Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NICHOLASA EMILIOUJA,
predstavljeni 15. januarja 2026(1)
Zadevi C-622/24 P in C-623/24 P
VT
proti
Evropski komisiji (C-622/24 P)
ter
UJ in drugi
proti
Evropski komisiji (C-623/24 P)
„ Pritožba – Javni uslužbenci – Natečaj EPSO/AD/380/19 – Nevpis na rezervni seznam – Enako obravnavanje – Ponovitev pisnega preizkusa – Pravilo o skladnosti med tožbo in pritožbo – Razlaga razpisa natečaja v zvezi s splošnimi kompetencami “
I.      Uvod
1.        Obravnavani pritožbi se nanašata na javni natečaj, ki ga je Evropski urad za izbor osebja (EPSO) izvedel zaradi zaposlitve upravnih uslužbencev na področju mednarodnega sodelovanja in upravljanja pomoči tretjim državam. Med pisnim preizkusom so se pojavile obsežne tehnične motnje, kar je vplivalo na veliko število kandidatov. Natečajna komisija je zato odločila, da bo vsem kandidatom – ne glede na to, ali so imeli tehnične težave – omogočila bodisi ponovno opravljanje preizkusa bodisi ohranitev veljavnosti prvotno doseženih rezultatov. Osrednji vidik obravnavanih pritožb se tako nanaša na zakonitost tega pristopa.
2.        Več kandidatov, katerih imena na koncu niso bila vpisana na rezervni seznam zadevnega natečaja, je v postopku pred Splošnim sodiščem izpodbijalo ta nevpis ter se pri tem sklicevalo na številne nepravilnosti pri izvedbi natečaja, tudi na ponovitev pisnega preizkusa. Natančneje, tožeče stranke so v zadevah, v katerih sta bili sprejeti sodbi VT/Komisija(2) ter UJ in drugi/Komisija(3), predlagale razglasitev ničnosti odločb, ki jih je v zvezi s tem sprejela natečajna komisija. Splošno sodišče je tožbi, ki sta bili vloženi v obeh zadevah, zavrnilo s sodbama z dne 10. julija 2024, pri čemer je zavrnilo tožbene razloge, ki so bili v obeh zadevah skoraj enaki.
3.        Pritožniki z obravnavanima pritožbama, vloženima v zadevah C-622/24 P in C-623/24 P, predlagajo razveljavitev sodb, ki ju je Splošno sodišče izreklo v zadevah VT/Komisija ter UJ in drugi/Komisija (v nadaljevanju: izpodbijani sodbi). Pri tem v bistvu trdijo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni ugotovilo, da je v okviru zadevnega natečaja prišlo do kršitve načela enakega obravnavanja. V zvezi z navedenim vidikom trdijo, da je natečajna komisija s tem, da je ponovno opravljanje preizkusa omogočila vsem kandidatom, ne pa le tistim, ki so imeli hude tehnične težave, kršila načelo enakega obravnavanja. Prav tako trdijo, da so kandidati, ki so se odločili za ponovno opravljanje preizkusa, pridobili neupravičeno prednost, saj so imeli bistveno več časa za pripravo. Nazadnje, pritožniki se prav tako ne strinjajo s tem, da je Splošno sodišče zavrnilo tožbeni razlog, ki so ga navedli v zvezi z razlago razpisa natečaja in se je nanašal na ocenjevanje splošnih kompetenc kandidatov.
4.        Ker se dejansko stanje in pravna vprašanja v obeh zadevah vsebinsko prekrivajo, jih je smiselno preučiti skupaj v okviru enih sklepnih predlogov.
II.    Pravni okvir
5.        Člen 90(2) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije(4) (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:
„Vsaka oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, lahko pri organu za imenovanja vloži pritožbo zoper akt, ki je imel zanjo negativne posledice […]
Organ obvesti zadevno osebo o svoji obrazloženi odločitvi v štirih mesecih po datumu vložitve pritožbe. Če po izteku tega roka ni odgovora na pritožbo, se šteje, da gre za molk organa, ki pomeni zavrnitev zahteve, zoper katero se lahko vloži pritožba [tožba] na podlagi člena 91.“
6.        Člen 91(2) Kadrovskih predpisov določa:
„Pritožba [Tožba] na Sodišče Evropske unije je mogoča le, če:
je bila najprej vložena pritožba pri organu za imenovanja na podlagi člena 90(2) v roku, določenem v istem členu, in
je bila pritožba zavrnjena z izrecno odločitvijo ali z molkom organa.“
III. Dejansko stanje
7.        Dejansko stanje sporov, ki so privedli do vložitve obravnavanih pritožb, je podrobno predstavljeno v izpodbijanih sodbah. Dejansko stanje, ki je upoštevno za te sklepne predloge, je mogoče povzeti, kot sledi.
8.        EPSO je 5. decembra 2019 v Uradnem listu Evropske unije objavil razpis javnega natečaja EPSO/AD/380/19 za zaposlitev upravnih uslužbencev na področju mednarodnega sodelovanja in upravljanja pomoči tretjim državam,(5) v okviru katerega je nameraval na podlagi kvalifikacij in preizkusov sestaviti rezervna seznama, in sicer prvega za upravne uslužbence razreda AD 7, drugega pa za upravne uslužbence razreda AD 9.
9.        Pritožniki v obeh zadevah so sodelovali na natečaju za uslužbence razreda AD 7. Po uspešno opravljenih fazah natečaja, ki sta zajemali teste z vprašanji izbirnega tipa in izbor na podlagi kvalifikacij (preverjanje dodatnih sposobnosti (Talent Screener)), so se udeležili še testiranja v ocenjevalnem centru. To je bilo sestavljeno iz dveh pisnih testov, in sicer študije primera ter pisnega testa z zadevnega področja (v nadaljevanju skupaj: pisni preizkus), ki sta oba potekala 9. septembra 2021 (v nadaljevanju: prvo testiranje).
10.      EPSO je kandidate z dopisom z dne 4. oktobra 2021 obvestil, da je bila zaradi tehničnih težav, ki so se pojavile med prvim testiranjem, sprejeta odločitev, da se vsem kandidatom, ki so se udeležili tega testiranja, omogoči, da izberejo eno od dveh možnosti, in sicer da (i) bodisi ohranijo veljavnost rezultatov prvega testiranja, ki takrat še niso bili znani, (ii) bodisi pristopijo k ponovnem opravljanju pisnega preizkusa ter se tako odpovejo rezultatom, doseženim na prvem testiranju.
11.      Nov pisni preizkus je bil izveden 10. novembra 2021 (v nadaljevanju: drugo testiranje). Pritožnik v zadevi C-622/24 P (VT) in trije od osmih pritožnikov v zadevi C-623/24 P (UN, US in UT) so se odločili, da tega preizkusa ne bodo ponovno opravljali, ampak da bodo vztrajali pri rezultatih prvega testiranja. Preostalih pet pritožnikov v zadevi C-623/24 P (UJ, UL, UP, UU in UV) pa se je odločilo za ponovno opravljanje preizkusa.
12.      Natečajna komisija je osmim kandidatom, ki so imeli tehnične težave med drugim testiranjem, omogočila sodelovanje na tretjem testiranju, ki je potekalo 10. decembra 2021. UJ je edini pritožnik, ki je bil povabljen k tretjemu testiranju in se ga je tudi udeležil.
13.      EPSO je 5. maja 2022 vsakega pritožnika posebej obvestil o odločitvi natečajne komisije, da njihovih imen ne bo vpisala na rezervni seznam kandidatov za razred AD 7 (v nadaljevanju: odločbe o nevpisu), ker se niso uvrstili med kandidate, ki so na testiranju v ocenjevalnem centru dosegli najvišje skupno število točk. V zvezi z enim od pritožnikov v zadevi C-623/24 P, to je UT, pa je zavrnitev vpisa temeljila na dejstvu, da ni dosegel zahtevanega najmanjšega števila točk.
14.      Nekateri pritožniki (VT, UJ in UL) so vložili zahteve, s katerimi so predlagali, naj natečajna komisija ponovno preuči odločbe o nevpisu njihovih imen na rezervni seznam. Te zahteve so bile z odločbami z dne 15. julija 2022 zavrnjene. Vsi pritožniki so nato pri EPSO (ki je pristojni organ za imenovanja) vložili pritožbe na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov (v nadaljevanju: pritožbe na podlagi člena 90(2)), s katerimi so izpodbijali odločbe o nevpisu in, kjer je bilo to ustrezno, odločbe o zavrnitvi zahtev za ponovno preučitev.
15.      Natančneje, pritožnik v zadevi C-622/24 P je 10. oktobra 2022 vložil pritožbo na podlagi člena 90(2), na katero ni prejel izrecnega odgovora. Zato se je v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov štelo, da je bila njegova pritožba po izteku štirimesečnega roka, to je 10. februarja 2023, zavrnjena zaradi molka organa.
16.      Pritožniki v zadevi C-623/24 P pa so pritožbe na podlagi člena 90(2) skupaj z več drugimi kandidati vložili 5. avgusta 2022. V zvezi z njihovimi pritožbami se je sicer štelo, da so bile 5. decembra 2022 zaradi molka organa zavrnjene, vendar je treba navesti, da so bile nato tudi izrecno zavrnjene, in sicer z odločbami organa za imenovanja z dne 13. marca 2023.
IV.    Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sodbi
17.      Pritožniki v obeh zadevah so pri Splošnem sodišču na podlagi člena 270 PDEU vložili tožbi, s katerima so izpodbijali nevpis na rezervni seznam, ki je bil sestavljen v okviru zadevnega natečaja.
18.      S formalnega vidika se je štelo, da so VT, UJ in UM navedeni tožbi vložili zoper odločbe natečajne komisije z dne 15. julija 2022, s katerimi je ta zavrnila njihove zahteve za ponovno preučitev, v primeru drugih pritožnikov, ki takih zahtev niso vložili, pa se je štelo, da so tožbi vložili neposredno zoper odločbe o nevpisu z dne 5. maja 2022 (v nadaljevanju skupaj „izpodbijane odločbe“).
19.      Pritožniki v obeh zadevah so predlagali, naj se izpodbijane odločbe razglasijo za nične, pri čemer so navedli sedem skoraj enakih tožbenih razlogov, ki so se nanašali na številne nepravilnosti, do katerih naj bi prišlo v okviru natečaja. Splošno sodišče je ti tožbi s sodbama z dne 10. julija 2024, ki ju je izreklo v zadevi VT/Komisija ter v zadevi UJ in drugi/Komisija, v celoti zavrnilo, pri čemer je vsem strankam naložilo, da nosijo vsaka svoje stroške.
V.      Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
20.      VT je vložil pritožbo zoper sodbo VT/Komisija, ta pritožba pa se zdaj obravnava pod opravilno številko C-622/24 P. Podobno je 8 od 13 tožečih strank v zadevi UJ in drugi/Komisija vložilo pritožbo zoper navedeno sodbo v delu, v katerem se nanaša nanje, pri čemer se ta pritožba zdaj obravnava pod opravilno številko C-623/24 P.
