62021CC0551
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 13. jūlijā (
1
)
Lieta C‑551/21
Eiropas Komisija
pret
Eiropas Savienības Padomi
Atcelšanas prasība – Lēmums (ES) 2021/1117 – Protokols, ar ko īsteno Partnerattiecību nolīgumu zivsaimniecības nozarē starp Gabonas Republiku un Eiropas Kopienu (2021.– 2026. gadam) – Parakstīšana Eiropas Savienības vārdā un provizoriska piemērošana – Parakstīšanas pilnvaras – Padomes priekšsēdētāja piešķirts pilnvarojums – Parakstīšana, ko veicis Portugāles Republikas pastāvīgais pārstāvis un dalībvalstu valdību Pastāvīgo pārstāvju komitejas (COREPER) priekšsēdētājs – LES 13. panta 2. punkts un 17. panta 1. punkta sestais teikums – LESD 218. panta 2. un 5. punkts un 220. un 221. pants – Komisijas pilnvaras nodrošināt Savienības ārējo pārstāvību – Padomes kompetence slēgt starptautiskus līgumus – Savienības iestāžu lojālas sadarbības princips – LESD 296. un 297. pants – Pienākums norādīt pamatojumu – Pilnvarojuma lēmuma publicēšana
Satura rādītājs
I. Ievads
II. Tiesiskais regulējums
A. Abas Vīnes konvencijas
B. Savienības tiesības
1. LES
2. LESD
III. Tiesvedības priekšvēsture
IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
V. Izvērtējums
A. Pieņemamība
B. Pamatotība
1. Pirmais prasības pamats
a) Neprecizēta saistība starp LES 17. pantu un LESD 218. pantu
b) LES 17. panta 1. punkta sestais teikums – jēdziens “Savienības ārējā pārstāvība”
1) Interpretācija atbilstoši starptautiskajām tiesībām
2) Interpretācija, ņemot vērā LESD 220. un 221. pantu
3) Starpsecinājumi
c) LESD 218. panta 2. un 5. punkts – Padomes atļauja parakstīšanai
1) Lietas dalībnieku argumenti
2) Izvērtējums
d) Starpsecinājumi
2. Otrais prasības pamats
VI. Tiesāšanās izdevumi
VII. Secinājumi
I. Ievads
1.
Ar šo prasību saskaņā ar LESD 263. pantu Eiropas Komisija lūdz atcelt 2. pantu Padomes Lēmumā (ES) 2021/1117 (2021. gada 28. jūnijs) par to, lai Eiropas Savienības vārdā parakstītu un provizoriski piemērotu protokolu, ar ko īsteno Partnerattiecību nolīgumu zivsaimniecības nozarē starp Gabonas Republiku un Eiropas Kopienu (2021.–2026. gadam) (
2
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Ar to Padomes priekšsēdētājs tiek pilnvarots norīkot personu vai personas, kas ir tiesīgas Savienības vārdā parakstīt protokolu. Turklāt tā lūdz atcelt uz to balstīto Padomes priekšsēdētāja pilnvarojumu Portugāles Republikas pastāvīgajam pārstāvim un dalībvalstu valdību Pastāvīgo pārstāvju komitejas (Coreper) priekšsēdētājam parakstīt šo protokolu Savienības vārdā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pilnvarojums”).
2.
Komisija būtībā izvirza iebildumu par to, ka Padome ir pārsniegusi savu kompetenci un tādējādi ierobežojusi tās pilnvaras nodrošināt Savienības ārējo pārstāvību saskaņā ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu. LESD 218. panta 5. punktā Padomei esot tikai paredzētas pilnvaras pieņemt lēmumu, ar kuru atļaut parakstīt nolīgumu un vajadzības gadījumā – to provizoriski piemērot līdz brīdim, kad tas stājas spēkā, bet ne uzdot pārstāvim parakstīt nolīgumu. Tas drīzāk esot Komisijas kompetencē.
3.
Šie jautājumi Tiesas judikatūrā vēl nav izskatīti. Tie attiecas uz institucionālā līdzsvara saglabāšanu Savienībā saistībā ar procedūru starptautisku nolīgumu noslēgšanai ar trešām valstīm vai starptautiskām organizācijām, kāda tā pastāv kopš Lisabonas līguma stāšanās spēkā. Ir tiesa, ka apstrīdētā Padomes prakse pastāvēja jau ilgi pirms tam. Tomēr Komisija to pirmo reizi apstrīd ar šo prasību, it īpaši pamatojoties uz to, ka ar Lisabonas līgumu ir mainījusies tiesiskā situācija. Pilnvaru precizēšanai ir būtiska nozīme ne tikai Savienības institucionālajā struktūrā, bet arī trešo valstu un starptautisko organizāciju kontekstā.
II. Tiesiskais regulējums
A. Abas Vīnes konvencijas
4.
1969. gada 23. maija Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (
3
) (turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija par starptautisko līgumu tiesībām”) 7. pantā “Pilnvaras” ir paredzēts:
“1.   Persona tiek uzskatīta par valsti pārstāvošu nolūkā pieņemt vai noteikt līguma teksta autentiskumu vai nolūkā izteikt valsts piekrišanu līguma saistošam raksturam, ja:
a)
persona uzrāda attiecīgās pilnvaras, vai
b)
no attiecīgo valstu prakses vai no citiem apstākļiem izriet, ka to nolūks bijis uzskatīt šo personu kā valsti pārstāvošu, nepieprasot pilnvaras.
2.   Šādas personas, kas, ņemot vērā viņu ieņemamo amatu, tiek uzskatītas par savu valsti pārstāvošām bez pilnvaru uzrādīšanas:
a)
valsts vadītāji, valdības vadītāji, ārlietu ministri – nolūkā veikt visas darbības, kas saistītas ar līguma slēgšanu;
b)
diplomātisko misiju vadītāji – nolūkā pieņemt līguma tekstu starp akreditējošo valsti un valsti, kurā tie ir akreditēti;
c)
valsts akreditētie pārstāvji starptautiskās konferencēs vai starptautiskās organizācijās, vai kādā no to institūcijām – nolūkā pieņemt līguma tekstu šādā konferencē, starptautiskā organizācijā vai tās orgānos.”
5.
Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 10. pantā “Teksta autentiskuma noteikšana” ir noteikts:
“Līguma teksts kļūst par autentisku un galīgu
a)
saskaņā ar procedūru, kas ir noteikta dotajā tekstā vai par kuru ir vienojušās valstis, kas piedalās līguma sastādīšanā vai,
b)
nepastāvot šādai procedūrai, ar parakstīšanu, parakstīšanu ad referendum vai ar līguma teksta parafēšanu no attiecīgo valstu pārstāvju puses, vai ar konferences noslēguma aktu, kur ietverts attiecīgais teksts.”
6.
Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 11. pants “Piekrišanas līguma saistošam raksturam izteikšanas veidi” ir formulēts šādi:
“Valsts piekrišana līguma saistošam raksturam var būt izteikta ar parakstīšanu, līgumu sastādošu dokumentu apmaiņu, ratifikāciju, pieņemšanu, apstiprināšanu vai pievienošanos, vai jebkādā citā veidā, par kuru ir vienošanās.”
7.
Vīnes konvencija par starptautisko līgumu tiesībām attiecas tikai uz līgumiem starp valstīm. 1986. gada 21. marta Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām starp valstīm un starptautiskām organizācijām vai starp starptautiskām organizācijām (turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija par starptautisko līgumu tiesībām starp starptautiskām organizācijām”), kas nav stājusies spēkā, 10. un 11. pantā ir ietverti lielā mērā atbilstoši noteikumi par teksta autentiskuma noteikšanu un līgumu noslēgšanu. Tomēr tās 7. pantā starptautiskām organizācijām nav paredzētas pārstāvības pilnvaras ex officio.
B. Savienības tiesības
1.
LES
8.
LES 13. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Katra iestāde darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem. Iestādes īsteno pilnīgu savstarpēju sadarbību.”
9.
LES 15. panta 6. punkta otrajā daļā ir noteikts:
“Eiropadomes priekšsēdētājs, ievērojot attiecīgo kompetenci, savā līmenī nodrošina Savienības ārējo pārstāvību jautājumos, kas attiecas uz tās kopējo ārpolitiku un drošības politiku, neskarot pilnvaras, kas piešķirtas Savienības Augstajam pārstāvim ārlietās un drošības politikas jautājumos.”
10.
LES 17. panta 1. punktā tostarp ir paredzēts:
“[..] [Komisija] nodrošina Savienības ārējo pārstāvību, izņemot kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomu un citus Līgumos paredzētus gadījumus. [..]”
11.
LES 27. panta 2. punktā ir noteikts:
“Savienības Augstais pārstāvis ārlietās un drošības politikas jautājumos pārstāv Savienību jautājumos, kas saistīti ar kopējo ārpolitiku un drošības politiku. Viņš Savienības vārdā risina politisko dialogu ar trešām personām un pauž Savienības nostāju starptautiskās organizācijās un starptautiskās konferencēs.”
2.
LESD
12.
LESD 218. pantā tostarp ir paredzēts:
“1.   Neskarot 207. pantā paredzētos īpašos noteikumus, Savienības nolīgumus ar trešām valstīm vai starptautiskām organizācijām apspriež sarunās un noslēdz saskaņā ar turpmāk norādīto procedūru.
2.   Padome atļauj sākt sarunas, pieņem sarunu norādes, atļauj nolīgumu parakstīšanu un noslēdz nolīgumus.
3.   Ja paredzētais nolīgums vienīgi vai galvenokārt attiecas uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku, Komisija vai Savienības Augstais pārstāvis ārlietās un drošības politikas jautājumos sniedz ieteikumus Padomei, kura pieņem lēmumu, atļaujot sākt sarunas un atkarībā no paredzētā nolīguma priekšmeta izvirzot Savienības sarunu vadītāju vai sarunu grupas vadītāju.
4.   Padome var nolīguma sarunu vadītājam dot norādes un iecelt īpašu komiteju, ar kuru apspriežoties, sarunas jāveic.
5.   Pēc sarunu vadītāja priekšlikuma Padome pieņem lēmumu, ar kuru atļauj parakstīt nolīgumu un vajadzības gadījumā – to provizoriski piemērot līdz brīdim, kad tas stājas spēkā.
6.   Padome pieņem lēmumu par nolīguma noslēgšanu pēc nolīguma sarunu vadītāja priekšlikuma.
Izņemot gadījumus, kad nolīgumi attiecas vienīgi uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku, Padome lēmumu par nolīgumu noslēgšanu pieņem:
a)
ar Eiropas Parlamenta piekrišanu šādos gadījumos:
[..]
b)
pēc apspriešanās ar Eiropas Parlamentu citos gadījumos [..]
7.   Slēdzot nolīgumus, Padome, atkāpjoties no 5., 6. un 9. punkta, var pilnvarot sarunu vadītāju Savienības vārdā apstiprināt grozījumus tad, ja nolīgums paredz tos pieņemt ar vienkāršotu procedūru vai ja grozījumi jāpieņem ar attiecīgo nolīgumu izveidotai struktūrai. Padome var pievienot šim pilnvarojumam īpašus nosacījumus.
[..]
10.   Eiropas Parlamentu nekavējoties un pilnīgi informē visos procedūras posmos.
11.   Jebkura dalībvalsts, Eiropas Parlaments, Padome vai Komisija var saņemt Tiesas atzinumu par to, vai paredzētais nolīgums ir saderīgs ar Līgumu noteikumiem. Ja Tiesas lēmums ir nelabvēlīgs, paredzētais nolīgums nevar stāties spēkā, kamēr tas nav grozīts vai kamēr Līgumi nav pārskatīti.”
13.
LESD 220. pants ir šāds:
“1.   Savienība nosaka visus attiecīgos sadarbības veidus ar Apvienoto Nāciju Organizācijas iestādēm un tās specializētajām aģentūrām, Eiropas Padomi, Eiropas Drošības un sadarbības organizāciju un Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizāciju.
Savienība uztur vajadzīgās attiecības arī ar citām starptautiskajām organizācijām.
2.   Savienības Augstais pārstāvis ārlietās un drošības politikas jautājumos un Komisija nodrošina šā panta īstenošanu.”
14.
LESD 221. pantā ir paredzēts:
“1.   Savienības delegācijas trešās valstīs un starptautiskās organizācijās pārstāv Savienību.
2.   Savienības delegācijas ir Savienības Augstā pārstāvja ārlietās un drošības politikas jautājumos pakļautībā. Tās cieši sadarbojas ar dalībvalstu diplomātiskajām un konsulārajām pārstāvniecībām.”
III. Tiesvedības priekšvēsture
15.
Pēc Komisijas priekšlikuma Padome 2015. gada 22. oktobrī pilnvaroja to Eiropas Savienības vārdā sākt sarunas ar Gabonas Republiku, lai noslēgtu jaunu protokolu, ar ko īsteno Partnerattiecību nolīgumu zivsaimniecības nozarē starp Gabonas Republiku un Eiropas Kopienu (2021.–2026. gadam) (turpmāk tekstā – “protokols”). Šis nolīgums bija noslēgts 2007. gadā, un ar to Kopienas zvejniekiem bija piešķirtas zvejas iespējas ūdeņos, uz kuriem attiecas Gabonas Republikas suverenitāte (
4
).
16.
Pēc veiksmīgas šo sarunu pabeigšanas 2021. gada 10. februārī protokols tika parafēts.
17.
2021. gada 19. maijā Komisija iesniedza Padomei savu priekšlikumu lēmumam par protokola parakstīšanu Savienības vārdā un tā provizorisku piemērošanu.
18.
