62009CC0399_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Zaradi delitve Češke in Slovaške federativne republike sta Češka republika in Slovaška republika, dve novonastali državi na njenem ozemlju, podpisali mednarodni sporazum za uskladitev različnih vidikov v zvezi s socialnovarstvenimi dajatvami oseb, povezanih z obema državama. Merilo, ki se je uporabilo pri določitvi veljavne ureditve in organa, pristojnega za dodelitev omenjenih dajatev, je bila država sedeža delodajalca ob razpadu, to je 31. decembra 1992.
2. Zaradi takega režima se je za češke državljane, ki so bili pred delitvijo zaposleni pri delodajalcih s sedežem na ozemlju današnje Slovaške republike, upodabljala zakonodaja te države članice, spadali pa so tudi v pristojnost nosilcev njenega sistema socialne varnosti. Posledica te okoliščine so bili številni spori, ki so oblikovali zdaj že ustaljeno sodno prakso Ústavní soud (češko ustavno sodišče), v skladu s katero, povedano zelo preprosto, imajo češki državljani, za katere se uporablja slovaški sistem, na podlagi temeljne pravice do dostopa do socialnovarstvenih dajatev, od čeških organov pravico prejemati dodatek, ki pokrije morebitno razliko med slovaško dajatvijo in dajatvijo, do katere bi bili upravičeni v hipotetičnem primeru, če bi bili podvrženi češkemu sistemu.
3. Češka vlada v pisnih stališčih, predloženih v okviru tega postopka predhodnega odločanja, meni, da sodna praksa ustavnega sodišča krši pravo Unije. Po eni strani meni, da je iz nje razvidno dvojno štetje iste prispevne dobe, kar je v nasprotju z Uredbo št. 1408/71.(2) Po drugi strani je navedena vlada prepričana, da se dodatek, do katerega so upravičeni češki upokojenci, dodeli selektivno na podlagi kumulativnega merila državljanstva in stalnega prebivališča, kar je v nasprotju s členoma 3 in 10 Uredbe št. 1408/71, kakor se razlagata ob upoštevanju člena 39 ES (sedanji člen 45 PDEU).
4. Nejvyšší správní soud (češko vrhovno upravno sodišče) je predložilo obe vprašanji za predhodno odločanje, na katerih temelji ta zadeva, in v katerih navaja iste dvome, kot jih je izrazila češka vlada.
5. To je v bistvu problem, ki ga mora Sodišče razrešiti v tej zadevi. „Nacionalna določba“, ki vzbuja dvome predložitvenemu organu, ni nič drugega kot posledica sodne prakse ustavnega sodišča, ki je poleg tega sodna praksa, ki v okviru zgodovinskega procesa delitve ene države in naknadnega nastanka dveh novih držav širi pravice čeških državljanov s stalnim prebivališčem v Republiki Češki. Po drugi strani pa ne gre za primer, v katerem posameznik zahteva enako obravnavo kot privilegirana skupina, temveč – obratno – gre v tem primeru za posameznika, ki je del omenjene skupine in ga želi organ socialne varnosti prikrajšati za omenjeno privilegirano obravnavo. Gre torej za primer obrnjene diskriminacije, če se tako izrazim, ki se nahaja v institucionalnem okviru, ki je prav toliko sporen, kot je občutljiv.
6. Zadevni primer nam tako nudi priložnost preučiti vedno težavno vprašanje v zvezi z odpravljanjem posledic diskriminacije in podrobneje preučiti, glede na posebne okoliščine primera, manevrski prostor, ki ga ima v danem kontekstu sodnik.
II – Zakonodajni okvir Unije
7. Člen 12 ES (sedanji člen 18 PDEU) določa, da „[k]jer se uporabljata [p]ogodbi in ne da bi to vplivalo na njune posebne določbe, je prepovedana vsakršna diskriminacija glede na državljanstvo“.
8. Prepoved diskriminacije je posebej za delavce predvidena v členu 39 ES, ki določa:
„1. V Uniji se zagotovi prosto gibanje delavcev.
2. Prosto gibanje vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji.
[…]“
9. Člen 42 ES (sedanji člen 48 PDEU) določa, da Evropski parlament in Svet sprejmeta take ukrepe na področju socialne varnosti, kakršni so potrebni „za zagotovitev prostega gibanja delavcev; v ta namen vzpostavita ureditev, ki zaposlenim in samozaposlenim delavcem migrantom in njihovim vzdrževancem zagotavlja:
(a) seštevanje vseh dob, ki se upoštevajo po zakonodajah posameznih držav, za pridobitev in ohranjanje pravice do dajatev ter za izračun višine dajatev;
(b) izplačevanje dajatev osebam s prebivališčem na ozemlju držav članic“.
10. Ukrepi, na katere se nanaša člen 42 ES, se kažejo v Uredbi št. 1408/71, v kateri je v členu 3 določena klavzula o prepovedi diskriminacije s to vsebino:
„1. V skladu s posebnimi določbami te uredbe imajo osebe, za katere se uporablja ta uredba, enake pravice in obveznosti po zakonodaji vsake države članice, kot državljani te države članice.
[…]
3. Razen kot je določeno v Prilogi III, se določbe konvencij o socialni varnosti, ki ostanejo v veljavi v skladu s členom 7(2)(c), uporabljajo za vse osebe, za katere se uporablja ta uredba.“
11. V Uredbi je po navedbi v členu 4(1), da se njene določbe uporabljajo za invalidske dajatve in dajatve za starost, v členu 6 dodano, da nadomešča vse konvencije o socialni varnosti, ki zavezujejo ali samo dve državi članici ali več teh. Edina izjema od tega pravila je zajeta v členu 7(2), ki zagotavlja uporabo „nekater[ih] določb[] konvencij o socialni varnosti, ki so jih države članice sklenile pred dnevom začetka uporabe te uredbe, če so ugodnejše za upravičence ali če izhajajo iz posebnih zgodovinskih okoliščin in je njihova veljavnost časovno omejena, v kolikor so te določbe navedene v Prilogi III“.
12. V navedeni prilogi III, v delu A, pod naslovom „Določbe konvencij o socialni varnosti, ki veljajo kljub členu 6 Uredbe“, je v točki 9 določeno:
„9. Češka-Slovaška
Členi 12, 20 in 33 Sporazuma o socialni varnosti z dne 29. oktobra 1992.“
III – Nacionalni pravni okvir
13. Člen 30 listine temeljnih pravic in svoboščin Češke republike določa, da imajo „[d]ržavljani […] pravico do ustrezne materialne varnosti v starosti in v primeru delovne nezmožnosti, kot tudi v primeru izgube osebe, ki vzdržuje družino“.
14. V členu 28 zakona št. 155/1995 Sb. o pokojninskem zavarovanju je določeno, da ima „[z]avarovanec […] pravico do starostne pokojnine, če je dopolnil potrebno zavarovalno dobo in določeno starost oziroma če glede na okoliščine primera izpolnjuje druge pogoje iz tega zakona“.
