61991C0162
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 9. juli 1992 (
*1
)
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1.
Det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt Domstolen, drejer sig om definitionen af begrebet »landbrug som hovederhverv«. Det er nærmere betegnet hensigten at undersøge, om en medlemsstat, der i henhold til en fællesskabsforordning skal præcisere omfanget af dette begreb, kan undlade at medtage kapitalselskaber herunder.
2.
Præsidenten for Den Italienske Republik godkendte ved dekret nr. 131 af 26. april 1986 (
1
) en række nye bestemmelser vedrørende tinglysningsafgift. Det fremgår heraf, at der i Italien skal svares en afgift på 8% ved tinglysning af skøder på fast ejendom. Afgiften udgør 15% (
2
), når der på den ene side er tale om overdragelse af landbrugsjord og tilhørende bygninger, og køberen på den anden side hverken er en person, der driver landbrug som hovederhverv, en sammenslutning eller et andelsselskab, jf. henholdsvis artikel 12 og 13 i lov af 9. maj 1975 (
3
), som navnlig omhandler gennemførelsen af Rådets direktiv 72/159/EØF af 17. april 1972 om modernisering af landbrugsbedrifter (
4
) (herefter benævnt »direktivet«).
3.
Tinglysningskontoret i Stradella har til selskabet Tenuta il Bosco, der har købt landbrugsjord, fremsendt betalingspåkrav, hvorefter afgiften opkræves med 15% med den begrundelse, at selskabet ikke henhører under de kategorier, der nævnes i disse bestemmelser.
4.
Selskabet har indbragt disse påkrav for Commissione tributaria di primo grado di Voghera. Sagen støttes på den definition af begrebet landbrug, der findes i artikel 2, stk. 5, i Rådets forordning (EØF) nr. 797/85 af 12. marts 1985 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet (
5
) (herefter benævnt »forordningen«), der indeholder følgende bestemmelser:
»Medlemsstaterne definerer begrebet landbrug som hovederhverv med henblik på denne forordning.
For fysiske personer skal definitionen mindst omfatte det krav, at den del af indkomsten, der kommer fra landbrugsbedriften, udgør 50% eller mere af landbrugerens samlede indkomst, og at den arbejdstid, som anvendes til aktiviteter uden for bedriften, udgør mindre end halvdelen af landbrugerens samlede arbejdstid.
For ikke-fysiske personer definerer medlemsstaterne nævnte begreb under hensyn til de i første afsnit anførte kriterier.«
5.
Ifølge selskabet Tenuta il Bosco skal denne definition af begrebet landbrug fortolkes på samme måde som den næsten identiske definition i direktivets artikel 3, stk. 1, der har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne definerer, hvad der i dette direktiv forstås ved begrebet driftsleder med landbrug som hovederhverv, idet der for fysiske personer mindst stilles krav om, at den del af indkomsten, som hidrører fra landbrugsbedriften, udgør 50% eller derover af driftslederens samlede indkomst, og om, at den arbejdstid, som anvendes til virksomhed uden for bedriften, udgør under halvdelen af driftslederens samlede arbejdstid.
Under særlig hensyntagen til de kriterier, der er anført i foregående stykke, definerer medlemsstaterne dette begreb for:
—
andre end fysiske personer
—
en bedrift, der ikke drives af ejeren
—
en bedrift, der er bortforpagtet i halvtægtsfæste.«
6.
Domstolen fastslog rent faktisk i sin dom af 18. december 1986, Villa Banfi-sagen (
6
), at
ovenstående artikel skulle fortolkes som et forbud mod, at en medlemsstat udelukker visse juridiske personer fra direktivets anvendelsesområde alene på grand af deres retlige organisationsform.
7.
Domstolen har i den forbindelse præciseret følgende:
»Det må derfor fastslås, at direktivet ikke blot ikke undtager juridiske personer fra sit anvendelsesområde, men udtrykkeligt bestemmer, at de er omfattet heraf, når de opfylder betingelserne i artikel 2 (
7
) og omfattes af definitionen driftsleder med landbrug som hovederhverv i artikel 3, stk. 1. Da disse betingelser består uafhængigt af den juridiske persons retlige organisationsform, er medlemsstaterne altså ikke berettiget til at udelukke visse juridiske personer fra direktivets ordning alene med den begrundelse, at de har en bestemt retlig organisationsform. En sådan forskelsbehandling er i øvrigt i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i EØF-traktatens artikel 40, stk. 3, som medlemsstaterne skal overholde ved gennemførelsen af den fælles landbrugspolitik« (
8
).