21.      Pritožniki s pritožbama Sodišču predlagajo, naj izpodbijani sodbi razveljavi, ugodi pravnim sredstvom, ki so jih vložili na prvi in drugi stopnji, ter Komisiji naloži plačilo stroškov obeh postopkov. Evropska komisija predlaga, naj se pritožbi zavrneta in naj se pritožnikom naloži plačilo stroškov.
VI.    Presoja
22.      Pritožniki v utemeljitev pritožb navajajo dva pritožbena razloga.
23.      Prvi pritožbeni razlog, ki je skupen obema pritožbama, se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja, do katere naj bi prišlo zaradi ponavljanja pisnega preizkusa.
24.      Z drugim pritožbenim razlogom pa se Splošnemu sodišču očita, da je zavrnilo peti tožbeni razlog, naveden v postopku na prvi stopnji, ki se je nanašal na kršitev razpisa natečaja. Medtem ko je bil ta tožbeni razlog v sodbi UJ in drugi/Komisija razglašen za nedopusten, se je v sodbi VT/Komisija štel za dopusten, vendar je bil zavrnjen kot neutemeljen. Pritožniki v obeh zadevah trdijo, da je Splošno sodišče pri izpeljavi zadevnih ugotovitev napačno uporabilo pravo.
25.      Najprej bom preučil prvi pritožbeni razlog, ki se nanaša na načelo enakega obravnavanja (A), nato pa bom obravnaval drugi pritožbeni razlog, pri čemer bom zaporedoma preučil postopkovna in vsebinska vprašanja, ki se postavljajo v posamezni zadevi (B).
A.      Prvi pritožbeni razlog: kršitev načela enakega obravnavanja
26.      Pritožniki s prvim pritožbenim razlogom trdijo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni ugotovilo kršitve načela enakega obravnavanja kandidatov na natečaju, kot je določeno v členu 20 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
27.      Ta kršitev naj bi bila posledica (i) dejstva, da je bila možnost ponovnega opravljanja pisnega preizkusa ponujena vsem kandidatom, ne glede na tehnične težave, ki so jih dejansko imeli (prvi del prvega pritožbenega razloga); (ii) daljšega časa za pripravo, ki so ga imeli kandidati, ki so pisni preizkus ponovno opravljali v okviru drugega in tretjega testiranja (drugi del prvega pritožbenega razloga); in (iii) dejstva, da so tri testiranja, ki so bila izvedena za opravljanje pisnega preizkusa, zlasti pa tretje testiranje, potekala na različne datume (tretji del prvega pritožbenega razloga, ki je kot tak naveden le v zadevi C-623/24 P).
28.      V nadaljevanju bom najprej predstavil trditve, ki jih stranke navajajo v zvezi s temi tremi deli prvega pritožbenega razloga, nato pa bom zaporedoma preučil vsakega od teh delov. V zvezi s prvima dvema deloma bo treba obravnavati tudi pravni interes pritožnikov za uveljavljanje navedenih očitkov. Ta interes bom iz praktičnih razlogov izjemoma obravnaval po vsebinski analizi, saj je mogoče interes pritožnikov za uveljavljanje tega pritožbenega razloga zaradi različnih dejanskih okoliščin natančneje pojasniti šele po predstavitvi zatrjevanega neenakega obravnavanja.
1.      Prvi del prvega pritožbenega razloga: možnost ponovnega opravljanja preizkusa, ki so jo imeli vsi kandidati
29.      Pritožniki s prvim delom prvega pritožbenega razloga trdijo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je ugotovilo,(6) da natečajna komisija s tem, da je vsem kandidatom, ne glede na to, ali so imeli tehnične težave, ki so vplivale na njihovo uspešnost, omogočila ponovno opravljanje pisnega preizkusa,(7) ni kršila načela enakega obravnavanja.
30.      V zvezi s tem je Splošno sodišče v izpodbijanih sodbah ugotovilo, da je natečajna komisija kandidatom, ki niso imeli tehničnih težav, s sprejeto rešitvijo sicer omogočila ponovno opravljanja preizkusa, vendar da se je bilo takemu neenakemu obravnavanju zaradi obsega in narave motenj ter velikega števila zadevnih kandidatov težko izogniti. Splošno sodišče je poleg tega menilo, da je bil ta ukrep namenjen uresničevanju legitimnega cilja, da se vsem kandidatom, ki so imeli tehnične težave, omogoči novo testiranje.
a)      Glavne trditve strank
31.      Kot je bilo že navedeno, pritožniki v bistvu trdijo, da je to, da možnost ponovnega opravljanja pisnega preizkusa ni bila ponujena le kandidatom, ki so imeli hude tehnične težave, ampak tudi tistim, ki so imeli le malo težav ali pa jih sploh niso imeli, pomenilo, da so se različni položaji obravnavali enako, kar je v nasprotju z načelom enakega obravnavanja.
32.      Pritožniki zatrjujejo, da rešitev, ki jo je sprejela natečajna komisija, ni bila utemeljena s ciljem zadevnega natečaja (to je izbrati najsposobnejše kandidate, kot izhaja iz člena 27 Kadrovskih predpisov), da ni bila sorazmerna ter da je presegala tisto, kar je bilo potrebno za odpravo nepravilnosti, do katerih je prišlo zaradi tehničnih motenj. Pritožniki zato trdijo, da Splošno sodišče ni upoštevalo dejstva, da natečajna komisija ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za omejitev tveganja neenakega obravnavanja, ki je značilno za vsak preizkus, ampak je ustvarila neenakost med kandidati, ki se ji je bilo mogoče izogniti.
33.      Komisija izpodbija trditev pritožnikov ter opozarja na široko polje proste presoje, ki jo imajo natečajne komisije pri določitvi popravnih ukrepov v primeru nepravilnosti, in na posledično omejen obseg sodnega nadzora.(8) Poleg tega poudarja, da v skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da je tveganje neenakosti značilno za vsak natečaj(9) in da je mogoče kršitev načela enakega obravnavanja ugotoviti le, kadar natečajna komisija tega tveganja ni omejila na tveganje, ki je na splošno značilno za vsak preizkus(10). Komisija meni, da v obravnavanih zadevah ni bilo tako in da je Splošno sodišče v bistvu pravilno ugotovilo, da je bila sprejeta rešitev glede na dane okoliščine upravičena.
34.      Komisija v zvezi s tem pojasnjuje, da zaradi razpršenosti in raznolikosti tehničnih motenj, katerih obstoj je bil potrjen, ni bilo mogoče določiti obsega in natančnih posledic, ki so jih te motnje povzročile posameznim kandidatom.(11) Zato trdi, da je bilo to, da so vsi kandidati imeli možnost, ne pa tudi obveznosti, da ponovno opravljajo preizkus, edina izvedljiva in pravična rešitev, ki je v skladu z načeli enakega obravnavanja, sorazmernosti in dobrega upravljanja.
35.      Komisija navaja, da so se nekateri kandidati, ki sicer niso imeli tehničnih težav, vseeno odločili za ponovno opravljanje preizkusa, s čimer so se odpovedali rezultatom, doseženim na prvem testiranju, kar je pomenilo, da so na natečaju sodelovali pod enakimi pogoji kot ostali kandidati. Zato naj ne bi bilo mogoče šteti, da so imeli „več možnosti“ za uspeh na natečaju. Nazadnje, Komisija prav tako poudarja, da posamezni pritožniki niso dokazali, da so se zaradi sprejete rešitve znašli v slabšem položaju.
b)      Analiza
36.      Uvodoma je treba opozoriti, da imajo natečajne komisije sicer široko diskrecijsko pravico glede pogojev, vsebine in organizacije natečaja (v zvezi s katero je treba šteti, da zajema tudi sprejetje korektivnih ukrepov), vendar morajo to pravico izvajati ob spoštovanju načela enakega obravnavanja.(12)
37.      To načelo v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno.(13)
38.      V obravnavanih zadevah je po mojem mnenju jasno, da so bili različni položaji obravnavani enako: kandidati, ki so imeli tehnične težave, ki so znatno vplivale na potek testiranja, so bili namreč obravnavani enako kot kandidati, ki so naleteli le na manjše težave ali pa teh sploh niso imeli, saj je bila vsem dana možnost, da se udeležijo drugega testiranja.
39.      Čeprav drži, kot navaja Komisija, da so vsi kandidati na koncu le enkrat opravljali pisni preizkus, katerega rezultati so se dejansko upoštevali (saj so lahko obdržali le rezultate enega testiranja), pa to ni element, na katerem temelji različno obravnavanje, ki ga zatrjujejo pritožniki. To namreč izhaja iz splošne možnosti izbire ponovnega opravljanja preizkusa, zaradi katere so imeli kandidati, na katere tehnične težave niso negativno vplivale, dodatno prednost, to je priložnost, da bodisi izboljšajo morebiten nezadovoljiv rezultat prvega testiranja bodisi obdržijo zadovoljiv rezultat, pri čemer jim preizkusa ni bilo treba ponovno opravljati. Povedano drugače, ti kandidati so imeli prednost, ker so lahko sami izbrali, kateri poskus se bo upošteval. Po drugi strani pa kandidati, ki zaradi hudih tehničnih težav niso mogli učinkovito sodelovati na prvem testiranju, niso imeli nobene prave izbire: zanje je namreč drugo testiranje v praksi pomenilo edino in zadnjo priložnost za uspeh na pisnem preizkusu.(14)
40.      Splošno sodišče je namreč priznalo, da so navedene okoliščine pomenile različno obravnavanje, vendar je menilo, da se jim je bilo „težko izogniti“. Zato je treba preučiti, ali je bilo tako različno obravnavanje, kot je v bistvu menilo Splošno sodišče, glede na dane okoliščine upravičeno.
41.      V skladu s členom 1d(6) Kadrovskih predpisov in ustaljeno sodno prakso velja, da je lahko ukrep, ki privede do različnega obravnavanja, utemeljen, če je namenjen uresničevanju legitimnega cilja v splošnem interesu v okviru kadrovske politike in če je sorazmeren glede na ta cilj.(15)
42.      Prvič, v zvezi z zastavljenim ciljem se je mogoče strinjati s Komisijo, ki trdi, da je bila rešitev, ki jo je sprejela natečajna komisija, namenjena uresničevanju legitimnega cilja, to je odpravi nepravilnosti, ki so bile posledica obsežnih tehničnih težav, do katerih je prišlo pri pisnem preizkusu v okviru prvega testiranja, da bi se tako ponovno vzpostavili pogoji natečaja.
