62021CJ0419
DOMSTOLENS DOM (Ottende Afdeling)
1. december 2022 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2011/7/EU – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – artikel 2, nr. 1) – begrebet »handelstransaktioner« – kompensation for kreditors omkostninger ved inddrivelse i tilfælde af skyldnerens forsinkede betaling – artikel 6 – fast minimumsbeløb på 40 EUR – forsinkelse af flere betalinger som vederlag for leveringer af varer eller tjenesteydelser, der er foretaget til opfyldelse af én og samme kontrakt«
I sag C-419/21,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (retten i første instans i Warszawa, Polen) ved afgørelse af 21. juni 2021, indgået til Domstolen den 8. juli 2021, i sagen
X sp. z o.o. sp.k.,
mod
Z,
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling),
sammensat af dommerne N. Piçarra (refererende dommer), som fungerende afdelingsformand, N. Jääskinen og M. Gavalec,
generaladvokat: A.M. Collins,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Z ved adwokat A. Moroziewicz,
–
den polske regering ved B. Majczyna, som befuldmægtiget,
–
Europa-Kommissionen ved M. Brauhoff og G. Gattinara, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, nr. 1), og artikel 6, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (EUT 2011, L 48, s. 1).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem X sp. z o.o. sp.k. og Z vedrørende et krav om fast kompensation for de inddrivelsesomkostninger, der er påløbet som følge af gentagne forsinkede betalinger i forbindelse med én og samme kontrakt.
Retsforskrifter
EU-retten
3
3., 17., 19. og 22. betragtning til direktiv 2011/7 har følgende ordlyd:
»(3)
Mange betalinger i handelstransaktioner mellem økonomiske aktører eller mellem økonomiske aktører og offentlige myndigheder sker senere end aftalt i kontrakten eller fastlagt i de almindelige forretningsbetingelser. Selv om varerne er leveret, eller tjenesteydelserne er udført, betales de tilhørende fakturaer længe efter fristen. Forsinket betaling påvirker virksomhedernes likviditet negativt og besværliggør deres finansielle forvaltning. Den påvirker også deres konkurrenceevne og rentabilitet, hvis kreditoren er nødt til at skaffe ekstern finansiering på grund af den forsinkede betaling. […]
[…]
(17)
En debitors betaling bør betragtes som forsinket, for så vidt angår retten til morarenter, når kreditor ikke har det skyldige beløb til sin rådighed på forfaldsdatoen, forudsat at sidstnævnte har opfyldt sine lovbestemte og aftalemæssige forpligtelser.
[…]
(19)
Rimelig kompensation til kreditorer for de inddrivelsesomkostninger, der er påløbet på grund af forsinket betaling, er nødvendig for at modvirke forsinket betaling. Inddrivelsesomkostninger bør også omfatte inddrivelse af administrative omkostninger og kompensation for interne omkostninger, som er påløbet på grund af forsinket betaling, for hvilke dette direktiv bør fastsætte et fast minimumsbeløb, som kan kumuleres med morarenter. Kompensation i form af et fast beløb bør sigte mod at begrænse de administrative og interne omkostninger i forbindelse med inddrivelsen. […]
[…]
(22)
Dette direktiv bør ikke forhindre ratebetalinger eller afdragsbetalinger. Hver rate eller hvert afdrag bør dog betales i overensstemmelse med de aftalte betingelser og bør være underlagt de bestemmelser om forsinket betaling, der er fastsat i dette direktiv.«
4
Dette direktivs artikel 1 med overskriften »Genstand og anvendelsesområde« fastsætter følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Formålet med dette direktiv er at bekæmpe forsinket betaling i handelstransaktioner med henblik på at sikre et velfungerende indre marked og derved fremme virksomhedernes, herunder navnlig de små og mellemstore virksomheders, konkurrenceevne.