8.
Det spørgsmål, Commissione tributaria di primo grado di Voghera har stillet Domstolen, går netop ud på at afklare, hvorvidt medlemsstaterne i henhold til forordningens artikel 2, stk. 5, hvorved det pålægges dem at definere begrebet landbrug som hovederhverv, kan udelukke kapitalselskaber fra dette begreb alene på grund af deres retlige form.
9.
Det skal med det samme slås fast, at fællesskabsretten ikke indeholder en generel definition af begrebet landbrug som hovederhverv.
10.
Domstolen har således i dom af 28. februar 1978, Azienda avicola Sant'Anna (
9
), præciseret følgende:
»... da traktaten imidlertid ikke indeholder nogen præcis definition af landbrug og endnu mindre af begrebet landbrugsbedrift, tilkommer det fællesskabsinstitutionerne i givet fald at udarbejde en sådan definition af en landbrugsbedrift til brug for den af traktaten afledte ordning
... selv om udtrykket ’landbrugsbedrift’ benyttes gentagne gange i fællesskabsordningen, herunder i de i forelæggelseskendelsen nævnte forordninger, som Rådet eller i givet fald Kommissionen har udstedt på landbrugsområdet, er definitionen af dette udtryk langt fra ensartet inden for hele denne ordning, som i øvrigt er meget uensartet, og varierer under hensyn til de særlige formål med de pågældende fællesskabsregler« (
10
).
Domstolen drog på baggrund heraf følgende konklusion:
»... det er umuligt af traktatens bestemmelser eller af den afledte fællesskabsret at udlede en ensartet, generel fællesskabsdefinition af begrebet ’landbrugsbedrift’, som vil kunne anvendes på samtlige love og administrativt fastsatte bestemmelser vedrørende landbruget« (
11
).
11.
Domstolen skal her tage stilling til, om landbrugsbedrifter med intensivt husdyrhold hører til de bedrifter, der i henhold til artikel Ib, stk. 3, litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 1094/88 af 25. april 1988 (
12
) kan få del i støtten til nedbringelse af overskudsproduktionen (
13
).
12.
Heraf følger, at den definition af begrebet landbrug, der gengives i forordningens artikel 2, stk. 5, kun finder anvendelse på de tilfælde, der henhører under denne bestemmelse, hvilket bekræftes i selve artiklen, hvori det jo hedder, at »medlemsstaterne definerer begrebet landbrug som hovederhverv med henblik på denne forordning« (
14
).
13.
Her må først følgende spørgsmål stilles: Finder bestemmelserne i denne forordning og navnlig dennes artikel 2, stk. 5, anvendelse på en national afgiftsordning, ifølge hvilken tinglysningsafgiften ved køb af jord nedsættes for visse kategorier af landbrugere?
14.
Forordning nr. 797/85 har, indtil den blev ophævet ved Rådets forordning (EØF) nr. 2328/91 (
15
), dannet grundlag for den fælles landbrugsstrukturpolitik. Der indføres heri en »fælles foranstaltning i henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 729/70, som skal gennemføres af medlemsstaterne med henblik på at forbedre bedrifternes effektivitet og bidrage til deres strukturelle udvikling samtidig med, at landbrugets naturlige ressourcer fortsat bevares« (
16
).
15.
Der kan i forbindelse med den investeringsstøtteordning, der omhandles i forordningens artikel 3-7 — og hvortil der ydes tilskud fra Fællesskabet (
17
) — kun ydes støtte til helt specifikke foranstaltninger. Der kan eksempelvis ikke gives støtte til udgifter i forbindelse med køb af jord (
18
).
16.
Denne støtteordning, som Fællesskabet er med til at finansiere, hindrer ikke medlemsstaterne i at iværksætte visse nationale støtteforanstaltninger, der har samme sigte, men hvortil der ikke ydes tilskud fra Fællesskabet. Herom handler forordningens artikel 8 (
19
), som »indeholder de nærmere betingelser for den nationale støtte til investeringer i landbrugsbedrifter« (
20
).
17.
Det fremgår således udtrykkeligt af artikel 8, stk. 5, at forbud og restriktioner vedrørende visse former for investeringsstøtte ikke gælder for foranstaltninger i forbindelse med støtte til køb af jord (
21
).
18.
