62008CC0408
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
D. RUIZ-JARABO COLOMER
fremsat den 15. oktober 2009 (
1
)
Sag C-408/08 P
Lancôme parfums et beauté & Cie SNC
mod
Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)
»Appel — EF-varemærker — forordning (EF) nr. 40/94 — artikel 55, stk. 1, litra a), og artikel 7, stk. 1, litra c) — retlig interesse i forbindelse med indgivelse af en begæring om et varemærkes ugyldighed, der støttes på en absolut ugyldighedsgrund — advokatfirma — ordmærket »COLOR EDITION« — beskrivende karakter af et ordmærke, der er sammensat af beskrivende bestanddele«
I — Indledning
1.
Et berømt kosmetik- og parfumeselskab har iværksat appel af en dom afsagt den 8. juli 2008 i sag T-160/07, hvorved Retten i Første Instans stadfæstede en afgørelse fra Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (»KHIM«, herefter »Harmoniseringskontoret«).
2.
Appellen er begrænset til en drøftelse af to grundlæggende spørgsmål. Det første nedlagte anbringende vedrører kompetencen til at få et EF-varemærke erklæret ugyldigt. Anbringendets to led vedrører dels den konkrete interesse i at nedlægge påstand om, at et bestemt tegn skal annulleres, dels et advokatfirmas ret til på eget initiativ at få dette tegn kendt ugyldigt uden udtrykkelig bemyndigelse fra en klient.
3.
Det andet anbringende fjerner sig derimod fra procesrettens snørklede stier, eftersom det vedrører de materielle krav for registrering af varemærker, nemlig de absolutte registreringshindringer. Appellanten har således mod den appellerede dom gjort gældende, at den neologisme, der følger af ordsammensætningen af de engelske ord »COLOR« og »EDITION«, som appellanten har gjort krav på for sine makeup-produkter, er tilstrækkeligt original.
II — Relevante retsforskrifter
4.
EF-varemærket er i det væsentlige siden den13. april 2009 blevet reguleret af forordning nr. 207/2009 (
2
), men bestemmelserne i forordning nr. 40/94 (
3
), som jeg næsten har kær, finder fortsat anvendelse på denne appelsag ratione temporis.
5.
Opmærksomheden skal henledes på artikel 4 i forordning nr. 40/94, der har følgende ordlyd:
»Et EF-varemærke kan bestå af alle tegn, der kan gengives grafisk, navnlig ord, herunder personnavne, afbildninger, bogstaver, tal, varens form eller emballage, for så vidt disse tegn er egnede til at adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders.«
6.
Forordningens artikel 7, stk. 1, bestemmer:
»1.   Udelukket fra registrering er:
a)
tegn, som ikke opfylder betingelserne i artikel 4
b)
varemærker, som mangler fornødent særpræg
c)
varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske oprindelse, tidspunktet for varens fremstilling eller for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved disse
[…]«
7.
De absolutte ugyldighedsgrunde for et registreret EF-varemærke er gentaget i artikel 51 og de relative i artikel 52. Iværksættelsen af en ugyldighedssag er reguleret i artikel 55, stk. 1, som bestemmer:
»1.   Begæring om et EF-varemærkes fortabelse eller ugyldighed kan indgives til Harmoniseringskontoret:
a)
i de i artikel 50 og 51 nævnte tilfælde, af enhver fysisk eller juridisk person samt af enhver sammenslutning, som er oprettet med henblik på at repræsentere fabrikanter, producenter, tjenesteydende virksomheder, handlende eller forbrugere, og som ifølge den lovgivning, der finder anvendelse på dem, kan optræde som part i en retssag
[…]«
III — Det forløb, der førte til appellen
A — Tvistens faktiske omstændigheder
8.
Den 9. december 2002 ansøgte Lancôme parfums et beauté & Cie SNC (herefter »Lancôme«) Harmoniseringskontoret om registrering af ordmærket COLOR EDITION som EF-varemærke for varer i klasse 3 i Nicearrangementet (
4
): »kosmetiske præparater og makeup«. Det ansøgte varemærke blev registreret den og offentliggjort i EF-varemærketidende den .
9.
Den 12. maj 2004 indgav advokatfirmaet Norton Rose Vieregge i henhold til artikel 51, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94 og samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra b) og c), en begæring om, at det netop registrerede varemærke skulle erklæres ugyldigt. Den afslog Annullationsafdelingen ugyldighedsbegæringen. Den indgav advokatfirmaet CMS Hasche Sigle, der var indtrådt i rettighederne efter Norton Rose Vieregge, en klage over Annullationsafdelingens afgørelse til Andet Appelkammer ved Harmoniseringskontoret. Ved afgørelse af tog Andet Appelkammer ved Harmoniseringskontoret klagen til følge.
10.
Appelkammeret udtalte for det første, at klagen kunne antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94, fordi Lancômes sondring mellem søgsmålskompetence og retlig interesse ikke fremgår af forordning nr. 40/94, og artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 40/94 forfølger et mål af almen interesse, der begrunder, at flest mulige aktører kan indgive ugyldighedsbegæringer i henhold til denne artikel.
11.
Hvad for det andet angår sagens realitet konkluderede appelkammeret, at ordmærket COLOR EDITION var beskrivende i den i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 omhandlede forstand, for så vidt som dels sammensætningen af ordene »color« og »edition« udtrykker et budskab, som den pågældende offentlighed umiddelbart og direkte forstår som en henvisning til en vifte af kosmetiske præparater eller makeup i forskellige farver, dels disse ord kunne bruges af konkurrenter til at beskrive visse egenskaber ved deres varer og således burde forblive til rådighed for offentligheden. Endelig fandt appelkammeret, at da det pågældende ordmærke var beskrivende, manglede det ligeledes særpræg i den i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 omhandlede forstand.
B — Retsforhandlingerne for Retten i Første Instans og den appellerede dom
12.
Lancôme anlagde sag ved Retten med påstand om annullation af afgørelse af 26. februar 2007 fra Andet Appelkammer ved Harmoniseringskontoret. Lancôme gjorde tre tilsidesættelser af artikel 40/94 gældende: tilsidesættelse af artikel 55, stk. 1, litra a), af artikel 7, stk. 1, litra c), og af artikel 7, stk. 1, litra b). Retten begrænsede sig til at undersøge de første to anbringender, idet svaret på det andet anbringende gjorde det ufornødent at undersøge det sidste anbringende.
Tilsidesættelsen af artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94
13.
Hvad angår den påståede tilsidesættelse undersøgte Retten, om en ugyldighedsbegærings antagelse til realitetsbehandling var betinget af, at den, der indgav begæringen, godtgjorde en retlig interesse. Retten analyserede med dette formål artiklens opbygning og formål.
14.