15. Mednarodni sporazum o socialni varnosti, podpisan 29. oktobra 1992 med Češko republiko in Slovaško republiko, v členu 20 določa, da se „[z]a zavarovalno dobo, dopolnjeno pred dnem razdelitve Češke in Slovaške federativne republike, […] šteje zavarovalna doba države pogodbenice, na ozemlju katere je imel delodajalec državljana svoj sedež na dan delitve Češke in Slovaške federativne republike ali neposredno pred tem dnem“.
16. Na podlagi omenjenega sporazuma so zato češki in slovaški delavci, ki so prebivali na češkem ozemlju, zaposleni pa so bili pri delodajalcu, ki je imel sedež na slovaškem ozemlju, spadali pod sistem Slovaške republike in pristojnost njenih organov. Nasprotno so za češke in slovaške delavce, ki so prebivali na češkem ozemlju, zaposleni pa so bili pri delodajalcu, ki je imel sedež na češkem ozemlju, veljale določbe Češke republike in pristojnost njenih organov.
17. Češko ustavno sodišče je s sodbo z dne 25. januarja 2005(3) potrdilo sodno prakso, ki je bila začrtana že pred pristopom Češke republike k Evropski uniji(4) in v skladu s katero so lahko češki državljani, ki so spadali pod sistem Slovaške republike in pristojnost njenih organov, skladno z določbo člena 30 listine temeljnih pravic in svoboščin(5) zahtevali pokojninski dodatek, ki jim je pripadal na podlagi sporazuma z dne 29. oktobra 1992. Ustavno sodišče meni, da „če državljan Češke republike izpolnjuje zakonske pogoje za upravičenost do dajatve in bi bil njen znesek na podlagi nacionalnega (češkega) prava večji od zneska na podlagi (češko-slovaškega) sporazuma, mora [češki nosilec sistema socialnega varstva] zagotoviti prejemanje pokojnin v znesku, ki ustreza večji upravičenosti na podlagi nacionalnih zakonov, to pomeni, da mora znesek pokojnine, ki jo prejema druga stranka, ob upoštevanju zneska pokojnine, ki ga v skladu s [češko‑slovaškim] sporazumom prejema druga stranka sporazuma, prilagoditi tako, da ne bo imel za posledico dvojnega prejemanja dveh pokojnin iste vrste, ki jih iz istih razlogov zagotavljata dva različna [nosilca sistema socialne varnosti]“.
18. V navedeni sodbi je bilo prav tako odločeno, da lahko izplačilo, ki ga izvede češki nosilec sistema socialne varnosti, prejmejo le tisti, ki imajo hkrati češko državljanstvo in
stalno prebivališče na ozemlju Češke republike.
IV – Dejansko stanje in postopek pred nacionalnim sodiščem
19. M. Landtovà, češka državljanka, je na ozemlju nekdanje Češke in Slovaške federativne republike delala od leta 1964 do 31. decembra 1992. Po tem datumu, ki je dan razpada in poznejše delitve Češkoslovaške, je bila M. Landtovà do 31. avgusta 1993 zaposlena na ozemlju Slovaške republike, zatem pa je do upokojitve delala na ozemlju Češke republike.
20. Slovaški nosilec sistema socialne varnosti je M. Landtovi leta 2002 podelil delno invalidsko pokojnino, ki se je v skladu s češko‑slovaškim sporazumom z dne 29. oktobra 1992 nanašala na prispevno dobo med letom 1964 in 31. avgustom 1993.
21. Česká správa sociálního zabezbečení (češki organ za socialno varnost, v nadaljevanju: ČSSZ) je tožeči stranki podelil starostno pokojnino, ki je pokrivala zavarovalno dobo od 31. avgusta 1993, ki je bil datum, na katerega se je M. Landtovà preselila na češko ozemlje. ČSSZ je izrecno zavrnil dodelitev dodatka, ki ga sodna praksa češkega ustavnega sodišča zagotavlja češkim državljanom s stalnim prebivališčem v tej državi. V upravni odločbi je bilo torej strogo uporabljeno le merilo štetja, določeno v členu 20 navedenega češko‑slovaškega sporazuma z dne 29. oktobra 1992.
22. Ker je bila odločba ČSSZ izpodbijana, je Městský soud v Praze (mestno sodišče v Pragi) sporno odločbo odpravilo in ČSSZ naložilo, da mora ravnati v skladu z navedeno sodno prakso ustavnega sodišča. Po mnenju sodišča prve stopnje je bil ČSSZ vsakemu češkemu državljanu s stalnim prebivališčem v tej državi dolžan zagotoviti dodatno dajatev, ki pokrije razliko med zneskom slovaške dajatve, ki mu pripada, in zneskom dajatve, ki bi mu pripadala, če bi se zanj uporabil češki režim socialne varnosti. Tak je bil primer M. Landtove. Městský soud v Praze je torej sklepalo, da bi morala biti dajatev za starost, ki jo je ČSSZ podelil tožeči stranki, povečana za znesek, enak tistemu, do katerega bi bila tožeča stranka upravičena, če bi celotno zavarovalno dobo do 31. decembra 1992 dopolnila v sistemu socialne varnosti Češke republike.
23. ČSSZ je zoper odločbo Městský soud v Praze vložil kasacijsko pritožbo pri Nejvyšší správní soud, v kateri se je v podporo svojim navedbam skliceval na Uredbo št. 1408/71 in načelo prepovedi diskriminacije, kot je izraženo v ustanovnih pogodbah. Nejvyšší správní soud je pritožbi ugodilo, potrdilo navedbe ČSSZ in zadevo vrnilo v ponovno odločanje na prvo stopnjo.
24. Městský soud v Praze je pri vnovični presoji zadeve kljub temu ponovno odločilo v smislu prvotne odločbe in pri tem zavrnilo obrazložitev, ki jo je podalo Nejvyšší správní soud. ČSSZ je pri slednjem ponovno vložil kasacijsko pritožbo in ponovil argumente iz prve pritožbe. V postopku presoje te druge kasacijske pritožbe je Nejvyšší správní soud odločilo pri Sodišču Evropske unije začeti ta postopek predhodnega odločanja.
V – Vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
25. Predlog Nejvyšší správní soud za sprejetje predhodne odločbe, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispel 16. oktobra 2009, vsebuje ti vprašanji:
„1. Ali je treba točko 6 v delu A Priloge III skupaj s členom 7(2)(c) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, na podlagi katere merilo za določitev države naslednice, ki je pristojna za upoštevanje zavarovalne dobe, ki so jo zaposlene osebe dopolnile do 31. decembra 1992 v sistemu socialne varnosti nekdanje Češke in Slovaške federativne republike, ostane v veljavi, razlagati tako, da nasprotuje uporabi pravila nacionalnega prava, na podlagi katerega mora češki nosilec sistema socialne varnosti za upravičenost do dajatve in določitev njenega zneska v celoti upoštevati zavarovalno dobo, dopolnjeno do 31. decembra 1992 na ozemlju nekdanje Češke in Slovaške federativne republike, tudi če je na podlagi zgoraj navedenega merila za njeno upoštevanje pristojen nosilec sistema socialne varnosti Slovaške republike?
