62007CO0512
TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJA RĪKOJUMS
2009. gada 13. janvārī (
*1
)
Apvienotās lietas C-512/07 P(R) un C-15/08 P(R)
par divām apelācijas sūdzībām atbilstoši Tiesas Statūtu 57. panta otrajai daļai, kas Tiesas kancelejā reģistrētas attiecīgi 2007. gada 22. novembrī un 2008. gada 16. janvārī,
Achille Occhetto
, ar dzīvesvietu Romā (Itālija), ko pārstāv P. de Katerini [P. De Caterini] un F. Paola [F. Paola], avvocati, kas norādīja adresi Luksemburgā,
un
Eiropas Parlaments, ko pārstāv H. Krīks [H. Krück], N. Lorencs [N. Lorenz] un L. Vizadžo [L. Visaggio], pārstāvji,
prasītāji,
pārējiem lietas dalībniekiem esot šādiem:
Beniamino Donnici
, ar dzīvesvietu Kastrolibero [Castrolibero] (Itālija), ko pārstāv M. Sanino [M. Sanino], Dž. M. Roberti [G. M. Roberti], I. Peredžo [I. Perego] un P. Salvatore [P. Salvatore], avvocati,
prasītājs pirmajā instancē,
Itālijas Republika, ko pārstāv I. Bragulja [I. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,
persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJS,
uzklausījis ģenerāladvokātu M. Pojarešu Maduru [M. Poiares Maduro],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar savām apelācijas sūdzībām Oketo [Occhetto] un Eiropas Parlaments lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas pagaidu noregulējuma tiesneša 2007. gada 15. novembra rīkojumu lietā T-215/07 R (Krājums, II-4673. lpp.; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru minētais tiesnesis lika apturēt Eiropas Parlamenta 2007. gada 24. maija lēmuma (2007/2121(REG); turpmāk tekstā — “strīdīgais lēmums”)) par Doniči [Donnici] pilnvaru pārbaudi izpildi.
2
Tā kā iepriekš minētajām apelācijas sūdzībām ir kopīgs priekšmets, saskaņā ar Reglamenta 43. pantu tās var apvienot šī rīkojuma izdošanai.
Atbilstošās tiesību normas
1976. gada akts
3
Akta par Eiropas Parlamenta pārstāvju ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās, kas pievienots Padomes 1976. gada 20. septembra Lēmumam 76/787/EOTK, EEK, Euratom (OV L 278, 1. lpp.) un kas grozīts un pārnumurēts ar Padomes 2002. gada 25. jūnija un 2002. gada 23. septembra Lēmumu 2002/772/EK, Euratom (OV L 283, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “1976. gada akts”), 6.–8. pantā, 12. pantā un 13. panta 3. punktā ir paredzēts:
“6. pants
1.   Eiropas Parlamenta deputāti balso individuāli un personīgi. Viņiem nav saistoši nekādi norādījumi, un viņi nepilda saistošus uzdevumus.
2.   Eiropas Parlamenta locekļiem ir privilēģijas un imunitāte, kas viņiem pienākas saskaņā ar 1965. gada 8. aprīļa Protokolu par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās.
7. pants
1.   Eiropas Parlamenta locekļa amatu nevar apvienot:
—
dalībvalsts valdības locekļa amatu,
—
Eiropas Kopienu Komisijas locekļa amatu,
—
Eiropas Kopienu Tiesas vai Pirmās instances tiesas tiesneša, ģenerāladvokāta vai sekretāra amatu,
—
ar Eiropas Centrālās bankas Direktoru padomes locekļa amatu,
—
ar Eiropas Kopienu Revīzijas palātas locekļa amatu,
—
ar Eiropas Kopienu ombuda amatu,
—
ar Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas locekļa amatu,
—
ar locekļa amatu komitejās vai citās struktūrās, kas saskaņā ar Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas dibināšanas līgumiem izveidotas, lai pārvaldītu Kopienu līdzekļus vai pildītu pastāvīgus, tiešus administratīvus uzdevumus,
—
ar Eiropas Investīciju bankas Direktoru padomes, Vadības komitejas locekļa vai darbinieka amatu,
—
ar tāda ierēdņa vai darbinieka statusu, kurš strādā Eiropas Kopienu iestādēs vai tām piesaistītajās specializētajās iestādēs, vai Eiropas Centrālajā bankā.
2.   Kopš Eiropas Parlamenta 2004. gada vēlēšanām Eiropas Parlamenta locekļa amats nav savienojams ar valsts parlamenta locekļa amatu.
Atkāpjoties no minētā noteikuma un neskarot 3. punktu:
—
Īrijas valsts parlamenta locekļi, kas ievēlēti Eiropas Parlamentā turpmākajās vēlēšanās, var saglabāt divkāršu mandātu līdz nākamajām Īrijas valsts parlamenta vēlēšanām; pēc tam piemēro šā punkta pirmo daļu,
—
Apvienotās Karalistes parlamenta locekļi, kas ir arī Eiropas Parlamenta deputāti piecu gadu termiņā pirms Eiropas Parlamenta 2004. gada vēlēšanām, var saglabāt divkāršu mandātu līdz Eiropas Parlamenta 2009. gada vēlēšanām, kad piemēro šā punkta pirmo daļu.
[..]
8. pants
Ievērojot šā akta noteikumus, vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī reglamentē tās valsts tiesību normas.
Tādi valsts noteikumi, kas vajadzības gadījumā var ņemt vērā konkrēto stāvokli dalībvalstīs, neietekmē proporcionalitātes principu, kas ir būtisks balsošanas sistēmai.
[..]
12. pants
Eiropas Parlaments pārbauda Eiropas Parlamenta locekļu mandātus. Šajā nolūkā tas ņem vērā dalībvalstu oficiāli izziņotos rezultātus un izšķir visas domstarpības, kas varētu rasties šā akta noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties to dalībvalsts noteikumu dēļ, uz kuriem norādīts šajā aktā.
13. pants
[..]
3.   Ja kādas dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēta Eiropas Parlamenta locekļa mandāta atsaukšana, tad tāds mandāts beidzas, ievērojot minētos juridiskos noteikumus. Kompetentās valsts iestādes par to ziņo Eiropas Parlamentam.”
Eiropas Parlamenta iekšējais reglaments
4
Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta 3. pants un 4. panta 3. un 9. punkts ir formulēti šādi:
“3. pants
Pilnvaru pārbaude
1.   Pēc Eiropas Parlamenta vēlēšanām Parlamenta priekšsēdētājs aicina dalībvalstu kompetentās iestādes nekavējoties darīt zināmus ievēlēto deputātu vārdus, lai visi deputāti varētu sākt darbību Parlamentā jau pirmās sasaukuma sēdes atklāšanā.
Tajā pašā laikā Parlamenta priekšsēdētājs vērš šo iestāžu uzmanību uz attiecīgajiem [1976. gada akta] noteikumiem un aicina tās veikt vajadzīgos pasākumus, lai izvairītos no jebkādas neatbilstības Eiropas Parlamenta deputāta pienākumu pildīšanai.
2.   Katrs deputāts, par kura ievēlēšanu ir paziņots Parlamentam, pirms darbības Parlamentā uzsākšanas iesniedz rakstisku deklarāciju, kurā apliecina, ka viņš neieņem nevienu amatu, kurš [1976. gada akta] 7. panta 1. vai 2. punkta izpratnē nav savienojams ar Eiropas Parlamenta deputāta pienākumu pildīšanu. Pēc vispārīgajām vēlēšanām šo deklarāciju iesniedz, ja vien tas iespējams, ne vēlāk kā sešas dienas pirms Parlamenta sasaukuma konstitutīvās sēdes. Kamēr deputāta pilnvaras nav pārbaudītas vai kamēr nav pieņemts lēmums par strīdīgu jautājumu, un ar noteikumu, ka deputāts pirms tam ir parakstījis minēto rakstisko deklarāciju, viņš darbojas Parlamentā un tā struktūrvienībās un uz viņu attiecas visas ar šo darbību saistītās tiesības.
