62023TO0477
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (trešā palāta paplašinātā sastāvā)
2025. gada 11. jūnijā (
*1
)
Atcelšanas prasība – Ekonomikas un monetārā politika – Banku savienība – Kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību vienotais noregulējuma mehānisms (VNM) – Regula (ES) Nr. 806/2014 – Direktīva 2014/59/ES – Kopīgs lēmums par minimuma prasības noteikšanu pašu kapitālam un atbilstīgajām saistībām – Vispārējās tiesas kompetence – Tieša skāruma neesība – Nepieņemamība
Lietā T‑477/23
DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank
,
Frankfurt am Main
, Frankfurte pie Mainas (Vācija), ko pārstāv H. Berger, M. Weber un D. Schoo, advokāti,
prasītāja,
pret
Vienoto noregulējuma valdi (VNV), ko pārstāv H. Ehlers, M. Fernández Rupérez, A. Lapresta Bienz un J. Rius Riu, pārstāvji,
atbildētāja,
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: tiesneši H. Kanninens [H. Kanninen], kurš pilda palātas priekšsēdētāja pienākumus, P. Škvaržilova‑Pelcla [P. Škvařilová‑Pelzl], I. Nemms [I. Nõmm], G. Šteinfate [G. Steinfatt] (referente) un D. Kukovecs [D. Kukovec],
sekretārs: V. Di Buči [V. Di Bucci],
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu, it īpaši:
–
prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2023. gada 31. jūlijā,
–
iebildi par nepieņemamību, kuru VNV izvirzījusi ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2023. gada 30. oktobrī,
–
prasītājas apsvērumus par iebildi par nepieņemamību, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2023. gada 18. decembrī,
–
Eiropas Parlamenta, Eiropas Savienības Padomes un Eiropas Komisijas pieteikumus par iestāšanos lietā, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2023. gada 19. oktobrī un 15. novembrī,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, prasītāja DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, lūdz – galvenokārt – atcelt kopīgo 2023. gada 6. aprīļa Lēmumu RC/JD/2022/22 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) par minimuma prasības noteikšanu pašu kapitālam un atbilstīgajām saistībām (turpmāk tekstā – “MREL”) pašai un pieciem tās meitasuzņēmumiem un – pakārtoti – konstatēt, ka šis lēmums juridiski nav spēkā.
Tiesvedības priekšvēsture
2
Prasītāja ir DZ Bank Gruppe – Vācijas kooperatīvo banku finanšu grupas – vadošā sabiedrība. Vācijā tā ir klasificēta kā viena no vadošajām bankām, un grupas kopējie aktīvi 2022. gada 31. decembrī sasniedza 627 miljardus EUR. Banku savienībā prasītājai ir meitasuzņēmumi Vācijā un Luksemburgā. Tās meitasuzņēmums Fundamenta Lakáskassza Zrt. atrodas ārpus banku savienības – Ungārijā.
3
2017. gadā Vienotā noregulējuma valde (VNV) atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV 2014, L 173, 190. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, 88. pantam izveidoja prasītājai un tās meitasuzņēmumiem noregulējuma kolēģiju, kurā konkrēti ietilpa, pirmkārt, VNV kā minētās kolēģijas priekšsēdētāja un grupas līmeņa noregulējuma iestāde un, otrkārt, Magyar Nemzeti Bank (Ungārijas Valsts banka) kā Ungārijas meitasuzņēmuma noregulējuma iestāde.
4
2022. gada 8. decembrī VNV izpildsesijā paplašinātā sastāvā provizoriski apstiprināja apstrīdētā lēmuma projektu, un to bija paredzēts izskatīt noregulējuma kolēģijā. 2022. gada 15. decembrī VNV sāka apspriešanās procedūru ar prasītāju par projektu. 2023. gada 10. janvāra vēstulē prasītāja iesniedza apsvērumus. 2023. gada 8. februārī apstrīdētā lēmuma projekts tika izskatīts minētajā kolēģijā, kura secināja, ka pēc apspriešanās procedūras projekts nav jāgroza. 2023. gada 24. martā VNV kā grupas līmeņa noregulējuma iestāde noregulējuma kolēģijai nosūtīja apstrīdētā lēmuma projekta galīgo redakciju. 2023. gada 28. martā kolēģijā tika panākta vienošanās par apstrīdēto lēmumu, un pēc tam tas tika nodots VNV un Ungārijas Valsts bankai, lai veiktu attiecīgos iekšējos apstiprināšanas procesus.
5
2023. gada 5. aprīlī izpildsesijā paplašinātā sastāvā VNV ņēma vērā iepriekš aprakstīto kopīgo lēmumu pieņemšanas procesu un, pamatojoties uz to, apstiprināja apstrīdētajā lēmumā izklāstīto vienošanos.
6
Tajā pašā izpildsesijā paplašinātā sastāvā VNV pieņēma Lēmumu SRB/EES/2022/215, ar kuru tās jurisdikcijā esošajam prasītājas vadītās grupas vienībām noteica MREL, proti, prasītājai un tās meitasuzņēmumiem Bausparkasse Schwäbisch Hall AG, DZ HYP AG un Team Bank AG, kuru juridiskā adrese ir Vācijā, un tās meitasuzņēmumam DZ Privatbank SA, kura juridiskā adrese ir Luksemburgā. Lēmumā SRB/EES/2022/215 valsts noregulējuma iestādēm ir uzdots īstenot minēto MREL (šī lēmuma 4. pants) un uzraudzīt tās saglabāšanu (minētā lēmuma 6. pants).
7
2023. gada 6. aprīlī VNV priekšsēdētājs parakstīja apstrīdēto lēmumu. Pēc parakstīšanas dokumentā ir iekļauts apsvērums, ka attiecīgo iestāžu pārstāvji ir snieguši rakstisku piekrišanu kopīgajam lēmumam par MREL. Apstrīdētā lēmuma I pielikumā ir ietverta rakstveida vienošanās, kas datēta ar 2023. gada 6. aprīli un ko parakstījis Ungārijas noregulējuma iestādes, proti, Ungārijas Valsts bankas, prezidents, ka tā piekrīt kopīgajam lēmumam, kuru VNV ierosināja un iesniedza 2023. gada 24. martā.
