62019CC0402
PRIIT PIKAMÄE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. március 4. (
1
)
C‑402/19. sz. ügy
LM
kontra
Centre public d’action sociale de Seraing
(a cour du travail de Liège [liège‑i munkaügyi bíróság, Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Bevándorlási politika – Harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárainak visszatérése –A tartózkodási engedély iránti kérelem elutasítására vonatkozó fellebbezési eljárás során nagykorúvá vált, súlyos betegségben szenvedő kiskorú gyermek szülője – Kiutasítás elrendeléséről szóló határozat – 2008/115 irányelv – 13. cikk – Halasztó hatályú bírósági jogorvoslatok – 14. cikk – Biztosítékok a kiutasítás végrehajtását megelőzően – Alapvető szükségletek – Szociális ellátás nyújtása a szülőnek – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 7., 24. és 47. cikk – A szülő és a súlyosan beteg gyermek közötti eltartotti viszony”
1.
A kiutasítási eljárás felfüggesztésének idejére – amely a kiutasítási határozattal szemben kezdeményezett jogorvoslat következménye – egy súlyosan beteg, jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár alapvető szükségleteinek biztosítását ki kell‑e terjeszteni a harmadik országbeli állampolgár apjára is, akinek a gyermeke melletti jelenlétét egészségügyi okokból elengedhetetlennek minősítették?
2.
Ez a Bírósághoz intézett kérdés lényege, amely alapján ez utóbbinak értelmeznie kell a harmadik országok illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (
2
) a kiutasítási határozattal szembeni jogorvoslat hatékonyságára és a kiutasítás végrehajtását megelőző biztosítékokra vonatkozó, többek között az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 7. cikkével összefüggésben értelmezett rendelkezéseit.
I. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
3.
A 2008/115 irányelv (12) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„Foglalkozni kell az illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó, ám még nem kitoloncolható harmadik országbeli állampolgárok helyzetével. Létfenntartásuk alapvető feltételeit a nemzeti jogszabályok alapján kell meghatározni. […]”
4.
Ezen irányelv 3. cikkének 3–5. pontja így rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások érvényesek:
[…]
3.
»kiutasítás«: egy harmadik országbeli állampolgár visszatérési folyamata, függetlenül attól, hogy visszatérési kötelezettség önkéntes teljesítéséről vagy kitoloncolásról van szó,
–
a származási országába, vagy
–
egy tranzit országba közösségi, vagy kétoldalú visszafogadási megállapodásoknak vagy egyéb megegyezéseknek megfelelően, vagy
–
más harmadik országba, ahova az érintett harmadik országbeli állampolgár önkéntesen vissza kíván térni, és amely őt befogadja;
4.
»kiutasítási határozat«: közigazgatási vagy bírósági határozat vagy intézkedés, amely valamely harmadik országbeli állampolgár tartózkodásának jogszerűtlenségét [helyesen: jogellenességét] megállapítja vagy kimondja, és visszatérési kötelezettséget állapít meg vagy mond ki.
5.
»kitoloncolás«: a visszatérési kötelezettség kikényszerítése, azaz a tagállamból történő fizikai kiszállítás.”
5.
Az említett irányelv 5. cikke előírja:
„Az irányelv végrehajtása során a tagállamok megfelelő figyelmet fordítanak
a)
a gyermek mindenek felett álló érdekeire,
b)
a családi életre,
[…]”
6.
Ugyanezen irányelv 9. cikke (1) bekezdésében előírja, hogy a tagállamok elhalasztják a kitoloncolást
„[…]
b)
mindaddig, amíg a 13. cikk (2) bekezdésének megfelelően felfüggesztették a kitoloncolást.”
7.
A 2008/115 irányelv 13. cikkének (1) és (2) bekezdése így rendelkezik:
„(1)   Az érintett harmadik országbeli állampolgár számára biztosítani kell a hatékony jogorvoslathoz való jogot, hogy illetékes bíróság vagy közigazgatósági hatóság, vagy pártatlan és a függetlenség biztosítékával rendelkező tagokból álló illetékes szerv előtt fellebbezéssel élhessen a kiutasításhoz kapcsolódó, a 12. cikk (1) bekezdésében említett határozatok ellen, vagy kérhesse azok felülvizsgálatát.
(2)   Az (1) bekezdésben említett hatóságnak vagy szervnek hatáskörében áll felülvizsgálni a kiutasításhoz kapcsolódó, a 12. cikk (1) bekezdésében említett határozatokat, beleértve a határozatok végrehajtásának ideiglenes felfüggesztését, kivéve, ha a nemzeti jog értelmében az ideiglenes felfüggesztés már érvényben van.”
8.
Ezen irányelv 14. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A 16. és 17. cikkek hatálya alá eső helyzet kivételével a tagállamok a harmadik országbeli állampolgárok tekintetében a lehetőségekhez mérten biztosítják az alábbi elvek figyelembevételét a 7. cikknek megfelelően az önkéntes távozásra engedélyezett időszak alatt, valamint azon időszakok alatt, amelyekre a 9. cikknek megfelelően a kitoloncolást elhalasztották:
a)
fenn kell tartani a család egységét a területükön tartózkodó családtagokkal;
b)
biztosítani kell a sürgősségi egészségügyi ellátást és a betegségek alapvető kezelését;
c)
a kiskorúak számára – tartózkodásuk időtartamától függően – biztosítani kell az iskoláztatást;
d)
figyelmet kell fordítani a kiszolgáltatott személyek különleges igényeire.”
B.
A belga jog
9.
A loi organique du 8 juillet 1976 des centres publics d’action sociale (a szociális közellátási központokról szóló 1976. július 8‑i sarkalatos törvény, Moniteur belge, 1976. augusztus 5., 9876. o.) 57. cikkének 2. §‑a előírja, hogy:
„„A jelen törvény egyéb rendelkezéseitől eltérően a szociális közellátási központ feladata a következőkre korlátozódik:
1.
a Királyság területén jogellenesen tartózkodó külföldivel szemben sürgős orvosi ellátás nyújtása;
[…]”.
II. Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
10.
LM 2012. augusztus 20‑án a saját, valamint az akkor még kiskorú lánya, R nevében egészségügyi okokra alapított tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtott be, azzal az indokkal, hogy lánya több súlyos betegségben szenved.
11.
E kérelmet 2013. március 6‑án elfogadhatónak nyilvánították, és LM szociális ellátásban részesült, amelyet a Centre public d’action sociale de Seraing (seraingi szociális közellátási központ, a továbbiakban: CPAS) nyújtott részére.
12.
Ezt követően három, az LM által benyújtott tartózkodási kérelmeket elutasító határozatot hoztak, amelyeket később a hatáskörrel rendelkező hatóság visszavont. 2016. február 8‑án egy negyedik, e kérelmeket elutasító határozatot hoztak. Ezenfelül e határozathoz a Belgiumból való kiutasítás elrendeléséről szóló határozatot csatoltak.
13.
LM 2016. március 25‑én megsemmisítés iránti kereset nyújtott be a legutolsó elutasító határozattal és a kiutasítás elrendeléséről szóló határozattal szemben a conseil du contentieux des étrangers (külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság, Belgium) előtt, és kérte e határozatok felfüggesztését.
14.
A CPAS 2016. március 26‑tól, az önkéntes távozásra LM számára biztosított határidő leteltének napjától megvonta ez utóbbitól a szociális ellátást, mivel az érintett személy a belga területen való tartózkodása jogellenes jellegére tekintettel kizárólag a részére 2016. március 22‑től biztosított sürgősségi egészségügyi ellátásra volt jogosult.
15.
Az LM‑et megillető szociális ellátást megvonó határozattal szemben a tribunal du travail de Liège (liège‑i munkaügyi bíróság, Belgium) előtt benyújtott ideiglenes intézkedés iránti kérelmet követően visszaállították ezen ellátás folyósítását.
16.
A CPAS azzal az indokkal, hogy 2017. április 1‑jén LM lánya nagykorúvá vált, ezen időponttól kezdődő hatállyal 2017. május 16‑án két határozatával újból megvonta a szociális ellátást LM‑től. 2017. április 11‑től az alapeljárás fellebbezőjének lánya fogyatékossága miatt az egyedülállóknak járó mértékű integrációs jövedelemnek megfelelő mértékű szociális ellátásra és családi ellátásokra volt jogosult.
17.
LM a CPAS 2017. május 16‑i határozatai ellen fellebbezést nyújtott be a tribunal du travail de Liège (liège‑i munkaügyi bírósághoz). Ez a bíróság 2018. április 16‑i ítéletében megállapította, hogy a szociális támogatás visszavonása jogilag indokolt attól az időponttól kezdve, amikor R nagykorúvá vált, mivel magának a kérelmezőnek az egészségi állapota nem indokolja a belga jog mellőzését.
18.
2018. május 22‑én LM ez ellen az ítélet ellen fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
19.
E bíróság rámutat, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a szülő és nagykorúságot elért gyermeke közötti kapcsolatot a családi élethez való jog keretében védelem illetheti meg, amennyiben bizonyítják a közöttük fennálló függőséget megalapozó további körülmények fennállását. Megállapítja, hogy R egészségi állapotának várható romlása a származási országába való visszatérés esetén minden tekintetben megfelel annak a súlyossági küszöbnek, amely szükséges ahhoz, hogy úgy gondolja, hogy kitoloncolása embertelen vagy megalázó bánásmódnak tenné ki. Ezenkívül megjegyzi, hogy az egészségi állapotára tekintettel apja jelenléte ugyanolyan nélkülözhetetlen, mint amikor kiskorú volt.
20.
Ezzel összefüggésben úgy véli, hogy noha a szociális ellátás LM‑től való megtagadása önmagában nem jelenti e jog megsértését, ez az elutasítás megfoszthatja őt a saját létfenntartásához és az R melletti fizikai jelenlétéhez szükséges forrásoktól.
