61984C0134
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. FEDERICO MANCINI
fremsat den 6. juni 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Calvin E. Williams, der er tjenestemand ved Revisionsretten for De europæiske Fællesskaber og sagsøger i denne sag, behøver ikke nærmere præsentering. Domstolen har lært hans navn at kende efterhånden som de sager, hvori han spillede hovedrollen, er blevet indbragt for Domstolen. Blandt de domme, som vedrører ham, går den første tilbage til 6. oktober 1982 (sag 9/81, Williams mod Revisionsretten, Sml. 1982, s. 3301); i nævnte dom pålagde Domstolen Revisionsretten »at foretage en berigtigelse af (Williams') indplacering..., hvorved den i overensstemmelse med beslutningen af februar 1980 skal vurdere (hans) faglige erfaring og eventuelt hans eksamensbeviser med henblik på (med virkning fra 12.5.1980, datoen for sagsøgerens ansøgning) at fjerne den indplaceringsforskel, der består i forhold til tjenestemænd, der udefra er trådt i Fællesskabets tjeneste, og på hvem indplaceringskriterierne i den ovennævnte beslutning er blevet anvendt«.
Den sag, som Williams havde anlagt under påberåbelse af princippet om ligebehandling, vandt han således; ingen kunne vel have forestillet sig, at Domstolen mindre end tre år senere skulle blive foranlediget til at tage stilling til en sag, hvis genstand er den nøjagtige fastlæggelse af den indplacering, som sagsøgeren havde krav på i medfør af nævnte dom.
I disse tre år er der sket følgende. Da den domfældte institution skulle gennemføre Domstolens dom, fandt den, at den ikke forstod den nøjagtige rækkevidde heraf, hvorfor den den 24. november 1982 anmodede Domstolen om at fortolke dommen. Denne tvivl vedrørte dog i det væsentlige den fremgangsmåde, den skulle følge ved den af Domstolen pålagte ændring af sagsøgerens indplacering; som det let kunne forudses, afviste Domstolen begæringen om fortolkning (kendelse af 29.9.1983). Til opfyldelse af sine administrative forpligtelser har Revisionsretten ved afgørelse af 10. november 1983 efterkommet Domstolens pålæg. Williams' indplacering — han var den 12. maj 1980 (datoen for ansøgningen) i lønklasse A 6, 2. løntrin — blev ændret således: A 6, 3. løntrin, med anciennitet inden for løntrin fra 12. maj 1980; A 6, 4. løntrin, med anciennitet inden for løntrin fra den 12. maj 1982.
Det var dog ikke dette resultat, Williams havde forventet fra Revisionsrettens administration. Han har derfor indbragt en klage over nævnte afgørelse, som blev afvist den 16. marts 1984. Herefter fandt Williams ikke at have noget andet valg end at anlægge sag ved Domstolen.
2.
Ved stævning, indgivet den 18. maj 1984, har Williams nedlagt følgende påstand: a) annullation af afgørelsen af 10. november 1983 om hans indplacering samt annullation af afgørelsen af 16. marts 1984, hvorved hans klage afvistes; b) det statueres, at Revisionsretten skal overholde alle kriterierne i sin beslutning af 21. februar 1980, herunder også artikel 4.
Sagsøgeren har kun fremsat ét anbringende til støtte for sin påstand: nemlig at Revisionsretten ikke loyalt har gennemført dommen af 6. oktober 1982. Jeg mener, at det er generelt formuleret, og at de argumenter, hvorved Williams har søgt at underbygge det, ikke er mindre ubestemte. Stævningen udtrykker faktisk den overbevisning, at Domstolens dom giver sagsøgeren krav på at opnå en egentlig genoprettelse af hans karriere. Han har krævet, at »Revisionsretten ophæver den forskelsbehandling mellem de midlertidigt ansatte, som blev overtaget fra Kontrolkommissionen (således som det var tilfældet for sagsøgerens vedkommende), og de ansatte, som Revisionsretten har ansat udefra og udnævnt til tjenestemænd«. Ved at ræsonnere på denne måde overser Williams, at han har anlagt sag med påstand om annullation af en beslutning fra Revisionsrettens administration, og at Domstolen under udøvelsen af sin kompetence ikke kan gribe ind i ansættelsesmyndighedens beføjelser, eller træffe afgørelse i stedet for ansættelsesmyndigheden.
Sagen må derfor ses i sin rette sammenhæng. Betragtet under denne synsvinkel tilsigter den en konstatering af, at Revisionsretten har tilsidesat de forpligtelser, der blev pålagt den ved dommen af 6. oktober 1982, således at der tilsigtes annullation af den afgørelse, hvorved vedkommende tjenestemand fik ændret sin indplacering. Det fremførte anbringende kan derfor i sidste ende præciseres således: institutionen — vi kan betegne den således — har ikke anvendt artikel 4 i den generelle beslutning af 21. februar 1980. Skulle Revisionsretten imidlertid tage hensyn til denne beslutning? Og såfremt dette var tilfældet, er bestemmelsen da blevet urigtig anvendt i det foreliggende tilfælde?
