62024CJ0718
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2026. gada 5. februārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Patvēruma politika – Direktīva 2013/32/ES – Kopējās procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – 33. pants – Nepieņemamības pamati – 38. pants – “Drošas trešās valsts” koncepcija – Īstenošanas nosacījumi – Saistība starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti – Kritēriji – Novērtēšanas metodoloģija – 46. pants – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants
Lietā C‑718/24 [Aleb] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa, Bulgārija) iesniegusi ar 2024. gada 9. oktobra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 22. oktobrī, tiesvedībā
NP
pret
Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite,
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), Tiesas priekšsēdētājs, kas pilda otrās palātas tiesneša pienākumus, K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši F. Šalīns [F. Schalin], M. Gavalecs [M. Gavalec] un Z. Čehi [Z. Csehi],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
NP vārdā – T. A. Iliev, advokat,
–
Bulgārijas valdības vārdā – S. Ruseva un T. Tsingileva, pārstāves,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna un D. Lutostańska, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Azéma, M. Debieuvre un I. Zaloguin, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.) 33. panta 2. punkta c) apakšpunktu un 38. pantu, tos lasot šīs direktīvas 46. apsvēruma gaismā.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Sīrijas valstspiederīgo NP un Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (Valsts bēgļu aģentūras priekšsēdētājs, Bulgārija; turpmāk tekstā – “DAB”) par to, vai ir likumīgs lēmums, ar kuru šīs aģentūras priekšsēdētājs noraidījis NP starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2011/95/ES
3
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.), 2. panta f) punktā noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
f)
“persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, ko nevar kvalificēt kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī vai ja bezvalstnieks atgrieztos savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valstī, tam draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā, un uz kuru neattiecas 17. panta 1. un 2. punkts, un kas nevar vai šāda riska dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību [..].”
4
Kā norādīts šīs direktīvas 15. panta c) punktā:
“Būtisku kaitējumu veido:
[..]
c)
smagi un individuāli draudi civiliedzīvotāja dzīvībai vai veselībai plaši izplatītas vardarbības dēļ starptautisku vai iekšēju bruņotu konfliktu gadījumā.”
Direktīva 2013/32
5
Direktīvas 2013/32 18., 43., 44. un 46. apsvērums formulēts šādi:
“(18)
Tas ir gan dalībvalstu, gan starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju interesēs, lai lēmumi par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem tiktu pieņemti cik drīz vien iespējams, neskarot pieteikumu atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu.
[..]
(43)
Dalībvalstīm būtu jāizskata visi pieteikumi pēc būtības, t.i., jāizvērtē, vai attiecīgo pieteikuma iesniedzēju var atzīt par tiesīgu saņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar Direktīvu [2011/95], izņemot, ja šajā direktīvā paredzēts citādi, jo īpaši, ja var pamatoti pieņemt, ka cita valsts veiktu pārbaudi vai sniegtu pietiekamu aizsardzību. Jo īpaši dalībvalstīm nebūtu jāizvērtē starptautiskās aizsardzības pieteikums pēc būtības, ja pirmā patvēruma valsts pieteikuma iesniedzējam ir piešķīrusi bēgļa statusu vai citādu pietiekamu aizsardzību, un minētā valsts pieteikuma iesniedzēju uzņems atpakaļ.
(44)
Dalībvalstīm arī nevajadzētu būt pienākumam izvērtēt starptautiskās aizsardzības pieteikumu pēc būtības, ja var pamatoti sagaidīt, ka pieteikuma iesniedzējs sakarā ar pietiekamu saikni ar kādu trešo valsti, kā to nosaka valsts tiesību akti, meklēs aizsardzību minētajā trešā valstī, un ir pamats uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējs tiks uzņemts vai atpakaļuzņemts minētajā valstī. Dalībvalstīm būtu šādi jārīkojas tikai tad, ja minētais konkrētais pieteikuma iesniedzējs būtu drošs attiecīgajā trešā valstī. Lai novērstu pieteikuma iesniedzēju otrreizēju plūsmu, būtu jāizstrādā kopēji principi, pēc kuriem dalībvalstis novērtē vai nosaka, ka trešās valstis ir drošas.
[..]
(46)
Ja dalībvalstis konkrētos gadījumos piemēro drošas valsts koncepcijas vai nosaka valstis par drošām, šajā nolūkā pieņemot sarakstus, tām inter alia būtu jāņem vērā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 439/2010 (2010. gada 19. maijs), ar ko izveido Eiropas Patvēruma atbalsta biroju [(OV 2010, L 132, 11. lpp.)], minētās pamatnostādnes un darbības rokasgrāmatas un informācija par izcelsmes valsti un darbībām, tostarp [Eiropas Patvēruma atbalsta biroja (EASO)] metodoloģija saistībā ar informatīvu ziņojumu par izcelsmes valsti, kā arī attiecīgas [Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā komisāra bēgļu jautājumos biroja (UNHCR)] pamatnostādnes.”
6
Direktīvas 2013/32 II nodaļa “Pamatprincipi un garantijas” aptver tās 6.–30. pantu.
7
Šīs direktīvas III nodaļa “Pirmās instances procedūras” ietver tās 31.–43. pantu.
8
Minētās direktīvas 32. pantā “Nepamatoti pieteikumi” noteikts:
“1.   Neskarot 27. pantu, dalībvalstis var uzskatīt pieteikumu par nepamatotu tikai tādā gadījumā, ja atbildīgā iestāde ir noteikusi, ka pieteikuma iesniedzējs nav tiesīgs saņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar Direktīvu [2011/95].
2.   Nepamatotu pieteikumu gadījumos, uz kuriem attiecas jebkurš no apstākļiem, kas minēts 31. panta 8. punktā, dalībvalstis var arī uzskatīt pieteikumu par acīmredzami nepamatotu, ja tas ir noteikts kā tāds valsts tiesību aktos.”
9
Direktīvas 2013/32 33. pantā “Nepieņemami pieteikumi” paredzēts:
“1.   Papildus gadījumiem, kad pieteikums netiek izskatīts saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulu (ES) Nr. 604/2013 [(2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.)], dalībvalstīm nav jāizvērtē, vai pieteikuma iesniedzējs ir tiesīgs saņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar Direktīvu [2011/95], ja pieteikums tiek uzskatīts par nepieņemamu saskaņā ar šo pantu.
2.   Dalībvalstis var uzskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu par nepieņemamu tikai tad, ja:
[..]
c)
valsts, kas nav dalībvalsts, tiek uzskatīta par pieteikuma iesniedzējam drošu trešo valsti saskaņā ar 38. pantu;
[..].”