Ja fakti, ko pierāda publiski pieejami avoti, apstiprina, ka deputāts ieņem amatu, kurš [1976. gada akta] izpratnē nav savienojams ar Eiropas Parlamenta deputāta pienākumu pildīšanu, Parlaments, pamatojoties uz priekšsēdētāja sniegto informāciju, paziņo par neaizpildītu deputāta vietu.
3.   Pamatojoties uz atbildīgās komitejas ziņojumu, Parlaments nekavējoties pārbauda pilnvaras un nosaka, vai katra jaunievēlētā deputāta mandāts ir derīgs, kā arī izskata iespējamās domstarpības, kas var rasties saistībā ar [1976. gada akta] noteikumiem, izņemot tās domstarpības, kuras rodas saistībā ar dalībvalstu vēlēšanu likumiem.
4.   Atbildīgās komitejas ziņojums ir balstīts uz katras dalībvalsts oficiālu paziņojumu par vēlēšanu rezultātiem, minot ievēlēto kandidātu vārdus, kā arī iespējamo aizstājēju vārdus vēlēšanu rezultātu secībā.
Deputāta mandātu var apstiprināt tikai pēc tam, kad deputāts ir iesniedzis rakstisku deklarāciju saskaņā ar šo pantu un Reglamenta I pielikumu.
Parlaments, pamatojoties uz atbildīgās komitejas ziņojumu, jebkurā brīdī var izšķirt strīdīgo jautājumu par kāda deputāta mandāta derīgumu.
5.   Ja kādu deputātu pilnvaro tāpēc, ka tajā pašā vēlēšanu sarakstā esošie kandidāti ir atteikušies, komiteja, kurai uzdots pārbaudīt pilnvaras, nodrošina, lai atteikšanās noritētu saskaņā ar [1976. gada akta] burtu un garu, kā arī saskaņā ar Reglamenta 4. panta 3. punktu.
6.   Atbildīgā komiteja nodrošina, lai Eiropas Savienības dalībvalstu vai Eiropas Savienības iestādes nekavējoties paziņotu Parlamentam visu informāciju, kas var ietekmēt deputāta pienākumu pildīšanu Eiropas Parlamentā vai aizvietotāju secību, minot dienu, kad pilnvaras stājas spēkā, ja deputātu ieceļ.
Kad dalībvalstu attiecīgās iestādes uzsāk procedūru, kas var beigties ar deputāta pilnvaru atņemšanu, Parlamenta priekšsēdētājs prasa, lai viņu regulāri informē par procedūras virzību. Parlamenta priekšsēdētājs nodod šo jautājumu atbildīgajai komitejai, pēc kuras priekšlikuma Parlaments var pieņemt nostāju šajā jautājumā.
4. pants
Deputātu pilnvaru laiks
[..]
3.   Deputāts paziņo Parlamenta priekšsēdētājam par savu atkāpšanos un norāda dienu, kad tā stājas spēkā, kas nedrīkst būt vēlāk kā trīs mēnešus pēc paziņojuma iesniegšanas; iesniegums ir jānoformē kā protokols, ko sastāda ģenerālsekretāra vai viņa pārstāvja klātbūtnē, paraksta ģenerālsekretārs vai viņa pārstāvis un attiecīgais deputāts un ko nekavējoties iesniedz atbildīgajai komitejai, kura to iekļauj savā darba kārtībā pirmajā sanāksmē pēc šī dokumenta saņemšanas.
Ja atbildīgā komiteja uzskata, ka atkāpšanās nav savienojama ar [1976. gada akta] burtu vai garu, tā informē Parlamentu, lai tas izlemj, vai deputāta vieta ir atbrīvojusies.
Pretējā gadījumā paziņo, ka vieta ir brīva, sākot ar dienu, kuru deputāts norādījis protokolā par atkāpšanos. Par šo jautājumu Parlamentā nebalso.
[..]
9.   Parlaments patur sev tiesības izskatīto mandātu pasludināt par nederīgu vai atbrīvojušos deputāta vietu neizsludināt, ja deputāta mandāta apstiprināšana vai atkāpšanās ir notikusi būtiskas kļūdas vai maldības dēļ.”
Eiropas Parlamenta deputātu nolikums
5
Atbilstoši ceturtajam apsvērumam Eiropas Parlamenta 2005. gada 28. septembra Lēmumā 2005/684/EK, Euratom, ar ko pieņem Eiropas Parlamenta deputātu nolikumu (OV L 262, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “deputātu nolikums”), “deputātu brīvību un neatkarību, kas noteiktas 2. pantā un nav minētas nevienā primāro tiesību aktu tekstā, ir nepieciešams aizsargāt ar tiesību aktiem. Deputātu apņemšanās noteiktā laikā atteikties no savām pilnvarām vai tādi paziņojumi par nodomu atteikties no pilnvarām nenoteiktā laikā, kurus politiskās partijas var izmantot pēc saviem ieskatiem, nav savienojami ar deputāta brīvības un neatkarības jēdzienu un tādēļ nevar būt juridiski saistoši.”
6
Deputātu nolikuma piektajā apsvērumā ir precizēts, ka 3. panta 1. punktā ir pilnībā pārņemti 1976. gada akta 6. panta 1. punkta noteikumi.
7
Deputātu nolikuma 2. un 30. pantā ir noteikts:
“2. pants
1.   Deputāti ir brīvi un neatkarīgi.
2.   Vienošanās par atteikšanos no deputāta pilnvarām pirms vai pilnvaru laika beigās nav spēkā.
[..]
30. pants
Šis nolikums stājas spēkā tā Eiropas Parlamenta sasaukuma pirmajā dienā, kas sākas 2009. gadā.”
Prāvas rašanās fakti
8
Prāvas rašanās fakti pārsūdzētā rīkojuma 6.–17. punktā ir atspoguļoti šādi:
“6
Eiropas Parlamenta locekļu vēlēšanu laikā, kas norisinājās 2004. gada 12. un 13. jūnijā, Benjamino Doniči [Beniamino Donnici] [..] kandidēja kopējā sarakstā “Società Civile — Di Pietro Occhetto” Itālijas dienvidu apgabalā. Šis saraksts ieguva divas [deputātu] vietas, pirmo — minētajā apgabalā un otro — Itālijas ziemeļrietumu apgabalā. A. di Pjetro [A. Di Pietro], kurš abos apgabalos bija pirmais, izvēlējās Itālijas dienvidu apgabalu.
7
A. Oketo [A. Occhetto] vēlēšanu sarakstos bija otrais, ņemot vērā abos apgabalos iegūto balsu skaitu, tādējādi apsteidzot [Doniči] Itālijas dienvidu apgabalā un Dž. Čiesu [G. Chiesa] Itālijas ziemeļrietumu apgabalā. Tā kā di Pjetro izvēlējās vietu no Itālijas dienvidu apgabala, Oketo bija jāatzīst par ievēlētu Itālijas ziemeļrietumu apgabalā. Tomēr Oketo, kuram tobrīd bija Itālijas Senāta [deputāta] pilnvaras, ar 2004. gada 6. jūlija paziņojumu, kas parakstīts notāra klātbūtnē un 7. jūlijā iesniegts Ufficio elettorale nazionale per il Parlamento europeo presso la Corte di cassazione (Itālijas Kasācijas tiesas Valsts vēlēšanu birojs Eiropas Parlamenta vēlēšanām; turpmāk tekstā — “Itālijas vēlēšanu birojs”), “neatsaucami” atteicās no Eiropas Parlamenta pilnvaru iegūšanas vienā un otrā vēlēšanu apgabalā.
8
Ņemot vērā šo atteikumu, Itālijas vēlēšanu birojs 2004. gada 12. novembrī paziņoja Parlamentam Eiropas vēlēšanu oficiālos rezultātus, iesniedzot ievēlēto kandidātu un viņu aizstājēju sarakstu. Itālijas vēlēšanu birojs pasludināja Čiesa ievēlēšanu Itālijas ziemeļrietumu apgabalā un di Pjetro ievēlēšanu Itālijas dienvidu apgabalā, tādējādi Doniči kļuva par pirmo no neievēlētajām personām šajā minētajā apgabalā.
