62003CC0177_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
Valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas
–
Tarybos direktyvos 89/618/Euratomas dėl plačiosios visuomenės informavimo apie sveikatos apsaugai taikytinas priemones ir atliktinus veiksmus nepaprastosios radiologinės padėties atveju 2, 3, 5, 6, 7 ir 8 straipsnius įgyvendinančių teisės aktų nepriėmimas
“
I – Įvadas
1. Šiuo ieškiniu, pateiktu pagal EAEB sutarties 141 straipsnį, Komisija Teisingumo Teismas prašo pripažinti, jog nepriimdama 1989 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 89/618/Euratomas dėl plačiosios visuomenės informavimo apie sveikatos apsaugai taikytinas priemones ir atliktinus veiksmus nepaprastosios radiologinės padėties atveju(2) (toliau – direktyva) 2, 3, 5, 6, 7 ir 8 straipsnius įgyvendinančių teisės aktų, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
II – Direktyva
2. Šia direktyva siekiama užtikrinti, kad nepaprastosios radiologinės padėties atveju gyventojai, galintys būti paveikti arba esantys iš tikrųjų paveikti, gautų šios direktyvos prieduose nurodytą informaciją. Ši informacija nepaprastosios radiologinės padėties atveju gyventojams, kurie gali būti paveikti, pranešama be jokios išankstinės užklausos (5 straipsnis). Susidarius nepaprastajai radioaktyviajai padėčiai, iš tikrųjų paveiktiems gyventojams turi būti nedelsiant po avarijos suteikiama nurodyta informacija (6 straipsnis). Asmenims, kurie gali būti įtraukti skubiai organizuoti pagalbą, būtina suteikti informaciją apie galimus dalyvavimo padarinius jų sveikatai (7 straipsnis). Visais šiais atvejais reikia nurodyti institucijas, atsakingas už pagalbos priemonių įgyvendinimą (8 straipsnis). Pareigos informuoti apimtį nustato direktyvos 2 ir 3 straipsniuose pateikiama „nepaprastosios radiologinės padėties“ sąvoka. Apibendrindamas Komisijos kaltinimus, pacituosiu atitinkamas direktyvos nuostatas. Direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas pasibaigė 1991 m. lapkričio 27 dieną.
III – Procedūra
3. Po Komisijos ir Prancūzijos vyriausybės susirašinėjimo dėl priemonių, kurių ši vyriausybė ėmėsi perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, bei išnagrinėjusi tam tikras planuojamas priemones, apie kurias Prancūzijos Respublika pranešė Komisijai pagal EAEB sutarties 33 straipsnio trečiąją pastraipą, Komisija padarė išvadą, kad direktyva nebuvo visiškai perkelta į Prancūzijos teisę. Todėl 2000 m. liepos 27 d. ji išsiuntė Prancūzijos vyriausybei argumentuotą nuomonę, nurodydama per du mėnesius nuo gavimo priimti visiškai direktyvą perkeliančius būtinus teisės aktus. Prancūzijos vyriausybės prašymu šis terminas vieną mėnesį buvo pratęstas – iki 2000 m. spalio 27 dienos. Atsižvelgdama į tai, kad iki tos datos Prancūzijos vyriausybės priimtų teisės aktų nepakako, 2003 m. balandžio 16 d. Komisija pareiškė šį ieškinį.
IV – Komisijos kaltinimai
4. Pirmas Komisijos kaltinimas susijęs su ne visiškai į nacionalinę teisę perkelta direktyvos 2 straipsnyje nurodyta „nepaprastosios radiologinės padėties“ sąvoka. Minėtame straipsnyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje „nepaprastoji radiologinė padėtis“ yra bet kokia padėtis:
1. Susidariusi:
a) 	valstybės narės teritorijoje įvykus avarijai, susijusiai su 2 dalyje nurodytais įrenginiais ar veikla, dėl kurios į aplinką patenka ar gali patekti dideli radioaktyviosios medžiagos kiekiai; arba
b) 	pastebėjus ir nustačius savo teritorijoje ar už jos ribų įprastinę normą viršijančius radioaktyvumo lygius, kurie gali pakenkti žmonių sveikatai toje valstybėje narėje; arba
c) 	įvykus kitokioms negu šio straipsnio a punkte apibrėžtoms avarijoms, susijusioms su 2 dalyje nurodytais įrenginiais ar veikla, dėl kurių į aplinką patenka ar gali patekti dideli radioaktyviųjų medžiagų kiekiai; arba
d) 	įvykus kitoms avarijoms, dėl kurių į aplinką patenka ar gali patekti dideli radioaktyviųjų medžiagų kiekiai.
