62023CJ0600_RES
Mål C‑600/23
Royal Football Club Seraing
mot
Fédération internationale de football association (Fifa) m.fl.
(begäran om förhandsavgörande från Cour de cassation (Högsta domstolen, Belgien))
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 1 augusti 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 19.1 FEU – Skyldighet för medlemsstaterna att tillhandahålla de rättsmedel som behövs för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd inom de områden som omfattas av EU-rätten – Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Rätt till en effektiv domstolsprövning – Möjlighet att använda skiljeförfarande – Skiljeförfarande mellan enskilda – Påtvingat skiljeförfarande – Beslut om disciplinära påföljder som meddelats av ett internationellt idrottsförbund – Skiljedom meddelad av idrottens internationella skiljedomstol (CAS), vilken fastställts genom avgörande från en domstol i ett land utanför EU – Rättsmedel mot en sådan skiljedom – Nationell lagstiftning som innebär att en sådan skiljedom tillerkänns rättskraft mellan parterna och bevisverkan i förhållande till tredje man – Befogenheter och skyldigheter för en nationell domstol som har att pröva ett mål där en sådan skiljedom åberopas av en part – Effektiv prövning av frågan om skiljedomens förenlighet med de principer och bestämmelser som tillhör grunderna för EU:s rättsordning (ordre public)”
Medlemsstater – Skyldigheter – Införande av de rättsmedel som krävs för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd – Rätt till en effektiv domstolsprövning – Effektiv domstolsprövning av skiljedomar som rör EU-rättsliga frågor – Krav på att prövningen utförs av en domstol som uppfyller samtliga krav enligt artikel 267 FEUF och att den säkerställer iakttagandet av de principer och bestämmelser som tillhör EU:s ordre public
(Artikel 19.1 andra stycket FEU; artiklarna 45, 56, 63, 101, 102 och 267 FEUF; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47)
(se punkterna 69–89)
Medlemsstater – Skyldigheter – Införande av de rättsmedel som krävs för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd – Rätt till en effektiv domstolsprövning – Skiljedom meddelad av idrottens internationella skiljedomstol (CAS) i ett mål som rör idrottsutövning som ekonomisk verksamhet – Domstolsprövning av en sådan skiljedom – Räckvidd – Nationell lagstiftning som innebär att en skiljedom, i en medlemsstat, tillerkänns rättskraft med avseende på förhållandet mellan parterna i den därigenom avgjorda tvisten och att skiljedomen tillerkänns den bevisverkan som rättskraften medför i förhållande till tredje man – Frågan om skiljedomens förenlighet med de principer och bestämmelser som tillhör EU:s ordre public har inte först kunnat prövas av en nationell domstol som har rätt att begära förhandsavgörande från EU-domstolen – Otillåtet
(Artikel 19.1 andra stycket FEU; artikel 267 FEUF; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47)
(se punkterna 90–96 och 98–125 samt domslutet)
Resumé
Med anledning av en begäran om förhandsavgörande från Cour de cassation (Högsta domstolen, Belgien) slår EU-domstolen (stora avdelningen) fast att en skiljedom från idrottens internationella skiljedomstol (CAS), meddelad med stöd av skiljedomsmekanismer som internationella idrottsförbund inrättat i sina regler, måste kunna bli föremål för prövning av en domstol i en medlemsstat när det gäller frågan huruvida skiljedomen är förenlig med EU-rätten. EU-domstolen klargör närmare bestämt förhållandet mellan tvistlösningssystemet vid CAS, vilken inrättats av Internationella fotbollsförbundet (Fifa), och principen om ett effektivt domstolsskydd, och detta i ett sammanhang som rör en nationell lagstiftning enligt vilken en utländsk skiljedom – vilken fastställts genom ett avgörande från en domstol i ett land utanför EU – tillerkänns rättskraft mellan parterna i den tvist som avgjorts genom skiljedomen och har bevisverkan i förhållande till tredje man. Bakgrunden till målet är följande. Royal Football Club Seraing (nedan kallad RFC Seraing eller klubben) är en fotbollsklubb i Belgien som är medlem i Belgiens fotbollsförbund, Union royale belge des sociétés de football association ASBL (URBSFA). RFC Seraing ingick två avtal med det Maltabaserade bolaget Doyen Sports Investment Ltd (nedan kallat Doyen), vars huvudsakliga ekonomiska verksamhet består i att hjälpa fotbollsklubbar i Europa med finansiering. Enligt dessa avtal blev Doyen ägare till en del av klubbens ekonomiska rättigheter (
1
) till fyra bestämda spelare.