21.
E körülmények között a cour du travail de Liège (liège‑i munkaügyi fellebbviteli bíróság, Belgium) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e a [2008/115] irányelvnek az […] [Charta] 19. cikkének (2) [bekezdésével] és 47. cikkével, valamint ezen irányelv 14. cikke (1) [bekezdésének] b) pontjával, továbbá a […] [Chartának] a [2014. december 18‑iAbdida ítélettel] (C‑562/13, [EU:C:2014:2453]) értelmezett 7. és [12]. cikkével összefüggésben értelmezett 5. és 13. cikkével a loi organique du 8 juillet 1976 des centres publics d’action sociale (a szociális közellátási központokról szóló 1976. július 8‑i sarkalatos törvény) 57. cikke 2. §‑a első bekezdésének 1.°pontja:
–
először is amennyiben az ahhoz vezet, hogy a valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárt az általa saját nevében, valamint az akkor még kiskorú gyermeke képviselőjeként az őket a valamely tagállam területéről kiutasító határozat ellen benyújtott megsemmisítés és felfüggesztés iránti kereset alapján folytatott eljárás során megfosztja az alapvető szükségleteinek a lehetőségekhez mérten történő biztosításától,
–
miközben másodszor, egyrészről az említett, jelenleg már nagykorú gyermek súlyos betegségben szenved, és e határozat végrehajtása az egészségi állapota súlyos és visszafordíthatatlan romlása komoly veszélyének teheti ki, másrészről pedig e szülőnek a nagykorú gyermeke melletti jelenlétét az egészségügyi szakemberek a gyermek egészségi állapotából (visszatérő sarlósejtes krízisek és sebészeti beavatkozás szükségessége a bénulás elkerülése érdekében) eredő sebezhetősége miatt elengedhetetlennek tartják?”
III. A Bíróság előtti eljárás
22.
Észrevételeket terjesztett elő a belga és a holland kormány, valamint az Európai Bizottság.
IV. Elemzés
A.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságáról
23.
A belga kormány először is előadja, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel egy nemzeti jogi normának a 2008/115 irányelv és a Charta különböző rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségéről szól, holott nem áll fenn semmilyen kapcsolat a fellebbező helyzete és az uniós jog között, mivel ez utóbbi személy nem tartozik sem ezen irányelv 14. cikkének, sem a Charta 19. cikkének hatálya alá.
24.
Noha a kérdést előterjesztő bíróság által megfogalmazott kérdés alapján a Bíróságnak valóban egy nemzeti és egy uniós jogi rendelkezés összeegyeztethetősége kérdésében kell határoznia, amely nem tartozik az előzetes döntéshozatali eljárás keretében fennálló hatáskörébe, az állandó ítélkezési gyakorlatból azonban az következik, hogy egy ilyen helyzetben a Bíróság feladata, hogy tájékoztassa a kérdést előterjesztő bíróságot minden olyan, az uniós jog értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi számára a belső jogszabályok uniós joggal való összeegyeztethetőségének értékelését. (
3
)
25.
Egyébként meg kell említeni, hogy kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság pontosan azt kívánja meghatározni, hogy az alapeljárás fellebbezőjének helyzete a 2008/115 irányelv 14. cikkének hatálya alá tartozik‑e. Így a belga kormánynak e rendelkezés alkalmazhatatlanságára, és tágabb értelemben az uniós joggal való bármilyen kapcsolat hiányára vonatkozó érvelése elválaszthatatlanul kapcsolódik az említett érdemi kérdésre adandó válaszhoz, és ezért nem eredményezheti az előzetes döntéshozatali kérelem elfogadhatatlanságát. (
4
)
26.
Másodszor meg kell említeni, hogy a belga kormány észrevételeiben pontosította, hogy LM és a lánya 2019. május 17‑én végül egyéves, meghosszabbítható tartózkodási engedélyt kapott, de az említett kormány nem vont le következtetéseket ebből a helyzetből az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságát illetően.
27.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikk szövegéből is, és rendszeréből is az következik, hogy az előzetes döntéshozatali eljárás előfeltétele a nemzeti bíróság előtt ténylegesen folyamatban lévő jogvita, amelynek a keretében a nemzeti bíróságnak olyan határozatot kell hoznia, amely figyelembe veheti a Bíróság előzetes döntéshozatali eljárásban hozott ítéletét. Következésképpen a Bíróságnak akár hivatalból is vizsgálnia kell az alapjogvita fennállását. (
5
)
28.
A jelen ügyben hangsúlyozni kell, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem egy olyan szociális bíróságtól érkezik, amelyhez a CPAS által hozott, az alapeljárás fellebbezőjét megillető szociális ellátásokat 2017. április 11‑től, vagyis a lánya nagykorúvá válásának napjától megvonó határozatokkal szemben fellebbezést nyújtottak be. A Bíróság elé terjesztett iratok egyike sem enged arra következtetni, hogy LM és lánya tartózkodása már 2019. május 17‑ét, vagyis az érintett személyek tartózkodási engedélyének kiadását megelőzően jogszerűvé vált, és hogy ez 2017. április 11‑től LM szociális jogainak visszamenőleges elismerésével járt, ami a két említett időpont közötti időszakra járó támogatások hátralékának kifizetésében materializálódott.
29.
Ennélfogva megállapítható, hogy ezáltal továbbra is fennáll az alapeljárás tárgya, a jelen esetben annak elismerése, hogy LM‑et 2017. április 11‑től megilletik a szociális ellátások, amiről a kérdést előterjesztő bíróságnak kell döntenie, továbbá a Bíróságnak a feltett kérdésre adott válasza továbbra is hasznos e jogvita elbírálásához. (
6
) Következésképpen az előzetes döntéshozatal iránti kérelemről határozni kell.
30.
Harmadszor, kétségtelen, hogy a kérdést előterjesztő bíróság egyazon határozatában fogalmazott meg előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a Bíróság felé, és az alapeljárásban szóban forgó belga jogi szabályozásnak Belgium alkotmányával való összeegyeztethetőségének értékelésére vonatkozó kérdést a belga alkotmánybíróság felé, de az előzetes döntéshozatalra utaló határozat tartalma értelmében a nemzeti bírósághoz intézett kérdés elsőbbséget élvez. Ennélfogva úgy tűnik, hogy az említett jogszabály alkotmányellenes jellegének elismerése teljesen okafogyottá tenné a jelen ügyet. Meg kell jegyezni, hogy az eljárás e szakaszában a belga alkotmánybíróság nem hozott határozatot.
B.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
31.
A Bíróság elé előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés első olvasatából kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy egy nemzeti rendelkezés összeegyeztethető‑e azokkal a feltételekkel, amelyek mellett egy harmadik országbeli állampolgár élhet a számára a kiutasítást megelőzően az uniós jogban, a jelen esetben a 2008/115 irányelv 14. cikkében biztosított garanciákkal, különös tekintettel alapvető szükségleteinek a tagállami területről való kiutasítás elrendeléséről szóló határozattal szemben a saját, és akkor még kiskorú gyermeke nevében benyújtott jogorvoslat vizsgálatának idejére történő biztosítására.
32.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem pontos, viszonylag összetett megfogalmazású tartalmának a meghatározása ugyanakkor megköveteli az uniós jog valamennyi, e kérelemben érintett rendelkezésének, nevezetesen a 2008/115 irányelv 5., 13. és 14. cikkének, a Charta 7., 12., 19. és 47. cikkének, valamint a Bíróság szintén hivatkozott 2014. december 18‑iAbdida ítéletének (C‑562/13, EU:C:2014:2453) a figyelembevételét.
33.
Ebben az ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg egyfelől, hogy el kell ismerni az automatikus halasztó hatályát egy harmadik országbeli állampolgár által olyan kiutasítási határozattal szemben indított jogorvoslatnak, amelynek végrehajtása ez utóbbi személyt az egészségi állapota súlyos és visszafordíthatatlan romlása komoly veszélyének teheti ki, másfelől, hogy gondoskodni kell az említett állampolgár alapvető szükségleteiről a kitoloncolásnak az említett jogorvoslat gyakorlása következtében bekövetkező elhalasztása időtartamára.
34.
Ezért úgy tűnik, hogy a 2008/115 irányelv 14. cikkében meghatározott, a kiutasítás végrehajtását megelőző biztosítékokkal kapcsolatos kérdéskör elválaszthatatlanul kapcsolódik az ezen irányelv 13. cikkében előírt, a kiutasítási határozat elleni hatékony jogorvoslathoz való jogra vonatkozó kérdéshez, amely kapcsolat az említett irányelv 9. cikke (1) bekezdésének b) pontján alapul, amely szerint a tagállamok elhalasztják a kitoloncolást mindaddig, amíg ugyanezen irányelv 13. cikke (2) bekezdésének megfelelően felfüggesztették a kitoloncolást.
35.
Ennek következtében a Bíróság elé terjesztett kérdés megválaszolásakor előzetesen azt kell meghatározni, hogy el kell‑e ismerni egy súlyosan beteg gyermek szülője által a kiutasítási határozat – amelynek végrehajtása ezt a gyermeket egészségi állapota súlyos és visszafordíthatatlan romlása komoly veszélyének teszi ki – ellen indított jogorvoslat automatikus halasztó hatályát abban az esetben, amikor megállapítást nyert, hogy e szülő gyermeke melletti jelenléte elengedhetetlen. (
7
)
1. Egy súlyosan beteg gyermek apja által a kiutasítási határozat ellen indított jogorvoslat automatikus halasztó hatályának elismeréséről
36.
Az e hatály elismerése lehetséges jogi alapjainak vizsgálata előtt a belga kormány e kérdésre vonatkozó érdemi észrevételeit kell elemezni.
a) A belga kormány észrevételeiről
37.