Retten fandt for det første, at det af ordlyden af artikel 55, stk. 1, litra a), fremgik, at indgivelsen af en begæring om, at et EF-varemærke erklæres ugyldigt, i de tilfælde, der er defineret i artikel 50 og 51, fra en fysisk eller juridisk person eller fra en sammenslutning, der har partsevne, ikke var betinget af retlig interesse.
15.
I forbindelse med undersøgelsen på grundlag af bestemmelsens opbygning bemærkede Retten i lyset af artikel 55, stk. 1, litra b), sammenholdt med artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 40/94 den ifølge Retten af lovgiver ønskede forskel mellem det omfattende begreb søgsmålskompetence, når der er tale om påberåbelse af absolutte ugyldighedsgrunde, og den indskrænkende fortolkning i tilfælde af relative ugyldighedsgrunde.
16.
Retten behandlede derefter artikel 55, stk. 1, ved at sammenligne litra a), med litra b) og c). I henhold til en formålsfortolkning fandt Retten, at litra a) kun omhandler de absolutte ugyldighedsgrunde, fordi den har til formål at beskytte almene interesser, hvilket forklarer, hvorfor det er tilstrækkeligt, at den, der indgiver begæringen, er en fysisk eller juridisk person, der kan optræde som part i en retssag. Litra b) og c) omhandler derimod relative ugyldighedssituationer, hvor private interesser anfægtes, hvorfor forordning nr. 40/94 kræver en konkret retlig interesse.
17.
Endvidere forkastede Retten Lancômes henvisning til artikel 79 i forordning nr. 40/94. Retten anerkendte ikke denne artikels relevans, idet fortolkningen af artikel 55, stk. 1, litra a), ikke var tvetydig, og Retten fandt det overflødigt at lade sig inspirere af principper, der er almindeligt anerkendt i medlemsstaternes lovgivning, således som det bestemmes i artikel 79.
18.
Retten anså heller ikke Lancômes henvisninger til retspraksis vedrørende artikel 230 EF, 232 EF og 236 EF for relevante, for så vidt som de to første artikler regulerer annullations- og passivitetssøgsmål mod retsakter eller undladelser fra de institutioners side, der på udtømmende vis er opregnet i disse bestemmelser, og som ikke nævner Harmoniseringskontoret, mens artikel 236 EF vedrører personalesager.
19.
Retten fremhævede i øvrigt det forhold, at der ved disse søgsmål var tale om retssager, mens ugyldighedsbegæringen i henhold til artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94 indledte en administrativ sag. Retten understregede ligeledes, at Harmoniseringskontorets afgørelser træffes i medfør af en bunden forvaltningsbeføjelse og dermed udelukkende skal bedømmes på grundlag af forordning nr. 40/94 og ikke på grundlag af Harmoniseringskontorets tidligere afgørelsespraksis.
Tilsidesættelsen af artikel 7, stk. 1, litra c)
20.
Den anden påståede tilsidesættelse førte Retten til at undersøge, om tegnet COLOR EDITION var omfattet af den absolutte registreringshindring for varemærker i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/95, henset til den tilstrækkeligt konkrete og direkte forbindelse mellem det omtvistede tegn og de varer, det betegner. Retten stadfæstede i denne forbindelse appelkammerets afgørelse om, at COLOR EDITION skulle udelukkes fra registrering på grund af tegnets beskrivende karakter.
21.
Inden Retten traf afgørelse vedrørende dette punkt, foretog den en detaljeret analyse af den pågældende artikel og fastslog, at den vedrørte tegn, der i den sædvanlige sprogbrug fra den tilsigtede kundekreds’ synspunkt bruges til enten direkte eller ved henvisning til en af dens væsentligste egenskaber at betegne den vare eller tjenesteydelse, for hvilken der er ansøgt om registrering.
22.
Idet Retten støttede sig til sin egen seneste praksis, fastslog den, at registreringsforbuddet var betinget af, at der er en tilstrækkeligt direkte og konkret forbindelse, som gør det muligt for den pågældende kundekreds straks og uden yderligere overvejelse at opfatte en beskrivelse af de omhandlede varer eller tjenesteydelser eller en af deres egenskaber.
23.
Efter at have analyseret artikel 7 fokuserede Retten på egenskaberne ved varemærket COLOR EDITION med det formål at bedømme dets beskrivende karakter, både i henhold til kundekredsens opfattelse af tegnet og i forhold til de varer eller tjenesteydelser, det betegner.
24.
For så vidt angår forbrugerne præciserede Retten, at de er en del af den almindelige offentlighed, der er almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet, idet COLOR EDITION betegner kosmetiske præparater og makeup. Retten begrænsede, idet den uddybede begrebet den berørte kundekreds, denne til engelsktalende personer eller personer med et tilstrækkeligt kendskab til engelsk, eftersom varemærket er sammensat af to engelske ord.
25.
Retten analyserede på dette grundlag, om ordene »color« og »edition« på direkte og konkret vis henviser til de varer, for hvilke der er ansøgt om registrering. Retten udledte af det forhold, at disse ord var almindeligt brugt for de varer, der er omfattet af varemærket, og at de henviste til visse egenskaber ved kosmetiske præparater og makeup, at de begge indeholdt en meget beskrivende bestanddel.
26.
Retten fandt ligeledes, at sammensætningen af de to ord ikke hos den tilsigtede kundekreds skabte et indtryk, der lå tilstrækkeligt langt fra det indtryk, som fremkaldes ved ordbestanddelenes blotte sammenstilling, således at betydningen eller rækkevidden ændres, og at der ikke krævedes en tankemæssig indsats for at forstå det budskab, de viderebringer.
27.
Sammenfattet stadfæstede Retten, idet det pågældende tegn bevarede en snæver forbindelse med de varer, det betegner, appelkammerets afgørelse, hvorefter tegnet COLOR EDITION er beskrivende, og bekræftede endelig i henhold til artikel 51, stk. 1, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94, at registreringen skulle erklæres ugyldig.
IV — Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
28.
Domstolens Justitskontor modtog den af Lancôme iværksatte appel den 22. september 2008 og Harmoniseringskontorets svarskrift den . Der er ikke indgivet replik eller duplik.
29.
Lancôme har nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede dom og forkaster CMS Hasche Sigles klage over Harmoniseringskontorets afgørelse om ugyldigheden som ugrundet. Lancôme har nedlagt påstand om, at Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger i begge instanser, og at ovennævnte advokatfirma tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagen for appelkammeret, hvis Domstolen måtte beslutte selv at træffe afgørelse i sagen.
30.
Harmoniseringskontoret har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
31.
Repræsentanter for de to parter fremkom med mundtlige bemærkninger under retsmødet, der blev afholdt den 9. september 2009.
V — Analyse af appellen
32.
Appellanten har gjort to anbringender gældende, for det første om tilsidesættelse af artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94 og for det andet om tilsidesættelse af forordningens artikel 7, stk. 1, litra c).
A — Tilsidesættelsen af artikel 55, stk. 1, litra a)
33.