Ud over disse særbestemmelser indeholder artikel 31 en række generelle regler, der bemyndiger medlemsstaterne til på det område, der er omfattet af forordningen, at iværksætte supplerende nationale støtteforanstaltninger, hvor betingelserne eller tildelingskriterierne afviger fra de heri fastsatte, forudsat at disse foranstaltninger træffes i overensstemmelse med traktatens artikel 92, 93 og 94 (
22
).
19.
Forordningen tillader således et vist antal nationale støtteforanstaltninger, navnlig i forbindelse med køb af jord. En nedsættelse af tinglysningsafgiften for landbrugere, der køber jord, må efter min opfattelse være en sådan foranstaltning.
20.
Selv om de nationale støtteforanstaltninger på visse betingelser er forenelige med den fælles foranstaltning, der iværksættes ved forordningen, er disse foranstaltninger dog ikke omfattet af forordningen og således heller ikke reguleret ved dens bestemmelser. Foranstaltningerne henhører udelukkende under national lovgivning, og de nærmere regler vedrørende støttens art, støttemodtagerne og tildelingskriterierne (
23
) fastsættes heri under overholdelse af traktatens artikel 92, 93 og 94.
21.
Forordningens artikel 2, stk. 5, har til formål at sikre, at den investeringsstøtteordning, der indføres heri, anvendes ensartet i alle medlemsstater, og at fastlægge de nærmere kriterier, medlemsstaterne skal lægge til grund for definitionen af begrebet landbrug som hovederhverv.
22.
Hensigten er ikke at diktere, hvilke kriterier medlemsstaterne skal følge ved fastlæggelsen af anvendelsesområdet »ratione personae« for en national afgiftsordning, der, som den, der fastlægges i den italienske præsidents dekret nr. 131 af 26. april 1986, hverken bygger på fællesskabsret eller finansieres af Fællesskabet.
23.
Når der skal iværksættes en fælles foranstaltning, som Fællesskabet yder tilskud til, er det i øvrigt nødvendigt, at der vedtages ensartede kriterier for, hvorledes begrebet landbrug skal defineres i hele Fællesskabet; det er ikke nødvendigt, når der er tale om en rent national støtteforanstaltning, der ikke henhører under Fællesskabets investeringsstøtteordning.
24.
Den lovgivende nationale myndighed har ganske vist, når den skulle definere begrebet landbrug i en afgiftsordning, frit kunnet henvise til nationale regler (
24
), som bygger på fællesskabstemmelser, og hvoriblandt forordning nr. 797/85 i øvrigt ikke er at finde. Det tilkommer således den nationale dommer at vurdere denne præjudicielle sags rækkevidde, når det gælder udelukkelsen af kapitalselskaber fra den definition af begrebet landbrug, der findes i artikel 12 og 13 i den italienske lov nr. 153 af 9. maj 1976.
25.
Efter denne lange indledning vedrørende forordningens anvendelsesområde, som efter min opfattelse er nødvendig for at give den forelæggende ret et fyldestgørende svar på dens spørgsmål til Domstolen, kan vi nu tage fat på selve spørgsmålet.
26.
Forordningens artikel 2, stk. 5, hvori medlemsstaterne som bekendt anmodes om at definere begrebet landbrug som hovederhverv, har stort set samme ordlyd som direktivets artikel 3, stk. 1, der var genstand for ovennævnte Villa Banfi-dom. Betyder det, at Domstolens fortolkning af denne artikel også gælder for forordningens artikel 2, stk. 5?
27.
Direktivet og forordningen betegner to væsentlig etaper i udviklingen af den fælles landbrugsstrukturpolitik (
25
).
28.
Begge retsakter omhandler traktatens artikel 39, stk. 1, artikel 42 og 43, og de sigter begge mod at forbedre landbrugsstrukturerne ved hjælp af støtte til investeringer eller foranstaltninger til fremme heraf. I begge retsakter indføres i henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 729/70 en »fælles foranstaltning«, der skal iværksættes af medlemsstaterne med tilskud fra EUGFL, Garantisektionen (
26
).
29.
Begge retsakter er endvidere udtryk for en klar kontinuitet. Professor Blumann har med hensyn til den investeringsstøtteordning, der indføres i forordningen, udtalt, at »der ... er tale om det centrale i forordningen, som i den henseende ligger i forlængelse af de initiativer, der blev truffet i direktiv nr. 159/72, som tog sigte på en modernisering af landbrugsbedrifterne, bl.a. ved at indføre udviklingsplanerne. Den nye retsakt bygger på samme tankegang, idet der samtidig tages hensyn til behovet for at bevare flest mulige bedrifter, hvilket i øvrigt har gjort det lettere at opnå national støtte og ført til en mere fleksibel ordning for de planer om materiel forbedring, der har erstattet udviklingsplanerne« (
27
).