2. Sietina su 1 dalies a ir c punktuose nurodytais įrenginiais ar veikla, būtent su:
a) 	bet kokiu branduoliniu reaktoriumi, kad ir kur jis būtų;
b) 	bet kokiu kitu branduolinio kuro ciklo įrenginiu;
c) 	bet kokiu radioaktyviųjų atliekų tvarkymo įrenginiu;
d) 	branduolinio kuro arba radioaktyviųjų atliekų vežimu ir laikymu;
e) 	žemės ūkyje, pramonėje, medicinoje ir su šiomis sritimis susijusiems mokslo bei mokslo tyrimų tikslams naudojamų radioaktyviųjų izotopų gamyba, naudojimu, laikymu, laidojimu ir vežimu; ir
f) radioaktyviųjų izotopų naudojimu elektros gamybai kosminiuose laivuose“. (Pataisytas vertimas)
Komisija teigia, kad Prancūzijos Respublikos priimtų teisės aktų taikymo sritis yra siauresnė nei nurodytoji direktyvoje. Pirma, jie neapima visų direktyvos 2 straipsnio 2 punkto d, e ir f papunkčiuose numatytų situacijų. Antra, jie yra taikomi tik branduoliniams reaktoriams, kurių terminė galia didesnė nei 10 MW, nors direktyvos 2 straipsnio 2 punkto a papunktis aiškiai taikomas visiems branduoliniams reaktoriams. Trečia, priešingai nei nurodyta direktyvos 2 straipsnio 1 punkto b ir c papunkčiuose, šie teisės aktai taikomi tik nepaprastosioms padėtims, susijusioms su įrenginiais ir veiklos rūšimis Prancūzijoje.
5. Antras Komisijos kaltinimas susijęs su direktyvos 3 straipsnio neperkėlimu į nacionalinę teisę. Šis straipsnis nustato:
„Taikant šią direktyvą terminai „didelis radioaktyviosios medžiagos išsiskyrimas“ ir „viršijantys įprastinę normą radioaktyvumo lygiai, kurie gali pakenkti žmonių sveikatai“, turi būti suprantami kaip nurodantys padėtis, į kurias gali patekti žmonės, paveikti dozių, viršijančių direktyvose, nustatančiose pagrindinius Bendrijos radiacinės saugos saugumo standartus, numatytas dozės ribas“. (Pataisytas vertimas)
Komisija pastebi, kad terminai „didelis radioaktyviosios medžiagos išsiskyrimas” ir „viršijantys įprastinę normą radioaktyvumo kiekiai, kurie gali pakenkti žmonių sveikatai“, nebuvo apibrėžti Prancūzijos įstatymuose. Kartu su sąvoka „nepaprastoji radiologinė padėtis“ šie terminai apibrėžia, kokiose situacijose taikoma pareiga informuoti. Todėl šiuos terminus būtina apibrėžti nacionalinėse perkėlimo priemonėse.
6. Trečias kaltinimas susijęs su dviem pirmesniais kaltinimais ir su 5 straipsnio perkėlimu į nacionalinę teisę. Šis straipsnis nustato:
„1. Valstybės narės užtikrina, kad nepaprastosios radiologinės padėties atveju gyventojams, kurie gali būti paveikti, būtų teikiama informacija apie jiems taikytinas sveikatos apsaugos priemones ir apie atliktinus veiksmus.
2. Teikiamą informaciją sudaro bent tie elementai, kurie išdėstyti I priede.
3. Ši informacija pranešama 1 dalyje nurodytiems gyventojams be jokios užklausos.
4. Valstybės narės šią informaciją atnaujina ir reguliariai platina; taip pat – kiekvieną kartą, kai tik joje daromi didesni apibūdinamų priemonių pakeitimai. Ši informacija visuomet prieinama gyventojams“.