Dette anbringende er opdelt i to led: med det første har Lancôme anført, at den omtvistede artikel pålægger advokatfirmaer at have en økonomisk interesse i annullationen for at kunne indgive en begæring om et EF-varemærkes ugyldighed. Det andet led er derimod koncentreret om det forhold, at advokatens erhvervsprofil som en person, »der indgår i retsplejen«, hindrer vedkommende i at indgive en begæring om et varemærkes ugyldighed i eget navn og for egen regning.
34.
Anbringendets to led rejser spørgsmålet om, hvorvidt begæringer om ugyldighed, der er indgivet af advokatfirmaer, kan antages til realitetsbehandling. Det andet led rejser imidlertid et spørgsmål, der, hvis det besvares på en for appellanten gunstig måde, medfører, at undersøgelsen af det første led bliver ufornøden. Dette er grunden til, at jeg først skal behandle det første anbringendes andet led, for hvis fællesskabsretten kræver, at advokatfirmaer kun giver møde for retter og administrative myndigheder på andres vegne, er enhver argumentation vedrørende godtgørelsen af en økonomisk interesse overflødig.
1. Det første anbringendes andet led
a) Parternes argumenter
35.
Lancôme har gjort gældende, at retten til at indgive en begæring om et EF-varemærkes ugyldighed er uforenelig med advokaterhvervets væsentligste kendetegn. Lancôme har i denne henseende støttet sig til dels advokaterhvervets profil, hvor advokaten i fællesskabsretten »altid« har været en person, »der indgår i retsplejen« (
5
), dels har appellanten bemærket, at artikel 19 i Domstolens statut hviler på et tilsvarende begreb, eftersom den pålægger parterne at være repræsenteret ved en advokat.
36.
Lancôme har ligeledes henvist til Domstolens praksis, navnlig dommen i sagen AM & S mod Kommissionen (
6
), som i præmis 24 betegner advokaten som en person, der »indgå[r] i retsplejen«. Appellanten har tilføjet, at det er muligt at citere utallige domme, hvori denne formulering er anvendt til at beskrive advokatens funktion.
37.
Appellanten har af denne særlige rolle, som advokaterhvervet har ifølge fællesskabsretspraksis, udledt, at en advokat ikke kan indgive en begæring om et varemærkes ugyldighed i eget navn, selv hvis det det er for tredjemands regning, f.eks. en klients, fordi advokaten derved ville misbruge sin magt, og dette selv om det anerkendes, at ugyldighedsbegæringer udgør en »actio popularis«, hvor søgsmålskompetencen skal fortolkes så bredt som muligt.
38.
Ifølge Harmoniseringskontoret skal det første anbringendes andet led afvises, idet det i strid med artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesrreglement udstrækker tvistens genstand, eftersom appellanten ikke i førsteinstansen rejste spørgsmålet om foreneligheden mellem advokathvervet og indgivelsen af ugyldighedsbegæringer for Harmoniseringskontoret. Harmoniseringskontoret er ligeledes af den opfattelse, at en udøvende advokat kun handler som en, der indgår i retsplejen, når han møder for Fællesskabets retsinstanser som repræsentant for tredjemand, dvs. hans klient.
b) Antagelsen til realitetsbehandling af anbringendets andet led
39.
Jeg vil straks sige, at jeg ikke deler Harmoniseringskontorets opfattelse hvad angår antagelsen til realitetsbehandling.
40.
Selv om Lancômes argument vedrørende uforeneligheden mellem advokaterhvervets profil og iværksættelsen af en procedure om et varemærkes ugyldighed ikke blev drøftet for Retten, skal det anerkendes, at det ikke udstrækker tvistens genstand. Det forstærker kun dette selskabs klagepunkt vedrørende tilsidesættelsen af artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94.
41.
Man genfinder her den underliggende sondring mellem nye anbringender og nye argumenter, som Domstolen altid har behandlet ved at afvise de førstnævnte og godtage de sidstnævnte. Det er nemlig ikke nødvendigt, at ethvert argument, der er påberåbt under en appel, har været genstand for en drøftelse i førsteinstansen (
7
). Herudover og i overensstemmelse med fast retspraksis skal et anbringende, som udgør en udvidelse af et anbringende, der tidligere er fremført direkte eller indirekte i stævningen, anses for at kunne antages til realitetsbehandling (
8
).
42.
Lancôme har gjort dette andet led gældende til støtte for det første anbringende, og der er således intet til hinder for, at det kan fremsættes i forbindelse med denne appel. Harmoniseringskontorets indvendinger vedrørende antagelsen til realitetsbehandling skal dermed forkastes. Anbringendet kan antages til realitetsbehandling, og dets rigtighed skal undersøges.
c) Realiteten
43.
Jeg deler ikke det synspunkt, at advokaterhvervet er uforeneligt med indgivelsen af en begæring om et EF-varemærkes ugyldighed.
44.
For det første vedrører den af appellanten påberåbte dom i sagen AM & S mod Kommissionen en helt anden sammenhæng end i den foreliggende tvist, nemlig fortroligheden af uafhængige advokaters korrespondance i forbindelse med rådgivning af virksomheder i procedurer, der er indledt efter overtrædelse af EU-konkurrenceretten.
45.
For det andet kan det ikke siges, selv om dommen henviser til advokaternes rolle som personer, der »indgå[r] i retsplejen«, at denne egenskab forpligter dem til at optræde på en bestemt måde. Selv hvis det antages, at advokater er underlagt sådanne restriktioner i henhold til fagetiske regler, har Lancôme i øvrigt ikke kritiseret advokaterne for en tilsidesættelse af nogen fagetisk regel.
46.
For det tredje henviser artikel 19 i Domstolens statut heller ikke til advokater med disse ord. Denne artikels hovedformål er reelt at regulere repræsentation ved retsinstanserne, navnlig privatpersoners, ved at forpligte dem til at anvende denne type juristers tjenesteydelser, for så vidt som de kan møde for retten i et af Den Europæiske Unions eller Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområdes lande, og de dér er berettiget til at udøve deres fag (
9
).
47.
I denne sammenhæng skal henvisningen til en person, der »indgå[r] i retsplejen«, fortolkes således — i overensstemmelse med det, generaladvokat Roemer anførte for længe siden — at det skal garanteres, at Domstolen kun hører juridiske opfattelser og faktiske forklaringer, som en advokat har undersøgt, og som efter hans opfattelse fortjener at blive fremført (
10
). Hensigten hermed er uden tvivl at give mulighed for en gnidningsløs juridisk drøftelse, hvilket er vanskeligt, hvis parterne ikke er repræsenteret.
48.