2.   Dette direktiv finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner.«
5
Direktivets artikel 2 har følgende ordlyd:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
»handelstransaktioner«: forretningsmæssige transaktioner mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder, som indebærer levering af varer eller tjenester mod vederlag
[…]
4)
»forsinket betaling«: betaling, der ikke foretages inden for den aftalemæssige eller lovbestemte betalingsfrist, og hvor betingelserne i artikel 3, stk. 1, eller artikel 4, stk. 1, er opfyldt
[…]«
6
Samme direktivs artikel 4 med overskriften »Transaktioner mellem virksomheder og offentlige myndigheder« fastsætter følgende i stk. 1:
»Medlemsstaterne sikrer, at kreditor i forbindelse med handelstransaktioner, hvor skyldneren er en offentlig myndighed, ved udløbet af den i stk. 3, 4 eller 6 fastlagte periode er berettiget til morarenter svarende til den lovbestemte rente, uden at det er nødvendigt at fremsende rykkerskrivelse, forudsat at
a)
kreditor har opfyldt sine aftalemæssige og lovbestemte forpligtelser, og
b)
kreditor ikke har modtaget det skyldige beløb rettidigt, medmindre skyldneren ikke er ansvarlig for forsinkelsen.«
7
Artikel 5 i direktiv 2011/7 med overskriften »Betalingsplaner« har følgende ordlyd:
»Dette direktiv berører ikke parternes mulighed for at indgå aftale i henhold til de relevante bestemmelser i national lov om betalingsplaner, der tillader, at det skyldige beløb betales i rater. I de tilfælde, hvor en af raterne ikke er betalt på den aftalte dato, skal renter og kompensation fastsat i dette direktiv udelukkende beregnes på grundlag af det forfaldne beløb.«
8
Direktivets artikel 6 med overskriften »Kompensation for omkostninger ved inddrivelse« bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at kreditor, når der skal betales morarenter i handelstransaktioner i henhold til artikel 3 eller 4, er berettiget til fra skyldneren som minimum at modtage et fast beløb på 40 EUR.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at det i stk. 1 omhandlede faste beløb forfalder til betaling, uden at det er nødvendigt at fremsende en rykkerskrivelse og som kompensation for kreditors egne omkostninger ved inddrivelse.
3.   Kreditor er ud over det i stk. 1 omhandlede faste beløb berettiget til at kræve rimelig kompensation af skyldneren for eventuelle yderligere omkostninger ud over det faste beløb, der er påløbet på grund af skyldnerens forsinkede betaling. Dette kan blandt andet indbefatte omkostninger til at engagere en advokat eller et inkassofirma.«
9
Direktivets artikel 7 med overskriften »Urimelige kontraktvilkår og handelspraksisser« bestemmer følgende i stk. 1:
»Medlemsstaterne træffer bestemmelse om, at et kontraktvilkår eller en handelspraksis vedrørende betalingsdagen eller betalingsfristen, morarentesatsen eller kompensation for inddrivelsesomkostningerne enten ikke er bindende eller giver grundlag for krav om skadeserstatning, hvis vilkåret er klart urimeligt over for kreditor.
Ved afgørelsen af, om et kontraktvilkår eller en handelspraksis er klart urimelig(t) over for kreditor i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i første afsnit, tages der hensyn til alle sagens omstændigheder, herunder:
[…]
c)
om skyldneren har en objektiv grund til at fravige […] det faste beløb i artikel 6, stk. 1.«
Polsk ret
10
I artikel 4, nr. 1, i ustawa o przeciwdziałaniu nadmiernym opóźnieniom w transakcjach handlowych (lov om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner) af 8. marts 2013 i konsolideret udgave (Dz. U. af 2021, pos. 424, herefter »lov af 8. marts 2013«) defineres begrebet »handelstransaktion« som »en kontrakt om levering af varer eller tjenester mod vederlag, såfremt de i [denne lovs] artikel 2 omhandlede parter indgår denne kontrakt i forbindelse med den udøvede virksomhed«.