De disciplinära förfarandena och skiljeförfarandet i Schweiz
Den 4 september 2015 antog Fifas disciplinnämnd ett beslut i vilket den bland annat slog fast att RFC Seraing, genom att ingå de aktuella avtalen med Doyen, hade åsidosatt Fifas regelverk för spelarövergångar (”Regulations on the Status and Transfer of Players”) (nedan kallat RSTP) (
2
) och ålade klubben disciplinära påföljder. RFC Seraing överklagade disciplinnämndens beslut till Fifas överklagandenämnd, som avslog det. Den 9 mars 2016 överklagade klubben beslutet från Fifas överklagandenämnd till CAS och yrkade att det skulle upphävas. Till stöd för sitt överklagande åberopade RFC Seraing bland annat att de bestämmelser som legat till grund för beslutet och de disciplinära påföljder som ålagts klubben var rättsstridiga. Till utveckling av detta anförde RFC Seraing bland annat att RSTP strider mot EU-rätten, närmare bestämt mot den fria rörligheten för arbetstagare, friheten att tillhandahålla tjänster och den fria rörligheten för kapital enligt artiklarna 45, 56 och 63 FEUF samt mot konkurrensreglerna i artiklarna 101 och 102 FEUF, i det att de innebär ett totalförbud mot de fenomen som på engelska kallas third-party influence och third-party ownership (nedan kallade TPI och TPO).
Den 9 mars 2017 meddelade CAS en skiljedom (nedan kallad skiljedomen från CAS). I domskälen konstaterade CAS att de av klubben åberopade bestämmelserna i EU-rätten var tillämpliga i målet, men fann att klubben inte hade visat att det skett något åsidosättande av dessa bestämmelser.
Den 15 maj samma år väckte RFC Seraing klandertalan mot skiljedomen från CAS vid Tribunal fédéral (Federala högsta domstolen, Schweiz), vilken dock ogillades genom dom av den 20 februari 2018.
Det rättsliga förfarandet i Belgien
Den 3 april 2015 inleddes ett förfarande vid belgisk domstol, genom att Doyen och den ideella förening (ASBL enligt belgisk rätt) som då styrde klubben väckte talan mot Fifa, Europeiska fotbollsförbundet) (Uefa) och URBSFA vid Tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Franskspråkiga handelsdomstolen i Bryssel, Belgien). Den 8 juli 2015 ansökte RFC Seraing om att få inträda i rättegången som intervenient på kärandesidan. Klubben yrkade bland annat att den belgiska domstolen skulle fastställa att det i RSTP angivna totalförbudet mot TPI och TPO strider mot EU-rätten, särskilt artiklarna 45, 56, 63, 101 och 102 FEUF. Den 17 november 2016 meddelade Tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Franskspråkiga handelsdomstolen i Bryssel) dom i målet, i vilken den bland annat förklarade sig sakna behörighet att pröva RFC Seraings olika yrkanden.
Klubben överklagade denna dom till Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel, Belgien), som ogillade överklagandet genom dom av den 12 december 2019. I domskälen konstaterade den inledningsvis att de av RFC Seraing åberopade grunderna om att RSTP strider mot EU-rätten redan hade åberopats av klubben i målet vid CAS, där Fifa var motpart, och att CAS i sin skiljedom hade funnit att de inte kunde medföra bifall till den av klubben förda talan. Vad gäller skiljedomen från CAS och dess verkningar anförde Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) inledningsvis följande. Av den tillämpliga belgiska regleringen (
3
) framgår att en skiljedom ska ha samma verkan som ett avgörande från en domstol i förhållandet mellan parterna. Detta innebär att skiljedomen från CAS ska tillerkännas rättskraft från och med den dag den meddelades och att den ska anses ha vunnit laga kraft den dag då Tribunal fédéral (Federala högsta domstolen) lämnade RFC Seraings klandertalan utan bifall. Därefter påpekade den att en konsekvens av ett domstolsavgörande eller en skiljedom tillerkänns rättskraft med avseende på förhållandet mellan parterna i målet är att i den mån domstolsavgörandet eller skiljedomen kan göras gällande mot tredje man, så ska domstolsavgörandet eller skiljedomen tillerkännas den bevisverkan som rättskraften medför i förhållande till tredje man. I det aktuella fallet fann nämnda domstol att detta innebar att skiljedomen från CAS hade bevisverkan i förhållande till URBSFA, som inte var part i målet mellan RFC Seraing och Fifa vid CAS.