8
2023. gada 14. aprīlī Vācijas noregulējuma iestādei, proti, Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (BaFin, Federālais finanšu pakalpojumu uzraudzības dienests), tika iesniegts VNV 2023. gada 5. aprīļa Lēmums SRB/EES/2022/215, kuru tā pēc tam īstenoja ar prasītājai adresētu 2023. gada 26. maija lēmumu.
9
2023. gada 17. maija vēstulē Luksemburgas noregulējuma iestāde, proti, Commission de surveillance du secteur financier (CSSF), informēja meitasuzņēmumu DZ Privatbank par Lēmumā SRB/EES/2022/215 noteiktās MREL īstenošanu un iesniedza tai minēto lēmumu.
10
2023. gada 22. maija elektroniskā pasta vēstulē VNV kā grupas līmeņa noregulējuma iestāde prasītājai kā grupas mātesuzņēmumam Savienībā iesniedza apstrīdēto lēmumu kopā ar kopīgo lēmumu par grupas noregulējuma plānu un šī plāna kopsavilkumu.
11
2023. gada 3. jūlijā prasītāja saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 806/2014 (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu, un groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 225, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, 85. panta 3. punktu VNV Pārsūdzību izskatīšanas grupā iesniedza pārsūdzību par apstrīdēto lēmumu.
12
2023. gada 5. jūlijā prasītāja saskaņā ar tām pašām tiesību normām VNV Pārsūdzību izskatīšanas grupā iesniedza pārsūdzību arī par Lēmumu SRB/EES/2022/215.
13
Pārsūdzības tika noraidītas ar VNV Pārsūdzību izskatīšanas grupas 2023. gada 15. decembra lēmumu apvienotajās lietās 2/23 un 3/23. Minētā grupa uzskatīja, ka prasītājas pārsūdzība par apstrīdēto lēmumu bija pieņemama, bet nepamatota, un pārsūdzība par Lēmumu SRB/EES/2022/215 – nepieņemama.
14
2024. gada 26. februārī prasītāja Vispārējās tiesas kancelejā cēla prasību par VNV Pārsūdzību izskatīšanas grupas lēmumu, un tā tika reģistrēta ar numuru T‑116/24.
Lietas dalībnieku prasījumi
15
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
galvenokārt – atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
pakārtoti – atzīt, ka apstrīdētais lēmums ir juridiski neesošs;
–
piespriest VNV atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
16
VNV prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
galvenokārt – atzīt prasību par nepieņemamu;
–
pakārtoti – apturēt tiesvedību līdz brīdim, kad tiek pieņemts nolēmums lietā T‑71/22;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
17
Ja atbildētājs to lūdz, Vispārējā tiesa saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 1. punktu var lemt par nepieņemamību, neizskatot lietu pēc būtības.
18
Šajā gadījumā Vispārējā tiesa uzskata, ka ir guvusi pietiekamu skaidrību no lietas materiāliem, un saskaņā ar šo pantu nolemj pieņemt nolēmumu, neveicot turpmākas procesuālās darbības.
19
VNV iebildi par kompetences neesību un nepieņemamību pamato ar četriem motīviem.
20
Pirmkārt, tā apgalvo, ka “kopīgs lēmums” nav tiesību akts, kas tai ir piedēvējams. Šajā ziņā tā norāda, ka Savienības tiesas ir apstiprinājušas, ka tādu struktūru akti, kuras nav Savienības iestādes vai struktūras, neietilpst Savienības tiesu kompetencē saskaņā ar LESD 263. pantu, tādējādi norādot uz Vispārējās tiesas kompetences neesību lemt par šo strīdu.
21
Otrkārt, kopīgs lēmums esot tikai sagatavojošs akts citam lēmumam. Treškārt, tas neesot adresēts prasītājai un to neskarot tieši un individuāli, un tālab tai neesot locus standi. Ceturtkārt, VNV uzskata, ka prasība ir nepieņemama ar pirmstiesas procedūru saistītā nosacījuma dēļ.
22
Prasītāja apstrīd VNV argumentāciju un uzskata, ka prasība ir pieņemama.
23
Pirmām kārtām – runājot par apstrīdētā lēmuma autoru – šo lēmumu VNV esot pieņēmusi kā grupas līmeņa noregulējuma iestāde. VNV ar kopīgo lēmumu esot noteikusi MREL, īstenojot ar Regulas Nr. 806/2014 12. panta 1. punktu tai piešķirto kompetenci.
24
Pirmkārt, noregulējuma kolēģija pati nepieņemot tiesību aktus, bet esot tikai ietvars, kurā noregulējuma iestādes uzdevumus var veikt kopīgi. Ungārijas noregulējuma iestāde, proti, Ungārijas Valsts banka, esot tikai devusi piekrišanu apstrīdētajam lēmumam.
25
Otrkārt, pārņemot argumentāciju, ko VNV Pārsūdzību izskatīšanas grupa izmantojusi 2023. gada 15. decembra lēmumā, prasītāja apgalvo, ka kopīgais lēmums ir individuālu lēmumu ar vienādu saturu kopums un ka to ir apstiprinājušas visas iesaistītās noregulējuma iestādes. Prasītāja uzskata, ka jānošķir divas situācijas. Domstarpību gadījumā katra noregulējuma iestāde, īstenojot savu kompetenci, atsevišķi pieņem lēmumu par MREL (Direktīvas 2014/59 45.h panta 4. un 6. punktā aprakstītā situācija). Savukārt kopīga lēmuma gadījumā katra noregulējuma iestāde pieņem individuālu lēmumu, kas atbilst iepriekš pieņemtajam kopīgajam lēmumam (Direktīvas 2014/59 45.h panta 2. un 4. punktā aprakstītā situācija).
