62024CC0151
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA [JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 10. jūlijā (
1
)
Lieta C‑151/24 [Luevi] (
i
)
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
pret
V. M.
(Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2011/98/ES – To trešo valstu darba ņēmēju tiesības, kuriem ir vienotā atļauja – 12. pants – Tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi – Sociālais nodrošinājums – Regula (EK) Nr. 883/2004 – 3. pants – Sociālā nodrošinājuma jomas – 70. pants – Īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti – Sociālais pabalsts – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko no sociālā pabalsta saņemšanas ir izslēgti trešo valstu valstspiederīgie, kuriem ir vienotā atļauja
I. Ievads
1.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/98/ES (2011. gada 13. decembris) par vienotu pieteikšanās procedūru, lai trešo valstu valstspiederīgajiem izsniegtu vienotu uzturēšanās un darba atļauju dalībvalsts teritorijā, un par vienotu tiesību kopumu trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi (
2
), 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu.
2.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Albānijas pilsoni V. M., kas uzturas Itālijā, un Istituto nazionale della previdenza sociale (Valsts sociālā nodrošinājuma iestāde, Itālija; turpmāk tekstā – “INPS”) par tās atteikumu viņai piešķirt naudas pabalstu, kas paredzēts personām, kuras ir vecākas par 67 gadiem un kuras ir nestabilā ekonomiskā situācijā.
3.
Tas sniedz Tiesai iespēju precizēt Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta materiālo piemērošanas jomu, kurā paredzēta vienlīdzīga attieksme sociālā nodrošinājuma jomā pret migrējošiem darba ņēmējiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie un kam ir vienotā atļauja, tāpat kā pret tās dalībvalsts valstspiederīgajiem, kurā tie uzturas. Vēlos izklāstīt, kas, manuprāt, pamato pamatlietā aplūkotā sociālā pabalsta izslēgšanu.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
4.
Šajos secinājumos izdarīšu atsauces uz Direktīvas 2011/98 19. un 20. apsvērumu, kā arī uz šīs direktīvas 2. panta b) un c) punktu, 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu un 12. pantu.
5.
Atsaukšos arī uz Regulas (EK) Nr. 883/2004 (
3
) 1. apsvērumu, 3. un 70. pantu, kā arī uz X pielikumu.
B.
Itālijas tiesības
6.
1995. gada 8. augustalegge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (Likums Nr. 335, ar ko reformē obligāto un papildu pensiju sistēmu) (
4
) 3. panta 6. punktā noteikts, ka sociālās pensijas un tās palielinājumu vietā Itālijā dzīvojoši Itālijas pilsoņi, kas sasnieguši 65 gadu vecumu (no 2019. gada 1. janvāra – 67 gadu vecumu) un kas atbilst šajā punktā noteiktajām ienākumu prasībām, saņem sociālo pabalstu. Ja personai ir pašai savi ienākumi, pabalsts principā tiek piešķirts ar samazinātu likmi, nepārsniedzot likumā paredzēto gada neto summu. Ja ienākumi turpmāk palielinās, pārsniedzot maksimālo robežu, sociālais pabalsts tiek apturēts (
5
).
7.
2000. gada 23. decembralegge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato
(legge finanziaria 2001) (Likums Nr. 388, ar ko paredz noteikumus par ikgadējā un daudzgadu valsts budžeta veidošanu (Finanšu likums 2001)) (
6
) 80. panta 19. punktā paredzēts, ka sociālais pabalsts un ekonomiskie pabalsti, kas ir subjektīvās tiesības saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem par sociālajiem pakalpojumiem, tiek piešķirti, ievērojot minētajos tiesību aktos paredzētos nosacījumus, ārvalstniekiem, kuriem ir uzturēšanās atļauja (
7
); attiecībā uz citiem sociālajiem pabalstiem un pakalpojumiem Itālijas pilsoņiem tiek pielīdzināti ārvalstnieki, kuriem ir vismaz gadu ilga vai ilgāka uzturēšanās atļauja.
8.
2008. gada 25. jūnijadecreto‑legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (Dekrētlikums Nr. 112 par steidzamiem noteikumiem ekonomikas attīstībai, vienkāršošanai, konkurētspējai, valsts finanšu stabilizācijai, kā arī nodokļu izlīdzināšanai) (
8
), kas ar grozījumiem pārveidots par 2008. gada 6. augustalegge n. 133 (Likums Nr. 133) (
9
), 20. panta 10. punktā noteikts:
“No 2009. gada 1. janvāra [Likuma Nr. 335/95] 3. panta 6. punktā minēto sociālo pabalstu saņemt tiesīgajām personām izmaksā ar nosacījumu, ka tās ir likumīgi un nepārtraukti uzturējušās valstī vismaz desmit gadus.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
9.
Albānijas pilsone V. M. no 2006. gada likumīgi uzturas Itālijā, jo viņai ir uzturēšanās atļauja, kas piešķirta saistībā ar ģimenes apstākļiem (
10
), – ar atļauju strādāt šajā dalībvalstī, kā tas izriet no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem.
10.
INPS atteicās viņai izmaksāt Likuma Nr. 335/95 3. panta 6. punktā paredzēto sociālo pabalstu, pamatojoties uz to, ka viņai nav ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļaujas.
11.
Pēc tam, kad pirmajā instancē viņas prasība par šo lēmumu tika noraidīta, Corte d’appello di Firenze (Florences apelācijas tiesa, Itālija) apmierināja viņas pieteikumu, pamatojoties uz to, ka attiecīgā sociālā pabalsta piešķiršana esot atkarīga tikai no nosacījuma, ka Itālijā jādzīvo vismaz desmit gadus.
12.
Pēc tam, kad INPS par šo nolēmumu iesniedza kasācijas sūdzību, Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) ar 2023. gada 8. marta rīkojumu uzdeva jautājumus Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa, pamatojoties uz dažādām Costituzione (Konstitūcija) normām, lasot tās kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (
11
) 34. pantu un Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu, par Likuma Nr. 388/2000 80. panta 9. punkta atbilstību Konstitūcijai, ciktāl tajā attiecīgā pabalsta piešķiršana ir pakļauta papildu nosacījumam, ka ārvalstniekiem jābūt ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļaujai.
13.
Atsaucoties uz iepriekšējo Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) judikatūru, Corte suprema di cassazione (Kasācijas tiesa) uzskatīja, ka ir konstitucionāls pienākums piešķirt attiecīgo sociālo pabalstu ārvalstniekam, kam nav ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļaujas, ņemot vērā “atzīto to vērtību savstarpējo mijiedarbību, uz kurām balstās Itālijas Konstitūcijas 3. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 34. pants”, kā arī atšķirīgo Direktīvas 2011/98 12. panta interpretāciju, kādu sniegusi Tiesa (
12
).
14.
Turklāt Corte suprema di cassazione (Kasācijas tiesa) uzskatīja, ka Likuma Nr. 335/95 3. panta 6. punkts varētu būt pretrunā Konstitūcijas 38. panta pirmajai daļai, “jo nevar apšaubīt ciešo saikni starp to un Hartas 34. pantu, kura mērķis, nostiprinot tiesības uz sociālo palīdzību un palīdzību mājokļa jomā, ir “nodrošināt pienācīgu dzīvi tiem, kam nav pietiekamu līdzekļu” (spriedums, 2012. gada 24. aprīlis, Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233)”.
15.
Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) uzsver, ka tai iesniegtie jaunie jautājumi par atbilstību Konstitūcijai ir balstīti uz Hartas normām un ka tā nevar izvairīties no atbildes uz tiem, izmantojot savus instrumentus (
13
). Tās ieskatā tie galvenokārt nozīmē, ka jānosaka, vai attiecīgais sociālais pabalsts ir viens no sociālā nodrošinājuma pabalstiem, attiecībā uz kuriem trešo valstu valstspiederīgajiem, kam ir nodarbinātības nolūkā izdota uzturēšanās atļauja vai vismaz tāda atļauja, kas ļauj viņiem strādāt, ir piemērojama vienlīdzīga attieksme saskaņā ar Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu.
16.