RFC Seraing överklagade domen från Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) till den hänskjutande domstolen i förevarande mål. Till stöd för sitt överklagande gjorde klubben bland annat gällande att den överklagade domen var i strid med artikel 19.1 andra stycket FEU, artikel 267 FEUF och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
Mot denna bakgrund vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida dessa bestämmelser i EU-rätten utgör hinder dels för att en skiljedom, i en medlemsstat, tillerkänns rättskraft med avseende på förhållandet mellan parterna i den därigenom avgjorda tvisten, dels att skiljedomen har bevisverkan i förhållandet mellan parterna och tredje man, när frågan om skiljedomens förenlighet med EU-rätten inte först har kunnat prövas av en nationell domstol som har rätt att begära förhandsavgörande från EU-domstolen.
EU-domstolens bedömning
Enskildas rätt till ett effektivt domstolsskydd inom unionen, även vid skiljeförfarande
EU-domstolen konstaterar inledningsvis att den i artikel 19.1 andra stycket FEU angivna skyldigheten innebär att samtliga instanser som är en del av domstolssystemet i en medlemsstat, och som i egenskap av ”domstolar” i EU-rättens mening kan komma att ha att tolka eller tillämpa EU-rätten, uppfyller de krav som följer av ett effektivt domstolsskydd. Vad därefter beträffar rätten till en effektiv domstolsprövning enligt artikel 47 i stadgan påpekar EU-domstolen att den bland annat medför ett krav på att alla domstolar, i nyss nämnd mening, har möjlighet att göra en effektiv domstolsprövning av ett beslut, en åtgärd eller ett agerande som, i ett visst mål, påstås utgöra en kränkning av fri- och rättigheter som tillkommer enskilda enligt EU-rätten. Ingen av dessa båda bestämmelser innebär dock ett krav på att enskilda ska ha tillgång till ett direkt rättsmedel, det vill säga en möjlighet att föra en talan som direkt riktar sig mot en viss åtgärd. Detta gäller dock under förutsättning att det i det aktuella nationella domstolssystemet också finns ett eller flera indirekta rättsmedel, det vill säga en möjlighet för enskilda att utverka en effektiv prejudiciell domstolsprövning av samma åtgärd, vilket därigenom säkerställer att de fri- och rättigheter som tillkommer dem enligt EU-rätten iakttas.
EU-domstolen konstaterar vidare att den rättsordning som inrättats genom fördragen i princip inte utgör hinder för att enskilda som omfattas av denna rättsordning på grund av att de utövar en ekonomisk verksamhet inom EU ingår avtal med varandra om att eventuella framtida tvister dem emellan i samband med deras ekonomiska verksamhet ska avgöras genom skiljeförfarande. Detta innebär att enskilda har möjlighet att ingå ett avtal där det i klara och precisa ordalag anges att alla eller vissa tvister i samband med avtalet ska avgöras av skiljenämnd, i stället för av den domstol som skulle varit behörig att avgöra sådana tvister enligt de bestämmelser som hade varit tillämpliga i avsaknad av ett skiljeavtal. EU-domstolen påpekar dock att vissa krav uppstår på en skiljedomsmekanism som inrättats genom ett sådant avtal, eller som utpekas i det, när det blir aktuellt att tillämpa mekanismen inom hela eller en del av EU:s territorium i samband med tvister som rör utövande av ekonomisk verksamhet inom unionen. Då uppstår ett krav på att den aktuella mekanismen är utformad och genomförs på ett sätt som är förenligt med de bärande principerna för EU:s domstolsstruktur och säkerställer att grunderna för EU:s rättsordning (ordre public) iakttas på ett effektivt sätt. Vidare uppstår ett krav på att en skiljenämnds avgöranden måste kunna bli föremål för en domstolsprövning som tillgodoser de berörda enskildas rätt till ett effektivt domstolsskydd. (
4
) EU-domstolen konstaterar dock att det inte finns något hinder mot att domstolsprövningen av skiljedomar tillåts vara begränsad.