10
Direktīvas 2013/32 38. panta “Drošas trešās valsts koncepcija” 1.–4. punktā noteikts:
“1.   Dalībvalstis var piemērot drošas trešās valsts koncepciju tikai tad, ja kompetentās iestādes ir pārliecinātas, ka personai, kas lūdz starptautisko aizsardzību, attiecīgajā trešā valstī piemēros šādus principus:
a)
dzīvība un brīvība netiek pakļauta briesmām, pamatojoties uz rasi, reliģiju, tautību, piederību konkrētai sociālajai grupai vai politisko uzskatu dēļ;
b)
nepastāv smaga kaitējuma risks, kā definēts Direktīvā [2011/95];
c)
neizraidīšanas principa ievērošana saskaņā ar [Konvenciju par bēgļa statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī un papildināta ar Ņujorkā 1967. gada 31. janvārī noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kurš stājies spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”)];
d)
tiek ievērots aizliegums viņu pārvietot, pārkāpjot tiesības netikt pakļautam spīdzināšanai un cietsirdīgai, necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei, kā noteikts starptautiskajos tiesību aktos; un
e)
pastāv iespēja pieprasīt bēgļa statusu un, ja viņš tiek atzīts par bēgli, saņemt aizsardzību saskaņā ar Ženēvas konvenciju.
2.   Drošas trešās valsts koncepcijas piemērošanā ievēro noteikumus, kas noteikti valsts tiesību aktos, tostarp:
a)
noteikumus, kas pieprasa saistību starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti, uz kā pamata minētajai personai pamatoti doties uz minēto valsti;
b)
noteikumus par metodoloģiju, ar kuras palīdzību kompetentās iestādes pārliecinās, ka drošas trešās valsts koncepcija var tikt piemērota konkrētai valstij vai konkrētam pieteikuma iesniedzējam. Šāda metodoloģija katrā konkrētā gadījumā ietver apsvērumus par valsts drošību konkrētam pieteikuma iesniedzējam un/vai valsts norādi par valstīm, kas parasti tiek uzskatītas par drošām;
c)
noteikumus saskaņā ar starptautiskajiem tiesību aktiem, kas ļauj veikt individuālu izvērtēšanu par to, vai attiecīgā trešā valsts ir droša konkrētajam pieteikuma iesniedzējam, un kas ļauj pieteikuma iesniedzējam vismaz apstrīdēt drošas trešās valsts koncepcijas piemērošanu, pamatojoties uz to, ka trešā valsts nav droša viņa konkrētajos apstākļos. Pieteikuma iesniedzējam ļauj arī apstrīdēt to, ka starp viņu un trešo valsti pastāv saistība saskaņā ar a) apakšpunktu.
3.   Īstenojot lēmumu, kas balstīts vienīgi uz šo pantu, dalībvalstis:
a)
informē par to pieteikuma iesniedzēju; un
b)
izsniedz viņam dokumentu, informējot trešās valsts iestādes minētās valsts valodā, ka pieteikums nav ticis izvērtēts pēc tā būtības.
4.   Ja trešā valsts neļauj pieteikuma iesniedzējam ieceļot tās teritorijā, dalībvalstis nodrošina, ka piekļuve procedūrai tiek sniegta saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas izklāstītas II nodaļā.”
11
Direktīvas 2013/32 V nodaļā “Pārsūdzības procedūras” ietverts tās 46. pants “Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību”. Kā norādīts šī panta 1. un 3. punktā:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā saistībā ar:
a)
pieņemto lēmumu par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tostarp lēmumu:
i)
uzskatīt pieteikumu par nepamatotu attiecībā uz bēgļa un/vai alternatīvās aizsardzības statusu;
ii)
uzskatīt pieteikumu par nepieņemamu saskaņā ar 33. panta 2. punktu;
[..].
3.   Lai izpildītu 1. punkta prasības, dalībvalstis nodrošina, ka ar efektīvu tiesisko aizsardzību ir nodrošināta faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīga un ex nunc pārbaude, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu [2011/95], vismaz attiecībā uz pārsūdzības procedūrām pirmās instances tiesā.”
Bulgārijas tiesības
ZUB
12
Zakon za ubezhishteto i bezhantsite (Patvēruma un bēgļu likums; 2002. gada 31. maijaDV Nr. 54), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “ZUB”), 9. panta 1. punktā paredzēts:
“[..] Humanitārais statuss tiek piešķirts ārvalstniekam, kurš neatbilst bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumiem un kurš nevar vai nevēlas saņemt savas izcelsmes valsts aizsardzību, jo var tikt pakļauts reālam būtiska kaitējuma riskam, piemēram:
1)
nāves sodam vai eksekūcijai, vai
2)
spīdzināšanai, necilvēcīgai vai pazemojošai sodīšanai vai necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei; vai
3)
smagiem draudiem civiliedzīvotāja dzīvībai vai veselībai plaši izplatītas vardarbības dēļ starptautisku vai iekšēju bruņotu konfliktu gadījumā.”
13
ZUB 13. panta 1. punkta 14. apakšpunktā, kā arī 4. un 5. punktā noteikts:
“(1)   Ārvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikumu noraida kā acīmredzami nepamatotu, ja nav izpildīti 8. panta 1. un 9. punktā vai 9. panta 1., 6. un 8. punktā paredzētie nosacījumi un ārvalstnieks:
[..]
14.
ir no drošas trešās valsts, ar nosacījumu, ka viņš tajā tiek uzņemts;
[..].
(4)   1. punkta 14. apakšpunktā minētais apstāklis var būt patstāvīgs iemesls, lai pieteikumu noraidītu kā acīmredzami nepamatotu tikai tad, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
1.
starp ārvalstnieku un attiecīgo trešo valsti pastāv saistība, kas pamato tā atgriešanu, pamatojoties uz individuālu izvērtējumu par to, vai šī valsts attiecīgajam ārvalstniekam ir droša;
2.
ārvalstniekam izsniegts dokuments drošās trešās valsts valodā, lai informētu šīs trešās valsts iestādes, ka tā pieteikums nav ticis izskatīts pēc būtības.
(5)   Ja ārvalstnieks netiek uzņemts drošās trešās valsts teritorijā, tam tiek sniegta piekļuve starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūrai Bulgārijā.”
14
ZUB 98. panta 1. un 2. punkts formulēts šādi:
“(1)   DAB priekšsēdētājs, vienojoties ar ārlietu ministru, attiecīgā gadījumā Ministru padomei var iesniegt drošu izcelsmes valstu un drošu trešo valstu sarakstus.
(2)   Pieņemot sarakstus, Ministru padome, atsaucoties uz informācijas avotiem no citām Eiropas Savienības dalībvalstīm, [EASO], [UNHCR], Eiropas Padomes un citām starptautiskām organizācijām, ņem vērā to, cik lielā mērā aizsardzību pret vajāšanu un necilvēcīgu vai pazemojošu attieksmi šajā valstī nodrošina:
1.
šajā jomā pieņemtie normatīvie akti un veids, kādā tos piemēro;
2.
to tiesību un brīvību ievērošana, kas garantētas [Eiropas] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kura parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā [..], vai Starptautiskajā paktā par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, [ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja pieņēmusi 1966. gada 16. decembrī un kas stājusies spēkā 1976. gada 23. martā], vai Konvencijā pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgas, necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodīšanas veidiem, kuru Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja pieņēmusi 1984. gada 10. decembrī[ un kura stājusies spēkā 1987. gada 26. jūnijā];
3.
neizraidīšanas principa ievērošana atbilstoši [Ženēvas konvencijai];
4.
efektīvu tiesību aizsardzības līdzekļu sistēma attiecībā uz minēto tiesību un brīvību pārkāpumiem.”
15
Kā norādīts ZUB 99. pantā:
“Ārvalstnieks, kas iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu, var atspēkot drošības prezumpciju attiecībā uz 98. pantā minētajā sarakstā ietvertu valsti.”
