62022CJ0633_RES
Mål C‑633/22
Real Madrid Club de FútbolochAE
mot
EE och Société Éditrice du Monde SA
(begäran om förhandsavgörande från Cour de cassation (Frankrike))
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 4 oktober 2024
”Begäran om förhandsavgörande – Ett område med frihet, säkerhet och rättvisa – Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning (EG) nr 44/2001 – Artiklarna 34 och 45 – Erkännande och verkställighet av domar – Upphävande av en verkställighetsförklaring – Vägransgrunder – Grunderna för rättsordningen (ordre public) i den medlemsstat där domen görs gällande – En tidning och en av tidningens journalister har dömts till skadeståndsansvar för att ha skadat en idrottsklubbs anseende – Skadestånd – Artikel 11 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Pressfrihet”
Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning nr 44/2001 – Erkännande och verkställighet av domar – Vägransgrunder – Åsidosättande av grunderna för rättsordningen (ordre public) i den medlemsstat där domen görs gällande – Tillämpningsområde – En tidning och en av tidningens journalister har dömts till skadeståndsansvar för att ha skadat en idrottsklubbs anseende – Yttrandefrihet – Pressfrihet – Uppenbart åsidosättande – Omfattas
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artiklarna 11 och 51.1; rådets förordningar nr 44/2001, artiklarna 34.1 och 43–45)
(se punkterna 41–44, 49, 50, 53–61, 66, 67, 70, 73 och 74 samt domslutet)
Resumé
Efter en begäran om förhandsavgörande från Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), uttalar sig EU-domstolen (stora avdelningen) om tillämpningen av undantaget gällande grunderna för rättsordningen (ordre public) för att neka verkställighet av ett avgörande som meddelats av en domstol i en annan medlemsstat, vilket strider mot pressfriheten.
I december år 2006 publicerade tidningen Le Monde en artikel, skriven av EE, en journalist som var anställd av tidningen, i vilken det angavs att Real Madrid Club de Fútbol (nedan kallad Real Madrid) och Fútbol Club Barcelona hade anlitat tjänster av en av initiativtagarna till ett dopingnätverk inom cykelsport. Denna artikel delades i många medier, bland annat i spanska medier. Samma månad publicerade tidningen Le Monde, utan någon kommentar, den dementi som Real Madrid skickat till tidningen.
I maj år 2007 väckte Real Madrid och AE, som var medlem av dess medicinska team, talan vid en spansk domstol i första instans om skadestånd mot tidningen Le Mondes utgivare och EE, på grund av att deras heder hade kränkts. Förstainstansdomstolen förpliktade svarandena att utge skadestånd på 300000 euro till Real Madrid och på 30000 euro till AE för ideell skada. Den domstolen förordnade dessutom att domen skulle publiceras både i tidningen Le Monde och i en spansk tidning. Domen fastställdes i andra instans och Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) avslog överklagandet av denna dom.
Den spanska förstainstansdomstolen förordnade år 2014 genom två beslut om att den dom som högsta domstolen hade meddelat skulle verkställas samt att 90000 euro skulle utges till Real Madrid och att 3000 euro skulle utges till AE, som ersättning för ränta och kostnader, utöver kapitalbeloppen.
Tribunal de grande instance de Paris (Förstainstansdomstolen i Paris, Frankrike) utfärdade två förklaringar om verkställighet av denna dom och de båda besluten. Cour d’appel de Paris (Appellationsdomstolen i Paris, Frankrike) upphävde emellertid dessa verkställighetsförklaringar med motiveringen att verkställighet av de domar där dessa skadeståndsanspråk fastställdes skulle innebära ett oacceptabelt åsidosättande av fransk ordre public, i den mån det skulle utgöra en inskränkning av yttrandefriheten.
Real Madrid och AE överklagade dessa domar till Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), som vill få klarhet under vilka förutsättningar verkställighet ska vägras, enligt Bryssel I‑förordningen (
1
), av en dom genom vilken en tidningsutgivare och en av tidningens journalister förpliktas att utge skadestånd för ideell skada, på grund av att verkställighet av domen är ägnad att medföra en uppenbar kränkning av pressfriheten, såsom denna frihet är stadfäst i artikel 11 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
Domstolens bedömning
Inledningsvis erinrar domstolen om att bestämmelsen om grunderna för rättsordningen (ordre public) i artikel 34.1 i Bryssel I‑förordningen endast får tillämpas i undantagsfall då erkännande eller verkställande av den dom som har meddelats i en annan medlemsstat på ett icke godtagbart sätt skulle innebära en konflikt med rättsordningen i den stat där domen görs gällande, genom att kränka en grundläggande princip i denna medlemsstat eller i unionsrätten. Det är nämligen den nationella domstolens uppgift att säkerställa att rättigheter som är grundade på unionsrätten skyddas lika effektivt som nationella rättigheter.
Så är fallet bland annat vad gäller de grundläggande rättigheter som anges i stadgan, vilka ska iakttas av en nationell domstol när denna tillämpar Bryssel I‑förordningen och därmed tillämpar unionsrätten (
2
). Med hänsyn till att principen om ömsesidigt förtroende är av grundläggande betydelse när unionsrätten tillämpas kan medlemsstaterna emellertid vara skyldiga att presumera att de andra medlemsstaterna, utom under exceptionella omständigheter, iakttar de grundläggande rättigheter som erkänns i unionsrätten. Det är således endast om verkställighet av en dom i den medlemsstat där domen görs gällande skulle leda till en uppenbar kränkning av en grundläggande rättighet, såsom denna rättighet stadfästs i stadgan, som verkställighet av den domen ska vägras eller verkställighetsförklaringen avseende denna, i förekommande fall, ska upphävas.