I detta sammanhang gäller att möjligheten för enskilda att använda sig av skiljeförfaranden inte får leda till att de därigenom kan kringgå principer och bestämmelser i EU:s primär- eller sekundärrätt som är av central betydelse för den rättsordning som inrättats genom fördragen eller av grundläggande betydelse för fullgörandet av de uppgifter som unionen har anförtrotts. Enskilda är tvärtom skyldiga att iaktta principer och bestämmelser av nyss nämnt slag, vilka tillhör EU:s ordre public, under förutsättning att villkoren för att de ska kunna tillämpas i ett enskilt fall är uppfyllda. I så motto utgör iakttagandet av grunderna för EU:s rättsordning ett viktigt komplement till det strukturerade nätverk av principer, regler och ömsesidiga rättsförhållanden som är förpliktande för unionen själv och dess medlemsstater samt för medlemsstaterna sinsemellan. De grundläggande friheter som slås fast i artiklarna 45, 56 och 63 FEUF, tillhör också EU:s ordre public. Dessa tre artiklar har direkt effekt och tillhör grundvalarna för den inre marknaden, som omfattar ett område utan inre gränser i den mening som avses i artikel 26 FEUF.
Domstolsprövning av skiljedomar från CAS i mål som rör idrottsutövning som ekonomisk verksamhet inom EU
I detta avseende konstaterar EU-domstolen inledningsvis följande. Fifa använder, liksom andra internationella idrottsförbund, skiljedomsmekanismer för att lösa tvister mellan å ena sidan antingen det internationella förbundet eller ett nationellt medlemsförbund och å andra sidan en enskild (ett företag eller en idrottsutövare) som omfattas av respektive förbunds behörighet. Dessa mekanismer har vissa specifika inslag, som hänger samman med utformningen av de internationella idrottsförbundens stadgar och de befogenheter som tillkommer dessa förbund.
I fall där idrottsliga tvister har samband med idrottsutövning som ekonomisk verksamhet inom EU är det därför särskilt viktigt att en berörd enskild har möjlighet att utverka en effektiv domstolsprövning av frågan huruvida ett skiljeavgörande beträffande en sådan tvist är förenligt med principer och bestämmelser som tillhör EU:s ordre public. Utformningen av Fifas och andra internationella idrottsförbunds stadgar och de befogenheter som tillkommer dessa förbund ger nämligen skäl att anse att de berörda enskilda ensidigt påtvingas de aktuella skiljedomsmekanismerna av idrottsförbunden. Formellt sett kan det visserligen krävas att ett avtal ingås med en enskild för att en skiljedomsmekanism av detta slag ska kunna tillämpas på denne. I praktiken är den enskilde dock redan på förhand tvingad att ingå ett skiljeavtal på grund av att detta är ett krav enligt bestämmelser som antagits av det aktuella internationella idrottsförbundet och som är tillämpliga på dess medlemmar och därtill anslutna personer, eller till och med på andra personkategorier. Skälet till att skiljedomsmekanismer av detta slag är tvingande hänger i stor utsträckning samman med att de är avsedda att tillämpas på tvister mellan å ena sidan ett internationellt idrottsförbund med unika och synnerligen vidsträckta reglerings-, kontroll- och sanktionsbefogenheter och å andra sidan en vid och obestämd krets av juridiska eller fysiska personer som i sin närings- eller yrkesverksamhet lyder under dessa befogenheter.