16
ZUB papildnoteikumu 1. punkta 9. apakšpunktā ietverta šāda definīcija:
““Droša trešā valsts”: valsts, kura nav izcelsmes valsts un kurā ārvalstnieks, kas iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ir uzturējies un
a)
kurā tā dzīvība vai brīvība nav apdraudēta tā rases, reliģijas, valstspiederības, piederības noteiktai sociālai grupai vai politisko uzskatu dēļ;
b)
kurā tas ir aizsargāts pret nosūtīšanu atpakaļ uz valsti, kurā pastāv vajāšanas un tā tiesību apdraudējuma apstākļi;
c)
kurā tas nav pakļauts vajāšanas vai būtiska kaitējuma riskam, piemēram, spīdzināšanai vai necilvēcīgai vai pazemojošai sodīšanai vai necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei;
d)
kurā tam ir iespēja pieprasīt bēgļa statusu un, ja šis statuss tiek piešķirts, saņemt starptautisko aizsardzību bēgļa statusā;
e)
attiecībā uz kuru pastāv pietiekams pamats uzskatīt, ka tas tiks uzņemts šīs valsts teritorijā.”
Lēmums Nr. 247
17
Bulgārijas Republikas Ministru padomes 2024. gada 3. aprīļa Lēmuma Nr. 247, ar ko pieņem drošu izcelsmes valstu sarakstu un aizsardzības meklētājiem drošu trešo valstu sarakstu (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 247”), 2. punkts izteikts šādā redakcijā:
“Pieņem drošu trešo valstu sarakstu [starptautiskās] aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem atbilstoši pielikumam Nr. 2 [..] Āzija: Bangladešas Tautas Republika, Irānas Islāma Republika, Dienvidaustrumeiropa: Turcijas Republika.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
18
Nepilngadīgs Sīrijas valstspiederīgais bez pavadības NB 2023. gada 2. novembrī Bulgārijā iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
19
Intervijā 2023. gada 1. decembrī NP apgalvoja, ka dzīvojis Halebas (Sīrija) provincē un pirms diviem līdz trīs mēnešiem kopā ar diviem brāļiem to pametis kara dēļ. Pirms nelikumīgas ieceļošanas Bulgārijas teritorijā NP esot aptuveni mēnesi uzturējies Turcijā. Viņa brāļi esot palikuši Turcijā, kur dzīvojot trīs viņa māsas kopā ar laulātajiem.
20
Ar 2024. gada 18. jūnija lēmumu DAB priekšsēdētājs NP pieteikumu noraidīja, atsakoties viņam piešķirt gan bēgļa statusu, gan humanitāro statusu. Tas atzina – kaut gan NP neatbilst nosacījumiem, lai varētu tikt uzskatīts par bēgli, ņemot vērā iekšējo bruņoto konfliktu un plaši izplatīto vardarbību Sīrijā, pastāv reāli draudi viņa dzīvībai vai veselībai. Tomēr DAB priekšsēdētājs uzskatīja, ka Turcija ir “droša trešā valsts”, kur NP var iekārtoties uz dzīvi pilnīgā drošībā. NP esot dzīvojis Turcijas teritorijā vienu mēnesi, nepieredzēdams drošības apdraudējumu, un tur joprojām dzīvojot vairāki viņa brāļi un māsas. Viņam esot bijusi likumīga iespēja reģistrēties Turcijas dienestos un legalizēt savu uzturēšanos, bet viņš to neesot darījis. Šajā kontekstā DAB priekšsēdētājs no informācijas, kas iegūta no publiski pieejamiem avotiem, secināja, ka tādi bezvalstnieki un bēgļi no Sīrijas, kuri Turcijā ieradušies notikumu dēļ, kas kopš 2011. gada 28. aprīļa norisinājušies Sīrijā, saņem pagaidu aizsardzību no Turcijas valdības. Šīs aizsardzības saņēmēji tiekot aizsargāti pret piespiedu atgriešanu Sīrijā. Turklāt tiekot apmierinātas viņu pamatvajadzības.
21
NP vērsās Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa, Bulgārija), kas ir iesniedzējtiesa, ar prasību atcelt 2024. gada 18. jūnija lēmumu.
22
Atbildot uz iesniedzējtiesas informācijas pieprasījumu, DAB priekšsēdētājs to informēja, ka, pirmkārt, DAB piemēro Lēmumu Nr. 247, kurā norādīts, ka Turcijas Republika tiek uzskatīta par drošu trešo valsti. Otrkārt, tas norādīja, ka DAB nav izstrādājusi metodoloģiju atbilstoši Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta b) apakšpunktam. Treškārt, tas atzina, ka NP nebija ticis skaidri informēts par iespēju apstrīdēt drošas trešās valsts koncepcijas piemērošanu attiecībā uz viņu vai par saistības pastāvēšanu starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti.
23
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jāsaņem precizējumi par to, kā interpretēt Direktīvas 2013/32 normas, kas attiecas uz “drošas trešās valsts” koncepciju. Šīs direktīvas 38. pants neesot pilnībā transponēts Bulgārijas tiesību sistēmā, un šī koncepcija valsts līmenī tiekot piemērota atšķirīgi.
24
Konkrētāk, pirmām kārtām, iesniedzējtiesai nav skaidrs, vai minētās direktīvas normas ļauj, piemērojot minēto koncepciju parastajā procedūrā saskaņā ar šīs pašas direktīvas III nodaļu, noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ja kompetentā iestāde, izskatot šo pieteikumu pēc būtības, ir konstatējusi, ka pieteikuma iesniedzējs atbilst alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanas nosacījumiem. Tā precizē, ka Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa, Bulgārija) judikatūra šādu praksi pieļauj.
25
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa šaubās par Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajiem “drošas trešās valsts” koncepcijas piemērošanas nosacījumiem. Pirmkārt, tā norāda, ka saskaņā ar šīs direktīvas 38. panta 2. punkta b) apakšpunktu dalībvalstīm ir jāizstrādā un jāīsteno “metodoloģija”, lai nodrošinātu, ka šī koncepcija var tikt piemērota konkrētai valstij vai konkrētam pieteikuma iesniedzējam. Tai nav skaidrs, vai tad, ja, kā tas ir pamatlietā, valsts tiesībās šāda metodoloģija nav paredzēta, minēto koncepciju var piemērot, attiecīgā gadījumā balstoties uz informāciju no publiski pieejamiem avotiem un tādu izpildvaras aktu kā Lēmums Nr. 247. Otrkārt, šī tiesa konstatē, ka Bulgārijas tiesībās nav paredzēti kritēriji, kas ļautu uzskatīt, ka starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti pastāv saistība, uz kuru balstoties būtu pamatoti, ka šis pieteikuma iesniedzējs dodas uz šo valsti, un ka arī Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta a) apakšpunktā šādi kritēriji nav precizēti. Tai tātad nav skaidrs, vai ar šo tiesību normu dalībvalstīm ir noteikts pienākums šādus kritērijus paredzēt savās valsts tiesībās.