Šajā ziņā Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) precizē, ka attiecīgais sociālais pabalsts ir naudas pabalsts, ko INPS pēc pieteikuma iesniegšanas piešķir personām, kuras ir vecākas par 65 gadiem (no 2019. gada 1. janvāra – vecākas par 67 gadiem) un kuras ir nestabilā ekonomiskajā situācijā, ciktāl tām nav ienākumu vai tās saņem ienākumus, kas ir mazāki par likumā katru gadu noteikto šī pabalsta maksimālā apmēra robežu.
17.
Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) atsaucas uz savu judikatūru, saskaņā ar kuru, pirmkārt, attiecīgais sociālais pabalsts tiek piešķirts neatkarīgi no tā, vai saņēmējs iepriekš ir bijis darba ņēmējs, un tas ir “tikai sociālās palīdzības pabalsts” (
14
). Minētā pabalsta mērķis ir vienīgi apmierināt vajadzības, kas radušās trūkuma dēļ, ko cieš personas, kurām nav pietiekamu ekonomisko līdzekļu un kuru darbspējas vecuma dēļ ir samazinājušās.
18.
Otrkārt, Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) 2018. gada 4. decembra spriedumā Nr. 50/2019 ir nospriedusi, ka “likumdevēja rīcības brīvība piešķirt naudas pabalstu ārvalstniekam, kas ir trūcīgs un kas nesaņem pensiju, ir tikai tad, ja viņa integrācija sabiedrībā ir padarījusi viņu cienīgu saņemt tādu pašu palīdzību, kāda tiek piešķirta Itālijas pilsonim”. Tā uzskatīja, ka vienlīdzīga piekļuve sociālajai palīdzībai Itālijas vai Savienības pilsoņiem un trešo valstu valstspiederīgajiem jāattiecina tikai uz pakalpojumiem un pabalstiem, kas, apmierinot “primārās indivīda vajadzības, kuras nepieļauj nekādu nošķīrumu, kas saistīts ar teritoriālo izcelsmi”, praktiski nodrošina indivīdu pamattiesību īstenošanu. Šādā gadījumā nedrīkst pieļaut nekādus ierobežojumus, kas saistīti ar ierobežotu pieejamo finansējumu. Savukārt likumdevējs var paredzēt citus pakalpojumus tikai tām personām, kuras ir pierādījušas savu stabilu un aktīvu integrāciju Itālijas sabiedrībā, saņemot ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauju. Atšķirībā no vienkāršas likumīgas uzturēšanās Itālijā tas paredz ienākumu gūšanu, mājokļa pieejamību un itāļu valodas zināšanas; tie ir elementi, kuri veido “pamatotas norādes par [viņu] līdzdalību” sabiedrības dzīvē, kas veicina tās attīstību.
19.
Ņemot vērā Savienības tiesības, iesniedzējtiesa vispirms precizē, ka attiecīgais sociālais pabalsts ir skaidri kvalificēts kā viens no īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, kuri tiek dēvēti arī par “jauktiem” pabalstiem, kas ir definēti Regulas Nr. 883/2004 70. pantā un iekļauti tās X pielikumā. Turpinājumā tā analizē Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta formulējumu, kā arī šo “jaukto” pabalstu tiesisko režīmu. Tā it īpaši atgādina to piešķiršanas nosacījumus, kādus tos ir precizējusi Tiesa, gan attiecībā uz Savienības pilsoņiem (
15
), gan attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri likumīgi uzturas Savienības teritorijā (
16
), pirms tos ir pieņēmis Savienības likumdevējs. Tā izdara secinājumu, ka trešo valstu valstspiederīgajiem, kas pārvietojas Savienības teritorijā, tāpat kā dalībvalstu pilsoņiem, jābūt iemaksu saiknei ar tās valsts sociālā nodrošinājuma sistēmu, kurai viņi lūdz šo pabalstu.
20.
Visbeidzot, iesniedzējtiesa uzskata, ka ar Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzēto vienlīdzīgas attieksmes principu trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem ir šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētās uzturēšanās atļaujas, nevar piešķirt plašāku aizsardzību nekā tā, kas paredzēta sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanas sistēmā, kura paredzēta Regulā Nr. 883/2004, uz ko ir atsauce pirmajā minētajā pantā.
21.
Tādējādi iesniedzējtiesa uzskata, ka trešo valstu valstspiederīgajiem, uz kuriem attiecas Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts, var piemērot tādu pašu režīmu kā tās dalībvalsts valstspiederīgajiem, kurā viņi uzturas, tikai tad, ja viņi ir darba ņēmēji, un tikai attiecībā uz pabalstiem, kas iekļauti Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā uzskaitītajās sociālā nodrošinājuma jomās, savukārt, lai varētu saņemt šīs regulas 70. pantā minētos īpašos pabalstus, kuros ietilpst attiecīgais sociālais pabalsts, viņiem obligāti jāievēro nosacījumi, kas šim nolūkam ir skaidri paredzēti koordinācijas sistēmā un uzņēmējas dalībvalsts tiesību aktos.
22.
Tāpēc tā šaubās, vai tas vien, ka viņiem ir uzturēšanās atļauja, ar ko tiek ļauts strādāt dalībvalstī Direktīvas 2011/98 izpratnē, piešķir trešo valstu valstspiederīgajiem tiesības piekļūt “jauktajiem” pabalstiem ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tās dalībvalsts pilsoņiem, kurā viņi uzturas.
23.
Šādos apstākļos Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2011/98] 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts kā Hartas 34. panta 1. un 2. punktā atzīto tiesību uz piekļuvi sociālā nodrošinājuma pabalstiem konkrēta izpausme jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst tāds pabalsts kā Likuma Nr. 335/95 3. panta 6. punktā paredzētais sociālais pabalsts [vecuma pensija], un vai tādējādi Savienības tiesības nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas ārzemniekiem, kuriem ir [šajā] direktīvā minētā vienotā atļauja, neļauj piešķirt iepriekš minēto pabalstu, kuru jau piešķir ārzemniekiem, kuriem ir Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauja?”
24.
V. M., INPS, Itālijas valdība, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus un piedalījās 2025. gada 7. maija tiesas sēdē, kurā tie atbildēja uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem mutvārdu atbildes sniegšanai.
IV. Izvērtējums
25.
Manuprāt, prejudiciālajam jautājumam vajadzīgas divas ievada piezīmes.
26.
Pirmkārt, iesniedzējtiesa precizē, ka Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā ir konkretizētas Hartas 34. panta 1. un 2. punktā paredzētās tiesības piekļūt sociālā nodrošinājuma pabalstiem.
27.
Tāpēc tā atkārto Tiesas nospriesto spriedumā INPS C‑350/20, pamatojoties uz atsauci uz Regulu Nr. 883/2004 šīs direktīvas 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā, lasot to kopsakarā ar 31. apsvērumu, kurā it īpaši ir noteikts, ka minētajā direktīvā ir ievēroti Hartā atzītie principi (
17
).
28.
Otrkārt, iesniedzējtiesa atsaucas uz “ārvalstnieku, kuriem ir vienotā atļauja”, situāciju. Ņemot vērā Tiesas konstatējumu par Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta darbības jomu attiecībā uz personām spriedumā INPS C‑350/20 (
18
), jāprecizē, ka iesniedzējtiesas lūgtā minētās normas interpretācija neaprobežojas tikai ar situācijām, kad trešo valstu valstspiederīgie ir uzņemti dalībvalstī darba nolūkā saskaņā ar Savienības vai valsts tiesību aktiem (
19
). Kā skaidri izriet no šīs normas formulējuma, minētās direktīvas 12. panta 1. punktu piemēro arī trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri saskaņā ar Savienības vai valsts tiesību aktiem ir uzņemti dalībvalstī tādiem nolūkiem, kas nav saistīti ar darbu, kuri drīkst strādāt un kuriem ir uzturēšanās atļauja saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1030/2002 (
20
).
29.
Tāpēc, ņemot vērā spriedumu INPS C‑350/20 (
21
), ierosinu Tiesai pēc analoģijas ar šajā spriedumā (
22
) pieņemto prejudiciālā jautājuma formulējuma maiņu uzskatīt, ka iesniedzējtiesa ar vienīgo jautājumu pēc būtības vaicā, vai Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētajiem trešo valstu pilsoņiem tiek liegts saņemt pabalstu, kas saskaņā ar šo tiesisko regulējumu tiek piešķirts personām, kuras ir vecākas par 65 gadiem (no 2019. gada 1. janvāra – par 67 gadiem), kuru ekonomiskais stāvoklis ir nestabils un kuru darbspējas ir ierobežotas vecuma dēļ (
23
).