Először is, a belga kormány észrevételeinek szó szerinti értelmezése rámutat arra, hogy ez utóbbi annak alátámasztására törekszik, hogy a nemzeti jogi szabályozás teljes mértékben megfelel az uniós jognak.
38.
Egyrészről azt állítja, hogy az 1976. július 8‑i sarkalatos törvény 57. cikkének 2. §‑a az alkotmánybíróság értelmezése szerint nem ütközik a 2008/115 irányelv célkitűzéseivel, és az említett bíróság előírja a kiskorú vagy nagykorú gyermek sajátos családi helyzetének figyelembevételét az érintett személy szociális ellátásának engedélyezéséről való döntéskor.
39.
Másrészről rámutat, hogy a belső eljárások biztosítják az uniós jog értelmében vett hatékony jogorvoslatot, amint azt az alkotmánybíróság egy 2019. július 18‑i ítéletében elismerte, mivel többek között a kiutasítási vagy visszaküldési intézkedésekkel szemben sürgősen elbírálandó, automatikus halasztó hatályú kereset is indítható a conseil du contentieux des étrangers (kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság) előtt.
40.
A belga kormány ezen érveléséhez az alábbi észrevételeket teszem.
41.
Mindenekelőtt megjegyzem, hogy az említett kormány észrevételeiből egyértelműen kitűnik, hogy a nemzeti jog szerint egy kiskorú vagy felnőtt gyermek jogellenesen tartózkodó szülője a sürgősségi egészségügyi ellátástól eltekintve saját nevében nem igényelhet szociális ellátást. Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság éppen egy ilyen jogszabálynak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét kérdezi a Bíróságtól egy olyan szülő helyzetére tekintettel, akinek gyermeke súlyosan beteg, és aki saját és gyermeke nevében jogorvoslattal élt az őket érintő kiutasítási határozatokkal szemben.
42.
Ami továbbá a belga alkotmánybíróság határozataira való hivatkozásokat illeti, az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az EUMSZ 267. cikk a lehető legszélesebb lehetőséget biztosítja a nemzeti bíróságok számára arra, hogy a Bírósághoz forduljanak, ha azt állapítják meg, hogy az előttük folyamatban lévő ügy megoldásához az uniós jog rendelkezéseinek értelmezésére vagy érvényességére vonatkozó kérdések merülnek fel. A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy önmagában valamely olyan belső jogi szabály megléte, amely szerint a nem a legmagasabb fokon eljáró bíróságokat köti a magasabb fokon eljáró bíróság jogi értékelése, nem fosztja meg e bíróságokat az EUMSZ 267. cikkben előírt azon lehetőségtől, hogy az ilyen megállapításokkal érintett uniós jog értelmezésével kapcsolatos kérdésekkel a Bírósághoz fordulhassanak. A Bíróság ugyanis megállapította, hogy a nem legmagasabb fokon eljáró bíróság, mint amilyen a kérdést előterjesztő bíróság, szabadon dönthet arról, hogy – amennyiben úgy ítéli meg, hogy a magasabb fokon eljáró bíróság által végzett jogi értékelés az Unió jogával ellentétes ítélethez vezetne – kérdéseivel a Bírósághoz forduljon. (
8
)
43.
Végül, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően nem feladatom, hogy az előzetes döntéshozatali eljárásban értelmezzem a nemzeti jogot a kitoloncolás előtt álló migránsok által indított jogorvoslatokra vonatkozó belga eljárásjognak a jelen ügyben fennálló konkrét állapota megállapításához.
44.
Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntéshozatali eljárás – az állandó ítélkezési gyakorlat alapján – a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti egyértelmű feladatmegosztáson alapul, amelynek értelmében ez utóbbi kizárólag az e cikkben említett uniós jogszabályok értelmezéséről és érvényességéről határozhat. E kereteken belül a Bíróságnak nem feladata a nemzeti jog rendelkezéseinek értelmezéséről határozni, sem azt megítélni, hogy helyesen értelmezi‑e ezeket a rendelkezéseket a nemzeti bíróság. (
9
)
45.
Egyedül az ügyben eljáró és a bírósági döntésért felelősséggel tartozó nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel megítélje mind az előzetes döntéshozatal szükségességét ítéletének meghozatala szempontjából, mind pedig a Bíróság elé terjesztendő kérdések jelentőségét. Következésképpen, amennyiben az előterjesztett kérdések valamely uniós jogi szabály értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni. (
10
)
46.
Másodszor, a belga kormány észrevételeiből arra lehet következtetni, hogy van olyan érvelés, amely a 2008/115 irányelv 13. cikkének időbeli hatályára vonatkozik.
47.
Így a belga kormány állítása (
11
) szerint a 2014. december 18‑iAbdida ítéletből (C‑562/13, EU:C:2014:2453) az következik, hogy a hatékony jogorvoslat garanciáját a kitoloncolás időpontjában, vagyis a kiutasítási határozat végrehajtásakor kell biztosítani, és megjegyzi, hogy éppen LM‑mel szemben nem alkalmaztak egyetlen, a rá vonatkozó kiutasítási határozattal kapcsolatos kényszerintézkedést sem. E megközelítés ahhoz vezetne, hogy a hatékony bírói jogvédelem elvének végrehajtását a kiutasítási határozat elfogadásának időpontjától a kitoloncolás bekövetkezésének időpontjára halasztanák, és ennek következtében a 2008/115 irányelv 14. cikkében előírt, a kiutasítás végrehajtását megelőző biztosítékok alkalmazására a kiutasítási határozattal szembeni jogorvoslat megindítása után kerülne sor.
48.
Ez az érvelés nem fogadható el, mivel tévesen értelmezi a 2014. december 18‑iAbdida ítéletet (C‑562/13, EU:C:2014:2453) és a 2008/115 irányelv által a hatékony visszatérési és hazatelepülési politika biztosítása érdekében, az érintett személyek alapvető jogainak és méltóságának teljes mértékű tiszteletben tartása mellett bevezetett rendelkezést. Meg kell állapítani, hogy a belga kormány megelégedett annak megjegyzésével, hogy az említett ítélet rendelkező részében szerepel a „végrehajtás” kifejezés, így nem értette meg a Bíróságnak a rendelkező részben foglalt megoldáshoz vezető érvelését, és az ezt követően eszközölt pontosításokat.
49.
A Bíróság elé terjesztett kérdés nevezetesen a 2008/115 irányelv 13. cikkének a Charta 47. cikkével összefüggésben történő értelmezése volt, az ezen irányelv 3. cikkének 4. pontja értelmében vett „kiutasítási határozat elleni jogorvoslati lehetőségek jellemzőinek” meghatározása céljából, vagyis egy olyan közigazgatási intézkedés tekintetében, amely az érintett migráns jogellenes tartózkodását megállapítja, és visszatérítési kötelezettséget mond ki, az LM‑re vonatkozóan 2016. február 8‑án hozott határozattal megegyezően. A Bíróság rámutatott, hogy az olyan „kiutasítási határozat elleni jogorvoslat hatékonysága”, amelynek végrehajtása a szóban forgó harmadik országbeli állampolgárt az egészségi állapota súlyos és visszafordíthatatlan romlása komoly veszélyének teheti ki, azt feltételezi, hogy az említett állampolgár halasztó hatályú jogorvoslattal élhessen, annak biztosításához, hogy „a kiutasítási határozatot” ne hajtsák végre mindaddig, amíg a 2008/115 irányelvnek a Charta 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikkének megsértésére vonatkozó panaszt a hatáskörrel rendelkező hatóság meg nem vizsgálta. (
12
)
50.
A Bíróság a Gnandi ítéletben (
13
) a kiutasítási határozattal szembeni automatikus halasztó hatályú jogorvoslat bizonyos esetekben történő biztosítására irányuló kötelezettséget megismételve, továbbá hozzátéve, hogy „ugyanez még inkább áll [a 2008/115 irányelv] 8. cikkének (3) bekezdése szerinti kitoloncolási határozatra”, pontosította az ítélkezési gyakorlatát. Az említett ítélet indokolásából kitűnik, hogy a kitoloncolást elrendelő határozat elfogadását egy olyan bizonytalan és járulékos helyzetnek kell tekinteni, amelyre tekintettel elismerhető az érintett harmadik országbeli állampolgár által benyújtott jogorvoslat automatikus halasztó hatálya.
51.
E megközelítést egyrészt az magyarázza, hogy a 2008/115 irányelv 8. cikke (3) bekezdése szövegének megfelelően a kitoloncolási határozat elfogadása általában hipotetikus jellegű, ellentétben az irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt kiutasítási határozattal, másrészt az, hogy ez utóbbi határozat – tekintettel az említett irányelv 3. cikkének (4) bekezdésében meghatározott jogi természetére – önmagában is az érintett harmadik országbeli állampolgár visszatérését eredményezheti. A 2008/115 irányelv 13. cikkének (1) bekezdése hatékony jogorvoslathoz való joggal ruházza fel az említett állampolgárokat a kiutasítással kapcsolatos határozatokkal szemben, amelyeket ezen irányelv 12. cikkének (1) bekezdése kiutasítási határozatként, és – „amennyiben elrendelik” – a beutazási tilalomról és a kitoloncolásról szóló határozatokként határoz meg.
52.
Hangsúlyozni kell, hogy a Charta 47. cikkével összhangban értelmezett, fent hivatkozott 13. cikkben előírt hatékony jogorvoslat garanciája meghatározása szerint olyan jogi aktus elfogadását foglalja magában, amely jogszerűségének kétségbe vonása érdekében bíróság előtt megtámadható. Márpedig a 2008/115 irányelv 6., 8. cikkének, 12. cikke (1) bekezdésének és 13. cikke (1) bekezdésének együttes olvasatából az következik, hogy kizárólag a kiutasítási határozat lehet ilyen jogi aktus.