Lēmuma priekšlikuma 2. pants bija formulēts šādi:
“Padomes Ģenerālsekretariāts sagatavo pilnvaru instrumentu, ar kuru Komisijas norādīto personu pilnvaro minēto protokolu parakstīt ar noteikumu, ka tas tiks noslēgts.”
19.
Padome noraidīja lēmuma priekšlikuma 2. pantā ietverto formulējumu un pēc tam pieņēma apstrīdēto lēmumu.
20.
Apstrīdētais lēmums ir formulēts šādi:
“1. pants
Ar šo tiek atļauts Savienības vārdā parakstīt protokolu [..], ar noteikumu, ka tas tiks noslēgts.
2. pants
Ar šo Padomes priekšsēdētājs tiek pilnvarots norīkot personu vai personas, kas tiesīgas Savienības vārdā parakstīt protokolu.
3. pants
Protokolu provizoriski piemēro no tā parakstīšanas dienas [..], kamēr tiek pabeigtas procedūras, lai tas stātos spēkā.”
21.
Ar apstrīdēto 2021. gada 28. jūnija pilnvarojumu Padomes priekšsēdētājs piešķīra pilnvaras Nuno Brito kungam, Portugāles Republikas pastāvīgajam pārstāvim Savienībā un Dalībvalstu valdību Pastāvīgo pārstāvju komitejas (COREPER) priekšsēdētājam, pilnvarojot vienīgi viņu Savienības vārdā parakstīt protokolu.
22.
2021. gada 30. jūnijā Padomes Ģenerālsekretariāts ar dokumentu ST 10307/21 informēja Komisiju un dalībvalstis, ka protokols ir parakstīts un ka tas saskaņā ar tā 24. pantu tiek piemērots no 2021. gada 29. jūnija.
IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
23.
Ar dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2021. gada 7. septembrī, Komisija cēla šo atcelšanas prasību.
24.
Komisijas prasījumi ir šādi:
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu;
–
atcelt apstrīdēto pilnvarojumu;
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
25.
Padomes prasījumi ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–
pakārtoti, noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–
pakārtoti, gadījumā, ja Tiesa apmierinātu atcelšanas prasījumus, saskaņā ar LESD 264. panta otro daļu noteikt, ka apstrīdētā lēmuma un apstrīdētā pilnvarojuma sekas ir uzskatāmas par galīgām.
26.
Ar 2022. gada 26. janvāra rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs atļāva Čehijas Republikai, Francijas Republikai, Ungārijai, Nīderlandes Karalistei un Portugāles Republikai iestāties lietā, lai atbalstītu Padomes prasījumus.
27.
Ar 2022. gada 3. marta rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs atļāva Savienības Augstajam pārstāvim ārlietās un drošības politikas jautājumos (turpmāk tekstā – “Augstais pārstāvis”) iestāties lietā, lai atbalstītu Komisijas prasījumus.
28.
Komisija, Augstais pārstāvis, Padome, Čehija, Francija un Portugāle iesniedza gan rakstveida apsvērumus, gan piedalījās 2023. gada 8. marta tiesas sēdē. Ungārija un Nīderlande iesniedza tikai rakstveida apsvērumus.
V. Izvērtējums
29.
Padome apstrīd gan atcelšanas prasības pieņemamību, gan pamatotību.
A. Pieņemamība
30.
Padome, ko atbalsta Ungārija, Nīderlande un Portugāle, atcelšanas prasības nepieņemamību būtībā pamato ar to, ka apstrīdētā atļauja, kas minēta 2. pantā, nav nošķirama no pārējā apstrīdētā lēmuma. Tā atcelšana varētu izmainīt šā lēmuma būtību.
31.
Komisija, kuru atbalsta Augstais pārstāvis, to apstrīd.
32.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību aktu var daļēji atcelt tikai tad, ja elementi, kuru atcelšana tiek lūgta, ir nodalāmi no tiesību akta pārējās daļas. Tas tā ir tikai tad, ja daļēja atcelšana neietekmē šī tiesību akta jēgu vai būtību. Lai noskaidrotu, vai apstrīdētie noteikumi ir nodalāmi, ir jāpārbauda to piemērojamība. Tikai tādā veidā var izvērtēt, vai to atcelšana grozītu apstrīdētā tiesību akta jēgu un būtību. Šajā ziņā tas ir objektīvs vērtējums, kas nav saistīts ar šo aktu pieņēmušās iestādes (subjektīvo) politisko gribu (
5
).
33.
Ar apstrīdētā lēmuma 1. pantu Padome atļauj parakstīt protokolu, un 3. pantā tā uzdod to provizoriski piemērot. Tā 2. pantā Padomes priekšsēdētājs tiek pilnvarots norīkot personu, kas ir tiesīga parakstīt protokolu.
34.
Tādējādi no apstrīdētā lēmuma 1. un 3. panta noteikumiem izriet Padomes (politiskais) lēmums apstiprināt protokola, par kuru Komisija ir panākusi vienošanos, saturu un provizoriski to piemērot. Savukārt šī lēmuma 2. pantā paredzētais pilnvarojums norīkot personu, kas ir tiesīga parakstīt protokolu, attiecas uz veidu, kādā ir jāizsaka un jāīsteno Savienības izteiktā (ārpolitiskā) griba attiecībā uz Gabonas Republiku. Objektīvi raugoties, nevar pieņemt, ka juridiskais jautājums par to, kam kā Savienības pārstāvim būtu jābūt tiesībām parakstīt protokolu, varētu būt ietekmējis Padomes lēmumu par to, vai, parakstot protokolu, tā to apstiprina un uzdod to provizoriski piemērot.
35.
Būtu bijis arī iespējams pilnvarojumu un tiesības parakstīt paredzēt vēlāk atsevišķā tiesību aktā. Tas liecina, ka apstrīdētā lēmuma 1. un 3. panta noteikumi varētu palikt spēkā arī bez tā 2. panta.
36.
Tādēļ apstrīdētā lēmuma 2. panta iespējama atcelšana neatņemtu nedz 1. un 3. pantam to normatīvo saturu, nedz grozītu to tvērumu. Tas vēl jo mazāk izmainītu šā lēmuma jēgu vai būtību.
37.
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 2. pants ir nodalāms no pārējās daļas un ir derīgs prasības priekšmets.
38.
Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka apstrīdētā lēmuma 2. pants jau ir īstenots un protokols ir parakstīts tādā veidā, kas ir saistošs saskaņā ar starptautiskajām tiesībām. Proti, pamatlietai nav zudis priekšmets, jo pastāv konkrēts recidīva risks. Tas tādēļ, ka, ņemot vērā Padomes pārstāvēto juridisko viedokli, nav šaubu, ka tā arī turpmāk pieņems tiesību aktus, kas ir pielīdzināmi apstrīdētā lēmuma 2. pantam (
6
).
39.
