61995CC0126_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Begäran om förhandsavgörande i föreliggande mål avser tolkningen av artikel 41.1 i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Konungariket Marocko, undertecknat i Rabat den 27 april 1976 och godkänt på gemenskapens vägnar genom rådets förordning (EEG) nr 2211/78 av den 26 september 1978(1) (nedan kallat avtalet).
Centrale Raad van Beroep frågar närmare bestämt om även en marockansk arbetstagares icke förvärvsarbetande maka kan ha rätt att med stöd av artikel 41.1 i avtalet erhålla de övergångsförmåner i fråga om ålderspension som i den relevanta nationella lagstiftningen föreskrivs till förmån för medborgare [i landet i fråga].
2 Jag vill inledningsvis erinra om de väsentliga bestämmelserna i avtalet, om det gemenskapsrättsliga regelverk som är av betydelse i frågan samt om de relevanta nationella bestämmelserna.
Syftet med avtalet är att främja ett övergripande samarbete mellan parterna för att stärka förbindelserna mellan dessa och bidra till Marockos ekonomiska och sociala utveckling (artikel 1). Detta samarbete har upprättats och uppdelats på tre områden: ekonomiskt, tekniskt och finansiellt samarbete (avdelning I), handelssamarbete (avdelning II) och samarbete i fråga om arbetskraft (avdelning III).
I föreliggande fall är det således bestämmelserna i avdelning III rörande arbetskraftsområdet som är relevanta. Närmare bestämt föreskrivs i den bestämmelse som tolkningsfrågan avser, artikel 41.1, att med förbehåll för vad som föreskrivs i de följande punkterna skall arbetare med marockanskt medborgarskap, och de familjemedlemmar som bor tillsammans med dem, i fråga om social trygghet åtnjuta en behandling som är fri från diskriminering på grund av nationalitet jämfört med medborgarna i de medlemsstater där de är sysselsatta. I de därpå följande punkterna stadfästs rätten till sammanräkning av försäkrings-, anställnings- eller bosättningsperioder som har fullgjorts i olika medlemsstater (punkt 2), rätten till familjebidrag för de familjemedlemmar som är bosatta inom gemenskapen (punkt 3) samt rätten till fri överföring till Marocko av pensioner och ersättningar på grund av ålderdom (punkt 4). En förutsättning för systemet enligt artikel 41.1, 41.3 och 41.4 är att arbetstagare som är medborgare i medlemsstaterna och sysselsatta i Marocko ges en behandling som motsvarar den som anges i punkterna i fråga (punkt 5). I artikel 42.1 ges samarbetsrådet i uppdrag att före utgången av det första året efter det att avtalet trätt i kraft anta bestämmelser om tillämpning av de principer som anges i artikel 41. Slutligen kan anges att enligt artiklarna 44 och 45 i avtalet, som återfinns bland de allmänna bestämmelserna och slutbestämmelserna (avdelning IV), har det nämnda samarbetsrådet, som är sammansatt av dels ledamöter av Europeiska gemenskapernas råd och ledamöter av Europeiska gemenskapernas kommission, dels medlemmar av Marockos regering, befogenhet att fatta beslut som är bindande för parterna för att nå de syften som har fastställts i avtalet.
3 Vad beträffar de här relevanta nationella bestämmelserna måste inledningsvis påpekas att genom Algemene Ouderdomswet (lag om allmän åldersförsäkring, nedan kallad AOW), som trädde i kraft den 1 januari 1957, inrättades ett pensionssystem där beloppet av ålderspensionen generellt sett beräknas uteslutande på grundval av antalet fullgjorda försäkringsår. I enlighet med AOW är alla nederländska medborgare som är bosatta i Nederländerna, samt de som med anledning av att de arbetar som anställda är skyldiga att betala inkomstskatt på förvärvsinkomster, obligatoriskt försäkrade.
Personer som är försäkrade enligt AOW har rätt till ålderspension då de uppnår en ålder av 65 år. Ålderspensionens högsta belopp uppnås efter en period om 50 år, som kan fullgöras mellan den berördes femtonde respektive sextiofemte levnadsår. För varje oförsäkrat år tillämpas i enlighet med artikel 13 i AOW ett avdrag om 2 procent.