30.
Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punktā ir noteikts vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz trešo valstu darba ņēmējiem (
24
), kas ir minēti šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, un tās dalībvalsts pilsoņiem, kurā tie uzturas, dažādās jomās, it īpaši, piemēram, attiecībā uz darba apstākļiem, izglītību un arodapmācību un nodokļu atvieglojumiem. Īpaši attiecībā uz sociālā nodrošinājumu minētās direktīvas 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā ir atsauce uz “sociālā nodrošinājuma jomām, kas noteiktas Regulā [..] Nr. 883/2004” (
25
).
31.
No Direktīvas 2011/98 19. apsvēruma izriet, ka runa ir par saskaņošanu minimālā līmenī, jo šīs direktīvas mērķis ir precizēt jomas, kurās tiek nodrošināta vienlīdzīga attieksme.
32.
Citās direktīvās ir ietverta identiska atsauce (
26
). Šī saskaņotība būtu jāattiecina arī uz Direktīvu 2003/109/EK (
27
), ja Komisijas priekšlikums ieviest atsauci uz Regulu Nr. 883/2004 šīs direktīvas pārstrādāšanas ietvaros būs veiksmīgs (
28
).
33.
Attiecībā uz Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta piemērojamību personām, kā atgādināts šo secinājumu 28. punktā, vēlos piebilst, pirmkārt, ka netiek prasīts, lai trešo valstu valstspiederīgie pastāvīgi būtu faktiski nodarbināti (
29
).
34.
Tāpēc nevar apgalvot, kā to dara INPS, ka, “lai atzītu, ka ārvalstniekam ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi sociālā nodrošinājuma jomā, nepietiek ar uzturēšanās atļaujas saņemšanu, bet viņam ir arī jādod ieguldījums uzņēmējas dalībvalsts ekonomikā, veicot profesionālo darbību un maksājot attiecīgos nodokļus”.
35.
Otrkārt, Direktīvas 2011/98 20. apsvērums par tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi, kas paredzētas tās 12. pantā, attiecas arī uz “trešo valstu darba ņēmēju ģimenes locekļiem, kam atļauts uzturēties dalībvalstī saskaņā ar Padomes Direktīvu 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos [ (
30
)]”. Attiecībā uz situāciju, kad trešās valsts darba ņēmēja ģimenes locekļi, kam ir vienotā atļauja, tieši gūst labumu no šajā apsvērumā īpaši minētajām tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi, Tiesa ir nospriedusi, ka “šīs tiesības minētajām personām tiek piešķirtas kā darba ņēmējiem, lai arī uzņemošajā dalībvalstī viņi ir ieradušies kā darba ņēmēja, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, ģimenes locekļi” (
31
).
36.
Šajā gadījumā tiesas sēdē tika precizēts, ka V. M. nekad nav strādājusi Itālijā un ka viņa dzīvo kopā ar savu dēlu, kuram ir ES pastāvīgā iedzīvotāja statuss. Tā kā viņai ir atļauts strādāt (
32
), šķiet, ka tādējādi uz viņu attiecas Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta piemērojamība personām.
37.
Attiecībā uz Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa materiālo piemērošanas jomu – tā ir noteikta Regulā Nr. 883/2004, uz kuru minētajā normā ir atsauce (
33
). Iesniedzējtiesas jautājums attiecas uz frāzes “sociālās nodrošināšanas jomas, kas noteiktas Regulā [..] Nr. 883/2004” nozīmi un tvērumu.
38.
Sociālā nodrošinājuma jomas ir minētas šīs regulas 3. pantā “Jomas, uz kurām attiecas šī regula”.
39.
Minētās regulas 3. panta 1. punktā ir noteikts princips, ka tā “attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:” deviņas tajā izsmeļoši uzskaitītās pabalstu kategorijas un vienu pabalstu.
40.
Regulas Nr. 883/2004 3. panta 5. punktā ir definēti izņēmumi. Saskaņā ar šī punkta a) apakšpunktu šī regula “neattiecas uz sociālo un medicīnisko palīdzību [..]” (
34
).
41.
Regulas Nr. 883/2004 3. panta 3. punktā paredzēts, ka šī regula “attiecas arī uz īpašiem naudas pabalstiem, kas nav balstīti uz iemaksām un uz kuriem attiecas [minētās regulas] 70. pants”.
42.
Šaubas varētu rasties, pirmkārt, no 3. punkta formulējuma un, otrkārt, no kritērijiem, ko Savienības likumdevējs ir izmantojis 70. pantā, lai definētu īpašus no iemaksām neatkarīgus naudas pabalstus.
43.
Runājot par to, ka Regulas Nr. 883/2004 3. panta 3. punktā ir lietota partikula “arī”, manuprāt, tā jāinterpretē, ņemot vērā šīs regulas mērķi, jo tās mērķis ir veicināt darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (
35
), nosakot noteikumus sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanai starp dalībvalstīm (
36
). Tādēļ tās materiālajā piemērošanas jomā ietilpst no iemaksām neatkarīgi pabalsti saskaņā ar regulas 37. apsvērumā noteiktajiem ierobežojumiem.
44.
Īpašo no iemaksām neatkarīgo naudas pabalstu noteikšanas kritēriji ir šādi:
–
šie pabalsti ir tādi, “ko nodrošina saskaņā ar tiesību aktiem, kuriem aptvertā personu loka, mērķu un/vai tiesību nosacījumu dēļ ir gan [Regulas Nr. 883/2004] 3. panta 1. punktā minēto sociālā nodrošinājuma tiesību aktu, gan sociālās palīdzības īpašības” (
37
), un
–
tie ir paredzēti, “lai nodrošinātu [..] papildu nodrošinājumu, aizvietojuma nodrošinājumu vai palīgnodrošinājumu pret riskiem, uz kuriem attiecas [šīs regulas] 3. panta 1. punktā minētās sociālā nodrošinājuma jomas, un kas garantē attiecīgajām personām ienākumus iztikas minimumam, ņemot vērā ekonomikas un sociālo stāvokli attiecīgajā dalībvalstī” (
38
).
45.
Turklāt Regulas Nr. 883/2004 1. panta l) punkta pirmajā daļā termins “tiesību akti” ir definēts kā “attiecībā uz katru dalībvalsti [..] normatīvie akti, citas tiesību normas un visi pārējie izpildes pasākumi, kas saistīti ar [šīs regulas] 3. panta 1. punktā minētajām sociālā nodrošinājuma jomām” (
39
).
46.
Tāpēc – vai īpašie no iemaksām neatkarīgie naudas pabalsti, ciktāl tie paredzēti, lai daļēji vai pilnībā segtu “riskus, uz kuriem attiecas [Regulas Nr. 883/2004] 3. panta 1. punktā minētās sociālā nodrošinājuma jomas”, varētu ietilpt Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētajā vienlīdzīgajā attieksmē attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem ir atļauts strādāt dalībvalstī?
47.
Pirmām kārtām, jāuzsver, ka šo secinājumu 44. un 45. punktā minētās frāzes nedrīkst mazināt citas Regulas Nr. 883/2004 70. panta 1. punktā minētās īpašības – proti, “sociālās palīdzības”, kas precizēta šī panta 2. punkta a) apakšpunkta i) punktā, īpašības – nozīmīgumu (
40
).
48.
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka šīs regulas 70. panta 2. punktā minētie “īpašie no iemaksām neatkarīgie naudas pabalsti” ietilpst jēdzienā “sociālā palīdzība” Direktīvas 2004/38/EK (
41
) 24. panta 2. punkta izpratnē. Tā ir precizējusi, ka šis jēdziens jāinterpretē kā tāds, kurš attiecas uz jebkādu sociālo atbalstu, ko piešķīrušas valsts iestādes vai nu valsts, vai reģionālā, vai vietējā līmenī un ko ir lūgusi persona, kurai nav pietiekamu līdzekļu, lai apmierinātu savas un savu ģimenes locekļu pamatvajadzības (
42
).