43.      Drugič, v zvezi s sorazmernostjo zadevnega ukrepa glede na navedeni cilj pa je treba v skladu s sodno prakso Sodišča preveriti, ali je bil ta ukrep (i) primeren za uresničitev zastavljenega cilja; (ii) ni presegal tistega, kar je nujno potrebno za ta namen, in (iii) je bil sorazmeren stricto sensu, kar pomeni, da je zagotovil pravično ravnotežje med zadevnimi interesi.(16)
44.      V zvezi s prvim elementom, ki se nanaša na primernost ukrepa, ugotavljam, da bi bilo mogoče šteti, da je rešitev, da se vsem kandidatom omogoči ponovno opravljanje preizkusa, primerna za odpravo nepravilnosti, do katerih je prišlo v okviru prvega testiranja.(17) Splošno sodišče je menilo, da se je s to rešitvijo vsem kandidatom, ki so imeli tehnične težave, omogočilo, da preizkus opravijo pod običajnimi pogoji.
45.      V zvezi z elementom, ki se nanaša na potrebnost ukrepa, pa menim (ne da bi bilo treba obravnavati tudi njegovo sorazmernost stricto sensu), da zadevni ukrep ne izpolnjuje te zahteve. Pri preučevanju potrebnosti ukrepa se namreč postavlja ključno vprašanje, in sicer ali bi bilo mogoče isti cilj enako učinkovito doseči z drugimi sredstvi, ki bi v manjši meri posegala v načelo enakega obravnavanja. Menim, da je v zadevnem položaju zagotovo tako.
46.      V zvezi s tem je mogoče zgolj zaradi umestitve tega vidika v kontekst naprej opozoriti, da načeloma velja, da EPSO v primeru, da imajo posamezni kandidati v okviru natečaja tehnične težave, za katere niso odgovorni, te težave razišče in sprejme korektivne ukrepe, kakršen je ciljno ponavljanje preizkusa.(18) To se je na primer zgodilo v obravnavani zadevi, v kateri je bila osmim kandidatom dana možnost ponovnega opravljanja pisnega preizkusa v okviru tretjega testiranja, obenem pa je to tudi rešitev, za katero se zdi, da jo pritožniki štejejo za ustrezno. Vendar ta možnost, kot je pojasnila Komisija, v okviru zadevnega natečaja ni bila izvedljiva (glej točko 34 teh sklepnih predlogov).
47.      Kljub navedenemu menim, da je bila na voljo ustreznejša možnost, in sicer razveljavitev prvega testiranja – pri čemer je treba šteti, da je bila integriteta tega testiranja v danih okoliščinah in glede na izjemno veliko število kandidatov, ki so se znašli v slabšem položaju,(19) resno ogrožena – in izvedba novega testiranja za vse kandidate. S tem pristopom bi bilo mogoče, če povzamem besede Komisije, ponovno vzpostaviti pogoje natečaja, ki bi morali obstajati ob nastanku nepravilnosti, ne da bi se nekaterim kandidatom dala prednost izbire med rezultati.(20)
48.      Komisija je v odgovoru na pritožbo v zadevi C-623/24 P priznala, da bi bil tak alternativen pristop sicer možen, vendar je trdila, da bi kandidati, ki se zaradi hudih tehničnih težav niso znašli v slabšem položaju, s tem neupravičeno izgubili rezultate, ki so jih zakonito dosegli na prvem testiranju. S tem pomislekom, ki verjetno temelji tudi na želji po preprečevanju nadaljnjih pritožb, se lahko strinjam. Vendar želja, da bi se preprečilo, da bi kandidati izgubili rezultate, ki so jih dosegli na prvem testiranju, ne more upravičiti tega, da se tem kandidatom zagotovi prednost pred ostalimi, do česar je, kakor je bilo že navedeno, privedla prav sprejeta rešitev. Ta ugotovitev je še toliko prepričljivejša glede na to, da ni mogoče trditi, da so kandidati pridobili pravico, da ohranijo veljavnost rezultatov, ki so jih dosegli na prvem testiranju, ali da so izvzeti iz obveznosti ponovnega opravljanja pisnega preizkusa, če bi bilo to v danih okoliščinah potrebno. Taka pravica namreč ne izhaja iz razpisa natečaja, obenem pa nič ne kaže na to – in Komisija tega tudi ne zatrjuje –, da so kandidati prejeli natančna, brezpogojna in skladna zagotovila, ki bi lahko vzbudila legitimna pričakovanja(21) v zvezi s tem, da se bo veljavnost rezultatov, doseženih na prvem testiranju, ohranila ne glede na morebitno poznejšo razveljavitev natečaja (ali ene od njegovih faz) ter kljub izjemnim in nepredvidljivim okoliščinam, do katerih je prišlo(22).
49.      Iz navedenega po mojem mnenju izhaja, da je rešitev, ki jo je sprejela natečajna komisija, presegla to, kar je bilo potrebno za uresničitev cilja odprave nepravilnosti, ki so bile posledica obsežnih tehničnih težav, do katerih je prišlo pri pisnem preizkusu v okviru prvega testiranja, da bi se tako ponovno vzpostavili pogoji natečaja. Sprejeta rešitev je namreč dejansko privedla do izkrivljanja teh pogojev, saj se je zaradi nje vzpostavila nova neenakost med kandidati, kar posledično pomeni, da je presegla to, kar je na splošno značilno za vsak natečaj.
50.      Glede na navedeno ugotavljam, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v izpodbijanih sodbah ugotovilo, da natečajna komisija s tem, da je vsem kandidatom ponudila možnost, ne pa tudi določila obveznosti, ponovnega opravljanja preizkusa, ni kršila načela enakega obravnavanja.
51.      Ne glede na to ugotovitev pa je treba preučiti, ali imajo vsi pritožniki pravni interes za uveljavljanje te kršitve načela enakega obravnavanja, pri čemer gre za vprašanje, na katerega je bilo opozorjeno tudi v izpodbijanih sodbah.
52.      Pritožniki sicer pravilno ugotavljajo, da jim ni treba dokazati, da so nekateri kandidati dejansko imeli prednost,(23) vendar to ne pomeni, da jim ni treba dokazati, da se je zatrjevano neenako obravnavanje nanašalo nanje osebno. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da tožeča stranka ne more delovati v interesu prava ali institucij; v utemeljitev ničnostne tožbe lahko uveljavlja le očitke, ki se nanašajo nanjo osebno.(24)
53.      Iz navedene analize je razvidno (s čimer se strinjajo tudi pritožniki), da so se v slabšem položaju, ki je nastal zaradi neenakega obravnavanja, ki izhaja iz splošne zagotovitve možnosti ponovnega opravljanja preizkusa, vsaj na načelni ravni znašli kandidati, ki so imeli hude tehnične težave in ki zato niso imeli nobene druge izbire, kot da ponovno opravljajo pisni preizkus. Splošno sodišče je pravilno ugotovilo, da je treba v zvezi s kandidati, ki so se, čeprav so imeli možnost ponovnega opravljanja preizkusa, odločili, da te možnosti ne bodo izkoristili in da bodo ohranili veljavnost rezultatov, doseženih na prvem testiranju, šteti, da so bili zadovoljni s temi rezultati in da zato ne spadajo v skupino kandidatov, ki so bili zaradi tehničnih motenj v slabšem položaju. Pritožnik v zadevi C-622/24 P je sicer na splošno navedel, da bi se lahko kandidati, ki so imeli hude tehnične težave, vseeno odločili, da preizkusa iz razlogov, kakršni so poklicne obveznosti, ne bodo ponovno opravljali. Vendar nihče izmed pritožnikov ni dejansko trdil, da je to veljalo v njihovem primeru.
54.      Zato menim, da pritožniki, ki so se odločili, da pisnega preizkusa v okviru drugega testiranja ne bodo ponovno opravljali (glej točko 11 teh sklepnih predlogov), ne morejo trditi, da imajo osebni interes za uveljavljanje prvega dela prvega pritožbenega razloga.
55.      Položaj pritožnikov, ki so se udeležili drugega testiranja (to so UJ, UL, UP, UU in UV), pa ni tako preprost. Komisija je trdila, da ni mogoče z gotovostjo ugotoviti, ali so vsi kandidati, ki so se udeležili drugega testiranja, v okviru prvega testiranja dejansko naleteli na dovolj hude tehnične težave. Vendar naj tega ne bi bilo mogoče izključiti. Glede na to negotovost menim, da je treba v primeru dvoma odločiti v korist tem pritožnikom in jim priznati pravni interes za uveljavljanje tega dela prvega pritožbenega razloga.
56.      Iz vsega navedenega po mojem mnenju izhaja, da je treba prvemu delu prvega pritožbenega razloga ugoditi v delu, v katerem se nanaša na pritožnike UJ, UL, UP, UU in UV, v delu, v katerem se nanaša na druge pritožnike, pa zavrniti.
2.      Drugi del prvega pritožbenega razloga: daljši čas za pripravo na poznejši testiranji
57.      Pritožniki z drugim delom prvega pritožbenega razloga zatrjujejo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo,(25) ker ni ugotovilo, da je to, da so kandidati, ki so pisni preizkus ponovno opravljali v okviru drugega in tretjega testiranja, imeli bistveno več časa za pripravo kot kandidati, ki so se udeležili prvega testiranja, pomenilo kršitev načela enakega obravnavanja.
58.      Natančneje, pritožniki so v postopku pred Splošnim sodiščem trdili, da je bila stopnja težavnosti pisnega preizkusa, ki je zajemal študijo primera in pisni test z zadevnega področja, na drugem in tretjem testiranju nižja kot na prvem testiranju. Pritožniki so zlasti v zvezi z zadnjenavedenim testom trdili, da je bila naloga, ki je bila podlaga za ta test, enaka na vseh treh testiranjih in da je bila objavljena že pred izvedbo prvega testiranja, kar je pomenilo, da so imeli kandidati, ki so se udeležili poznejših testiranj, neupravičeno prednost tako zaradi podobnosti testov kot tudi zaradi daljšega časa za pripravo na testiranje.(26)
59.      Splošno sodišče je te trditve zavrnilo. Po eni strani je razsodilo, da je bila osnovna naloga, na kateri je temeljil zadevni test, sicer enaka (čeprav je bila pripravljena v dveh različicah),(27) vendar se je tema pisnega izdelka, ki ga je bilo treba oddati na posameznem testiranju, bistveno in v zadostni meri razlikovala. Po drugi strani pa je Splošno sodišče v zvezi z dodatnim časom za pripravo razsodilo, da iz tega ni mogoče sklepati, da so kandidati na poznejših testiranjih imeli znatno prednost, saj nič ne kaže na to, da je nameravala natečajna komisija omejiti čas, ki je bil kandidatom na voljo za seznanitev z objavljeno nalogo.
a)      Glavne trditve strank
60.      Pritožniki navajajo, prvič, da je bila naloga, na kateri je temeljil pisni test z zadevnega področja, objavljena avgusta 2021, zaradi česar so imeli kandidati, ki so se novembra 2021 in decembra 2021 udeležili drugega oziroma tretjega testiranja, bistveno več časa za pripravo v primerjavi s kandidati, ki so se udeležili le prvega testiranja, saj je to potekalo septembra 2021. V zvezi s tem trdijo, da razlika v času, ki so ga imeli kandidati za pripravo, pomeni razliko v objektivnih pogojih natečaja, ki obstaja ne glede na namero natečajne komisije ali raznolikost testnih vprašanj. Zato v nasprotju s tem, kar je ugotovilo Splošno sodišče, trdijo, da je bilo s tem kršeno načelo enakega obravnavanja.
