62003CO0297_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑297/03
dėl Oberster Gerichtshof
(Austrija) 2003 m. birželio 4 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. liepos 10 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Sozialhilfeverband Rohrbach
prieš
Arbeiterkammer Oberösterreich ir
Österreichischer Gewerkschaftsbund,
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai N. Colneric (pranešėjas) ir J. N. Cunha Rodrigues,
generalinis advokatas P. Léger,
kancleris R. Grass,
pranešęs prašymą pateikusiam teismui, kad Teisingumo Teismas, remdamasis Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalimi, ketina spręsti klausimą motyvuota nutartimi,
paprašęs Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodytų asmenų pateikti pastabas šiuo klausimu,
išklausęs generalinį advokatą,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 82, p. 16) 1 straipsnio 1 dalies c punkto ir 3 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.
2. Šis prašymas pateiktas byloje tarp Sozialhilfeverband Rohrbach, savivaldybių socialinės paramos viešojo susivienijimo (toliau – Sozialhilfeverband ), ir Arbeiterkammer Oberösterreich, regioninių darbuotojų rūmų (toliau – Arbeiterkammer ), bei Österreichischer Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft öffentlicher Dienst, valstybės tarnautojų profesinės sąjungos (toliau – Gewerkschaftsbund ), siekiant sužinoti, ar Sozialhilfeverband darbuotojų darbo sutartys buvo perduotos dviems naujoms ribotos atsakomybės viešosioms įmonėms.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisė
3. 1977 m. vasario 14 d. Tarybos direktyva 77/187/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 61, p. 26), iš dalies pakeista 1998 m. birželio 29 d. Tarybos direktyva 98/50/EB (OL L 201, p. 88), buvo susisteminta Direktyva 2001/23. Ši direktyva įsigaliojo 2001 m. balandžio 11 d. Šia proga naujas perkėlimo į nacionalinę teisę terminas nebuvo nustatytas.
4. Pirmajame klausime prašymą pateikęs teismas remiasi „Direktyva 77/187/EEB, iš dalies pakeista Direktyva 98/50/EB (dabar – Direktyva 2001/23/EB)“.
5. Kadangi perdavimas pagrindinėje byloje vyko po Direktyvos 2001/23 įsigaliojimo, ši direktyva yra svarbi.
6. Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalis nustato:
„1. a)	Ši direktyva taikoma teisinio perdavimo arba susijungimo atveju perduodant įmonę, verslą arba įmonės ar verslo dalį kitam darbdaviui.
b) < … >
c) Ši direktyva taikoma valstybės ir privačioms įmonėms, kurios verčiasi ūkine veikla, nesvarbu, ar jos veikia siekdamos pelno, ar ne. Valstybinių valdymo institucijų administracinis pertvarkymas arba administracinių funkcijų perdavimas, atliekamas tarp valstybinės valdžios institucijų, nepriskiriamas šioje direktyvoje nustatytam perdavimui.“
7. Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis nustato:
„Perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, ryšium su perdavimu yra perduodamos perėmėjui.
Valstybės narės gali nustatyti, kad po perdavimo dienos perdavėjas ir perėmėjas yra solidariai atsakingi už įsipareigojimus, iki perdavimo dienos kilusius iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną.“
Nacionalinė teisė
8. 1993 m. liepos 9 d. Arbeitsvertragsrechts-Anpassungsgesetz
(Darbo sutarčių teisės aktų derinimo įstatymas) (BGBl. 459/1993, toliau – AVRAG) buvo priimtas perkeliant Direktyvą 77/187 į Austrijos teisę. Iš prašymą pateikusio teismo sprendimo neišplaukia, kad nacionalinis reglamentavimas buvo pakeistas dėl Direktyvų 98/50 ir 2001/23.