49.
Turklāt no sprieduma Alimanovic izriet, ka jānoskaidro aplūkotā pabalsta primārais uzdevums, lai varētu uzskatīt, ka to var kvalificēt kā “īpašu no iemaksām neatkarīgu naudas pabalstu”. Tā tas ir gadījumā, ja šis pabalsts nodrošina nepieciešamo iztikas līdzekļu minimumu, lai dzīvotu cilvēka cienīgu dzīvi (
43
).
50.
Visbeidzot, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pabalstu var uzskatīt par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja tas saņēmējiem tiek piešķirts neatkarīgi no jebkādiem individuāliem un diskrecionāriem personīgo vajadzību novērtējumiem, pamatojoties uz tiesību aktos definētu situāciju, un ja tas attiecas uz kādu no riskiem, kas ir tieši uzskaitīti Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā (
44
).
51.
Otrām kārtām, jānorāda, ka divi Regulā Nr. 883/2004 paredzētie papildu kritēriji ļauj nošķirt šīs regulas 70. pantā minētos pabalstus no pabalstiem, kas ietilpst sociālā nodrošinājuma jomās, proti:
–
tie ir, “ja finansējums tiek gūts tikai no to obligāto nodokļu uzlikšanas, kuri paredzēti, lai segtu vispārējus publiskā sektora izdevumus, un ja pabalstu nodrošināšanas un aprēķina nosacījumi nav atkarīgi no jebkādas iemaksas attiecībā uz saņēmēju” (
45
), un
–
ir minēti X pielikumā (
46
).
52.
Trešām kārtām, jāuzsver, ka šādiem pabalstiem ir piemērojams īpašs tiesiskais regulējums. It īpaši saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 70. panta 4. punktu tos sniedz tikai dalībvalstīs, kur dzīvo attiecīgās personas, saskaņā ar to tiesību aktiem. Tos piešķir dzīvesvietas iestāde no saviem līdzekļiem.
53.
Šādos apstākļos norādīšu, pirmkārt, ka Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā izmantotā frāze “sociālā nodrošinājuma jomas, kas noteiktas Regulā [..] Nr. 883/2004” (
47
) ir pietiekami precīza, lai secinātu, ka tā apzīmē sociālā nodrošinājuma jomas, kuras ir izsmeļoši uzskaitītas šīs regulas 3. panta 1. punktā (
48
).
54.
Tomēr, lai pamatotu šo vērtējumu, jānorāda citi apsvērumi, jo saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (
49
).
55.
Otrkārt, kā kontekstuāli nozīmīgu precizējumu vēlos norādīt, ka atsauces uz sociālā nodrošinājuma jomām, kas uzskaitītas Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā, pamatotība izriet no Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punktā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa piemērojamības personām (
50
). Tā ir attiecināma vienīgi uz darba ņēmējiem, kuri, ņemot vērā savu statusu, saņem atlīdzību, par kuru ir pienākums veikt sociālās apdrošināšanas iemaksas attiecībā uz sociālajiem riskiem, kas saistīti ar nodarbinātību (
51
). Proti, saskaņā ar Regulām Nr. 883/2004 un (EK) Nr. 987/2009 (
52
) gan darba ņēmēji, gan pašnodarbinātās personas, kā arī viņu ģimenes locekļi principā ir iekļauti tās dalībvalsts sociālās nodrošināšanas sistēmā, kurā tie veic attiecīgo nodarbinātību vai pašnodarbinātību, un tas notiek tādos pašos apstākļos kā attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem. Tāpēc kritērijs par saikni ar uzņemošo dalībvalsti nav atbilstošs (
53
).
56.
Tādējādi Savienības likumdevējs ir skaidri izvēlējies Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punktā paredzētās tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi neattiecināt uz pabalstiem, kurus nevar kvalificēt kā “sociālā nodrošinājuma pabalstus” Regulas Nr. 883/2004 3. panta izpratnē, tātad arī uz šīs regulas 70. pantā minētajiem pabalstiem to īpašību dēļ, kas būtībā ir saistītas ar to saņēmēju, kuri nav tikai darba ņēmēji, vajadzību individuālu un diskrecionāru izvērtēšanu (
54
).
57.
Savukārt vienlīdzīgas tiesības sociālās palīdzības jomā ir nostiprinātas trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir pastāvīgie iedzīvotāji (
55
), viņu “privileģētākā statusa” dēļ – kā minēts Direktīvas 2011/98 8. apsvērumā –, kas piešķirts viņu integrācijas līmeņa dēļ (
56
).
58.
Šī atšķirīgā attieksme attiecībā uz vienlīdzīgām tiesībām saņemt sociālās palīdzības pabalstus, kas tiek pamatota ar uzturēšanās ilgumu kā attiecīgo personu integrācijas kritēriju, bez ierobežojumiem attiecībā uz to līdzekļu raksturu, kas ir pietiekami, lai nodrošinātu gan savas, gan ģimenes locekļu vajadzības, izņemot nosacījumu neizmantot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu (
57
), ir salīdzināma ar to, kāda paredzēta attiecībā uz Savienības “mobilajiem” pilsoņiem (
58
).
59.
Proti, tā tas ir attiecībā uz Savienības pilsoņiem, kuri ir ieguvuši pastāvīgās uzturēšanās tiesības pēc tam, kad nepārtraukti piecus gadus likumīgi uzturējušies uzņēmējas dalībvalsts teritorijā (
59
). Attiecībā uz iepriekšējo periodu, ievērojot to pašu integrācijas loģiku, Savienības likumdevējs arī attiecībā uz tiesībām saņemt sociālās palīdzības pabalstu ir izvēlējies Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā noteikt atkāpi no diskriminācijas aizlieguma principa, kas 1. punktā ir nostiprināts attiecībā uz Savienības pilsoņiem, kuru uzturēšanās atbilst šajā direktīvā noteiktajiem nosacījumiem, ņemot vērā īslaicīgas uzturēšanās gadījumus ekonomiski neaktīvajiem pilsoņiem (
60
). Turklāt laikposmā no trim mēnešiem līdz pieciem gadiem faktiski tiek liegtas tiesības piekļūt sociālās palīdzības pabalstiem uzņemošajā dalībvalstī tiem Savienības pilsoņiem, kuri atbilst uzturēšanās tiesību piešķiršanas nosacījumiem, jo viņiem ir pietiekami līdzekļi (
61
).
60.
Tomēr joprojām ir būtiska atšķirība. Trešo valstu valstspiederīgajiem, uz kuriem attiecas Direktīva 2011/98, nav vienlīdzīgu tiesību attiecībā uz sociālo palīdzību, savukārt Savienības pilsoņiem, kuri arī ir nodarbināti vai pašnodarbināti vai kuri saglabā šo statusu (
62
), un viņu ģimenes locekļiem ir tiesības uz tādiem pašiem sociālās palīdzības pabalstiem kā pilsoņiem no viņu uzturēšanās sākuma (
63
).
61.
Tādējādi, treškārt, jāatgādina Savienības likumdevēja mērķis, kurš izteikts Direktīvas 2011/98 19. apsvērumā un saskaņā ar kuru jāinterpretē tās 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts (
64
).
62.
Vēlos norādīt, ka minētajā apsvērumā konsekventi ir definēts vienlīdzīgas attieksmes apmērs, kāds noteikts šajā normā.
63.
Proti, pamatojoties uz konstatējumu, ka, nepastāvot horizontāliem Savienības tiesību aktiem, trešo valstu valstspiederīgajiem piešķirtās tiesības dalībvalstīs bija atšķirīgas, tika nolemts it īpaši precizēt, kurās jomās tiek nodrošināta vienlīdzīga attieksme pret dalībvalsts pilsoņiem un trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem vēl nav pastāvīgā iedzīvotāja statusa.
64.
Konkrēti, minētajā apsvērumā izklāstītais mērķis ir “visā Savienībā radīt līdzvērtīgus minimālos nosacījumus, atzīt, ka trešo valstu valstspiederīgie ar savu darbu un ar nodokļiem, ko tie maksā, piedalās Savienības tautsaimniecībā, un kalpot par būtisku aizsardzības pasākumu, lai samazinātu negodīgu konkurenci, kas var rasties starp dalībvalsts valstspiederīgajiem un trešo valstu valstspiederīgajiem gadījumā, ja pēdējie minētie tiktu nodarbināti ļaunprātīgi” (
65
).