26
Visbeidzot iesniedzējtiesa vēlas saņemt precizējumus par prasībām attiecībā uz pārbaudi tiesā. Saskaņā ar Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta c) apakšpunktu dalībvalstīm būtu jāļauj pieteikuma iesniedzējam tiesā apstrīdēt saistības pastāvēšanu starp to un trešo valsti, kura attiecībā uz pieteikuma iesniedzēju tiek uzskatīta par drošu. Taču Bulgārijas tiesībās šāda pārbaude tiesā neesot paredzēta. Šai tiesai tātad nav skaidrs, vai tai – izskatot pārsūdzību par lēmumu, kas balstīts uz “drošas trešās valsts” koncepciju, – jāatzīst sava jurisdikcija un jāizvērtē šādas saistības pastāvēšana, un tas jādara, balstoties uz šo tiesību normu.
27
Šādos apstākļos Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai, plaši interpretējot Direktīvas [2013/32] 46. apsvērumu un 33. panta 2. punkta c) apakšpunktu kopsakarā ar [tās] 38. pantu, var pieņemt, ka šajās tiesību normās paredzētie noteikumi, kas ļauj uzskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu par nepieņemamu un kas attiecas uz “drošas trešās valsts” koncepciju [šīs direktīvas] 38. panta izpratnē, jāpiemēro šīs direktīvas III nodaļā paredzētajā procedūrā saskaņā ar šīs direktīvas II nodaļā paredzētajiem pamatprincipiem un garantijām, proti, izskatot starptautiskās aizsardzības pieteikumu?
2)
Vai Direktīvas [2013/32] 46. apsvērums un [33.] panta 2. punkta c) apakšpunkts kopsakarā ar [tās] 38. pantu jāinterpretē tādējādi, ka gan tāds valsts tiesiskais regulējums, kā minēts ZUB 75. panta 2. punktā, gan arī tāda administratīvā un tiesu prakse ir pieļaujami, saskaņā ar ko pēc būtības izskatītu starptautiskās aizsardzības pieteikumu var noraidīt, neatzīstot to par acīmredzami nepamatotu vai nepieņemamu, proti, tikai ar tādu pamatojumu, ka pieteikuma iesniedzējam ir iespēja saņemt drošas trešās valsts aizsardzību, ja valsts tiesībās nav izstrādāta un piemērota Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā metodoloģija un ja administratīvā iestāde atzīst, ka pieteikuma iesniedzēja izcelsmes valstī pastāv bruņots konflikts un ka ir izpildīti Direktīvas 2011/95 15. panta c) punkta nosacījumi?
3)
Vai [Direktīvas 2013/32] 38. panta 2. punkta b) apakšpunkts kopsakarā ar [tās] 46. apsvērumu jāinterpretē tādējādi, ka administratīvā iestāde, kas izskata starptautiskās aizsardzības pieteikumu pēc būtības, var piemērot “drošas trešās valsts” koncepciju konkrētai valstij un noteiktam pieteikuma iesniedzējam, pamatojoties tikai uz informāciju no publiski pieejamiem avotiem un izpildvaras iestādes (Ministru padomes) lēmumu, saskaņā ar kuru konkrēta trešā valsts ir droša trešā valsts, ja valsts tiesību aktos nav paredzēta metodoloģija šīs noteikuma izpratnē, kuru piemērojot administratīvā iestāde pārliecinās, ka “drošas trešās valsts” koncepcija var tikt piemērota konkrētai valstij un pieteikuma iesniedzējam?
4)
Vai Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm savos valsts tiesību aktos obligāti jāparedz kritēriji tam, lai uzskatītu, ka starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti pastāv saistība, uz kā pamata minētajai personai ir pamatoti doties uz minēto valsti?
5)
Vai Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta c) apakšpunkts, kurā reglamentēta pieteikuma iesniedzēja iespēja tiesā apstrīdēt saistības esību ar trešo valsti, kas atzīta par drošu [šīs direktīvas 38. panta 2. punkta] a) apakšpunkta izpratnē, jāinterpretē tādējādi, ka, nepastāvot valsts tiesību normai, kurā paredzēta saistības starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti esības likumības pārbaude tiesā, tiesai, kas izskata prasību par administratīvo lēmumu, ar kuru pieteikuma iesniedzējam atteikta starptautiskā aizsardzība, pamatojoties uz to, ka trešā valsts viņam atzīta par drošu, noteikti jāatzīst sava jurisdikcija un jālemj par šādas saistības esības likumību, kā to ir pieņēmusi administratīvā iestāde?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
28
Iesākumā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā paredzētā procedūra ir Tiesas un valstu tiesu sadarbības instruments, ar kuru Tiesa valstu tiesām sniedz vajadzīgos Savienības tiesību interpretācijas elementus, lai atrisinātu izspriežamās lietas (skat. rīkojumu, 1990. gada 26. janvāris, Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, 7. punkts, un spriedumu, 2021. gada 15. aprīlis, État belge (Apstākļi pēc pārsūtīšanas lēmuma pieņemšanas), C‑194/19, EU:C:2021:270, 21. punkts).
29
Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šajā procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izspriest tās izskatīšanā esošo lietu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (skat. spriedumus, 1997. gada 17. jūlijs, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, 22. un 23. punkts; 2000. gada 28. novembris, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. punkts, un 2025. gada 3. jūnijs, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, 34. punkts).
30
Šīs judikatūras gaismā pirmais un otrais jautājums, kuri būtībā pārklājas, jāizvērtē kopā. Turklāt, ciktāl otrajā jautājumā ir minēta metodoloģijas attiecībā uz “drošas trešās valsts” koncepcijas piemērošanu definīcija valsts tiesībās, tā sakrīt ar trešo jautājumu, kurā vaicāts par šo metodoloģiju. Tātad saistībā ar otro jautājumu šis aspekts nav jāaplūko.
31
Līdz ar to pirmais un otrais jautājums jāsaprot tā, ka iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta c) apakšpunkts un 38. pants jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, šīs direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā formulētais nepieņemamības pamats obligāti jāpiemēro starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanā pēc būtības un, otrkārt, pieteikumu, kas izskatīts pēc būtības, var noraidīt – neatzīstot par acīmredzami nepamatotu vai nepieņemamu –, pamatojoties uz to, ka trešā valsts tiek uzskatīta par pieteikuma iesniedzējam drošu trešo valsti, lai gan kompetentā iestāde konstatējusi, ka šis pieteikuma iesniedzējs atbilst starptautiskās aizsardzības piešķiršanas nosacījumiem, kuri paredzēti Direktīvā 2011/95.
32
Šajā ziņā jāatgādina, kā norādīts Direktīvas 2013/32 33. panta 1. punktā, ka papildus gadījumiem, kad pieteikums netiek izskatīts, piemērojot Regulu Nr. 604/2013, dalībvalstīm nav jāizvērtē, vai pieteikuma iesniedzējs ir tiesīgs saņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar Direktīvu 2011/95, ja pieteikums tiek uzskatīts par nepieņemamu saskaņā ar šo pantu. Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punktā izsmeļoši uzskaitītas situācijas, kad dalībvalstis var uzskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu par nepieņemamu (spriedumi, 2019. gada 19. marts, Ibrahim u.c., C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 un C‑438/17, EU:C:2019:219, 76. punkts, kā arī 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 29. punkts).
33
Kā viena no šīm situācijām šīs direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā norādīta situācija, kad trešā valsts tiek uzskatīta par pieteikuma iesniedzējam drošu trešo valsti saskaņā ar minētās direktīvas 38. pantu.