2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba člen 12 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti skupaj s členi 3(1), 10 in 46 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, razlagati tako, da nasprotujejo temu, da bi se zavarovalna doba, dopolnjena v sistemu nekdanje Češke in Slovaške federativne republike do 31. decembra 1992, ki se je v enakem obsegu na podlagi zgoraj navedenega nacionalnega pravila za namen dajatve v sistemu socialne varnosti Slovaške republike enkrat že upoštevala za upravičenost do dajatve za starost in določitev njenega zneska, v celoti upoštevala le za državljane Češke republike, ki imajo stalno prebivališče na njenem ozemlju?“
26. Pisna stališča so predložili zastopnik M. Landtove, Češka republika, Slovaška republika in Komisija.
27. Ustne obravnave 25. novembra 2010 sta se udeležila zastopnika Češke republike in Komisije.
VI – Dopustnost
28. Slovaška republika meni, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ker naj bi šlo za hipotetično vprašanje, nedopusten. Ker gre v predmetni zadevi za vprašanje skladnosti češke ureditve z načelom Unije o prepovedi diskriminacije na podlagi dr žavljanstva, Slovaška republika meni, da M. Landtovà ni žrtev zatrjevane diskriminacije, temveč da ima zaradi nje korist. Sodna praksa ustavnega sodišča dejansko zagotavlja dodatek k pokojnini za češke državljane, kar za pritožnico že velja. Zato bi bilo tukaj postavljeno vprašanje, po mnenju slovaške vlade, koristno le v postopku, ki bi ga sprožil posameznik, ki ne
more prejeti dodatka, do katerega so trenutno upravičene osebe, ki so v položaju M. Landtove.
29. Sodišče je v številnih primerih odločilo, da mora v izjemnih primerih sámo preizkusiti okoliščine, v katerih mu je nacionalno sodišče predložilo zadevo, da preveri, ali je zanjo pristojno. Sodišče lahko zavrne predlog nacionalnega sodišča samo, če je zelo očitno, da odločba, ki jo želi to sodišče pridobiti o razlagi prava Skupnosti, nima nobene zveze z dejanskim stanjem spora o glavni stvari ali njegovim predmetom oziroma če gre za hipotetičen primer.(6)
30. Ta primer pa vendarle ni tak. Čeprav je M. Landtovà po določbi, okrog katere se vzbujajo dvomi, upravičenka in ne oškodovanka, je treba spomniti, da sta pravilo, na podlagi katerega utemeljuje svoje zahteve, močno prerekala tako ČSSZ kot tudi Nejvyšší správní soud. V predmetni zadevi nimamo opraviti s pritožnico v abstraktnem sporu ali s sodiščem, ki bi se spraševalo o pravnih vprašanjih, ki ne bi bila povezana s konkretnim dejanskim stanjem. Prav nasprotno, vprašanje za predhodno odločanje se je pojavilo v postopku v zvezi z drugo kasacijsko pritožbo zaradi neusklajenosti med češkima sodnima stopnjama, kar potrjujejo že tri različne odločbe v okviru ponavljajoče se, in kot smo lahko videli, precej kontroverzne prakse ustavnega sodišča. Jasno je, da Nejvyšší správní soud vlaga predlog za sprejetje predhodne odločbe za razrešitev pravnega problema, ki je sprožil dolgotrajen postopek med M. Landtovo in češkimi organi, za katerega lahko poleg tega popolnoma upravičeno sklepamo, da ni edini z obravnavano problematiko.
31. Navedeno bi moralo zadoščati za zavrnitev hipotetičnosti tega primera, kljub posledicam, ki se jih da izluščiti iz edinstvenega načina, na katerega je bil zadevni predlog za sprejetje predhodne odločbe vložen pri Sodišču.
VII – Prvo vprašanje za predhodno odločanje
32. Prvo vprašanje, ki ga zastavlja Nejvyšší správní soud, zadeva skladnost sodne prakse češkega ustavnega sodišča z Uredbo št. 1408/71. Predložitveno sodišče zlasti dvomi, ali je podelitev dodatka upravičencu socialnovarstvene dajatve posledica dvojnega štetja iste prispevne dobe v smislu člena 46(2) Uredbe št. 1408/71.
33. Navedena določba pravzaprav predvideva način izračuna, ki celotni znesek dajatve porazdeli glede na različne socialnovarstvene zakonodaje, ki so za upravičenca veljale v njegovih prispevnih letih. Da bi se izognilo previsoki ali prenizki ocenitvi zneska skupne dajatve, navedena določba porazdeli vsako prispevno dobo v vsaki državi članici, ne da bi se isto prispevno dobo hkrati štelo pri dveh ali več nacionalnih sistemih. Uporaba različnih zakonodaj med eno prispevno dobo omogoča, kot je očitno, objektivno porazdelitev.
34. Češka republika meni, da češko ustavno sodišče s tem, da češkim državljanom s stalnim prebivališčem v tej državi zagotavlja dodatek, ki omogoča pokritje razlike med slovaško in češko dajatvijo, obvezuje ČSSZ k dvojnemu štetju iste prispevne dobe, ki ni skladno s členom 46(2) Uredbe št. 1408/71. Poleg tega bi, po njenem mnenju, ta dodatek spremenil pravilo iz člena 20 češko‑slovaškega sporazuma z dne 29. oktobra 1992, ki določa veljaven režim in pristojnost na področju podeljevanja socialnovarstvenih dajatev. Navedeni sporazum je v skladu s členom 7 Uredbe št. 1408/71 potrjen v Prilogi III, del A. Ustavno sodišče naj bi na ta način spremenilo denarni znesek, do katerega je prejemnik upravičen na podlagi češko‑slovaškega sporazuma (ker podeljuje pravico do dodatka, ki poveča končni znesek), kot tudi merilo pristojnosti (ker lahko v primeru, kot ga obravnavam in v katerem so slovaški organi pristojni za podelitev dajatve, dodatek podelijo le češki organi).
35. Čeprav lahko zaradi izrazja, ki ga uporablja češko ustavno sodišče, menim, da obravnavani dodatek spreminja sistem računanja, predviden v členu 46(2) Uredbe št. 1408/71, je iz razlogov, navedenih v nadaljevanju, očitno, da dodatek nima takega učinka.