65.
Tātad, ņemot vērā šādi pausto Savienības likumdevēja nodomu, ir loģiski, pirmkārt, attiecībā uz noteiktu laiku stingri reglamentēt kopējo tiesību minimumu savas kompetences sociālā nodrošinājuma jomā ietvaros, kā atgādināts Direktīvas 2011/98 (
66
) 26. apsvērumā, un, otrkārt, saglabāt vienlīdzīgas tiesības uz pabalstiem, ko reglamentē tās dalībvalsts tiesību akti, kurā trešās valsts valstspiederīgajam ir atļauts strādāt (
67
) vai kurā tas reģistrēts kā bezdarbnieks pēc minimālā nodarbinātības laikposma (
68
).
66.
Tādējādi no Direktīvas 2011/98 19. apsvēruma skaidri izriet, ka tās mērķis ir panākt minimālu saskaņošanu, nevis stingru līdzvērtību starp trešo valstu valstspiederīgo un tās dalībvalsts pilsoņu situāciju, kurā viņi dzīvo.
67.
Šis mērķis atkal gandrīz identiski ir formulēts (
69
) Direktīvā 2024/1233 (
70
).
68.
Tādējādi ir apstiprināts, ka dalībvalstu vienprātība par vienlīdzīgu tiesību principu gan Direktīvas 2011/98 12. pantā, gan Direktīvas 2003/109 11. pantā ir balstīta uz to jomu ierobežošanu, kurās šis princips tiek nodrošināts, un uz iespēju noteiktos apstākļos atkāpties no šī principa (
71
).
69.
Visi šie kontekstuālie un teleoloģiskie precizējumi apstiprina Tiesas interpretācijas ietvaru, kas izriet no Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā ietvertās atsauces uz “sociālā nodrošinājuma jomām, kas noteiktas Regulā [..] Nr. 883/2004” (
72
). Tādēļ tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi pret personām, uz kurām attiecas minētā direktīva, netiek piemērotas īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, kuri ir noteikti minētās regulas 70. pantā.
70.
Šajā lietā, lai gan V. M. neapstrīd to, ka aplūkotais pabalsts ir “jaukts” pabalsts (
73
), kas minēts Regulas Nr. 883/2004 X pielikuma Itālijas sadaļas g) punktā, viņa apgalvo, ka “vecāka gadagājuma cilvēkiem piešķirts iztikas pabalsts, iespējams, daudz neatšķiras no “vecuma riska” un tādējādi noteikti atbilst vienai no [šīs regulas 3. panta 1. punktā] minētajām jomām”. Tādējādi būtu pamatoti, ka attiecīgais pabalsts ietilptu Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta piemērošanas jomā.
71.
Uzskatu, ka šāda pieeja liek apšaubīt atšķirību starp Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. un 3. punktā minētajiem pabalstiem (
74
).
72.
Vēlos atgādināt – Tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā minēto vecuma pabalstu piešķiršana nedrīkst būt atkarīga no prasītāja personīgo vajadzību individuālas izvērtēšanas, kas ir sociālās palīdzības pabalstu kvalificējošais kritērijs, un ka šos pabalstus galvenokārt raksturo tas, ka to mērķis ir nodrošināt tādu personu iztikas līdzekļus, kuras, sasniedzot zināmu vecumu, atstāj darbu un kurām vairs nav pienākuma būt pieejamiem nodarbinātībai (
75
). Tādēļ ar to, ka pabalsti tiek maksāti, lai papildinātu iztikas līdzekļus personām, kas sasniegušas noteiktu vecumu, nepietiek, lai tos kvalificētu kā vecuma pabalstus (
76
).
73.
Tāpēc saskaņā ar Tiesas judikatūru pietiek ar konstatējumu, ka aplūkotā pabalsta, kas minēts Regulas Nr. 883/2004 X pielikumā, īpašais ar iemaksām nesaistītais raksturs nav apstrīdams (
77
). Turklāt iesniedzējtiesa atgādina, ka attiecīgais pabalsts ir palīdzības pabalsts, jo tas paredzēts vienīgi, lai apmierinātu vajadzības, kas radušās trūkuma dēļ, ko cieš personas, kurām nav pietiekamu ekonomisko līdzekļu un kuru darbspējas vecuma dēļ ir samazinājušās (
78
).
74.
Tātad jāsecina, ka aplūkotais sociālais pabalsts neietilpst Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta piemērošanas jomā, lai gan tas apmierina pamatvajadzības Tiesas judikatūras izpratnē, kā interpretēts Direktīvas 2003/109 11. panta 4. punkts par vienlīdzīgas attieksmes principu, kas piemērojams trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir pastāvīgie iedzīvotāji.
75.
Tiesa šīs “pamatvajadzības” definējusi kā pārtikas, mājokļa un veselības aprūpes vajadzības. Tā ir nospriedusi, ka šīs pamatvajadzības attiecas uz jēdzienu “pamata pabalsti”, kuru piešķiršanu dalībvalstis nedrīkst izslēgt saskaņā ar Direktīvas 2003/109 par sociālo palīdzību un sociālo aizsardzību 11. panta 4. punktu (
79
).
76.
Konkrēti, attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem ir vienotā atļauja, ir leģitīmi uzskatīt, ka šīs atļaujas piešķiršanas un atjaunošanas nosacījumi, kas attiecas uz nodarbinātību un prasību par pietiekamiem līdzekļiem, padara maz ticamu nepieciešamību pieprasīt šādus pamata pabalstus. Tomēr šo personu situācija var mainīties pirms minētās atļaujas pagarināšanas – tas ir gadījums, kuru Komisija pamatoti minēja tiesas sēdē. Tomēr saskaņā ar iesniedzējtiesas veikto vērtējumu aplūkotais pabalsts ir paredzēts, lai nodrošinātu cilvēka cienīgu eksistenci personām, kurām nav pietiekamu līdzekļu.
77.
Šajā kontekstā man šķiet piemēroti uzsvērt, pirmkārt, ka Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) apgalvoja, ka pabalsti tiek piešķirti, lai apmierinātu “primārās indivīda vajadzības, kuras nepieļauj nekādu nošķīrumu, kas saistīts ar teritoriālo izcelsmi” (
80
). Sēdes laikā Itālijas valdība paskaidroja, ka šie dažāda rakstura pabalsti ir paredzēti, lai atbalstītu personas, kas ir situācijā, kurā ir apdraudēta viņu veselība vai drošība. Tā pārņēma iesniedzējtiesas skaidrojumu, saskaņā ar kuru “šajā gadījumā pabalsts nav tik daudz sociālās palīdzības sastāvdaļa (Konstitūcijas 38. panta pirmā daļa attiecas tikai uz “pilsoņiem”), bet gan instruments, kas nepieciešams, lai garantētu indivīda pamattiesības (Konstitūcijas 2. pants)” (
81
).
78.
Otrkārt, man šķiet, ka jāņem vērā citas individuālas situācijas, kas ir mazāk smagas, bet kaitē trešās valsts valstspiederīgā, kuram ir vienotā atļauja, cieņai. Proti, tā kā šāds valstspiederīgais likumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā, par sociālās palīdzības pabalstiem atbildīgajām valsts iestādēm būtu jāpārbauda, vai atteikums viņam piešķirt šādus pabalstus, pamatojoties uz viņa uzturēšanās atļauju, nerada attiecīgajam valstspiederīgajam, kuram nav līdzekļu savu vajadzību apmierināšanai, konkrētu un pastāvošu risku, ka tiks pārkāptas viņa pamattiesības, jo īpaši Hartas 1. pantā noteiktās tiesības (
82
).
79.
Tāpēc piekrītu Komisijas viedoklim, ko tā pauda tiesas sēdē. Manuprāt, atsevišķas individuālas situācijas pamato “drošības tīkla” pieļaušanu (
83
).
80.