Visbeidzot, ir jānoraida Ungārijas atbalstītā Padomes argumentācija, saskaņā ar kuru prasības pieteikumā Komisija ir norādījusi un tam pievienojusi tikai Padomes Ģenerālsekretariāta 2021. gada 30. jūnija informatīvo vēstuli, bet ne apstrīdēto 2021. gada 28. jūnija pilnvarojumu. Pēdējais minētais nebija ne publicēts, ne tas arī bija pievienots šai informatīvajai vēstulei. Gluži pretēji, tas Komisijai tika nosūtīts tikai rakstveida procesa laikā kā pielikums Padomes iebildumu rakstam.
40.
Tālab Padomes izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
B. Pamatotība
41.
Komisija savas prasības pamatošanai izvirza divus pamatus. Padome, pirmkārt, ir iejaukusies tās kompetencē (par to 1. punktā) un, otrkārt, nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu un publicēt apstrīdēto lēmumu (par to 2. punktā).
1.
Pirmais prasības pamats
42.
Pirmais prasības pamats sastāv no divām daļām, proti, Komisijas kompetences pārkāpuma (LES 17. panta 1. punkta sestais teikums, skatot to kopsakarā ar LES 13. panta 1. un 2. punktu) (pirmā daļa) un lojālas sadarbības principa pārkāpuma (LES 4. panta 3. punkts) (otrā daļa). Abas daļas es izskatīšu kopā.
a)
Neprecizēta saistība starp LES 17. pantu un LESD 218. pantu
43.
Noteikums apstrīdētā lēmuma 2. pantā ir Līgumu pārkāpums LESD 263. panta otrās daļas izpratnē tikai tad, ja saskaņā ar LESD 218. panta 2. un 5. punktu, skatot to kopsakarā ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu, Padomei būtu bijis jāatstāj Komisijas ziņā norīkot pārstāvi protokola parakstīšanai. Ir tiesa, ka saskaņā ar LESD 218. pantu Padomei ir plašas pilnvaras starptautisko nolīgumu slēgšanas procedūrā (
7
). Tomēr saskaņā ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu Komisijai, ievērojot citus Līguma noteikumus, ir kompetence nodrošināt Savienības ārējo pārstāvību.
44.
Tādējādi strīdu izšķirošais jautājums ir par to, vai pilnvaras norīkot personu, kas ir tiesīga Savienības vārdā parakstīt starptautiskus nolīgumus, ietilpst Komisijas kompetencē, nodrošinot Savienības ārējo pārstāvību LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma izpratnē, vai arī Padomes kompetencē, slēdzot šādus nolīgumus saskaņā ar LESD 218. pantu.
45.
Atbilde uz šo jautājumu skaidri neizriet no šiem vienāda juridiska spēka Līguma noteikumiem (
8
), bet gan ir jānosaka ar interpretācijas palīdzību. Šīs interpretācijas pamatā ir saistība starp noteikumiem LESD 218. panta 2. un 5. punktā, no vienas puses, un noteikumiem LES 17. panta 1. punkta sestajā teikumā, no otras puses. Šī saistība judikatūrā līdz šim gandrīz nemaz nav izskatīta.
46.
Attiecībā uz LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu Tiesa ir vienīgi konstatējusi, ka Komisijai piešķirtās [Savienības] ārējās pārstāvības pilnvaras nedod tai tiesības parakstīt nesaistošu nolīguma papildinājumu, pat ja tas atspoguļo Savienības nostāju vai politiku, ko jau ir noteikusi Padome. Komisijai šajā nolūkā drīzāk ir nepieciešama iepriekšēja Padomes piekrišana (
9
). Tomēr netika lemts par jautājumu, par ko ir strīds šajā lietā, vai Komisija principā ir pilnvarota parakstīt saistošu nolīgumu ar trešo valsti vai norīkot personu, kas ir tiesīga to darīt, pēc tam, kad Padome ir atļāvusi to parakstīt.
47.
Šajā gadījumā it īpaši ir jāpārbauda, vai no LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma var secināt, ka Komisijai – kā tā apgalvo – ir ekskluzīva kompetence norīkot personu, kas ir tiesīga parakstīt tādus starptautiskus nolīgumus kā apstrīdētais protokols. Šajā sakarā es vispirms izskatīšu jēdziena “Savienības ārējā pārstāvība” nozīmi, it īpaši ņemot vērā starptautisko tiesību normas (par to b) apakšpunktā). Pēc tam es aplūkošu saistību starp LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu, no vienas puses, un LESD 218. panta 2. un 5. punktu, no otras puses, ņemot vērā šo noteikumu mērķus (par to c) apakšpunktā).
b)
LES 17. panta 1. punkta sestais teikums – jēdziens “Savienības ārējā pārstāvība”
48.
Savienības tiesībās nav definēts, kas ir jāsaprot ar jēdzienu “Savienības ārējā pārstāvība”. It īpaši nav skaidri reglamentēts, vai pārstāvība ietver arī starptautisku nolīgumu parakstīšanu.
49.
Arī no LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma izstrādes vēstures neizriet norādes par to, ka līgumu autori būtu vēlējušies paplašināt kompetenci starptautisko nolīgumu slēgšanā par labu Komisijai vai ierobežot to uz Padomes rēķina. Šajā ziņā trūkst nozīmīgu izstrādes materiālu. Identisks kompetences noteikums bija ietverts jau Līguma par Konstitūciju Eiropai (
10
) I–26. panta 1. punktā, izstrādes materiāliem nesniedzot informāciju par tā ieviešanas iemesliem vai mērķiem, vai par tā normatīvo saturu.
50.
Tomēr parasti pārstāvību juridiskā izpratnē raksturo tas, ka pārstāvētā persona ir pilnvarojusi pārstāvi veikt noteiktas darbības (
11
). Tas it īpaši ietver gribas izteikuma paušanu. Starptautiska nolīguma parakstīšana prima facie ir šāds gribas izteikums.
1) Interpretācija atbilstoši starptautiskajām tiesībām
51.
Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām un Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām attiecīgais 10. un 11. pants apstiprina šo izpratni. No šiem noteikumiem izriet, ka šāda nolīguma parakstīšana var noteikt tā galīgo tekstu vai skaidri paust piekrišanu tam, ka tas ir saistošs. Tādējādi abos gadījumos parakstīšana atspoguļo gribas izteikumu, uz kuru parasti attiecas pārstāvības pilnvaras.
52.
Ir tiesa, ka pirmā minētā Vīnes konvencija attiecas tikai uz līgumiem starp valstīm, bet otro minēto konvenciju Savienība ir gan parakstījusi, tomēr tā nav stājusies spēkā. Taču abas konvencijas lielā mērā ir starptautisko paražu tiesību izpausme. Tādēļ to noteikumus var izmantot kā iedvesmas avotu Savienības tiesību interpretācijā (
12
).
53.