9
Likumdevēja vēlēšanu laikā Itālijā 2006. gada 9. un 10. aprīlī di Pjetro tika ievēlēts Itālijas parlamentā un izvēlējās savas valsts deputāta mandātu, kas stājās spēkā no 2006. gada 28. aprīļa. Tā kā šie pienākumi atbilstoši 1976. gada akta 7. panta 2. punktam nebija savienojami ar Parlamenta deputāta statusu, Parlaments 2006. gada 27. aprīlī paziņoja, ka no nākamās dienas ir brīva deputāta vieta un informēja par to Itālijas Republiku.
10
Ar 2006. gada 27. aprīļa paziņojumu, kas adresēts Itālijas vēlēšanu birojam, Oketo atsauca savu 2004. gada 7. jūlija atteikšanos, “paužot savu gribu kā pirmajam no neievēlētajām personām no [Itālijas dienvidu] apgabala aizstāt di Pjetro tādējādi, ka ir jāatzīst par spēkā neesošu, nederīgu un katrā gadījumā par atsauktu jebkāds agrāk izdarīts paziņojums par atšķirīgu gribas izpausmi [..] un katrā ziņā šajā sakarā ir jāņem vērā griba, kas pausta ievēlēto kandidātu paziņošanas dienā”.
11
Ņemot vērā šo paziņojumu, Itālijas vēlēšanu birojs 2006. gada 8. maijā pasludināja, ka Oketo ievēlēts par Parlamenta locekli.
12
Ar 2006. gada 21. jūlija nolēmumu Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) kā nepamatotu noraidīja prasību, ko [Doniči] bija cēlis par minēto paziņojumu. Būtībā Tribunale amministrativo regionale del Lazio uzskatīja, ka Oketo 2004. gada 7. jūlija atteikšanās saistībā ar ievēlēto kandidātu pasludināšanu nav atteikšanās no savas vietas pēcvēlēšanu sarakstā. Tiesa savu lēmumu pamatoja, uzsverot, ka ievēlētās personas gribas ievērošana prasa, lai vēlēšanu rezultāti tiktu uzskatīti par nepieejamiem un negrozāmiem, ka šāds atteikums nerada sekas attiecībā uz iespējamiem aktiem par aizstāšanu gadījumā, ja konstatēta neatbilstība, tiesību zaudēšana, neiespējamība tikt ievēlētam vai atteikšanās no iecelšanas amatā vai no pilnvarām, ko paudusi uz iecelšanu vai ievēlēšanu tiesīgā persona, un ka līdz ar to kandidāts, kurš atteicās no ievēlēšanas, ir tiesīgs gadījumā, ja īstenojas nosacījumi par aizstāšanu, atsaukt savu lēmumu par atteikšanos, lai ieņemtu vietu aizstāšanas kārtībā.
13
Doniči arī apstrīdēja Oketo atzīšanu par Eiropas deputātu di Pjetro vietā Parlamentā. Parlamenta Juridisko lietu komisija savā sēdē 2006. gada 21. jūnijā pārbaudīja šo sūdzību. Juridisko lietu komiteja pēc tam, kad atbilstoši 1976. gada akta 12. pantam konstatēja, ka šī sūdzība nav pieņemama tādēļ, ka tā pamatota ar Itālijas vēlēšanu likumu, vienbalsīgi ierosināja Parlamentam atzīt Oketo mandāta derīgumu no 2006. gada 8. maija. 2006. gada 3. jūlijā Parlaments apstiprināja Oketo mandātu.
14
Consiglio di Stato (Augstākā administratīvā tiesa [Itālija]) ar 2006. gada 6. decembra galīgo nolēmumu, kas ir galīgi stājies spēkā, apmierināja Doniči apelācijas sūdzību par minēto Tribunale amministrativo regionale del Lazio nolēmumu, grozīja minēto nolēmumu un atcēla Oketo pasludināšanu par Eiropas Parlamenta locekli, ko 2006. gada 8. maijā bija veicis Itālijas vēlēšanu birojs. Consiglio di Stato uzskatīja, pirmkārt, ka nodalīt atteikšanos no ievēlēšanas un atteikšanos no vietas sarakstā ir neloģiski tādēļ, ka ievēlēšana izriet no vietas sarakstā, un atteikšanās no ievēlēšanas nozīmē, ka attiecīgā persona vairs neatrodas šajā sarakstā ar visām no tā izrietošajām sekām. Consiglio di Stato uzskatīja, otrkārt, ka ir pretrunīgi apgalvot, ka atteikšanās no ievēlēšanas nerada sekas attiecībā uz aizstāšanu un ka kandidāts, kurš atsakās no Eiropas deputāta mandāta, ir tiesīgs atsaukt savu atteikšanos gadījumā, ja notiek aizstāšana. Visbeidzot, treškārt, Consiglio di Stato uzskatīja, ka atteikšanās no ievēlēšanas kļūst par neatsaucamu paziņojumu brīdī, kad kompetentā iestāde vai birojs, kam adresēta atteikšanās, izdod par to aktu, ar kuru groza vēlēšanu biroja izveidoto sākotnējo sarakstu.
15
2007. gada 29. martā Itālijas vēlēšanu birojs pieņēma zināšanai iepriekš minēto Consiglio di Stato nolēmumu un atzina [Doniči] ievēlēšanu par Parlamenta locekli attiecībā uz Itālijas dienvidu apgabalu, tādējādi atsaucot Oketo pilnvaras.
16
Par šo atzīšanu paziņoja Parlamentam, kas to pieņēma zināšanai, par ko tika izdarīts ieraksts 2007. gada 23. aprīļa plenārsēdes protokolā, kas formulēts šādi:
“Itālijas kompetentās iestādes ir paziņojušas, ka paziņojums par [Oketo] ievēlēšanu ir anulēts un brīvā deputāta vieta piešķirta [Doniči]. Parlaments to pieņēma zināšanai, sākot no 2007. gada 29. marta.
[..]
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta 3. panta 2. punktu [..] [Doniči] [..] pilntiesīgi darbojas Parlamentā un tā struktūrās, kamēr nav pārbaudītas pilnvaras vai kamēr nav izšķirtas iespējamās domstarpības, ja viņi ir iepriekš iesnieguši rakstisku deklarāciju par to, ka neieņem ar deputāta mandātu nesavienojamu amatu.”
17
Tostarp ar 2007. gada 5. aprīļa vēstuli, kas tika papildināta ar 14. aprīļa paziņojumu, Oketo iesniedza sūdzību un lūdza Parlamentu apstiprināt viņa mandātu, kā arī neapstiprināt [Doniči] mandātu. Ar [strīdīgo lēmumu], kas pieņemts, pamatojoties uz Juridisko lietu komitejas 2007. gada 22. maija ziņojumu (A60198/2007), Parlaments atzina [Doniči], par kura ievēlēšanu bija paziņojušas kompetentās valsts iestādes, Parlamenta deputāta mandātu par spēkā neesošu un apstiprināja Oketo mandātu. Parlaments arī uzdeva tā priekšsēdētājam nosūtīt šo lēmumu kompetentajai valsts iestādei, kā arī [Doniči] un Oketo.”
Process Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais rīkojums
9
Ar prasības pieteikumu, ko Pirmās instances tiesas kancelejā iesniedza 2007. gada 22. jūnijā, Doniči, pamatojoties uz EKL 230. panta ceturto daļu, cēla prasību par strīdīgā lēmuma atcelšanu. Ar atsevišķu aktu viņš arī iesniedza pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, lūdzot apturēt minētā lēmuma izpildi.
10
Oketo un Itālijas Republikai ļāva iestāties lietā attiecīgi Parlamenta un Doniči prasījumu atbalstam.