Kopumā uzskatu, ka Direktīvas 2011/98 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētā nevienlīdzīgā attieksme sociālās palīdzības jautājumos pret trešo valstu darba ņēmējiem un tās dalībvalsts pilsoņiem, kurā viņi dzīvo, izriet no šīs direktīvas 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā minētā jēdziena “sociālā nodrošinājuma jomas” interpretācijas. Šī interpretācija tomēr neizslēdz, ka situācijās, kas ir īpaši kritiskas attiecībā uz pamattiesību ievērošanu, uzņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes veic vispārēju novērtējumu, negaidot, kad tām būs jāuzņemas atbildība par būtisku risku.
V. Secinājumi
81.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/98/ES (2011. gada 13. decembris) par vienotu pieteikšanās procedūru, lai trešo valstu valstspiederīgajiem izsniegtu vienotu uzturēšanās un darba atļauju dalībvalsts teritorijā, un par vienotu tiesību kopumu trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi, 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētie trešo valstu valstspiederīgie tiek izslēgti no tāda pabalsta saņemšanas, kas saskaņā ar šo tiesisko regulējumu tiek piešķirts personām, kuras ir vecākas par 65 gadiem (kopš 2019. gada 1. janvāra – vecākas par 67 gadiem), kuras ir nestabilā ekonomiskā situācijā un kurām vecuma dēļ ir ierobežotas darbspējas.
Tomēr par sociālās palīdzības pabalstiem atbildīgajām valsts iestādēm ir pienākums pārbaudīt, vai atteikums piešķirt šādus pabalstus nepakļauj šos pilsoņus, kuriem nebūtu nekādu līdzekļu savu pamatvajadzību apmierināšanai, konkrētam un pastāvošam viņu pamattiesību, it īpaši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 1. pantā nostiprināto pamattiesību, pārkāpuma riskam.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
2
)	OV 2011, L 343, 1. lpp.
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulu (EK) Nr. 988/2009 (OV 2009, L 284, 43. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”).
(
4
)	1995. gada 16. augustaGURI Nr. 190, 3. lpp. – GURI Nr. 101 kārtējais pielikums; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 335/95”.
(
5
)	Attiecībā uz Itāliju šis pabalsts ir minēts Regulas Nr. 883/2004 X pielikumā.
(
6
)	2000. gada 29. decembraGURI Nr. 302, 5. lpp. – GURI Nr. 219 kārtējais pielikums; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 388/2000”.
(
7
)	No 2007. gada uzturēšanās atļauja, kas izdota, pamatojoties uz Itālijas tiesībām, ir aizstāta ar “ES pastāvīgo iedzīvotāja uzturēšanās atļauju”, kas šādi arī minēta lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šajos secinājumos izmantošu Savienības likumdevēja formulējumu, proti, “ES pastāvīga iedzīvotāja uzturēšanās atļauja”.
(
8
)	2008. gada 25. jūnijaGURI Nr. 147, 5. lpp. – GURI Nr. 152 kārtējais pielikums.
(
9
)	2008. gada 21. augustaGURI Nr. 195, 3. lpp. – GURI Nr. 196 kārtējais pielikums.
(
10
)	Tiesas sēdē tika apstiprināts, ka V. M. ir saņēmusi uzturēšanās atļauju ģimenes atkalapvienošanās nolūkā kā apgādnieka māte.
(
11
)	Turpmāk tekstā – “Harta”.
(
12
)	Šī tiesa it īpaši atsaucas uz spriedumu, 2021. gada 2. septembris, INPS (Bērna piedzimšanas un maternitātes pabalsti personām ar vienoto atļauju) (C‑350/20, turpmāk tekstā – “spriedums INPS C‑350/20”, EU:C:2021:659).
(
13
)	Tā it īpaši atsaucas uz spriedumu INPS C‑350/20. Šajā ziņā skat. konkrēti sprieduma 23. punktu.
(
14
)	Tā atsaucas uz 2021. gada 25. maija spriedumu Nr. 137/2021.
(
15
)	Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) it īpaši atsaucas uz spriedumiem, 2014. gada 11. novembris, Dano (C‑333/13, turpmāk tekstā – “spriedums Dano”, EU:C:2014:2358, 83. punkts), 2015. gada 15. septembris, Alimanovic (C‑67/14, turpmāk tekstā – “spriedums Alimanovic”, EU:C:2015:597), un 2016. gada 25. februāris, García-Nieto u.c. (C‑299/14, EU:C:2016:114).
(
16
)	Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) atsaucas uz spriedumu, 1978. gada 12. oktobris, Belbouab (10/78, EU:C:1978:181).
(
17
)	Skat. spriedumu INPS C‑350/20 (44.–46. punkts).
(
18
)	Skat. spriedumu INPS C‑350/20 (48. un 49. punkts).
(
19
)	Skat. definīciju Direktīvas 2011/98 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā.
(
20
)	Padomes Regula (2002. gada 13. jūnijs), ar ko nosaka vienotu uzturēšanās atļauju formu trešo valstu pilsoņiem (OV 2002, L 157, 1. lpp.). Skat. Direktīvas 2011/98 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā iekļauto definīciju un 20. apsvērumu.
(
21
)	Skat. spriedumu INPS C‑350/20 (47. punkts).
(
22
)	Skat. spriedumu INPS C‑350/20 (50. punkts).
(
23
)	Attiecībā uz nosacījumu par dzīvesvietu vismaz desmit gadu ilgā laikposmā (skat. šo secinājumu 11. punktu), kas ir paredzēts Itālijas tiesiskajā regulējumā, tiesas sēdē tika izteiktas piezīmes. Vēlos norādīt, ka iesniedzējtiesas uzdotais jautājums neattiecas uz šo nosacījumu. Turklāt attiecībā uz līdzīgu nosacījumu, ko piemēro trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir pastāvīgie iedzīvotāji, lai piekļūtu sociālā nodrošinājuma, sociālās palīdzības vai sociālās aizsardzības pasākumam, skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija) (C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636).
(
24
)	Skat. arī Direktīvas 2011/98 2. panta b) punktu attiecībā uz jēdziena “trešās valsts darba ņēmējs” definīciju.
(
25
)	Šī frāze tādā pašā formulējumā ir iekļauta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2024/1233 (2024. gada 24. aprīlis) par vienotu pieteikšanās procedūru, lai trešo valstu valstspiederīgajiem izsniegtu vienoto uzturēšanās un darba atļauju dalībvalsts teritorijā, un par vienotu tiesību kopumu trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi (OV L, 2024/1233), 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā. Ar minēto direktīvu atceļ Direktīvu 2011/98, un to piemēros no 2026. gada 22. maija. Skat. Direktīvas 2024/1233 19. pantu un 20. panta otro daļu.
(
26
)	Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2021/1883 (2021. gada 20. oktobris) par trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumiem augsti kvalificētas nodarbinātības nolūkā un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 2009/50/EK (OV 2021, L 382, 1. lpp.), kura parasti tiek saukta par “Zilās kartes direktīvu”, 16. panta 1. punkta e) apakšpunktu; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/66/ES (2014. gada 15. maijs) par ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumiem trešo valstu valstspiederīgajiem saistībā ar pārcelšanu uzņēmuma ietvaros (OV 2014, L 157, 1. lpp.) 18. panta 2. punkta c) apakšpunktu un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/36/ES (2014. gada 26. februāris) par trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumiem nodarbinātības kā sezonas darbiniekiem nolūkā (OV 2014, L 94, 375. lpp.) 23. panta 1. punkta d) apakšpunktu. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/801 (2016. gada 11. maijs) par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, stažēšanās, brīvprātīga darba, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu un viesaukles darba nolūkā (OV 2016, L 132, 21. lpp.) 22. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir atsauce uz Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu.
(
27
)	Padomes Direktīva (2003. gada 25. novembris) par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (OV 2004, L 16, 44. lpp.). Skat. šīs direktīvas 11. panta 1. punkta d) apakšpunktu.