Pamatojoties uz to, Komisija un Augstais pārstāvis pat uzskata, ka no abām Vīnes konvencijām izriet norādes, ka ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu tieši tiek pamatotas Komisijas pārstāvības pilnvaras parakstīt starptautiskus nolīgumus.
54.
Jautājums par to, vai valsts pārstāvis ir tiesīgs sniegt gribas izteikumu attiecībā pret citām valstīm, ir reglamentēts abās Vīnes konvencijās. Attiecībā uz abām 10. un 11. pantā minētajām parakstīšanas funkcijām tajās tiek nošķirts starp personām, kas ir pilnvarotas vai tiesīgas rīkoties kā pilnvaroti pārstāvji, no vienas puses, un personām, kuras, ņemot vērā to ieņemamo amatu, tiek uzskatītas par savu valsti pārstāvošām, no otras puses. Pilnvarotajai personai ir jāuzrāda “attiecīgās pilnvaras”, vai arī tiesībām pārstāvēt valsti ir jāizriet no attiecīgo valstu prakses vai no citiem apstākļiem (
13
). Turklāt dažas amatpersonas, piemēram, valsts vadītāji, valdības vadītāji un ārlietu ministri, tiek uzskatīti par savas valsts pārstāvjiem, ņemot vērā viņu ieņemamo amatu (
14
).
55.
Savukārt attiecībā uz starptautiskām organizācijām Vīnes konvencijā par starptautisko līgumu tiesībām starp starptautiskām organizācijām ir paredzētas tikai pilnvaras vai tiesības uz pārstāvību, pamatojoties uz citiem apstākļiem, bet ne pārstāvības pilnvaras, ņemot vērā ieņemamo amatu (
15
). Šķiet, ka attiecībā uz starptautiskām organizācijām tika apzināti nolemts neieviest noteikumu par pārstāvības pilnvarām ex officio, lai it īpaši ņemtu vērā būtiskās atšķirības to struktūrā un pārstāvības noteikumos (
16
).
56.
Tas, ka starptautisko organizāciju gadījumā nav paredzēta pārstāvība ex officio, liecina pret to, ka ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu varētu tieši tikt pamatotas Komisijas pārstāvības pilnvaras ārējās attiecībās.
57.
Komisijas pārstāvības pilnvaras ārējās attiecībās neizriet arī no Savienības un valstu īstenotās prakses (
17
). Lietas dalībnieki to ir vairākkārt apstiprinājuši. Gluži pretēji, kā izriet no Padomes iesniegtajiem dokumentiem, kopš Lisabonas līguma stāšanās spēkā tā ir saglabājusi savu pastāvīgo praksi, saskaņā ar kuru tikai tā norīko pārstāvi, turklāt parasti tās dalībvalsts, kas ir Padomes prezidējošā valsts (
18
), pastāvīgo pārstāvi un pilnvaro to parakstīt starptautiskus nolīgumus ar trešām valstīm. Tikai atsevišķos gadījumos Padome šim nolūkam pilnvaro ne tikai kādu no saviem pārstāvjiem, bet arī kādu no Komisijas dienestu locekļiem vai dalībniekiem (
19
). Tas pats attiecas uz Augsto pārstāvi KĀDP jomā (
20
). Tomēr šī pastāvīgā prakse, kas nav skaidri reglamentēta Līgumā (skat. turpmāk 71. un nākamos punktus), nevar radīt arī precedentu, kas būtu saistošs Savienības iestādēm un kas izslēgtu Komisijas pārstāvību (
21
).
58.
Atbilstoši šādai starptautisko tiesību izpratnei un šai pastāvīgajai praksei arī apstrīdētajā lēmumā ir pieņemts, ka ārējās attiecībās nepastāv Komisijas pilnvaras vai pārstāvības pilnvaras vai ka tās primāri neizriet no LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma, bet saskaņā ar LESD 218. panta 2. un 5. punktu Padomei tās vispirms ir jāpiešķir. Attiecīgi saskaņā ar šī lēmuma 2. pantu “Padomes priekšsēdētājs tiek pilnvarots norīkot personu vai personas, kas tiesīgas Savienības vārdā parakstīt protokolu”.
59.
Visbeidzot, LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma iekļaušanu ar Lisabonas līgumu, kas stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī, šajā ziņā nevar uzskatīt par vēl vienu, pilnvaru pamatojošu apstākli (
22
). Ir jau apšaubāms, vai grozījumi līgumslēdzējas puses iekšējos tiesību aktos var būt šāds apstāklis. Pret to it īpaši liecina abu konvenciju attiecīgajā 27. pantā ietvertā doma, ka līgumslēdzēja puse nevar atsaukties uz nacionālo tiesību normu prasībām, lai attaisnotu līguma neizpildi.
60.
Tādējādi jautājums par to, vai LES 17. panta 1. punkta sestajā teikumā ir prasīts, lai Komisija vai tās norīkotā persona būtu tiesīga parakstīt, skar tikai Savienības iekšējās attiecības. It īpaši tas nevar ietekmēt to, vai protokola parakstīšana, ko veicis Padomes pilnvarotais pārstāvis, varēja radīt tiesiskas sekas attiecībā pret Gabonas Republiku, vai arī tai nebija nozīmes pārstāvības pilnvaru neesamības dēļ (
23
).
61.
Tādēļ starptautiskās tiesības, it īpaši abas Vīnes konvencijas, pretēji Komisijas un Augstā pārstāvja viedoklim nesniedz nekādu informāciju par to, kā starp Padomi un Komisiju pilnvaras parakstīt starptautiskus nolīgumus ir sadalītas.
2) Interpretācija, ņemot vērā LESD 220. un 221. pantu
62.
Turklāt LESD 220. un 221. pants varētu būt būtisks LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma interpretācijai. Tas tādēļ, ka it īpaši LESD 221. panta 1. punktā ir skaidra atsauce uz “Savienības pārstāvību”, ko veic tās delegācijas.
63.
Ar LESD 220. un 221. panta noteikumiem tostarp tiek no jauna reglamentētas Savienības attiecības ar starptautiskajām organizācijām un trešām valstīm kopš Lisabonas līguma stāšanās spēkā, sadalot šīs kompetences starp Komisiju un Augsto pārstāvi. Lai gan pēdējais minētais nav atsevišķa Savienības iestāde LES 13. panta 1. punkta izpratnē, bet gan Komisijas loceklis, tomēr tam kā Savienības pārstāvim ir īpašas, autonomas pilnvaras, it īpaši KĀDP jomā (LES 18. pants un 27. panta 2. punkts) (
24
).
64.
Tomēr LESD 220. un 221. pants, lai gan tajos ir izmantots jēdziens “pārstāvība”, neattiecas uz Savienības pārstāvību starptautisku nolīgumu sagatavošanā, nemaz nerunājot par tiesībām tos parakstīt, bet tikai uz tās diplomātisko vai konsulāro pārstāvību un sadarbību ar starptautiskām organizācijām.
65.