11
Savā prasībā par tiesību akta atcelšanu Doniči izvirzīja divus pamatus. No vienas puses, viņš norādīja, ka, pieņemot strīdīgo lēmumu, Parlaments nav ievērojis noteikumus un principus, kas nosaka tā kompetenci savu locekļu pilnvaru pārbaudē. No otras puses, viņš apstrīdēja to, ka minētajam lēmumam ir adekvāts pamatojums.
12
Pārsūdzētajā rīkojumā pagaidu noregulējuma tiesnesis vispirms veica prima facie pārbaudi par to, vai ir pamatoti tiesību pamati, ko Doniči izvirzījis savas prasības par tiesību akta atcelšanu atbalstam, lai noskaidrotu, vai ir izpildīts nosacījums attiecībā uz fumus boni juris. Pēc šīs pārbaudes viņš konstatēja, ka pamats attiecībā uz to, ka Parlamenta kompetencē neietilpst strīdīgā lēmuma pieņemšana, ir nopietni vērā ņemams un ka to nevar noraidīt, neveicot padziļinātu izvērtējumu, kuru veikt ir kompetents vienīgi tas tiesnesis, kurš izlemj lietu pēc būtības. Viņš tādēļ secināja, ka minētais nosacījums izskatāmajā lietā ir izpildīts.
13
Tāpat pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskatīja, ka, lai nepieļautu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu Doniči interesēm, ir nepieciešama prasītā izpildes apturēšana, it īpaši ņemot vērā Parlamenta deputāta mandāta ierobežoto termiņu un to, ka strīdīgā lēmuma dēļ Doniči nevar īstenot savas deputāta pilnvaras.
14
Visbeidzot, pagaidu noregulējuma tiesnesis veica konkrēto interešu izvērtēšanu, norādot, ka, ņemot vērā to, ka Doniči un Oketo īpašās un tūlītējās intereses ir faktiski vienlīdzīgas, ir jāapsver vispārējās intereses. Tādējādi, uzsverot Itālijas Republikas intereses attiecībā uz to, lai Parlaments ievērotu tās tiesību aktus vēlēšanu jomā, kā arī Doniči nopietnos un būtiskos argumentus, viņš secināja, ka ir izpildīti nosacījumi strīdīgā lēmuma izpildes apturēšanai, un tādēļ apmierināja Doniči pieteikumu.
Lietas dalībnieku prasījumi
15
Ar savām attiecīgajām apelācijas sūdzībām Oketo un Parlaments prasa atcelt pārsūdzēto rīkojumu. Savu apelācijas sūdzību atbalstam tie izvirza pamatus, kas attiecas uz fumus boni juris nepareizu izvērtējumu, kā arī uz to apstākļu nepareizu izvērtējumu, kuri saistīti ar steidzamību un konkrēto interešu izvērtēšanu.
16
Doniči un Itālijas valdība prasa apelācijas sūdzības noraidīt. Attiecībā uz Oketo apelācijas sūdzību Doniči pirmām kārtām prasa to noraidīt kā nepieņemamu.
Par apelācijas sūdzību
Par Oketo apelācijas sūdzības pieņemamību
17
Doniči norāda, ka Oketo apelācijas sūdzības pamatā būtībā ir tēze, ka izskatāmajā lietā attiecībā uz atteikšanos no deputāta vietas trūkst piekrišanas, tādēļ šī atteikšanās neesot spēkā un Parlamentam tas būtu jākonstatē pilnvaru pārbaudes stadijā. Taču, kā norāda Doniči, Oketo uz piekrišanas trūkumu nav atsaucies ne valsts tiesās, ne tiesvedībā, ko izskatīja Kopienu pagaidu noregulējuma tiesnesis. No tā izriet, ka Oketo apelācijas sūdzības pamatā būtībā esot apstākļi, kas pirmo reizi minēti šajā apelācijas tiesvedībā. Turklāt, lai pārbaudītu apstākļus, no kuriem varētu būt atkarīgs, vai trūkst piekrišanas, būtu nepieciešama faktisko apstākļu konstatēšana un izvērtēšana, taču tas apelācijas stadijā nav iespējams. Šo iemeslu dēļ Doniči prasa Oketo apelācijas sūdzību noraidīt kā nepieņemamu.
18
Šajā ziņā ir vietā konstatēt, ka, lai gan Oketo savā apelācijas sūdzībā izklāsta virkni apsvērumu, kas attiecas uz viņa atteikšanās no deputāta mandāta spēkā esamību un to, ka trūkst piekrišanas, tomēr šī apelācijas sūdzība balstās uz virkni pamatu, kas, no vienas puses, attiecas uz 1976. gada akta noteikumu nepareizu piemērošanu un, no otras puses, uz to apstākļu nepareizu izvērtējumu, kuri saistīti ar steidzamību un konkrēto interešu izvērtēšanu.
19
Šādos apstākļos jāsecina, ka Oketo apelācijas sūdzība ir pieņemama.
Par pamatiem attiecībā uz fumus boni juris nepareizu izvērtējumu
20
Attiecībā uz pagaidu noregulējuma tiesneša veikto fumus boni juris izvērtējumu prasītāji izvirza trīs pamatus, kas attiecas, respektīvi, uz:
—
1976. gada akta 12. panta nepareizu interpretāciju attiecībā uz Parlamenta pārbaudes pilnvaru apjomu;
—
1976. gada akta 6. panta un tā piemērošanas jomas nepareizu interpretāciju, kā arī uz 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā — “ECTK”) 1. papildprotokola 3. panta pārkāpumu un
—
kļūdu tiesību piemērošanā un pretrunīgu pamatojumu attiecībā uz to seku noteikšanu, ko attiecībā uz apstrīdēto lēmumu rada Itālijas iestāžu it kā prettiesiskais lēmums.
Par pamatu attiecībā uz 1976. gada akta 12. panta nepareizu interpretāciju
— Prasītāju argumenti
21
Oketo un Parlaments norāda, ka, uzskatot, ka saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu Parlamentam ir tikai jāpieņem zināšanai valsts kompetento iestāžu pasludinātie vēlēšanu rezultāti un tā pamata kompetencē neietilpst nodrošināt, lai dalībvalstis ievērotu Kopienu tiesības, pagaidu noregulējuma tiesnesis ir šo noteikumu nepareizi interpretējis gan no tā formulējuma viedokļa, gan no tā vispārējā konteksta viedokļa, kurā tas aplūkojams.
22
Lai gan saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu Parlamentam ir tikai “jāpieņem zināšanai” rezultāti valsts iestāžu veiktajām pārbaudēm, kuras īstenotas saskaņā ar dalībvalstu tiesībām, tomēr tam pieder arī autonomas pilnvaras veikt pārbaudi, pamatojoties uz Kopienu tiesību normām. Tā kā runa ir par procedūru, ko īsteno saistībā ar Kopienu iestādes veidošanu, pastāvot noteikts Kopienu normatīvais līmenis, kura mērķis ir nevis saskaņot dalībvalstu procedūras, bet gan ieviest minimālus standartus, kas ļautu novērst kropļojumus, kuri var rasties starp dalībvalstu procedūrām pastāvošo atšķirību dēļ. Šajā ziņā 1976. gada akta 12. pants piešķirot Parlamentam pilnvaras izšķirt domstarpības, kas varētu rasties attiecībā uz šī akta noteikumiem. Šīs pilnvaras esot katrā ziņā jāīsteno, pamatojoties ne vien uz minētā akta burtisko saturu, bet arī uz tiem vispārējiem principiem, kuri ir visa šī akta pamatā.
23
Tādēļ pretēji tam, ko uzskatījis pagaidu noregulējuma tiesnesis, 1976. gada akta 12. panta otrā teikuma mērķis neesot ierobežot Parlamenta pilnvaras, bet tajā esot norādīti abi veidi, kādos šīs pilnvaras var īstenot. Lai gan, ciktāl runa ir par pārbaudi, kas veikta saskaņā ar valsts tiesību aktiem, Parlamentam tā ir tikai “jāpieņem zināšanai”, tam tomēr esot neierobežotas pārbaudes tiesības Kopienu tiesību ietvaros.