Eftersom AOW trädde i kraft den 1 januari 1957, var det självfallet omöjligt att vara försäkrad före den tidpunkten, vilket i sin tur medför att ingen skulle ha kunnat göra anspråk på full ålderspension före år 2007. Den nederländske lagstiftaren åtgärdade detta genom att inrätta ett övergångssystem som återfinns i artiklarna 55 och 56 i AOW och som gör det möjligt att såsom försäkringsår enligt AOW tillgodoräkna försäkringsperioder mellan den försäkrades femtonårsdag och den 1 januari 1957. Det rör sig i själva verket om fiktiva försäkringsperioder som tillerkänns varje berörd som uppfyller följande villkor: a) han skall ha varit bosatt i Nederländerna mellan sitt femtionionde och sitt sextiofemte levnadsår ("sexårsvillkoret")(2), b) han skall vara nederländsk medborgare eller likställd därmed (villkoret i fråga kan självfallet inte ställas på EU-medborgare som har rätt till fri rörlighet i enlighet med förordning nr 1408/71), c) han skall fortsätta att vara bosatt i Nederländerna efter fyllda 65 år (villkoret om "nuvarande bosättning")(3).
I föreliggande fall bör särskilt understrykas att förutom de personer som i enlighet med ovannämnda förordning har rätt till fri rörlighet även de som efter fyllda 20 år har varit bosatta i Nederländerna i 15 år, oavsett om vistelsen har varit oavbruten eller inte, enligt artikel 1 i kunglig förordning av den 15 november 1985 skall likställas med nederländska medborgare, under förutsättning att de oavbrutet har varit bosatta i den staten under de närmaste fem åren före sin sextiofemårsdag.
4 Jag vill slutligen påpeka att rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen(4) (nedan kallad förordningen), enligt sin artikel 2.1, skall tillämpas på "anställda och egenföretagare, som omfattas eller har omfattats av lagstiftningen i en eller flera medlemsstater och som är medborgare i en medlemsstat eller är statslösa eller flyktingar bosatta inom en medlemsstats territorium, samt deras familjemedlemmar och efterlevande". De sakområden som förordningen är tillämplig på anges i artikel 4 i densamma. I föreliggande fall bör särskilt påpekas att förmåner vid ålderdom uttryckligen anges bland de grenar av social trygghet som förordningen skall tillämpas på (artikel 4.1 c).
Det är därvid viktigt att påpeka att rådet, med hänsyn till att förmånerna som föreskrivs i det nyss nämnda övergångssystemet - som grundar sig på medborgarskaps- och bosättningskriterier - inte var tillgängliga för alla migrerande arbetstagare, införde vissa särskilda bestämmelser i syfte att undvika eventuell diskriminering. I bilaga 6 till förordningen, under J punkt 2 (Nederländerna), som handlar just om "tillämpning av nederländsk lagstiftning om allmän åldersförsäkring", föreskrivs bland annat följande [enligt bestämmelsens lydelse enligt förordning nr 2332/89]:
"a) Den minskning som avses i artikel 13.1 i lagen om åldersförsäkring (AOW) skall inte tillämpas på kalenderår eller delar därav före den 1 januari 1957, under vilka en pensionsberättigad som inte uppfyller villkoren för att få sådana år betraktade som försäkringsperioder var bosatt inom Nederländernas territorium i åldern 15-65 år, eller under vilka han vid bosättning inom en annan medlemsstats territorium utövade verksamhet som anställd i Nederländerna för en arbetsgivare i det landet.
Personer som var bosatta eller arbetade enligt ovannämnda villkor endast före den 1 januari 1957 skall oavsett artikel 7 i AOW anses vara pensionsberättigade.
b) Den minskning som avses i artikel 13.1 i AOW skall inte heller tillämpas på kalenderår eller delar därav före den 2 augusti 1989, under vilka en gift eller tidigare gift kvinna vid bosättning i en annan medlemsstat än Nederländerna mellan 15-65 års ålder inte var försäkrad enligt nämnda lag, såvitt avser kalenderår eller delar därav som sammanfaller med försäkringsperioder som har fullgjorts av hennes make enligt denna lagstiftning eller med kalenderår eller delar därav som avses i a.