11
Den nævnte lovs artikel 8, stk. 1, har følgende ordlyd:
»I handelstransaktioner, hvor skyldneren er en offentlig enhed, er kreditor uden fremsættelse af betalingspåkrav berettiget til lovbestemte morarenter vedrørende handelstransaktioner fra den dato, hvorpå prisen for ydelsen forfalder til kontant betaling, til betalingsdatoen, såfremt følgende betingelser alle er opfyldt:
1)
kreditor har leveret sin ydelse
2)
kreditor har ikke modtaget betalingen inden for den i kontrakten fastsatte frist.«
12
Samme lovs artikel 10, stk. 1-3, bestemmer:
»1.   Fra den dato, hvor kreditor opnår ret til renter efter artikel 7, stk. 1, eller artikel 8, stk. 1, er kreditor uden fremsættelse af betalingspåkrav berettiget til kompensation for inddrivelsesomkostninger fra skyldneren svarende til:
1)
40 EUR, når kontantydelsen ikke overstiger 5000 polske zloty (PLN) [(ca. 1070 EUR)]
2)
70 EUR, når kontantydelsen er større end 5000 PLN, men mindre end 50000 PLN [(ca. 10700 EUR)]
3)
100 EUR, når kontantydelsen er lig med eller større end 50000 PLN.
[…]
2.   Kreditor er ud over det i stk. 1 omhandlede beløb berettiget til rimelig kompensation for de inddrivelsesomkostninger, som er påløbet ud over dette beløb.
3.   Retten til det i stk. 1 nævnte beløb opstår på grundlag af en handelstransaktion, jf. dog artikel 11, stk. 2, nr. 2.«
13
Artikel 11 i lov af 8. marts 2013 har følgende ordlyd:
»1.   Parterne i en handelstransaktion kan i deres kontrakt fastlægge en plan for betaling af kontantydelsen i rater, forudsat at fastlæggelsen af en sådan betalingsplan ikke er åbenlyst urimelig over for kreditor.
2.   Såfremt parterne i en handelstransaktion i deres kontrakt har fastsat, at kontantydelsen skal betales i rater, omfatter retten
1)
til renter efter artikel 7, stk. 1, eller artikel 8, stk. 1,
2)
til det i artikel 10, stk. 1, omhandlede beløb og til tilbagebetaling af de påløbne inddrivelsesomkostninger, jf. artikel 10, stk. 2,
hver ubetalt rate.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
14
X, der er et polsk selskab, indgik en aftale med Z, der er et offentligt hospital, om successiv levering til sidstnævnte af medicinsk udstyr i henhold til en forud fastsat tidsplan. For hver levering skulle der betales inden for en frist på 60 dage.
15
Da Z ikke betalte vederlaget for 12 successive leveringer af varer rettidigt, anlagde X sag ved Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (retten i første instans i Warszawa, Polen), som er den forelæggende ret, med påstand om, at Z i henhold til lov af 8. marts 2013 blev idømt at betale selskabet en fast kompensation for inddrivelsesomkostninger svarende til 12 gange det faste minimumsbeløb på 40 EUR, dvs. 480 EUR.
16
Den forelæggende ret har anført, at den skal afgøre, om skyldnerens forsinkede betaling i forbindelse med én og samme kontrakt giver ret til betaling af et fast minimumsbeløb på 40 EUR for inddrivelsesomkostninger, eller om dette beløb skal betales en enkelt gang, uafhængigt af antallet af forsinkede betalinger. Den er af den opfattelse, at anvendelsen af lov af 8. marts 2013 på hovedsagen fører til, at den sidstnævnte løsning skal lægges til grund, idet denne lovs artikel 10, stk. 3, fastsætter, at det faste beløb skal betales for hver »handelstransaktion«.
17
Den forelæggende ret har imidlertid fremhævet, at denne lovs artikel 4, nr. 1, i modsætning til artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/7 udtrykkeligt definerer begrebet »handelstransaktion« som en »kontrakt«, således at afgørelsen af tvisten i hovedsagen forudsætter, at der først foretages en fortolkning af sidstnævnte bestemmelse samt dette direktivs artikel 6, stk. 1.