24
Lai pamatotu šādu 1976. gada akta 12. panta interpretāciju, prasītāji atsaucas, pirmkārt, uz šī akta 8. pantu, kurā pēc viņu domām ir apstiprināts šāds Parlamenta pārbaudes pilnvaru iedalījums divos līmeņos. Tādējādi, nosakot, ka vēlēšanu procedūru “katrā dalībvalstī reglamentē šīs valsts tiesību normas”, bet “ievērojot šā Akta noteikumus”, pēdējā no minētajiem noteikumiem esot norādīti abi parametri, pēc kuriem īstenojamas pārbaudes pilnvaras.
25
Otrkārt, Parlamentā pastāvot institucionāla prakse, kas nepārprotami pierāda tā tendenci savu deputātu pilnvaras pārbaudīt, pamatojoties uz Kopienu tiesībām.
26
Šo praksi pierādot, no vienas puses, Parlamenta iekšējā reglamenta, pilnvaru un imunitātes pārbaudes komisijas ziņojums par Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta 7. un 8. panta grozījumiem saistībā ar pilnvaru un parlamentārā mandāta termiņa pārbaudi (A3-0166/94) — minētie panti pašlaik atbilst attiecīgi spēkā esošā Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta 3. un 4. pantam.
27
No otras puses, prasītāji norāda, ka 2. pantā savā rezolūcijā par strīdiem attiecībā uz parlamentāro mandātu derīgumu saistībā ar “rotēšanas sistēmu” (OV 1983, C 68, 31. lpp.) Parlaments apstiprina, ka “prasības pret jauno deputātu mandātu spēkā esamību vai jau pārbaudītu mandātu apstrīdēšana, pamatojoties uz juridiskām iebildēm pret rotēšanas sistēmu, ir nepamatotas”. Katrā ziņā nebūtu lietderīgi izveidot sarežģītu pārbaužu sistēmu, kas iedalīta divos līmeņos — dalībvalstu un Kopienu —, ja Kopienu normatīvais līmenis pēc tam nepastāvētu un ja Parlamentam, īstenojot savas pārbaudes pilnvaras, būtu tikai jāpieņem zināšanai dalībvalstī pasludinātie rezultāti.
28
Treškārt, Tiesas 2005. gada 7. jūlija spriedums lietā C-208/03 P Le Pen/Parlaments (Krājums, I-6051. lpp.) un Pirmās instances tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā T-353/00 Le Pen/Parlaments (Recueil, II-1729. lpp.), uz kuriem pamatojās pagaidu noregulējuma tiesnesis, neesot uzskatāmi par atbilstošiem tiesu precedentiem, kas būtu ņemami vērā izskatāmajā prāvā. Lieta, kurā tika pasludināti šie spriedumi, esot attiekusies uz tāda lēmuma spēkā esamību, ar kuru Parlaments pieņēma zināšanai dalībvalsts iestāžu lēmumu, ar kuru tika izbeigts attiecīgās personas parlamentārais mandāts, un tā tādēļ esot atradusies 1976. gada akta 13. panta 2. punkta, nevis tā 12. panta kontekstā. Katrā ziņā minētās lietas vēsture pierādot, ka Parlamenta pilnvaru nošķiršana parlamentārā mandāta izbeigšanās gadījumā ir sarežģīts jautājums, ko nevar atrisināt pagaidu noregulējuma procedūrā.
— Vērtējums
29
Vispirms jānorāda, ka ar šo pamatu tiek izvirzīts jautājums par to, kāds apjoms ir pārbaudes pilnvarām, kas Parlamentam piešķirtas saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu. Lai novērtētu, vai pagaidu noregulējuma tiesnesis ir balstījies uz šī noteikuma nepareizu interpretāciju un tātad uz šo pilnvaru apjoma nepareizu novērtējumu, ir jāpārbauda gan minētā noteikuma formulējums, gan vispārējais konteksts, kurā tas aplūkojams.
30
Šajā sakarā vispirms jāatgādina, ka 1976. gada akta 12. pantā ir nepārprotami paredzēts, ka Parlamentam, no vienas puses, ir “jāpieņem zināšanai” dalībvalstu oficiāli pasludinātie rezultāti un, no otras puses, iespējamās domstarpības tam jāizšķir, “pamatojoties tikai uz [šī] akta noteikumiem”, turklāt “izņemot tādas domstarpības, kas rodas to dalībvalstu tiesību normu dēļ, uz kurām norādīts šajā aktā”.
31
No tā izriet, ka 1976. gada akta 12. panta teksts liek domāt par tā sašaurinātu interpretāciju. Šajā sakarā — pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, — Tiesas spriedums iepriekš minētajā lietā Le Pen/Parlaments, uz kuru pamatojās pagaidu noregulējuma tiesnesis, ir īpaši atbilstošs. Frāzes “pieņemt zināšanai” izmantošana 1976. gada akta kontekstā tajā tika interpretēta kā norāde par to, ka Parlamentam šajā jomā nav nekādas rīcības brīvības (šajā sakarā skat. iepriekš minēto Tiesas spriedumu lietā Le Pen/Parlaments, 50. punkts).
32
Turklāt, ciktāl runa ir par Parlamenta deputātu pilnvaru pārbaudi, 1976. gada akta 12. pants un Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta 3. panta 3. punkts tam piešķir pilnvaras lemt par katra sava jaunievēlētā deputāta mandāta spēkā esamību, kā arī par pilnvaru apstrīdēšanu, kas varētu notikt, pamatojoties uz 1976. gada akta noteikumiem, taču attiecīgi, “izņemot tādas domstarpības, kas rodas to dalībvalstu tiesību normu dēļ, uz kurām norādīts šajā aktā”, un “izņemot tās domstarpības, kuras rodas saistībā ar dalībvalstu vēlēšanu likumiem”. Taču šie izņēmumi ir uzskatāmi arī par skaidrām norādēm par to, ka Parlamentam nav vispārējas kompetences lemt par dalībvalstu vēlēšanu procedūru tiesiskumu, ievērojot Kopienu tiesības (šajā sakarā skat. Tiesas spriedumu lietā Le Pen/Parlaments, 51. punkts).
33
Turklāt nevar pieņemt argumentu, ka šāda 1976. gada akta 12. panta interpretācijas rezultātā pārbaudes pilnvarām, kas saskaņā ar šo pantu ir Parlamenta rīcībā, nebūtu nekādas jēgas. Kā jau pamatoti atgādināja pagaidu noregulējuma tiesnesis, Parlamentam ir visas pilnvaras, lai, pamatojoties uz minēto pantu, lemtu par tāda ievēlētā kandidāta stāvokli, kas atbilst vienai no 1976. gada akta 7. pantā norādītajām pazīmēm, kas nav savienojamas ar Parlamenta locekļa amatu.
34
Visbeidzot, runājot par Parlamenta minēto institucionālo praksi un neatkarīgi no jautājuma par to, vai kādas Kopienu iestādes vienpusēja prakse pati par sevi var būt Tiesai saistoša, interpretējot attiecīgos EK līguma vai atvasināto tiesību aktu noteikumus, pietiek norādīt, ka pierādījumi, uz kuriem šajā sakarā atsaucas Parlaments, proti, kāds Reglamenta, pilnvaru un imunitātes pārbaudes komisijas ziņojums, kas pieņemts 1994. gadā, un kāda 1983. gada rezolūcija, katrā ziņā nav pietiekami, lai varētu konstatēt pastāvīgas institucionālās prakses pastāvēšanu.
35
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, ir jāsecina, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis nav pieļāvis acīmredzamu kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz 1976. gada akta 12. panta interpretāciju.
36
Tādēļ šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par pamatu attiecībā uz 1976. gada akta 6. panta nepareizu interpretāciju
37
Ar savu otro pamatu prasītāji norāda, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis ir pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka 1976. gada akta 6. pants Parlamentam piešķir kompetenci parlamentārā mandāta brīvu īstenošanu garantēt tikai tiem Parlamenta deputātiem, kuri jau ieņem amatu. Tādējādi brīvu īstenošanu varot nodrošināt tikai tādu vienošanos gadījumā, kuras ietekmē parlamentārā mandāta īstenošanu, taču ne tādu vienošanos gadījumā, kuras pilnībā liedz īstenot vēlētāju atbalstītā mandāta īstenošanu.