Jeg skal gennemgå disse to spørgsmål. Hvad angår beregningen af løntrin for nyansatte tjenestemænd, forudså den nævnte generelle beslutning to særskilte situationer: situationen for ikke tidligere ansatte ved Fællesskabet, og situationen for ansatte, der på tidspunktet for udnævnelsen til tjenestemænd allerede var midlertidigt ansatte. For så vidt angår førstnævnte, bestemmer artikel 3 i vendinger, der for størstedelens vedkommende er hentet fra vedtægtens artikel 32, at »såfremt en ansøger har faglig erfaring ud over den, der tages i betragtning ved indplaceringen i en lønklasse, tager ansættelsesmyndigheden hensyn hertil ved at give den pågældende en anciennitetsforbedring efter vedlagte tabel«. For lønklasserne A 7 — A 5, kunne denne forbedring højst andrage 48 måneder, dvs. to løntrin. Artikel 4 bestemmer derimod, at »midlertidigt ansatte, der udnævnes til tjenestemænd på prøve i en stilling i samme stillingsgruppe og lønklasse, får fra tidspunktet for deres udnævnelse til tjenestemænd på prøve den løntrinsanciennitet, de havde som midlertidigt ansatte«.
Til gennemførelse af Domstolens dom har Revisionsretten besluttet, at da »der foreligger forskelsbehandling mellem en overført tjenestemand og en uddefra kommende ny tjenestemand«, burde ændringen til fordel for Williams i overensstemmelse med artikel 3 i beslutningen og vedtægtens artikel 32 »højst medføre en forbedring på 48 måneder«. Sagsøgeren mener derimod, at anciennitetsforbedringen bør beregnes i medfør af artikel 4 fra datoen for hans ansættelse som midlertidig ansat ved Kontrolkommissionen. Dette skulle ifølge sagsøgeren indebære, at han pr. 12. maj 1980 bør være indplaceret i lønklasse A 6, 5. løntrin, samt at den forskelsbehandling, som han er blevet udsat for, kun kan anses for fuldstændig ophævet, såfremt denne omstændighed lægges til grund.
3.
Ud fra antagelsen om, at sagsøgerens indplacering ikke kunne bestrides, fastslog Domstolen i dommen af 6. oktober 1982, at der under alle omstændigheder skulle ske en vurdering af, om sagsøgerens kvalifikationsbeviser og faglige erfaring kunne give ham mulighed for at kræve et højere løntrin »inden for sin lønklasse« (A 6), under hensyn til omstændighederne i forbindelse med vedtagelsen af den generelle beslutning. Det drejede sig med andre ord eventuelt, men udelukkende, om Williams' »aktuelle løntrin«. Det er dette, som Domstolen har pålagt Revisionsretten, for at fjerne den »indplaceringsforskel, der består i forhold til tjenestemænd, der udefra er trådt i Fællesskabets tjeneste«.
Under hensyn til artiklerne 3 og 4 i den nævnte beslutning er Williams' situation kendetegnet ved, at han på tidspunktet for ansættelsen ved Revisionsretten hverken var tjenestemand, der blev ansat udefra, eller midlertidigt ansat, men allerede gennem længere tid havde været fastansat tjenestemand i lønklasse A 7, 3. løntrin. Williams blev ansat som midlertidigt ansat i lønklasse A 7/2 ved Kontrolkommissionen den 1. oktober 1974, og blev to år senere udnævnt til tjenestemand på prøve i lønklasse A 7/3, og i 1978, efter at være blevet fastansat tjenestemand, blev han overført til Revisionsretten. Det er ubestridt, at han på den første af disse datoer blev tillagt løntrin 2 under hensyn til hans faglige erfaring, mens han ved udnævnelsen til tjenestemand på prøve opnåede en anciennitetsforbedring til 3. løntrin på grund af hans anciennitet som midlertidigt ansat.
Følgende må derfor lægges til grund: a) ved gennemførelsen af den ændring af løntrin, som Domstolen havde pålagt, kunne Revisionsretten ikke ændre de tidligere indplaceringer (fordi de var blevet endelige), mens den var forpligtet til at tage hensyn til de særlige omstændigheder, hvorunder disse var vedtaget; b) på tidspunktet for ansættelsen som tjenestemand ved Revisionsretten havde Williams allerede opnået et løntrin svarende til det antal år, han havde tilbagelagt som midlertidigt ansat; såfremt alt dette lægges til grund, skal jeg gentage, at Revisionsretten kun på grundlag af de ved beslutningen af 1980 fastsatte kriterier kunne tage fornyet stilling til sagsøgerens faglige erfaring og kvalifikationsbeviser. Og dette er netop hvad den gjorde ved at tillægge ham et supplerende løntrin svarende til den maksimale anciennitetsforbedring, som artikel 3 i den nævnte beslutning foreskriver for sådanne tilfælde.
Derimod var det ikke muligt også at anvende bestemmelserne i artikel 4 på sagsøgeren, idet denne artikel under ingen omstændigheder omhandler situationen for personer, der allerede er udnævnt til tjenestemænd, og som ansættes ved Revisionsretten; såfremt dette var sket, ville sagsøgeren nødvendigvis have opnået, at der for anden gang inden for samme stillingsgruppe blev taget hensyn til den anciennitet, der var erhvervet som midlertidigt ansat. Dommen af 1982 tilsigtede bestemt ikke et sådant resultat. Revisionsrettens afgørelse om ændret indplacering af 10. november 1983 er således i overensstemmelse med Domstolens førnævnte dom.
4.
Jeg skal derfor sammenfattende foreslå Domstolen at frifinde sagsøgte i den sag, som Calvin E. Williams har anlagt den 18. maj 1984, samt at lade hver part bære sine omkostninger i medfør af procesreglementets artikel 70.
(
*1
) – Oversat fra italiensk.