53.
Ezáltal úgy tűnik, hogy ellentétes a 2008/115 irányelv általános rendszerével, és ezért el kell utasítani a belga kormány azon érvelését, amely szerint az uniós jog értelmében automatikus halasztó hatályú jogorvoslat lehetősége csak a kitoloncolás megvalósulásának időpontjától, nem pedig a kiutasítási határozat elfogadásától kezdődően állhat fenn.
b) Az elemzés jogi hátteréről
54.
Noha a kérdést előterjesztő bíróság arra kéri a Bíróságot, hogy a Charta 7. cikkéből és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 8. cikkéből eredő, a családi élet tiszteletben tartásához való jogot vegye figyelembe, meg kell említeni, hogy a Bizottság az alapeljárás fellebbezője által benyújtott kereset automatikus halasztó hatálya elismerése szükségességének megállapításához egy teljesen más jogalapra hivatkozik.
55.
Lényegében a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatában foglalt érvelés analógia útján történő alkalmazását javasolja, amely annak elkerülése érdekében, hogy teljesen megfosszák hatékonyságától egy európai uniós polgár jogállásával rendelkező kiskorú gyermek tartózkodási jogát e gyermek harmadik országbeli állampolgár szülőjének kiutasítása esetén, az Unió területén származékos tartózkodási jognak az EUMSZ 20. cikk és EUMSZ 21. cikk alapján, harmadik országbeli állampolgárok számára történő engedélyezésére vonatkozik. Ennek következtében el kell ismerni az alapeljárás fellebbezője által benyújtott kereset halasztó hatályát annak elkerülése érdekében, hogy teljesen megfosszák a hatékonyságától a kiutasítási határozat végrehajtásának felfüggesztését, ami a 2014. december 18‑iAbdida ítéletnek (C‑562/13, EU:C:2014:2453) megfelelően megilleti a fellebbező lányát.
56.
A Bíróság ténylegesen megállapította, hogy meg kell adni a tartózkodási jogot harmadik ország olyan állampolgára számára, aki az említett uniós polgár családtagja, mivel ellenkező esetben az uniós polgárság elveszítené hatékony érvényesülését, ha az ilyen jog megtagadásának következményeként e polgár valójában kénytelen lenne elhagyni az Unió egészének területét, és ezzel megfosztanák őt az e jogállás révén biztosított jogok lényegének tényleges élvezetétől. A Bíróság egyértelműen megállapította, hogy az említett származékos jogok – amelyek nem ezen állampolgár saját jogai – célja és igazolása azon a megállapításon alapul, hogy e jogok el nem ismerése sértheti – többek között – az uniós polgár szabad mozgását. (
14
)
57.
Ezért úgy tűnik, hogy a Bizottság által hivatkozott ítélkezési gyakorlat, amint azt a Bizottság maga is elismeri, egyértelműen eltérő jogi és ténybeli háttérrel bír a jelen esethez képest, amelyet az jellemez, hogy az alapeljárás fellebbezője és a lánya egyaránt harmadik országbeli jogellenesen tartózkodó állampolgár, és velük szemben kiutasítási határozatot hoztak, ami szerintem meggátolja ezen ítélkezési gyakorlat tisztán analógia útján történő alkalmazását.
58.
Ugyanakkor megjegyzem, hogy „a családi élet védelmének”, és a gyermek „mindenek felett álló érdekének” fogalmát a Bíróság kifejezetten azon különböző elsődleges vagy másodlagos uniós normák értelmezésének kritériumaként alkalmazta, amelyek egy harmadik országbeli állampolgár uniós területen való származékos tartózkodási joga megadásának, vagy a tagállamok területén jogszerűen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokat megillető családegyesítési jog hatékonysága biztosításának alapját képezik. (
15
)
59.
Ezzel szemben a Bíróságnak a Charta 24. cikkével összefüggésben értelmezett 7. cikkével kapcsolatos e konkrét megfontolásai az alapeljárás fellebbezője, mint egy súlyosan beteg gyermek apja által az őt érintő kiutasítási határozattal szemben benyújtott kereset automatikus halasztó hatálya elismerése jogalapjának meghatározása céljából átültethetők a jelen ügy körülményeire.
c) A halasztó hatálynak a családi élet tiszteletben tartása címén történő elismeréséről
60.
Az alapügyben szóban forgóhoz hasonló kiutasítási határozat elleni jogorvoslati lehetőségek jellemzőit illetően a 2008/115 irányelv 12. cikkének (1) bekezdésével (
16
) összefüggésben értelmezett 13. cikkének (1) bekezdéséből az tűnik ki, hogy valamely harmadik országbeli állampolgárnak a vele szemben hozott kiutasítási határozat megtámadása érdekében hatékony jogorvoslattal kell rendelkeznie. (
17
)
61.
Ezen irányelv 13. cikkének (2) bekezdése pedig meghatározza, hogy a jogorvoslat elbírálására hatáskörrel rendelkező hatóság vagy szerv ideiglenesen felfüggesztheti a megtámadott kiutasítási határozat végrehajtását, kivéve, ha a nemzeti jog értelmében az ideiglenes felfüggesztés már érvényben van. Ebből következik, hogy az említett irányelv nem írja elő, hogy a 13. cikkének (1) bekezdésében meghatározott jogorvoslat szükségszerűen halasztó hatályú legyen. (
18
)
62.
Hangsúlyozni kell azonban, hogy a 2008/115 irányelv rendelkezéseit, amint arra az irányelv (2) preambulumbekezdése emlékeztet, az érintett személyek emberi jogainak és méltóságának teljes mértékű tiszteletben tartása mellett kell értelmezni (
19
).
63.
A 2008/115 irányelv 13. cikkének (1) bekezdésében foglalt jogorvoslat jellemzőit tehát egyfelől a Charta 47. cikkével, amely a hatékony bírói jogvédelem elvének megerősítését képezi, és amelynek értelmében mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, az e cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz, másfelől a Charta 7. cikkével összhangban kell meghatározni, amely elismeri a családi élet tiszteletben tartásához való jogot. (
20
)
64.
A Charta 7. cikkét a gyermek mindenek felett álló – az említett Charta 24. cikkének (2) bekezdésében elismert – érdekének figyelembevételére vonatkozó kötelezettséggel összefüggésben kell értelmezni, figyelembe véve a gyermeknek a jólétéhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz, valamint a szülőjével való rendszeres és személyes kapcsolattartáshoz való jogot, amelynek tiszteletben tartása a tagadhatatlanul összeolvad a gyermekek mindenek felett álló érdekével. (
21
) A 2008/115 irányelvnek a Charta 7. és 24. cikkével összhangban történő értelmezésére irányuló kötelezettség egyébként ezen irányelv 5. cikkének a) és b) pontjából is következik, amely arra kötelezi a tagállamokat, hogy vegyék figyelembe az említett irányelv végrehajtása során a gyermek mindenek felett álló érdekeit és a családi életet. (
22
)
65.
Amint az a Chartához fűzött magyarázatokból kitűnik, (
23
) e jogi aktus 52. cikke (3) bekezdésének megfelelően a Charta 7. cikkében biztosított jogok tartalma és terjedelme azonos azokéval, amelyeket az EJEE‑nek az EJEB ítélkezési gyakorlatában értelmezett 8. cikke biztosít. (
24
)
66.
Ezzel kapcsolatban a belga kormány az észrevételeiben arra hivatkozik, hogy az EJEB, amelynek a guyana‑i (francia tengerentúli régió és megye) határra történő kitoloncolást elrendelő határozatokkal szembeni jogorvoslatra előírt kivételrendszernek az EJEE 8. cikkével összefüggésben értelmezett 13. cikkével való összeegyeztethetőségét kellett elbírálnia, a De Souza Ribeiro kontra Franciaország ítéletben (
25
) rámutatott, hogy „a külföldieknek a magán‑ és családi élet állítólagos sérelme miatt vitatott kitoloncolásával kapcsolatosan a hatékonyság nem követeli meg, hogy az érintetteket automatikus halasztó hatállyal bíró jogorvoslathoz való jog illesse meg”. A magán‑ és családi élet állítólagos sérelme esetén a hatékonyság kritériumának teljesüléséhez tehát – ellentétben az EJEE 3. cikkébe ütköző embertelen vagy megalázó bánásmód kockázata alapján vitatott kitoloncolások eseteivel –, nem szükséges, hogy az érintettek automatikus halasztó hatállyal bíró jogorvoslattal rendelkezzenek. (
26
)
67.
Ez az EJEB ezen szóban forgó ítéletére történő egyetlen hivatkozás nem tükrözi e bíróságnak a bevándorlást és a családi élet védelmét ötvöző területtel kapcsolatos ítélkezési gyakorlata sokféleségét. (
27
) Emellett meg kell állapítani, hogy a fent említett ítélet alapjául szolgáló ügyet jellemző körülmények jelentősen különböznek a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem körülményeitől, aminek következtében az említett ítélkezési gyakorlatra való utalás a jelen ügyben irreleváns. A szóban forgó ügy ugyanis egy olyan, a kiutasítási intézkedés felfüggesztésére irányuló ideiglenes intézkedés iránti kérelem és az érdemi kereset benyújtásának időpontjában nagykorúvá vált egyénre vonatkozott, aki családjával Guyanában lakott, és családtagjaival szokásos érzelmi kapcsolatokat tartott fenn, amelyek nem utaltak különleges helyzetre. Emellett az érintett a kitoloncolását követő bizonyos idő elteltével visszatérhetett Guyanába és tartózkodási engedélyt szerezhetett.
68.