18
På denne baggrund har Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (retten i første instans i Warszawa) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 6, stk. 1, i [direktiv 2011/7] fortolkes således, at der i tilfælde af en kontrakt, hvori parterne har bestemt, at der skal ske flere leveringer af varer og betaling for hver levering inden for en nærmere fastsat frist efter hver af disse leveringer, skal betales et fast [minimums]beløb på 40 EUR for hver forsinket betaling for de pågældende leveringer, eller kræver EU-retten alene, at kreditor sikres et fast beløb på 40 EUR med hensyn til hele handelstransaktionen, som indeholder flere leveringer, uafhængigt af antallet af forsinkede betalinger for de pågældende leveringer?
2)
Når henses til ordlyden af artikel 2, nr. 1), i [direktiv 2011/7], udgør en kontrakt, hvis genstand er levering af varer, som forpligter den erhvervsdrivende til at levere en bestemt mængde varer til ordregiveren til den i kontrakten fastsatte pris, og som samtidig giver ordregiveren ret til ensidigt at bestemme fristerne for og mængderne af de enkelte leveringer, som udgør udførelsen af kontraktens genstand, herunder muligheden for at afstå fra dele af de kontraherede varer, uden at det vil have negative følger, i henhold til hvilken ordregiveren er forpligtet til at betale for hver del af leveringen inden for en bestemt frist, som regnes fra tidspunktet for modtagelsen af den pågældende del af leveringen, [da] en enkelt […] handelstransaktion, eller udgør hver af disse delleverancer, som er baseret på de af ordregiveren angivne behov, en særskilt handelstransaktion i direktivets forstand, selv om delleverancen ikke udgør en særskilt kontrakt i henhold til national ret?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det andet spørgsmål
19
Den forelæggende ret ønsker med det andet spørgsmål, der skal behandles først, nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/7 skal fortolkes således, at det heri indeholdte begreb »handelstransaktioner« omfatter hver enkelt af de leveringer af varer, der foretages til opfyldelse af én og samme kontrakt, eller om det alene omfatter den kontrakt, til opfyldelse af hvilken disse varer successivt skal leveres.
20
I denne henseende bemærkes dels, at direktiv 2011/7 i henhold til dets artikel 1, stk. 2, finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for »handelstransaktioner«, dels at dette begreb er defineret meget bredt i direktivets artikel 2, nr. 1), som »forretningsmæssige transaktioner mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder, som indebærer levering af varer eller tjenester mod vederlag« (dom af 20.10.2022, BFF Finance Iberia, C-585/20, EU:C:2022:806, præmis 21).
21
Eftersom artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/7 ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge betydningen og rækkevidden af begrebet »handelstransaktioner«, skal dette begreb undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, som tager hensyn til både ordlyden af den bestemmelse, hvori det indgår, og denne bestemmelses sammenhæng samt formålene med bestemmelsen og den EU-retsakt, hvori den indgår (jf. i denne retning dom af 9.7.2020, RL (Direktivet om bekæmpelse af forsinket betaling), C-199/19, EU:C:2020:548, præmis 27, og af 18.11.2020, Techbau, C-299/19, EU:C:2020:937, præmis 38).
22
Hvad angår ordlyden af artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/7 viser anvendelsen af udtrykket »transaktioner«, at begrebet »handelstransaktioner« som anført i denne doms præmis 20 skal fortolkes bredt, og at det følgelig ikke nødvendigvis er sammenfaldende med begrebet »kontrakt«.