Kadangi, Komisijos nuomone, 2 ir 3 straipsniai nebuvo visiškai perkelti į nacionalinę teisę, teisės aktai, priimti perkeliant 5 straipsnį, nėra taikytini visiems 2 straipsnyje nurodytiems įrenginiams ir veiklos rūšims. Tai reiškia, kad kai kurių visuomenės grupių, galinčių nukentėti nepaprastosios radiologinės padėties atveju, nacionalinės perkėlimo priemonės neapima.
7. Ketvirtas kaltinimas susijęs su 6 straipsnio perkėlimu į nacionalinę teisę. Šis straipsnis nustato:
„1. Valstybės narės užtikrina, kad, susidarius nepaprastajai radiologiniai padėčiai, tikrai paveiktiems gyventojams būtų nedelsiant pranešama apie nepaprastąją padėtį, apie veiksmus, kurių reikia imtis, ir prireikus konkrečiu atveju – apie jiems taikytinas sveikatos apsaugos priemones.
2. Pateikiamą informaciją sudaro II priede išvardyti punktai, kurie yra svarbūs tai nepaprastosios radiologinės padėties rūšiai.“
Komisija tvirtina, kad direktyvos 6 straipsnis nebuvo tinkamai perkeltas į nacionalinę teisę, nes Prancūzijos Respublikos priimti teisės aktai neužtikrina, jog nepaprastosios radiologinės padėties atveju iš tikrųjų paveikti gyventojai bus informuoti nedelsiant. Pagal atitinkamas Dekreto Nr. 90‑394 dėl nacionalinio pavojaus signalo kodekso nuostatas visuomenė informuojama per ministro ar prefekto nustatytą terminą.
8. Penktas kaltinimas susijęs su 7 straipsnio perkėlimu į nacionalinę teisę. Šis straipsnis nustato:
„1. Valstybės narės užtikrina, kad bet kuriems asmenims, kurie nedirba su 2 straipsnio 2 punkte apibrėžtais įrenginiais ir (arba) nedalyvauja jame nurodytose veiklos rūšyse, bet galėtų būti įtraukiami organizuoti skubią pagalbą radiologinio pavojaus atveju, būtų teikiama tinkama ir reguliariai atnaujinama informacija apie sveikatos būklę, galinti būti susijusi su jų dalyvavimu prevencinėje veikloje, ir apie atsargumo priemones, kurių reikia imtis tokiu atveju; šioje informacijoje atsižvelgiama į potencialių nepaprastųjų radiologinių padėčių rūšį.
2. Vos tik susidarius nepaprastajai radiologinei padėčiai, ši informacija yra atitinkamai papildoma atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes.“
Komisijos teigimu, direktyvos 7 straipsnis nebuvo visiškai perkeltas į Prancūzijos teisę. Nuo 1987 m. galiojančio aplinkraščio nepakanka pasiekti šio straipsnio tikslus, nes jis neatitinka nusistovėjusioje Teisingumo Teismo praktikoje nustatytų teisinio tikrumo reikalavimų.
9. Šeštas ir paskutinysis kaltinimas susijęs su 8 straipsnio perkėlimu į nacionalinę teisę. Šis straipsnis nustato:
„5, 6 ir 7 straipsniuose esančioje informacijoje taip pat nurodomos institucijos, atsakingos už tuose straipsniuose paminėtų priemonių įgyvendinimą.“
Komisija pripažįsta, kad nuo 2002 m. 8 straipsnis buvo tinkamai perkeltas į nacionalinę teisę 5 straipsnio atžvilgiu, tačiau 6 ir 7 straipsnių atžvilgiu tai nebuvo padaryta. Prancūzijoje nusistovėjusi praktika nurodyti atsakingas institucijas žiniasklaidoje, per kurias perduodama informacija (pvz.__ brošiūros), šiuo atžvilgiu negali būti laikoma pakankama.