Taču tas neizslēdz, ka LES 17. panta 1. punkta sestais teikums, kas arī tika ieviests ar Lisabonas līgumu, un tajā ietvertais jēdziens “Savienības ārējā pārstāvība” ir jāsaprot plašāk (skat. iepriekš 50. punktu). Līdzīgi tam, kā ar LES 27. panta 2. punktu, skatot to kopsakarā ar LESD 220. un 221. pantu, Augstajam pārstāvim uzticētā ārējā pārstāvība KĀDP jomā ir visaptveroša, kas ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu arī varētu būt paplašināta Komisijas kompetence saistībā ar starptautisko nolīgumu slēgšanu.
3) Starpsecinājumi
66.
Tādējādi ne LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma formulējums, ne tā interpretācija, ņemot vērā starptautiskās tiesības vai LESD 220. un 221. pantu, ārējās attiecībās nepamato Komisijas pārstāvības pilnvaras Savienības vārdā parakstīt starptautiskus nolīgumus. Tomēr parakstīšanas tiesības Savienības iekšējās attiecībās prima facie ietilpst jēdzienā “Savienības ārējā pārstāvība”.
c)
LESD 218. panta 2. un 5. punkts – Padomes atļauja parakstīšanai
67.
Tomēr Komisijas pilnvaras saskaņā ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu pastāv, ja vien nav iestājušies “citi Līgumos paredzētie gadījumi”. Šāds ierobežojums varētu izrietēt no LESD 218. panta 2. un 5. punkta un tajos noteiktajām Padomes pilnvarām slēgt starptautiskus nolīgumus.
1) Lietas dalībnieku argumenti
68.
Saskaņā ar Komisijas un Augstā pārstāvja norādīto it īpaši no LESD 218. panta 5. punkta formulējuma, sistēmas un mērķa izrietot, ka ar šo noteikumu tikai Savienības iekšējās attiecībās tiek reglamentēts tas, kurai iestādei, proti, Padomei, ir jādod piekrišana nolīgumam, par kuru ir panākta vienošanās, un tā parakstīšanai. Tomēr jautājums par to, kurš šādu nolīgumu paraksta, attiecoties uz Savienības ārējo pārstāvību. Tas esot reglamentēts šajā ziņā speciālākā noteikumā – LES 17. panta 1. punkta sestajā teikumā, un, izņemot KĀDP jomu, tas ir uzticēts Komisijai.
69.
Savukārt Padome LESD 218. panta 5. punktu interpretē tādējādi, ka tas ietverot ne tikai kompetenci atļaut parakstīšanu, bet arī veikt pašu parakstīšanu. Lēmums atļaut parakstīšanu kopā ar pilnvarojumu norīkot parakstītāju veidojot juridisku vienību. Tādējādi LESD 218. panta 5. punkts esot visaptverošāks un speciālāks noteikums nekā LES 17. panta 1. punkta sestais teikums.
70.
Lai atbildētu uz jautājumu, kurš no šiem diviem viedokļiem ir pareizs, es interpretēšu LESD 218. pantu, ņemot vērā tā formulējumu un noteikumu sistēmu. Šā panta izstrādes vēsture nav noderīga interpretācijai (
25
).
2) Izvērtējums
71.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru LESD 218. pants starptautisko nolīgumu slēgšanas jomā veido autonomu un vispārīgu konstitucionālas piemērojamības normu, jo ar to Savienības iestādēm tiek piešķirtas noteiktas pilnvaras. Tā kā šīs tiesību normas mērķis ir izveidot līdzsvaru starp šīm pēdējām minētajām, tajā it īpaši ir paredzēts, ka sarunas par nolīgumiem starp Savienību un vienu vai vairākām trešajām valstīm risina Komisija, ievērojot Padomes pieņemtās sarunu norādes, un pēc tam – vai nu pēc tam, kad Parlaments tos apstiprinājis, vai arī pēc apspriešanās ar to – tos noslēdz Padome. Tomēr kompetence noslēgt šādus nolīgumus ir piešķirta Padomei, ievērojot pilnvaras, kas Komisijai piešķirtas šajā jomā (
26
).
72.
Pēdējā minētā atruna par labu Komisijas pilnvarām sākotnēji bija ietverta EEK līguma (
27
) 228. panta 1. punktā un pēc tam EK līguma 300. panta 2. punktā, bet tās nav LESD 218. pantā. Proti, LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma ieviešana ir apvērsusi noteikuma – izņēmuma attiecības. Tas tādēļ, ka tagad Komisijas pilnvaras šajā jomā pastāv, ievērojot citus Līgumu noteikumus, it īpaši LESD 218. pantu.
73.
LESD 218. panta 2. punktā vispārīgā noteikumā tostarp ir paredzēts, ka Padome “atļauj” parakstīšanu un noslēdz nolīgumus. Līguma noslēgšanas jēdziens varētu ietvert arī parakstīšanu.
74.
Tomēr parakstīšanas atļauja ir īpaši reglamentēta LESD 218. panta 5. punktā. Saskaņā ar to Padome “pieņem lēmumu, ar kuru atļauj parakstīt nolīgumu un vajadzības gadījumā – to provizoriski piemērot līdz brīdim, kad tas stājas spēkā”. Turklāt atbilstoši LESD 218. panta 6. punktam Padome “pieņem lēmumu par nolīguma slēgšanu”.
75.
LESD 218. panta 5. punkts varētu tikt saprasts tādējādi, ka Padomei ir “jāatļauj” parakstīšana, ko veic tās pilnvarota persona. Šāda interpretācija atbilstu Padomes argumentācijai, ka starp LESD 218. panta 2. un 5. punktā prasīto atļauju parakstīt un attiecīgi pilnvarotās personas norīkošanu pastāv “juridiska vienība”.
76.
Turklāt ar to tiktu ņemts vērā Padomes “hibrīdais” raksturs. Tā atšķirībā no citām Savienības iestādēm nav ne viendabīga, ne arī strukturēta ar skaidru un pastāvīgu hierarhiju. Drīzāk saskaņā ar LES 16. panta 2. punktu to veido viens pārstāvis no katras dalībvalsts ministra līmenī, kas ir pilnvarots uzņemties saistības attiecīgās dalībvalsts valdības vārdā un īstenot balsošanas tiesības, bet ne pārstāvēt Padomi kā iestādi. Parasti šādu pārstāvību, kā tas ir arī šajā gadījumā, īsteno dalībvalsts, kas saskaņā ar LES 16. panta 9. punktu rotācijas kārtībā ir Padomes prezidējošā valsts (
28
). Tomēr, nepastāvot vispārējām institucionālām pārstāvības pilnvarām, par to katrā atsevišķā gadījumā ir jāpieņem skaidrs lēmums.
77.
Turklāt šāda interpretācija neizslēgtu to, ka Padome arī citu iestādi pilnvaro parakstīt starptautisku līgumu, ja tā to uzskatītu par lietderīgu, tomēr tai nebūtu pienākums to obligāti darīt. Kā jau minēts iepriekš 57. punktā, praksē tas tā dažkārt notiek.
