62023CC0649
ĢENERĀLADVOKĀTA DĪNA ŠPĪLMANA [DEAN SPIELMANN] SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 26. jūnijā (
1
)
Lieta C‑649/23
Institutul de Istorie şi Teorie Literară
“G. Călinescu
”,
Fundaţia Naţională pentru Ştiinţă şi Artă
pret
HK kā TB mantinieku,
VP,
GR
(Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Augstākā kasācijas tiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – 2. pants – Reproducēšanas tiesības – Jau esoša darba kritisks izdevums, kura mērķis ir atveidot latīņu valodas manuskriptu – Jēdziens “darbs” – Autortiesību ievērošana
Ievads
1.
Autoru darbi ne vienmēr ir tikuši aizsargāti. Lai gan iespiešanas attīstība ļāva pirmās darbu izmantošanas tiesības piešķirt iespiedējiem saskaņā ar licenci (
2
), 1710. gada 10. aprīļa“Statute of Anne” (Annas statūti) (
3
) tiek uzskatīti par pirmo tiesību aktu, kas aizsargā autoru intereses. Šī juridiskā autortiesību konstrukcija sakņojas arī atsevišķos filozofisko domu strāvojumos, no kuriem it īpaši izriet, ka cilvēks, kas ir sava darba īpašnieks, ar zināmām atrunām var piesavināties kopīgo lietu daļu, ar kuru viņš šo darbu saista, un tādējādi padarīt šīs lietas par savu īpašumu. Šajā ziņā ir dabiski, ka viņam tiek piešķirtas tiesības uz “sava darba augļiem” (
4
).
2.
Tomēr autortiesības nav vienīgās tiesības, kas saistītas ar darbu tā pastāvēšanas gaitā. Autortiesību blakustiesības ir atzītas izpildītājiem, producentiem un raidorganizācijām. Tomēr tās ir jaunākas nekā autortiesības, jo pirmo reizi tās parādījās 1961. gada 26. oktobrī Romā noslēgtajā Starptautiskajā konvencijā par izpildītāju, fonogrammu producentu un raidorganizāciju tiesību aizsardzību (
5
), reaģējot uz jauno tehnoloģiju rašanos.
3.
Lai gan šobrīd ir skaidrs, ka darba autori gūst labumu no autortiesībām, atsevišķas jaunrades kvalificēšana par “darbu” joprojām rada daudz jautājumu. Tādējādi saistībā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā kasācijas tiesa, Rumānija) būtībā šaubās par iespēju publiski pieejama literārā darba latīņu valodā kritisko izdevumu kvalificēt kā “darbu”, kura reproducēšanai ir vajadzīga autora atļauja saskaņā ar Direktīvas 2001/29/EK (
6
) 2. panta a) punktu.
4.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu iekļaujas tiesvedībā Institutul de Istorie și Teorie Literară “G. Călinescu” (Dž. Kalinesku Literatūras vēstures un teorijas institūts, turpmāk tekstā – “LVTI”) un Fundația Națională pentru Știință și Artă (Nacionālais zinātnes un mākslas fonds, turpmāk tekstā – “NZMF”) pret profesora Dana Slušanska [Dan Slușanschi] mantiniekiem, kuri sagatavoja aplūkoto kritisko izdevumu.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Bernes konvencija
5.
Saskaņā ar Konvencijas par literatūras un mākslas darbu aizsardzību, kas parakstīta Bernē 1886. gada 9. septembrī (1971. gada 24. jūlija Parīzes akts), redakcijā, kas izriet no 1979. gada 28. septembra grozījumiem (turpmāk tekstā – “Bernes konvencija”), 2. pantu:
“1)   Termins “literatūras un mākslas darbi” aptver visus darbus literatūras, zinātnes un mākslas jomā neatkarīgi no to izpausmes veida un formas, kā, piemēram, grāmatas, brošūras un citus rakstveida darbus; lekcijas, runas, sprediķus un citus līdzīga rakstura darbus; dramatiskos un muzikāli dramatiskos darbus; horeogrāfiskos darbus un pantomīmas; muzikālās kompozīcijas ar tekstu vai bez teksta; kinematogrāfiskos darbus, kuriem pielīdzināmi darbi, kas izteikti kinematogrāfijai analoģiskā veidā; zīmējumus, glezniecības, arhitektūras, tēlniecības, grafikas un litogrāfijas darbus; fotogrāfiskos darbus, kuriem pielīdzināmi darbi, kas izpildīti fotogrāfijai analoģiskā veidā; lietišķās mākslas darbus; ilustrācijas, ģeogrāfiskās kartes, plānus, skices un trīsdimensiju darbus, kas attiecas uz ģeogrāfiju, topogrāfiju, arhitektūru vai zinātni.
[..]
3)   Tulkojumi un apdares, muzikāli aranžējumi un citi literatūras vai mākslas darbu pārveidojumi tiek aizsargāti tāpat kā oriģināldarbi, neaizskarot oriģināldarba autora tiesības.