Oavsett bestämmelserna i artikel 7 i AOW skall den nämnda kvinnan anses vara pensionsberättigad.
...
e) De bestämmelser som avses i a, b, c och d skall endast tillämpas om personen i fråga har varit bosatt i sex år inom en eller flera medlemsstaters territorier efter uppnåendet av 59 års ålder och så länge som denna person är bosatt inom en av dessa medlemsstaters territorier.
...
h) Bestämmelserna i a, b, c och d skall inte tillämpas på perioder som sammanfaller med perioder som får beaktas vid beräkningen av pension enligt lagstiftningen om ålderspension i en annan medlemsstat än Nederländerna eller på perioder under vilka personen i fråga uppbar en ålderspension enligt sådan lagstiftning."
Slutligen har den som omfattas av AOW men som inte uppfyller de villkor som gör det möjligt för honom att som försäkringsperioder få tillgodoräkna perioder före den 1 januari 1957 rätt att - under förutsättning att han har varit bosatt i sex år inom en eller flera medlemsstaters territorier efter 59 års ålder - få tillgodoräkna perioder före den 1 januari 1957 under vilka han var bosatt i Nederländerna efter att ha fyllt 15 år, eller under vilka han arbetade som anställd i Nederländerna hos en arbetsgivare etablerad i den staten, även om han då var bosatt inom en annan medlemsstats territorium. Det rör sig således om bestämmelser som gör det möjligt att återfå rätten till övergångsförmånerna, om än endast delvis, eftersom vad gäller tiden före den 1 januari 1957 endast de perioder under vilka en särskild anknytning har förelegat mellan den berörde och det nederländska socialförsäkringssystemet genom bosättning eller anställning kan tillgodoräknas som försäkringsår. Det bör understrykas att eftersom det i de bestämmelser som återfinns i bilagan i fråga tillåts att rätten till övergångsförmåner kan underordnas vissa bosättningsvillkor, medges således ett undantag från skyldigheten att bortse från bestämmelserna om bosättning i artikel 10 i förordningen.
5 Låt oss nu övergå till de händelser som har givit upphov till föreliggande mål. A. Hallouzi-Choho, som är marockansk medborgare, är bosatt i Nederländerna med sin make, som är marockansk medborgare och som har varit yrkesverksam i den staten och uppbär ålderspension enligt AOW. Genom beslut av den 5 juli 1991 beviljade Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank (socialförsäkringskassan, nedan kallad SVB) A. Hallouzi-Choho, som aldrig har varit yrkesverksam i Nederländerna, ålderspension enligt AOW med verkan från den 1 juli 1991 (hennes sextiofemårsdag). Pensionen motsvarade 22 procent av det högsta pensionsbeloppet för gifta personer. Pensionen, som beviljades henne i hennes egenskap av enskild försäkringstagare, beräknades med utgångspunkt från de försäkringsperioder som hon hade fullgjort enligt AOW då hon var bosatt i Nederländerna, det vill säga från den 12 september 1977 till den 1 januari 1982 och från den 26 februari 1985 till den 1 juli 1991.
På grund av sökandens marockanska medborgarskap vägrade emellertid SVB i sitt beslut av den 5 juli 1991 att vid beräkningen av pensionen beakta de fiktiva försäkringsperioderna mellan hennes femtonårsdag och den 1 januari 1957, den dag då AOW trädde i kraft. Eftersom det är ostridigt att A. Hallouzi-Choho uppfyller såväl "sexårsvillkoret" som villkoret om "nuvarande bosättning", är det uteslutande med anledning av att sökanden inte är nederländsk medborgare som perioderna före den 1 januari 1957 inte har beaktats.