36. Najprej in s formalnega vidika je treba ugotoviti, da dodatek, do katerega so upravičeni češki državljani s stalnim prebivališčem v tej državi, ni dajatev, ki se izračuna ob izplačilu splošne dajatve, temveč pozneje. Z drugimi besedami, upravičenec do dajatve v skladu z Uredbo št. 1408/71 in s češko-slovaškim sporazumom se mora najprej obrniti na organe, navedene v omenjenih predpisih, in v skladu z njihovimi določbami izračunati ustrezni znesek. Morebitna pravica do dodatka v primerih, kot so predvideni s sodno prakso češkega ustavnega sodišča, pride v poštev šele, ko je ta postopek izpeljan. Tako gre torej za dodatek v ožjem smislu, za nekakšen popravek
zneska dajatve navzgor, ki ni namenjen spremembi načina izračuna, temveč pravnega položaja upravičenca. Poleg tega se dodatka ne podeli po uradni dolžnosti, temveč na podlagi vloge, zaradi česar gre za dodatno pravico, ki spremlja splošno dajatev.
37. S tega vidika obravnavana sodna praksa ni v nasprotju z določbami češko‑slovaškega sporazuma, saj se te določbe v celoti uporabljajo. Učinek dodatka k dajatvi ni, da se vzbuja pomisleke o veljavnem režimu ali pristojnosti organov iz češko‑slovaškega sporazuma, temveč da dovoljuje, potem ko se sporazum uporabi, da se pri drugem organu socialne varnosti zaprosi za dodatno dajatev, ki se jo prišteje k splošni. Poleg tega bi drugačna rešitev pomenila vračilo dajatve zaradi uporabe prava Unije, kar pa je težko združljivo s sodno prakso Sodišča.(7) Zato menim, da sodna praksa češkega ustavnega sodišča ni v nasprotju z režimom dodelitve dajatev, kot je predviden v členu 45 Uredbe št. 1408/71, niti z ureditvijo iz češko‑slovaškega sporazuma. Nasprotno, dodatek, do katerega so lahko upravičeni češki državljani s stalnim prebivališčem v tej državi, pomeni denarni dodatek, ki ne vpliva na uporabo prej navedenih določb.
38. Posledično in iz pravkar predstavljenih razlogov menim, da je treba Uredbo št. 1408/71 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora organ socialne varnosti državljanom s stalnim prebivališčem podeliti dodatek – če ga zahtevajo –, katerega znesek je enak razliki med dajatvijo, ki jim pripada v drugi državi članici, in tisto, ki bi jim pripadala v državi članici, katere državljani so.
VIII – Drugo vprašanje za predhodno odločanje
39. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je prej omenjena sodna praksa češkega ustavnega sodišča skladna z načelom Unije o prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva in stalnega prebivališča. Čeprav sporni dodatek ne pomeni dvojnega štetja iste prispevne dobe, je dejstvo – kot je razloženo zgoraj –, da sodna praksa češkega ustavnega sodišča, ki je podlaga za njegovo dodelitev, omejuje njegovo uporabo na osebe, ki so češki državljani in imajo v tej državi stalno prebivališče. Tako gre za dodatek, do katerega so upravičeni le imetniki češkega državljanstva, ki obenem tudi stalno prebivajo na češkem ozemlju, in od prejemanja katerega so izključeni vsi ostali državljani Unije.
40. Sprva se bom, drugega za drugim, lotil razlage dveh vidikov, ki utemeljujeta diskriminatorno obravnavo, iz česar bo že razviden moj sklep, da prepovedana diskriminacija obstaja. V nadaljevanju in zato, da bi predložitvenemu sodišču ponudil koristen odgovor, bom obravnaval implicitno, vendar neizogibno vprašanje glede njegove diskrecijske pravice pri upoštevanju posledic morebitnega odgovora Sodišča.
41. Kot bo pokazano v nadaljevanju, dejstvo, da je dodatek k dajatvi pridržan za skupino državljanov, vzbuja dvome glede njegove skladnosti s členom 3 Uredbe št. 1408/71, kot se razlaga ob upoštevanju člena 39 ES. Če bo potrjen diskriminacijski učinek dodatka, bo treba ugotoviti njegovo neskladnost s pravom Unije. Kontekst, v katerem nastaja predmetna zadeva, pa zahteva nekaj dodatnih pojasnil. Dodatek izvira iz sodne prakse ustavnega sodišča, ki sámo razlaga temeljno pravico, s katero širi obseg pravnega varstva. Sodišče pri odgovoru, ki ga bo podalo v zadevi, ne sme zanemariti tega dejstva, zato bom predlagal odgovor, prilagojen konkretnemu kontekstu, v katerem bom zlasti upošteval negativne posledice, ki bi jih imel odgovor Sodišča, kot je bil predlagan zgoraj, na pravni položaj M. Landtove.
A – Očitani diskriminaciji
42. Češka vlada, slovaška vlada in Komisija se strinjajo glede ugotovitve, da je dodatek, kot je ta, ki se obravnava v tem primeru in je pridržan samo za češke državljane s stalnim prebivališčem v tej državi, v nasprotju z načelom Unije o prepovedi diskriminacije. Svoje stališče utemeljujejo zlasti s členoma 3 in 10 Uredbe št. 1408/71, ki določa načelo enakopravne obravnave na področju socialne varnosti, kot se razlaga ob upoštevanju člena 39 ES, ki prepoveduje vsakršno diskriminatorno oviro za prosto gibanje delavcev.
43. Zatrjevana diskriminacija naj bi bila dvojna: sodna praksa češkega ustavnega sodišča kot kumulativni pogoj za pridobitev dodatka vzpostavlja zahtevi po češkem državljanstvu in stalnem prebivališču v tej državi. Kot bo pokazano v nadaljevanju, sta oba pogoja, čeprav zanju veljajo različna pravila, enako v nasprotju s pravom Unije.
1. Diskriminacija na podlagi državljanstva
44. V skladu s členom 3 Uredbe št. 1408/71 imajo osebe, za katere velja navedena določba, pravico do prejema ugodnosti iz zakonodaje katere koli države članice pod enakimi pogoji kot njeni državljani. V bistvu gre za prepoved diskriminacije na podlagi državljanstva, ki na področju socialne varnosti konkretno izraža zamisel, oblikovano že v členu 39 ES. To pravilo določa, kot je pravilno opozorila Komisija, da države članice ne morejo sprejeti ukrepov, ki bi neupravičeno ustvarjali razlikovanje med državljani Unije. Zato ne gre za prepoved vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva, temveč za prepoved tiste, ki ni posebej utemeljena.(8)
45. Najprej je treba ugotoviti, da sporni dodatek pomeni dajatev, ki je namenjena izključno češkim državljanom. Zato je obravnavani ukrep očitno diskriminatoren. V nadaljevanju je treba presoditi, ali različna obravnava temelji na objektivnem in razumnem razlogu. V zvezi s tem in čeprav je diskriminacija na podlagi državljanstva že po naravi upravičena samo v zelo specifičnih okoliščinah, ni nobena od strank postopka v glavni stvari, kot tudi ne slovaška vlada niti Komisija, predložila dokazov za utemeljitev ene ali druge razlage. Samo Komisija se je potrudila razčleniti diskriminatorni značaj pogoja državljanstva, katerega izpolnjevanje se zahteva od upravičenca do dodatka, in tudi njena obrazložitev je omejena le na ugotovitev, da ukrep ni utemeljen.