For det fjerde, og endnu mere af denne grund end af alle de andre grunde, der allerede er redegjort for, er det ikke min opfattelse, at artikel 19, stk. 3 og 4, i Domstolens statut kan tjene som fortolkningsparameter for retten til at indgive begæring om et varemærkes ugyldighed. Ved at pålægge privatpersoner at handle gennem en advokat tilsigter denne artikel at sikre overholdelsen af retten til en retfærdig rettergang (
11
) og af klienters effektive retsbeskyttelse. Artiklen fremstår dermed som en fællesskabsforskrift om sagens tilrettelæggelse, der finder anvendelse på tvister, som Domstolen behandler.
49.
Derimod er artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94 en del af opgaven med »sanering« (
12
) af varemærkeregisteret, som lovgiver ikke har ønsket at betro Harmoniseringskontoret, men har ønsket at uddelegere til »enhver fysisk eller juridisk person« med henblik på at rydde op i registeret og fjerne tegn, der ikke bruges, eller — når der er tale om absolut ugyldighed — der fortjener at blive trukket ud af registret på grund af en tilsidesættelse af artikel 7 (absolut registreringshindring/absolut ugyldighedsgrund) eller på grund af ond tro.
50.
Selv om sammenligninger, som det populære ordsprog siger, er odiøse (
13
), skal begæringen om et EF-varemærkes ugyldighed sidestilles med anmeldelsen af f.eks. adfærd, der udgør samordnet praksis i artikel 81 EF’s forstand, og som kan indgives af enhver borger eller virksomhed. Efter at have fået kendskab til disse anmeldelser skal fællesskabsorganet, i denne sag Harmoniseringskontoret, undersøge de faktiske omstændigheder af egen drift. Det fremgår nemlig af artikel 74, stk. 1, i forordning nr. 40/94, at det påhviler Harmoniseringskontoret at prøve de faktiske omstændigheder i sager vedrørende absolutte registreringshindringer, mens det i sager vedrørende relative registreringshindringer er underlagt kontradiktionsprincippet (
14
). Eftersom der således er tale om at beskytte markedet og alle dets aktører mod registreringer af tegn, der er i strid med den almene interesse, er det logisk at mene — således som Retten bekræftede det i den appellerede dom — at man har ønsket at give et meget stort antal personer adgang til at iværksætte en ugyldighedssag.
51.
Under alle omstændigheder har den logik, der ligger bag artikel 55 i forordning nr. 40/94, intet at gøre med forpligtelsen til at lade sig repræsentere i sager for Fællesskabets retsinstanser eller med advokaters adfærd eller erhvervsprofil i sådanne sager, og den adskiller sig dermed helt fra logikken bag artikel 19 i Domstolens statut, som ikke kan tjene til at fortolke artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94. De forordningsbestemmelser, der vedrører den fagkyndige repræsentation, er artikel 88 og 89, hvorefter det er frivilligt at anvende en advokats tjenesteydelser i sager for Harmoniseringskontoret.
52.
Jeg foreslår derfor, at det første appelanbringendes andet led forkastes som ugrundet.
2. Det første anbringendes første led
53.
Den påståede uforenelighed mellem begæringen om et EF-varemærkes ugyldighed og advokatens profil som en person, der indgår i retsplejen, er blevet forkastet, hvorfor jeg nu vil behandle det første anbringendes første led, i hvilken forbindelse Lancôme har gjort gældende, at den omtvistede bestemmelse pålægger advokatfirmaer at godtgøre, at de har en økonomisk interesse i det registrerede tegns ophævelse, hvilken interesse giver dem mulighed for at indgive en ugyldighedsbegæring i overensstemmelse med artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94.
a) Parternes argumenter
54.
Appellanten har i det væsentlige kritiseret Retten for ikke at have anvendt generelle principper i fællesskabsretten og sammenlignende ret vedrørende retssager, hvilket burde have ført den til at kræve, i tillæg til betingelsen om partsevne, at der er en aktuel eller potentiel økonomisk interesse, der berettiger begæringen om det ugyldige EF-varemærkes udslettelse.
55.
Appellanten har i øvrigt forkastet sondringerne i den appellerede dom mellem administrative sager og retssager samt mellem absolutte ugyldighedsgrunde og relative ugyldighedsgrunde, idet de er irrelevante. Appellanten har navnlig benægtet, at denne sidstnævnte sondring gør det overflødigt at gøre en interesse gældende for at iværksætte proceduren i en ugyldighedssag.
56.
Appellanten har anført, idet selskabet har henvist til præmis 25 i den såkaldte »Chiemsee-dom« (
15
), at den almene interesse, der i denne sag skal tages i betragtning, er interessen hos ansøgerens eller varemærkeindehaverens konkurrenter, som skal være beskyttet mod denne uretmæssige tilegnelse. Dette argument følger af analysen af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 vedrørende beskrivende varemærker, som blev påberåbt som ugyldighedsgrund for Harmoniseringskontoret i den foreliggende sag.
57.
Ifølge Lancôme fremgår det af den nævnte doms præmis 25 og af denne ugyldighedsgrund, at kun de konkurrenter, der godtgør en aktuel eller potentiel skade, er berettiget til at indgive en begæring om ugyldighed på grund af tegnets beskrivende karakter. Tredjemænd, der ikke kan godtgøre en sådan aktuel eller potentiel økonomisk interesse, lider derimod ingen skade, og det er derfor forkert at give dem ret til at indgive en ugyldighedsbegæring, hvori den beskrivende karakter påberåbes.
58.
Endelig har appellanten tilføjet, at den mulighed, der er tildelt sammenslutninger af producenter og fabrikanter, underbygger selskabets fortolkning. Den udtrykkelige henvisning til denne form for sammenslutning af virksomheder bekræfter Lancômes opfattelse, hvorefter artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94 har som hovedformål at dække alle de personkategorier, der kan berøres af et varemærkes uretmæssige registrering.
59.
Harmoniseringskontoret har forkastet det appellerende selskabs argumentation og er af den opfattelse, at appellanten har fortolket retspraksis og artikel 55 i forordning nr. 40/94 forkert.
b) Bedømmelse
60.
Det første anbringendes første led rejser spørgsmålet om behovet for en retlig interesse for at indgive en begæring om et EF-varemærkes ugyldighed, hvilket Retten og appelkammeret ved Harmoniseringskontoret benægtede.
61.
Jeg understreger straks, at jeg er helt enig i Rettens og appelkammerets opfattelse.
62.
For det første viser ordlydsfortolkningen af artikel 55, stk. 1, i forordning nr. 40/94 klart, således som det er nævnt i den appellerede dom, fællesskabslovgivers ønske om i betydeligt omfang at udvide den kreds af fysiske eller juridiske personer, der kan indgive begæring om ugyldighed i henhold til denne bestemmelse. Endvidere forekommer den formålsfortolkning, som Retten har foretaget, og som fremhæver forskellene mellem denne bestemmelses litra a), b) og c), korrekt.
63.