Mot denna bakgrund kan tvingande regler om skiljeförfarande av nu aktuellt slag visserligen rent principiellt anses vara motiverade av de legitima mål som de internationella idrottsförbunden eftersträvar, däribland att säkerställa att tvister med anledning av den idrottsgren som de ansvarar för behandlas på ett enhetligt sätt eller att främja en konsekvent tolkning och tillämpning av de regler som gäller för den aktuella idrottsgrenen. De internationella idrottsförbundens ställning som självständiga rättssubjekt kan dock inte tas till intäkt för att dessa förbund tillämpar sina befogenheter på ett sätt som medför begränsningar av enskildas möjlighet att göra gällande fri- och rättigheter som tillkommer dem enligt EU-rätten och som tillhör EU:s ordre public. Det sagda innebär i sin tur att frågan huruvida nämnda fri- och rättigheter har iakttagits måste kunna bli föremål för en effektiv domstolsprövning, i synnerhet när användningen av skiljeförfarande har påtvingats de berörda enskilda.
EU-domstolen övergår därefter till att behandla frågan vilka krav som domstolsprövningen av skiljedomar ska uppfylla. (
5
) Här klargör EU-domstolen först vad som gäller i fall där en skiljedom har meddelats i en tvist som har samband med idrottsutövning som ekonomisk verksamhet inom EU och där det inte finns något direkt rättsmedel mot denna dom vid en domstol i en medlemsstat. I samtliga sådana fall måste det finnas en möjlighet för berörda enskilda att vända sig till en domstol i en medlemsstat vid vilken det är möjligt att i någon form få en sådan skiljedom prövad. Därvid ska de berörda enskilda ha möjlighet att utverka att domstolen, på deras begäran eller på eget initiativ, gör en effektiv prejudiciell prövning av frågan huruvida den aktuella skiljedomen är förenlig med de principer och bestämmelser som tillhör EU:s ordre public.
EU-domstolen klargör vidare vad som gäller för de domstolar i medlemsstaterna som har att göra en prövning av nyss nämnt slag. I fall där den aktuella skiljedomen, såsom i förevarande fall, innehåller uttalanden om tolkningen eller tillämpningen av principer eller bestämmelser som tillhör EU:s ordre public och innebär att enskilda ges fri- eller rättigheter, måste dessa domstolar ha möjlighet att göra en prövning som omfattar den tolkning som skiljenämnden gjort av dessa principer eller bestämmelser och vilka rättsliga konsekvenser som skiljenämnden funnit att denna tolkning innebär för deras tillämpning i det aktuella fallet. Prövningen ska även omfatta hur skiljenämnden ansett att de faktiska omständigheterna i det aktuella målet, såsom de fastställts och prövats av denna, ska kvalificeras rättsligt mot bakgrund av den gjorda tolkningen.
Därutöver gäller vid en sådan prövning att domstolen inte får begränsa sig till att, i förekommande fall, slå fast att den aktuella skiljedomen helt eller delvis är oförenlig med de principer eller bestämmelser som tillhör EU:s ordre public. Tvärtom måste en domstol som gör en prövning av detta slag även ha möjlighet att – inom ramen för sin behörighet och i enlighet med gällande nationella bestämmelser – ta ställning till vilka rättsliga konsekvenser en sådan konstaterad oförenlighet får. I annat fall blir ju domstolens prövning inte effektiv, eftersom den konstaterade oförenligheten då kan komma att förbli oavhjälpt.