46. Pogoj državljanstva v sodni praksi češkega ustavnega sodišča očitno temelji na besedilu člena 30 listine temeljnih pravic in svoboščin Češke republike, ki se nanaša samo na „državljane“. Tak izraz bi omejil krog upravičencev do temeljne pravice do socialnih dajatev na češke državljane in tako upravičil dejstvo, da se sporni dodatek, ki ima pravno podlago v navedeni določbi, nanaša samo na omenjeno skupino. Neposredni pravni učinek take sodne prakse ni nič drugega kot uvedba diskriminacije na podlagi državljanstva, ki jo pravo Unije dovoljuje le v posebej utemeljenih primerih. Dobesedna razlaga besedila češke listine s strani ustavnega sodišča, vsaj s stališča prava Unije, ni dovolj pomemben razlog, ki bi utemeljeval različno obravnavo, kot obstaja v tem primeru.
47. Zaradi navedenega in ob pomanjkanju drugih argumentov v postopku menim, da pomeni obseg upravičencev do obravnavanega dodatka diskriminacijo, ki ni objektivno in razumno utemeljena.
2. Diskriminacija na podlagi stalnega prebivališča
48. Kot je bilo že predhodno pojasnjeno, je za upravičence do obravnavanega dodatka postavljena še dodatna zahteva: stalno prebivališče na ozemlju Češke republike. Predložitveno sodišče nas prav tako sprašuje o skladnosti tega drugega pogoja z načelom Unije o prepovedi diskriminacije.
49. Pravo Unije veže pogoje o stalnem prebivališču na druge določbe od tistih, ki veljajo za klavzule o državljanstvu. Člen 10 Uredbe št. 1408/71 vsekakor državam članicam prepoveduje vezati upravičenost do socialne dajatve na stalno prebivališče upravičenca na njenem ozemlju. Tako v sekundarnem pravu kot v sodni praksi Sodišča pa so bili pogoji stalnega prebivališča presojani manj strogo kot klavzule o državljanstvu. Po drugi strani pa se pristop razlikuje glede na vrsto dajatve.(9) V členu 10 Uredbe št. 1408/71 je za začetek poudarjeno, da se prepoved klavzul o stalnem prebivališču uporablja, kadar ni drugače določeno, za denarne dajatve za invalidnost, starost in za preživele osebe, rente za nesreče pri delu ali poklicne bolezni in pomoči ob smrti. V primerih, v katerih je Sodišče presojalo pogoje stalnega prebivališča, ki veljajo za dajatve, ki niso naštete v navedenem členu 10, kot na primer za neprispevne dajatve, sta se referenčni pravni okvir kot tudi stopnja nadzora razlikovala od primera do primera.
50. Sporni dodatek pomeni v obravnavanem primeru dajatev v smislu Uredbe št. 1408/71, prvič, ker se ga upravičencem dodeli na podlagi pravno opredeljenega položaja, neodvisno od kakršne koli posamične in diskrecijske presoje osebnih potreb, in drugič, ker se nanaša na eno od tveganj, ki so izrecno našteta v členu 4(1) navedene uredbe: na starost. Prav to je eno od tveganj, določenih v členu 10, v skladu s katerim so prepovedane klavzule o stalnem prebivališču v zvezi s tam naštetimi dajatvami.
51. Iz zgornje obrazložitve lahko ugotovimo, da gre pri pogoju stalnega prebivališča, postavljenem s strani češkega ustavnega sodišča, za diskriminatoren ukrep, katerega zakonitost je dopuščena samo, če je utemeljen z objektivnimi in razumnimi razlogi. Vendar pa, kot je bilo poudarjeno v točkah 45 in 46 teh sklepnih predlogov, v postopku niso bili predloženi nobeni dokazi, ki bi opravičevali tak ukrep. Še več: v primeru pogoja stalnega prebivališča so elementi, s katerimi operiramo, še bolj krhki. Poleg tega iz spisa niso razvidni razlogi, ki so vodili češko ustavno sodišče pri oblikovanju take sodne prakse.
52. Zato zaradi pomanjkanja obrazložitve in ob upoštevanju okoliščin, v katerih se zahteva izpolnjevanje pogoja stalnega prebivališča, menim, da je obravnavani dodatek diskriminatoren ukrep, ki ni objektivno in razumno utemeljen.
B – Posledice ugotovitve kršitve načela Unije o prepovedi diskriminacije za odločbo, ki jo mora sprejeti predložitveno sodišče
53. Odgovor, kot sem ga zgoraj predlagal Sodišču v zvezi z drugim vprašanjem predložitvenega sodišča, ne bi bil popoln, če ga ne bi dopolnil z določenimi podrobnostmi, ki izhajajo iz zelo specifičnega konteksta obravnavane zadeve.
54. Predvsem in v uvodu moram opozoriti, da kot je bilo že navedeno, zadeva izvira iz sodne prakse češkega ustavnega sodišča v zvezi z razlago temeljne pravice do socialnovarstvenih dajatev. Cilj navedene sodne prakse je bil le odpraviti praktične posledice češko‑slovaškega sporazuma iz leta 1992, v skladu s katerim je za češke državljane, ki so bili ob razdelitvi zaposleni pri slovaškem delodajalcu, veljala zakonodaja in pristojnost nosilcev sistema socialne varnosti Slovaške republike. Njihovo ekonomsko oškodovanje se je – v primerjavi z drugimi češkimi državljani, za katere je veljala zakonodaja in pristojnost čeških nosilcev sistema socialne varnosti – zdelo očitno, kar je morda opravičevalo tako razlago člena 30 listine temeljnih pravic in svoboščin Češke republike, ki je blažila tak položaj. Na rešitev, do katere je prišlo češko ustavno sodišče, je prav tako vplivala mednarodna pogodba – tolikokrat omenjeni češko-slovaški sporazum. Dodatek, ki je bil končno priznan, je bil zato rezultat razlagalnega kompromisa med zagotavljanjem temeljne pravice in izpolnjevanjem mednarodnih obveznosti Češke republike.
55. Problem, s katerim se zdaj soočam, pa je kljub temu neposredno povezan s klasično dilemo, ki jo povzročajo določbe, ki so bile razglašene za diskriminatorne. Ponovna vzpostavitev normativnega stanja, skladnega z načelom enakosti ali s prepovedjo diskriminacije, v enem pravnem redu je lahko v neposredni pristojnosti sodnika, ki je zadolžen za preizkus določbe.(10) Ta lahko ravna – in v tem se kaže dilema –, ali z zaokroževanjem „navzgor“, to je da ugodnejši položaj razširi na vse, ali „navzdol“, to je da ga za vse ukine. Načeloma pa je seveda v nacionalnem kontekstu mogoče tudi posredovanje zakonodajalca z vpeljavo „nove“ določbe, to je različne od obeh zgoraj predstavljenih možnosti, s katero se spoštuje prepoved diskriminacije.