26
Treškārt, apstāklis, ka attiecīgās noregulējuma iestādes vienojas par vienu un to pašu lēmuma tekstu, nenozīmējot, ka kopīgais lēmums ir tikai vienošanās iestāžu iekšējo attiecību kontekstā. Vienošanās starp noregulējuma kolēģijas dalībniekiem esot tikai priekšnosacījums kopīgajam lēmumam, bet nevarot tikt tam pielīdzināta.
27
Otrām kārtām – pirmkārt, apstrīdētais lēmums radot saistošas tiesiskās sekas ārējās attiecībās, jo noregulējuma kolēģijas kopīgais lēmums esot galīgs lēmums, nevis tikai iestādes iekšējs sagatavojošs akts, un tas ir saistošs attiecīgajām iestādēm. Ar apstrīdēto lēmumu VNV, īstenodama pilnvaras saskaņā ar Regulas Nr. 806/2014 12. pantu, esot prasītājai jau galīgi noteikusi MREL, jo saskaņā ar Direktīvas 2014/59 45.h panta 7. punktu kopīgais lēmums par MREL noteikšanu VNV ir saistošs.
28
Argumentam, ka apstrīdētais lēmums bija jāīsteno ar VNV un BaFin lēmumu, ar kuru nosaka MREL, neesot nozīmes, jo šajā gadījumā kopīgajā lēmumā jau ir ietverts galīgais lēmums, kas, neņemot vērā VNV, kā arī BaFin rīcības brīvību, bija tiem saistošs, izdodot turpmākos tiesību aktos.
29
Otrkārt, apstrīdētais lēmums vismaz tieši un individuāli skarot prasītāju LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, jo kopīgais lēmums ir adresēts aplūkotajām iestādēm un tās skar tieši un individuāli neatkarīgi no to adresātu statusa.
30
Treškārt, saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu prasītājai esot locus standi un nepieciešamā interese celt prasību. Vēlamā apstrīdētā lēmuma atcelšana pati par sevi radītu tiesiskas sekas, jo tā atņemtu pamatojumu VNV lēmumam par MREL noteikšanu un tālab arī BaFin lēmumam par MREL – BaFin tad, atbildot uz prasītājas iebildumu, būtu pienākums atcelt lēmumu.
31
Turklāt prasītāja esot bijusi apstrīdētā lēmuma adresāte, jo adresāta statuss izrietēja no Direktīvas 2014/59 45.h panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā un Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2016/1075 (2016. gada 23. marts), ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/59/ES attiecībā uz regulatīvajiem tehniskajiem standartiem, ar kuriem precizē atveseļošanas plānu, noregulējuma plānu un grupas noregulējuma plānu saturu, minimālos kritērijus, kas kompetentajai iestādei ir jānovērtē attiecībā uz atveseļošanas plāniem un grupas atveseļošanas plāniem, nosacījumus grupas finansiālajam atbalstam, prasības neatkarīgiem vērtētājiem, norakstīšanas un konvertācijas pilnvaru līgumisku atzīšanu, paziņošanas prasību un apturēšanas paziņojuma procedūras un saturu un noregulējuma kolēģiju operatīvās funkcijas (OV 2016, L 184, 1. lpp.), 92. panta 1. punktā skaidri noteiktā VNV pienākuma kopīgos lēmumus pēc to pieņemšanas iesniegt prasītājai.
32
Prasītāja arī noraida VNV argumentu, ka tai neesot intereses panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu tāpēc, ka šī atcelšana tai nesniegtu nekādas priekšrocības, jo, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma kopīgo raksturu, VNV pati nekādā gadījumā nevarētu aizstāt šo aktu, bet tā varot vienīgi atsākt procedūru noregulējuma kolēģijā, kas ir procedūra, kurā tā nevarētu noteikt konkrētu MREL līmeni citiem minētās kolēģijas dalībniekiem. Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka MREL noteikšanai nav obligāti nepieciešams kopīgs lēmums. Ja netiek pieņemts kopīgs lēmums, MREL noteikšana tiek veikta ar atsevišķiem attiecīgo noregulējuma iestāžu lēmumiem atbilstoši Direktīvas 2014/59 45.h panta 4.–6. punktam, un tādējādi VNV varētu pieņemt lēmumu, kurā būtu ņemtas vērā iespējamās Vispārējās tiesas prasības.
33
Trešām kārtām – prasītāja noraida prasību par iepriekšēju procedūru, būtībā atsaucoties uz to, ka šis jautājums nav noskaidrots tiesā. Tā apgalvo, ka pastāvot tiešs risks, ka tiks pārkāptas tās pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta 1. punktā, ja prasība par iepriekšēju procedūru saskaņā ar LESD 263. panta piekto daļu kopsakarā ar Regulas Nr. 806/2014 85. panta 3. punkta pirmo daļu un 86. panta 1. punktu neļautu šo prasību pieņemt Vispārējā tiesā.
Par apstrīdētā lēmuma būtību un Vispārējās tiesas kompetenci lemt par šo strīdu
34
VNV uzskata, ka gan procedūra, kuras iznākumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, gan tā saturs liecina, ka apstrīdētais lēmums nav tai piedēvējams tiesību akts. Lai pamatotu šo argumentu, tā apgalvo, ka apstrīdēto lēmumu kā kopīgu lēmumu tā nav pieņēmusi viena pati, bet gan kopā ar Ungārijas noregulējuma iestādi, proti, Ungārijas Valsts banku, noregulējuma kolēģijā. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā esot ņemta vērā vienošanās, ko minētās iestādes panākušas, lai galu galā nodrošinātu plānotās noregulējuma stratēģijas pareizu īstenošanu. Tā esot integrēta vienošanās par visiem grupas dalībniekiem noteiktajām attiecīgajām MREL, un noregulējuma stratēģijā tiktu ņemtas vērā pārējo dalībnieku MREL un šī stratēģija būtu atkarīga no tām.
35
Vispārējās tiesas kompetencē ir izskatīt prasības, kas celtas saskaņā ar LESD 263. pantu, tikai pret Savienības iestāžu un struktūru aktiem (rīkojums, 2020. gada 6. oktobris, Sharpston/Padome un dalībvalstu valdību pārstāvji, T‑550/20, nav publicēts, EU:T:2020:475, 33. punkts).