34
Tādējādi no Direktīvas 2013/32 33. panta 1. punkta un 2. punkta c) apakšpunkta formulējuma kā tāda izriet, ka dalībvalstīm nav pienākuma izvērtēt, vai pieteikuma iesniedzējs ir tiesīgs saņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar Direktīvu 2011/95, ja trešā valsts tiek uzskatīta par šim pieteikuma iesniedzējam drošu trešo valsti (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 22. februāris, Ģenerālkomisārs bēgļu un bezvalstnieku jautājumos (Ģimenes vienotība – Jau piešķirta aizsardzība), C‑483/20, EU:C:2022:103, 24. punkts).
35
Šī interpretācija atbilst Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta mērķim, kas – kā izriet no šīs direktīvas 43. apsvēruma – ir atvieglot dalībvalstu pienākumu izskatīt visus starptautiskās aizsardzības pieteikumus, definējot situācijas, kad šāds pieteikums uzskatāms par nepieņemamu (spriedumi, 2016. gada 17. marts, Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, 43. punkts; 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 30. punkts, un 2024. gada 18. jūnijs, Bundesrepublik Deutschland (Lēmuma par bēgļa statusa piešķiršanu sekas), C‑753/22, EU:C:2024:524, 50. punkts).
36
No tā izriet, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā formulētā nepieņemamības pamata izvērtēšanai jānotiek pirms starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas pēc būtības un tātad to nav obligāti veikt šīs izskatīšanas laikā. Šī interpretācija vēl jo vairāk ir neizbēgama, ņemot vērā šīs direktīvas mērķi, kas uzsvērts tās 18. apsvērumā, saskaņā ar kuru tostarp starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzēju interesēs ir nodrošināt, lai lēmumi par šādas aizsardzības pieteikumiem tiktu pieņemti cik drīz vien iespējams, neskarot pieteikumu atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges un Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, 52. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
37
Tā kā Direktīvā 2013/32 nav nevienas tiesību normas, kas paredzētu pretējo, no iepriekš minētajiem apsvērumiem tāpat izriet, ka starptautiskās aizsardzības pieteikums var tikt atzīts par nepieņemamu uz kāda no šīs direktīvas 33. panta 2. punktā formulētajiem pamatiem situācijā, kad attiecīgā gadījumā starptautiskās aizsardzības piešķiršanas nosacījumi būtu izpildīti, vai pat pēc tam, kad atbildīgā iestāde veikusi aizsardzības nepieciešamības pārbaudi pēc būtības.
38
Šī sprieduma 36. un 37. punktā izsecināto interpretāciju apstiprina Direktīvas 2013/32 33. panta konteksts.
39
Šajā ziņā jāuzsver, ka šis pants, kurā reglamentēti starptautiskās aizsardzības pieteikuma nepieņemamības gadījumi, seko šīs direktīvas 32. pantam, kas attiecas uz nepamatotiem pieteikumiem. Saskaņā ar minētās direktīvas 32. panta 1. punktu dalībvalstis var uzskatīt pieteikumu par nepamatotu tikai tādā gadījumā, ja atbildīgā iestāde ir noteikusi, ka pieteikuma iesniedzējs nav tiesīgs saņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar Direktīvu 2011/95. Turklāt atbilstoši Direktīvas 2013/32 32. panta 2. punktam pieteikumu var uzskatīt par acīmredzami nepamatotu, ja tas par tādu ir noteikts valsts tiesību aktos šīs direktīvas 31. panta 8. punktā uzskaitītajās situācijās. Šīs situācijas neattiecas uz minētās direktīvas 33. panta 2. punktā formulētajiem nepieņemamības pamatiem.
40
Tādējādi, lasot Direktīvas 2013/32 32. pantu kopsakarā ar tās 33. pantu, atklājas Savienības likumdevēja viennozīmīga griba skaidri nošķirt starptautiskās aizsardzības pieteikuma nepieņemamības pamatus un pamatus šāda pieteikuma noraidīšanai pēc būtības. Šis nošķīrums turklāt atkārtojas šīs direktīvas 46. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) un ii) punktā, kuri attiecas uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību saistībā ar attiecīgi lēmumiem uzskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu par nepamatotu un lēmumiem uzskatīt šādu pieteikumu par nepieņemamu.
41
No tā izriet, ka atbilstoši Direktīvas 2013/32 32. pantam starptautiskās aizsardzības pieteikums attiecīgā gadījumā var tikt noraidīts kā nepamatots vai acīmredzami nepamatots tikai pēc šī pieteikuma izskatīšanas pēc būtības. Turpretim nepieņemamības pamata piemērošana šīs direktīvas 33. panta 2. punkta izpratnē var izraisīt tikai to, ka pieteikums tiek noraidīts kā nepieņemams, neatkarīgi no šādas šī pieteikuma izskatīšanas.
42
Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem valsts tiesību elementiem šķietami jāsecina – ZUB 13. panta 1. punkta 14. apakšpunktā paredzēts, ka starptautiskās aizsardzības pieteikums tiek noraidīts kā “acīmredzami nepamatots”, pamatojoties uz to, ka ārvalstnieks “ir no drošas trešās valsts”, citiem vārdiem – balstoties uz nepieņemamības pamatu Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta izpratnē un neievērojot prasības, kuras izriet no tās 32. un 33. panta. Tomēr, vai tas tā ir, jāpārbauda iesniedzējtiesai, jo tikai tās kompetencē ir lemt par valsts tiesībām.
43
Iepriekš minēto motīvu gaismā uz pirmo un otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta c) apakšpunkts un 38. pants jāinterpretē tādējādi, ka:
–
šīs direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā formulētais nepieņemamības pamats nav obligāti jāpiemēro starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanā pēc būtības;
–
pieteikumu, kas izskatīts pēc būtības, var noraidīt kā nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka trešā valsts tiek uzskatīta par pieteikuma iesniedzējam drošu trešo valsti, pat tad, ja kompetentā iestāde ir konstatējusi, ka šis pieteikuma iesniedzējs atbilst starptautiskās aizsardzības piešķiršanas nosacījumiem, kuri paredzēti Direktīvā 2011/95. Turpretim šādu pieteikumu noraidīt kā nepamatotu vai pat acīmredzami nepamatotu var tikai Direktīvas 2013/32 32. pantā formulētajos apstākļos un to nekādā gadījumā nevar noraidīt kā nepamatotu, balstoties uz minētās direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzēto nepieņemamības pamatu.
Par trešo un ceturto jautājumu
Ievada apsvērumi
44
Tā kā trešais un ceturtais jautājums ir par Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punktu interpretāciju, iesākumā ir lietderīgi atgādināt, ka no šīs direktīvas 38. panta izriet – lai piemērotu “drošas trešās valsts” koncepciju minētās direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, jāievēro tās 38. panta 1.–4. punktā paredzētie nosacījumi.
45
Konkrēti, pirmām kārtām, Direktīvas 2013/32 38. panta 1. punktā izvirzīta prasība, ka dalībvalstu kompetentajām iestādēm jābūt pārliecinātām, ka attiecīgā trešā valsts ievēro šajā tiesību normā skaidri formulētos principus.