A. Hallouzi-Choho överklagade beslutet av den 5 juli 1991 till Raad van Beroep te Amsterdam. Denna ogillade överklagandet genom dom av den 21 april 1992. A. Hallouzi-Choho överklagade beslutet till Centrale Raad van Beroep och anförde att eftersom det i artikel 41.1 i avtalet föreskrivs att arbetstagare med marockanskt medborgarskap och de familjemedlemmar som bor tillsammans med dem skall åtnjuta en behandling som är fri från diskriminering på grund av nationalitet jämfört med medborgarna i de medlemsstater där arbetstagarna är sysselsatta, strider det mot denna bestämmelse att på grund av en bestämmelse om medborgarskap förvägra dessa rätten till de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW.
6 Eftersom den nationella domstolen inte ansåg sig kunna avgöra huruvida icke-diskrimineringsprincipen i artikel 41.1 i avtalet skulle iakttas även med avseende på de i AOW föreskrivna övergångsförmånerna, hänsköt den följande tolkningsfråga till domstolen:
"Skall artikel 41.1 i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Konungariket Marocko tolkas så, att det inte är förenligt med bestämmelsen att kräva innehav av nederländskt medborgarskap för att de övergångsförmåner som föreskrivs i den nederländska Algemene Ouderdomswet skall beviljas makan till en marockansk arbetstagare, som således är en familjemedlem till denne i den mening som avses i artikel 41.1 i avtalet?"
Syftet med frågan är således att få klarhet i huruvida de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW tillkommer även en marockansk arbetstagares icke förvärvsarbetande maka med anledning av den icke-diskrimineringsprincip i fråga om nationalitet som föreskrivs i artikel 41.1 i avtalet.
7 Jag vill inledningsvis påpeka att domstolen redan har uttalat sig om tolkningen av artikel 41.1 i avtalet i domarna i målen Kziber(5) och Yousfi(6). Efter att ha angivit vilka villkor som skall vara uppfyllda för att en bestämmelse skall ha direkt effekt, fastslog domstolen i de domarna i ytterst klara ordalag att "av ordalydelsen i artikel 41.1, liksom av avtalets syfte och art, framgår att bestämmelsen i fråga kan tillämpas direkt".(7)
I samma domar klargjorde domstolen dessutom att "begreppet social trygghet i artikel 41.1 i avtalet skall tolkas analogt med det identiska begrepp som återfinns i ... förordning ... nr 1408/71".(8)
8 Det faktum att artikel 41.1 i avtalet har direkt effekt, samt att begreppet social trygghet i den bestämmelsen skall tolkas med beaktande av det motsvarande begrepp som avses i förordningen, utgör för övrigt två omständigheter som endast den franska regeringen, i strid med domstolens fasta rättspraxis, har ifrågasatt under det muntliga förfarandet.
Med hänsyn tagen till att det likaledes är ostridigt att A. Hallouzi-Choho, i sin egenskap av familjemedlem till en marockansk arbetstagare, med full rätt ingår i den personkrets som artikel 41.1 i avtalet är tillämplig på, kvarstår endast att klargöra huruvida övergångsförmånerna enligt artiklarna 55 och 56 i AOW ingår i begreppet social trygghet enligt förordningen och därigenom omfattas av de sakområden som artikel 41.1 i avtalet är tillämplig på.
9 I det avseendet kan det räcka att påpeka att i artikel 4.1 i förordningen, i vilken de olika grenar av social trygghet som omfattas av dess tillämpningsområde räknas upp, nämns under punkt c uttryckligen förmåner vid ålderdom. Eftersom de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW innebär en ökning av den pension som den berörde har rätt till, råder det ingen tvekan om att förmånerna med full rätt omfattas av tillämpningsområdet för förordningen, och således även av tillämpningsområdet för artikel 41.1 i avtalet.
Detta innebär i föreliggande fall att även en sökande med marockanskt medborgarskap som är arbetstagare, eller en arbetstagares familjemedlem, i enlighet med de relevanta avtalsbestämmelsernas mening och syfte, med framgång måste kunna åberopa rätten att erhålla de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW.