36
Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jābūt iespējai celt atcelšanas prasību par visiem Savienības iestāžu un struktūru pieņemtajiem aktiem neatkarīgi no to veida vai formas, ar nosacījumu, ka to mērķis ir radīt tiesiskas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1993. gada 30. jūnijs, Parlaments/Padome un Komisija, C‑181/91 un C‑248/91, EU:C:1993:271, 13. punkts, 2004. gada 13. jūlijs, Komisija/Padome, C‑27/04, EU:C:2004:436, 44. punkts, un 2015. gada 28. aprīlis, Komisija/Padome, C‑28/12, EU:C:2015:282, 14. punkts).
Par kopīgā lēmuma tiesiskajām sekām
37
Apstrīdētajā lēmumā, kura nosaukums ir “kopīgais lēmums”, noteikts, ka “VNV un [Ungārijas Valsts banka] kā noregulējuma iestādes, kas darbojas noregulējuma kolēģijā, ir panākušas kopīgu lēmumu, vienojoties par”MREL, kas saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2.–4. pantu jāievēro prasītājai un tās pieciem meitasuzņēmumiem. Šīs MREL ir precizētas apstrīdētā lēmuma I–III sadaļā. Turklāt uz apstrīdētā lēmuma ir VNV priekšsēdētāja paraksts VNV vārdā ar norādi “the representatives of the relevant resolution authorities have agreed to this joint decision on MREL by means of a written agreement” (attiecīgo iestāžu pārstāvji ir rakstveidā vienojušies par šo kopīgo lēmumu par MREL). Ungārijas noregulējuma iestādes, proti, Ungārijas Valsts bankas, piekrišana, ko parakstījis tās prezidents, ir pievienota apstrīdētajam lēmumam.
38
Tādējādi apstrīdētais lēmums attiecas uz MREL noteikšanu prasītājai un tās pieciem meitasuzņēmumiem, no kuriem viens atrodas ārpus banku savienības.
39
Kompetence noteikt MREL grupai, kurā ietilpst prasītāja un tās meitasuzņēmumi Vācijā un Luksemburgā, ir VNV (Regulas Nr. 806/2014 12. panta 1. punkts), kas ir minētās “pārrobežu grupas” noregulējuma iestāde (skat. Regulas Nr. 806/2014 7. panta 2. punkta b) apakšpunktu kopsakarā ar šīs pašas regulas 3. panta 1. punkta 24. apakšpunktu).
40
Tomēr, tā kā “pārrobežu grupa” ietver tikai tās vienības dalībvalstīs, kas piedalās banku savienībā (Regulas Nr. 806/2014 3. panta 1. punkta 24. apakšpunkts), VNV kompetencē nav noteikt MREL visai grupai, jo prasītājas Ungārijas meitasuzņēmums veic uzņēmējdarbību valstī, kas nepiedalās banku savienībā.
41
Ungārijas meitasuzņēmuma Fundamanta Lakáskassza noregulējuma iestāde ir Ungārijas Valsts banka (apstrīdētā lēmuma 11. apsvērums kopsakarā ar apstrīdētā lēmuma pielikumu).
42
Prasītājas grupa kopumā, ieskaitot Ungārijas meitasuzņēmumu, ir “pārrobežu grupa” Direktīvas 2014/59 2. panta 1. punkta 27. apakšpunkta izpratnē, jo tās vienības veic uzņēmējdarbību vairākās dalībvalstīs.
43
Saskaņā ar Direktīvas 2014/59 88. panta 1. punkta pirmo daļu grupas noregulējuma iestādes pārrobežu grupām izveido noregulējuma kolēģijas, kas nodrošina sistēmu tādu MREL sagatavošanai, ko nosaka grupām konsolidēti un meitasuzņēmumu līmenī (skat. Direktīvas 2014/59 88. panta 1. punkta otrās daļas i) apakšpunktu). Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma 6. apsvēruma izriet, ka VNV 2017. gadā prasītājai un pieciem tās meitasuzņēmumiem izveidoja noregulējuma kolēģiju, kuras dalībnieki atbilstoši Direktīvas 2014/59 88. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktam konkrēti ir VNV un Ungārijas Valsts banka.
44
Šādā kolēģijā attiecīgās noregulējuma iestādes apspriež to MREL priekšlikumus, kas piemērojamas konsolidēti, mātesuzņēmuma un katra meitasuzņēmuma līmenī, un minēto MREL saskaņošanu (Deleģētās regulas 2016/1075 89. pants). Kolēģiju vada grupas līmeņa noregulējuma iestāde (Direktīvas 2014/59 88. panta 5. punkts).
45
Ja grupā ir vienības, kas uzņēmējdarbību veic dalībvalstīs, kuras piedalās banku savienībā, kā arī dalībvalstīs, kas tajā nepiedalās, VNV pārstāv iesaistīto dalībvalstu noregulējuma iestādes, lai apspriestos un sadarbotos ar neiesaistītajām dalībvalstīm (Regulas Nr. 806/2014 32. panta 1. punkts un apstrīdētā lēmuma 10. apsvērums). Tādējādi Vācijas un Luksemburgas noregulējuma iestādes noregulējuma kolēģijā piedalījās tikai kā novērotāji (apstrīdētā lēmuma 6. un 9. apsvērums).
46
Lai noregulējuma kolēģijā noteiktu MREL summas, kas piemērojamas noregulējuma grupas konsolidētajā līmenī un individuāli meitasuzņēmumiem, Direktīvas 2014/59 88. panta 1. punkta otrās daļas i) apakšpunktā tostarp ir atsauce uz šīs pašas direktīvas 45.h pantu, kurā paredzētas divas alternatīvas procedūras, lai panāktu koordinētu MREL noteikšanu.