61.      Komisija zatrjuje, da skušajo pritožniki v bistvu vzbuditi dvom v presojo dejanskega stanja, na podlagi katere je Splošno sodišče ugotovilo, da kandidati na poznejših testiranjih zaradi dodatnega časa za pripravo niso imeli znatne prednosti. Komisija zato meni, da se s tem delom pritožbenega razloga ne postavlja pravno vprašanje in da ga je treba zavreči kot nedopustnega.
62.      Komisija v zvezi z utemeljenostjo tega dela pritožbenega razloga podredno navaja, da se uspešnost kandidatov ni ocenjevala na podlagi časa, ki so ga imeli za seznanitev z nalogo, ampak na podlagi testnih vprašanj, ki so se v okviru posameznega testa v zadostni meri razlikovala, kot je razsodilo tudi Splošno sodišče. Iz navedenega po mnenju Komisije izhaja, da trajanje časa za pripravo ni imelo nobenega vpliva na oceno uspešnosti kandidatov.
b)      Analiza
63.      Prvič, v zvezi z dopustnostjo drugega dela tega pritožbenega razloga se ne strinjam s Komisijo, ki meni, da pritožniki izpodbijajo presojo dejanskega stanja, ki jo je opravilo Splošno sodišče. Pritožniki trdijo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo v delu obrazložitve, v katerem je ugotovilo, da dodatni čas za pripravo ne pomeni kršitve načela enakega obravnavanja, in sicer zgolj zato, ker natečajna komisija tega časa ni nameravala omejiti. Pri tem gre v bistvu za vprašanje, ali ugotovljena dejanska okoliščina v zvezi z daljšim časom za pripravo, ki so ga imeli nekateri kandidati, pomeni razliko v objektivnih pogojih, pod katerimi je potekal zadevni natečaj, kar je v nasprotju z načelom enakega obravnavanja; pri presoji tega vidika pa gre za pravno vprašanje. Zato menim, da ugovoru nedopustnosti, ki ga navaja Komisija, ni mogoče ugoditi.
64.      Drugič, v zvezi z utemeljenostjo je treba pojasniti, da so pritožniki v postopku na prvi stopnji v podporo stališču, da je bila stopnja težavnosti na drugem in tretjem testiranju nižja kot na prvem testiranju, navedli dve ločeni trditvi: (i) da so bila testna vprašanja, ki so bila postavljena kandidatom, na vseh testiranjih zelo podobna; in (ii) da so imeli kandidati, ki so se udeležili obeh poznejših testiranj, več časa za pripravo, saj je bila osnovna naloga objavljena precej pred tema testiranjema. Splošno sodišče, ki je ugotovilo, da so se vprašanja, ki jih je vseboval pisni test z zadevnega področja, na vseh treh testiranjih v zadostni meri razlikovala, se je tako odzvalo le na prvega od navedenih vidikov (ki v obravnavanih pritožbah ni sporen). Iz tega pa – v nasprotju s trditvami Komisije – ne izhaja, da je Splošno sodišče s to ugotovitvijo odločilo tudi o drugem vidiku, to je o vprašanju, ali bi lahko razlika v času za pripravo sama po sebi vplivala na relativno stopnjo težavnosti posameznega testiranja. Raznolikost testnih vprašanj namreč ne izključuje možnosti, da bi lahko različno trajanje časa za pripravo vseeno vplivalo na uspešnost kandidatov. Splošno sodišče je to drugo trditev, ki se nanaša na razliko v času za pripravo, obravnavalo ločeno, kot je navedeno v točki 59 teh sklepnih predlogov, pri čemer je v bistvu ugotovilo, da ta razlika ne pomeni kršitve načela enakega obravnavanja, saj natečajna komisija ni nameravala omejiti časa, ki so ga kandidati imeli za pripravo. To pa je ugotovitev, ki je v obravnavanih zadevah sporna.
65.      Po tem pojasnilu naj spomnim, da iz sodne prakse izhaja, da je treba v skladu z načelom enakega obravnavanja zagotoviti, da vsi kandidati na istem natečaju opravljajo enak test pod enakimi pogoji in da je stopnja težavnosti testov približno enaka za vse kandidate.(28)
66.      Splošno sodišče je v izpodbijanih sodbah ugotovilo, da daljši čas za pripravo ne pomeni znatne prednosti za kandidate, ki so se udeležili poznejših testiranj, pri čemer se zdi, da se je pri tej ugotovitvi oprlo le na to, da natečajna komisija tega časa očitno ni nameravala omejiti. Vendar menim, da ta pristop ne upošteva objektivnih posledic, ki jih je imel dodaten čas za pripravo na podlagi vnaprej znanega gradiva za test. Prav te posledice pa so po mojem odločilne za presojo morebitnega obstoja neenakega obravnavanja. Glede na sodno prakso, navedeno v prejšnji točki teh sklepnih predlogov, je namreč upoštevno vprašanje, ali je razlika v času za pripravo privedla do tega, da so kandidati na natečaju sodelovali pod objektivno različnimi pogoji, pri čemer je odgovor na to vprašanje odvisen od okoliščin posamezne zadeve.
67.      Čeprav ni mogoče šteti, da je vsaka razlika v času za pripravo pomembna, pa menim, da je zadevna razlika zaradi posebnih okoliščin obravnavanih zadev, katerih obstoj je ugotovilo Splošno sodišče, bistvenega pomena. Kandidati, ki so se udeležili drugega in tretjega testiranja, so namreč imeli dvakrat oziroma trikrat več časa za pripravo, kot so ga za seznanitev z vnaprej objavljeno nalogo imeli kandidati na prvem testiranju. Ta bistveno daljši čas, ki je bil kandidatom na voljo za pripravo na isto nalogo – in je neizogibno povezan tudi s pridobitvijo določenih informacij, ki so se v zvezi z možno uporabo te naloge pojavile po izvedbi prvega testiranja –, je po mojem mnenju privedel do znatne razlike med pogoji, pod katerimi so kandidati na vseh treh testiranjih opravljali pisni test z zadevnega področja.
68.      Zato je treba tako kot v okviru prvega dela tega pritožbenega razloga presoditi, ali je bilo zadevno različno obravnavanje objektivno utemeljeno in sorazmerno. Komisija v zvezi s tem vidikom ni navedla nobene posebne utemeljitve. Tako lahko le domnevam, da je bil pristop, v skladu s katerim je ponovno opravljanje pisnega testa z zadevnega področja temeljilo na uporabi iste vnaprej objavljene naloge (kar je privedlo do daljšega časa za pripravo), namenjen uresničitvi legitimnega cilja, to je zagotovitvi primerljive stopnje težavnosti na vseh treh testiranjih. Vendar se mi tudi na podlagi te domneve zdi, da izbrani pristop glede na dane okoliščine ni bil sorazmeren, zlasti zato, ker so bile tudi v tem primeru na voljo manj omejevalne možnosti. Tudi če vseh testiranj zaradi upravnih omejitev ni bilo mogoče izvesti v krajših časovnih presledkih, pa bi bilo po mojem mnenju mogoče razmisliti o drugih rešitvah, kot je objava nove naloge z enakovredno stopnjo težavnosti ali, kot je bilo navedeno v prejšnjem razdelku, ponovna izvedba pisnega preizkusa za vse kandidate pod enakimi pogoji.
69.      Iz navedenega po mojem mnenju izhaja, da je dodaten čas za pripravo, ki so ga imeli kandidati, ki so pisni test z zadevnega področja opravljali v okviru poznejših testiranj, privedel do kršitve načela enakega obravnavanja.
70.      Zato menim, da je Splošno sodišče s tem, da v izpodbijanih sodbah ni ugotovilo obstoja take kršitve, napačno uporabilo pravo.
71.      Ta ugotovitev pa tako kot pri prvem delu prvega pritožbenega razloga ne velja za vse pritožnike. Splošno sodišče je že razsodilo, s čimer se strinjajo tudi pritožniki, da lahko drugi del prvega pritožbenega razloga uveljavljajo le tisti pritožniki, ki niso ponovno opravljali pisnega preizkusa in ki posledično niso imeli več časa za pripravo na pisni test z zadevnega področja. Ti pritožniki so VT, UN US in UT.(29)
72.      Kljub temu menim, da je treba UT razlikovati od ostalih pritožnikov. Čeprav stranke v pritožbenem postopku tega niso posebej izpostavile, pa iz točke 5 sodbe UJ in drugi/Komisija, če prav razumem, izhaja, da UT ni bil vpisan na rezervni seznam zato, ker na testih v ocenjevalnem centru ni dosegel zahtevanega najmanjšega števila točk.
73.      V zvezi s tem je bilo v razpisu natečaja jasno navedeno, da je treba za vpis na rezervni seznam izpolniti kumulativna pogoja: (i) doseči zahtevano najmanjše število točk pri vseh testih, ki se opravljajo v ocenjevalnem centru, in (ii) uvrstiti se med najboljše kandidate glede na končno oceno. Pri tem je treba opozoriti, da UT ni izpolnil prvega od navedenih pogojev. To, da ni bil vpisan na rezervni seznam, torej ni bilo posledica primerjalne ocene med kandidati glede na skupno število točk – v okviru katere naj bi zatrjevano neenako obravnavanje vplivalo na njegovo uvrstitev –, ampak dejstva, da ni dosegel minimalnega praga.
74.      Tudi če bi se štelo, kot je bilo že ugotovljeno, da je pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev enakega obravnavanja, utemeljen, in tudi ob predpostavki, da bi lahko drugi kandidati v primeru neobstoja te kršitve dosegli nižje število točk ali da preizkusa ne bi uspešno opravili, to še vedno ne spremeni dejstva, da je UT dosegel število točk, ki je nižje od minimalnega praga. To pa zato, ker se zatrjevana neenakost v obravnavani zadevi nanaša na neupravičene možnosti, ki so jih imeli ostali kandidati za izboljšanje rezultata, ne pa na negativen vpliv te neenakosti na rezultat, ki ga je dosegel UT. Iz navedenega po mojem mnenju izhaja, da je treba ta pritožbeni razlog v delu, v katerem se nanaša na UT, zavrniti.(30)
75.      Ker napačna uporaba prava v sodbi UJ in drugi/Komisija, ki je bila ugotovljena v prejšnjih točkah teh sklepnih predlogov, ne more privesti do razglasitve ničnosti odločbe o nevpisu UT na rezervni seznam, je jasno, da ta ugotovitev ne vpliva na izrek navedene sodbe v delu, ki se nanaša na UT. Menim pa, da je treba obrazložitev te sodbe, ki se nanaša na UT, nadomestiti s preudarki, navedenimi v prejšnjih točkah teh sklepnih predlogov.(31)
76.      Glede na navedeno ugotavljam, da je treba drugemu delu prvega pritožbenega razloga ugoditi v delu, v katerem se nanaša na pritožnike VT, UN in US, v delu, v katerem se nanaša na druge pritožnike, pa zavrniti.