46
Otrām kārtām, saskaņā ar šīs direktīvas 38. panta 2. punktu “drošas trešās valsts” koncepcijas piemērošanā ievēro noteikumus, kas paredzēti valsts tiesību aktos. Pirmkārt, tiem jāietver citastarp noteikumi, kas pieprasa, lai starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti pastāvētu tik cieša saistība, ka tās dēļ šo pieteikuma iesniedzēju būtu pamatoti pārvietot uz šo valsti. Otrkārt, tiem jāietver noteikumi attiecībā uz metodoloģiju, ar kuras palīdzību kompetentās iestādes pārliecinās, ka “drošas trešās valsts” koncepcija var tikt piemērota konkrētai valstij vai konkrētam pieteikuma iesniedzējam; jāprecizē, ka šai metodoloģijai jāparedz izvērtējums katrā konkrētā gadījumā par to, vai valsts ir droša šādam pieteikuma iesniedzējam, un/vai tādu valstu norādīšana, kuras dalībvalstu ieskatā parasti ir drošas. Treškārt, tiem jāietver noteikumi saskaņā ar starptautiskajiem tiesību aktiem, kas ļauj veikt individuālu izvērtēšanu par to, vai attiecīgā trešā valsts ir droša konkrētajam starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam, un kas ļauj šim pieteikuma iesniedzējam apstrīdēt gan “drošas trešās valsts” koncepcijas piemērošanu, ņemot vērā tā konkrēto situāciju, gan to, ka starp viņu un šo valsti pastāv saistība.
47
Trešām kārtām, minētās direktīvas 38. panta 3. un 4. punktā dalībvalstīm, kuras īsteno lēmumu, kas balstīts vienīgi uz “drošas trešās valsts” koncepciju, noteikts pienākums informēt par to pieteikuma iesniedzēju un izsniegt tam dokumentu, informējot trešās valsts iestādes minētās valsts valodā, ka pieteikums nav ticis izskatīts pēc būtības. Dalībvalstīm jānodrošina, ka tad, ja trešā valsts neļauj pieteikuma iesniedzējam ieceļot tās teritorijā, tam tiek sniegta piekļuve procedūrai saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas izklāstītas šīs direktīvas II nodaļā.
48
Direktīvas 2013/32 38. pantā formulētie nosacījumi ir kumulatīvi, tā ka šīs direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā formulētais nepieņemamības pamats nevar tikt piemērots, ja kāds no minētajiem nosacījumiem nav izpildīts (spriedums, 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 40. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
49
Ceturtais un pēc tam trešais jautājums, kuru priekšmets ir attiecīgi Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts, secīgi jāizvērtē šo ievada apsvērumu gaismā.
Par ceturto jautājumu
50
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm savās valsts tiesībās ir jāparedz kritēriji, kas ļauj uzskatīt, ka starp starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti pastāv saistība.
51
Kā atgādināts šī sprieduma 46. punktā, šajā tiesību normā ir norādīts, ka “drošas trešās valsts” koncepcijas piemērošanā ievēro noteikumus, kas paredzēti valsts tiesību aktos un kas pieprasa, lai starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti pastāvētu tik cieša saistība, ka tās dēļ šo pieteikuma iesniedzēju būtu pamatoti pārvietot uz šo valsti.
52
Tādējādi no minētās tiesību normas, turklāt to lasot Direktīvas 2013/32 44. apsvēruma gaismā, izriet, ka nepieciešamā saistība starp starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju un drošu trešo valsti dalībvalstīm jādefinē to valsts tiesībās. Tādēļ un tā kā šajā direktīvā nav jēdziena “saistības” definīcijas, dalībvalstīm jānosaka būtiskie kritēriji šādas saistības noteikšanai.
53
Šajā ziņā no šīs direktīvas 44. apsvēruma izriet arī, ka šai saistībai jābūt pietiekamai, lai tās dēļ šo pieteikuma iesniedzēju būtu pamatoti pārvietot uz šo valsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 46. punkts).
54
Šajā kontekstā Tiesa turklāt atzinusi – apstāklis, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs tranzītā šķērsojis kādas trešās valsts teritoriju, pats par sevi nevar būt derīgs iemesls uzskatīt, ka varētu būt pamatoti, ka minētais pieteikuma iesniedzējs atgriežas šajā valstī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 47. punkts).
55
Šajā gadījumā iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai Bulgārijas tiesībās ir definēta “saistība” Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ievērojot, ka no ZUB papildnoteikumu 1. punkta 9. apakšpunkta, šķiet, izriet, ka Bulgārijas tiesībās šādas saistības pastāvēšana tiek noteikta pēc kritērija, kas pamatojas uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja “uzturēšanos” attiecīgajā trešajā valstī. Ja tas tā ir, šai tiesai vēl būtu jānosaka, vai, ņemot vērā visus apstākļus, kas raksturo attiecīgā pieteikuma iesniedzēja iespējamo iepriekšējo uzturēšanos aplūkotajā trešajā valstī, piemēram, šīs uzturēšanās ilgumu un iemeslus, kā arī šī pieteikuma iesniedzēja tuvu ģimenes locekļu klātbūtni šajā trešajā valstī, ar šādu uzturēšanos pietiek, lai uzskatītu – starp minēto pieteikuma iesniedzēju un minēto trešo valsti pastāv tāda saistība, ka šim pieteikuma iesniedzējam varētu būt pamatoti atgriezties šajā valstī.
56
Iepriekš minēto motīvu gaismā uz ceturto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm to valsts tiesībās ir jāparedz kritēriji, kas ļauj uzskatīt, ka starp starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti pastāv saistība, turklāt jāprecizē, ka šai saistībai jābūt pietiekamai, lai tās dēļ šo pieteikuma iesniedzēju būtu pamatoti pārvietot uz šo valsti.
Par trešo jautājumu
57
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka atbildīgā iestāde “drošas trešās valsts” koncepciju var piemērot, balstoties uz informāciju no publiski pieejamiem avotiem un izpildvaras lēmumu, ar kuru izveidots drošu trešo valstu saraksts, arī, ja valsts tiesībās nav definēta “metodoloģija” šīs tiesību normas izpratnē.
58
Pirmām kārtām, kā atgādināts šī sprieduma 46. punktā, saskaņā ar Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta b) apakšpunktu “drošas trešās valsts” koncepcijas piemērošanā ievēro noteikumus, kas paredzēti valsts tiesību aktos, attiecībā uz metodoloģiju, ar kuras palīdzību kompetentās iestādes pārliecinās, ka drošas trešās valsts koncepcija var tikt piemērota konkrētai valstij vai konkrētam pieteikuma iesniedzējam. Turklāt šādai metodoloģijai jāparedz izvērtējums katrā konkrētā gadījumā par to, vai valsts ir droša šādam pieteikuma iesniedzējam, un/vai tādu valstu norādīšana, kuras dalībvalsts ieskatā parasti ir drošas.
59
Tādējādi jau no paša šīs tiesību normas formulējuma un it īpaši atsauces uz valsts tiesībām, kā arī no minētās tiesību normas otrajā teikumā norādītajiem saikļiem “un/vai” izriet, ka tajā dalībvalstīm sniegta iespēja izvēlēties starp dažādām “drošas trešās valsts” koncepcijas piemērošanas metodoloģijām, kuras tām jādefinē to valsts tiesībās. Tāpēc šķiet, ka dalībvalstis principā var paredzēt vai nu izvērtējumu katrā konkrētā gadījumā par to, vai valsts ir droša katram pieteikuma iesniedzējam, vai arī tādu valstu norādīšanu, par kurām tiek uzskatīts, ka tās parasti ir drošas, vai šo divu metodoloģiju kombināciju.