9. AVRAG, remiantis jo 1 straipsnio 2 dalies 1 punktu, netaikomas darbo sutartims, sudarytoms su žemėmis, savivaldybių susivienijimais ir savivaldybėmis, net jei šios sutartys yra privataus pobūdžio. Pagrindinėje byloje minimiems pagal sutartį dirbantiems tarnautojams galioja 2001 m. Oberösterreichisches Gemeindebedienstetengesetz
(įstatymas, taikomas Aukštutinės Austrijos žemės savivaldybių tarnautojams, LGBl. 48/2001). Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad nei šis įstatymas, nei kuri kita Aukštutinės Austrijos žemes teisės nuostata nenumato, kad minima direktyva turi būti perkelta į vidaus teisę šių asmenų kategorijos atžvilgiu.
10. AVRAG 3 straipsnis „Įmonių, verslo ar verslo dalių perdavimas kitam darbdaviui“ nustato:
„1. Kai įmonė, verslas arba verslo dalis perduodami kitam darbdaviui (verslo perdavimas), jis įgyja darbdavio teisinį statusą ir iš perdavimo momentu egzistuojančių darbo santykių kylančias visas teises ir pareigas.
< … >
4. Darbuotojas gali prieštarauti jo darbo santykių perdavimui, jei perėmėjas neperima kolektyvinės sutarties (4 straipsnis) arba senatvės draudimo prievolės (5 straipsnis). < … > Tokiu atveju darbo santykiai su perdavėju lieka nepasikeitę. < … > “
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
11. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad Sozialhilfeverband
yra žemės įstatymu įkurtas savivaldybių susivienijimas, kuris kaip regioninis valdymo organas, remdamasis 1998 m. Oberösterreichisches Sozialhilfegesetz
(1998 m. Aukštutinės Austrijos žemės socialinės paramos įstatymas, LGBl. 82/1998) 31 straipsniu, vykdo socialinės paramos funkciją pagal šio įstatymo 29 straipsnio antrąją pastraipą savo veiklos srityje.
12. Jo dviejose įmonėse dirba maždaug šimtas darbuotojų, kurių dalis laikomi fiziškai arba protiškai neįgaliais pagal Behinderteneinstellungsgesetz
(Neįgaliųjų įdarbinimo įstatymas, BGBl. 22/1970). Sozialhilfeverband, vadovaudamas ir remdamas neįgaliųjų dirbtuves, vykdo ne viešosios valdžios, bet privataus ūkio subjekto veiklą.
13. Dėl ekonominių ir organizacinių priežasčių Sozialhilfeverband
parengė planą atskirti dvi įmones perduodant jų verslą dviems naujai įsteigtoms ribotos atsakomybės bendrovėms.
14. Vykdant šį planą bendrovė Altenfeldner Werkstätten gemeinnützige GmbH
(toliau – Altenfeldner Werkstätten ) 2002 m. gruodžio 28 d. buvo užregistruota įmonių registro kategorijoje „Neįgaliųjų dirbtuvių verslas“. Tą pačią dieną bendrovė Artegra Werkstätten gemeinnützige GmbH (toliau – Artegra Werkstätten ) buvo užregistruota to paties registro kategorijoje „Sodininkystė ir skalbykla“. Abi bendrovės yra ribotos atsakomybės viešosios bendrovės. Sozialhilfeverband
priklauso visas abiejų bendrovių kapitalas.
15. Remiantis sutartimi dėl įnašų, sudaryta tarp Sozialhilfeverband
ir atitinkamai Altenfeldner Werkstätten
bei Artegra Werkstätten, abi Sozialhilfeverband įmonės sudarė įnašus natūra į dviejų bendrovių kapitalą. Sozialhilfeverband joms taip pat perdavė su padalijimu susijusios įrangos valdymo teises. Pagal sutartį dėl įnašų naujosios bendrovės privalo pakeisti Sozialhilfeverband
visuose egzistuojančiuose teisiniuose santykiuose, susidariusiuose dėl abiejų perduotų įmonių tarp Sozialhilfeverband
ir trečiųjų asmenų. Sozialhilfeverband, remdamasis sutartimi trečiųjų asmenų naudai ( echter Vertrag zugunsten Dritter ), garantuoja, kad perduodamų darbuotojų teises ateityje išsaugos perimančios įmonės.