Rá kell mutatni, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem által felvetett jogi kérdés a 2008/115 irányelv 3. cikke szerinti kiutasítási határozat ellen indított jogorvoslat automatikus halasztó hatálya elismerésének lehetőségére vonatkozik, ami véleményem szerint magában foglalja az alapügy fellebbezője családi helyzetének értékelését, és a családi élet tiszteletben tartásához való jognak az említett jogorvoslat ez utóbbi személy általi benyújtásának időpontjában történő esetleges megsértését is.
69.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy 2016. március 25‑én az alapeljárás fellebbezője a saját nevében, és az akkor majdnem 17 éves kiskorú lányának törvényes képviselőjeként keresetet indított a tartózkodási engedély iránti kérelem elutasításáról szóló határozattal és a kiutasítás elrendeléséről szóló, ez utóbbi határozathoz csatolt határozattal (
28
) szemben azon az alapon, hogy a két érintett 2012. április 8. óta azonos lakóhellyel rendelkezik Belgiumban. Ez a helyzet kétségtelenül a „családi élet” fennállását jellemzi, amint azt az EJEB az EJEE 8. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlatában megköveteli, miután megállapította, hogy a „családi élet” fogalom a házasságon belül vagy házasságon kívül született gyermek és az apja közötti kapcsolatot is magában foglalhatja, függetlenül az anya otthoni jelenlététől vagy annak hiányától, és attól, hogy az e rendelkezés által biztosított védelem a család minden tagjára kiterjed‑e. (
29
)
70.
Azokban az ügyekben, amelyekben a családi élet és a bevándorlás együttesen szerepel, különösen azokban, amelyek a külföldiek – köztük a jogellenesen tartózkodók – kiutasításának kérdéséről szólnak, az EJEB mérlegeli az ügyben szereplő érdekeket, nevezetesen az érintett egyének családi életének adott területen való folytatásához fűződő személyes érdekét és az állam általános érdekét, a jelen esetben a bevándorlás ellenőrzését. A figyelembe vett tényezők közé tartozik a családi élet tényleges akadályának mértéke, az érintett személyek között a szóban forgó Szerződő államban fennálló kötődés terjedelme, az a kérdés, hogy fennállnak‑e leküzdhetetlen akadályai annak, hogy a család az érintett külföldi származási országában éljen, vannak‑e olyan, a bevándorlás ellenőrzését érintő tények, vagy a közrenddel kapcsolatos megfontolások, amelyek a kiutasítás mellett szólnak. (
30
)
71.
Gyermekek érintettsége esetén az EJEB úgy ítéli meg, hogy figyelembe kell venni a gyermekek mindenek felett álló érdekeit. Ebben a konkrét kérdésben emlékeztetett arra, hogy széles körű – különösen a nemzetközi jogban fennálló – egyetértés van azon elvet illetően, amely szerint a gyermek mindenek felett álló érdekének kell az elsődleges szempontnak lennie minden őket érintő döntésben. Ez az érdek természetesen önmagában nem meghatározó, de mindenképpen jelentős súlyt kell kapnia. Ezért a családegyesítési ügyekben az EJEB különös figyelmet fordít a kérdéses kiskorúak helyzetére, különös tekintettel az életkorukra, a szóban forgó országban vagy országokban fennálló helyzetükre, valamint a szüleiktől való függőségük mértékére. (
31
)
72.
Ezzel összefüggésben megjegyzem, hogy ez a fogalom megegyezik az eltartotti viszony fogalmával, amely alapján a Bíróság megállapítja egy harmadik országbeli állampolgár uniós területen való származékos tartózkodási jogát olyan esetben, amikor e jogosultság az EUMSZ 20. cikk értelmében európai uniós polgár jogállásával rendelkező családtagjára tekintettel keletkezik. A Bíróság ugyanis megállapítja, hogy a tartózkodási jognak a harmadik ország állampolgárával szemben történő megtagadása csak akkor akadályozhatja az uniós polgárság hatékony érvényesülését, ha a harmadik ország ezen állampolgára és ezen állampolgár uniós polgársággal rendelkező családtagja között olyan eltartotti viszony áll fenn, amelynek következtében az uniós polgár arra kényszerül, hogy kísérje a harmadik ország szóban forgó állampolgárát, és elhagyja az Unió egészének területét. (
32
)
73.
Ezen értékelés keretében az illetékes hatóságoknak figyelembe kell venniük a családi élet tiszteletben tartásához való jogot, amelyet a Charta 7. cikke rögzít, és amely cikket a gyermeknek a Charta 24. cikkének (2) bekezdésében elismert mindenek felett álló érdekének figyelembevételére irányuló kötelezettséggel összefüggésben kell értelmezni. Az eltartotti viszony megállapítását ugyanis – az érintett gyermek mindenek felett álló érdekében – az adott ügy körülményei összességének, többek között a gyermek életkora, a testi és érzelmi fejlettsége, a mind az uniós polgár szülővel, mind a harmadik országbeli állampolgár szülővel fennálló érzelmi kapcsolata erősségének, valamint azon kockázat figyelembevételére kell alapozni, amelyet az utóbbitól való elszakítása a gyermek lelki egyensúlyára jelenthet. Ily módon az, hogy a harmadik ország állampolgárságával rendelkező szülő együtt él az uniós polgár kiskorú gyermekkel, az eltartotti viszony közöttük való fennállásának meghatározása céljából figyelembe veendő egyik releváns tényező, ugyanakkor nem szükséges feltétele annak. (
33
)
74.
Amint azt a fentiekben megemlítettem, e megfontolásokat egy harmadik országbeli állampolgár, egyben egy beteg gyermek szülőjének a családi élet tiszteletben tartásához való joga esetleges sérelmére vonatkozó kérdés keretében is át lehet venni, amelyet az említett állampolgár kiutasítása esetén a gyermek mindenek felett álló érdekével együtt kell értékelni.
75.
A jelen ügyben úgy vélem, hogy a Bírósághoz benyújtott ügyirat az alapeljárás fellebbezője és lánya közötti tényleges eltartotti viszonyról tanúskodik, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie.
76.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy LM lánya egyrészről súlyos sarlósejtes vérszegénységben, vagyis egy olyan komoly betegségben szenved, amely bármikor akár komplikációkhoz vagy halált okozó fájdalmas krízisekhez vezethet, és amelyből eredően több alkalommal a kritikus időszakok alatt az érintett személy kórházi ápolására volt szükség, másrészről pedig jelentős gerincdeformitása van, amely a bénulás elkerülése érdekében sebészeti beavatkozást igényel. E helyzet vezette arra az alapeljárás fellebbezőjét, hogy lányával együtt elhagyja Kongót, és 2012. augusztus 20‑án lánya egészségi állapotára hivatkozással tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtson be az illetékes belga hatóságokhoz.
77.
Tekintve, hogy a család kizárólag a fellebbezőből és lányából áll, ez előbbi a kereset benyújtásának időpontjában, és azóta is képviseli azt a fizikai jelenlétet, amely elengedhetetlen ahhoz, hogy elkísérje a lányát a különböző kórházi kezelései során, figyelemmel kísérje az orvosi kezeléseket, és érzelmi támaszt nyújtson a lányának ahhoz, hogy lelkileg átsegítse azokon a különböző megpróbáltatásokon, amelyeket a betegségei miatt elszenved. Rá kell mutatni, hogy az egészségügyi szakemberek egyértelműen kifejtették, hogy az alapügy fellebbezője lányának az „egészségi állapota (visszatérő sarlósejtes vérszegénység‑krízisek) miatt szüksége van arra, hogy a vele állandó jelleggel együtt élő szülője elkísérje”.
78.
Egy ilyen összefüggésben a szóban forgó harmadik országbeli állampolgárnak – egy olyan súlyosan beteg gyermek apjának, akit az olyan kiutasítási határozattal szemben, amelynek végrehajtása e gyermeket az egészségi állapota súlyos és visszafordíthatatlan romlása komoly veszélyének teheti ki, automatikus halasztó hatályú jogorvoslat illet meg – a kitoloncolása súlyosan és helyrehozhatatlanul sértheti a Charta 7. cikkében szabályozott családi élet védelmét, amelyet a gyermeknek a Charta 24. cikkének (2) bekezdésében elismert mindenek felett álló érdeke figyelembevételére irányuló kötelezettséggel összefüggésben kell értelmezni. LM kényszerű visszatérése Kongóba megfosztaná a súlyos betegségekkel érintett lányát attól, hogy az apja mellette legyen – amit pedig az egészségügyi szakemberek elengedhetetlennek tekintenek –, miáltal sérülne a gyermeknek a jólétéhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz való alapvető joga, valamint az a joga, hogy szüleivel rendszeres, személyes és közvetlen kapcsolatot tartson fenn, amely jogokat ugyanezen 24. cikk (1) és (3) bekezdése határozza meg.
79.
Az olyan kiutasítási határozat elleni jogorvoslat hatékonysága, amelynek végrehajtása a fentiekben leírt helyzethez vezethet, azt feltételezi – e körülmények között –, hogy e harmadik országbeli állampolgár halasztó hatályú jogorvoslattal élhessen, annak biztosításához, hogy a kiutasítási határozatot ne hajtsák végre mindaddig, amíg a 2008/115 irányelvnek a Charta 7. és 24. cikkével összefüggésben értelmezett 5. cikkének megsértésére vonatkozó panaszt a hatáskörrel rendelkező hatóság meg nem vizsgálhatta. (
34
) Ugyanez még inkább áll az ezen irányelv 8. cikkének (3) bekezdése szerinti esetleges kitoloncolási határozatra. (
35
)
80.
Véleményem szerint egy ezzel ellentétes értelmezés a Charta – amely vonatkozásában az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése a Szerződésekkel megegyező jogi kötőerőt ismer el, és amelynek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja – említett rendelkezéseiben foglalt alapvető jogok sérelméhez vezetne. Emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamoknak, amellett hogy saját nemzeti jogukat az uniós joggal összhangban kell értelmezniük, arra is ügyelniük kell, hogy a másodlagos uniós jog valamely szabályának ne olyan értelmezését vegyék alapul, amely ellentétes az uniós jogrend révén védelemben részesített alapvető jogokkal. (
36
)
81.