Vmesni predlog
77.      Iz ugotovitev, navedenih v razdelkih A.1 in A.2 teh sklepnih predlogov, izhaja, da je bilo v izpodbijanih sodbah napačno uporabljeno pravo, zaradi česar menim, da je treba ti sodbi razveljaviti v delu, v katerem se nanašata na vse pritožnike, razen na UT.
78.      Za primer, da se Sodišče ne bi strinjalo s presojo, ki sem jo opravil v teh razdelkih, bom v nadaljevanju preučil tudi tretji del prvega pritožbenega razloga in drugi pritožbeni razlog (ki je vsekakor upošteven za UT).
3.      Tretji del prvega pritožbenega razloga: pisni preizkus, ki je bil izveden na različne datume
79.      Pritožniki s tretjim delom prvega pritožbenega razloga, ki ga navajajo le v zadevi C-623/24 P, trdijo, da je Splošno sodišče v točkah od 119 do 122 sodbe UJ in drugi/Komisija napačno uporabilo pravo, ker ni ugotovilo, da je dejstvo, da se je pisni preizkus opravljal v okviru več testiranj, ki so potekala na različne datume, privedlo do kršitve načela enakega obravnavanja, kar velja zlasti za tretje testiranje.
a)      Glavne trditve strank
80.      Pritožniki se v utemeljitev tega dela pritožbe(32) sklicujejo zlasti na sodbo Prais(33) (v drugih točkah pritožbe pa tudi na sodbo OJ(34)), pri čemer trdijo, da iz navedenih sodb izhaja, da je treba v skladu z načelom enakega obravnavanja zagotoviti, da vsi kandidati istočasno opravljajo pisne preizkuse. Na podlagi tega trdijo, da izvedba zadevnega pisnega preizkusa na tri različne datume sama po sebi ni združljiva z načelom enakega obravnavanja.
81.      Komisija trdi, da sodna praksa, na katero se sklicujejo pritožniki, v danih okoliščinah ni upoštevna. Dodaja, da so bila načela, ki izhajajo iz te sodne prakse, vsekakor upoštevana, saj ni sporno to, da je preizkus potekal na različne datume, ampak to, da je zaradi tehničnih težav prišlo do ponovitve testiranja za isti preizkus, pri čemer je vsako testiranje potekalo na določen dan.
b)      Analiza
82.      Najprej je treba opozoriti, da sta se sodbi Prais in OJ nanašali na položaj, v katerem sta zadevna kandidata zahtevala, naj se preizkusi na natečajih iz osebnih razlogov izvedejo na drug datum. Organa, pristojna za imenovanja, sta ti zahtevi zavrnila, odločbi o zavrnitvi pa sta bili v zadevnih sodbah potrjeni z obrazložitvijo, da bi to, da bi se zadevnima posameznikoma omogočilo, da preizkuse opravljata na drug datum, v bistvu pomenilo, da ne bi bilo mogoče zadostiti zahtevi, v skladu s katero je treba preizkuse izvesti pod enakimi pogoji za vse kandidate. Komisija ima torej prav, ko opozarja, da se položaja, ki sta bila predmet navedenih sodb, znatno razlikujeta od okoliščin v obravnavanih zadevah, v katerih je morala natečajna komisija zaradi obsežnih tehničnih težav sprejeti popravne ukrepe.
83.      Navedenih sodb v nobenem primeru ni mogoče razumeti tako, da vsebujeta neizpodbitno ugotovitev, ki jo želijo iz njiju izpeljati pritožniki, v skladu s katero naj bi dejstvo, da pisni preizkus na natečaju poteka na različne datume, že samo po sebi nujno pomenilo kršitev načela enakega obravnavanja.
84.      Prvič, v obeh navedenih sodbah je bilo ugotovljeno, da bi bilo mogoče zahtevam za opravljanje preizkusov na druge datume v drugačnih okoliščinah dejansko ugoditi.(35)
85.      Drugič, obrazložitev v obeh sodbah je temeljila na predpostavki, da je treba preizkuse natečaja izvesti pod enakimi pogoji za vse kandidate. Čeprav drži, da je istočasno testiranje praviloma najučinkovitejši način za zagotovitev enotnih pogojev, pa te logike ni mogoče uporabiti kot brezpogojno pravilo. Brezpogojna razlaga, kakršno zagovarjajo pritožniki, bi namreč onemogočila sprejetje popravnih ukrepov, ki bi jih bilo treba izvesti zaradi tehničnih ali drugih motenj, in celo preprečila ponovno testiranje kandidatov, katerih izključitev iz natečaja bi sodišče Unije razveljavilo (kar je, paradoksalno, izid, ki ga lahko pritožniki dosežejo na podlagi obravnavanih pritožb).
86.      Načelo enakega obravnavanja torej v nasprotju s trditvami pritožnikov ne zahteva, da je treba vse preizkuse vselej izvesti na isti dan. V skladu s tem načelom pa je treba zagotoviti, da izvedba preizkusa na različne datume ne privede do razlike v objektivnih pogojih, pod katerimi se kandidati ocenjujejo (na primer, kandidati, ki preizkus opravljajo pozneje, se pred tem ne smejo seznaniti s testnimi vprašanji, ki se morajo zato razlikovati, obenem pa ohraniti enakovredno stopnjo težavnosti).
87.      Zato menim, da načelo enakega obravnavanja samo po sebi ni bilo kršeno zgolj zato, ker se je pisni preizkus izvedel na tri različne datume. Pomisleki glede enakega obravnavanja se namreč porajajo zaradi posebnih pravil, ki urejajo izvedbo teh testiranj – zlasti splošno možnost ponovnega opravljanja preizkusa in bistveno daljšega časa za pripravo na vnaprej znano nalogo – in ki so bila že obravnavana v okviru prvih dveh delov prvega pritožbenega razloga. Zato menim, da tretji del tega pritožbenega razloga, če se obravnava ločeno, ni utemeljen in ga je treba zavrniti.
B.      Drugi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava pri zavrnitvi petega tožbenega razloga, navedenega v postopku na prvi stopnji
88.      Drugi pritožbeni razlog pritožnikov se nanaša na to, da je Splošno sodišče zavrnilo peti tožbeni razlog, ki so ga navedli v postopku na prvi stopnji. Ta tožbeni razlog, ki je bil v bistvu enak v obeh zadevah, se je, kot bom podrobneje pojasnil v nadaljevanju, nanašal na kršitev razpisa natečaja v zvezi s kompetencami, ki jih je bilo treba oceniti pri kandidatih. Splošno sodišče, ki je ta tožbeni razlog v obeh zadevah zavrnilo, pa se je pri tem oprlo na različne razloge.
89.      Natančneje, Splošno sodišče je ta tožbeni razlog v sodbi UJ in drugi/Komisija zavrglo kot nedopusten, ker ga pritožniki niso navedli v pritožbah na podlagi člena 90(2) in ker v njem zato ni bilo upoštevano pravilo o skladnosti med pritožbo in tožbo. Po drugi strani pa je Splošno sodišče v sodbi VT/Komisija preučilo utemeljenost tega tožbenega razloga in ga zavrnilo kot neutemeljenega.
90.      Pritožniki v zadevi C-623/24 P torej izpodbijajo ugotovitev nedopustnosti, medtem ko pritožnik v zadevi C-622/24 P izpodbija presojo utemeljenosti, ki jo je opravilo Splošno sodišče. V nadaljevanju bom zaporedoma preučil zadevna pritožbena razloga, pri čemer bom najprej obravnaval vprašanje dopustnosti (1), nato pa še domnevno napako pri presoji utemeljenosti prvotnega tožbenega razloga (2).
1.      Drugi pritožbeni razlog v zadevi C-623/24 P: pravilo o skladnosti med pritožbo in tožbo
91.      Pritožniki v zadevi C-623/24 P z drugim pritožbenim razlogom trdijo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo (v točkah 206 in 207 sodbe UJ in drugi/Komisija), ker je peti tožbeni razlog zaradi neupoštevanja pravila o skladnosti med upravno pritožbo in tožbo zavrglo kot nedopusten.
a)      Glavne trditve strank
92.      Pritožniki, ki sicer ne oporekajo dejstvu, da se v pritožbi na podlagi člena 90(2) niso v ničemer sklicevali na zadevni konkretni tožbeni razlog, trdijo, da je Splošno sodišče pravilo o skladnosti v njihovi zadevi uporabilo prestrogo.
93.      V zvezi s tem trdijo, da je pravilo o skladnosti konstrukt, ki izhaja zgolj iz sodne prakse, in nima nobene izrecne podlage v členu 270 PDEU, Kadrovskih predpisih ali Poslovniku Splošnega sodišča. Zato menijo, da gre za nenapisano postopkovno omejitev, ki – če se uporablja strogo – posega v pravico do učinkovitega sodnega varstva iz člena 47 Listine. Pritožniki, ki se sklicujejo zlasti na sodbo, ki jo je nekdanje Sodišče za uslužbence izreklo v zadevi Mandt,(36) predlagajo prožno razlago tega pravila, v skladu s katero naj bi zadostovalo, da so v pritožbah na podlagi člena 90(2) izpodbijali materialno – ne pa zgolj formalno – zakonitost razpisa natečaja.
94.      Pritožniki poleg tega trdijo, da z namenom pravila o skladnosti – ki je omogočiti sporazumno rešitev sporov med upravo in vlagateljem pritožbe – ni mogoče upravičiti stroge uporabe tega pravila v zadevah, kakršna je obravnavana, v katerih organ za imenovanja v roku, določenem v členu 90(2) Kadrovskih predpisov, ni izrecno odgovoril na njihovo pritožbo, kar je pomenilo, da sporazumna rešitev spora dejansko sploh ni bila mogoča.
95.      Komisija meni, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot brezpredmeten ali očitno neutemeljen, saj skušajo pritožniki po njenem mnenju v bistvu zaobiti obveznost vložitve upravne pritožbe, ki se zahteva v okviru predhodnega postopka iz člena 90(2) in člena 91(2) Kadrovskih predpisov. Komisija poleg tega ugotavlja, da je Splošno sodišče, ki je odločalo kot pritožbeno sodišče, v poznejših zadevah izrecno zavrnilo „prožni“ pristop, ki se je izoblikoval v sodbi Mandt. Nazadnje, Komisija trdi, da to, ali je bil odgovor na pritožbo podan izrecno ali z molkom organa, ne vpliva na uporabo pravila o skladnosti in da je bila v obravnavani zadevi pred iztekom roka za vložitev tožbe v vsakem primeru sprejeta izrecna odločba.
b)      Analiza
96.      V skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da pravilo o skladnosti v sporih s področja javnih uslužbencev Unije določa, da lahko tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, vsebuje le izpodbojne razloge, ki imajo enako podlago kot izpodbojni razlogi, navedeni v predhodni obvezni pritožbi na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov, sicer ni dopustna. Te izpodbojne razloge je mogoče v tožbi razviti s predstavitvijo tožbenih razlogov in argumentov, ki niso nujno navedeni v pritožbi, vendar so z njo tesno povezani. Namen tega pravila je omogočiti sporazumno rešitev sporov, in sicer tako, da se organu za imenovanja omogoči, da se dovolj natančno seznani z očitki, navedenimi zoper izpodbijani akt.(37)
97.      Čeprav drži, da pravilo o skladnosti v členih 90 in 91 Kadrovskih predpisov (ali v drugih veljavnih določbah) ni izrecno določeno, ga vseeno ni mogoče zavrniti kot neutemeljen konstrukt sodne prakse. Navedena člena namreč določata, da je predhodna upravna pritožba predpogoj za vložitev pravnega sredstva pred sodiščem, in bi postala brezpredmetna – ter izpostavljena zlorabi –, če bi v tem okviru zadostovala že vložitev kakršne koli pritožbe, tudi take, ki ni povezana s predmetom ali podlago poznejše tožbe.