10 Den hänskjutande domstolen har emellertid uttryckt tvivel om att så skulle vara fallet och anfört dels att avtalet inte innehåller någon uttrycklig bestämmelse i frågan, dels att EG-domstolen själv - med beaktande av särdragen i systemet med övergångsförmånerna - skulle ha fastställt lagenligheten av de villkor avseende bosättning som föreskrivs i AOW och som har lindrats genom bilaga 6, punkt J 2, i vilken, som nämnts ovan, ett undantag medges från skyldigheten att bortse från bestämmelserna om bosättning i artikel 10 i förordningen. Med denna förutsättning som utgångspunkt har den nederländska regeringen och SVB därefter under förfarandet hävdat att artikel 41.1 i avtalet likväl inte kan tolkas så, att den ges en tillämpning som går utöver vad som föreskrivs i bilagan i fråga. Med andra ord ombeds domstolen att tillämpa bestämmelserna i bilagan analogt på föreliggande fall.
Det är förvisso sant att domstolen - med hänvisning till de särskilda bestämmelserna i AOW, såsom de skall tillämpas efter ändringar i bilaga 6 till förordningen under punkt J 2 - har medgivit att "genom att det i bestämmelsen i artikel 10 stadgas om undantag från kraven på bosättning, kan bestämmelsen inte tillämpas utan inskränkningar på ett system med allmän åldersförsäkring enligt vilket det räcker med att vara bosatt i Nederländerna för att vara försäkrad".(9) Domstolen drog därför slutsatsen att effekterna av "kraven på bosättning, med avseende på övergångssystemet enligt AOW, är berättigade på grund av bestämmelserna i bilaga 6, genom vilka tillämpningsområdet för artikel 10 begränsas i det avseendet".(10) Med andra ord har domstolen ansett att de relevanta bestämmelserna i bilagan i fråga berättigar kraven på bosättning i AOW, eftersom bosättning är det enda grundkriteriet för försäkring enligt AOW och eftersom övergångsförmånerna inte hänför sig till faktiska försäkringsperioder då de berörda inte är skyldiga att erlägga någon avgift.
11 Då detta har konstaterats, vill jag påpeka att nämnda rättspraxis är fullkomligt irrelevant för föreliggande fall. Som redan har påpekats uppfyller nämligen A. Hallouzi-Choho såväl "sexårsvillkoret" (att ha varit bosatt i Nederländerna sex år efter fyllda 59 år) som villkoret om "nuvarande bosättning" (att fortsätta att vara bosatt i Nederländerna efter fyllda 65 år). SVB:s vägran att tillerkänna henne övergångsförmånerna beror således inte på bosättningsvillkoren utan på den omständigheten att det inte rör sig om en nederländsk medborgare, som heller inte kan likställas med en nederländsk medborgare med stöd av ovannämnda kungliga kungörelse av den 15 november 1985.
Vad beträffar det sistnämnda förhållandet anser jag det även vara irrelevant att - som SVB och den nederländska regeringen har påpekat under förfarandet - A. Hallouzi-Choho enligt kunglig kungörelse av november 1985 skulle ha rätt till att från och med februari likställas med nederländska medborgare och således erhålla de omtvistade övergångsförmånerna, under förutsättning att hon fortsatt att vara bosatt i Nederländerna. Detta är nämligen ett ytterligare krav på bosättning som inte ställs på medborgarna och som således strider mot principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet som avses i artikel 41.1 i avtalet.
12 Faktum är att SVB själv inte ifrågasätter att makan till en marockansk arbetstagare ingår i den personkrets på vilken artikel 41.1 i avtalet är tillämplig och att den omtvistade förmånen ingår i det sakområde som samma bestämmelse är tillämplig på. Som SVB har förtydligat under förfarandet, beror nämligen vägran att bevilja A. Hallouzi-Choho övergångsförmånerna på uppfattningen att förmånen i fråga inte skulle kunna utsträckas till att gälla även för makan till en marockansk arbetstagare. SVB har huvudsakligen åberopat skillnaden mellan egna och härledda rättigheter, en åtskillnad som har gjorts av domstolen i några domar där den haft att uttala sig om den personkrets som förordningen är tillämplig på(11) (nedan kallat Kermaschek-principen). I de domarna har domstolen nämligen fastställt att medan de som är arbetstagare har rätt att göra anspråk på rätten till förmåner enligt förordningen såsom egna rättigheter, kan en arbetstagares familjemedlemmar endast göra anspråk på härledda rättigheter, det vill säga rättigheter som tillkommer dem i deras egenskap av familjemedlemmar till en arbetstagare.