60
Runājot konkrētāk par metodoloģiju, saskaņā ar kuru tiek paredzēts norādīt valstis, par kurām tiek uzskatīts, ka tās parasti ir drošas, Tiesa ir atzinusi, ka Direktīvas 2013/32 38. pants, to lasot tās 44. un 46. apsvēruma gaismā, atļauj dalībvalstij ar vispārpiemērojamu aktu norādīt valsti par tādu trešo valsti, kas parasti ir droša konkrētiem starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges un Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, 43.–45. punkts).
61
Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas 46. apsvērumu dalībvalstīm, piemērojot “drošas trešās valsts” koncepciju – vai tas notiek katrā konkrētā gadījumā vai, norādot šādas valstis ar vispārpiemērojamiem aktiem –, inter alia būtu jāņem vērā pamatnostādnes un darbības rokasgrāmatas, kā arī informācija par izcelsmes valsti un darbībām, tostarp Eiropas Savienības Patvēruma aģentūras (EUAA), kas ir EASO tiesību pārņēmēja, metodoloģija saistībā ar informatīvu ziņojumu par izcelsmes valsti, kā arī attiecīgas UNHCR pamatnostādnes.
62
Šajā informācijas sarakstā, kas nav izsmeļošs, ir apkopoti informācijas avoti, kuru kopīgā raksturiezīme ir to publiskā pieejamība. Līdz ar to jāuzskata, ka, piemērojot “drošas trešās valsts” koncepciju, dalībvalstis var ņemt vērā informāciju no publiski pieejamiem avotiem.
63
No tā izriet, ka principā nekas neliedz atbildīgajai iestādei “drošas trešās valsts” koncepciju piemērot, balstoties uz informāciju no publiski pieejamiem avotiem un izpildvaras lēmumu, ar kuru atbilstoši valsts tiesībām izveidots drošu trešo valstu saraksts.
64
Otrām kārtām, tomēr jāņem vērā arī Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta c) apakšpunkts. Kā norādīts šajā tiesību normā, dalībvalstīm jāparedz noteikumi, kas ļauj veikt individuālu izvērtēšanu, vai attiecīgā trešā valsts ir droša konkrētajam pieteikuma iesniedzējam, it īpaši, garantējot tam iespēju apstrīdēt “drošas trešās valsts” koncepcijas piemērošanu” no viņa konkrēto apstākļu skatpunkta, kā arī saistības pastāvēšanu starp viņu un trešo valsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges un Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, 44. punkts).
65
Tāpēc, pat tad, ja atbilstoši Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta b) apakšpunktam dalībvalsts attiecībā uz “drošas trešās valsts” koncepcijas piemērošanas metodoloģiju izvēlas paredzēt drošu trešo valstu norādīšanu ar vispārpiemērojamu aktu, tai atbilstoši šīs direktīvas 38. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktam vēl ir pienākums definēt metodoloģiju, kas piemērojama, lai katrā konkrētā gadījumā atkarībā no attiecīgā starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja konkrētajiem apstākļiem novērtētu, vai aplūkotā trešā valsts atbilst nosacījumiem, lai tiktu uzskatīta par drošu šim pieteikuma iesniedzējam, kā arī iespēju minētajam pieteikuma iesniedzējam apstrīdēt saistības pastāvēšanu pēdējās minētās tiesību normas izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 48. punkts).
66
Iepriekš minēto motīvu gaismā uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka atbildīgā iestāde “drošas trešās valsts” koncepciju var piemērot, balstoties uz informāciju no publiski pieejamiem avotiem un uz izpildvaras lēmumu, ar kuru izveidots drošu trešo valstu saraksts, ar nosacījumu, ka valsts tiesībās ir definēta arī metodoloģija, kas piemērojama, lai katrā konkrētā gadījumā atkarībā no starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja konkrētajiem apstākļiem novērtētu, vai attiecīgā trešā valsts atbilst nosacījumiem, lai tiktu uzskatīta par drošu šim pieteikuma iesniedzējam, kā arī iespēja minētajam pieteikuma iesniedzējam apstrīdēt saistības pastāvēšanu šīs direktīvas 38. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Par piekto jautājumu
67
Iesākumā jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu iedibinātajā valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai var būt jāņem vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa sava jautājuma izklāstā nav atsaukusies (skat. spriedumus, 1986. gada 20. marts, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, 9. punkts, kā arī 2025. gada 1. augusts, Alace un Canpelli, C‑758/24 un C‑759/24, EU:C:2025:591, 44. punkts).
68
Apstāklis, ka iesniedzējtiesa savos jautājumos formāli ir minējusi noteiktas Savienības tiesību normas, neliedz Tiesai sniegt valsts tiesai visus interpretācijas elementus, kas var būt noderīgas pamatlietas izspriešanai, no visiem šīs tiesas norādītajiem elementiem, it īpaši no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma, izdalot tos Savienības tiesību elementus, kuriem nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (skat. spriedumus, 1978. gada 29. novembris, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26. punkts, kā arī 2025. gada 1. augusts, Alace un Canpelli, C‑758/24 un C‑759/24, EU:C:2025:591, 45. punkts).
69
Šajā gadījumā jāatzīmē, ka piektais jautājums formāli ir tikai par to, kā interpretēt Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta c) apakšpunktu. Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma, kā arī no paša šī jautājuma formulējuma nepārprotami jāsecina, ka ar to iesniedzējtiesa vēlas saņemt skaidrojumu par to, kas izriet no tāda starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kura pieteikums ir noraidīts, pamatojoties uz to, ka pastāv tam droša trešā valsts.
70
Tāpēc, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, jāņem vērā arī šīs direktīvas 46. panta 1. un 3. punkta, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta normas par tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
71
Šādos apstākļos piektais jautājums jāsaprot tā, ka ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta c) apakšpunkts, kā arī 46. panta 1. un 3. punkts, tos lasot Hartas 47. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kurā iesniegta pārsūdzība par lēmumu, ar ko starptautiskās aizsardzības pieteikums ir noraidīts kā nepieņemams, balstoties uz šīs direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzēto nepieņemamības pamatu attiecībā uz drošu trešo valsti, jāpārbauda saistības pastāvēšana šīs direktīvas 38. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti, turklāt pat tad, ja tās valsts tiesībās tai šādas pilnvaras nav piešķirtas.