En ugyldighedssag, der bygger på de absolutte kriterier i artikel 7 i forordning nr. 40/94, skal således, for så vidt som den tilsigter at værne om almene interesser, være åben for alle privatpersoner samt private organisationer og erhvervsdrivende selskaber såvel som for sammenslutninger af virksomheder, eftersom de opfylder den ubestridelige grundbetingelse for iværksættelse af en sag, der har retsvirkninger, nemlig at have partsevne i den forstand, at man kan gennemføre proceshandlinger som part samtidigt med at have evnen til at udøve borgerlige rettigheder (
16
).
64.
Når ugyldigheden bygger på de relative grunde i artikel 8 eller artikel 52, stk. 2, i forordning nr. 40/94, som kun beskytter særlige subjektive rettigheder, er det derimod logisk, at beskyttelsen af disse rettigheder påhviler deres indehavere, således som det klart fremgår af forordningens artikel 55, stk. 1, litra b) og c).
65.
Det følger heraf, at ræsonnementet i den appellerede dom ikke er behæftet med en retlig fejl.
66.
Appellantens idé om, at artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94, sammenholdt med Chiemsee-dommens præmis 25 og med henvisningen til sammenslutninger af producenter og fabrikanter i samme forordnings artikel 55, stk. 1, litra a), skulle godtgøre lovgivers ønske om at gøre retten til i at indgive begæring om et EF-varemærkes ugyldighed afhængig af godtgørelsen af en reel eller potentiel økonomisk interesse, er ligeledes ugrundet.
67.
Man må derfor tilslutte sig det udsagn i den anførte præmis i den ovennævnte dom, der lyder: »Direktivets (
17
) artikel 3, stk. 1, litra c) (
18
), forfølger […] et mål af almen interesse, som kræver, at de tegn eller beskrivende angivelser af kategorier af varer eller tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering, frit kan bruges af alle, herunder både som fællesmærker eller i sammensatte eller grafisk udformede mærker. Denne bestemmelse er derfor til hinder for, at sådanne tegn eller angivelser forbeholdes en enkelt virksomhed på grund af deres registrering som varemærke« (
19
).
68.
Med udgangspunkt i dette citat skal jeg komme med nogle bemærkninger om Lancômes synspunkt, der ikke kan tages til følge.
69.
For det første bruger Chiemsee-dommen ordet »alle« i dets vigtigste betydning, nemlig et ubegrænset antal inden for en meget omfattende gruppe af enheder. Hvis Retten havde ønsket at begrænse denne kreds af enheder, ville den have identificeret dem nærmere ved at tilføje et substantiv til pronomenet, f.eks. »alle konkurrenterne«, hvilket ville have omdannet pronomenet til et adjektiv. Med pronomenet »alle« bekræftede Retten, at ubestemtheden var bevidst, at tegn, der er beskrivende for kategorier af varer eller tjenesteydelser, ikke skal have indehavere, og at de ikke kan være genstand for en tilegnelse.
70.
For det andet, således som appellanten har understreget, viser praksis, at det i hovedparten af tilfældene er konkurrerende virksomheder, der indleder proceduren om registrerede varemærkers ugyldighed. Denne simple sociologiske faktiske omstændighed er imidlertid irrelevant, når der er tale om at fastlægge betydningen af artikel 55, der er genstand for denne appel. Selv om de økonomiske konkurrenter er mere agtpågivende og bedre end f.eks. forbrugerne vogter over, at konkurrenter ikke lægger beslag på betegnelser, der skal være til rådighed, er der et andet afgørende forhold, som ikke skal underkendes.
71.
Partsevnen i den i artikel 55, stk. 1, litra a), omhandlede forstand udgør således kun det første krav. Den, der ønsker at få et registreret EF-varemærke erklæret ugyldigt, skal opfylde andre formaliteter, der er omtalt i artiklens stk. 2: Begæringen skal begrundes, og der skal betales et gebyr. En sådan begrundelse forudsætter for den almindeligt oplyste og rimeligt opmærksomme og velunderrettede forbruger og bruger et betydeligt tidsforbrug i forhold til den fordel, han får af varemærkets annullation, men frem for alt har betalingen af EUR 700 (
20
) sædvanligvis den virkning at tale vedkommende herfra, selv om han er villig til at påtage sig investeringen i tid og anstrengelse.
72.
Det er dermed ikke overraskende, at virksomheder og sammenslutninger af producenter og fabrikanter, ligesom sammenslutninger af forbrugere, bestræber sig på at kontrollere og beskytte registeret mod registreringen af tegn, der er beskrivende eller strider mod almene interesser beskyttet i artikel 7 i forordning nr. 40/94. Begrundelsen for denne lovgivningsteknik er at undgå chikanøse, dvs. ugrundede, ugyldighedsbegæringer, som systematisk indebærer iværksættelsen af en ny procedure med alle de ulemper, den indebærer for indehaveren af det anfægtede varemærke. Den gør det imidlertid ikke muligt at støtte en contra legem-fortolkning af betingelserne for indgivelse af ugyldighedsbegæringen i henhold til artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94, hvorefter det skulle påhvile enhver, der ønsker at støtte ret på denne bestemmelse, at godtgøre en økonomisk eller anden, konkret, potentiel eller reel interesse.
73.
For det tredje sidestiller artikel 55, sammenholdt med artikel 3 i forordning nr. 40/94, juridiske personer med selskaber og andre juridiske enheder, som i henhold til gældende lovgivning i eget navn kan være indehaver af rettigheder og forpligtelser af enhver art, indgå kontrakter eller gennemføre andre juridiske akter og have partsevne. Det forhold i alle henseender at ville omfatte et meget stort antal mulige retssubjekter forekommer dermed at være et gennemgående træk i EF-varemærkeretten.
74.
Hvad for det fjerde og sidste angår anvendelsen af fællesskabsretlige principper, som Lancôme har omtalt, og hvorved selskabet vælger en forståelse af søgsmålskompetencen, der er tilsvarende den, der gælder for annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF, tilslutter jeg mig de forklaringer, der findes i den appellerede dom om behovet for at sondre mellem administrative sager og retssager.
75.
Ligeledes kan man heller ikke overføre de af Domstolen udviklede principper vedrørende direkte og individuel interesse hos retsundergivne, der ønsker at anfægte en fællesskabsretsakt i henhold til artikel 230 EF, på proceduren for fastslåelse af et EF-varemærkes ugyldighed. Det retsmiddel, som denne artikel giver adgang til, vedrører generelle lovgivningsforanstaltninger, som borgeren i princippet ikke kan anfægte, og for hvilke retspraksis har opstillet regler med det mål at sidestille privatpersoners retsstilling i tilfælde, hvor deres subjektive rettigheder direkte og individuelt berøres af fællesskabslovgivningen, med retsstillingen for visse retsakters adressater, som altid har søgsmålskompetence (
21
).
76.
Som svar på mit spørgsmål om måden at forlige et eventuelt krav om økonomisk interesse for at kunne indgive en ugyldighedsbegæring med beskyttelsen af den offentlige orden eller sædelighed i artikel 7, stk. 2, litra f), i forordning nr. 40/94 påberåbte Lancômes repræsentant sig under retsmødet det forhold, at den almene interesse skal måles med en »variabel intensitet«, som kan være forskellig for hver absolut registreringshindring.