[..]”
WIPO Līgums par autortiesībām
6.
Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas (WIPO) Līgums par autortiesībām, kas pieņemts Ženēvā 1996. gada 20. decembrī, tika apstiprināts ar Padomes Lēmumu 2000/278/EK (2000. gada 16. marts) par [WIPO] Līguma par autortiesībām un [WIPO] Līguma par izpildījumu un fonogrammām apstiprināšanu Eiropas Kopienas vārdā (
7
).
7.
WIPO Līguma par autortiesībām 1. panta “Saistība ar Bernes konvenciju” 4. punktā paredzēts, ka “Līgumslēdzējas valstis ievēro Bernes konvencijas 1.–21. pantu un pielikumu”.
TRIPS līgums
8.
Līgums par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām (turpmāk tekstā – “TRIPS līgums”) – kas ir Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu 1.C pielikums – tika parakstīts Marakešā 1994. gada 15. aprīlī un apstiprināts ar Padomes Lēmumu 94/800/EK (1994. gada 22. decembris) par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (
8
). TRIPS līguma puses ir PTO dalībvalstis, tostarp visas Savienības dalībvalstis, kā arī pati Savienība.
9.
TRIPS līguma 9. pantā noteikts:
“1.   Dalībvalstis ievēro Bernes konvencijas [..] 1.–21. panta un tās pielikuma prasības. [..]
2.   Autortiesību aizsardzība tiek attiecināta arī uz izteicieniem, bet ne uz idejām, procedūrām, darba metodēm vai matemātiskām koncepcijām kā tādām.”
Savienības tiesības
Direktīva 93/98
10.
Padomes Direktīvas 93/98/EEK (1993. gada 29. oktobris) par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņu saskaņošanu (
9
) 5. pantā bija noteikts, ka “dalībvalstis var aizsargāt sabiedrības īpašumā nonākušu [publiski pieejamu] darbu kritiskas un zinātniskas publikācijas. Ilgākais iespējamais šādu tiesību aizsardzības termiņš ir 30 gadi no dienas, kad publikācija pirmoreiz likumīgi laista klajā”.
Direktīva 2006/116
11.
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2006/116/EK (2006. gada 12. decembris) par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņiem (
10
) aizstāja Direktīvu 93/98 un stājās spēkā 2007. gada 16. janvārī.
12.
Direktīvas 2006/116 19. apsvērumā noteikts, ka “dalībvalstis drīkst uzturēt spēkā vai ieviest citas blakustiesības, jo īpaši attiecībā uz kritisku un zinātnisku publikāciju aizsardzību. Lai Kopienas līmenī nodrošinātu pārskatāmību, dalībvalstīm, kas ievieš jaunas blakustiesības, tās tomēr jādara zināmas Komisijai”.
13.
Direktīvas 2006/116 1. panta “Autortiesību termiņš” 1. punktā paredzēts, ka “literāru darbu vai mākslas darbu autortiesības saskaņā ar Bernes Konvencijas 2. pantu ir spēkā autora mūžu un 70 gadus pēc viņa nāves, neatkarīgi no tā, kad darbs ir likumīgi darīts pieejams sabiedrībai”.
14.
Direktīvas 2006/116 5. pantā “Kritiskas un zinātniskas publikācijas” noteikts, ka “dalībvalstis var aizsargāt sabiedrībai brīvi pieejamu darbu kritiskas un zinātniskas publikācijas. Ilgākais iespējamais šādu tiesību aizsardzības termiņš ir 30 gadi no dienas, kad publikācija pirmoreiz likumīgi publicēta”.
Direktīva 2001/29
15.
Saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu “Reproducēšanas tiesības”:
“Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
a)
autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
[..].”
Rumānijas tiesības
16.
1996. gada 14. martaLegea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (Likums Nr. 8/1996 par autortiesībām un blakustiesībām), 2001. gadā spēkā esošajā redakcijā (
11
), 16. pantā ir paredzēts, ka “darba autoram ir ekskluzīvas mantiskās tiesības atļaut sava darba tulkošanu, publicēšanu sējumos, adaptēšanu, kā arī jebkuru citu sava darba pārveidošanu, ar kuras starpniecību tiek iegūts atvasināts darbs”.
17.
Atbilstoši 1996. gada 14. martaLegea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (Likums Nr. 8/1996 par autortiesībām un blakustiesībām), 2015. gadā spēkā esošajā redakcijā un pašreizējā redakcijā (
12
), 8. pantam:
“Neskarot oriģināldarba autoru tiesības, autortiesības attiecas arī uz atvasinātiem darbiem, kas ir radīti, pamatojoties uz vienu vai vairākiem jau esošiem darbiem, proti:
a)
tulkojumi, adaptācijas, anotācijas, dokumentāli darbi, muzikāli aranžējumi un jebkurš cits literāra, mākslas vai zinātnes darba pārveidojums, kas ir radošs intelektuāls darbs;
b)
literāru, mākslas vai zinātnisku darbu apkopojumi, piemēram, enciklopēdijas un antoloģijas, materiālu vai datu kolekcijas vai apkopojumi, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav aizsargāti, tostarp datubāzes, kas materiālu atlases vai sakārtojuma dēļ ir intelektuāli darbi [..].”