Vad särskilt gäller yttrandefriheten preciserar domstolen att denna utgör en av grundvalarna för ett demokratiskt och pluralistiskt samhälle och ingår i de värden som unionen enligt artikel 2 FEU bygger på. Inskränkningar av pressfriheten, såsom ingrepp mot journalister, tidnings- och tidskriftsutgivare samt pressorgan, ska således begränsas till vad som är strängt nödvändigt.
Det följer vidare av Europadomstolens fasta praxis att de undantag från yttrandefriheten som finns ska tolkas restriktivt och att Europakonventionen (
3
) knappast lämnar något utrymme för inskränkningar i yttrandefriheten när det gäller politisk debatt eller frågor av allmänintresse (
4
). Frågor som rör professionell idrott faller inom denna kategori. Ett demokratiskt samhälles intresse av att säkerställa och bevara pressfriheten ska således tillmätas stor vikt vid bedömningen av huruvida den ifrågavarande inskränkningen är proportionerlig i förhållande till det legitima mål som eftersträvas. Varje avgörande enligt vilket skadestånd utdöms för skada på någons anseende måste emellertid uppvisa en rimlig proportionalitet mellan det utdömda beloppet och den vållade skadan.
Det ska i detta avseende göras skillnad på skadestånd som utdöms till förmån för en juridisk person och skadestånd som utdöms till förmån för en fysisk person, eftersom förtal av en fysisk person kan påverka dennes värdighet, medan en juridisk persons anseende saknar denna moraliska dimension. Vad gäller frågan huruvida en påföljd är proportionerlig, medför varje omotiverad begränsning av yttrandefriheten en risk för att framtida mediabevakning av liknande frågor hämmas eller förhindras. Enligt rättspraxis från Europadomstolen ska största försiktighet iakttas när de vidtagna åtgärderna eller sanktionerna kan avskräcka pressen från att delta i diskussioner om frågor av berättigat allmänt intresse och således få en avskräckande verkan på utövandet av pressfriheten med avseende på sådana frågor.
Mot bakgrund av dessa överväganden konstaterar domstolen att verkställighet ska vägras av en dom genom vilken en tidningsutgivare och en av tidningens journalister förpliktas att utge skadestånd för ideell skada som en idrottsklubb och en av personerna i dess medicinska team vållats, när denna verkställighet skulle medföra en uppenbar kränkning av artikel 11 i stadgan. En sådan uppenbar kränkning ingår nämligen i grunderna för rättsordningen (ordre public) i den medlemsstat där domen görs gällande och utgör således en sådan grund för att vägra verkställighet som avses i artikel 34.1 i Bryssel I‑förordningen, jämförd med artikel 45 i samma förordning. (
5
)
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att – med beaktande av samtliga omständigheter i det enskilda fallet, däribland inte bara de skadeståndsskyldigas tillgångar utan även hur grovt vållandet är och skadans omfattning, såsom dessa omständigheter har fastställts i de ifrågavarande avgörandena i de nationella målen – bedöma huruvida verkställigheten av dessa avgöranden skulle leda till en uppenbar kränkning av artikel 11 i stadgan. I detta avseende ankommer det på den nationella domstolen att pröva huruvida det skadestånd som utdömts genom dessa avgöranden är uppenbart oproportionerligt i förhållande till den ifrågavarande skadan på anseendet och således riskerar att få en avskräckande verkan i den medlemsstat där dessa avgöranden görs gällande, på mediebevakningen av liknande frågor i framtiden eller, mer allmänt, på utövandet av pressfriheten, såsom den kommer till uttryck i artikel 11 i stadgan.
Den nationella domstolen får visserligen beakta de skadeståndsbelopp som för en jämförbar skada utges i den medlemsstat där domen görs gällande. En eventuell diskrepans mellan dessa belopp och skadeståndets omfattning i de ifrågavarande avgörandena räcker emellertid inte i sig för att anse att detta skadestånd är uppenbart oproportionerligt i förhållande till den ifrågavarande kränkningen av de skadelidandes anseende. Denna prövning får för övrigt inte innefatta en prövning av de bedömningar av de faktiska omständigheterna som domstolarna i ursprungsmedlemsstaten har gjort, vilken skulle utgöra en sådan omprövning i sak som uttryckligen är förbjuden enligt artiklarna 36 och 45.2 i Bryssel I‑förordningen. För det fall den nationella domstolen konstaterar att en uppenbar kränkning av pressfriheten föreligger, ska den vägra att verkställa dessa avgöranden endast vad avser den del av skadeståndet som, i den medlemsstat där avgörandena görs gällande, är uppenbart oproportionerlig.
(
1
)	Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1) (nedan kallad Bryssel I- förordningen).
(
2
)	I den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan.
(
3
)	Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen).
(
4
)	Se artikel 10.2 i Europakonventionen.
(
5
)	När det gäller förevarande fall, vilket avser prövning av en talan mot en verkställighetsförklaring, hänvisar artikel 45 i Bryssel I-förordningen till de grunder för att vägra verkställighet som avses i artikel 34.1 i den förordningen.