47
Ieteiktā procedūra ir kopīga lēmuma izstrāde atbilstoši Direktīvas 2014/59 45.h panta 1. punktam, saskaņā ar kuru grupas līmeņa noregulējuma iestāde un noregulējuma iestādes, kas atbild par noregulējuma grupas meitasuzņēmumiem, dara visu iespējamo, lai panāktu kopīgu lēmumu par prasības apmēru, ko piemēro konsolidētajā noregulējuma grupas līmenī, un par prasības apmēru, ko piemēro individuāli katram meitasuzņēmumam. Kopīgais lēmums ir saistošs attiecīgajām noregulējuma iestādēm (Direktīvas 2014/59 45.h panta 7. punkts).
48
Ja šāds kopīgs lēmums netiek pieņemts četru mēnešu laikā, iestādes, kuras ir kompetentas par, pirmkārt, konsolidēto MREL grupas līmenī un, otrkārt, par individuālo MREL, nosaka MREL, pienācīgi ņemot vērā citu attiecīgo iestāžu un attiecīgās noregulējuma vienības paustos viedokļus un atrunas (Direktīvas 2014/59 45.h panta 3. punkts). Attiecībā uz šo alternatīvu 45.h panta 4.–6. punktā ir paredzēti īpaši noteikumi.
49
Tā kā VNV un Ungārijas noregulējuma iestāde, proti, Ungārijas Valsts banka, pieņēma kopīgu lēmumu, tās sadarbojās, lai katra no iesaistītajām iestādēm atbilstoši kompetencei vēlāk noteiktu MREL. Proti, ar apstrīdēto lēmumu VNV un Ungārijas noregulējuma iestāde kā noregulējuma iestādes un noregulējuma kolēģijas dalībnieces pauž piekrišanu prasītājai un visiem tās meitasuzņēmumiem noteiktajām MREL, ko VNV kā kolēģijas priekšsēdētāja iekļāvusi apstrīdētā lēmuma I–III iedaļā.
50
Apstrīdētais lēmums rada tiesiskas sekas, jo saskaņā ar Direktīvas 2014/59 45.h panta 7. punktu “attiecīgās” noregulējuma iestādes (skat. šī sprieduma 78. punktu) ir savstarpēji saistītas, jo tās apņemas ievērot MREL, kas jānosaka, īstenojot to attiecīgās kompetences.
51
VNV kā noregulējuma iestādei, kas pilnvarota noteikt MREL noregulējuma vienībai un meitasuzņēmumiem, kuri uzņēmējdarbību veic dalībvalstīs, kas piedalās banku savienībā, jāņem vērā MREL, kas noteiktas apstrīdētā lēmuma I un II iedaļā. Tas pats attiecas uz Ungārijas noregulējuma iestādi, proti, Ungārijas Valsts banku, kurai jāievēro MREL, kas noteikta III iedaļā.
52
No tā izriet, ka, sagatavojot un parakstot apstrīdēto lēmumu, kā izklāstīts šī sprieduma 3.–7. punktā, VNV piedalījās apstrīdētā lēmuma, kas rada tiesiskas sekas, pieņemšanā.
Par kopīgā lēmuma “hibrīdo” raksturu
53
Attiecībā uz VNV argumentu, ka apstrīdēto lēmumu kā kopīgo lēmumu tā nav pieņēmusi viena pati, bet gan noregulējuma kolēģijā kopā ar Ungārijas noregulējuma iestādi, rodas jautājums, kādā mērā apstrīdēto lēmumu var uzskatīt par aktu, kas pakļauts pārbaudei Savienības tiesā.
54
Apstrīdētais lēmums – kā pamatoti norādīja VNV – radās no vienošanās, un no tā 7. apsvēruma skaidri izriet, ka to kopīgi pieņēma VNV kā grupas noregulējuma iestāde, no vienas puses, un tādas valsts noregulējuma iestāde, kura nepiedalās banku savienībā, no otras puses.
55
Tādējādi, no vienas puses, bez VNV piekrišanas kopīgs lēmums nevarēja tikt pieņemts. No otras puses, saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 5. pantu un atbilstoši Deleģētās regulas 2016/1075 91. panta 3. punktam kopīgā lēmuma pieņemšanai ir nepieciešama arī Ungārijas noregulējuma iestādes, proti, Ungārijas Valsts bankas, piekrišana.
56
Tomēr apstrīdētā lēmuma “hibrīdais” raksturs, kas izriet no apstākļa, ka to pieņēma VNV un Ungārijas Valsts banka, tomēr nenozīmē, ka to nav pieņēmusi VNV.
57
Proti, gan dokumenta, kas attiecas uz apstrīdēto lēmumu, ievaddaļa (“as agreed by the Single Resolution Board [..] and Magyar Nemzeti Bank”, t.i., “saskaņā ar [VNV] un [Ungārijas Valsts bankas] vienošanos”), gan VNV priekšsēdētāja paraksts VNV vārdā apliecina, ka VNV ir viens no kopīgā lēmuma autoriem. Turklāt no apstrīdētā lēmuma 10. apsvēruma pirmā teikuma izriet, ka VNV rīkojās kā grupas līmeņa noregulējuma iestāde. Kā noteikts šī lēmuma 12. apsvērumā, kopīgais lēmums ir balstīts uz Direktīvas 2014/59 45.h pantu, kurā paredzēts, ka grupas līmeņa noregulējuma iestāde un par meitasuzņēmumiem atbildīgās noregulējuma iestādes dara visu iespējamo, lai pieņemtu kopīgu lēmumu. Tādējādi, pieņemot apstrīdēto lēmumu kopā ar Ungārijas noregulējuma iestādi, proti, Ungārijas Valsts banku, VNV rīkojās, pamatojoties uz kompetenci, kas tai piešķirta ar Savienības tiesību aktiem. VNV apstrīdēto lēmumu kopā ar tādas dalībvalsts noregulējuma iestādi, kura nepiedalās [banku savienībā], varēja pieņemt tikai Savienības likumdevēja piešķirto lēmumpieņemšanas pilnvaru dēļ.