18.
Saskaņā ar šī likuma 23. pantu “atvasināta darba īstenošana šā likuma izpratnē ir jau esoša darba tulkojums, publikācija sējumos, adaptācija, kā arī jebkura cita pārveidošana, ja tā veido intelektuālu jaunradi”.
Fakti, pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
19.
Profesors Slušanskis latīņu valodā sagatavoja kritisko izdevumu latīņu valodā sarakstītam darbam, kas bija publiski pieejams un piederēja augstmanim Dimitrijam Kantemiram [Dimitrie Cantemir], un kura nosaukums, tulkots rumāņu valodā, bija “Istoria creșterilor și a descreșterilor Curții Othman[n]ice sau Aliothman[n]ice de la primul început al neamului, adusă până în vremurile noastre, în trei cărți” (“Osmaņu vai aliosmaņu impērijas galma uzplaukuma un norieta vēsture no cilts pirmsākumiem līdz mūsdienām, trīs grāmatās”) (turpmāk tekstā – “Slušanska kritiskais izdevums”). Šis kritiskais izdevums pirmo reizi tika publicēts 2001. gadā izdevniecībā Amarcord Timišoarā [Timișoara] (Rumānija), tam 2008. gadā sekoja otrais, profesora Slušanska pārstrādāts un labots izdevums, ko publicēja izdevniecība Paideia (Rumānija) un kas tika atkārtoti publicēts 2010. un 2012. gadā.
20.
Augstmaņa Dimitrija Kantemira manuskripts latīņu valodā, uz kuru balstoties tika sagatavots Slušanska kritiskais izdevums, tika atklāts Hārvarda Universitātē (Amerikas Savienotās Valstis) 1984. gadā. Lai sagatavotu pirmo izdevumu, profesors Slušanskis izmantoja 1999. gadā Rumānijā publicēto faksimilu. Otrajam izdevumam viņš izmantoja fotogrāfiskās kopijas, ko Hārvarda Universitāte bija darījusi pieejamas.
21.
Papildus Slušanska kritiskā izdevuma latīņu valodā sagatavošanai Dimitrija Kantemira darbs tika publicēts arī rumāņu valodā, profesora Slušanska tulkojumā. Šajā nolūkā viņš izmantoja tekstu latīņu valodā, kas formulēts viņa kritiskajā izdevumā, pārstrādātajā un labotajā formā.
22.
2013. gadā pēc profesora Slušanska nāves TB un VP kā viņa mantinieki nodeva LVTI tiesības izmantot profesora Slušanska veiktās vairāku Dimitrija Kantemira tekstu transkripcijas un tulkojumus – tostarp Slušanska kritisko izdevumu – Dimitrija Kantemira darbu pilna izdevuma sagatavošanai. Pēc tam LVTI profesora Slušanska darbus darīja pieejamus NZMF.
23.
2015. gadā NZMF izdeva latīņu–rumāņu divvalodu versiju divos sējumos ar nosaukumu “Dimitrie Cantemir – Istoria măririi și decăderii Curții otomane” (Dimitrijs Kantemirs – Osmaņu impērijas galma uzplaukuma un norieta vēsture), kurā bija iekļauts teksts latīņu valodā, kopā ar NZMF pētnieku izstrādātajām kritiskajām piezīmēm.
24.
2015. gada 8. decembrī TB un VP cēla Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) prasību sakarā ar autortiesību pārkāpumu un prasīja atlīdzināt morālo un mantisko kaitējumu, kas nodarīts NZMF pilna kritiskā izdevuma publicēšanas rezultātā.
25.
2017. gada 21. decembrīTribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) konstatēja, ka Slušanska kritiskais izdevums, kas sagatavots 2001. gadā, ir pilnībā reproducēts NZMF izdevumā un ka NZMF izdevumā ir izmantoti arī tolaik nepublicētie papildinājumi vai labojumi, kurus profesors Slušanskis bija veicis pats savā izdevumā un kurus viņš paredzēja izmantot nākotnē. Tomēr atsauce uz profesoru Slušanski bija sniegta tikai zemsvītras piezīmēs. Tādējādi Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) atzina, ka LVTI un NZMF ir pārkāpuši profesora Slušanska morālās tiesības tikt atzītam par Slušanska kritiskā izdevuma autoru, kā arī viņa mantiniekiem piederošās mantiskās autortiesības.
26.