V – Prancūzijos Respublikos gynyba
10. Savo atsiliepime į ieškinį Prancūzijos vyriausybė nurodo įvairius teisės aktus, priimtus siekiant perkelti direktyvą į Prancūzijos teisę. Visi šie teisės aktai priimti po 2000 m. spalio 27 d., t. y. pasibaigus pratęstam Komisijos 2000 m. liepos 27 d. argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui. Prancūzijos vyriausybė neginčija penkto kaltinimo ir pareiškia, kad ji sieks pakeisti Visuomenės sveikatos kodekso ( Code de la santé publique ) R.1333‑85 straipsnį taip, kad jis visiškai atitiktų direktyvos 7 straipsnį.
11. Dėl pirmo kaltinimo Prancūzijos vyriausybė nurodo, kad sąvoka „nepaprastoji radiologinė padėtis“ jau yra įtraukta į Visuomenės sveikatos kodeksą 2003 m. kovo 31 d. priimtu Dekretu Nr. 2003‑295, o jame numatyti įrenginiai ir veiklos rūšys atitinka išvardytuosius direktyvoje, ir tai patvirtina 2002 m. kovo 20 d. Dekretas Nr. 2002‑367, pakeičiantis Dekretą Nr. 88‑622 dėl specialių prevencinės veiklos planų, siekiant visiškai perkelti direktyvą. Nors šis dekretas numato (6 straipsnyje) specialius prevencinės veiklos planus ( plans particuliers d’intervention ; toliau – PVP), susijusius su tam tikrais įrenginiais, 12 straipsnis juos papildo, numatydamas specialius pagalbos planus ( plans de secous specialisées
arba SPP), kiek tai susiję su technologine rizika, kurios neapima PVP. Šiuo klausimu ji taip pat remiasi naujomis nuostatomis, priimtomis 2003 m. birželio 2 d. Nutarimu.
12. Antro kaltinimo atžvilgiu Prancūzijos vyriausybė remiasi Visuomenės sveikatos kodekso, patvirtinto 2003 m. kovo 31 d. Dekretu Nr. 2003‑295, R.43‑71 straipsniu (dabar R.1333‑76 straipsnis) ir 2003 m. birželio 2 d. Nutarimo 16 straipsniu. Abu šie straipsniai apima terminus „didelis radioaktyviosios medžiagos išsiskyrimas“ ir „viršijantys įprastinę normą radioaktyvumo lygiai“, kurie gali pakenkti žmonių sveikatai“, nors jų formuluotės šiek tiek skiriasi.
13. Prancūzijos vyriausybė dėl trečio kaltinimo tvirtina, kad pagal 2002 m. pakeisto Dekreto Nr. 88‑622 dėl nepaprastosios padėties planų 9 ir 12 straipsnius dabar visi įrenginiai leidžia informuoti visuomenę bei imtis priemonių pagal šią direktyvą. Be to, Aplinkos kodekso ( Code de l’environnement ) L 125‑2 straipsnis pripažįsta piliečių teisę būti informuotais apie labai svarbią technologinę riziką, su kuria jie gali susidurti tam tikrose zonose, ir apie jiems taikytinas saugos priemones.
14. Dėl ketvirto kaltinimo Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad pagal 2001 m. lapkričio 30 d. Nutarimą įspėjimo apie pavojų sistemos (sirenos) turi būti įrengtos atominių įrenginių, kuriems taikomi PVP, apylinkėse. Nepaprastosios padėties atveju dėl sirenų garso pradedami taikyti PVP, o tai iš esmės atitinka jos pareigą „nedelsiant“ informuoti gyventojus, kurie iš tikrųjų buvo paveikti nepaprastosios radiologinės padėties atveju. Ji taip pat nurodo 2001 m. balandžio 25 d. Dekretą Nr. 2001‑368, keičiantį Dekretą Nr. 90‑394 dėl nacionalinio pavojaus signalo kodeksas ( code de l’alert national ), kuris perkelia direktyvos 6 straipsnį, nustatydamas tris informacijos, turinčios būti pateiktai visuomenei, susiklosčius nepaprastajai padėčiai, rūšis.
15. Pagaliau dėl šešto kaltinimo Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad į 2002 m. vasario 21 d. Nutarimą jau perkeltas direktyvos 8 straipsnis.