Ezenfelül megjegyzem, hogy véleményem szerint ugyanezt a következtetést kell levonni abban az esetben, ha figyelembe veszik a fellebbező lányának 2017. április 11‑i nagykorúvá válását, valamint azt az elemzést, amelyet a szülő és nagykorú gyermeke között fennálló családi kapcsolat figyelembevételével kell elvégezni.
82.
Meg kell említeni, hogy az EJEB a bevándorlással kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát illetően néhány olyan fiatal felnőtt ügyében, aki még nem alapított saját családot, elismerte, hogy a szüleikhez és más közeli családtagjaikhoz fűződő kapcsolataikat szintén „családi életként” kell vizsgálni. (
37
) Ez a bíróság rámutatott, hogy a szülők és a felnőtt gyermekek vonatkozásában nem létezik „családi élet”, hacsak nincs bizonyíték a szokásos érzelmi kapcsolatokon kívüli további függőségi tényezők fennállására vonatkozóan. (
38
)
83.
A harmadik országbeli állampolgárt az EUMSZ 20. cikk alapján megillető származékos tartózkodási jog elismerésének feltételét képező tartós kapcsolat fennállására vonatkozó, a fentiekben felidézett értékelése keretében a Bíróság a kiskorúak és a felnőttek között is különbséget tesz, mivel ez utóbbiak főszabály szerint képesek a családtagjaiktól független életvitelre. Ebből következően a Bíróság úgy véli, hogy az ugyanazon családba tartozó két felnőtt között olyan eltartotti viszony elismerése, amely ilyen származékos tartózkodási jogot keletkeztethet, csak kivételes esetekben képzelhető el, amelyekben – figyelemmel az összes releváns körülményre – az érintett személy egyáltalán nem választható el az őt eltartó családtagjától. (
39
)
84.
Úgy tűnik számomra, hogy ezeket a megfontolásokat is át lehet venni a jelen ügyben, és hogy a Bíróság elé terjesztett iratok lehetővé teszik annak megállapítását, hogy kivételes esetről van szó. Az alapeljárás fellebbezője lányának egészségügyi helyzetére vonatkozó ténymegállapítások, és e helyzet által e két személy kapcsolatának jellegére kifejtett következmények egyrészről a védelemre méltó családi élet fennállására engednek következtetni, mivel az érintett kapcsolatok túlmutatnak a normális érzelmi kötelékeken, másrészről egy olyan eltartotti viszonyra, amelyben az egészségügyi szakemberek saját következtetései szerint a nagykorú gyermeket semmilyen módon nem lehet elválasztani az apjától.
2. A súlyosan beteg gyermek kitoloncolás előtt álló szülője alapvető szükségleteinek biztosításáról
85.
Kétségtelen, hogy e személyekkel kapcsolatban a joghézag elkerülése érdekében a Bizottság eredetileg azt javasolta, hogy a menedékkérők befogadása minimumszabályainak megállapításáról szóló, 2003. január 27‑i 2003/9/EK tanácsi irányelvben (
40
) már megemlített sürgősségi egészségügyi alapellátáson és alapvető szükségleteken túlmutató feltételekre hivatkozással határozzák meg a tartózkodás minimumfeltételeit a kitoloncolás előtt álló, jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra nézve.
86.
Meg kell állapítani, hogy a 2008/115 irányelv végleges szövege már nem utal a 2003/9 irányelvre amiatt a jogalkotási folyamat során felmerült aggodalmak miatt, hogy az említett hivatkozás esetleg az irreguláris migránsok helyzetének „feljavításaként” értelmezhető, és így helytelen politikai üzenetet közvetít. A 2008/115 irányelv 14. cikkének (1) bekezdése annak megemlítésére korlátozódik, hogy „a tagállamok […] a lehetőségekhez mérten biztosítják [bizonyos] elvek figyelembevételét”, míg ezen irányelv (12) preambulumbekezdése kiemeli, hogy a kitoloncolás előtt álló migránsok alapvető szükségleteit „a nemzeti jogszabályok alapján kell meghatározni”.
87.
A Bíróság a 2008/115 irányelv 9. és 14. cikkének dinamikus együttes értelmezése során, ez utóbbi irányelv általános rendszerének figyelembevételével az Abdida ítéletben (
41
) mindenekelőtt annak megállapításával, hogy ezen irányelv 9. cikke (1) bekezdése b) pontjának „minden olyan helyzetre” vonatkoznia kell, amelyben valamely tagállamnak fel kell függesztenie a kiutasítási határozat végrehajtását az e határozattal szemben kezdeményezett jogorvoslat következtében, elismerte e hivatkozott rendelkezés – amely a kitoloncolás elhalasztását az említett irányelv 13. cikke (2) bekezdésének megfelelően biztosított halasztó hatály idejére előírja – tágan értelmezett hatályát. Ebből továbbá a Bíróság arra következtetett, hogy a tagállamok „kötelesek” biztosítani a 2008/115 irányelv 14. cikkében meghatározott biztosítékokat a kiutasítás végrehajtását megelőzően a súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgárnak, aki jogorvoslattal élt egy olyan kiutasítási határozattal szemben, amelynek végrehajtása őt az egészségi állapota súlyos és visszafordíthatatlan romlása veszélyének teheti ki.
88.
A Bíróság pontosította, hogy a fent említett konkrét körülmények között az érintett tagállam a 2008/115 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében köteles a lehetőségekhez mérten biztosítani a súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgár alapvető szükségleteit az ezen állampolgár által kiutasítási határozattal szemben benyújtott jogorvoslat elbírálásáig, amennyiben nincs módja arra, hogy a szükségleteiről maga gondoskodjon, mivel e kötelezettség indoka a fent hivatkozott cikkben előírt sürgősségi egészségügyi ellátásnak és a betegségek alapvető kezelésének tényleges hatás biztosítása. (
42
)
89.
Ezért úgy tűnik, hogy a 2008/115 irányelv 9. és 14. cikk szövegére épülő deduktív érvelés alapján a Bíróság megállapította, hogy a kiutasítási határozattal szemben benyújtott jogorvoslat automatikus halasztó hatályának elismerése azzal a feltétlen következménnyel jár, hogy a jogorvoslat benyújtóját megilletik a kiutasítással kapcsolatos garanciák, mivel az alapvető szükségletek biztosítása szükséges ahhoz, hogy az érintett migráns rossz egészségi állapotához kapcsolódó konkrét garanciát ne fosszák meg a tényleges hatásától.
90.
Ebben az összefüggésben úgy látom, hogy az alapeljárás fellebbezője által az őt érintő kiutasítási határozat ellen indított jogorvoslat automatikus halasztó hatályának előzetes elismeréséből szükségszerűen az következik, hogy az érintett tagállam a kiutasítás végrehajtását megelőzően köteles biztosítani a 2008/115 irányelv 14. cikkében meghatározott biztosítékokat az érintett személy számára. (
43
) Ami az érintett tagállam azon kötelezettségét illeti, hogy lehetőség szerint biztosítsa LM alapvető szükségleteit, fel kell tenni a kérdést, hogy az a logika, amelyből a Bíróság a súlyosan beteg személy számára nyújtandó említett gondoskodás előírásakor kiindult, alkalmazandó‑e azon szülőjére, akitől ez utóbbi személy függ.
91.
E tekintetben a 2008/115 irányelv 14. cikkének (1) bekezdésében említett elvek felsorolása között szerepel a család és a tagállam területén tartózkodó családtagok családi egységének fenntartása, valamint a kiszolgáltatott személyek különleges igényeinek biztosítása, amelyek tényleges megvalósítása véleményem szerint egy ezzel járó kötelezettséget is teremt az alapeljárás fellebbezője alapvető szükségleteinek biztosítására.
92.
Úgy látom ugyanis, hogy az alapeljárás fellebbezője lányának 2017. április 11‑i nagykorúvá válásától függetlenül, e lány különösen súlyos egészségi állapota és az ezzel összefüggésben az apjával fennálló eltartotti viszony fennállása indokolhatja azt a következtetést, hogy mind a területen tartózkodó családtagokkal fennálló családi egység fenntartása, mind a kiszolgáltatott személyek – amely kategóriába a súlyosan beteg gyermek is tartozik – igényeinek figyelembevétele elveszítheti tényleges hatását, ha azt nem kíséri az említett fellebbező alapvető szükségleteinek olyan biztosítása, amely megteremti számára a táplálkozás, a ruházkodás és a lakhatás lehetőségét. (
44
)
93.
Hogyan lehet ugyanis a gyakorlatban megoldani a családi egység fenntartását és egy súlyos betegségéből fakadó függőségi helyzetben lévő gyermek különleges igényeinek figyelembevételét, ha egyáltalán nem veszik figyelembe e kéttagú család azon tagjának anyagi helyzetét, akinek elengedhetetlen napi támogatást kell nyújtania e beteg személy számára? Más szavakkal, az alapeljárás fellebbezője alapvető szükségleteinek kielégítése az egyik formája a 2008/115 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontjában – amelyet a Charta 7. cikkével összefüggésben kell értelmezni – említett kiutasítás végrehajtását megelőző biztosítékok hatékony megvalósítása előfeltételeinek.
94.