Saņēmusi LVTI un NZMF apelācijas sūdzību, Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) 2021. gada 7. aprīlī daļēji grozīja Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) spriedumu, samazinādama tās zaudējumu atlīdzības apmēru, kas LVTI un NZMF solidāri jāsamaksā par morālo kaitējumu, bet apstiprinādama tās zaudējumu atlīdzības apmēru, kas bija noteikta par mantisko kaitējumu. Cita starpā tā uzskatīja, ka Slušanska kritiskajam izdevumam bija nepieciešama dažāda iejaukšanās oriģināldarbā, intelektuāls darbs un radoši centieni, tādēļ tas ir “atvasināts darbs”Legea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (Likums Nr. 8/1996 par autortiesībām un blakustiesībām) izpratnē un tam ir piemērojama šajā likumā paredzētā aizsardzība.
27.
LVTI un NZMF iesniedza apelācijas sūdzību Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā kasācijas tiesa) – iesniedzējtiesā – un pēc būtības apstrīdēja kritiskā izdevuma kvalificēšanu par “atvasinātu darbu”. Viņi apgalvoja, ka attiecībā uz zinātniska rakstura darbu, kas sarakstīts mirušā valodā, kurā ir precīzi sintakses un teikumu uzbūves noteikumi, autora brīva radoša izvēle ir izslēgta, jo vienīgais mērķis ir izmantot savu profesionālo kompetenci to teksta variantu identificēšanai, kas ir vistuvāk oriģināldarba autora nodomam. Tāpat kritiska izdevuma autora brīvības pakāpe esot ļoti ierobežota vai pat tādas neesot.
28.
Iesniedzējtiesa šaubās par kvalifikāciju par “darbu”, kas aizsargāts ar autortiesībām saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktu un, konkrētāk, šaubās par diviem kumulatīvajiem elementiem, kas šajā nolūkā jāizpilda, proti, i) oriģināla objekta esamība tādā nozīmē, ka ir gan nepieciešami, gan pietiekami, ka objekts atspoguļo sava autora personību, kas izpaužas kā šī autora veiktas brīvas un radošas izvēles, un ii) tāda objekta esamība, kas ir pietiekami precīzi un objektīvi identificējams.
29.
Tādējādi iesniedzējtiesa šaubās par kritiskā izdevuma autora “brīvu un radošu izvēļu” faktisku esamību, ja viņa mērķis ir atveidot oriģināldarbu tādā formā, kas ir pilnīga, saprotama un pēc iespējas tuvāka šī oriģināldarba autora nodomam. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka kritiska izdevuma autors iepazīstas ar oriģinālo manuskriptu un var veikt tajā labojumus vai papildinājumus, lai nodrošinātu tā nozīmes saglabāšanu, kā arī komentārus un paskaidrojumus attiecībā uz atbilstošu terminu izvēli. Lai gan šo darbu nevarot pielīdzināt minētā manuskripta reprodukcijai vai faksimila transkripcijai, iesniedzējtiesai tomēr rodas jautājums, vai šie izvēles veidi un tos ieskaujošais kritiskais aparāts atspoguļo kritiskā izdevuma autora radošumu un “personisko raksturu” vai vienkārši viņa profesionālo kompetenci un nenoliedzamu intelektuālo piepūli, kas tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru nebūtu pietiekami, lai veidotu oriģināldarbu, ko var aizsargāt ar autortiesībām.
30.
Iesniedzējtiesai arī rodas jautājums, vai kritiskais izdevums var tikt uzskatīts par jaunradi, kas ir nošķirta no oriģināldarba, vai tomēr tas saplūst ar oriģināldarbu, ciktāl tā mērķis ir atkārtoti formulēt jau agrāk esošā darba tekstu, vai arī – attiecīgā gadījumā – tikai kritiskā izdevuma autora kritiskās piezīmes, komentāri un paskaidrojumi veido precīzi un objektīvi identificējamu objektu un tikai tiem var piešķirt ar autortiesībām aizsargājama darba statusu.
31.
Šādos apstākļos Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2001/29] 2. panta a) punkts jāinterpretē tādējādi, ka kāda darba kritisks izdevums, kura mērķis ir, iepazīstoties ar manuskriptu un pievienojot tam komentārus un nepieciešamo kritisko aparātu, noteikt oriģināldarba tekstu, var tikt uzskatīts par darbu, kas aizsargāts ar autortiesībām?”
32.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Rumānijas, Francijas un Itālijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. LVTI un Komisija sniedza arī mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 19. martā.
Juridiskā analīze
Ievada apsvērumi
33.
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkts jāinterpretē tādējādi, ka publiski pieejama darba kritiskais izdevums (
13
), kura mērķis ir atveidot šī darba tekstu, pievienojot tam komentārus un nepieciešamo kritisko aparātu, var tikt uzskatīts par darbu, kura reproducēšanai ir nepieciešama autora atļauja.
34.
Turklāt lietas dalībnieku argumenti, kā arī iesniedzējtiesas paustās šaubas liek saprast, ka joprojām pastāv jautājums par to, vai absolūtā nozīmē oriģināldarba kritisks izdevums var tikt kvalificēts kā “darbs”, kas ir aizsargāts ar autortiesībām atbilstoši Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktam.