16. Toliau planuojama Sozialhilfeverband
turimas abiejų bendrovių verslo dalis perduoti Arcus Sozialnetzwerk gemeinnützige GmbH, viešajai ribotos atsakomybės bendrovei (toliau – Arcus Sozialnetzwerk ), kurios vienintelė akcininkė yra privati asociacija. Ši asociacija, kaip ir Arcus Sozialnetzwerk, veikia neįgaliųjų socialinės paramos srityje. Jos nariai yra privatūs fiziniai ir juridiniai asmenys. Iki sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmimo dienos šis verslo dalių perdavimas dar nebuvo įvykdytas, nes tai priklausė nuo specialaus Sozialhilfeverband vadovybės nutarimo, kuris dar nebuvo priimtas.
17. Arcus Sozialnetzwerk
pagal perdavimo sutartį, sudarytą su Sozialhilfeverband, gali perduoti arba įkeisti jos verslo dalis dviejose naujai įsteigtose bendrovėse tik su Sozialhilfeverband
sutikimu. Be to, sutartyje yra specialių nuostatų dėl verslo dalių grąžinimo, būtent sutartinių įsipareigojimų nevykdymo, verslo tikslo išnykimo arba likvidavimo atveju. Verslo dalių perdavimas Arcus Sozialnetzwerk
nekeičia Sozialhilfeverband
įsipareigojimo garantuoti perduotų darbuotojų teises. Sozialhilfeverband
įmonės neperduodamos tiesiogiai Arcus Sozialnetzwerk, nes ši bendrovė nori atskirai tvarkyti abiejų įmonių buhalteriją ir siekiant išvengti tam tikrų su atsakomybe susijusių pasekmių.
18. Oberster Gerichtshof
nurodė, kad darbuotojai ginčijo jų darbo sutarčių perdavimo naujai įsteigtoms bendrovėms egzistavimą. Jie tvirtino ir toliau palaikantys sutartinius santykius su Sozialhilfeverband.
19. Sozialhilfeverband
pateikė Oberster Gerichtshof
prašymą, paremtą Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz
(Darbo ir socialinių teismų įstatymas, BGBl. 104/1985) 54 straipsnio 2 dalimi, pripažinti, kad dėl Sozialhilfeverband
įvykdyto įmonių atskyrimo ir jų valdymo teisių perdavimo bendrovėms Artegra Werkstätten
ir Altenfeldner Werkstätten
iki tol Sozialhilfeverband
dirbusių darbuotojų darbo sutartys buvo perduotos šioms bendrovėms.
20. Sozialhilfeverband
tvirtina, kad galima remtis tiesioginiu minėtos direktyvos taikymu, net jei AVRAG 3 straipsnis, remiantis AVRAG 1 straipsnio 2 dalies 1 punktu, netaikomas darbo santykiams su savivaldybių susivienijimais,
nepaisant to, kad Aukštutinės Austrijos žemė kaip kompetentingas įstatymų leidėjas delsė priimti teisės aktą dėl savivaldybės tarnautojų, perkeliantį šią direktyvą.
21. Remdamasis 1982 m. sausio 19 d. Sprendimu Becker
(8/81, Rink. p. 53) ir 1989 m. birželio 22 d. Sprendimu Fratelli Costanzo
(103/88, Rink. p. 1839), prašymą pateikęs teismas dėl savo pirmo prejudicinio klausimo pastebi, kad Sozialhilfeverband pagal Teisingumo Teismo praktiką, be abejonės, yra valstybinė įstaiga, kurios atžvilgiu privatūs asmenys gali remtis besąlyginėmis ir pakankamai tiksliomis direktyvos nuostatomis. Vis dėlto abejonė gali atsirasti dėl privačių bendrovių, kurioms buvo perduotas verslas. Tai gali būti svarbu, nes direktyva, remiantis 1994 m. liepos 14 d. Sprendimu Faccini Dori
(C‑91/92, Rink. p. I‑3325), negali būti taikoma tiesiogiai privačiam asmeniui. Todėl direktyvoje numatytos įmonių perdavimo pasekmės negali turėti tiesioginio poveikio.