VI – Įvertinimas
16. Kaip nurodyta pirmiau, visi pagrindiniai teisės aktai, kuriais remiasi Prancūzijos vyriausybė, kaip teisės aktai, skirti perkelti direktyvą į Prancūzijos teisę, buvo priimti pasibaigus 2000 m. liepos 27 d. Komisijos argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui. Kadangi Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad šie teisės aktai jau užtikrina visišką perkėlimą, savo atsiliepime į ieškinį ji daro išvadą, kad ne Teisingumo Teismas turėtų atmesti Komisijos ieškinį, o pati Komisija turėtų jo atsisakyti. Tai reikštų, kad Prancūzijos vyriausybė neginčija Komisijos pareikštų kaltinimų. Tačiau savo triplike ji daro išvadą, kad visi kaltinimai (išskyrus penktą) turėtų būti atmesti, nors jos bendra išvada yra tokia pati kaip ir atsiliepime į ieškinį, t. y., kad Komisija turėtų atsisakyti savo ieškinio.
17. Komisija pabrėžia, kad teisės aktai, kuriais remiasi Prancūzijos vyriausybė, buvo priimti pasibaigus argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui. Nors to pakanka, kad būtų įrodytas Prancūzijos Respublikos įsipareigojimo visiškai perkelti direktyvą neįvykdymas, Komisija taip pat tvirtina, jog teisės aktai, kurie buvo priimti pavėluotai, vis tiek nėra pakankami. Todėl ji remiasi dubliku, kad pateiktų pastabas dėl šių teisės aktų ir paskatintų Prancūzijos vyriausybę visiškai bei tinkamai laikytis šios direktyvos nuostatų.
18. Iš Teisingumo Teismui pateiktų teisės aktų ir dokumentų aišku, kad pasibaigus argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui per trejų metų laikotarpį tam tikra pažanga buvo padaryta, ir Komisija tai pripažino. Nekomentuojant, ar šios pažangos pakako užtikrinti visišką direktyvos laikymąsi, atrodytų, kad Prancūzijos Respublikos ir Komisijos nuomonių nesutapimų gerokai sumažėjo. Kitaip tariant, direktyvos neperkėlimo problema nyksta. Nors Komisijai suteikta laisvė spręsti, ar pradėti ir tęsti įsipareigojimų neįvykdymo procesą prieš valstybę narę, mano nuomone, šią diskreciją reikia įgyvendinti taip, kad būtų realiai išspręsta pati problema. Šios bylos aplinkybės manęs galutinai neįtikino, jog Teisingumo Teismui formaliai pripažinus, kad direktyvos nebuvo laikomasi nuo 2000 m. spalio 27 d., tai būtų ypač naudinga, nebent būtų sukurtas pagrindas galimam procesui pagal EB 228 straipsnio 2 dalį.
19. Jei taip ir būtų, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad tai, ar valstybė narė neįvykdė Sutartimi prisiimtų įsipareigojimų, turi būti nustatoma atsižvelgiant į toje valstybėje esančią situaciją pasibaigus argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui, ir Teisingumo Teismas negali remtis vėliau įvykusiais pakeitimais(3) . Todėl Teisingumo Teismas negali būti įtrauktas į ginčus tarp Prancūzijos Respublikos ir Komisijos dėl priemonių, kurių buvo imtasi po 2000 m. spalio 27 d., pakankamumo. Tos priemonės neturi reikšmės šios bylos baigčiai.
20. Kadangi aišku, kad pasibaigus argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui, kuris buvo pratęstas vieną mėnesį, Prancūzijos teisės aktai neužtikrino, jog Prancūzijos Respublikoje tikrai būtų laikomasi direktyvoje numatytos informavimo pareigos, konstatuotina, kad Komisijos siekiamas pripažinimas yra priimtinas.
VII – Išvada
21. Todėl, mano nuomone, Teisingumo Teismas turėtų:
– pripažinti, kad nepriimdama būtinų 1989 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 89/618/Euratomas dėl gyventojų informavimo apie sveikatos apsaugai taikytinas priemones ir atliktinus veiksmus nepaprastosios radiologinės padėties atveju 2, 3, 5, 6, 7 ir 8 straipsnius įgyvendinančių teisės aktų, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą,
– priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	OL 1989 L 357, p. 31
(3)
– Žr. pirmiausia 2000 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją
(C‑384/99, Rink. p. I‑10633, 16 punktas).