35.
Šajā ziņā Komisija vērš Tiesas uzmanību uz Direktīvas 2006/116 5. pantu, kurā paredzēts īpašs aizsardzības termiņš publiski pieejamu darbu “kritiskām un zinātniskām publikācijām”. Tā uzskata, ka Slušanska kritisko izdevumu nevar kvalificēt kā “darbu”, ko aizsargā autortiesības Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkta izpratnē, un ierosina pārformulēt prejudiciālo jautājumu, lai profesora Slušanska veikto darbu izvērtētu no Direktīvas 2006/116 5. panta viedokļa.
36.
Tomēr es uzskatu, ka nav nepieciešams nedz veikt šādu pārbaudi, nedz pārformulēt prejudiciālo jautājumu, kā to ierosina Komisija.
37.
Proti, jākonstatē, ka, lai gan Direktīvas 2006/116 mērķis ir saskaņot autortiesību un blakustiesību aizsardzības termiņus, kā arī sākumpunktu šo termiņu aprēķināšanai, šī direktīva atstāj dalībvalstu ziņā atsevišķu aspektu blakustiesību jomā regulējumu. Tādējādi no šīs direktīvas 5. panta un 19. apsvēruma izriet, ka dalībvalstis var brīvi saglabāt spēkā vai ieviest autortiesību blakustiesības, lai aizsargātu publiski pieejamu
darbu kritiskas un zinātniskas publikācijas. Šādas aizsardzības termiņš saskaņā ar minētās direktīvas 5. panta otro teikumu ir, ilgākais, trīsdesmit gadi no pirmās likumīgās publicēšanas dienas (
14
).
38.
No tā izriet, pirmkārt, ka aizsardzība, kas piešķirta publiski pieejamu darbu “kritiskām un zinātniskām publikācijām” Direktīvas 2006/116 5. panta izpratnē, ietilpst blakustiesībās, nevis autortiesībās (
15
). Otrkārt, šī īpašā aizsardzība attiecas tikai uz šajā tiesību normā minētajām publikācijām tajās dalībvalstīs, kuras ir paredzējušas šādas blakustiesības.
39.
Tomēr šajā lietā no lietas materiālu elementiem izriet, ka Rumānija nav izmantojusi iespēju transponēt Direktīvas 2006/116 5. pantu un nav pieņēmusi tiesību akta normu, kuras mērķis būtu piešķirt publiski pieejamu darbu kritiskiem un zinātniskiem izdevumiem īpašu aizsardzību atbilstoši blakustiesībām, un tas tika apstiprināts tiesas sēdē (
16
).
40.
Tātad Direktīvas 2006/116 5. pants pamatlietā nav piemērojams.
41.
Vēlos piebilst, ka neatkarīgi no tā, kāda ir to darbu “kritisko un zinātnisko izdevumu” definīcija, kuri kļuvuši publiski pieejami un kuriem saskaņā ar Direktīvas 2006/116 5. pantu tiek piemērota blakustiesību aizsardzība (
17
), tā nevar ietvert tādus darbus, kurus var kvalificēt kā “darbus” un kuriem saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktu tiek piemērota aizsardzība atbilstoši autortiesībām.
42.
Dalībvalstīm atstātā iespēja saglabāt spēkā vai ieviest blakustiesības attiecībā uz kritisko un zinātnisko publikāciju aizsardzību Direktīvas 2006/116 5. panta izpratnē neskar to pienākumu piešķirt autoriem ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu reproducēšanu atbilstoši Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktam, jo šī pēdējā minētā tiesību norma ir tajā minēto tiesību materiālā satura pilnīgas saskaņošanas pasākums (
18
).
43.
Tādējādi šīs lietas vajadzībām, pirmām kārtām, es pievērsīšos šaubām saistībā ar iespēju uzskatīt, ka oriģināldarbu kritiskie izdevumi var tikt kvalificēti kā “aizsargāti darbi”, kuru reproducēšanai ir nepieciešama autora atļauja atbilstoši Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktam. Otrām kārtām, es konkrētāk aplūkošu to, vai publiski pieejama darba kritiskais izdevums, kura mērķis ir atveidot šī darba tekstu, pievienojot tam komentārus un nepieciešamo kritisko aparātu, var tikt uzskatīts par darbu, kas tādējādi tiek aizsargāts ar autortiesībām.
Par iespēju oriģināldarba kritisku izdevumu kvalificēt kā “darbu”
44.
Atgādinu, ka, lai gan Eiropas Savienība nav Bernes konvencijas līgumslēdzēja puse, tai saskaņā ar WIPO Līguma par autortiesībām, kura līgumslēdzēja puse tā ir un kuru īstenošana ir Direktīvas 2001/29 mērķis, 1. panta 4. punktu tomēr ir pienākums ievērot Bernes konvencijas 1.–21. pantu (
19
).