58
Atšķirībā no sarežģītām administratīvām procedūrām, kurās piedalās valsts noregulējuma iestādes, bet kurās galīgo lēmumu pieņem VNV, piemēram, parasto iemaksu Vienotajā noregulējuma fondā (VNF) noteikšana (skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas [M. Campos Sánchez‑Bordona] secinājumus lietā Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:574, 34. un 35. punkts), apstrīdētais lēmums ir patiesa vienošanās, kas pieņemta uz vienlīdzīgiem pamatiem, pirms lēmumu pieņemšanas atbilstoši to kompetencei sadarbojoties attiecīgajai Ungārijas iestādei, proti, Ungārijas Valsts bankai un VNV.
59
Šajā lietā aplūkotais administratīvais process atšķiras no tiem administratīvajiem procesiem, kuru iznākumā tika pasludināts 1992. gada 3. decembra spriedums Oleificio Borelli/Komisija (C‑97/91, EU:C:1992:491) un 2018. gada 19. decembra spriedums Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023). Proti, lietās, kurās pasludināti šie spriedumi, tika aplūkotas vertikālas attiecības, jo valsts iestādes akts tiek pieņemts iepriekš un Savienības administratīvās iestādes lēmums tiek pieņemts procesa beigās. Jautājums, vai attiecīgajai Savienības iestādei ir rīcības brīvība, attiecas tieši uz šīm vertikālajām attiecībām.
60
Savukārt šī lieta ir saistīta ar pilnībā horizontālām attiecībām, kurās divas iestādes, proti, valsts noregulējuma iestāde, t.i., Ungārijas Valsts banka, un VNV, kam katrai ir savas kompetences, pieņem “kopīgu lēmumu”. Atšķirībā no vertikālajām attiecībām sarežģītos administratīvos procesos, kuros iesaistītas valsts un Savienības iestādes un kuros galīgā lēmuma pieņemšanas pilnvaru īstenošana ir izšķirošais elements, lai noteiktu, vai pārbaude jāveic Savienības tiesā vai valsts tiesās (skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas [M. Campos Sánchez‑Bordona] secinājumus lietā Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:574, 34. punkts), šajā situācijā kopīgā lēmuma līdzautori, to pieņemot, katrs īsteno savas pilnvaras neatkarīgi viens no otra. Katrā ziņā, pieņemot tādu kopīgu lēmumu kā apstrīdētais lēmums, VNV ir zināma rīcības brīvība un tai nav saistoši valsts iestādes priekšlikumi.
61
Tas, ka apstrīdētais lēmums ir VNV un Ungārijas noregulējuma iestādes, proti, Ungārijas Valsts bankas, vienošanās iznākums, nevar likt apšaubīt secinājumu, ka runa ir par aktu, kas pakļauts pārbaudei Savienības tiesā, jo, nosakot MREL, pamatojoties uz Direktīvas 2014/59 45.h pantā noteikto procedūru, VNV jāpiemēro un jāievēro minētās direktīvas 45. pants un nākamie panti.
62
Šajā ziņā tas, kā VNV piemēro šīs tiesību normas, nav atkarīgs no Ungārijas noregulējuma iestādes iesaistes, kura var arī nepiekrist VNV ierosinātajam kopīgajam lēmumam.
63
Šajā kontekstā Ungārijas noregulējuma iestādes, t.i., Ungārijas Valsts bankas, piekrišanas trūkums nebūtu liedzis VNV noteikt MREL vismaz piemērošanai dalībvalstīs, kuras piedalās banku savienībā. Proti, atbilstoši Direktīvas 2014/59 45.h panta 3. un 4. punktam, ja nav pieņemts kopīgs lēmums, lēmums par MREL jāpieņem VNV.
64
Tādējādi, pat ja Ungārijas noregulējuma iestādes iesaistīšanās ir nepieciešams posms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas procesā, šajā lietā piemērojamo Savienības tiesību normu ievērošanu, ņemot vērā VNV šajā ziņā īstenotās kompetences apjomu, nevar izslēgt no pārbaudes Savienības tiesā.
65
Šādos apstākļos Vispārējās tiesas kompetencē ir pārbaudīt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, un tālab iebilde par kompetences neesību jānoraida.
Par prasības pieņemamību
66
No LESD 263. panta ceturtās daļas izriet, ka jebkura fiziska vai juridiska persona var celt prasību par tiesību aktu, kas adresēts šai personai vai kas viņu skar tieši un individuāli, un par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem.
67
Pirmām kārtām, attiecībā uz prasītājas kā adresātes statusu jānoraida tās arguments, ka šis statuss izriet no Direktīvas 2014/59 45.h panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā un Deleģētās regulas 2016/1075 92. panta 1. punktā paredzētā VNV pienākuma kopīgos lēmumus pēc to pieņemšanas pārsūtīt.
68
Proti, saskaņā ar Direktīvas 2014/59 45.h panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktu kopīgo lēmumu “iesniedz noregulējuma vienībai tās noregulējuma iestāde”. Attiecībā uz noregulējuma grupas vienībām, kas nav noregulējuma vienības, saskaņā ar Direktīvas 2014/59 45.h panta 1. punkta otrās daļas b) apakšpunktu kopīgo lēmumu tām iesniedz šo vienību noregulējuma iestādes. Attiecībā uz grupas Savienības mātesuzņēmumu, kas pats nav noregulējuma vienība no tās pašas noregulējuma grupas, Direktīvas 2014/59 45.h panta 1. punkta otrās daļas c) apakšpunktā paredzēts, ka kopīgo lēmumu tam iesniedz noregulējuma vienības noregulējuma iestāde.
69
No tā izriet, ka Direktīvas 2014/59 45.h panta 1. punkta otrajā daļā nav noteikts, ka kopīgā lēmuma autors par to paziņo attiecīgajām vienībām, bet gan dažādu noregulējuma iestāžu pienākums atbilstoši to kompetencei “iesniegt” šo lēmumu.