23
Der er i denne bestemmelse fastsat to betingelser for, at en transaktion kan kvalificeres som en »handelstransaktion«. Den skal for det første gennemføres enten mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder. For det andet skal den føre til levering af varer eller tjenester mod vederlag (jf. i denne retning dom af 20.10.2022, BFF Finance Iberia, C-585/20, EU:C:2022:806, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
24
Når parterne i forbindelse med én og samme kontrakt har aftalt successive leveringer af varer eller tjenester, som hver især medfører en betalingsforpligtelse for skyldneren, er de to betingelser, der er fastsat i dette direktivs artikel 2, nr. 1), for, at hver levering eller tjeneste, der er foretaget til opfyldelse af denne kontrakt, kan kvalificeres som en handelstransaktion som omhandlet i denne bestemmelse, følgelig opfyldt.
25
Opbygningen af direktiv 2011/7 bekræfter, at EU-lovgiver ikke har haft til hensigt at lade begrebet »handelstransaktion« være sammenfaldende med begrebet »kontrakt«. Som anført i denne doms præmis 20 bestemmer dette direktivs artikel 1, stk. 2, nemlig, at direktivet »finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner«, uanset om disse transaktioner svarer til en specifik kontrakt eller ej. En indskrænkende fortolkning af begrebet »handelstransaktion«, ifølge hvilken det ville være sammenfaldende med begrebet »kontrakt«, ville derfor være i strid med selve fastlæggelsen af det materielle anvendelsesområde for det nævnte direktiv.
26
Hvad angår formålene med direktiv 2011/7, som først og fremmest er at beskytte kreditor mod forsinket betaling og modvirke forsinket betaling, er der intet, der tyder på, at begrebet »handelstransaktion« nødvendigvis skal svare til begrebet »kontrakt«.
27
Henset til det ovenstående skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/7 skal fortolkes således, at det heri indeholdte begreb »handelstransaktioner« omfatter hver enkelt af de successive leveringer af varer eller tjenester, der foretages til opfyldelse af én og samme kontrakt.
Det første spørgsmål
28
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7, sammenholdt med artikel 4 heri, skal fortolkes således, at når der i henhold til én og samme kontrakt skal foretages successive leveringer af varer eller tjenester, som hver især skal betales inden for en bestemt frist, skal det faste minimumsbeløb på 40 EUR betales for hver forsinket betaling som kompensation til kreditor for inddrivelsesomkostningerne, eller således, at dette beløb kun skal betales én gang, uafhængigt af antallet af forsinkede betalinger.
29
I denne henseende bemærkes for det første, at artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7 pålægger medlemsstaterne at sikre, at kreditor, når der skal betales morarenter i handelstransaktioner, er berettiget til fra skyldneren som minimum at modtage et fast beløb på 40 EUR som kompensation for inddrivelsesomkostningerne. Desuden forpligter denne artikel i stk. 2 medlemsstaterne til at sikre, at dette faste minimumsbeløb automatisk forfalder til betaling, også uden at der fremsendes en rykkerskrivelse til skyldneren, og som kompensation for kreditors omkostninger ved inddrivelse. Endelig giver den nævnte artikel i stk. 3 kreditor ret til, foruden det nævnte minimumsbeløb på 40 EUR, at kræve rimelig kompensation af skyldneren for eventuelle yderligere omkostninger ud over det faste beløb, der er påløbet på grund af skyldnerens forsinkede betaling.
30
Begrebet »forsinket betaling« – som ligger til grund for kreditors ret til at modtage ikke blot lovbestemte renter i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 2011/7 fra skyldneren, men også et fast minimumsbeløb på 40 EUR i henhold til dette direktivs artikel 6, stk. 1 – er i direktivets artikel 2, nr. 4), defineret som betaling, der ikke foretages inden for den aftalemæssige eller lovbestemte betalingsfrist. Eftersom samme direktiv i henhold til artikel 1, stk. 2, omfatter »alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner«, finder begrebet »forsinket betaling« anvendelse på hver enkelt handelstransaktion betragtet individuelt (jf. i denne retning dom af 20.10.2022, BFF Finance Iberia, C-585/20, EU:C:2022:806, præmis 28).