45.
Atbilstoši Bernes konvencijas 2. panta 1. punktam literatūras un mākslas darbi aptver visus darbus literatūras, zinātnes un mākslas jomā neatkarīgi no to izpausmes veida un formas. Šīs tiesību normas 3. punktā, kas attiecas uz atvasinātiem darbiem, arī ir noteikts, ka “[citu starpā] tulkojumi [..] un citi literatūras vai mākslas darbu pārveidojumi
tiek aizsargāti tāpat kā oriģināldarbi, neaizskarot oriģināldarba autora tiesības” (
20
).
46.
Turklāt saskaņā ar WIPO Līguma par autortiesībām 2. pantu un TRIPS līguma, kas arī ir daļa no Savienības tiesību sistēmas, 9. panta 2. punktu ar autortiesībām var aizsargāt izteicienus, bet ne pašas idejas, procedūras, darbības metodes vai matemātiskas koncepcijas (
21
).
47.
Tātad Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktā minētais jēdziens “darbs”, ko aizsargā autortiesības, jāsaprot kā tāds, kas ietver gan primāros darbus, gan sekundāros darbus, piemēram, atvasinātus darbus, kas ir radīti, pamatojoties uz vienu vai vairākiem jau esošiem darbiem.
48.
Atvasināts darbs ir darbs, kas aizgūts no viena vai vairākiem oriģināldarbiem vai pat pilnībā vai daļēji ietver jau esošu darbu un pārveido vai papildina to ar oriģinālu jaunradi, kas piešķir tam aizsardzību ar autortiesībām. Šāds darbs tad ir aizsargāts ar autortiesībām kā jauns darbs, un šīs jaunās autonomās aizsardzības iemesli ir oriģinalitāte vai radošums, ko atvasinātā darba autors ir ielicis savā darbībā. Šāda aizsardzība tiek īstenota, neskarot tā(-o) oriģināldarba(-u) autora tiesības, no kura(-iem) atvasinātais darbs izriet (
22
).
49.
Turklāt Bernes konvencijā nav nekā tāda, kas ļautu uzskatīt, ka principā oriģināldarba kritisks izdevums, ieskaitot darbu, kas kļuvis publiski pieejams, attiecīgā gadījumā nevarētu atbilst nosacījumiem, kas izvirzīti tā kvalificēšanai par “atvasinātu darbu”, un saņemt autortiesību aizsardzību. Arī Savienības autortiesību režīmā šim ierobežojumam nav nekāda juridiska pamata (
23
).
50.
Šāds vispārīgs apgalvojums būtu pretrunā Savienības likumdevēja gribai nodrošināt augstu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, izmantojot autortiesības un blakustiesības, kas aizsargā un sekmē tādu jaunu produktu un pakalpojumu izstrādi un tirdzniecību, kuri ir būtiski intelektuālajai jaunradei un kultūras produktu izveidei, un kas ļauj autoriem, izpildītājiem un producentiem par savu darbu izmantošanu saņemt atbilstošu atlīdzību, lai viņi varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, kā tieši izriet no Direktīvas 2001/29 2., 4. un 9.–11. apsvēruma, kā arī no Direktīvas 2006/116 11. apsvēruma.
51.
Tādējādi oriģināldarba kritisks izdevums var tikt aizsargāts ar autortiesībām atbilstoši Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktam, ja to var kvalificēt kā “darbu” šīs direktīvas izpratnē.
52.
Šādos apstākļos tagad rodas jautājums par to, vai publiski pieejama darba kritisks izdevums, kura mērķis ir atveidot šī darba tekstu, pievienojot tam komentārus un nepieciešamo kritisko aparātu, var tikt uzskatīts par atvasinātu darbu, ko aizsargā autortiesības saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktu.
Par publiski pieejama darba kritisko izdevumu, kura mērķis ir atveidot šī darba tekstu, pievienojot tam komentārus un kritisko aparātu
53.
No Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkta formulējuma izriet, ka autoram piešķirto tiesību atļaut vai aizliegt reproducēšanu aizsardzības objekts ir “darbs”. Tā kā šajā direktīvā nav nevienas tiešas atsauces uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu jēdziena “darbs” nozīmi un piemērojamību, tad, ņemot vērā gan Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības, gan vienlīdzības principu, šis jēdziens parasti jāinterpretē autonomi un vienveidīgi visā Savienībā (
24
).
54.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai objektu varētu kvalificēt kā “darbu” Direktīvas 2001/29 izpratnē, jābūt izpildītiem diviem kumulatīviem nosacījumiem. Pirmkārt, attiecīgajam objektam jābūt oriģinālam tādā ziņā, ka tas ir paša autora intelektuāla jaunrade. Otrkārt, kvalificēšana par “darbu” Direktīvas 2001/29 izpratnē ir paredzēta tikai tiem šī darba elementiem, kas ir šādas intelektuālas jaunrades izpausme tādā nozīmē, ka darbs nozīmē objektu, kas ir pietiekami precīzi un objektīvi identificējams (
25
).