(
28
)	Skat. 2022. gada 27. aprīlī iesniegtā Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (COM(2022) 650 final), 12. panta 1. punkta d) apakšpunktu, kā arī komentāru, ko sniedzis Melin, P., “Social security rights of third‑country nationals coming from outside the EU: the scope and meaning of equal treatment”, Research Handbook on European Social Security Law, Edward Elgar Publishing, Northemptona, 2023, 353.–378. lpp., it īpaši 363. lpp. Šis priekšlikums bez izmaiņām ir iekļauts Padomes Ģenerālsekretariāta 2023. gada 28. novembra dokumentā delegācijām par Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji – Pilnvaras risināt sarunas ar Eiropas Parlamentu (dokuments 16000/23). Attiecībā uz noteikumu par vienlīdzīgu attieksmi pret trešo valstu valstspiederīgajiem saskaņā ar dažādu statusu sociālā nodrošinājuma, sociālās palīdzības, kā arī preču un pakalpojumu pieejamības un sabiedrībai piedāvāto preču piegādes un pakalpojumu sniegšanas jomā skat. spriedumu, 2021. gada 28. oktobris, ASGI u.c. (C‑462/20, turpmāk tekstā – “spriedums ASGI”, EU:C:2021:894).
(
29
)	Šajā nozīmē skat. Direktīvas 2011/98 par vienlīdzīgas attieksmes ierobežojumiem 12. panta 2. punkta b) apakšpunkta pirmo daļu, kurā ir paredzētas konkrētas garantijas trešo valstu darba ņēmējiem, kas ir bijuši nodarbināti vismaz sešus mēnešus un ir reģistrēti kā bezdarbnieki. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 25. novembris, Istituto nazionale della previdenza sociale (Ģimenes pabalsti vienotās atļaujas turētājiem) (C‑302/19, turpmāk tekstā – “spriedums INPS C‑302/19”, EU:C:2020:957, 25. punkts).
(
30
)	OV 2003, L 251, 12. lpp.
(
31
)	Skat. spriedumu INPS C‑302/19 (30. punkts). Skat. arī spriedumu, 2024. gada 19. decembris, Caisse d’allocations familiales des Hauts‑de‑Seine (C‑664/23, EU:C:2024:1046, 38. punkts).
(
32
)	Skat. šo secinājumu 9. punktu.
(
33
)	Skat. arī šo secinājumu 27. punktu.
(
34
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, A (Valsts veselības aprūpe) (C‑535/19, EU:C:2021:595, 32. un 33. punkts). Attiecībā uz nošķīrumu, kas veikts, definējot tiesības, pirmkārt, sociālā nodrošinājuma jomā un, otrkārt, sociālās un medicīniskās palīdzības jomā, skat. arī 1961. gada 18. oktobrī Turīnā parakstītās Eiropas Sociālās hartas 12. un 13. pantu.
(
35
)	Skat. Regulas Nr. 883/2004 1. un 3. apsvērumu.
(
36
)	Skat. Regulas Nr. 883/2004 4. un 45. apsvērumu. Skat. arī it īpaši spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, Caisse pour l’avenir des enfants (Pārrobežu darba ņēmēja laulātā bērns) (C‑802/18, EU:C:2020:269, 68. punkts).
(
37
)	Skat. Regulas Nr. 883/2004 70. panta 1. punktu. Mans izcēlums.
(
38
)	Skat. Regulas Nr. 883/2004 70. panta 2. punkta a) apakšpunkta i) punktu. Mans izcēlums. Attiecībā uz otro gadījumu skat. šīs regulas 70. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punktu.
(
39
)	Mans izcēlums.
(
40
)	Tas ir pielīdzināms Eiropas Sociālās hartas 13. panta 1. punktam. Skat. komentāru, ko snieguši Eleveld, A. un Katrougalos, G., “The right to social security and social assistance in the “case law” and conclusions of the Social Rights Committee”, Research Handbook on European Social Security Law, minēts iepriekš, 64.–83. lpp., it īpaši 70. lpp.
(
41
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.).
(
42
)	Skat. spriedumu Dano (63. punkts) un atsauci pēc analoģijas uz šo spriedumu spriedumā ASGI (34. punkts).
(
43
)	Skat. spriedumu Alimanovic (43, 45. un 46. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Savukārt attiecībā uz finansiāla rakstura pabalstiem, kuru mērķis neatkarīgi no to kvalifikācijas valsts tiesību aktos ir atvieglot piekļuvi darba tirgum, skat. spriedumu, 2009. gada 4. jūnijs, Vatsouras un Koupatantze (C‑22/08 un C‑23/08, EU:C:2009:344, 45. punkts). Skat. arī spriedumu INPS C‑350/20 (52. punkts un tajā minētā judikatūra) par to, ka apstāklim, vai pabalsts valsts tiesību aktos ir kvalificēts kā sociālā nodrošinājuma pabalsts, nav nozīmes.
(
44
)	Skat. spriedumu ASGI (25. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
45
)	Skat. Regulas Nr. 883/2004 70. panta 2. punkta b) apakšpunkta pirmo teikumu.
(
46
)	Skat. Regulas Nr. 883/2004 70. panta 2. punkta c) apakšpunktu.
(
47
)	Mans izcēlums.
(
48
)	Šajā ziņā man pieejamie doktrinārie atzinumi ir saskanīgi. Skat. it īpaši Thym, D., European Migration Law, Oxford University Press, Oksforda, 2023, it īpaši 15. nodaļu “Integration and Settlement”, 469.–504. lpp., it īpaši 15.3.3.1. punktu (482. lpp.).
(
49
)	Skat. spriedumus, 1983. gada 17. novembris, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts); 2020. gada 16. jūlijs, AFMB u.c. (C‑610/18, EU:C:2020:565, 50. punkts), un 2025. gada 8. maijs, Pielatak (C‑410/23, EU:C:2025:325, 54. punkts).
(
50
)	Skat. šo secinājumu 28. punktu.
(
51
)	Attiecībā uz nosacījumu par publiskā sektora ieguldījumu ģimenes pabalstos skat. spriedumu ASGI (28. punkts). Attiecībā uz šo korelāciju ar ieguldījumu sociālās nodrošināšanas sistēmas finansēšanā skat. arī Beduschi, A., “An Empty Shell? The Protection of Social Rights of Third‑Country Workers in the EU after the Single Permit Directive”, European Journal of Migration and Law, 17. sēj., Nr. 2‑3, Wolters Kluwer, Hāga, 2015, 210.–238. lpp., it īpaši 223. lpp. Skat. arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.) 26. pantu.
(
52
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2009, L 284, 1. lpp.).
(
53
)	Skat. spriedumu INPS C‑302/19 (43. punkts).
(
54
)	Skat. šo secinājumu 48.–50. punktu.
(
55
)	Skat. Direktīvas 2003/109 11. panta 1. punkta d) apakšpunktu, kas attiecas uz “sociālo nodrošināšanu, sociālo palīdzību un sociālo aizsardzību, kā noteikts valsts tiesību aktos”. Salīdzinājumam skat. Direktīvas 2011/95 29. pantu. Šajā ziņā skat. spriedumu ASGI (33. un 34. punkts).
(
56
)	Skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija) (C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 45. un 46. punkts). Tomēr par to, ka Direktīvā 2003/109 garantētās tiesības ne vienmēr ir tikpat labvēlīgas kā Direktīvā 2011/98 garantētās tiesības, ja attiecīgā dalībvalsts ierobežo vienlīdzīgu attieksmi sociālajos jautājumos saskaņā ar Direktīvas 2003/109 11. panta 4. punktu, skat. Verschueren, H., “Employment and Social Security Rights of Third‑Country Labour Migrants under EU Law: An Incomplete Patchwork of Legal Protection”, European Journal of Migration and Law, minēts iepriekš, 18. sēj., Nr. 4, 2016, 373.–408. lpp., it īpaši 387. un 388. punkts. Skat. arī salīdzinājumu ar “mobilajiem” Savienības pilsoņiem – Weingerl, P. un Tratnik, M., “Climbing the Wall around EU Citizenship: Has the Time Come to Align Third‑Country Nationals with Intra‑EU Migrants?”, European Journal of International Law, European University Institute, Florence, 33. sēj., Nr. 1, 2022, 15.–38. lpp.
(
57
)	Skat. Direktīvas 2003/109 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kā arī Thym, D., “Article 5 – Conditions for acquiring long‑term resident status”, no: Hailbronner, K., un Thym, D., EU Immigration and Asylum Law: a Commentary, 2. izd., Beck, Minhene, 2016, 453.–460. lpp., it īpaši 7. punkts (456. lpp.).