22. Žinoma, remiantis 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimu Collino et Chiappero
(C‑343/98, Rink. p. I‑6659), galima teigti, kad pagrindinėje byloje perimančios privačios bendrovės taip pat turi būti laikomos valstybinėmis ir minėta direktyva joms taikoma tiesiogiai, nes perduodantis savivaldybių susivienijimas yra perimančių bendrovių 100 % akcijų turėtojas. Vis dėlto reikia atsižvelgti į tai, kad perimančių įmonių akcijos priklausys perduodančiam savivaldybių susivienijimui tik laikinai, ir jau parengta sutartis, kuriai reikia tik susivienijimo pirmininko pritarimo, dėl šių akcijų perdavimo visiškai privačiai bendrovei. Todėl, jei perimančios bendrovės nebūtų laikomos valstybinėmis, vien dėl šios priežasties direktyva negalėtų būti taikoma tiesiogiai.
23. Be to, antrajame klausime prašymą pateikęs teismas atkreipia dėmesį, kad Teisingumo Teismo praktikoje iki šiol buvo analizuojamas tiktai toks atvejis, kai privatus asmuo norėjo valstybės įstaigos atžvilgiu remtis tiesioginiu direktyvos taikymu. Tačiau nagrinėjamu atveju susiję darbuotojai nenori remtis net tiesiogiai taikomos direktyvos tiesioginiu taikymu jų atžvilgiu. Pati valstybės įstaiga savo ir perimančios bendrovės naudai ketina remtis tokiu tiesioginiu taikymu. Be to, valstybės įstaiga, kuri remiasi minėtos direktyvos tiesioginiu taikymu, pati neturi kompetencijos šios direktyvos perkėlimui į vidaus teisę.
24. Prašymą pateikęs teismas pažymi, kad, jei valstybės įstaiga negalėtų remtis tiesioginiu minėtos direktyvos taikymu, ji savo darbuotojų atžvilgiu negalėtų remtis darbo sutarčių perdavimu, bet tam tikri jos darbuotojai galėtų remtis tiesioginiu šios direktyvos poveikiu jų atžvilgiu.
25. Esant šioms aplinkybėms Oberster Gerichtshof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar privati ribotos atsakomybės bendrovė, kurios vienintelis akcininkas yra savivaldybių socialinės paramos viešasis susivienijimas, kuriai perduota privataus administravimo funkcija (socialinė parama eksploatuojant neįgaliųjų dirbtuvę), net ir tuomet laikytina „valstybės įstaiga“, kuriai tiesiogiai taikomi nepakankamai į vidaus teisę perkeltos Direktyvos 77/187/EEB, iš dalies pakeistos Direktyva 98/50/EB (dabar – Direktyva 2001/23/EB), 3 straipsnio 1 dalis ir 1 straipsnio 1 dalies c punktas, jei savivaldybių susivienijimo turimos akcijos pagal perdavimo sutartį, kuriai reikia tik susivienijimo pirmininko sutikimo, turi būti perduotos visiškai privačiai ribotos atsakomybės bendrovei?
Jei į šį klausimą bus atsakyta teigiamai:
2. Ar savo verslą perduodantis Sozialhilfeverband
(socialinės paramos savivaldybių susivienijimas) kaip „valstybės įstaiga“ pagal Europos Bendrijų Teisingumo Teismo praktiką gali savo darbuotojų, kurie prieštarauja jų darbo sutarčių perdavimui perėmėjui (pirmo klausimo prasme) ir reikalauja jų darbo santykių su perdavėju tolesnio išlaikymo, atžvilgiu, esant nepakankamam pirmame klausime nurodytų direktyvos nuostatų perkėlimui, remtis nurodytos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies ir 1 straipsnio 1 dalies c punkto tiesioginiu taikymu, dėl kurio darbo sutartys laikomos perduotomis perėmėjui; ar šiuo atžvilgiu turi reikšmės tai, kad ne pati „valstybinė įstaiga“ kaip pardavėjas, o aukštesnė instancija (žemė) turi kompetenciją priimti direktyvą į vidaus teisę perkeliančius teisės aktus?“
Dėl prejudicinių klausimų
26. Kadangi atsakymą į prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismo nuomone, galima aiškiai nustatyti iš jo praktikos, jis, remdamasis savo Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalimi, pranešė prašymą pateikusiam teismui apie savo ketinimą priimti motyvuotą nutartį ir pasiūlė Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodytiems asmenims pateikti pastabas šiuo klausimu.