56. Vprašanje za predhodno odločanje, predvideno v členu 267 PDEU, pa se vendarle nanaša na razlago ali na veljavnost prava Unije, tako da so za ponovno učinkovito vzpostavitev veljavnosti načela enakosti v obsegu, kot ga je določilo Sodišče, znotraj pravnega reda države članice, odgovorni – glede na posamezen primer – njeni sodni oziroma zakonodajni organi. Vendar pa v vsakem primeru najprej obstaja konkreten spor, zaradi katerega je bilo vprašanje predloženo in ki od Sodišča zahteva koristen odgovor. Načeloma bi moral torej odgovor na vprašanje vplivati na sodno odločbo, ki bo izdana, ko bo prišel trenutek za to.
57. Težava pri tej zadevi je razvidna že iz ugovora Slovaške republike – katerega zavrnitev sem kljub vsemu predlagal – v zvezi z njenim hipotetičnim značajem.
58. Vsekakor pa bo imel odgovor, kot ga predlagam in ki obravnavano pravilo označuje kot diskriminatorno, v vsakem primeru splošne posledice za pravni red države članice. Zakonski položaj, ki je bil razglašen za diskriminatoren, je treba spremeniti prav v okviru tega pravnega reda in na ustrezen način. Odgovor na vprašanje, ali naj posredujejo samo sodniki, ali naj posreduje zakonodajalec, ali, končno, ustavno sodišče, pa ni del odgovora, ki ga je v tem primeru treba dati predložitvenemu sodišču.
59. Kar je prav tako pomembno, je neposreden učinek mojega odgovora na odločbo v postopku, v katerem se je pojavil predlog za sprejetje predhodne odločbe, saj je od te odločbe odvisno, ali bo državljanka Unije lahko prejemala določeno dajatev za starost, ki – v skladu z obrazložitvijo nacionalnega ustavnega sodišča, ki je vzrok za obravnavano pravilo, ki je nastalo s sodno prakso – lahko pomeni minimalni dohodek za dostojno življenje. Pravo Unije temelji na več vrednotah, ki mu služijo kot vodilo in navdih i n katerih moč lahko vpliva na odločitve institucij Unije, zlasti na njihove sodne odločbe.(11)
60. Odgovor, ki ga predlagam na drugo od predloženih vprašanje, bo zato – kot sem navedel – imel splošen in neposreden učinek na pravni red države članice. Kljub temu menim, da ta odgovor ne more imeti neposrednega učinka na pozitivno rešitev pritožbe čeških organov socialne varnosti. Upoštevati je treba, da pravzaprav ne predlagam, naj predložitveno sodišče v postopku uporabi določbo, za katero sočasno trdim, da je diskriminatorna. Kar namreč pravim, je, da v posamičnih okoliščinah določenega predloga za sprejetje predhodne odločbe, kot je obravnavani, predložitveno sodišče odgovora na njegovo vprašanje ne more šteti kot zadostni temelj za ugoditev pritožbi ČSSZ.
61. Pravni red Unije temelji, kot sem že poudaril, na vrednotah, ki so dovolj osrednjega pomena, da lahko preprečijo take posledice, kot sem jih omenil zgoraj. In seveda ni mogoče zanikati, da Sodišče že od nekdaj dobiva navdih iz teh vrednot v okviru ponovnega vzpostavljanja polne veljave načela enakosti.
62. Prav nasprotno, sodna praksa Sodišča v zvezi s tem zagotavlja trdne smernice.
63. Tako so politike na področju enakosti med spoloma Sodišču dale priložnost preučiti posledice, ki jih s seboj prinaša odprava diskriminacije. V sodbi Federatie Nederlandse Vakbeweging(12) je Sodišče v zadevi v zvezi s smernicami glede enakosti med spoloma, konkretno na področju socialne varnosti, navedlo, da imajo ženske, ki so žrtve diskriminacije, pravico „do enake obravnave in da se zanje uporabi enak režim kot za moške v enakem položaju, režim, ki, zaradi neizvršitve [direktive], ostaja edini veljavni referenčni sistem“.(13) Taka odločitev, izdana v primeru, v katerem država ni sprejela ukrepov za prenos direktive, je zavezovala nacionalnega sodnika k odpravi diskriminacije v natančno določenem smislu: s postavitvijo ženske v enak položaj s privilegirano skupino. Pozneje je Sodišče razširilo enako prakso na primere, v katerih se je presojalo neposredno diskriminacijo, prav tako na podlagi spola. Tako je bilo v zadevi Ruzius‑Wilbrink(14) poudarjeno, da – smiselno enako kot v primeru neposredne diskriminacije – „imajo člani neprivilegirane skupine, moški ali ženske, v primeru posredne diskriminacije […] pravico, da se zanje uporabi isti režim kot za ostale upravičence “.(15)
64. Treba je poudariti, da se je navedena sodna praksa v letu 1991 znatno razširila, ne samo zaradi direktiv o enakosti, temveč tudi zaradi Pogodbe. Obenem je Sodišče razvilo smernice, ki jim mora slediti nacionalno sodišče, ki odloča v postopku v glavni stvari. Sodišče je v sodbi Nimz, v zadevi, ki se je nanašala na člen 141 ES (zdaj člen 157 PDEU), odločilo, da mora imeti žrtev diskriminacije enak status kot upravičenec, in v nadaljevanju dodalo, da je nacionalno sodišče, ki je zadolženo za izvajanje pravnega reda Unije, „dolžno zagotavljati polno učinkovitost teh ukrepov, pri čemer mora po potrebi, v okviru svojih pristojnosti za odločanje, opustiti uporabo katere koli določbe, ki je v nasprotju z nacionalno zakonodajo, ne da bi moralo zahtevati ali čakati na njeno razveljavitev po zakonodajni poti ali po drugem ustavnem postopku“.(16)
65. Navedena doktrina pomeni danes trdno in ustaljeno sodno prakso.(17) Če na kratko povzamem: ko sodišče ugotovi, da neki nacionalni ukrep krši načelo Unije o prepovedi diskriminacije na podlagi spola, je dolžno razširiti pravni položaj, kakršnega uživajo upravičenci, na tiste, ki so neenako obravnavani. Zadevni državi tudi ni z ničimer prepovedano spremeniti te rešitve in ukiniti koristi za vse enako, to je odpraviti diskriminacijo „navzdol“. Kljub temu in dokler organi ne sprejmejo take odločitve, morajo sodišča v skladu s pravom Unije izvajati zgoraj navedeno razširitev.(18)
66. Težko bi bilo skriti dejstvo, da se pravkar navedena sodna praksa nanaša na natančno določeno področje, drugačno od tega v konkretnem primeru: na politike enakosti moških in žensk, in sicer na delovnem področju. Kljub temu pa temelj omenjene doktrine ni izrecno omejen na področje politik enakosti spolov. Zadeva Nimz temelji na razlogih, ki veljajo tudi za druga področja prava Unije, vključno s socialno varnostjo in prostim gibanjem delavcev – kot bomo lahko videli v nadaljevanju.