98.      Iz tega izhaja, da mora imeti tožba povezavo s pritožbo, ki po mojem mnenju ne more biti zgolj formalna ali pretirano abstraktna. To pa je stališče, ki ga s sklicevanjem na sodbo Mandt v bistvu zagovarjajo tudi pritožniki.
99.      Nekdanje Sodišče za uslužbence je v tej sodbi (ter v manjšem številu poznejših zadev) menilo, da je treba pravilo o skladnosti glede na neformalnost predhodnega postopka, dejstvo, da ta faza običajno poteka brez pomoči odvetnika, in pravico do učinkovitega sodnega varstva iz člena 47 Listine, razlagati prožneje. Nekdanje Sodišče za uslužbence je zato na tej podlagi priznalo, da je mogoče šteti, da so tožbeni razlogi, navedeni v tožbi, „tesno povezani“ s predlogi, navedenimi v pritožbi, če se nanašajo na materialno (ali pa formalno) zakonitost izpodbijanega akta, tudi če so bili navedeni v zvezi z različnimi vidiki tega akta.
100. Vendar je Komisija pravilno ugotovila, da je Splošno sodišče – ki je kot pritožbeno sodišče obravnavalo zadeve, o katerih je odločilo Sodišče za uslužbence – v poznejših sodbah omejilo ta preširoko zastavljen pristop in sodno prakso tako uskladilo s prejšnjimi sodbami Sodišča, ki so se nanašale na pravilo o skladnosti.(38) Po mojem mnenju je bil ta pristop pravilen. Splošno sodišče je v sodbi Moschonaki(39) razsodilo, da sta pojma materialne in formalne zakonitosti preširoka in preveč abstraktna, da bi zagotovila smiselno povezavo med razlogi, navedenimi v predhodnem postopku, in tožbenimi razlogi, navedenimi v tožbi. Ta povezava pa je bistvenega pomena, da bi lahko predhodni postopek dosegel svoj namen, to je sporazumno rešitev sporov.
101. Zato ni mogoče sprejeti sklicevanja pritožnikov na sodbo Mandt v utemeljitev trditve, v skladu s katero naj bi za vložitev kakršnega koli tožbenega razloga, ki se nanaša na materialno zakonitost, v postopku pred Sodiščem zadostovalo že to, da so se v pritožbi na podlagi člena 90(2) sklicevali na materialno zakonitost natečaja ali izpodbijanih odločb. Taka razlaga bi pomenila, da bi predhodni postopek izgubil svoj namen. Če namreč pritožba na podlagi člena 90(2) ne vsebuje ničesar, kar bi nakazovalo na poseben očitek v zvezi z zadevnim aktom, potem se organ za imenovanja ne more dovolj natančno seznaniti s pomisleki zadevne osebe in akta posledično ne more ponovno preučiti, ga spremeniti ali preklicati oziroma si prizadevati za sporazumno rešitev spora.
102. Pritožniki poleg tega trdijo, da je v primeru, kakršen je obravnavani, v katerem v štirimesečnem roku, določenem v členu 90(2) Kadrovskih predpisov, ni prišlo do sprejetja izrecne odločbe, izničen prav namen predhodnega postopka, to je sporazumna rešitev spora. Menijo, da bi bilo treba pravilo o skladnosti v takih okoliščinah uporabljati manj strogo ali pa njegovo uporabo povsem opustiti. S tem stališčem se ne strinjam.
103. Tako kot Komisija menim, da to, ali je organ za imenovanja na pritožbo odgovoril izrecno ali z molkom, ni upoštevno in ne spreminja zahtev pravila o skladnosti.(40) Poleg tega menim, da so razlogi, ki jih navajajo pritožniki, napačni, saj se nanje sklicujejo naknadno: pritožniki namreč na podlagi poznejše zavrnitve zaradi molka organa sklepajo, da faza pritožbe nikakor ni mogla doseči svojega namena, nato pa se na to predpostavko sklicujejo v podkrepitev trditvi, da spornega tožbenega razloga v tej pritožbi sploh ni bilo treba navesti. Vendar vsebine pritožbe ni mogoče določiti glede na odgovor, ki ga je organ za imenovanja na koncu podal na to pritožbo. Poleg tega niti v primeru zavrnitve zaradi molka organa ni mogoče izključiti možnosti, da bi lahko organ za imenovanja, če bi bil konkreten očitek jasno naveden že na samem začetku, sprejel drugačno stališče in bi pritožbi na primer ugodil ter preučil možnost sporazumne rešitve spora.
104. Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da Splošno sodišče s tem, da je peti tožbeni razlog, ki so ga pritožniki navedli v postopku na prvi stopnji, zavrglo kot nedopusten, ni napačno uporabilo prava, saj pritožniki v pritožbi na podlagi člena 90(2) – kar ni sporno – niso navedli nobenega upoštevnega izpodbojnega razloga ali argumenta, ki bi bil z njim tesno povezan. Zato menim, da je treba drugi pritožbeni razlog v zadevi C-623/24 P zavrniti kot neutemeljen.
105. Ugotavljam, da so pritožniki zaradi celovitosti podali tudi stališče v zvezi z vsebino petega tožbenega razloga, ki so ga navedli v postopku na prvi stopnji. Trditve, ki jih navajajo v zvezi s tem vidikom, ustrezajo trditvam pritožnika v zadevi C-622/24 P, ki jih bom obravnaval v naslednjem razdelku. Glede na ugotovitve, ki bodo v zvezi s tem podane v nadaljevanju, menim, da zadevni tožbeni razlog, tudi če bi se v zadevi C-623/24 P ugotovilo, da je dopusten, v nobenem primeru ne bi bil utemeljen.
2.      Drugi pritožbeni razlog v zadevi C-622/24 P: kršitev razpisa natečaja
106. Pritožnik v zadevi C-622/24 P z drugim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče v točkah od 187 do 193 sodbe VT/Komisija, v katerih je podalo razlago razpisa natečaja z vidika kompetenc, ki bi jih bilo treba oceniti pri kandidatih, napačno uporabilo pravo.
107. Natančneje, pritožnik je v postopku pred Splošnim sodiščem trdil, da je natečajna komisija ravnala v nasprotju z razpisom natečaja, ker je ocenila sposobnost vodenja ekipe, ki so jo morali izkazati kandidati za razred AD 7 (kakršen je pritožnik), čeprav bi se morala ta sposobnost po njegovem mnenju v skladu z zadevnim razpisom natečaja oceniti le pri kandidatih za razred AD 9.
108. Splošno sodišče je ta tožbeni razlog zavrnilo z ugotovitvijo, da se je pritožnik napačno skliceval na razdelek razpisa natečaja, v katerem so bile opisane naloge, ki naj bi jih opravljali zaposleni kandidati (v nadaljevanju: razdelek o nalogah), v katerem je bilo le v zvezi z upravnimi uslužbenci v razredu AD 9 navedeno, da „se od uspešnih kandidatov za razred AD 9 lahko zahteva naslednja naloga: vodenje ekipe strokovnjakov“. Po drugi strani pa je bilo v razdelku razpisa natečaja, ki se je nanašal na način izbora kandidatov (v nadaljevanju: razdelek o izboru), določeno, da se bo v ocenjevalnem centru pri vseh kandidatih, ne glede na razred, za katerega kandidirajo, ocenjevalo osem splošnih kompetenc, vključno s kompetenco „vodstvene sposobnosti “. Splošno sodišče je na podlagi navedenega ugotovilo, da je natečajna komisija pri oceni kompetence, ki se nanaša na vodstvene sposobnosti pritožnika, ravnala povsem v skladu z določbami razpisa natečaja.
a)      Glavne trditve strank
109. Pritožnik trdi, da je Splošno sodišče v okviru presoje napačno uporabilo pravo, ker ni upoštevalo besedila razpisa natečaja (to je pravnega okvira, na katerem temelji zadevni natečaj), iz katerega jasno izhaja, da bodo nalogo „vodenje ekipe“ opravljali le zaposleni na delovnih mestih v razredu AD 9, in ker je napačno menilo, da je ta pojem zamenljiv z „vodstvenimi sposobnostmi“.
110. Pritožnik, ki se sklicuje na sodbo Spisto,(41) trdi, da je narava nalog, ki jih je treba opravljati po zaposlitvi, temeljno merilo za razlago razpisa natečaja in da mora ocenjevanje kandidatov zato temeljiti na tem merilu. Pritožnik v bistvu trdi, da razdelka o izboru, ki ga je vseboval razpis natečaja, ni mogoče razlagati ločeno od razdelka o nalogah, ampak da je treba prvonavedeni razdelek razlagati ob upoštevanju zadnjenavedenega razdelka.
111. Iz tega po mnenju pritožnika izhaja, da bi bilo treba sposobnosti, povezane z vodenjem ekipe, oceniti le pri kandidatih za razred AD 9. V zvezi s tem podredno navaja, da bi morala natečajna komisija, tudi če bi bilo treba kompetenco, ki se nanaša na vodstvene sposobnosti, oceniti pri vseh kandidatih, za vsakega od zadevnih razredov uporabiti vsaj različna ocenjevalna merila.
112. Komisija odgovarja, da je drugi pritožbeni razlog neutemeljen. Poudarja, da je bilo v razpisu natečaja jasno določeno, da se bodo „vodstvene sposobnosti“, ki spadajo med splošne kompetence, v ocenjevalnem centru ocenjevale pri vseh kandidatih, ne glede na razred, za katerega kandidirajo. V zvezi s tem opozarja, da se splošne kompetence v okviru natečajev EPSO vselej ocenjujejo za vse razrede, ne glede na posebne naloge, ki jih nato opravljajo uspešni kandidati.