38
Uzskatot, ka tad, ja 1976. gada akta 6. panta mērķis ir aizsargāt Parlamenta deputātu darbības brīvību, nebūtu saprātīgi tā piemērošanas jomu ierobežot, to attiecinot tikai uz tiem Parlamenta deputātiem, kuri jau ieņem amatu, prasītāji dod priekšroku minētā 6. panta teleoloģiskai interpretācijai. Viņi norāda, ka tad, ja šo noteikumu interpretētu, ievērojot tā mērķi, tas būtu piemērojams arī kandidātiem, kas oficiāli iekļauti pēcvēlēšanu sarakstā, jo šādi kandidāti ir potenciālie Parlamenta sastāva locekļi.
39
Šajā kontekstā 1976. gada akta 6. pants, kurā noteikta deputātu autonomijas prasība un kurā aizliegti saistoši uzdevumi, esot uzskatāms par vispārēju obligātu principu, kura mērķis ir nodrošināt pienācīgu Parlamenta darbību. Tādēļ atsaucei uz “šī akta noteikumiem”, kas iekļauta 1976. gada akta 12. pantā, esot katrā ziņā jāattiecas uz vispārējiem principiem, kas ir šī akta pamatā un kas ir vajadzīgi, lai Parlaments varētu pienācīgi īstenot pārbaudes pilnvaras. Šie principi, kas izriet no minētā akta 6. panta, faktiski esot cieši saistīti ar ECTK 1. papildprotokola 3. pantā noteikto primāro pamatprincipu, kurš nosaka, ka līgumslēdzējām valstīm ir pienākums organizēt brīvas vēlēšanas “apstākļos, kas veicina tautas viedokļa brīvu izpausmi, izvēloties likumdevēju varu”.
40
Lai pamatotu šādu 1976. gada akta 6. panta interpretāciju, prasītāji atsaucas, no vienas puses, uz deputātu nolikuma 2. pantu, kas, lai gan vēl nav spēkā, ir uzskatāms par minētā 6. panta normatīvā satura un tātad arī šajā jomā pastāvošo Kopienu tiesību pašreizējā stāvokļa kodifikāciju. No otras puses, tie atsaucas uz Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta 3. panta 5. punkta un 4. panta 3. un 9. punkta noteikumiem, norādot, ka pagaidu noregulējuma tiesnesim šie noteikumi bija jāņem vērā, interpretējot 1976. gada akta 6. pantu, un ka šādā gadījumā būtu bijis jāsecina, ka minētajā 6. pantā noteiktie principi ir piemērojami arī situācijās, kas var ietekmēt Parlamenta sastāvu.
41
Šajā sakarā, kā pamatoti konstatēja pagaidu noregulējuma tiesnesis, ir vietā atgādināt, ka 1976. gada akta 6. pants ir formulēts tā, ka tajā ir nepārprotami minēti “Eiropas Parlamenta deputāti”. Turklāt šajā pantā ir minēta šo deputātu balsošanas prerogatīva, kuru tās būtības dēļ nevar saistīt ar pēcvēlēšanu sarakstā iekļauta oficiāli pasludināta kandidāta statusu.
42
Tā, protams, ir, ka kopumā Kopienu tiesību noteikumus nevar interpretēt, strikti ievērojot to formulējumu un nekādā veidā neņemot vērā to kontekstu un mērķi. Tomēr neatkarīgi no jautājuma par to, vai šādas interpretācijas metodes izmantošana šajā konkrētajā gadījumā varētu radīt interpretācijas contra legem, ir jākonstatē, ka apstākļi, uz kuriem šajā ziņā atsaucas prasītāji, nav tādi, kas ļautu pierādīt, ka pagaidu noregulējuma tiesneša veiktā 1976. gada akta 6. panta interpretācija būtu acīmredzami nepareiza.
43
Pirmkārt, pat ja pieņemtu, ka 1976. gada akta 6. pants ir pamatots ar noteiktiem vispārējiem principiem un, konkrētāk, ar ECTK 1. papildprotokola 3. pantu, tā tomēr ir ļoti konkrēta to izpausme. No tā izriet, ka minētais 6. pants nevarētu pats par sevi būt par pamatu Parlamenta vispārējai kompetencei vērtēt dalībvalstu vēlēšanu procedūru tiesiskumu, ievērojot visus šos principus un ECTK.
44
Otrkārt, ciktāl runa ir par deputātu nolikuma 2. pantu, ir jānorāda, ka tā ceturtajā apsvērumā ir noteikts, ka “deputātu brīvību un neatkarību, kas noteiktas [šī nolikuma] 2. pantā [..], ir nepieciešams aizsargāt ar tiesību aktiem”, jo tās “nav minētas nevienā primāro tiesību aktu tekstā”. Taču šādi izteicieni, tos lasot kopā ar minētā nolikuma piekto apsvērumu, kurā precizēts, ka tā 3. panta 1. punktā ir pilnībā pārņemti 1976. gada akta 6. panta 1. punkta noteikumi, prima facie ir uzskatāmi par skaidrām norādēm attiecībā uz to, ka deputātu nolikuma 2. pants nav minētā 6. panta kodifikācija.
45
Treškārt, pagaidu noregulējuma tiesnesis pamatoti uzskatīja, ka atbilstoši tiesību normu hierarhijas principam Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta noteikums nevar atļaut atkāpties no 1976. gada akta noteikumiem. Reglaments faktiski ir iekšējās kārtības dokuments, ar ko Parlamentam nevar piešķirt tādu kompetenci, kas nav tieši noteikta kādā normatīvajā aktā, šajā gadījumā — 1976. gada aktā (šajā sakarā skat. 2008. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-200/07 un C-201/07 Marra, Krājums, I-7929. lpp., 38. punkts). No tā izriet, ka vismaz saistībā ar pārbaudi attiecībā uz fumus boni juris tieši Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta noteikumi būtu jāinterpretē, ievērojot 1976. gada akta noteikumu burtu un garu, nevis otrādi.
46
Šādos apstākļos jāsecina, ka pārsūdzētajā rīkojumā nav pieļauta acīmredzama kļūda tiesību piemērošanā attiecībā uz 1976. gada akta 6. panta interpretāciju.
47
Tādēļ arī šis pamats jānoraida kā nepamatots.
Par pamatu, kas saistīts ar kļūdu pamatojumā attiecībā uz to, kādas sekas attiecībā uz Parlamenta lēmumu par Doniči pilnvaru pārbaudi rada Itālijas vēlēšanu biroja it kā prettiesiskais lēmums, ar kuru Doniči pasludināja par Parlamenta deputātu
48
Attiecībā uz vērtējumu par to, kādas sekas attiecībā uz Parlamenta lēmumu par Doniči pilnvaru pārbaudi rada Itālijas vēlēšanu biroja it kā prettiesiskais lēmums, ar kuru viņu pasludināja par Parlamenta deputātu, pārsūdzētā rīkojuma pamatojums esot nepareizs un pretrunīgs. Konkrētāk, Parlaments uzskata, ka, lai noraidītu tā argumentāciju, ka arī tā lēmums par pilnvaru pārbaudi būtu prettiesisks, ja tas būtu balstīts uz prettiesisku valsts tiesību aktu, pagaidu noregulējuma tiesnesis ir pamatojies uz neatbilstošiem tiesu precedentiem, proti, uz Tiesas 1992. gada 3. decembra spriedumu lietā C-97/91 Oleificio Borelli/Komisija (Recueil, I-6313. lpp., 10.–12. punkts) un uz Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 21. maija rīkojumu lietā T-18/07 R Kronberger/Parlaments (Krājums, II-50. lpp., 38.–40. punkts), tā vietā, lai ņemtu vērā 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C-64/05 P Zviedrija/Komisija (Krājums, I-11389. lpp.).