Ezen túlmenően, véleményem szerint a 2014. december 18‑iAbdida ítéletben (C‑562/13, EU:C:2014:2453) elfogadottal megegyező érvelés közvetlen átvételével meg kell állapítani, hogy nem fejthetné ki tényleges hatását a sürgősségi egészségügyi ellátásnak és a betegségek alapvető kezelésének a 2008/115 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt biztosítása, amely a kitoloncolásnak a kiutasítási határozattal szembeni halasztó hatályú jogorvoslat gyakorlása következtében bekövetkező felfüggesztésének időszakában megilleti az alapeljárás fellebbezőjének súlyos betegségben szenvedő lányát, ha nem kísérné őt az ugyanezen felfüggesztésből részesülő harmadik országbeli állampolgár apja alapvető szükségleteinek biztosítása, akinek a lánya melletti jelenlétét orvosi szempontból elengedhetetlennek ítélték meg. (
45
)
95.
A jogellenesen tartózkodó és kitoloncolás előtt álló harmadik országbeli állampolgár alapvető szükségleteinek a tagállamok általi biztosítására irányuló kötelezettséggel kapcsolatban azonban rá kell mutatni, hogy a Bíróság a hivatkozott ítéletben meghatározott két eltérési lehetőséget.
96.
Az első az, hogy e gondoskodásnak azon megállapítás a feltétele, hogy az érintett migráns nem képes saját maga gondoskodni a szükségleteiről, (
46
) amit a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie, a Bíróság ugyanakkor iránymutatást adhat azokra az elemekre vonatkozóan, amelyeket e vizsgálat során figyelembe kell vennie.
97.
Az alapvető kérdés nyilvánvalóan az, hogy az érintett személy továbbra is rendelkezik‑e bevételi forrással, amelyre úgy tűnik, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat alapján nemleges választ kell adni. Így kétségtelen, hogy az alapeljárás fellebbezője 2017. április 11. óta már nem részesül pénzbeli szociális ellátásban, amelynek mértéke egyenlő az eltartott kiskorú gyermekkel együtt élő személyeket megillető összegben számított integrációs jövedelemmel, és hogy ezen időponttól az érintett számára nyújtott szociális ellátás a sürgősségi egészségügyi ellátásra korlátozódik.
98.
Azt is meg kell vizsgálni, hogy az alapeljárás fellebbezője belga területen hozzáférhet‑e a legális munkaerőpiachoz. E tekintetben, noha az illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokat foglalkoztató munkáltatókkal szembeni szankciókra és intézkedésekre vonatkozó minimumszabályokról szóló 2009. június 18‑i 2009/52/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
47
) 3. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok megtiltják a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok foglalkoztatását, az említett cikk (3) bekezdése kimondja, hogy a „tagállamok határozhatnak úgy, hogy az (1) bekezdésben említett tilalmat nem alkalmazzák azon illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra, akiknek a nemzeti joggal összhangban kiutasítását elhalasztották, vagy akik számára engedélyezték a munkavállalást” (
48
). Ráadásul az alapeljárás fellebbezőjének munkavállalására vonatkozó kérdés nem korlátozódik annak jogi dimenziójára, e kérdést in concreto kell értékelni, figyelembe véve az érintett személy gondozói minőségét, és a helyzet által megkövetelt rendelkezésre állást.
99.
A második eltérési lehetőség a Bíróság azon kifejezett iránymutatásának felel meg, amely szerint a tagállamok feladata annak meghatározása, hogy milyen formát kell öltenie az érintett harmadik országbeli állampolgár alapvető szükségleteiről való gondoskodásnak. (
49
)
100.
Ez a pontosítás a 2008/115 irányelvben a kitoloncolás előtt álló migránsok alapvető szükségleteivel, vagy legalábbis az említett szükségletekről való gondoskodás módjával kapcsolatban a tagállamoknak engedett mérlegelési mozgástérre emlékeztet. Ebből véleményem szerint azt a következtetést kell levonni, hogy az a megállapítás, amely szerint az érintett tagállam köteles a lehetőségekhez mérten biztosítani az alapeljárás fellebbezőjének szükségleteit, amennyiben nincs módja arra, hogy azokról maga gondoskodjon, nem jelenti szükségképpen azt, hogy az érintett személynek a kérdést előterjesztő bírósághoz intézett kérelmének megfelelően pénzbeli ellátás formájában kell juttatásban részesülnie.
101.
Ezzel kapcsolatban megjegyzem, hogy a belga kormány észrevételeiben arra hivatkozik, hogy az alapeljárás fellebbezőjének lánya olyan kiigazított szociális ellátásban részesül, amelynek a mértékébe beszámításra került a szülője fizikai jelenléte. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat arról tájékoztat, hogy a fiatal lány nagykorúvá válása óta az egyedülállóknak járó mértékű integrációs jövedelemnek megfelelő szociális ellátásban részesül, amelyet azok a családi ellátások egészítenek ki, amelyekre fogyatékossága miatt tarthat igényt.
102.
A kérdést előterjesztő bíróságnak kell értékelnie, hogy ilyen körülmények között az alapügyben szereplő, lányával együtt lakó fellebbező alapvető szükségleteinek biztosítása tényleges‑e, ami igenlő válasz esetén a belga jogi szabályozásnak az uniós joggal való összeegyeztethetőségére enged következtetni. (
50
)
V. Végkövetkeztetés
103.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a cour du travail de Liège‑nek (liège‑i munkaügyi bíróság, Belgium) a következőképpen válaszoljon:
A harmadik országok illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek az Európai Unió Alapjogi Chartája 7., 24. és 47. cikkével összefüggésben értelmezett 5. és 13. cikkét, valamint az ezen irányelvnek az említett Charta 7. és 24. cikkével összefüggésen értelmezett 9. cikkét és 14. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti jogi szabályozás:
–
amely olyan esetben, amikor a szülő és kiskorú vagy nagykorú gyermeke között eltartotti viszony áll fenn, nem ruházza fel halasztó hatállyal a kiutasítási, és/vagy kitoloncolási határozattal szemben olyan harmadik országbeli állampolgár által indított jogorvoslatot, akinek gyermeke súlyos betegségben szenved, és amely gyermeket automatikus halasztó hatály illet meg az azon őt érintő, fent hivatkozott határozattal szemben benyújtott jogorvoslat alapján, amelynek végrehajtása az egészségi állapota súlyos és visszafordíthatatlan romlása komoly veszélyének teheti ki,
–
amely nem írja elő, hogy – hacsak az említett harmadik országbeli állampolgár maga képes a saját szükségleteiről gondoskodni – az említett állampolgár alapvető szükségleteiről a lehetőségekhez mérten gondoskodni kell annak érdekében, hogy egyfelől a család és a tagállam területén tartózkodó családtagok családi egységének fenntartása és a kiszolgáltatott személyek különleges igényeinek figyelembevétele, másfelől a sürgősségi egészségügyi ellátások és az említett állampolgár kiskorú vagy nagykorú gyermeke betegségének elengedhetetlen kezelései ténylegesen biztosítva legyenek abban az időszakban, amikor a tagállam e jogorvoslat gyakorlása következtében köteles elhalasztani a kitoloncolást.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 2008. L 348., 98. o.
(
3
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. május 15‑iAlmos Agrárkülkereskedelmi ítélet (C‑337/13, EU:C:2014:328, 18. pont).
(
4
)	2019. január 17‑iKPMG Baltics ítélet (C‑639/17, EU:C:2019:31, 11. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
5
)	2018. június 19‑iGnandi ítélet (C‑181/16, EU:C:2018:465, 31. pont).
(
6
)	Lásd ebben az értelemben: 2017. május 10‑iChavez‑Vilchez és társai ítélet (C‑133/15, EU:C:2017:354, 51. pont).
(
7
)	Ezzel összefüggésben nem értek egyet az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tartalmára vonatkozóan a holland kormány által az észrevételeiben megfogalmazott értelmezéssel, mivel ez utóbbi szerint nem merül fel a halasztó hatály elismerésének kérdése, tekintve, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat értelmében ez az elismerés megtörtént. A 2008/115 irányelvnek a migránsokat megillető jogorvoslat hatékonyságáról szóló 13. cikkére, a Chartának a hatékony bírói jogvédelem elvét megerősítő 47. cikkére, valamint a 2014. december 18‑iAbdida ítéletre (C‑562/13, EU:C:2014:2453) való kifejezett hivatkozás ellentmond ennek az értelmezésnek, mivel az említett ítélet tartalma bizonyítja, hogy a kiutasításra és az érintett állampolgár alapvető szükségleteinek biztosítására vonatkozó garanciákhoz való jog kérdésének megválaszolásához előzetesen meg kell vizsgálni a jogorvoslat halasztó hatálya elismerésének kérdését.
(
8
)	Lásd: 2010. június 22‑iMelki és Abdeli ítélet (C‑188/10 és C‑189/10, EU:C:2010:363, 41. és 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
9
)	Lásd: 2014. május 22‑iÉrsekcsanádi Mezőgazdasági ítélet (C‑56/13, EU:C:2014:352, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
10
)	Lásd: 2018. december 10‑iWightman és társai ítélet (C‑621/18, EU:C:2018:999, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
11
)	Lásd: az észrevételek 65. pontja.
(
12
)	2014. december 18‑iAbdida ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 50. pont).
(
13
)	2018. június 19‑iGnandi ítélet (C‑181/16, EU:C:2018:465, 56. pont).
(
14
)	2018. május 8‑iK.A. és társai (Családegyesítés Belgiumban) ítélet (C‑82/16, EU:C:2018:308, 50. és 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
15
)	Lásd: 2016. szeptember 13‑iRendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 66. pont); 2018. május 8‑iK.A. és társai (Családegyesítés Belgiumban) ítélet (C‑82/16, EU:C:2018:308, 71. pont); 2010. március 4‑iChakroun ítélet (C‑578/08, EU:C:2010:117, 44. pont); 2012. december 6‑iO. és S. ítélet (C‑356/11 és C‑357/11, EU:C:2012:776, 75–80. pont), e két utóbbi hivatkozás a családegyesítési jogról szóló, 2003. szeptember 22‑i 2003/86/EK tanácsi irányelvre (HL 2003. L 251., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 224. o.) vonatkozik.