113. Komisija zato trdi, da razlikovanje med razredoma AD 7 in AD 9 ni bilo upoštevno v fazi ocenjevanja v ocenjevalnem centru, ampak šele v fazi preverjanja dodatnih sposobnosti (Talent Screener (v kateri se upoštevajo delovne izkušnje na področju nalog, ki naj bi jih opravljali uspešni kandidati). Komisija torej trdi, da je sklicevanje pritožnika na sodbo Spisto zgrešeno, saj se je ta zadeva nanašala na ocenjevanje delovnih izkušenj v fazi preverjanja dodatnih sposobnosti, ne pa na ocenjevanje splošnih kompetenc. Poleg tega trdi, da Splošno sodišče pojma „vodstvene sposobnosti“ ni obravnavalo tako, kot da je zamenljiv s pojmom „vodenje ekipe“. Ta pojma naj bi namreč obravnavalo v njunem pravem okviru, obenem pa naj bi pravilno ugotovilo, da je natečajna komisija v skladu z določbami natečaja ocenila le splošno kompetenco, ki se nanaša na vodstvene sposobnosti.
b)      Analiza
114. Prvič, pojasniti je treba, da trditev, ki jo navaja pritožnik in v skladu s katero naj bi natečajna komisija ocenila njegove sposobnosti vodenja ekipe, nima dejanske podlage. Kot je razvidno iz izpodbijane sodbe (točki 53 in 192), je natečajna komisija dejansko ocenila kompetenco, ki se nanaša vodstvene sposobnosti, pri čemer je upoštevala sposobnost „vodenja, usmerjanja in motiviranja oseb za doseganje zastavljenih ciljev“. Kot je poudarilo Splošno sodišče, je bila ta kompetenca ena od osmih splošnih kompetenc, ki so se pri vseh kandidatih, ne glede na razred, za katerega so kandidirali, ocenjevale v ocenjevalnem centru, kar je bilo izrecno določeno v razdelku o izboru, ki ga je vseboval razpis natečaja.
115. Na podlagi navedenega je mogoče razumeti, da pritožnik v bistvu trdi, da se od uspešnih kandidatov za razred AD 7 ni pričakovalo, da bodo v okviru svojih nalog vodili ekipo, zaradi česar se kompetenca, ki se nanaša na vodstvene sposobnosti, pri teh kandidatih sploh ne bi smela ocenjevati ali pa bi se morala ocenjevati na podlagi meril, ki se razlikujejo od meril, na podlagi katerih so se ocenjevali kandidati za razred AD 9. Vendar oba dela te trditve temeljita na napačnem razumevanju pojma „vodstvene sposobnosti“ kot kompetence na eni strani in narave splošnih kompetenc, ki se ocenjujejo na natečajih EPSO, na drugi strani.
116. V zvezi s tem je mogoče na prvem mestu ugotoviti, da lahko „vodstvene sposobnosti“ sicer zajemajo vidike, ki se nanašajo na vodenje drugih oseb, vendar ne gre za kompetenco, ki bi jo morale izkazovati le osebe na uradnih vodstvenih položajih. Od posameznika se lahko zahteva, da vodi projekt ali spis, zaradi česar bo moral na primer usklajevati in usmerjati delo sodelavcev, ne da bi bil vodja ekipe. Zdi se, da pritožnik, ki meni, da so lahko „vodstvene sposobnosti“ v celoti upoštevne le za kandidate za razred AD 9, ki bodo morda delali kot vodje ekip, zamenjuje pojma „vodenje ekipe“ in „vodstvene sposobnosti“.
117. Na drugem mestu pa ugotavljam, da so EPSO ter institucije in organi, ki prek tega urada zaposlujejo javne uslužbence, pri izvajanju diskrecijske pravice, ki jo imajo v zvezi z določitvijo sposobnosti, ki jih morajo imeti kandidati na natečajih,(42) opredelili nekatere splošne kompetence, ki veljajo za nujne za vsa delovna mesta v teh institucijah ali organih. „Vodstvene sposobnosti“ so ena od takih kompetenc, ki jo morajo imeti upravni uslužbenci na vseh delovnih mestih in v vseh razredih, vključno z začetniki na delovnih mestih v razredu AD 5.(43)
118. To je torej razlog, zaradi katerega v razpisu natečaja, ki se nanaša na ocenjevanje kompetenc, ni nobene razlike med kandidati za razreda AD 7 in AD 9. Razdelek o nalogah, ki ga vsebuje ta razpis natečaja in v katerem so opredeljene naloge, ki se opravljajo v posameznem razredu, zato ni upošteven za presojo splošnih kompetenc. Natečajna komisija v tem okviru ni mogla odstopati od jasnega besedila razpisa natečaja, ki določa pravni okvir natečaja in opredeljuje meje polja proste presoje, ki ga ima natečajna komisija;(44) pri tem torej ni imela druge možnosti, kot da kompetenco, ki se nanaša na vodstvene sposobnosti, oceni pri vseh kandidatih, ne glede na razred, za katerega so kandidirali.
119. Ugotoviti je torej treba, da Splošno sodišče s tem, da je razsodilo, da natečajna komisija ni kršila razpisa natečaja, v nasprotju s trditvijo pritožnika ni napačno uporabilo prava.
120. Te ugotovitve ne omaja niti trditev pritožnika, ki temelji na sodbi Spisto. Ta sodba namreč ne govori v prid trditvi pritožnika, ampak dejansko potrjuje navedeno ugotovitev.
121. V sodbi Spisto se je kandidatka na natečaju EPSO pritožila, ker naj bi natečajna komisija v fazi preverjanja dodatnih sposobnosti ocenila njene izkušnje na področju vodenja ekip – in ugotovila, da so pomanjkljive –, čeprav take izkušnje niso bile omenjene niti v merilih za izbor niti v opisu nalog, na katere so se ta merila nanašala. Splošno sodišče je razsodilo, da natečajna komisija s tem, da je v fazi preverjanja dodatnih sposobnosti uvedla to dodatno merilo, ki se je nanašalo na „vodenje ekipe“, ni ravnala v skladu s pogoji, navedenimi v razpisu natečaja.
122. Obravnavana zadeva se očitno razlikuje od zadeve, ki je bila predmet sodbe Spisto, saj se je sodba Spisto nanašala na fazo preverjanja dodatnih sposobnosti, ki je izrecno namenjena ocenjevanju izkušenj, povezanih z nalogami, ki naj bi jih opravljali uspešni kandidati. Iz navedene sodbe torej v nasprotju s trditvijo pritožnika ni mogoče sklepati, da gre pri opisu nalog (ki so bile v natečaju, na katerega se nanašata obravnavani pritožbi, navedene ločeno glede na razred) za merilo, ki ga je treba pri razlagi razpisa natečaja upoštevati v vseh fazah natečaja. Ravno nasprotno, Splošno sodišče je v točkah 46 in 47 sodbe, ki jo je izreklo v tej zadevi, poudarilo, da so različne faze natečaja namenjene doseganju različnih ciljev: faza preverjanja dodatnih sposobnosti je namenjena oceni delovnih izkušenj in kvalifikacij, ki so jih navedli kandidati, medtem ko je faza v ocenjevalnem centru namenjena oceni sposobnosti in kompetenc kandidatov v praksi. Zato je Splošno sodišče menilo, da merila, ki so upoštevna v eni fazi natečaja, ne morejo vplivati na oceno v drugi fazi. Prav tako je treba navesti, da je Splošno sodišče v sodbi Spisto mimogrede ugotovilo, da kompetence, ki se nanaša na vodstvene sposobnosti, ni mogoče razlagati tako, da nujno zajema tudi vodenje ekipe, kar je povsem v skladu z analizo, ki sem jo opravil v prejšnjih točkah teh sklepnih predlogov. Zato sodba Spisto niti približno ne govori v prid trditvi, ki jo navaja pritožnik, ampak potrjuje navedeno ugotovitev, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi pravilno presodilo, da je natečajna komisija ravnala v skladu z razpisom natečaja.
123. Glede na navedeno menim, da je treba drugi pritožbeni razlog v zadevi C-622/24 P zavrniti kot neutemeljen.
VII. Posledice presoje
124. Kot je bilo ugotovljeno v točki 77 teh sklepnih predlogov, menim, da je prvi pritožbeni razlog utemeljen v delu, v katerem se nanaša na vse pritožnike, razen na UT. Zato bi bilo treba izpodbijani sodbi razveljaviti v delu, v katerem se nanašata na VT, UJ, UL, UN, UP, US, UU in UV.
125. V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko to v primeru razveljavitve odločbe Splošnega sodišča zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču ali pa samo dokončno odloči o sporu, če stanje postopka to dovoljuje.
126. Menim, da stanje postopka v obravnavanih zadevah Sodišču dovoljuje, da dokončno odloči o sporu ter ugotovi, da je treba odločbe, ki jih izpodbijajo pritožniki, v zvezi s katerimi je bilo ugodeno prvemu pritožbenemu razlogu, razglasiti za nične.
VIII. Stroški
127. Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika Sodišča, če je pritožba utemeljena in če samo dokončno odloči v sporu, odloči tudi o stroških. Člen 138(1) tega poslovnika, ki se za pritožbeni postopek uporablja na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, določa, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
128. Pritožniki v obravnavanih zadevah predlagajo, naj se naloži plačilo stroškov. Ker menim, da je treba pritožbama ugoditi, je treba Komisiji naložiti plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
IX.    Predlog
129. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj:
–        v zadevi C-622/24 P:
–        razveljavi sodbo z dne 10. julija 2024, VT/Komisija (T-216/23, EU:T:2024:465);
–        razglasi ničnost odločbe z dne 15. julija 2022, s katero je natečajna komisija javnega natečaja EPSO/AD/380/19 po ponovni preučitvi odločila, da VT ne vpiše na rezervni seznam za zaposlitev upravnih uslužbencev razreda AD 7 na področju mednarodnega sodelovanja in upravljanja pomoči tretjim državam;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka;
–        v zadevi C-623/24 P:
–        razveljavi sodbo z dne 10. julija 2024, UJ in drugi/Komisija (T-120/23, EU:T:2024:464), v delu, v katerem se nanaša na UJ, UL, UN, UP, US, UU in UV;
–        zavrne pritožbo v delu, v katerem se nanaša na UT;
–        razglasi ničnost odločb z dne 15. julija 2022, s katerimi je natečajna komisija javnega natečaja EPSO/AD/380/19 po ponovni preučitvi odločila, da UJ in UL ne vpiše na rezervni seznam za zaposlitev upravnih uslužbencev razreda AD 7 na področju mednarodnega sodelovanja in upravljanja pomoči tretjim državam;
–        razglasi ničnost odločb z dne 5. maja 2022, s katerimi je ta natečajna komisija odločila, da UN, UP, US, UU in UV ne vpiše na rezervni seznam;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Sodba z dne 10. julija 2024, VT/Komisija (T‑216/23, EU:T:2024:465, v nadaljevanju: sodba VT/Komisija). Ta zadeva je bila določena kot vzorčna zadeva za 18 drugih podobnih zadev (zadeve T‑217/23, od T‑234/23 do T‑238/23, T‑241/23, T‑242/23, od T‑249/23 do T‑254/23, T‑259/23, T‑264/23, T‑267/23 in T‑268/23), v katerih je bil postopek na podlagi člena 71a Poslovnika Splošnega sodišča prekinjen.