30.
De to retsakter pålægger som bekendt i næsten samme vendinger (
28
) medlemsstaterne at definere begrebet landbrug, idet medlemsstaterne anmodes om at anvende samme kriterier.
31.
Det må endelig påpeges, at de to retsakter sigter mod henholdsvis »landbrugsbedrifter med udviklingsmuligheder« (
29
) og »landbrugsbedrifter« (
30
) uden at præcisere, hvilken retlig form bedriften skal have.
32.
Når det strider mod direktivets artikel 3, stk. 1, at udelukke kapitalselskaber fra definitionen af begrebet landbrug, må det samme derfor også gælde for forordningens artikel 2, stk. 5.
33.
Jeg foreslår på baggrund heraf, at det forelagte spørgsmål besvares på følgende måde:
»1)
Artikel 2, stk. 5, i Rådets forordning (EØF) nr. 797/85 af 12. marts 1985 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet skal fortolkes således, at medlemsstaterne ikke ved fastlæggelsen af de kriterier, som andre end fysiske personer skal opfylde for at kunne anses for at have landbrug som hovederhverv, kan udelukke visse former for selskaber fra forordningen alene på grund af deres retlige form.
2)
En national ordning vedrørende afgifter på overdragelse af fast ejendom henhører ikke under ovennævnte forordning.«
(
*1
) – Originalsprog: fransk.
(
1
) – GURI af 30.4.1986, Supplemento ordinario, almindelig serie nr. 99.
(
2
) – Jf., ibidem, in fine, tariffa, parte prima.
(
3
) – GURI nr. 137 af 26.5.1975, s. 3298.
(
4
) – EFT 1972 II, s. 312.
(
5
) – EFT L 93, s. 1.
(
6
) – Sag 312/85, Sml. s. 4039.
(
7
) – Begrebet landbrugsbedrift »med udviklingsmuligheder« defineres i denne artikel.
(
8
) – Præmis 10 i ovennævnte dom.
(
9
) – Sag 85/77, Sml. s. 527.
(
10
) – Ibidem, præmis 8 og 9.
(
11
) – Ibidem, præmis 14.
(
12
) – Forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 797/85 og (EØF) nr. 1760/87 for så vidt angår nedlæggelse af agerjord samt ekstensivering og omstilling af produktionen (EFT L 106, s. 28).
(
13
) – Dom af 14.1.1993, sag C-190/91, Lante, Sml. I, s. 67.
(
14
) – Min fremhævelse.
(
15
) – Forordning om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet (EFŕ L 218, s. 1); jf. denne forordnings artikel 40.
(
16
) – Forordningens artikel 1, stk. 1.
(
17
) – Ibidem, artikel 26, stk. 2.
(
18
) – Ibidem, artikel 4, stk. 1.
(
19
) – Der kan ikke ydes tilskud fra fonden til de foranstaltninger, der anføres i artikel 8 (jf. forordningens artikel 26, stk. 1 og 2).
(
20
) – R. Priebe, »Le droit communautaire des structures agrico-les«, Cahiers de droit européen, 1988, nr. 1 og 2, s. 26.
(
21
) – Bestemmelsen i artikel 8, stk. 5, genfindes i artikel 12, stk. 5, i Rådets ovennævnte forordning (EØF) nr. 2328/91.
(
22
) – Jf. R. Priebe, op.cit., s. 27.
(
23
) – Jf. i denne forbindelse C. Blumann, Jurisclasseur, » Europe, marché commun agricole, politique commune des structures agricoles«, hæfte 1340, punkt 63, afsnit 2.
(
24
) – Jf. artikel 12 og 13 i ovennævnte italienske lov nr. 153 af 9.5.1975.
(
25
) – Forordningen har erstattet direktivet, som herved er ophævet (forordningen artikel 33, stk. 2).
(
26
) – Jf. nittende og tyvende betragtning til direktivet og artikel 15 samt forordningens 25. betragtning og artikel 1.
(
27
) – Blumann, Jurisclasseur, »Europe«, op.cit., punkt 43, min fremhævelse.
(
28
) – Hvis man ser bort fra de to sidste led i direktivets artikel 3, stk. 1, som ikke optræder i forordningens artikel 2, stk. 5. Denne forskel er uvæsentlig for det her omhandlede præjudicielle spørgsmål.
(
29
) – Direktivets artikel 1.
(
30
) – Forordningens artikel 1.