Par oriģinalitātes kritēriju
55.
No judikatūras izriet, ka, lai objektu varētu uzskatīt par oriģinālu, ir gan nepieciešami, gan pietiekami, ka tas atspoguļo sava autora personību, parādot viņa veiktas brīvas un radošas izvēles. Savukārt, ja objekta īstenošanu ir noteikuši vienīgi tehniski apsvērumi, noteikumi vai citi ierobežojumi, kas nav atstājuši vietu radošās brīvības īstenošanai (
26
) vai arī ir atstājuši tai tik ierobežotu vietu, ka ideja un tās izpausme saplūst (
27
), šis objekts nevar tikt uzskatīts par tādu, kam piemīt oriģinalitāte, kas nepieciešama, lai tas varētu būt darbs.
56.
Lai noteiktu, vai tā tiešām ir attiecībā uz jaunradi literatūras jomā, Tiesa ir precizējusi, ka valsts tiesai jāpārbauda, vai, izstrādādams attiecīgo objektu, autors varēja veikt brīvas un radošas izvēles, kuras spēj nodot lasītājam šī objekta oriģinalitāti; šī oriģinalitāte izriet nevis no pašiem vārdiem, aplūkojot tos atsevišķi, bet gan no šo vārdu izvēles, kārtības un salikuma, ar kuru palīdzību autors oriģinālā veidā ir izpaudis savu radošo garu un sasniedzis rezultātu, kas ir intelektuālā jaunrade, un šajā ziņā nav nozīmes tikai intelektuālajam ieguldījumam, kā arī zinātībai, kas veltīta šī objekta radīšanai (
28
).
57.
Turklāt, kā pamatoti norāda iesniedzējtiesa, Tiesa jau ir paudusi uzskatu, ka datorprogrammas, datubāzes vai fotogrāfijas var būt ar autortiesībām aizsargāti “darbi”, ja tie ir oriģināli tādā nozīmē, ka tie ir to autora paša intelektuāla jaunrade. Tāpat ir ar presē publicētiem rakstiem, attiecībā uz kuriem to autora paša intelektuālā jaunrade parasti izriet no veida, kā ir pasniegta tēma, kā arī no valodnieciskās izteiksmes (
29
). Attiecībā uz portreta fotogrāfiju Tiesa turklāt ir norādījusi, ka autors var veikt brīvas un radošas izvēles vairākos veidos un dažādos tās īstenošanas brīžos, tādējādi [rīcības] brīvība, kura viņam piemīt savu radošo spēju izmantošanā, nav obligāti samazināta vai pat neesoša (
30
).
58.
Tiesa toties ir uzskatījusi, ka ziņojumi par militāro situāciju, kas ir tīri informatīvi dokumenti, kuru saturu būtībā nosaka tajos ietvertā informācija, no kā izriet, ka informācija un tās izpausme šajos ziņojumos sakrīt un ka minētajiem ziņojumiem ir raksturīga tikai to tehniskā funkcija, izslēdzot jebkādu oriģinalitāti, nav “darbi” (
31
). Tāpat ir ar datubāzes izveidi, attiecībā uz kuru oriģinalitātes kritērijs nav izpildīts, ja šo izveidi nosaka tehniski apsvērumi, noteikumi vai ierobežojumi, kas neļauj brīvi radoši izpausties, jo autora darbs un zinātība paši par sevi nevar pamatot šīs izveides aizsardzību ar autortiesībām, ja tie nepauž nekādu minēto datu atlases vai izkārtojuma oriģinalitāti (
32
).
59.
Tomēr Tiesa ir piebildusi, ka objekts, kas atbilst oriģinalitātes nosacījumam, var būt aizsargāts ar autortiesībām pat tad, ja tā radīšanu ir noteikuši tehniski apsvērumi, ar nosacījumu, ka šāda noteikšana nav liegusi autoram atspoguļot savu personību šajā objektā, paužot brīvas un radošas izvēles (
33
).
60.
No šīs judikatūras var secināt, ka būtiskais kritērijs, kas ļauj noteikt, vai objekts ir intelektuāla jaunrade, kas piemīt tā autoram, būtībā ir autora radošo spēju izpausme, iespēja izdarīt brīvas un radošas izvēles un tādējādi atspoguļot savu personību.
61.
Tātad izskatāmajā lietā iesniedzējtiesai jānosaka, vai publiski pieejama darba kritiskais izdevums, kura mērķis ir atveidot šī darba tekstu, pievienojot tam komentārus un nepieciešamo kritisko aparātu, ir intelektuāla jaunrade, kas atspoguļo tā autora izvēles brīvību un personību un tādējādi atbilst oriģinalitātes prasībai.
62.