3      Sodba z dne 10. julija 2024,
UJ in drugi/Komisija (T-120/23, v nadaljevanju: sodba UJ in drugi/Komisija, EU:T:2024:464) Tožbo v tej zadevi je skupaj vložilo 13 tožečih strank.
4      Uredba št. 31 (EGS), 11 (ESAE) o določitvi Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske gospodarske skupnosti in Evropske skupnosti za atomsko energijo (UL 1962, P 045, str. 1385).
5      UL 2019, C 409A, str. 1.
6      V točkah od 107 do 112 sodbe VT/Komisija in v točkah od 103 do 109 sodbe UJ in drugi/Komisija.
7      Pritožniki se v več točkah navedenih trditev sicer sklicujejo na tretje testiranje, ki je bilo izvedeno zaradi ponovnega opravljanja pisnega preizkusa, vendar je mogoče prvi del prvega pritožbenega razloga razumeti le tako, da se nanaša na možnost ponovnega opravljanja pisnega preizkusa v okviru drugega testiranja. V izpodbijanih sodbah je bilo nedvoumno ugotovljeno (glej tudi točke od 10 do 12 teh sklepnih predlogov), da je bila vsem kandidatom ponujena le možnost sodelovanja na drugem testiranju, medtem ko je bilo tretje testiranje na voljo zgolj osmim kandidatov, ki so imeli tehnične težave na drugem testiranju.
8      Glej na primer sodbo z dne 29. septembra 2009, Aparicio in drugi/Komisija (F-20/08, F-34/08 in F-75/08, EU:F:2009:132, točka 77).
9      Na primer zato, ker je lahko izbira tem v okviru preizkusa ugodnejša za nekatere kandidate, ki so seznanjeni s konkretno tematiko; glej sodbo z dne 8. marca 1988, Sergio in drugi/Komisija (64/86, od 71/86 do 73/86 in 78/86, EU:C:1988:119, točke od 26 do 28).
10      Prav tam; glej tudi sodbo z dne 12. marca 2008, Giannini/Komisija (T-100/04, EU:T:2008:68, točka 133).
11      Komisija je pojasnila v zvezi s tem vidikom izrecno navedla le v odgovoru na pritožbo v zadevi C-622/24 P, čeprav jih je mogoče razbrati tudi iz njenega stališča v zadevi C-623/24 P.
12      Glej sodbo z dne 18. februarja 1982, Ruske/Komisija (67/81, v nadaljevanju: sodba Ruske, EU:C:1982:69, točka 9); sklep z dne 7. septembra 2022, Rosca/Komisija (C-802/21 P, EU:C:2022:677, točka 31), in sodbo z dne 14. decembra 2022, SY/Komisija (T-312/21, v nadaljevanju: sodba SY, EU:T:2022:814, točki 43 in 71).
13      Glej na primer sodbo z dne 14. julija 2022, Komisija/VW in drugi (od C-116/21 P do C-118/21 P, C-138/21 P in C-139/21 P, EU:C:2022:557, točka 142).
14      Z izjemo izrednega tretjega testiranja, ki je bilo zaradi dodatnih tehničnih težav izvedeno za omejeno število kandidatov.
15      Glej na primer sodbi z dne 26. marca 2019, Španija/Parlament (C-377/16, EU:C:2019:249, točka 38), in SY (točki 53 in 74).
16      Glej sodbo z dne 5. decembra 2023, Nordic Info (C-128/22, EU:C:2023:951, točka 77 in navedena sodna praksa).
17      Kljub temu se postavlja vprašanje, ali je mogoče šteti, da je ukrep povsem primeren za odpravo nepravilnosti in ponovno vzpostavitev pogojev natečaja, če ta ukrep privede do nove nepravilnosti, in sicer do neenakega obravnavanja, ki je predmet obravnavanih zadev.
18      Glej točko 4.1 Priloge III k razpisu natečaja; to je zdaj podrobno predstavljeno tudi v dokumentu, naslovljenem „Complaint resolution policy for testing events“ (politika reševanja pritožb v zvezi s testiranjem), ki ga je EPSO objavil 24. junija 2024 in je na voljo na spletnem naslovu https://eu-careers.europa.eu/en/epso-complaint-resolution-policy.
19      Splošno sodišče je v točki 108 sodbe VT/Komisija poudarilo, da je težave imela vsaj polovica kandidatov.
20      Res je, da taka rešitev ne bi bila idealna z vidika kandidatov, ki bi morali ponovno opravljati teste, čeprav so bili zadovoljni s svojim uspehom pri prvem testiranju. Vendar se v izjemnih okoliščinah v tej zadevi zdi, da bi bila to edina možna rešitev za popravo nastalega položaja, ki sama po sebi ne bi ustvarila prednosti za določene kandidate.
21      Glej sodbo z dne 27. februarja 2025, OA/Parlament (C-32/24 P, EU:C:2025:118, točka 67 in navedena sodna praksa).
22      Glej v zvezi s tem nedavno sodbo SY, v kateri je Splošno sodišče menilo, da položaj, v katerem rezultati prvotnega preizkusa zaradi višje sile, povezane z izbruhom pandemije covida-19, niso bili le razveljavljeni, ampak tudi nadomeščeni z drugo vrsto preizkusa, ki v prvotnem razpisu natečaja sploh ni bila predvidena, ni vplival na legitimna pričakovanja kandidata.
23      Glej na primer sodbo SY (točka 126).
24      Glej sodbi z dne 30. junija 1983, Schloh/Svet (85/82, EU:C:1983:179, točka 14), in z dne 25. marca 2021, Alvarez y Bejarano in drugi/Komisija (C-517/19 P in C-518/19 P, EU:C:2021:240, točka 91 in navedena sodna praksa).
25      V točkah od 113 do 117 sodbe VT/Komisija in v točkah od 112 do 114 sodbe UJ in drugi/Komisija.
26      V zvezi s tem je treba pojasniti, da je bila naloga, ki se je nanašala na izmišljeno državo, objavljena pred prvim testiranjem in da so bili kandidati pozvani k seznanitvi s to nalogo. Kandidati so morali namreč na pisnem testu z zadevnega področja pripraviti pisni izdelek v zvezi s položajem, opisanim v tej nalogi.
27      Prva različica te naloge je bila uporabljena za potrebe pisnega preizkusa v okviru prvega in tretjega testiranja, druga različica pa je bila podlaga za drugo testiranje.
28      Glej na primer sodbo z dne 24. marca 1988, Goossens in drugi/Komisija (228/86, EU:C:1988:172, točka 15).
29      Vsekakor se je mogoče tudi v zvezi s temi kandidati vprašati (kot je to storila Komisija v zadevi VT/Komisija), ali se lahko sklicujejo na različno trajanje časa, ki so ga imeli na voljo za pripravo na drugo testiranje, glede
na to da po svoji izbiri na tem testiranju sploh niso sodelovali. Ker pa se je natečajna komisija odločila, da kandidatom omogoči izbiro med prvim in drugim testiranjem, bi morala po mojem mnenju zagotoviti, da bi ti testiranji potekali pod enakovrednimi pogoji. Poleg tega se to vprašanje ne postavlja v zvezi s tretjim testiranjem, na katerem je lahko sodelovalo le osem kandidatov.
30      Glej po analogiji sodbe z dne 30. novembra 2005, Vanlangendonck/Komisija (T-361/03, EU:T:2005:433, točka 33); z dne 11. decembra 2012, Mata Blanco/Komisija (F-65/10, EU:F:2012:178, točki 38 in 39), in z dne 23. aprila 2015, BX/Komisija (T-352/13 P, EU:T:2015:225, točka 27 in naslednje).
31      Glej sodbo z dne 16. marca 2023, Komisija/Calhau Correia de Paiva (C-511/21 P, EU:C:2023:208, točki 64 in 65).
32      V zvezi s tem ugotavljam, da se tretji del prvega pritožbenega razloga sicer nanaša na pisni preizkus, ki se je opravljal v okviru tretjega testiranja, vendar se pritožniki v obeh zadevah na sodbo Prais sklicujejo tudi v podporo prvima dvema deloma tega pritožbenega razloga, ki se med drugim nanašata na drugo testiranje. Ker je mogoče te trditve razumeti kot dodaten del prvega pritožbenega razloga, ki ga uveljavljajo vsi pritožniki, je ta analiza vsekakor enako upoštevna tudi zanje.
33      Sodba z dne 27. oktobra 1976, Prais/Svet (130/75, v nadaljevanju: sodba Prais, EU:C:1976:142).
34      Sodba z dne 23. februarja 2022, JO/Komisija (T-709/20, v nadaljevanju: sodba JO, EU:T:2022:81).
35      V sodbi Prais je navedeno, da bi bilo to mogoče storiti, če bi tožeča stranka organ za imenovanja vnaprej obvestila, da se preizkusa na določen dan ne more udeležiti (glej točko 17), iz sodbe OJ pa izhaja, da bi bilo mogoče taki zahtevi ugoditi, če bi bila predložena ustrezna dokazila, iz katerih bi bilo razvidno, da se tožeča stranka preizkusa na zadevne datume ne more udeležiti (glej točko 50 in naslednje).
36      Sodba z dne 1. julija 2010, Mandt/Parlament (F-45/07, v nadaljevanju: sodba Mandt, EU:F:2010:72).
37      Glej sodbi z dne 7. maja 1986, Rihoux in drugi/Komisija (52/85, EU:C:1986:199, točka 13), in z dne 14. marca 1989, del Amo Martinez/Parlament (133/88, EU:C:1989:124, točki 9 in 10).
38      Prav tam.
39      Sodba z dne 25. oktobra 2013, Komisija/Moschonaki (T-476/11 P, EU:T:2013:557, točka 75 in naslednje).
40      Glej tudi točko 150 sodbe UJ in drugi/Komisija, v kateri je Splošno sodišče, ki je sicer obravnavalo drug tožbeni razlog, ravno tako menilo, da neobstoj izrecnega odgovora, ki bi moral biti podan v štirimesečnem roku, ne vpliva na uporabo pravila o skladnosti.
41      Sodba z dne 10. novembra 2021, Spisto/Komisija (T-572/20, v nadaljevanju: sodba Spisto, EU:T:2021:766).
42      Glej sodbo z dne 16. februarja 2023, Komisija/Italija in Španija (C-635/20 P, EU:C:2023:98, točka 66 in navedena sodna praksa).
43      To je veljalo do leta 2022 in zato velja tudi za zadevni natečaj. Leta 2023 so se kompetence, ki jim morajo imeti kandidati, sicer spremenile, vendar je logika, v skladu s katero se zahtevajo za vsa delovna mesta in vse razrede, ostala enaka; glej v zvezi s tem: https://eu-careers.europa.eu/en/kick-start-epsos-transformation-process.
44      Glej sodbo Ruske (točka 9) in sodbo SY (točka 83 in navedena sodna praksa).