31
For det andet fastsætter artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7 betingelserne for, at det faste minimumsbeløb på mindst 40 EUR skal betales, ved henvisning til dette direktivs artikel 4, for så vidt angår transaktioner mellem virksomheder og offentlige myndigheder. Sidstnævnte artikel fastsætter i stk. 1, at medlemsstaterne skal sikre, at en kreditor, der har opfyldt sine forpligtelser, og som ikke har modtaget det skyldige beløb rettidigt, i forbindelse med disse handelstransaktioner, ved udløbet af den i stk. 3, 4 eller 6 fastlagte periode er berettiget til morarenter svarende til den lovbestemte rente, uden at det er nødvendigt at fremsende rykkerskrivelse, medmindre skyldneren ikke er ansvarlig for forsinkelsen (dom af 20.10.2022, BFF Finance Iberia, C-585/20, EU:C:2022:806, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
32
Det fremgår af det ovenstående, at retten til morarenter svarende til den lovbestemte rente som fastsat i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2011/7 og retten til et fast minimumsbeløb som fastsat i dette direktivs artikel 6, stk. 1, der udløses af en »forsinket betaling« som omhandlet i dette direktivs artikel 2, nr. 4), for det første er knyttet til »handelstransaktioner« betragtet individuelt. For det andet skal disse lovbestemte renter, i lighed med dette faste beløb, betales automatisk ved udløbet af den betalingsfrist, der er fastsat i samme direktivs artikel 4, stk. 3, 4 og 6, forudsat at betingelserne i artiklens stk. 1 er opfyldt. Det anføres i denne henseende i 17. betragtning til direktiv 2011/7, at »[e]n debitors betaling bør betragtes som forsinket, for så vidt angår retten til morarenter, når kreditor ikke har det skyldige beløb til sin rådighed på forfaldsdatoen, forudsat at sidstnævnte har opfyldt sine lovbestemte og aftalemæssige forpligtelser« (jf. i denne retning dom af 20.10.2022, BFF Finance Iberia, C-585/20, EU:C:2022:806, præmis 32).
33
Hvad angår betingelserne for, at der skal betales henholdsvis morarenter og det faste minimumsbeløb, sondres der hverken i artikel 4, stk. 1, eller artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7 mellem, om de betalinger for leverede varer eller tjenester, der ikke er foretaget rettidigt, vedrører én og samme kontrakt eller ej. Ordlyden af disse bestemmelser kan derfor ikke understøtte en fortolkning, hvorefter det faste minimumsbeløb på 40 EUR som kompensation for inddrivelsesomkostningerne, når der foreligger en enkelt kontrakt, kun skal betales til kreditor en enkelt gang, uafhængigt af antallet af særskilte betalinger, som er forsinkede.
34
Denne konstatering underbygges af artikel 5 i direktiv 2011/7, der vedrører en situation, der med henblik på anvendelsen af dette direktiv er sammenlignelig med den, der er omhandlet i hovedsagen. Det følger nemlig af denne artikel, sammenholdt med 22. betragtning til direktivet, at når parterne har aftalt en betalingsplan, hvorefter det skyldige beløb betales i rater, kan der for hver rate, der ikke er betalt rettidigt, kræves et fast minimumsbeløb på 40 EUR som kompensation for inddrivelsesomkostningerne.
35
Det følger derfor af en ordlydsfortolkning og en kontekstuel fortolkning af artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7, at det faste minimumsbeløb på 40 EUR som kompensation for inddrivelsesomkostningerne skal indrømmes en kreditor, som har opfyldt sine forpligtelser, for hver betaling, der ikke er foretaget rettidigt, som vederlag for en handelstransaktion, og som er attesteret i en faktura eller en tilsvarende betalingsanmodning, herunder når flere betalinger som vederlag for successive leveringer af varer eller tjenester, der foretages til opfyldelse af én og samme kontrakt, er forsinkede, medmindre skyldneren ikke er ansvarlig for disse forsinkelser (jf. i denne retning dom af 20.10.2022, BFF Finance Iberia, C-585/20, EU:C:2022:806, præmis 34).
