61984C0166
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. FEDERICO MANCINI
fremsat den 15. maj 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Ved kendelse af 8. maj 1984 har Bundesfinanzhof i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen følgende spørgsmål, der er rejst under en tvist mellem den tyske virksomhed Thomasdünger GmbH og Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main :
1)
Skal pos. 26.02 i den fælles toldtarif fortolkes således, at den omfatter konverterslagger eller konverterkalk med et phosphatindhold på cirka 6 eller 7%.
Er det herved af betydning, om varen består af en blanding af konverterslagger eller konverterkalk, hvor de enkelte bestanddele har et forskelligt phosphatindhold, eller om varen et tilsat phosphat?
2)
Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende: Skal pos. 31.03 B i den fælles toldtarif fortolkes således, at den omfatter den pågældende vare?
3)
Såfremt spørgsmål 2 besvares benægtende: Skal pos. 31.03 A II i den fælles toldtarif fortolkes således, at den omfatter den pågældende vare?
Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at sagsøgeren i hovedsagen i medfør af den tyske toldlovs § 23 ansøgte om en bindende tariferingsudtalelse vedrørende den omhandlede vare, selv om denne skulle importeres fra Frankrig. I udtalelsen, der blev afgivet den 9. juli 1980, henførte den pågældende forvaltningsmyndighed varen under pos. 31.03 B i den fælles toldtarif, der omfatter Thomasslagge (gødningsstoffer). Virksomheden indgav en klage herover, derimidlertid blev afvist. Den indbragte herefter sagen for domstolene, idet den anførte, at varen rettelig burde henføres under pos. 26.02 i den fælles toldtarif, der omfatter slagger fra fremstilling af jern og stål.
2.
I sit indlæg har Kommissionen stillet sig uforstående overfor, at sagen overhovedet er blevet forelagt Domstolen. Hovedsagen drejer sig om indførsel til Tyskland af varer med oprindelse i en anden medlemsstat, hvorfor det er åbenbart, at der ikke er tale om at anvende den fælles toldtarif. Thomasdünger har erkendt dette, men anfører, at visse tyske myndigheder til egne formål anvender den fællesskabsretlige tarifering. Dette er f.eks. tilfældet med Bundesbahn, som i forbindelse med følgeprodukter fra jern- og stålindustrien anvender forskellige fragttariffer, alt efter hvorledes den pågældende vare skal tariferes efter den fælles toldtarif. En forkert tarifering af en vare kan derfor betyde øgede transportomkostninger, og for virksomheden er der konkret tale om et tab på 2500000 DM om året. Thomasdünger har derfor en interesse i, hvorledes Domstolen besvarer de af Bundesfinanzhof forelagte spørgsmål. Af disse to anskuelser må jeg tilslutte mig den første (der, så vidt jeg kan se, henter støtte i Domstolens praksis, jfr. dommen af 17.12. 1975, 93/75, Adlerblum mod Caisse nationale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés, Sml. 1975, s. 2147). De fællesskabsretlige bestemmelser, som den ret, der skal afgøre den konkrete sag, ønsker Domstolens fortolkning af, har ganske vist betydning for hovedsagen, idet parternes interesser berøres af dem. Der er imidlertid ikke tale om nogen direkte, men kun en indirekte betydning. Sagt på en anden måde, bestemmelserne har kun betydning, fordi en national myndighed inden for rammerne af sine egne beføjelser ensidigt har besluttet at lade dem danne grundlag for fastsættelsen af sine egne regler. Ved at besvare spørgsmålene ville Domstolen således kun tilsyneladende fortolke de i spørgsmålene omhandlede bestemmelser, idet forholdet i virkeligheden ville være det, at Domstolen fortolker nationale bestemmelser, som de pågældende fællesskabsretlige bestemmelser er blevet optaget i, således at de i denne forbindelse helt har mistet deres tvingende karakter. Domstolen ville således udøve en beføjelse, som den i henhold til traktatens artikel 177 udtrykkeligt ikke har.
Dette er efter min opfattelse i sig selv afgørende, men hertil kommer desuden et andet forhold, som man kan pege på. Formålet med de beføjelser, som fællesskabsmyndighederne har til at fastlægge toldpositionerne i den fælles toldtarif, er bl.a. at sikre, at varer med oprindelse i tredjelande overholder Fællesskabets mindstekrav til, at de kan bevæge sig inden for det fælles marked. Det er åbenbart, at det ikke er det samme hensyn, der gør sig gældende for de nationale myndigheder, og det følger heraf, at når tariferingsbestemmelserne i den fælles toldtarif anvendes af disse myndigheder som anført, er der i hvert fald ét af de hensyn, som ligger til grund for dem, der ikke gør sig gældende, idet bestemmelserne i denne forbindelse tjener andre formål end de tiltænkte. Også af denne grund kan Domstolen ikke i denne forbindelse give nogen fortolkning.
3.
Jeg skal herefter sammenfattende foreslå, at Domstolen giver den forelæggende ret følgende svar: de spørgsmål, som Bundesfinanzhof under henvisning til EØF-traktatens artikel 177 ved kendelse af 8. maj 1984 har forelagt i forbindelse med tvisten mellem virksomheden Thomasdünger og Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main, vedrører ikke fortolkningen af en bestemmelse i traktaten eller den afledede fællesskabsret, hvorfor Domstolen savner kompetence til at besvare dem.
(
*1
) – Oversat fra italiensk.