77.
Selv om denne graduering af den almene interesse, som ligger bag registreringshindringerne eller ugyldighedsgrundene for tegn, er relevant for vurderingen af grundene til, at et tegn ikke skal registreres eller skal slettes fra registeret, kan den imidlertid ikke finde anvendelse på processuelle krav til kompetencen. Dels fremhæver ordlyden af bestemmelserne om kompetencen udstrækningen af den potentielle kreds af personer, der kan indgive en ugyldighedsbegæring, dels er det meget vanskeligt for Harmoniseringskontoret at forvalte denne form for begæringer, hvis kompetencen skal afhænge af intensiteten af den almene interesse, der beskyttes. Sammenfattende udgør denne intensitet et realitetsspørgsmål, mens kompetencen er en del af de formelle krav i reglerne om sagsbehandlingen, hvorfor der ikke er nogen forbundne kar mellem dem.
78.
Det følger imidlertid af ovenstående, at formaliteterne ved begæringer om et EF-varemærkes ugyldighed i henhold til artikel 55, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94 ikke følger samme form for betragtninger. Således som det med rette er anført i den appellerede dom, er der tale om betingelser for iværksættelse af en administrativ sag, som ikke vedrører en generel foranstaltning, men en akt, der hviler på en bunden forvaltningsbeføjelse, og som tildeler en virksomhed et registreret monopol, der på grund af visse almene interesser skal tilbagekaldes af selve den myndighed, der tildelte eneretten, og ikke af et retsorgan, selv hvis Fællesskabets retsinstanser i sidste ende kan behandle tvisten.
79.
De anførte forklaringer får mig til at foreslå, at det første anbringendes første led ligeledes skal forkastes. Det første anbringende skal forkastes i sin helhed, eftersom ingen af dets to led er taget til følge.
B — Det andet anbringende om tilsidesættelsen af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94
1. Parternes argumenter
80.
Ifølge Lancôme begik Retten en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 43 at erklære, at et varemærke, der udgøres af bestanddele, der hver for sig er beskrivende for de varers eller tjenesteydelsers egenskaber, for hvilke der er ansøgt om registrering, i sig selv er beskrivende for disse varer eller tjenesteydelsers egenskaber som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94, medmindre der er en tydelig afvigelse mellem ordet, som er det ansøgte varemærke, og den blotte sum af de bestanddele, det er sammensat af. Dette bekræfter, at Retten i overensstemmelse med den retspraksis, der følger af den såkaldte »Baby-Dry-dom« (
22
), burde have efterprøvet, om der var en åbenbar forskel mellem ordsammensætningen (COLOR og EDITION) og de berørte forbrugeres sædvanlige sprogbrug. Retten foretog ved ikke at handle på denne måde en ændring af retspraksis i det skjulte uden at have kompetence hertil.
81.
Appellanten har ligeledes gjort gældende, at Retten i den appellerede dom ikke støttede sin analyse af ordenes betydning på nogen faktisk konstatering, idet den begrænsede sig til simpelt gætteri uden faktisk grundlag i sin undersøgelse af forholdet mellem disse ord og den sprogbrug, der er sædvanlig for forbrugere af kosmetiske præparater.
82.
Harmoniseringskontoret har anført, at appellanten har set bort fra den grundlæggende forskel mellem artikel 7, stk. 1, litra c) og litra d), i forordning nr. 40/94 ved at påstå, at et ordmærke kun er beskrivende, når det er kendt og almindeligt anvendt i den berørte omsætningskreds’ sædvanlige sprogbrug. Harmoniseringskontoret har gjort gældende, at bekendthedsgraden og den berørte omsætningskreds’ brug i sædvanlig sprogbrug ikke er relevant i forbindelse med anvendelsen af artiklens litra c), for så vidt som det følger af selve bestemmelsens ordlyd, at den ligeledes pro futuro finder anvendelse på betegnelser, der »kan tjene« i omsætningen.
83.
Det er af denne grund, at Baby-Dry-dommen begrænsede sig til at efterprøve, om denne ordsammensætning, der består af to engelske ord, ville blive brugt i fremtiden, uden at kræve, at den aktuelt blev anvendt i dagligdagens ordforråd. Endvidere er Harmoniseringskontoret af den opfattelse, at Domstolens praksis har udviklet sig hvad angår definitionen af en »tydelig afvigelse« mellem en ordsammensætnings beskrivende bestanddele og varemærket bedømt i sin helhed. Den undersøgelse af ordene COLOR og EDITION, som Retten foretog, er dermed i overensstemmelse med den nyeste retspraksis.
84.
Hvad endelig angår påstanden om, at undersøgelsen af de ord, der anvendes i det tegn, hvoraf der er ansøgt om registrering, blev gennemført på et mangelfuldt faktisk grundlag, er Harmoniseringskontoret af den opfattelse, at Lancômes påstande delvist skal afvises, eftersom de rejser tvivl om visse af Rettens konklusioner, og er åbenbart ugrundede, for så vidt som de har kritiseret den appellerede dom for ikke at have efterprøvet, om ordene COLOR og EDITION er almindeligt anvendt i den berørte omsætningskreds’ sprogbrug.
2. Bedømmelse
85.
Appellantens andet anbringende vedrører et aspekt, som ofte er blevet drøftet for Domstolen, men det er ikke unyttigt at behandle det igen for at fjerne den usikkerhed, der fortsat kunne bestå: Der er tale om fortolkningen af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94.
86.
Lancôme har anfægtet Rettens dom, idet selskabet udelukkende har støttet sig til visse afsnit i Domstolens dom i Baby-Dry-sagen. Lancôme har navnlig kritiseret Retten for at have set bort fra nævnte doms præmis 40, der har følgende ordlyd: »Enhver tydelig afvigelse i formuleringen af den anmeldte ordkombination fra den udtryksform, der i normal sprogbrug anvendes af de berørte forbrugere for at betegne varen eller tjenesteydelsen eller disses væsentlige egenskaber, kan give ordkombinationen det nødvendige særpræg til registrering som varemærke.«
87.
Appellanten har af dette citat udledt, at der ved »tydelig afvigelse« skal forstås afvigelsen mellem sammensætningen af disse ord, i denne sag COLOR og EDITION, og de berørte forbrugeres sædvanlige sprogbrug, når de betegner varerne og tjenesteydelserne eller disses væsentlige egenskaber. Retten undersøgte kun den tydelige afvigelse mellem det ansøgte varemærke og summen af dets bestanddele, hvorfor appellanten har kritiseret den for at have anvendt en retsregel forkert.
88.
Således som Harmoniseringskontoret har anført i svarskriftet, skal det, selv om retspraksis vedrørende artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 går tilbage til Baby-Dry-dommen, ikke glemmes, at praksis har udviklet sig og er undergået væsentlige ændringer, hvilket Lancôme har ignoreret.