67. Pravni temelj zadeve Nimz je v členu 141 ES, ki od držav članic zahteva, da zagotovijo uporabo načela enakega plačila za moške in ženske. Določba izraža voljo Unije boriti se zoper posebej odvratno vrsto diskriminacije, in sicer diskriminacijo na podlagi spola, na področju, na katerem se stikajo socialnovarstveni interesi, kot je zaposlitev. V istem smislu je v členu 3 Uredbe št. 1408/71 določena prepoved vsakršne diskriminacije na podlagi okoliščine, ki ima za Unijo posebej veliko težo: državljanstvo. Določba člena 12 ES, ki izrecno prepoveduje – kot vse določbe v zvezi s svobodo gibanja – kateri koli državni ukrep, ki neposredno ali posredno temelji na merilu državljanstva, potrjuje to, kako pomembno obravnavo si zasluži ta vrsta diskriminacije. K navedenemu je treba prišteti še to, da Listina Evropske unije o temeljnih pravicah potrjuje pomembnost boja proti različnim vrstam diskriminacije, ki jih izrecno in posamično prepoveduje v členih 31(2) oziroma 23.
68. Enako zasleduje člen 141 ES in z njim sodba Nimz cilj iz člena 2 ES, v katerem je določeno, da „je naloga Skupnosti, da […] spodbuja […] enakost med moškimi in ženskami“, čeprav v okviru doseganja „visoke stopnje zaposlenosti in socialne zaščite“. Prav ta zadnji del stavka, v katerem je poudarjena zahteva po določeni stopnji socialne zaščite, izraža skupno točko s cilji, značilnimi za evropsko socialnovarstveno ureditev. Torej, prepoved diskriminacije na podlagi državljanstva na področju socialne varnosti, kot je ta, ki je sporna v obravnavanem primeru, temelji na vrednotah Evropske unije v zvezi s socialno varnostjo delavcev, ki so enake tistim, ki jih izraža prepoved diskriminacije na podlagi spola na delovnem področju.(19)
69. Kljub navedenemu pa prav tako drži, da socialna politika vedno zahteva celostni pregled vsakega pravnega položaja in še zlasti namenitev posebne pozornosti gospodarskim in finančnim značilnostim, ki opredeljujejo ureditve držav članic glede dajatev s področja socialne varnosti in pomoči. V primeru prava Evropske unije je ta pozornost še toliko večja, če je to mogoče, tako da so socialne politike Unije omejene le na koordinacijo nacionalnih sistemov socialne varnosti, ne pa na njihovo poenotenje ali usklajevanje. Zato je treba najti rešitve, ki vzpostavljajo ravnovesje med družbenimi vrednotami – ki se izražajo v načelu, kot je načelo prepovedi diskriminacije – in varstvom samostojnosti in finančne celovitosti, ki ga zahtevajo nacionalni sistemi socialne varnosti. Prav to tehtanje je mogoče najti v zadevi Nimz, v kateri se Sodišče, kot je obrazloženo v točki 64 teh sklepnih predlogov, omejuje na to, da od sodnika zahteva odpravo diskriminacije ad casum, medtem ko splošno rešitev za odpravo, kakršna koli naj že bo, prepušča zakonodajalcu ali ustavnemu organu zadevne države. Sodba Nimz s tem zagotavlja določeno stopnjo zaščite stranke, ki je vpletena v postopek in je predmet sodne odločbe, vendar pa vsaki državi članici prepušča, da sama najde splošno in končno rešitev za odpravo diskriminacije. Po tej logiki velja, da bi se glede diskriminacije na podlagi državljanstva na področju socialne varnosti, kjer je treba upoštevati celovit kontekst vsakega nacionalnega sistema socialnega skrbstva, prav tako dopuščala odprava ad casum, državi članici pa bi bilo prepuščeno, da v okviru zakonodajnih ali ustavnih postopkov, predvidenih v njenem pravnem redu, izberejo splošno formulo za tako odpravo.
70. Če povzamem, menim – ob upoštevanju tega, kar bom navedel v nadaljevanju –, da se mora odgovor na obravnavano vprašanje za predhodno odločanje, v katerem se presoja diskriminatorni značaj socialnovarstvenega dodatka, zgledovati po sodbi Nimz. Glede na to, da so pravna podlaga, cilji, vrednote in ravnovesje interesov skupni obema primeroma, ne vidim ovir za to, da se v obravnavanem primeru uporabi pristop, kot je opisan zgoraj.
71. Ob pravkar navedenem pa se moram le še vrniti na posebnost konkretnega primera, saj je namreč treba razjasniti, ali bi, če bi bilo predloženo vprašanje „obrnjeno“, to kakor koli vplivalo na predlagano rešitev. Kot je bilo predstavljeno že v točkah od 28 do 30 teh sklepnih predlogov, oseba, ki se je na sodišče obrnila z zahtevo po odpravi neenake obravnave, ni žrtev diskriminacije. Nasprotno, postopek v konkretnem sporu je bila prisiljena sprožiti M. Landtovà, upravičenka, ker so ji organi socialne varnosti zavrnili vlogo za dodelitev dodatka.
72. Postopek v zadevi Nimz je, enako kot v večini primerov v zvezi z diskriminacijo, sprožil posameznik, žrtev diskriminacije, ki je po pravu Unije prepovedana, in zato je Sodišče zavezalo predložitveno sodišče, da za pritožnika uporabi enak režim, kot ga je uživala privilegirana skupina. V primeru, kot je primer M. Landtove, v katerem je pritožnica upravičenka do diskriminatornega ukrepa, predložitveno sodišče ne bo moglo razširiti dodatka na žrtve diskriminacije, pa čeprav preprosto le zato, ker ne sodelujejo v postopku.
73. To, s čimer imamo opraviti v konkretnem primeru, je nekaj skromnejšega in hkrati bolj neobičajnega: preprečiti, da ugotovitev diskriminatornega značaja nacionalne določbe takoj učinkuje kot podlaga za odpravo, v konkretnem primeru, ugodnejšega položaja nekoga, ki se po zakonu nahaja na osebnem področju uporabe te določbe. Navedeno seveda velja le, če Češka republika tega področja ne uredi na splošno in v skladu z zakonodajnimi ali ustavnimi postopki, ki jih predvideva njen pravni red.
IX – Predlog
74. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču Evropske unije predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki mu ju je predložilo Nejvyšší správní soud, odgovori tako:
1. Uredbo Sveta (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero mora nosilec sistema socialne varnosti določenim osebam, ki ga zahtevajo, dodeliti dodatek, ki znaša toliko, kolikor je razlika med dajatvijo, ki jim pripada v drugi državi članici, in tisto, ki bi jim pripadala v državi članici njihovega državljanstva.