72
Šajā ziņā jāatgādina, ka ar Direktīvas 2013/32 46. panta 1. punktu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem tiek piešķirtas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā attiecībā uz lēmumiem par to pieteikumu. Šīs direktīvas 46. panta 3. punktā definēts šo tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tvērums, precizējot, ka dalībvalstīm, kam ir saistoša šī direktīva, jānodrošina, lai tiesā, kurā apstrīdēts lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tiktu veikta “faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīga un ex nunc pārbaude, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu [2011/95]” (spriedums, 2025. gada 1. augusts, Alace un Canpelli, C‑758/24 un C‑759/24, EU:C:2025:591, 76. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
73
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka Direktīvas 2013/32 46. pantā paredzētās tiesību aizsardzības raksturiezīmes jānosaka atbilstoši Hartas 47. pantam, kas uzskatāms par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa atkārtotu apstiprinājumu. Hartas 47. pants ir pašpietiekams un nav jāprecizē ar Savienības vai valsts tiesību normām, lai privātpersonām piešķirtu tiesības, uz kurām var tieši atsaukties. Tāpēc ar šīs direktīvas 46. panta 3. punktu, to lasot Hartas 47. panta gaismā, nevar būt citādi (spriedumi, 2024. gada 4. oktobris, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841, 86. punkts, kā arī 2025. gada 1. augusts, Alace un Canpelli, C‑758/24 un C‑759/24, EU:C:2025:591, 77. punkts).
74
Tiesa ir arī atzinusi, ka pat tāda lēmuma pārsūdzības gadījumā, ar ko starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepieņemams, tiesai, kurā iesniegta šāda pārsūdzība, ir jāveic Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punktā paredzētā pilnīgā un ex nunc pārbaude (spriedums, 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 66. punkts). Ar formulējumu “attiecīgā gadījumā”, kas ietverts frāzē “tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu [2011/95]”, ir uzsvērts, ka pilnīgai un ex nunc pārbaudei, kas jāveic tiesai, nav obligāti jāattiecas uz starptautiskās aizsardzības nepieciešamības pārbaudi pēc būtības un ka tās priekšmets tātad var būt starptautiskās aizsardzības pieteikuma pieņemamība, ja to pieļauj valsts tiesības atbilstoši Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punktam (spriedumi, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, 115. punkts, un 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 67. punkts).
75
Šajā kontekstā – it īpaši saistībā ar pārsūdzību par lēmumu, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums ir noraidīts kā nepieņemams, balstoties uz Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzēto nepieņemamības pamatu attiecībā uz drošu trešo valsti, tiesai, kurā iesniegta šāda pārsūdzība, tai veicamās pilnīgās un aktualizētās pārbaudes ietvaros citastarp jāpārbauda, vai attiecīgā trešā valsts var tikt uzskatīta par drošu trešo valsti attiecīgajam starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 68. punkts).
76
Veicot pārbaudi, šai tiesai pedantiski jāizvērtē, vai ir izpildīts katrs no kumulatīvajiem nosacījumiem, kam jābūt ievērotiem, lai varētu piemērot šo nepieņemamības pamatu, piemēram, Direktīvas 2013/32 38. pantā paredzētie nosacījumi, un attiecīgā gadījumā atbildīgā iestāde jāaicina iesniegt visu dokumentāciju un norādīt visus faktiskos elementus, kuri varētu būt nozīmīgi, un pirms nolēmuma pieņemšanas jāpārliecinās, ka pieteikuma iesniedzējam bijusi iespēja personiski paust uzskatus par nepieņemamības pamata piemērojamību tā konkrētajiem apstākļiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, 121. un 124. punkts, kā arī 2020. gada 19. marts, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 69. punkts).
77
Saistības pastāvēšana Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē ir viens no šiem kumulatīvajiem nosacījumiem. Turklāt šīs direktīvas 38. panta 2. punkta c) apakšpunktā prasīts, lai ikvienam starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam, kura pieteikums ir noraidīts, pamatojoties uz to, ka pastāv tam droša trešā valsts, būtu atļauts apstrīdēt saistības pastāvēšanu starp viņu un šo trešo valsti atbilstoši pirmajai no šīm tiesību normām.
78
Tātad, runājot par pamatlietu, iesniedzējtiesai it īpaši jāizvērtē, vai pastāv saistība starp NP un Turcijas Republiku. Ņemot vērā šī sprieduma 73. punktā atgādināto judikatūru, šai tiesai tas jāizvērtē pat gadījumā, ja, kā tā norāda lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, Bulgārijas tiesībās tai šādas pilnvaras nav piešķirtas.
79
Iepriekš minēto motīvu gaismā uz piekto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta c) apakšpunkts, kā arī 46. panta 1. un 3. punkts, tos lasot Hartas 47. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kurā iesniegta pārsūdzība par lēmumu, ar ko starptautiskās aizsardzības pieteikums ir noraidīts kā nepieņemams, balstoties uz šīs direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzēto nepieņemamības pamatu attiecībā uz drošu trešo valsti, jāpārbauda saistības šīs direktīvas 38. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē pastāvēšana starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti, turklāt pat tad, ja tās valsts tiesībās tai šādas pilnvaras nav piešķirtas.
Par tiesāšanās izdevumiem
80
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 33. panta 2. punkta c) apakšpunkts un 38. pants
jāinterpretē tādējādi, ka:
–
šīs direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā formulētais nepieņemamības pamats nav obligāti jāpiemēro starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanā pēc būtības;
–
pieteikumu, kas izskatīts pēc būtības, var noraidīt kā nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka trešā valsts tiek uzskatīta par pieteikuma iesniedzējam drošu trešo valsti, pat tad, ja kompetentā iestāde ir konstatējusi, ka šis pieteikuma iesniedzējs atbilst starptautiskās aizsardzības piešķiršanas nosacījumiem, kuri paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu. Turpretim šādu pieteikumu noraidīt kā nepamatotu vai pat acīmredzami nepamatotu var tikai Direktīvas 2013/32 32. pantā formulētajos apstākļos un to nekādā gadījumā nevar noraidīt kā nepamatotu, balstoties uz minētās direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzēto nepieņemamības pamatu.
2)
Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta a) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalstīm valsts tiesībās ir jāparedz kritēriji, kas ļauj uzskatīt, ka starp starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti pastāv saistība, turklāt jāprecizē, ka šai saistībai jābūt pietiekamai, lai tās dēļ šo pieteikuma iesniedzēju būtu pamatoti pārvietot uz šo valsti.
3)
Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
atbildīgā iestāde “drošas trešās valsts” koncepciju var piemērot, balstoties uz informāciju no publiski pieejamiem avotiem un uz izpildvaras lēmumu, ar kuru izveidots drošu trešo valstu saraksts, ar nosacījumu, ka valsts tiesībās ir definēta arī metodoloģija, kas piemērojama, lai katrā konkrētā gadījumā atkarībā no starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja konkrētajiem apstākļiem novērtētu, vai attiecīgā trešā valsts atbilst nosacījumiem, lai tiktu uzskatīta par drošu šim pieteikuma iesniedzējam, kā arī iespēja minētajam pieteikuma iesniedzējam apstrīdēt saistības pastāvēšanu šīs direktīvas 38. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
4)
Direktīvas 2013/32 38. panta 2. punkta c) apakšpunkts, kā arī 46. panta 1. un 3. punkts, tos lasot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesai, kurā iesniegta pārsūdzība par lēmumu, ar ko starptautiskās aizsardzības pieteikums ir noraidīts kā nepieņemams, balstoties uz šīs direktīvas 33. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzēto nepieņemamības pamatu attiecībā uz drošu trešo valsti, jāpārbauda saistības šīs direktīvas 38. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē pastāvēšana starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti, turklāt pat tad, ja tās valsts tiesībās tai šādas pilnvaras nav piešķirtas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.