70
Tādējādi šajā gadījumā tikai ar 2023. gada 22. maija elektroniskā pasta vēstuli VNV kā grupas līmeņa noregulējuma iestāde saskaņā ar Direktīvas 2014/59 45.h panta 1. punkta otrās daļas c) apakšpunktu apstrīdēto lēmumu pārsūtīja prasītājai kā grupas Savienības mātesuzņēmumam, savukārt valsts noregulējuma iestādes jau bija informētas pirms šī datuma, jo BaFin tika informēts 2023. gada 14. aprīlī un CSSF par to katrā ziņā tika informēta pirms 2023. gada 17. maija.
71
Otrām kārtām, tā kā prasītāja nav apstrīdētā lēmuma adresāte, šim lēmumam tā jāskar tieši.
72
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet – tāds nosacījums kā LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētais, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona jāskar tieši, nozīmē, ka jāizpilda divi kumulatīvi kritēriji, proti, pirmkārt, apstrīdētajam pasākumam ir tieši jāietekmē attiecīgās personas tiesiskais stāvoklis un, otrkārt, tas nedrīkst piešķirt nekādu rīcības brīvību šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā īstenošanu, kas ir pavisam automātiska un izriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (spriedumi, 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija, C‑463/10 P un C‑475/10 P, EU:C:2011:656, 66. punkts; 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci, no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 42. punkts, un spriedums, 2020. gada 28. oktobris, Associazione GranoSalus/Komisija, C‑313/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:869, 51. punkts).
73
VNV būtībā apgalvo, ka nav izpildīts pirmais no iepriekš minētajiem kritērijiem, proti, apstrīdētais lēmums prasītājas tiesisko stāvokli neietekmē tieši.
74
Lai pārbaudītu pirmo kritēriju, proti, apstrīdētā lēmuma spēju tieši ietekmēt prasītājas tiesisko stāvokli, jāņem vērā aplūkotā akta būtība un jāizvērtē šī ietekme, ņemot vērā tādus objektīvus kritērijus kā minētā akta saturs, un attiecīgā gadījumā, tā pieņemšanas konteksts, kā arī tā izdevējas iestādes pilnvaras (skat. spriedumu, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2//Parlaments un Padome, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
75
Attiecībā uz kopīgo lēmumu par pārrobežu grupu (skat. šī sprieduma 42. punktu) it īpaši jāņem vērā sistēma, ko Savienības likumdevējs ir ieviesis, lai noteiktu MREL katrai grupas vienībai Savienībā (skat. šī sprieduma 38.–48. punktu).
76
Šajā gadījumā gan apstrīdētajā lēmumā, gan Lēmumā SRB/EES/2022/215 noteiktas MREL tām grupas vienībām, pie kurām pieder prasītāja.
77
Tomēr apstrīdētais lēmums atspoguļo vienošanos, kas Savienības līmenī atbilstoši Direktīvai 2014/59 noslēgta starp VNV un Ungārijas noregulējuma iestādi, proti, Ungārijas Valsts banku, savukārt ar Lēmumu SRB/EES/2022/215, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulu Nr. 806/2014, šī vienošanās tiek īstenota tikai banku savienībā.
78
Tādējādi attiecībā uz apstrīdēto lēmumu tā saistošā iedarbība saskaņā ar Direktīvas 2014/59 45.h panta 7. punktu attiecas tikai uz “attiecīgajām” noregulējuma iestādēm, proti, tām, kuras, pieņemot kopīgo lēmumu, ir savstarpēji sasaistījušās. Šajā gadījumā runa ir par VNV un Ungārijas noregulējuma iestādi, proti, Ungārijas Valsts banku.
79
Tāpēc apstrīdētā lēmuma pieņemšana pati par sevi nerada nekādas citas tiesiskās sekas banku savienībā kā vien pienākumu, ko VNV pati uzliek Ungārijas noregulējuma iestādei, proti, Ungārijas Valsts bankai, piemērot MREL, par kuru tās ir vienojušās.
80
Savukārt attiecībā uz Lēmumu SRB/EES/2022/215 saskaņā ar Regulas Nr. 806/2014 12. panta 1. punktu VNV nosaka MREL, kas noregulējuma vienībām un noregulējuma grupām vienmēr jāizpilda. Kā noteikts minētās regulas 12. panta 5. punktā, VNV adresē noteikšanas rezultātā izdarītos konstatējumus valstu noregulējuma iestādēm, kuras VNV norādījumus īsteno atbilstoši 29. pantam.
81
Šajā gadījumā, pieņemot Lēmumu SRB/EES/2022/215, kura otrajā apsvērumā tostarp ir atsauce uz Regulas Nr. 806/2014 12.–12.k pantu un 29. pantu, VNV saskaņā ar iepriekš minētajiem pantiem pieņēma lēmumu, ar kuru tā banku savienībā noteica MREL grupai, pie kuras pieder prasītāja.
82
No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums tieši neietekmē prasītājas tiesisko stāvokli šī sprieduma 72. punktā minētās judikatūras izpratnē.
83
Šo konstatējumu neatspēko VNV Pārsūdzību izskatīšanas grupas 2023. gada 15. decembra lēmums saistītajās lietās 2/2023 un 3/2023, uz kuru atsaucas prasītāja. Pārsūdzību izskatīšanas grupas ieskatā kopīgais lēmums skar kredītiestādes intereses, jo tas nepārprotami maina tās tiesisko stāvokli (Pārsūdzību izskatīšanas grupas lēmuma 46. punkts). Pārsūdzību izskatīšanas grupa uzskatīja, ka apstrīdētais lēmums bija lēmums, ar kuru MREL tika noteikta galīgā veidā (Pārsūdzību izskatīšanas grupas lēmuma 48. punkts).
84
VNV Pārsūdzību izskatīšanas grupa vērtējumu par apstrīdēto lēmumu balstīja uz pieņēmumu, ka runa bija par vienkāršu dažādu noregulējuma iestāžu tā saukto “paralēlo” individuālo lēmumu kopumu, kuriem ir vienāds saturs un kurus katra no iesaistītajām noregulējuma iestādēm apstiprinājusi atsevišķi. Kopīgais lēmums esot tikai kompetento iestāžu lēmumu apkopojums vienā dokumentā, un minētie lēmumi jau esot spēkā šo iestāžu attiecīgajās jurisdikcijās neatkarīgi no tā, vai tās visas ir vai nav devušas piekrišanu.