2. Člena 3 in 10 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71, ki se ju razlaga ob upoštevanju člena 39 ES, je treba razlagati tako, da nasprotujeta socialnovarstvenemu dodatku, do katerega so upravičeni samo češki državljani, ki imajo stalno prebivališče v Češki republiki, ki ima zgoraj navedene značilnosti. Vendar pa zaradi posebnih okoliščin primera pravkar navedeni odgovor ne more služiti kot temelj za ugoditev ČSSZ v pritožbenem postopku.
(1) .
(2)  –	Uredba Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (UL L 149, str. 2), ki jo je zamenjala Uredba (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL L 166, str. 1, popravki v UL L 200, str. 1).
(3)  –	Sodba št. III. ÚS 252/04, let. 36, št. 16, str. 173.
(4)  –	Glej sodbo z dne 3. junija 2003, št. II. ÚS 405/02, let. 30, št. 80, str. 245.
(5)  –	Listina temeljnih pravic in svoboščin Češke republike je samostojno besedilo, sprejeto leta 1991 in potrjeno z resolucijo češkega državnega sveta (št. 2/1993 Sb.), ki ji člen 112 češke ustave podeljuje ustavni status.
(6)  –	V tem smislu glej med drugim sodbe z dne 16. decembra 1981 v zadevi Foglia (244/80, Recueil, str. 3045, točka 21); z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra (C‑379/98, Recueil, str. I‑2099, točka 39) in z dne 23. aprila 2009 v zadevi Rüffler (C‑544/07, ZOdl., str. I‑3389, točka 37).
(7)  –	Glej, med drugimi, sodbe z dne 9. junija 1964 v zadevi Nonnenmacher (92/63, Recueil, str. 557); z dne 9. julija 1980 v zadevi Gravina (807/79, Recueil, str. 2205, točka 7); z dne 25. februarja 1986 v zadevi De Jong (254/84, Recueil, str. 671, točka 15); z dne 5. julija 1988 v zadevi Borowitz (21/87, Recueil, str. 3715, točka 24); z dne 14. decembra 1989 v zadevi Dammer (168/88, Recueil, str. 4553, točka 21); z dne 7. februarja 1991 v zadevi Rönfeldt (C‑227/89, Recueil, str. I‑323, točka 26); z dne 7. julija 1992 v zadevi Singh (C‑370/90, Recueil, str. I‑4265, točka 23); z dne 28. aprila 1994 v zadevi Hoorn (C‑305/92, Recueil, str. I‑1525, točka 16) in z dne 5. februarja 2002 v zadevi Kaske (C‑277/99, Recueil, str. I‑1261, točka 37).
(8)  –	Glej, med drugimi, sodbe z dne 28. junija 1978 v zadevi Kenny (C‑1/78, Recueil, str. 1489); z dne 20. januarja 2005 v zadevi Laurin Effing (C‑302/02, ZOdl., str. I‑553) in z dne 18. januarja 2007 v zadevi Celozzi (C‑332/05, ZOdl., str. I‑563).
(9)  –	Glej, med drugimi, sodbe z dne 10. novembra 1992 v zadevi Komisija proti Belgiji (C‑326/90, Recueil, str. I‑5517); z dne 31. maja 2001 v zadevi Leclere in Deaconescu (C‑43/99, Recueil, str. I‑4265); z dne 16. oktobra 2001 v zadevi Stallone (C‑212/00, Recueil, str. I-7625) in z dne 7. februarja 2002 v zadevi Kauer (C‑28/00, Recueil, str. I‑1343).
(10)  –	V zvezi s tem glej González Beilfuss, M., Tribunal Constitucional y reparación de la discriminación normativa, Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, Madrid, 2000.
(11)  –	Glej, na primer, sodbe z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Parlament proti Komisiji (C‑403/05, ZOdl., str. I‑9045, točka 56); z dne 20. maja 2008 v zadevi Komisija proti Svetu (C‑91/05, ZOdl., str. I‑3651); z dne 3. septembra 2008 v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji (C‑402/05 P in C‑415/05 P, ZOdl., str. I‑6351, točka 303) ter z dne 2. marca 2010 v združenih zadevah Salahadin Abdulla in drugi (C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 in C‑179/08, še neobjavljena v ZOdl.).
(12)  –	Sodba z dne 4. decembra 1986 v zadevi Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, Recueil, str. 3855).
(13)  –	Ibid, točka 23 (poudarek dodan).
(14)  –	Sodba z dne 13. decembra 1989 v zadevi Ruzius-Wilbrink (C‑102/88, Recueil, str. 4311).
(15)  –	Ibid, točka 20 (poudarek dodan).
(16)  –	Sodba z dne 7. februarja 1991 v zadevi Nimz (C‑184/89, Recueil, str. I‑297, točka 19).
(17)  –	Glej, med drugimi, sodbe z dne 28. septembra 1994 v zadevi Avdel Systems (C‑408/92, Recueil, str. I‑4435, točki 16 in 17); z dne 12. decembra 2002 v zadevi Rodríguez Caballero (C-442/00, Recueil, str. I‑11915, točki 42 in 43) in z dne 7. septembra 2006 v zadevi Cordero Alonso (C‑81/05, ZOdl., str. I‑7569, točki 45 in 46), vključno s sklepi po členu 104(3) Postopkovnika in tudi sklepom z dne 16. januarja 2008 v združenih zadevah Molinari (od C-128/07 do C-131/07, neobjavljena v ZOdl., točka 23).
(18)  –	V zvezi z zadevo Nimz glej Adinolfi, A., Common Market Law Review, let. 29, 1992; Burragato, G., „La discriminazione indiretta secondo la Corte di giustizia: oneri probatori e sanzioni“, Rivista italiana di diritto pubblico comunitario, 1993; Deakin, S., „Levelling Down Employee Benefits“, The Cambridge Law Journal,
let. 54, 1995, in More, G., „Seniority Pay for Part-time Workers“, European Law Review, 1991.
(19)  –	Tu mislim na sodbi z dne 18. decembra 2007 v zadevi Laval un Partneri (C‑341/05, Recueil, str. I‑11767, točki 104 in 105) in z dne 11. decembra 2007 v zadevi International Transport Workers’ Federation in Finnish Seamen’s Union, (imenovana „Viking Line“, C-438/05, Recueil, str. I-10779, točka 79), v kateri je Sodišče – ko je poudarilo socialne cilje Skupnosti – navedlo, da „Skupnost nima samo gospodarskega, temveč tudi socialni cilj, [zato] je treba pravice, ki izhajajo iz določb Pogodbe ES v zvezi s prostim pretokom blaga, oseb, storitev in kapitala, uravnotežiti s cilji, ki jih zasleduje socialna politika, med katerimi sta, kot izhaja iz člena 136 ES, izboljšanje življenjskih razmer in delovnih pogojev, tako da se ob ohranjanju izboljšav omogoči njihova uskladitev, ustrezna socialna zaščita ter dialog med socialnimi partnerji“.