Slutligen erinrar EU-domstolen om att en nationell domstol som ska pröva ett mål där EU-rätten är tillämplig måste ha rätt att besluta om interimistiska åtgärder i syfte att säkra att det kommande avgörandet i huvudsaken får full verkan. Detta gäller även i fall där den nationella domstolen beslutar att inhämta förhandsavgörande från EU-domstolen och vilandeförklarar målet i avvaktan på EU-domstolens svar. Om det finns bestämmelser i nationell rätt som utgör hinder för att domstolen beslutar om interimistiska åtgärder i ett sådant fall, är den skyldig att sätta dessa bestämmelser åt sidan. Det nu sagda innebär att om det pågår ett mål vid en nationell domstol som är behörig att pröva frågan huruvida en skiljedom är förenlig med principer och bestämmelser som tillhör EU:s ordre public, så måste de berörda enskilda ha möjlighet att ansöka om interimistiska åtgärder i avvaktan på domstolens avgörande i huvudsaken. Vidare gäller att om en nationell domstol som är behörig att pröva nämnda förenlighetsfråga konstaterar att det finns bestämmelser i någon medlemsstats nationella rätt som uttryckligen anger att de berörda enskilda saknar rätt att i ett mål av aktuellt slag ansöka om interimistiska åtgärder, eller som på annat sätt utgör hinder för att domstolen beslutar om sådana åtgärder, så är domstolen skyldig att sätta dessa bestämmelser åt sidan. Denna skyldighet gäller i än högre grad om det är fråga om bestämmelser av nämnt slag som har antagits av ett internationellt idrottsförbund. I fall där de nationella bestämmelser som är tillämpliga i ett visst mål eventuellt utgör hinder för att artikel 19.1 andra stycket FEU får full verkan, är den behöriga nationella domstolen följaktligen skyldig att med stöd av sin egen behörighet sätta dessa bestämmelser åt sidan, såvida den inte kan göra en EU-rättskonform tolkning av dem. Denna skyldighet gäller bland annat när de tillämpliga nationella bestämmelserna hindrar den behöriga nationella domstolen från att göra en effektiv prejudiciell prövning av frågan huruvida en skiljedom meddelad av CAS i en tvist som har samband med idrottsutövning som ekonomisk verksamhet inom EU är förenlig med principer och bestämmelser som tillhör EU:s ordre public. Detta innebär i sin tur att denna skyldighet särskilt gäller när det finns nationella bestämmelser som innebär dels att en sådan skiljedom tillerkänns rättskraft med avseende på förhållandet mellan parterna i den därigenom avgjorda tvisten, dels att skiljedomen har bevisverkan i förhållandet mellan parterna och tredje man, och detta utan att frågan om skiljedomens förenlighet med principer och bestämmelser som tillhör EU:s ordre public först har kunnat prövas på ett effektivt sätt av en domstol i den berörda medlemsstaten. EU-domstolen framhåller här att det som i ett sådant fall strider mot kravet på ett effektivt domstolsskydd i artikel 19.1 andra stycket FEU och artikel 47 i stadgan är själva den omständigheten att en sådan skiljedom tillerkänns rättskraft och, som en konsekvens av detta, bevisverkan av nyss nämnt slag.
(
1
)	Med ”ekonomiska rättigheter” avses i detta sammanhang rättigheter som återspeglar en spelares ekonomiska värde. De ekonomiska rättigheterna är kopplade till de så kallade förbundsrelaterade rättigheter (federative rights) som en klubb erhåller när de värvar en viss spelare, såsom rätten att registrera spelaren eller rätten att låta denne delta i tävlingsspel. Den klubb som innehar de förbundsrelaterade rättigheterna avseende en spelare kan med stöd av dessa rättigheter kräva ersättning till exempel vid utlåning eller övergång av spelaren, för utnyttjande eller överlåtelse av spelarens bildrättigheter eller om spelarens kontrakt gått ut.
(
2
)	Detta regelverk antogs av Fifa den 22 mars 2014 och trädde i kraft den 1 augusti samma år. Regelverket innebär ett förbud mot de fenomen som på engelska kallas third-party influence och third-party ownership, vilka regleras i artikel 18a (”Tredjepartsinflytande över klubbar”) respektive artikel 18b (”Tredjepartsägande av spelares ekonomiska rättigheter”).
(
3
)	Artiklarna 24, 28 och 1713.9 i Code judiciaire (processlagen), i dess lydelse enligt loi portant dispositions diverses en matière de justice (lag om diverse bestämmelser om rättsväsendet) av den 21 december 2018 (Moniteur belge av den 31 december 2018, s. 106560).
(
4
)	En rätt som tillkommer de berörda enskilda enligt artikel 47 i stadgan och som medlemsstaterna är skyldiga att tillgodose inom de områden som omfattas av EU-rätten, i enlighet med artikel 19.1 andra stycket FEU.
(
5
)	För att de behöriga nationella domstolarna ska kunna tillgodose enskildas rätt till ett effektivt domstolsskydd enligt artikel 47 i stadgan, som medlemsstaterna är skyldiga att tillgodose inom de områden som omfattas av EU-rätten, i enlighet med artikel 19.1 andra stycket FEU.