85
Taču šajā gadījumā nav ņemts vērā kopīgajā lēmumā ietvertais savstarpējo saistību aspekts saskaņā ar Direktīvas 2014/59 45.h panta 7. punktu.
86
Turklāt šo skaidrojumu atspēko Direktīvas 2014/59 45.h panta 3. punkts, saskaņā ar kuru, ja noteiktajā termiņā nav pieņemts kopīgs lēmums, vienības noregulējuma iestādēm jāievēro īpaši noteikumi (skat. šī sprieduma 48. punktu). No tā izriet – situācija atšķiras ar to, vai visas iestādes ir vai nav devušas piekrišanu. Ja visas attiecīgās iestādes, proti, iestādes, kuras piederīgas pie noregulējuma kolēģijas, kurā tika izstrādāts un pieņemts kopīgais lēmums, nedod piekrišanu, kopīgais lēmums nav spēkā. Runājot par Ungārijas noregulējuma iestādi, proti, Ungārijas Valsts banku, šis obligātais vienošanās nosacījums ir skaidri paredzēts apstrīdētā lēmuma 5. pantā, atbilstoši kuram tas tiek pieņemts, saņemot tās dalībvalsts noregulējuma iestādes piekrišanu, kura nepiedalās [banku savienībā].
87
Tā kā apstrīdētais lēmums prasītājas tiesisko stāvokli neietekmē tieši, jāapmierina VNV izvirzītā iebilde par nepieņemamību, kas pamatota ar to, ka prasītājai nav locus standi.
88
Tomēr prasības nepieņemamība neizriet no tā, ko VNV norādīja ceturtajā pamatojumā saistībā ar nepieņemamību (skat. šī rīkojuma 21. punktu) – ka iepriekš nav iesniegta pārsūdzība VNV Pārsūdzību izskatīšanas grupā. Proti, Regulas Nr. 806/2014 85. panta 3. punkta pirmajā daļā noteikts, ka ikviena fiziska vai juridiska persona, tostarp noregulējuma iestādes, var iesniegt pārsūdzību par VNV lēmumu, kas minēts 10. panta 10. punktā, 11. pantā, 12. panta 1. punktā, 38.–41. pantā, 65. panta 3. punktā, 71. pantā un 90. panta 3. punktā un kas adresēts minētajai personai vai skar to tieši un individuāli. Taču kopīgajam lēmumam par MREL ir īpašs raksturs. Tas nav minētajos pantos paredzētais VNV lēmums. Apstrīdētais lēmums nav adresēts prasītājai un tieši neietekmē tās tiesisko stāvokli, un tālab tas prasītāju neskar tieši (skat. šī sprieduma 79.–82. punktu).
89
No tā izriet, ka prasītāja nevarēja iesniegt pārsūdzību VNV Pārsūdzību izskatīšanas grupā, tālab tai nevar pārmest, ka tā būtu tieši vērsusies Savienības tiesā atbilstoši LESD 263. pantam.
90
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, prasība jānoraida kā nepieņemama.
Par pieteikumu par tiesvedības apturēšanu
91
Tā kā VNV prasījumi pamatlietā ir apmierināti, vairs nav jālemj par tās lūgumu, kas izvirzīts pakārtoti tās iebildē par nepieņemamību – apturēt tiesvedību līdz brīdim, kad tiek pieņemts lēmums lietā BNP Paribas/VNV (T‑71/22), kura, starp citu, tika izbeigta ar 2024. gada 8. novembra rīkojumu par izslēgšanu no reģistra (nav publicēts, EU:T:2024:834).
Par pieteikumu par iestāšanos lietā
92
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 144. panta 3. punktam, ja atbildētājs iesniedz minētā Reglamenta 130. panta 1. punktā paredzēto iebildi par nepieņemamību vai kompetences neesamību, lēmums par pieteikumu par iestāšanos lietā tiek pieņemts tikai pēc tam, kad šī iebilde tiek noraidīta vai lēmuma pieņemšana par to tiek atlikta līdz galīgā nolēmuma pieņemšanai. Saskaņā ar Reglamenta 142. panta 2. punktu iestāšanās lietā ir pakārtota pamata strīdam un zaudē savu priekšmetu, tostarp tad, ja prasības pieteikums ir atzīts par nepieņemamu.
93
Tāpēc par Eiropas Parlamenta, Eiropas Savienības Padomes un Eiropas Komisijas iesniegtajiem pieteikumiem par iestāšanos lietā vairs nav jālemj.
Par tiesāšanās izdevumiem
94
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
95
Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies VNV, atbilstoši tās izvirzītajiem prasījumiem.
96
Atbilstoši Reglamenta 144. panta 10. punktam, ja tiesvedība pamatlietā tiek izbeigta, pirms pieņemts lēmums par pieteikumu par iestāšanos lietā, pieteikuma par iestāšanos lietā iesniedzējs un puses savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pieteikumu par iestāšanos lietā sedz paši.
97
Tādējādi prasītāja, VNV, Parlaments, Padome un Komisija savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pieteikumiem par iestāšanos lietā VNV prasījumu atbalstam sedz paši.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta paplašinātā sastāvā)
izdod rīkojumu:
1)
Prasību noraidīt kā nepieņemamu.
2)
Par Eiropas Parlamenta, Eiropas Savienības Padomes un Eiropas Komisijas iesniegtajiem pieteikumiem par iestāšanos lietā vairs nav jālemj.
3)
DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, sedz savus, kā arī atlīdzina Vienotās noregulējuma valdes (VNV) tiesāšanās izdevumus, izņemot tos, kas saistīti ar pieteikumiem par iestāšanos lietā.
4)
DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, VNV, Parlaments, Padome un Komisija tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar pieteikumiem par iestāšanos lietā, sedz paši.
Luksemburgā, 2025. gada 11. jūnijā
Sekretārs
V. Di Bucci
Priekšsēdētājs
Kanninen
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.