Med beaktande av att alla, oavsett kön eller civilstånd, som är mellan 15 och 65 år gamla och bosatta i Nederländerna omfattas av AOW direkt och personligen, är det uppenbart att rätten till pension och därigenom till övergångsförmånerna alls inte utgör en härledd rättighet, det vill säga en rättighet som tillkommer en person i egenskap av familjemedlem till en arbetstagare, utan en egen rättighet, det vill säga en rättighet som tillkommer varje person som uppfyller villkoren i de relevanta nationella bestämmelserna. Kermaschek-principen skulle således, om den tillämpades på föreliggande fall, få till följd att A. Hallouzi-Choho, som är marockansk medborgare och aldrig har yrkesarbetat inom Nederländernas territorium, inte skulle ha någon rätt till de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW.
13 Jag vill först och främst påpeka att domstolen i den redan ett flertal gånger nämnda domen i målet Kziber, då den uttalade sig om huruvida en familjemedlem till en marockansk arbetstagare hade rätt till en arbetslöshetsförmån avsedd för unga arbetslösa, fastslog att "principen i artikel 41.1 om att det inte får förekomma någon som helst diskriminering på grund av nationalitet inom området för social trygghet innebär att den som uppfyller samtliga de villkor som föreskrivs i en nationell lagstiftning för att omfattas av ett arbetslöshetsbidrag avsett för unga arbetslösa inte skall förvägras dessa förmåner med hänvisning till sin nationalitet".(12)
Denna bedömning fastställdes och förtydligades senare i domen i målet Krid,(13) där fråga var om artikel 39.1 i samarbetsavtalet med Algeriet,(14) en bestämmelse vars innehåll är identiskt med den här diskuterade bestämmelsen. Domstolen, som i det fallet hade att tillämpa Kermaschek-principen även på familjemedlemmar till arbetstagare från tredje land med vilka gemenskapen har slutit samarbetsavtal, fastslog närmare bestämt att principen enligt denna rättspraxis inte kan tillämpas, eftersom den personkrets som avtalet är tillämpligt på "inte sammanfaller med" den personkrets som "artikel 2 i förordning nr 1408/71" är tillämplig på.
14 Uppenbarligen gäller dessa överväganden även i föreliggande fall. Den nederländska regeringen och SVB har emellertid gjort gällande att en icke nederländsk medborgare och make till en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat inte skulle ha rätt till övergångsförmånerna i fråga ens med stöd av bilaga 6 till förordningen. De anser således att om domstolen skulle fastställa att Kermaschek-principen inte kan tillämpas på familjemedlemmar till arbetstagare från tredje land som ingår i den personkrets som samarbetsavtalen är tillämpliga på, skulle resultatet bli oacceptabelt och med säkerhet inte överensstämma med vad parterna till avtalet avsett.
Den nationella domstolen har själv påpekat att familjemedlemmar till arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat därigenom skulle behandlas ogynnsamt jämfört med familjemedlemmar till arbetstagare som är medborgare i ett sådant tredje land som gemenskapen har slutit samarbetsavtal med, och har som exempel anfört målet Cabanis-Issarte, som vid tiden för beslutet om hänskjutande var anhängigt vid domstolen och i vilket just övergångsförmånerna enligt AOW diskuterades. Sammanfattningsvis är ståndpunkten den, att den icke-diskrimineringsprincip som avses i artikel 41.1 i avtalet inte kan tillämpas utan att hänsyn tas till om det rör sig om egna eller härledda rättigheter, eftersom den likabehandlingsprincip som stadgas i artikel 3.1 i förordningen, "[o]m något annat inte följer av de särskilda bestämmelserna i denna förordning", skall tillämpas på arbetstagares familjemedlemmar endast då dessa gör anspråk på härledda rättigheter.