78.
Tomēr šādu izpratni pietiekami nepamato ne LESD 218. panta noteikumu formulējums, ne arī to sistēma.
79.
Proti, LESD 218. panta 2., 5. un 6. punktā ir nošķirta Padomes kompetence noslēgt nolīgumu, no vienas puses, un tās atļauja to parakstīt, no otras puses. Tāpēc parakstīšana kā tāda nevar būt daļa no Padomes kompetences slēgt starptautiskus nolīgumus.
80.
Šie noteikumi arī atstāj atklātu jautājumu par to, kas norīko personu, kura Savienības vārdā paraksta starptautisku nolīgumu. Tas, ka Padome, pieņemot lēmumu, tikai “atļauj” parakstīšanu, šajā ziņā norāda uz to, ka parakstīšana nedz ietilpst tās pašas kompetencē, nedz tai pašai ir jānorīko attiecīgi pilnvarotā persona.
81.
To apstiprina arī LESD 218. panta 2. un 5. punkta interpretācija, ievērojot LESD 218. panta 3. punktu, ko atbalsta Komisija un Augstais pārstāvis.
82.
Saskaņā ar LESD 218. panta 3. punktu, izņemot KĀDP jomu, Padome pēc Komisijas ieteikuma pieņem lēmumu, atļaujot sākt sarunas un izvirzot Savienības sarunu vadītāju vai sarunu grupas vadītāju. Kā atzīts Tiesas judikatūrā (skat. iepriekš 68. punktu), šīs personas parasti ir no Komisijas dienestiem, kas ir sagatavojušas ieteikumus paredzētajam nolīgumam. Komisija un Augstais pārstāvis, no tā, ka saskaņā ar šo noteikumu Padome tikai nosaka sarunu vadītāju vai sarunu grupas vadītāju (no Komisijas vidus), pārliecinoši secina, ka, nepastāvot atbilstošam regulējumam LESD 218. panta 5. punktā, tā nevar būt pilnvarota arī norīkot personu, kas ir tiesīga parakstīt līgumu.
83.
Būtiski iemesli attiecīgi apstiprina to, ka šādos gadījumos saskaņā ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu tikai Komisija, īstenojot savu kompetenci nodrošināt Savienības ārējo pārstāvību, var tikt pilnvarota parakstīt starptautisku nolīgumu vai norīkot personu, kas ir tiesīga to darīt.
84.
Tā kā saskaņā ar LESD 218. pantu Padomei nav kompetences norīkot personu, kas ir tiesīga parakstīt starptautisku nolīgumu, šī kompetence attiecīgi ir Komisijai saskaņā ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu nodrošināt Savienības ārējo pārstāvību.
d)
Starpsecinājumi
85.
Tādējādi pirmais prasības pamats ir jāapmierina, un nav nepieciešams izvērtēt pārējos Komisijas un Augstā pārstāvja argumentus, it īpaši attiecībā uz apgalvoto lojālas sadarbības pienākuma pārkāpumu saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu.
2.
Otrais prasības pamats
86.
Ar otro prasības pamatu Komisija apgalvo pienākumu norādīt apstrīdētā lēmuma pieņemšanas pamatojumu un to publicēt neizpildi saskaņā ar LESD 296. panta otro daļu un 297. pantu (pirmā daļa), kā arī iestāžu lojālas savstarpējas sadarbības pienākuma neizpildi, kas šajā gadījumā ir pamatots ar LES 13. panta 2. punkta otro teikumu (otrā daļa).
87.
Šis prasības pamats tā pirmajā daļā ir acīmredzami nepamatots.
88.
Pirmkārt, kā konstatēts iepriekš 33. un 34. punktā, apstrīdētā lēmuma 1.–3. panta normatīvais saturs skaidri izriet no to formulējuma. Otrkārt, kā Komisija to pati netieši atzīst savā replikas rakstā, uz atļauju parakstīt līgumu ar trešo valsti neattiecas pienākums to publicēt.
89.
Tādējādi otrā prasības pamata pirmā daļa ir jānoraida.
90.
Tomēr šī prasības pamata otrā daļa ir pamatota. Kā izriet no pirmajā prasības pamatā norādītā pamatojuma, Padome, pārsniedzot savu kompetenci, ir pārkāpusi LES 13. panta 2. punkta otro teikumu par sliktu Komisijai.
91.
Tādēļ Komisijas prasība ir jāapmierina.
92.
Turpretī Padomes pakārtoti izvirzītais prasījums saglabāt apstrīdētā lēmuma un apstrīdētā pilnvarojuma tiesiskās sekas atbilstoši LESD 264. panta otrajai daļai ir jānoraida.
93.
Atbilstoši LESD 264. panta otrajai daļai Tiesa, ja tā uzskata par vajadzīgu, var noteikt, kuras par spēkā neesošu pasludināta tiesību akta sekas jāuzskata par galīgām. Judikatūrā, lai nodrošinātu tiesisko drošību, tas it īpaši tad ir uzskatīts par vajadzīgu, ja atcelšanas tūlītējās sekas izraisītu nopietnu nelabvēlīgu ietekmi uz iesaistītajām personām. (
29
)
94.
Taču Padome nav ne identificējusi iespējamās iesaistītās personas, ne pierādījusi, kāda nopietna nelabvēlīga ietekme tām būtu atcelšanas gadījumā. Tieši pretēji, tā ir tikai neskaidri norādījusi uz tiesisko drošību un Savienības uzticamību starptautiskā mērogā.
95.
Kā apgalvo Komisija un kā atzīst arī Padome, apstrīdētā lēmuma un apstrīdētā pilnvarojuma atcelšana attiecas tikai uz Savienības iekšieni. Tā neietekmē protokola parakstīšanas tiesiskās sekas un līdz ar to – partnerattiecību nolīgumu zivsaimniecības nozarē ar Gabonas Republiku pienācīgu turpināšanu. Tas tāpēc, ka Padomes pārstāvja konstatētā pārstāvības pilnvaru neesamība nav kādas no tiesību normām, kurai ir īpaši būtiska nozīme abu Vīnes konvenciju 46. panta izpratnē, acīmredzams pārkāpums, kas varētu apšaubīt protokola spēkā esamību atbilstoši starptautiskajām tiesībām. Turklāt, lai nodrošinātu tiesisko drošību ārējās attiecībās, pietiktu ar to, ka Savienība vēlāk apstiprina Padomes pārstāvja veikto parakstīšanu abu Vīnes konvenciju 8. panta izpratnē.
VI. Tiesāšanās izdevumi
96.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai šis spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
97.
Saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu Čehijas Republika, Francijas Republika, Ungārija, Nīderlandes Karaliste, Portugāles Republika un Savienības Augstais pārstāvis ārlietās un drošības politikas jautājumos sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
VII. Secinājumi
98.