89.
Appellanten har med rette bemærket, at denne første dom blev afsagt af Domstolens Store Afdeling (
23
), hvilket bør overvejes ved bedømmelsen af senere domme, der ikke er afsagt af denne afdeling. Man kan imidlertid ikke anse fordelingen mellem Domstolens forskellige afdelinger for en uigendrivelig indikation for en sags betydning, for så vidt som sagerne tildeles afdelinger på et tidspunkt, hvor den endelige doms rækkevidde endnu er vanskelig at bedømme. Det er korrekt, at betydningen ofte først fremstår efter generaladvokatens forslag til afgørelse eller under rådslagningen. I begge disse tilfælde skaber omfordelingen til Store Afdeling flere problemer, end der kan løses ved en hurtig afgørelse fra den afdeling, der havde sagen fra begyndelsen. Domstolens praksis’ bindende karakter afhænger derfor ikke af arten af den afdeling, der behandlede sagen, med forbehold af den større præjudikatværdi af domme afsagt af Store Afdeling eller i plenum. Under alle omstændigheder er det ønskeligt, at de væsentligste domme og ændringer heri altid stammer fra Store Afdeling. Det skal ligeledes erindres, at Baby-Dry-dommen er en isoleret dom, mens der allerede findes flere domme, der har ændret de kriterier, der blev opstillet deri, og hvis antal giver en betydelig vægt, til trods for det forhold, at de alle er afsagt af en afdeling med færre dommere.
90.
Ovenstående afsnit gendriver Lancômes argumentation som begrundelse for, at selskabet kun har henvist til Baby-Dry-dommen i forbindelse med den retlige drøftelse af den foreliggende appel. Jeg genoptager nu min analyse af den retspraksis, der blev indledt med den dom.
91.
Som reaktion på Baby-Dry-dommen, der blev afsagt i september 2001, fremhævede jeg i mit forslag til afgørelse i den såkaldte »Postkantoor-sag« (
24
) den doms svagheder, navnlig svaghederne ved det foreslåede kriterium for, hvornår en sammensætning af beskrivende elementer har fornødent særpræg (
25
).
92.
Efter at have understreget dette kriteriums manglende tilpasning i henhold til friholdelseskravet (
26
), som blev forkastet i Baby-Dry-dommen, foreslog jeg i mit forslag til afgørelse i Postkantoor-sagen, at i forbindelse med absolutte registreringshindringer/absolutte ugyldighedsgrunde skal afvigelsen anses for at være tydelig, når den påvirker tegnets vigtige elementer vedrørende dets form eller dets betydning. Jeg tilføjede, at hvad angår formen foreligger denne afvigelse hver gang, at den sproglige nydannelse er mere end summen af de ord, den indeholder, på grund af sammensætningens usædvanlige eller fantasifulde karakter. Hvad angår betydningen er afvigelsen tydelig, hvis det, som det sammensatte tegn genkalder, ikke er helt sammenfaldende med summen af de angivelser, som de beskrivende elementer anfører (
27
).
93.
Retspraksis tog et første skridt hen imod omformuleringen af praksis efter Baby-Dry-dommen med den såkaldte »Doublemint-dom«, som ophævede en af Retten afsagt dom af den grund, at Retten havde anvendt et forkert kriterium, da den fortolkede artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 ved at antage, at denne artikel er til hinder for registrering af varemærker, der er »udelukkende beskrivende« for varer, tjenesteydelser eller deres egenskaber. Rettens fejl forekommer imidlertid mindre alvorlig, hvis man erindrer, at Domstolen i Baby-Dry-dommen syntes at gå i samme retning ved at tillade registrering af enhver ordsammensætning med en »tydelig afvigelse«, uanset hvilken afvigelse, mellem betydningen af summen af ordene og deres betydning i dagligdags sprogbrug.
94.
Det ville være prætentiøst at tillægge mit forslag til afgørelse i Postkantoor-sagen nogen indflydelse på Doublemint-dommen. Jeg tror imidlertid ikke, jeg tager fejl ved at sige, at det havde indflydelse på Postkantoor-dommen og på den såkaldte »Biomild-dom« (
28
), som begge blev afsagt samme dag og af den samme afdeling.
95.
Som eksempel på mit forslag til afgørelses indvirkning på Postkantoor-dommen gengiver jeg følgende præmisafsnit, som bør sammenholdes med punkt 91 og 92 i mit forslag til afgørelse i denne sag: »[Artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94[ (
29
)] skal fortolkes således, at et varemærke, som består af en neologisme, der er sammensat af bestanddele, som hver for sig er beskrivende for egenskaber ved de varer og tjenesteydelser, med hensyn til hvilke der er indgivet ansøgning om registrering, selv er beskrivende for disse varers og tjenesteydelsers egenskaber i den nævnte bestemmelses forstand, undtagen hvis der er en synlig forskel mellem neologismen og den blotte sum af de bestanddele, den er sammensat af, hvilket forudsætter, at neologismen — på grund af kombinationens usædvanlige karakter i forhold til de nævnte varer eller tjenesteydelser — skaber et indtryk, der ligger tilstrækkelig fjernt fra det indtryk, som er fremkaldt ved den blotte forening af de angivelser, der meddeles ved de bestanddele, den er sammensat af, således at den er mere end summen af de nævnte bestanddele […]« (
30
).
96.
Jeg skal endvidere heller ikke undlade at anføre, at Domstolen i Postkantoor-dommen og Biomild-dommen undlod enhver henvisning til eller citat fra Baby-Dry-dommen, hvilket understreger dens ønske om at fjerne sig fra den i den nævnte dom foreslåede fortolkning.
97.
Endelig blev realiteten i denne nye retning i retspraksis bekræftet i den såkaldte »CELLTECH-dom« (
31
), som dels definitivt bekræftede, at man ikke længere anvender sammenligningen med udtryk, der anvendes »i normal sprogbrug […] af de berørte forbrugere«, dels ændrede kriteriet om »enhver tydelig afvigelse« til udelukkende afvigelser af en vis betydning.
98.
På baggrund af forklaringerne vedrørende det andet anbringende ser jeg ingen retlig fejl i Rettens ræsonnement, som er i overensstemmelse med de kriterier, der er beskrevet i den analyserede retspraksis, og ikke med de i Baby-Dry-dommen opstillede.
99.
Hvad angår Lancômes kritik af, at Retten ikke medtog sine bemærkninger om den berørte omsætningskreds’ sprogbrug i de fastslåede faktiske forhold, skal det i lyset af den ændrede retspraksis, der er omtalt i de forudgående punkter, sammen med Harmoniseringskontoret fastslås, at brugen af de to ord, der udgør varemærket COLOR EDITION, i den sprogbrug, der anvendes af forbrugerne af kosmetiske præparater, er uden relevans i forbindelse med artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94. Disse påstande er dermed uden relevans.