15 Det råder inget tvivel om att det kan ge upphov till en svårförklarlig diskriminering om det görs åtskillnad mellan egna och härledda rättigheter uteslutande i fråga om familjemedlemmar till arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat och inte även i fråga om familjemedlemmar till arbetstagare som är medborgare i ett tredje land med vilket gemenskapen har slutit samarbetsavtal, särskilt om hänsyn tas till skillnaden mellan syftet med fördraget och syftet med ett enkelt samarbetsavtal. Det råder heller inget tvivel om att, utöver den rättsliga betydelsen av en sådan åtskillnad, den konstaterade orimligheten måste åtgärdas, men alls inte på det här föreslagna sättet. Faktum kvarstår nämligen att även om principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet fastslås i artikel 41.1 i avtalet, sägs där inget som skulle kunna stödja SVB:s och den nederländska regeringens uppfattning.
Denna orimlighet kan endast undanröjas genom att den princip som fastställdes av domstolen i domen i målet Kermaschek omtolkas. Detta har nämligen skett i den nyligen avkunnade domen i målet Cabanis-Issarte,(15) i vilken domstolen hävdade att i artikel 3.1 i förordningen fastslås "principen om likabehandling vid tillämpningen av medlemsstaternas lagstiftningar på området för social trygghet, utan någon åtskillnad beroende på om den berörda personen är arbetstagare, familjemedlem eller efterlevande make till en arbetstagare. Det bör tilläggas att i vilket fall som helst måste ett undantag från principen om likabehandling, vilket grundas på en av de bestämmelser i förordningen till vilka det hänvisas i artikel 3.1, vara objektivt befogat, för att undvika att den grundläggande princip om icke-diskriminering som kommer till uttryck i artikel 3.1 förlorar sin innebörd på området för social trygghet" (punkt 26). I samma dom har domstolen dessutom understrukit att "den åtskillnad mellan självständiga och härledda rättigheter som domstolen har gjort ... kan leda till att det grundläggande kravet på en enhetlig tolkning av bestämmelserna i gemenskapens rättsordning urholkas, genom att deras tillämpning på enskilda görs beroende av en indelning i egna eller härledda rättigheter i den nationella lagstiftning som tillämpas på förmånerna i fråga, i förhållande till skillnader i det inhemska systemet för social trygghet" (punkt 31).
16 Till följd av domen i fråga har således familjemedlemmar såväl till arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat (Cabanis-Issarte) som till medborgare i tredje land med vilket gemenskapen har slutit ett samarbetsavtal (A. Hallouzi-Choho) rätt till de förmåner som de har begärt med stöd av AOW på samma villkor som föreskrivs för den statens medborgare. Detta är ett resultat som inte kan anses vara annat än tillfredsställande, eftersom det undanröjer en åtskillnad som har givit upphov till oro och som för övrigt inte var förenlig med andan och ordalydelsen av artikel 3.1 i förordningen.(16)
För föreliggande fall innebär detta att det numera är irrelevant att hävda att om Kermaschek-principen inte kunde tillämpas på fallet skulle det leda till att diskrimineringen av familjemedlemmar till arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat, jämfört med familjemedlemmar till arbetstagare som är medborgare i ett tredje land med vilket gemenskapen har slutit ett sådant samarbetsavtal som det här berörda, framstod som uppenbar.
17 Ett sista påpekande. Den franska regeringen har under sammanträdet begärt att domstolen skall begränsa verkan i tiden av den kommande domen, om den skulle fastslå att den icke-diskrimineringsprincip som stadgas i artikel 41.1 i avtalet skall tolkas så, att en marockansk migrerande arbetstagares familjemedlemmar inte kan förvägras de övergångsförmåner som föreskrivs i AOW. Som skäl för detta har den angivit att konsekvenserna för det nederländska socialförsäkringssystemet skulle bli allvarliga eller oförutsägbara.