Ierosinu Tiesai lemt šādi:
1)
Atcelt 2. pantu Padomes Lēmumā (ES) 2021/1117 (2021. gada 28. jūnijs) par to, lai Eiropas Savienības vārdā parakstītu un provizoriski piemērotu protokolu, ar ko īsteno Partnerattiecību nolīgumu zivsaimniecības nozarē starp Gabonas Republiku un Eiropas Kopienu (2021.–2026. gadam) (OV 2021, L 242, 1. lpp.).
2)
Atcelt Padomes priekšsēdētāja 2021. gada 28. jūnijā Portugāles Republikas pastāvīgajam pārstāvim un dalībvalstu valdību Pastāvīgo pārstāvju komitejas (COREPER) priekšsēdētājam piešķirto pilnvarojumu parakstīt šo protokolu Savienības vārdā.
3)
Padome sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus.
4)
Čehijas Republika, Francijas Republika, Ungārija, Nīderlandes Karaliste, Portugāles Republika un Savienības Augstais pārstāvis ārlietās un drošības politikas jautājumos savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	OV 2021, L 242, 1. lpp.
(
3
)	United Nations Treaties Series, 1155. sējums, 331. lpp.
(
4
)	Padomes Regula (EK) Nr. 450/2007 (2007. gada 16. aprīlis), lai noslēgtu Partnerattiecību nolīgumu zivsaimniecības nozarē starp Gabonas Republiku un Eiropas Kopienu (OV 2007, L 109, 1. lpp.).
(
5
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. novembris, Komisija/Padome (Pievienošanās Ženēvas aktam) (C‑24/20, EU:C:2022:911, 47. un 48. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
(
6
)	Attiecībā uz to, vai ir pieņemamas iestāžu prasības par tiesību aktiem, kuri jau ir īstenoti vai kuri prasības celšanas brīdī vairs nav piemērojami skat. spriedumu, 2022. gada 24. novembris, Parlaments/Padome (Tehniskie pasākumi saistībā ar zvejas iespējām) (C‑259/21, EU:C:2022:917, 45.–48. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
7
)	Skat. tālāk 67. un nākamos punktus.
(
8
)	Skat. LES 1. panta 3. punktu un LESD 1. panta 2. punktu.
(
9
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, Padome/Komisija (C‑660/13, EU:C:2016:616, 34.–38. punkts).
(
10
)	OV 2004, C 310, 1. lpp.
(
11
)	Skat., piemēram, Tiesas Reglamenta 119. panta 1. un 2. punktu.
(
12
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 25. februāris, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, 40.–43. punkts); 2018. gada 27. februāris, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, 47. un 48. punkts), kā arī 2019. gada 26. februāris, N Luxembourg 1 u.c. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 un C‑299/16, EU:C:2019:134, 90. punkts).
(
13
)	Attiecīgi abu Vīnes konvenciju 7. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts.
(
14
)	Attiecīgi abu Vīnes konvenciju 7. panta 2. punkts.
(
15
)	Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām starp starptautiskām organizācijām 7. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkts.
(
16
)	7. un nākamie punkti, it īpaši Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām starp starptautiskām organizācijām projekta 7. panta komentāra 12. punkts pēc Starptautisko tiesību komisijas (ILC) 33. sesijas, Yearbook of the International Law Commission, 1981, II sējums, 2. daļa, 129. un 130. lpp.
(
17
)	Skat. Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu; skat. arī Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām starp starptautiskām organizācijām 7. panta 3. punkta b) apakšpunktu.
(
18
)	Zivsaimniecības politikas jomā skat. arī, piemēram, Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgumu starp Eiropas Savienību, no vienas puses, un Grenlandes valdību un Dānijas valdību, no otras puses (OV 2021, L 175, 3. lpp.); Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgumu starp Eiropas Savienību un Seišelu Republiku (OV 2020, L 60, 5. lpp.) un Protokolu, ar kuru īsteno Partnerattiecību nolīgumu zivsaimniecības nozarē starp Eiropas Kopienu un Gvinejas-Bisavas Republiku (2019–2024) (OV 2019, L 173, 3. lpp.).
(
19
)	Skat., piemēram, Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 7. lpp.) un Nolīgumu par civilās aviācijas drošību starp Eiropas Savienību un Japānu (OV 2020, L 229, 4. lpp.).
(
20
)	Skat., piemēram, Pamatnolīgumu starp Eiropas Savienību un Apvienoto Nāciju Organizāciju par savstarpēja atbalsta sniegšanu saistībā ar to attiecīgajām misijām un operācijām uz vietas, kas parakstīts Ņujorkā 2020. gada 29. septembrī (OV 2020, L 389, 2. lpp.), un ko parakstīja tikai Padomes pārstāvis. Kopīga parakstīšanās, ko veica Padomes pārstāvis un Augstais pārstāvis, notika gadījumā ar Brīvprātīgo partnerattiecību nolīgumu starp Eiropas Savienību un Vjetnamas Sociālistisko Republiku par meža tiesību aktu ieviešanu, pārvaldību un tirdzniecību (OV 2019, L 147, 3. lpp.). Taču skat. arī Nolīgumu starp Eiropas Savienību un Vjetnamas Sociālistiskās Republikas valdību, ar ko izveido sistēmu Vjetnamas dalībai Eiropas Savienības krīžu pārvarēšanas operācijās, kuru parakstījis tikai Augstais pārstāvis (OV 2019, L 276, 3. lpp.).
(
21
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 25. oktobris, Komisija/Padome (WRC–15) (C‑687/15, EU:C:2017:803, 41. un 42. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
22
)	Skat. Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu un Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām starp starptautiskām organizācijām 7. panta 3. punkta b) apakšpunktu.
(
23
)	Skat. abu Vīnes konvenciju 8. pantu.
(
24
)	Saskaņā ar iepriekš spēkā esošo tiesību normu LES 26. pantā (Amsterdamas līgums) Padomes ģenerālsekretārs vēl pildīja Augstā pārstāvja funkcijas.
(
25
)	Skat. it īpaši iepriekš spēkā esošo noteikumu EK līguma 300. panta 2. punkta pirmajā daļā, kas ir līdzīgs attiecībā uz LESD 218. panta 5. punktu.
(
26
)	Spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Padome (C‑425/13, EU:C:2015:483, 62. punkts).
(
27
)	Skat. spriedumu, 1994. gada 9. augusts, Francija/Komisija (C‑327/91, EU:C:1994:305, 28. punkts).
(
28
)	Skat. Padomes reglamenta (OV 2004, L 106, 22. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Lēmumu 2009/937/ES (2009. gada 1. decembris) (OV 2009, L 325, 35. lpp.), 15. pantu.
(
29
)	Spriedums, 2022. gada 1. marts, Komisija/Padome (Nolīgums ar Korejas Republiku) (C‑275/20, EU:C:2022:142, 54. un 55. punkts un tajos minētā judikatūra).