49
Parlaments norāda, ka ar strīdīgo lēmumu tas atteicās apstiprināt pilnvaras valsts iestāžu izraudzītai personai, jo šāda apstiprināšana būtu pretrunā brīva mandāta principam — normai, kas teksta ziņā attiecas uz Parlamentu un tam piešķir noteiktas pārbaudes pilnvaras. Faktiski būtu absurdi apgalvot, no vienas puses, ka valsts tiesu un pārvaldes iestādēm ir pienākums piemērot Kopienu tiesības, neņemot vērā iespējamas valsts tiesību normas, kas tām varētu būt pretrunā, un, no otras puses, ka Parlamentam nav šādu pilnvaru.
50
Šajā ziņā ir vietā atgādināt, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Oleificio Borelli/Komisija, kura attiecās uz to, kā interpretējams Padomes 1977. gada 15. februāra Regulas (EEK) Nr. 355/77 par kopīgiem pasākumiem lauksaimniecības produktu pārstrādes un tirdzniecības apstākļu uzlabošanai (OV L 51, 1. lpp.) 13. panta 3. punkts, Tiesa uzskatīja, ka Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda atbalstu noteiktam projektam var piešķirt tikai tad, ja to apstiprinājusi tā dalībvalsts, kuras teritorijā projekts tiks īstenots, un tāpēc gadījumā, ja atzinums nav labvēlīgs, Komisija nevar ne turpināt projekta izskatīšanas procedūru saskaņā ar minētajā regulā paredzētajiem noteikumiem, ne a fortiori pārbaudīt šādi izdota atzinuma tiesiskumu. Tiesa tādēļ secināja, ka šāda atzinuma iespējamais prettiesiskums nekādā gadījumā nevar ietekmēt tā lēmuma spēkā esamību, ar kuru Komisija atsaka prasīto atbalstu (iepriekš minētais spriedums lietā Oleificio Borelli/Komisija, 11. un 12. punkts).
51
Pamatojoties uz šo judikatūru, pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskatīja, ka tad, ja kāds valsts tiesību akts ietilpst Kopienu lēmumu pieņemšanas procesā un, ievērojot konkrētajā jomā pastāvošo kompetenču sadalījumu, ir saistošs Kopienu lēmējiestādēm un tādēļ nosaka pieņemamo Kopienu lēmumu, šī valsts tiesību akta iespējamais prettiesiskums nekādā ziņā nevar ietekmēt Kopienu iestādes lēmuma spēkā esamību. Taču šāds atzinums skaidri izriet no 10.–12. punkta iepriekš minētajā spriedumā lietā Oleificio Borelli/Komisija un ir pilnībā atbilstošs šajā konkrētajā lietā, it īpaši tad, ja ņem vērā kompetences sadalījumu, kas izriet no 1976. gada akta 12. panta.
52
Un otrādi, 93. punktā iepriekš minētajā spriedumā lietā Zviedrija/Komisija, kas attiecās uz to, kā interpretējama Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regula (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem(OV L 145, 43. lpp.), Tiesa precizēja, ka šīs regulas 4. panta 5. punkta mērķis ir nevis sadalīt kompetenci — valsts un Kopienu —, kuras mērķi būtu dažādi, bet gan ieviest tādu lēmumu pieņemšanas procedūru, kuras vienīgais mērķis ir noteikt, vai piekļuve dokumentam ir jāatsaka saskaņā ar kādu no materiāltiesiskajiem izņēmumiem, kas paredzēti minētās regulas 4. panta 1.–3. punktā — tā ir lēmumu pieņemšanas procedūra, kurā piedalās gan Kopienu iestāde, gan attiecīgā dalībvalsts.
53
No tā izriet, ka, pamatojoties uz šo tikko minēto spriedumu, Parlaments apgalvo, ka 1976. gada akta 12. pantā ir paredzēts nevis kompetences sadalījumu starp dalībvalsts iestādēm un Parlamentu, kā arī šo kompetenču īstenošanu dažādās procedūrās, bet gan vienotu lēmumu pieņemšanas procedūra, kurā piedalās gan Parlaments, gan dalībvalsts iestādes. Taču, ņemot vērā šī rīkojuma 29.–34. punktā izklāstītos apsvērumus, tā tomēr nešķiet.
54
Ievērojot šos apsvērumus, ir jāsecina, ka pārsūdzētajā rīkojumā nav pieļauta kļūda pamatojumā attiecībā uz to, kādas sekas attiecībā uz Parlamenta lēmumu par Doniči pilnvaru pārbaudi rada Itālijas vēlēšanu biroja it kā prettiesiskais lēmums, ar kuru Doniči pasludināja par Parlamenta deputātu.
55
Tādēļ šis pamats jānoraida kā nepamatots.
Par pamatu attiecībā uz steidzamības nepareizu vērtējumu
56
Parlaments norāda, ka steidzamībā, ar kādu rīkojās pagaidu noregulējuma tiesnesis, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo viņš ņēma vērā tikai to iespējamo kaitējumu, ko varētu ciest Doniči, neņemot vērā to iespējamo kaitējumu, kas varētu tikt nodarīts politiskajai pārstāvībai. Parlaments uzskata, ka tad, ja apstrīdētā lēmuma izpilde netiktu apturēta, attiecīgo deputāta vietu joprojām ieņemtu persona, kas pārstāv tādu pašu politisko virzienu kā Doniči. No tā izriet, ka no politiskās pārstāvības viedokļa Doniči intereses nav tādas, ka varētu pamatot rīkojuma izdošanu par strīdīgā lēmuma izpildes apturēšanu.
57
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pagaidu noregulējuma procesa mērķis ir nodrošināt pilnīgu sprieduma pēc būtības efektivitāti. Lai šo mērķi sasniegtu, pieteiktajiem pasākumiem jābūt steidzamiem tādā nozīmē, ka, lai novērstu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu prasītāja interesēm, tie ir jānosaka un jāīsteno pat pirms lēmuma pamata tiesvedībā (Tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 25. marta rīkojums lietā C-65/99 P(R) Willeme/Komisija, Recueil, I-1857. lpp., 62. punkts).
58
No tā izriet, ka, lai novērtētu pieteikto pasākumu steidzamību, pagaidu noregulējuma tiesnesim bija jāņem vērā tikai prasītāja intereses un it īpaši tas, ka pastāv risks, ka šīm interesēm var tikt nodarīts būtisks un neatgriezenisks kaitējums, neņemot vērā citus vispārējus apstākļus, piemēram, politiskās pārstāvības nepārtrauktību kā šajā konkrētajā lietā, — apstākļus, kurus attiecīgā gadījumā varētu ņemt vērā, tikai izvērtējot konkrētās intereses.
59
Tādēļ Parlamenta pamats attiecībā uz steidzamības vērtējumu arī ir jānoraida kā nepamatots.
Par pamatu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā, kas pieļauta saistībā ar konkrēto interešu izvērtēšanu
60
Ar savu pēdējo pamatu prasītāji norāda, ka, izvērtējot konkrētās intereses, pagaidu noregulējuma tiesnesis ir pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā. Šī pamata atbalstam viņi izvirza trīs pamatojumus.
61
Pirmkārt, prasītāji norāda, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis ir pieļāvis kļūdu novērtējumā, uzskatot, ka Doniči un Oketo intereses ir vienlīdzīgas. To darot, viņš neesot izdarījis secinājumus no tā apstākļa, ka Oketo bija saņēmis vairāk prioritāro balsu un tādēļ attiecībā uz parlamentārā mandāta īstenošanu tā interesēm ir dodama priekšroka, salīdzinot ar Doniči interesēm.