Dėl pirmo klausimo
27. Iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad besąlyginėmis ir pakankamai tiksliomis direktyvos nuostatomis galima remtis organizacijų ir įstaigų, pavaldžių valstybės valdžios institucijai ar savivaldybei arba jų kontroliuojamų, atžvilgiu (žr. 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo Marshall, 152/84, Rink. p. 723, 46 ir 49 punktus; jau nurodyto sprendimo Fratelli Costanzo
31 punktą ir 1990 m. liepos 12 d. Sprendimo Foster ir kt., C‑188/89, Rink. p. I‑3313, 18 punktą).
28. Kadangi Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalis ir 1 straipsnio 1 dalies c punkto pirmasis sakinys tenkina tiesioginio poveikio turėjimo sąlygas, šiomis nuostatomis gali būti remiamasi privačios ribotos atsakomybės bendrovės, kurios vienintelis akcininkas yra savivaldybių socialinės paramos viešasis susivienijimas, atžvilgiu.
29. Šiuo požiūriu faktas, kad tokio susivienijimo turimos akcijos pagal perdavimo sutartį, kuriai reikia tik susivienijimo pirmininko pritarimo, turi būti perduodamos ribotos atsakomybės bendrovei, kurios vienintelė akcininkė yra privati asociacija, neturi reikšmės. Tai tik projektas, kuris savaime negali pakeisti pirmosios bendrovės teisinio pobūdžio.
30. Todėl į pirmą klausimą reikia atsakyti taip, kad privati ribotos atsakomybės bendrovė, kurios vienintelis akcininkas yra savivaldybių socialinės paramos viešasis susivienijimas, priskiriama įstaigoms, kurių atžvilgiu galima remtis Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies c punkto pirmu sakiniu ir 3 straipsnio 1 dalimi.
Dėl antro klausimo
31. Antru klausimu prašymą pateikęs teismas iš esmės norėtų sužinoti, ar savo verslą perduodanti valstybės įstaiga gali remtis Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalimi ir 1 straipsnio 1 dalies c punktu darbuotojo atžvilgiu, siekdama jį įpareigoti tęsti darbo santykius su perėmėju.
32. Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką (konkrečiai žr. 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Arcaro, C‑168/95, Rink. p. I‑4705, 36 punktą ir nurodytą teismo praktiką) direktyva negali pati nustatyti pareigų privačiam asmeniui, todėl jos nuostatomis negali būti remiamasi jo atžvilgiu.
33. Taigi valstybės įstaiga negali remtis Direktyva 2001/23 darbuotojo atžvilgiu tam, kad jį įpareigotų tęsti darbo santykius su viena ar daugiau įmonių perėmėjų.
34. Šiuo atveju neturi reikšmės tai, ar valstybės įstaiga pati yra atsakinga už minėtos direktyvos neperkėlimą.
35. Todėl į antrą klausimą reikia atsakyti taip, kad savo verslą perduodanti valstybės įstaiga negali remtis Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalimi ir 1 straipsnio 1 dalies c punktu darbuotojo atžvilgiu, siekdama jį įpareigoti tęsti darbo santykius su perėmėju.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
36. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Kitų asmenų, pateikusių Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nutaria:
1. Privati ribotos atsakomybės bendrovė, kurios vienintelis akcininkas yra savivaldybių socialinės paramos viešasis susivienijimas, priskiriama įstaigoms, kurių atžvilgiu galima remtis 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo 1 straipsnio 1 dalies c punkto pirmu sakiniu ir 3 straipsnio 1 dalimi.
2. Savo verslą perduodanti valstybės įstaiga negali remtis Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalimi ir 1 straipsnio 1 dalies c punktu darbuotojo atžvilgiu, siekdama jį įpareigoti tęsti darbo santykius su perėmėju.