(
16
)	A 2008/115 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése a következőt mondja ki: „A kiutasítási határozatok, és – amennyiben elrendelik – a beutazási tilalomról és a kitoloncolásról szóló határozatok meghozatalára írásban, a tényállás ismertetésével és jogi indokolással, valamint a rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségek feltüntetésével kerül sor. A tényállásra vonatkozó tájékoztatás korlátozható, amennyiben a nemzeti jog lehetővé teszi a tájékoztatáshoz való jog korlátozását, különösen a nemzetbiztonság és ‑védelem, illetve a közbiztonság védelme érdekében, valamint a bűncselekmények megelőzésének, nyomozásának, felderítésének és üldözésének biztosítása érdekében”.
(
17
)	Lásd: 2014. december 18‑iAbdida ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 43. pont).
(
18
)	Lásd: 2014. december 18‑iAbdida ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 44. pont).
(
19
)	Lásd: 2014. december 18‑iAbdida ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 42. pont).
(
20
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. december 18‑iAbdida ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 45. pont).
(
21
)	Lásd ebben az értelemben: 2012. december 6‑iO. és S. ítélet (C‑356/11 és C‑357/11, EU:C:2012:776, 76. pont); 2010. október 5‑iMcB ítélet (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, 60. pont). Megemlítem, hogy a Charta 24. cikke (3) bekezdésének szövege „mindkét” szülőt említi, mivel ez a rendelkezés elsősorban arra az esetre vonatkozik, amikor a szülők közötti konfliktus a gyermek jogellenes elvitelével és az egyik szülőtől való kényszerű elválasztással járhat. Úgy tűnik, hogy az említett szöveg azon az általános megfontoláson alapul, amely szerint a gyermek egyensúlya és fejlődése azt jelenti, hogy családi környezetben, a szülei mellett kell felnövekednie anélkül, hogy akarata ellenére elválasztanák tőlük. A családi élet alapvető eleme az együttélés joga, annak érdekében, hogy a családi kapcsolatok normálisan alakulhassanak, és a családtagok együtt lehessenek (EJEB, 1979. június 13., Marckx kontra Belgium, CE:ECHR:1979:0613JUD000683374, 31. §; EJEB, 1988. március 24., Olsson kontra Svédország (1.sz.), CE:ECHR:1988:0324JUD001046583, 59. §).
(
22
)	Lásd ebben az értelemben: 2012. december 6‑iO. és S. ítélet (C‑356/11 és C‑357/11, EU:C:2012:776, 80. pont).
(
23
)	HL 2007, C 303., 17. o.
(
24
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. március 26‑iSM (Az algériai kafala hatálya alá helyezett gyermek) ítélet (C‑129/18, EU:C:2019:248, 65. pont); 2011. november 15‑iDereci és társai ítélet (C‑256/11, EU:C:2011:734, 70. pont).
(
25
)	EJEB, 2012. december 13., De Souza Ribeiro kontra Franciaország, CE:ECHR:2012:1213JUD002268907, 83. §.
(
26
)	Véleményem szerint vitathatatlan, hogy LM – akinek súlyos betegségére a Bírósághoz benyújtott iratok egyike sem utal – helyzete nem tartozik a Charta 19. cikke (2) bekezdésének hatálya alá, amely szerint senki sem toloncolható ki olyan államba, ahol komolyan fenyegeti az a veszély, hogy embertelen vagy megalázó bánásmódnak vetik alá. Ez a rendelkezés, amely alapján a Bíróság a 2014. december 18‑iAbdida ítéletben (C‑562/13, EU:C:2014:2453) hozott döntés megalapozása érdekében értelmezte a 2008/115 irányelv 5. cikkét, és amelyet a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben is említ, a jelen esetben nem releváns.
(
27
)	Megjegyzem, hogy az EJEB többek között kimondta, hogy a családtagok szétválasztása ez utóbbiak számára olyan visszafordíthatatlan károkat okozhat, amely az EJEE 8. cikke megsértésének kockázatával járhat, amit e bíróság eljárási szabályzatának 39. cikke szerinti ideiglenes intézkedés alkalmazásával el kell kerülni (lásd EJEB, 2010. július 6., Neulinger és Shuruk kontra Svájc; 2011. június 28., Nunez kontra Norvégia, CE:ECHR:2011:0628JUD005559709).
(
28
)	Meg kell jegyezni, hogy tekintettel arra, hogy a belga jogban a kiutasítási határozat ellen benyújtott jogorvoslathoz nem kapcsolódik automatikus halasztó hatály, 2016. március 25‑től, a Belgiumból való kiutasítás elrendeléséről szóló határozatban az önkéntes távozásra meghatározott 30 napos határidő lejáratának napjától alkalmazható volt a kitoloncolás elrendelése az alapeljárás fellebbezőjével szemben, mivel ezt a kiutasítás elrendeléséről szóló határozatot a tartózkodási engedély kiadásának megtagadásáról szóló, 2016. február 9‑én kelt, és ugyanezen év február 25‑én közölt határozathoz csatolták. Az a tény, hogy az alapeljárás fellebbezőjének lánya 2017. április 11‑én, azaz a kiutasítási határozat ellen benyújtott jogorvoslat elbírálására irányuló eljárás során (amely egyébként az előzetes döntéshozatalra utaló határozat időpontjáig még nem vezetett eredményre) és az említett fellebbezőnek a szociális ellátásra való jogosultságára vonatkozó jogvita elbírálására irányuló eljárás során nagykorúvá vált, véleményem szerint nem releváns.
(
29
)	EJEB, 2014. október 3., Jeunesse kontra Hollandia, CE:ECHR:2014:1003JUD001273810, 117. §.
(
30
)	Lásd többek között: EJEB, 2014. október 3., Jeunesse kontra Hollandia, CE:ECHR:2014:1003JUD001273810, 107. §.
(
31
)	EJEB, 2014. október 3‑i Jeunesse kontra Hollandia, CE:ECHR:2014:1003JUD001273810, 109. és 118. §.
(
32
)	2018. május 8‑iK.A. és társai (Családegyesítés Belgiumban) ítélet (C‑82/16, EU:C:2018:308, 52. pont).
(
33
)	2018. május 8‑iK. A. és társai (Családegyesítés Belgiumban) ítélet (C‑82/16, EU:C:2018:308, 71–73. pont).
(
34
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. december 18‑iAbdid ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 50. pont).
(
35
)	2018. június 19‑iGnandi ítélet (C‑181/16, EU:C:2018:465, 56. pont).
(
36
)	Lásd ebben az értelemben: 2012. december 6‑iO. és S. ítélet (C‑356/11 és C‑357/11, EU:C:2012:776, 77. és 78. pont).
(
37
)	EJEB, 2008. június 23‑i Maslov kontra Ausztria, CE:ECHR:2008:0623JUD000163803, 62. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
38
)	EJEB, 2015. június 30., A.S kontra Svájc CE:ECHR:2015:0630JUD003935013, 49. §; EJEB, 2018. október 23., Levakovic kontra Dánia, CE:ECHR:2018:1023JUD000784114, 35. és 44. pont.
(
39
)	2018. május 8‑iK.A. és társai (Családegyesítés Belgiumban) ítélet (C‑82/16, EU:C:2018:308, 65. pont).
(
40
)	HL 2003. L 31., 18 o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 101. o.
(
41
)	Lásd: 2014. december 18‑iAbdida ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 54–58. pont).
(
42
)	Lásd: 2014. december 18‑iAbdida ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 59. és 60. pont).
(
43
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. december 18‑iAbdida ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 58. pont).
(
44
)	Az alapvető egészségügyi szükségleteket a 2008/115 irányelv 14. cikkének (1) bekezdésének b) pontjában veszik figyelembe.
(
45
)	A teljesség kedvéért jelzem, hogy a 2008/115 irányelv 14. cikkének a Chartának az emberi méltóság, az élethez és személyi sérthetetlenséghez való jog tiszteletben tartásáról szóló 1., 2., és 3. cikkével, valamint az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalmáról szóló 4. cikkével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése szintén alapját képezheti az érintett tagállam azon kötelezettségének, hogy biztosítsa az alapeljárás fellebbezőjének alapvető szükségleteit. Ezt a helyzetet fejtette ki – helyesen – Bot főtanácsnok az Abdida ügyre vonatkozó indítványában (C‑562/13, EU:C:2014:2167, 147., 148., 154. és 155. pont), amelyre azért hivatkozom, mert e kérdésben teljesen egyetértek a véleményével.
(
46
)	Lásd: 2014. december 18‑iAbdida ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 59. pont).
(
47
)	HL 2009. L 168, 24. o.; helyesbítés: HL 2012. L 208., 22. o.
(
48
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban (22. o.) további pontosítások nélkül szerepel, hogy a még munkaképes korú LM, jóllehet diplomával és nem elhanyagolható szakmai tapasztalattal rendelkezik, a jogellenes tartózkodása következtében fennálló helyzete miatt ki van zárva a munkaerőpiacról. Ez a megjegyzés értelemszerűen nem veszi figyelembe azt, hogy LM kiutasítását a keresete halasztó hatályára tekintettel el kell halasztani.
(
49
)	Lásd: 2014. december 18‑iAbdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 61. pont).
(
50
)	Végül megjegyzem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésében a Charta 12. cikkére utalt, amely hivatkozás nyilvánvalóan tárgyi tévedés, amint azt az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 25. oldalának értelmezése is bizonyítja, amely egyértelműen az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmára utal, amelyet a Charta 21. cikke ír elő. Meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem nyújtott be egyetlen olyan információt sem, amely arra enged következtetni, hogy a jelen ügyben objektíve hasonló helyzetek eltérő kezelésére került sor.