36
For det tredje bekræftes denne fortolkning af artikel 6 i direktiv 2011/7 af direktivets formål. Det følger nemlig af dette direktivs artikel 1, stk. 1, sammenholdt med 3. betragtning hertil, at dette ikke alene tager sigte på at modvirke forsinkede betalinger ved at undgå, at de er finansielt tiltrækkende for skyldneren som følge af lave morarenter eller ingen opkrævning af renter i en sådan situation, men også på effektivt at beskytte kreditor mod sådanne forsinkelser ved at sikre, at den pågældende kan kompenseres så fuldstændigt som muligt for de afholdte inddrivelsesomkostninger. I denne henseende præciseres det i 19. betragtning til direktivet dels, at inddrivelsesomkostninger også bør omfatte inddrivelse af administrative omkostninger og kompensation for interne omkostninger, som er påløbet på grund af forsinket betaling, dels at kompensation i form af et fast beløb bør sigte mod at begrænse de administrative og interne omkostninger i forbindelse med inddrivelsen (jf. i denne retning dom af 20.10.2022, BFF Finance Iberia, C-585/20, EU:C:2022:806, præmis 35 og 36).
37
I dette perspektiv kan akkumulation hos skyldneren af flere forsinkede betalinger af successive leveringer af varer eller tjenester til opfyldelse af én og samme kontrakt ikke bevirke, at det faste minimumsbeløb, der skal betales som kompensation for inddrivelsesomkostningerne for hver forsinket betaling, begrænses til et enkelt fast beløb. En sådan begrænsning ville for det første fratage artikel 6 i direktiv 2011/7 – hvis formål, således som det er fremhævet i den foregående præmis, ikke blot er at modvirke forsinket betaling, men også, gennem disse beløb, at indrømme kompensation »for kreditors egne omkostninger ved inddrivelse«, idet disse omkostninger vil tendere til at forøges i forhold til antallet af betalinger og beløb, som skyldneren ikke betaler rettidigt – sin effektive virkning. Denne begrænsning ville dernæst svare til at indrømme skyldneren en undtagelse fra retten til det faste beløb, der er omhandlet i dette direktivs artikel 6, stk. 1, uden at der ville være nogen »objektiv grund« hertil som omhandlet i direktivets artikel 7, stk. 1, andet afsnit, litra c). Den omhandlede begrænsning ville endelig svare til at fritage skyldneren for en del af den økonomiske byrde, der følger af dennes forpligtelse til at betale det faste beløb på 40 EUR, der er fastsat i artikel 6, stk. 1, for hver betaling, der ikke er foretaget rettidigt (jf. i denne retning dom af 20.10.2022, BFF Finance Iberia, C-585/20, EU:C:2022:806, præmis 37).
38
Henset til det ovenstående skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7, sammenholdt med dette direktivs artikel 4, skal fortolkes således, at når der i henhold til én og samme kontrakt skal foretages successive leveringer af varer eller tjenester, som hver især skal betales inden for en bestemt frist, skal det faste minimumsbeløb på 40 EUR som kompensation for inddrivelsesomkostningerne betales til kreditor for hver forsinket betaling.
Sagsomkostninger
39
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:
1)
Artikel 2, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner
skal fortolkes således, at
det heri indeholdte begreb »handelstransaktioner« omfatter hver enkelt af de successive leveringer af varer eller tjenester, der foretages til opfyldelse af én og samme kontrakt.
2)
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7, sammenholdt med dette direktivs artikel 4,
skal fortolkes således, at
når der i henhold til én og samme kontrakt skal foretages successive leveringer af varer eller tjenester, som hver især skal betales inden for en bestemt frist, skal det faste minimumsbeløb på 40 EUR som kompensation for inddrivelsesomkostningerne betales til kreditor for hver forsinket betaling.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: polsk.