(
58
)	Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punktu Savienības pilsoņi, kas ceļo uz dalībvalsti vai uzturas dalībvalstī, kuras pilsoņi viņi nav, un viņu ģimenes locekļi, kā tie definēti šīs direktīvas 2. panta 2. punktā, kas viņus pavada vai pievienojas viņiem, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā un ir tiesīgi izmantot tajā paredzētās tiesības.
(
59
)	Skat. Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktu un spriedumu Dano (72. punkts).
(
60
)	Tas attiecas uz pirmo triju uzturēšanās mēnešu periodu (šīs direktīvas 6. pants) vai ilgāku darba meklēšanas periodu (minētās direktīvas 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts). Skat. spriedumus Dano (64. un 65. punkts), kā arī 2016. gada 25. februāris, García‑Nieto u.c. (C‑299/14, EU:C:2016:114, 44. punkts). Par tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi skat. arī spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, turpmāk tekstā – “spriedums CG”, EU:C:2021:602, 75. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
(
61
)	Atgādinājumam par šo uzturēšanās tiesību nosacījumiem skat. spriedumu CG (76. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Skat. arī Komisijas paziņojumu “Vadlīnijas par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties” (OV C, 2023/1392), 11.1.2. un 11.1.3. punkts (50. lpp.). Skat. turklāt Martin, D., “Article 24 – Égalité de traitement”, Directive 2004/38 relative au droit de séjour des citoyens de l’Union européenne et des membres de leur famille, Bruylant, Brisele, 2020, 373.–396. lpp., it īpaši 383. lpp., 24. punkts.
(
62
)	Skat. spriedumu Alimanovic (53. un 54. punkts).
(
63
)	Skat. Direktīvas 2004/38 24. pantu un spriedumu, 2016. gada 25. februāris, García‑Nieto u.c. (C‑299/14, EU:C:2016:114, 44. punkts). Turklāt jāatgādina, ka LESD 18. pantu nav paredzēts piemērot gadījumā, kad, iespējams, ir atšķirīga attieksme pret dalībvalstu un trešo valstu pilsoņiem. Skat. spriedumu, 2009. gada 4. jūnijs, Vatsouras un Koupatantze (C‑22/08 un C‑23/08, EU:C:2009:344, 52. punkts); Atzinums 1/17 (ES un Kanādas CETA), 2019. gada 30. aprīlis (EU:C:2019:341, 169. punkts), un spriedums, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 51. punkts).
(
64
)	Par Direktīvas 2011/98 12. panta izstrādes vēsturi skat. it īpaši Iglesias Sánchez, S., “Article 12 – Right to equal treatment”, no: Hailbronner, K., un Thym, D., EU Immigration and Asylum Law: a Commentary, minēts iepriekš, 7.–9. punkts (919. lpp.), kā arī 29. un 30. punkts (922. un 923. lpp.).
(
65
)	Mans izcēlums. Skat. it īpaši spriedumu INPS C‑302/19 (34. punkts). Attiecībā uz politisko kompromisu skat. it īpaši Beduschi, A., minēts iepriekš, it īpaši 2.2. punkts (218. un 219. lpp.). Par norisēm kopš Eiropadomes 1999. gada 15. un 16. oktobra Tamperes sanāksmes secinājumiem skat. arī Tsourdi, E., un Philippe De Bruycker, P., Research Handbook on EU Migration and Asylum Law, Edward Elgar Publishing, Northemptona, 2022, it īpaši 1. nodaļa “The evolving EU asylum and migration law”, 1.–55. lpp., it īpaši 2.1.6.1. punkta otrā daļa (20. un 21. lpp.).
(
66
)	Skat. arī spriedumu, 2024. gada 19. decembris, Caisse d’allocations familiales des Hauts‑de‑Seine (C‑664/23, EU:C:2024:1046, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
67
)	Salīdzinājumam skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Komisija/Austrija (Ģimenes pabalstu indeksācija) (C‑328/20, EU:C:2022:468, 108. punkts).
(
68
)	Par konstatējumu, ka visas pārējās direktīvas, kas attiecas uz likumīgu migrāciju, neattiecas uz “sociālo palīdzību” minimālo ienākumu atbalsta veidā, kas paredzēta, lai segtu būtiskās iztikas izmaksas, skat. Thym, D., European Migration Law, minēts iepriekš, it īpaši 483. lpp.
(
69
)	Skat. Direktīvas 2011/98 un Direktīvas 2024/1233 2. apsvērumu. Runājot par jaunajā Direktīvā 2024/1233 paredzēto tiesību vienlīdzību, šīs direktīvas 28., 30., 31. un 34. apsvēruma formulējums ir gandrīz identisks attiecīgi Direktīvas 2011/98 19., 20., 21. un 24. apsvēruma formulējumam. Slīprakstā iezīmēti tie apsvērumi, kas attiecas uz sociālo nodrošinājumu.
(
70
)	Skat. šo secinājumu 25. zemsvītras piezīmi.
(
71
)	Skat. Direktīvas 2011/98 12. panta 2. punktu, kā arī Direktīvas 2003/109 11. panta 2., 3. un 4. punktu. Skat. arī spriedumu INPS C‑302/19 (38. un 39. punkts). Par iespēju pieņemt labvēlīgākus noteikumus skat. arī Direktīvas 2011/98 13. panta 2. punktu un Direktīvas 2003/109 11. panta 5. punktu.
(
72
)	Attiecībā uz ietvaru, kādā var veikt Tiesas pārbaudi, skat. it īpaši spriedumu Alimanovic (60. un 61. punkts). Skat. arī Muir, E., EU Equality Law: The First Fundamental Rights Policy of the EU, Oxford University Press, Oksforda, 2018, it īpaši 3. nodaļa “EU Equality Law at a Constitutional Crossroads”, 58.–109. lpp., it īpaši 103. lpp.
(
73
)	Skat. šo secinājumu 19. punktu.
(
74
)	Skat. šo secinājumu 46. un 47. punktu.
(
75
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2015. gada 16. septembris, Komisija/Slovākija (C‑361/13, EU:C:2015:601, 47., 52. un 55. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
76
)	Skat. spriedumu, 2015. gada 16. septembris, Komisija/Slovākija (C‑361/13, EU:C:2015:601, 60. punkts).
(
77
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 8. marts, Jauch (C‑215/99, EU:C:2001:139, 17. punkts).
(
78
)	Skat. šo secinājumu 17. punktu.
(
79
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 24. aprīlis, Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233, 91. punkts).
(
80
)	Skat. šo secinājumu 18. punktu.
(
81
)	Izdaru atsauci uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu (11. un 12. lpp.).
(
82
)	Tas ir pielīdzināms spriedumam CG (92. punkts). Šis spriedums attiecas uz situāciju, kad “mobilais” Savienības pilsonis nevar atsaukties uz Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktā paredzēto diskriminācijas aizlieguma principu (skat. minētā sprieduma 80. punktu).
(
83
)	Attiecībā uz šo frāzi skat. šādu komentāru par spriedumu CG: De Becker, E., “Social security in the fundamental rights case law of the Court of Justice”, Research Handbook on European Social Security Law, minēts iepriekš, 2.–29. lpp., it īpaši 7. lpp., kā arī 16. un nākamās lpp., it īpaši 17. lpp. Šīs autores ieskatā šajā spriedumā Tiesa skaidri norādījusi dalībvalstīm uz nepieciešamību nodrošināt aizsardzību pat tad, ja Līgumu vai Savienības sekundāro tiesību aktu normas nenosaka, kā šī aizsardzība būtu jānodrošina. Par atsevišķu Hartas tiesību piemērošanu situācijā, kad Savienības pilsonim ir valsts uzturēšanās tiesības ar labvēlīgākiem nosacījumiem nekā Direktīvā 2004/38 noteikti, skat. arī apsvērumus Lenaerts, K., The broadening of EU competences through the case law of the Court of Justice: myth or reality?, ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, ERA, Trīre, 2023, Nr. 4, 589.–598. lpp., it īpaši 40. zemsvītras piezīme (596. lpp.).