av den 2 oktober 2008, Hassett och Doherty (C‑372/07, EU:C:2008:534).
30      Se domen i målet E.ON Czech Holding (punkt 31)
31      Se domen i målet E.ON Czech Holding (punkt 28)
32      Se domen i målet E.ON Czech Holding (punkt 40)
33      Se domen i målet E.ON Czech Holding (punkt 41)
34      Se domen i målet E.ON Czech Holding (punkt 42)
35      Se domen i målet E.ON Czech Holding (punkt 43)
36      C‑144/10, EU:C:2011:300