Jag vill i det avseendet endast påpeka att varken SVB eller den nederländska regeringen har inkommit med en sådan begäran eller ens gjort gällande att domstolens dom skulle kunna få allvarliga finansiella följder för det nederländska socialförsäkringssystemet. Mot bakgrund av rättspraxisen på området efter den ett flertal gånger nämnda domen i målet Kziber kunde det inte föreligga något tvivel om hur artikel 41.1 i avtalet skulle tolkas. Förutom att yrkandet förefaller ha den tvivelaktiga karaktären av självändamål, är i föreliggande fall de strikta krav som enligt en fast rättspraxis(17) ställs för att begränsa verkan i tiden av tolkningen i ett förhandsavgörande inte uppfyllda.
18 Mot bakgrund av det ovan sagda föreslår jag att domstolen besvarar frågan från Centrale Raad van Beroep på följande sätt:
Artikel 41.1 i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Konungariket Marocko, som undertecknades i Rabat den 27 april 1976 och som godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets förordning (EEG) nr 2211/78 av den 26 september 1978, skall tolkas så, att det strider mot den bestämmelsen att en medlemsstat, med anledning av att den berörde är marockansk medborgare, vägrar att bevilja sådana övergångsförmåner i fråga om ålderspension som föreskrivs till förmån för egna medborgare, till en marockansk arbetstagares familjemedlem som bor tillsammans med denne.
(1) - EGT nr L 264, s. 1.
(2) - Villkoret är emellertid lindrat genom kunglig kungörelse av den 3 december 1985, med stöd av vilken en person som har lämnat Nederländerna, men som fortsätter att vara försäkrad i kraft av AOW, räknas som bosatt där med avseende på sexårsvillkoret.
(3) - Även detta villkor har lindrats genom en bestämmelse i den kungliga kungörelsen av den 3 december 1985 och gäller inte de personer som oavbrutet har varit försäkrade i kraft av AOW mellan den 1 januari 1957 och den dag de fyllde 65 år.
(4) - Se den fastställda versionen av rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT nr L 230, s. 6).
(5) - Dom av den 31 januari 1991 (C-18/90, Rec. s. I-199).
(6) - Dom av den 20 april 1994 (C-58/93, Rec. s. I-1353).
(7) - Ovannämnda dom i målet Kziber, punkt 23, ovannämnda dom i målet Yousfi, punkt 17.
(8) - Ovannämnda dom i målet Kziber, punkt 25, ovannämnda dom i målet Yousfi, punkt 24.
(9) - Dom av den 2 maj 1990, Winter-Lutzins (C-293/88, Rec. s. I-1623, punkt 16). Se även dom av den 25 februari 1986, Spruyt (284/84, Rec. s. 685).
(10) - Ovannämnda dom i målet Winter-Lutzins, punkt 18.
(11) - Se dom av den 23 november 1976, Kermaschek (40/76, Rec. s. 1669, punkt 8). Se även den i det avseendet senast avkunnade domen av den 27 maj 1993 i målet Schmidt (C-310/91, Rec. s. I-3011, punkt 12).
(12) - Ovannämnda dom i målet Kziber, punkt 28.
(13) - Dom av den 5 april 1995 (C-103/94, REG s. I-719).
(14) - Avtalet undertecknades i Alger den 26 april 1976 och godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets förordning (EEG) nr 2110/78 av den 26 september 1978 (EGT nr L 263, s. 1).
(15) - Dom av den 30 april 1996 (C-308/93, REG s. I-2097).
(16) - Dessa aspekter har jag behandlat utförligt i förslaget till avgörande av den 29 februari 1996 i det ovan nämnda målet Cabanis-Issarte. Se särskilt punkterna 6, 7 och 11-14.
(17) - Se dom av den 8 april 1976, Defrenne (43/75, Rec. s. 455, punkt 69-75), och, senast, ovannämnda dom av den 30 april 1996, Cabanis-Issarte, punkt 46-48.