100.
Appellantens andet appelanbringende skal dermed forkastes. Da det er foreslået, at det første anbringende skal lide samme skæbne, skal appellen forkastes i sin helhed.
VI — Sagens omkostninger
101.
Efter den løsning, jeg foreslår, skal Lancôme pålægges at betale appelsagens omkostninger i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 122, stk. 1, sammenholdt til artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement, eftersom selskabet har tabt sagen.
VII — Forslag til afgørelse
102.
På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at
1)
forkaste den af Lancôme parfums et beauté & Cie SNC iværksatte appel til prøvelse af dom af 8. juli 2008 afsagt af Rettens Anden Afdeling i sag T-160/07
2)
pålægge Lancôme at betale de med appellen forbundne omkostninger.
(
1
) – Originalsprog: spansk.
(
2
) – Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1), der har været i kraft siden den dato, der er nævnt i det punkt, der henviser til denne fodnote.
(
3
) – Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 3288/94 af med henblik på gennemførelse af de aftaler, der er indgået i forbindelse med Uruguay-runden (EFT L 349, s. 83) og endelig ved Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af (EUT L 78, s.1).
(
4
) – Nicearrangementet af 15.6.1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som ændret og revideret.
(
5
) – Appellanten har omtalt de tilsvarende udtryk på tysk »Organ der Rechtspflege« og på engelsk »officer of the court«.
(
6
) – Dom af 18.5.1982, sag 155/79, AM & S mod Kommissionen, Sml. s. 1575.
(
7
) – Dom af 18.1.2007, sag C-229/05 P, PKK og KNK mod Rådet, Sml. I, s. 439, præmis 66.
(
8
) – Dom af 19.5.1983, sag 306/81, Verros mod Parlamentet, Sml. s. 1755, præmis 9, af, sag C-301/97, Nederlandene mod Rådet, Sml. I, s. 8853, præmis 169, og af, sag C-37/03 P, BioID mod KHIM, Sml. I, s. 7975, præmis 56-58.
(
9
) – Kendelse af 15.3.1984, sag 131/83, Vaupel mod Domstolen__ præmis 8, og af, sag C-174/96 P, Lopes mod Domstolen, Sml. I, s. 6401, præmis 10.
(
10
) – Forslag til afgørelse i den sag, der gav anledning til dom af 21.1.1965, sag 108/63, Officine elettromeccaniche Merlini mod Den Høje Myndighed, Sml. 1965-1968, s. 1, org.ref.: Rec. s. 1, på s. 20.
(
11
) – C. Stumpff, »Artikel 6 EUV«, i J. Schwarze, EU-Kommentar, 2. udg., Nomos, Baden-Baden, 2009, s. 96. Jf. ligeledes dom af 26.6.2007, sag C-305/05, Ordre des barreaux francophones et germanophones m.fl., Sml. I, s. 5305, præmis 31.
(
12
) – Mit forslag til afgørelse i den sag, der gav anledning til dom af 15.1.2009, sag C-495/07, Silberquelle, Sml. I, s. 137, punkt 45 og 46, henviser til denne opgave for så vidt angår rettighedsfortabelse. Dommen gentager mit ræsonnement i præmis 19.
(
13
) – Dette ordsprog er citeret af Cervantes Don Quijote de la Mancha, RBA, Martín de Riquers udgave, 2. del, s. 789, i episoden med Montesinos’ vogn, hvor Don Quijote svarer denne sidstnævnte med, at enhver sammenligning er odiøs, og man må således ikke sammenligne en person med en anden. Dulcinée du Toboso er den, hun er, og Doña Belerma er den, hun er og var.
(
14
) – A. Bender, »Nichtigkeit«, i K.-H. Fezer (redaktør), Handbuch der Markenpraxis — Band I Markenverfahrensrecht, C.H. Beck, München, 2007, s. 678.
(
15
) – Dom af 4.5.1999, forenede sager C-108/97 og C-109/97, Windsurfing Chiemsee, Sml. I, s. 2779.
(
16
) – Jeg gentager professor J. Guasps definition i Derecho procesal civil, 4. udg., Civitas, Madrid, 1998, bind I, s. 175.
(
17
) – Rådets direktiv 89/104/EØF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, EFT 1989 L 40, s. 1.
(
18
) – Der er identisk med artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94.
(
19
) – Windsurfing Chiemsee-dommen, præmis 25, min fremhævelse.
(
20
) – Gebyret for en begæring om fortabelse eller ugyldighed, således som fastsat i artikel 2, nr. 17), i Kommissionens forordning (EF) nr. 2869/95 af 13.12.1995 om de gebyrer, der skal betales til Harmoniseringskontoret for det Indre Marked (Varemærker og Mønstre) (EFT L 303, s. 33), senest ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 355/2009 af (EUT L 109, s. 3) (i kraft siden den ). Den uofficielle konsoliderede udgave kan konsulteres på følgende hjemmeside: http://ohim.europa.eu/ows/rw/resource/documents/CTM/regulations/286995_cv-en.pdf
(
21
) – Vedrørende de betingelser, individuelle sagsøgere skal opfylde i forbindelse med annullationssøgsmål, jf. K. Lenaerts, D. Arts og I. Maselis, Procedural Law of the European Union, Thomson Sweet & Maxwell, 2. udg., London, 2006, s. 244 ff.
(
22
) – Dom af 20.9.2001, sag C-383/99 P, Procter & Gamble mod KHIM (BABY-DRY), Sml. I, s. 6251.
(
23
) – Reelt blev dommen afsagt af det, man kalder »lille plenum«, som bestod af 13 dommere, mens Domstolens plenum på det tidspunkt udgjordes af de 15 dommere, der udgjorde Domstolen.
(
24
) – Dom af 12.2.2004, sag C-363/99, Koninklijke KPN Nederland, Sml. I, s. 1619, hvori mit forslag til afgørelse blev fremsat den .
(
25
) – Jf. navnlig punkt 69 ff. i mit forslag til afgørelse i Postkantoor-sagen.
(
26
) – Jf. hvad angår dette hermeneutiske kriterium, mit forslag til afgørelse i den sag, der gav anledning til dom af 10.4.2008, sag C-102/07, adidas og adidas Benelux, Sml. I, s. 2439, navnlig punkt 33-45.
(
27
) – Jf. mit forslag til afgørelse i Postkantoor-sagen, punkt 70.
(
28
) – Dom af 12.2.2004, sag C-265/00, Campina Melkunie, Sml. I, s. 1699.
(
29
) – Dommen henviste til artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 89/104/EØF.
(
30
) – Koninklijke KPN Nederland-dommen, præmis 104, og Campina Melkunie-dommen, præmis 43.
(
31
) – Dom af 19.4.2007, sag C-273/05 P, KHIM mod Celltech R&D Ltd, Sml. I, s. 2883, præmis 76-78.