62
Otrkārt, pagaidu noregulējuma tiesnesis neesot ņēmis vērā sabiedrības intereses attiecībā uz to, lai tiktu nodrošināts visaugstākais Parlamenta politiskās leģitimitātes līmenis, jo šīs leģitimitātes pamatā ir vispārējas vēlēšanas. Taču šajā konkrētajā gadījumā sabiedrības interešu ņemšanai vērā bija jāizraisa tas, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis atsaka apstrīdētā lēmuma izpildes apturēšanu, jo šis pasākums nozīmētu, ka par Parlamenta locekli kļūtu persona, kas saņēmusi mazāk balsu, un tādējādi samazinātos Parlamenta politiskā leģitimitāte. Katrā ziņā pat tad, ja tiktu pieņemts Doniči labvēlīgs lēmums pēc būtības, atteikums izdot rīkojumu par apstrīdētā līguma izpildes apturēšanu nebūtu nodarījis neatgriezenisku kaitējumu Parlamenta politiskajai leģitimitātei, jo laikposmā starp lēmumu par pagaidu noregulējumu un lēmumu pēc būtības starp tā deputātiem būtu persona, kurai vispārējās vēlēšanās piešķirta vislielākā leģitimitāte.
63
Treškārt, prasītāji uzskata, ka pārsūdzētajā rīkojumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo pagaidu noregulējuma tiesnesis esot izmantojis fumus boni juris, lai novērtētu, vai pastāv steidzamība, un Doniči interešu prioritāti. Tie norāda, ka, lai gan judikatūra tiešām it kā pieļauj noteiktas savstarpējas kompensācijas iespējamību starp fumus boni juris apstākli un steidzamības apstākli, tomēr neesot iespējams, ka ar to, ka var konstatēt tikai vienu no abiem šiem apstākļiem, pietiek, lai kompensētu to, ka nevar konstatēt otru apstākli.
64
Taču, kā uzskata prasītāji, izvērtējot konkrētās intereses, pagaidu noregulējuma tiesnesim bija jāsecina, ka konkrētajā gadījumā vispār nav nekādas steidzamības. Šajā ziņā tie atsaucas uz Tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 31. jūlija rīkojumu lietā C-208/03 P(R) Le Pen/Parlaments (Recueil, I-7939. lpp., 106. lpp.), no kura izriet, ka, izvērtējot konkrētās intereses, pagaidu noregulējuma tiesnesim ir jāpārbauda, vai tas, ka tiesnesis, kas lietu izlemj pēc būtības, apstrīdēto tiesību aktu atceļ, ļaus atjaunot situāciju, kura pastāvējusi pirms šāda akta tūlītējas izpildes, un otrādi — vai minētā akta izpildes apturēšana varētu radīt šķēršļus tā pilnīgai efektivitātei gadījumā, ja prasība par tā atcelšanu tiktu noraidīta. Tādējādi tad, ja konkrētajā lietā pagaidu noregulējuma tiesnesis būtu veicis šī novērtējuma otro daļu, viņš būtu katrā ziņā nonācis pie secinājuma, ka apstrīdētā lēmuma izpildes apturēšana nevarētu radīt šķēršļus šī lēmuma pilnīgai efektivitātei gadījumā, ja prasība par tā atcelšanu tiktu noraidīta. No tā izriet, ka konkrētajā lietā steidzamības apstākļa pastāvēšana ir absolūti nepietiekama.
65
Šajā sakarā jānorāda, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis vispirms konstatēja, ka gadījumā, ja ar tā tiesneša nolēmumu, kas izlems lietu pēc būtības, strīdīgais lēmums tiks atcelts, Doniči nodarītais kaitējums, ja netiks apturēta minētā lēmuma izpilde, būs neatgriezenisks, un pēc tam izvērtēja konkrētās intereses, vispirms uzsverot Oketo intereses attiecībā uz strīdīgā lēmuma izpildīšanu, kas nozīmētu viņa mandāta saglabāšanu. Pagaidu noregulējuma tiesnesis norādīja, ka, lai gan strīdīgā lēmuma izpildīšana var nodarīt neatgriezenisku kaitējumu Doniči, tomēr no pretējā viedokļa raugoties, tāds pats risks pastāv attiecībā uz Oketo gadījumā, ja tiktu apmierināta prasība apturēt minētā lēmuma izpildi, ņemot vērā iespēju, ka eventuālais spriedums par prasības noraidīšanu pamata prāvā tiks pasludināts tikai pēc tam, kad būs beigusies viņa mandāta termiņa lielākā daļa, ja ne viss termiņš.
66
Tādējādi, izdarījis secinājumu, ka Doniči un Oketo īpašās un tūlītējās attiecīgās intereses ir vienlīdzīgas, pagaidu noregulējuma tiesnesis turpināja savu argumentāciju, aplūkojot vispārējās intereses, kuras šādos apstākļos ir īpaši svarīgas. Šajā sakarā viņš uzskatīja, ka, lai gan nav šaubu, ka Itālijas Republikai ir noteiktas intereses attiecībā uz to, lai Parlaments ievērotu tās tiesību aktus vēlēšanu jomā, arī Parlamentam ir vispārējās intereses, lai tā lēmumi saglabātu savu spēku. Tomēr viņš uzskatīja, ka, izvērtējot konkrētās intereses, nevienai no šīm interesēm nevar dot priekšroku.
67
Tātad tikai pēc tam, kad pagaidu noregulējuma tiesnesis bija konstatējis vienlīdzību gan starp īpašajām, gan vispārējām konkrētajām interesēm, viņš izvērtēja Doniči norādīto pamatu nozīmību un atzina fumus boni juris, šajā ziņā pamatojoties uz pastāvīgo judikatūru, proti, Tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 23. februāra rīkojumu lietā C-445/00 R Austrija/Padome (Recueil, I-1461, 110. punkts), 2002. gada 11. aprīļa rīkojumu lietā C-481/01 P(R) NDC Health/IMS Health un Komisija (Recueil, I-3401. lpp., 63. punkts), kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Le Pen/Parlaments (110. punkts).
68
Ir jākonstatē, ka prasītāju izvirzītie argumenti nav tādi, ka to dēļ varētu apšaubīt šo pagaidu noregulējuma tiesneša veikto analīzi.
69
Šajā sakarā jānorāda, ka, no vienas puses, pagaidu noregulējuma tiesneša veiktā konkrēto interešu izvērtēšana lika viņam konstatēt, ka Doniči un Oketo īpašās intereses ir vienlīdzīgas. Taču šāda interešu vienlīdzība nevar nozīmēt, ka nav steidzamības. Tieši otrādi, konkrētajā lietā nepārprotami pastāv neatgriezeniska kaitējuma risks gan attiecībā uz Doniči, gan — gadījumā, ja tiktu apmierināta prasība apturēt minētā lēmuma izpildi, — attiecībā uz Oketo.
70
No otras puses, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, pagaidu noregulējuma tiesnesis ir izvērtējis Parlamenta vispārējās intereses, proti, intereses attiecībā uz to, lai tā lēmumi saglabātu savu spēku. Tomēr tā vietā, lai šīs intereses aplūkotu izolēti, viņš tās pamatoti izvērtēja attiecībā pret Itālijas interesēm attiecībā uz to, lai Parlaments ievērotu tās tiesību aktus vēlēšanu jomā. Tas pats attiecas uz Parlamenta politisko leģitimitāti un tā interesēm attiecībā uz to, lai par tā locekli kļūdu kandidāts, kurš saņēmis vairāk balsu. Lai gan šādu interešu pastāvēšanu nevar apstrīdēt, nevar neņemt vērā arī Itālijas Republikas intereses attiecībā uz to, lai Eiropas Parlamenta sastāvā būtu Itālijas deputāti, kas ievēlēti saskaņā ar attiecīgās valsts vēlēšanu procedūru un ko pasludinājusi viena no šīs dalībvalsts augstākajām tiesām.
71
Tādēļ prasītāju pamats attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā, kas pieļauta, izvērtējot konkrētās intereses, arī ir jānoraida kā nepamatots.
72
Tā kā visi pamati ir noraidīti, apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
73
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Doniči ir prasījis piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt Doniči tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesas priekšsēdētājs nospriež:
1)
apelācijas sūdzības noraidīt;
2)
Oketo un Eiropas Parlaments atlīdzina Doniči tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — itāļu.