Šajā ziņā no elementiem lietas materiālos izriet, ka Slušanska kritiskais izdevums neatbilst nedz augstmaņa Dimitrija Kantemira manuskripta, nedz arī šī manuskripta faksimila vienkāršai reprodukcijai latīņu valodā. Sagatavojot šo kritisko izdevumu, profesors Slušanskis iejaucās oriģināltekstā, izdarot labojumus un papildinājumus, lai atveidotu oriģināldarba tekstu tādā formā, kas ir pilnīga, saprotama un pēc iespējas tuvāka minētā oriģināldarba autora nodomam.
63.
Uzskatu, ka, ja autors mēģina atveidot nepabeigtu literāru darbu tādā formā, ko viņš uzskata par cik iespējams tuvu oriģināldarba autora izstrādātajai formai, tad principā nevar uzskatīt, ka viņš tikai veiktu izpētes darbu, sniegtu zinātību vai veiktu intelektuālu piepūli, kurā nebūtu nekādas personiskās jaunrades. Gluži pretēji, var būt, ka autoram ir iespēja izvēlēties no vairākiem variantiem. Gramatikas, leksikas, literāro un stilistikas izvēli, ko viņš veic, visticamāk, diktēs vai vismaz ietekmēs viņa ilggadīgā pieredze, filoloģiskā kompetence, viņa zināšanas un izpratne par oriģināldarba tapšanas laiku un vēsturisko periodu, uz kuru attiecas šis darbs, zināšanas par oriģināldarba autoru, šī autora stilu un valodniecisko izteiksmes veidu, kā arī viņa interpretācija par to, kāds, viņaprāt, ir šī autora nodoms. Ja kritiska izdevuma autors izmanto ne tikai savu amata prasmi un zināšanas par autoru, valodas zināšanas, zināšanas par [attiecīgo] laiku un oriģināldarbu, bet arī pats savu iztēli, intuīciju un izjūtu, lai, cenšoties palikt uzticīgs oriģināldarba garam, izgudrotu vai no jauna atklātu zudušus vai nesaprotamus elementus, tad viņš veic radošu darbu un atstāj savas personības nospiedumu cita autora darbā, tādējādi viņš rada atvasinātu darbu.
64.
Komentāri un kritiskais aparāts, kas ir kritiskās piezīmes un paskaidrojumi par visiem labojumiem, vārdu aizstāšanu vai papildinājumiem, kādi, iespējams, ir nepieciešami, lai padarītu oriģinālo manuskriptu saprotamu, kā arī par dažādām valodu versijām vai to vārdu vai izteicienu variantiem, kuri varētu būt izlaisti, tāpat ir kritiskā izdevuma autora intelektuālais darbs.
65.
Turklāt oriģinalitātes kritērijs var izpausties kritiskā izdevuma uzbūvē, darbam piešķirtajā struktūrā, tam izveidotajā formā, kā arī oriģinālteksta sakārtojumā attiecībā pret komentāriem un kritisko aparātu (
34
). Tādējādi šāda darba autors pievieno radītajam darbam savu “personisko raksturu”, un nevar uzskatīt, ka kritiskais izdevums saplūstu ar oriģināldarbu.
66.
Turklāt, pat uzskatot, ka kritiskā izdevuma mērķis ir atveidot oriģināldarbu tādu, kādam tam vajadzētu būt saskaņā ar personas, kura to rekonstruē, domu, un ka šī oriģināldarba valoda ir valoda, kurai raksturīgi precīzi sintakses un teikumu uzbūves noteikumi, šādi ierobežojumi, kā arī tas, ka šī izdevuma sagatavošanu diktēja zināms skaits sintakses noteikumu, nevar ļaut principā izslēgt jebkādu oriģinalitāti.
67.
Situācija būtu citāda, ja kritiskā izdevuma sagatavošanu diktētu tīri tehniskas iejaukšanās, noteikumi vai ierobežojumi, kuros nav radošas brīvības. Šādā gadījumā varētu šķist, ka kritiskā izdevuma autors ir tikai paklausīgi veicis atveidi no dokumentiem, kas ir pietiekami precīzi un pilnīgi, lai viņam nebūtu jāuzņemas nekāda radoša iniciatīva. Darbs un zinātība, lai arī cik sarežģīti un rūpīgi tie nebūtu, paši par sevi nevar pamatot šāda izdevuma aizsardzību ar autortiesībām, ja tajos nav pausta nekāda oriģinalitāte tajos ietvertās informācijas izvēlē vai sakārtojumā.
68.
Tādējādi atkarībā no apstākļiem darba, kas kļuvis publiski pieejams, atveide var līdzināties tāda atvasināta darba radīšanai, kuram ir oriģinalitāte, jo autors ir atdarinājis vai iekļāvis jau esošu jaunradi. Šajā nolūkā jāizpēta, kas veidoja kritiskā izdevuma autora iejaukšanos salīdzinājumā ar oriģināldarbu (
35
). Šajā ziņā valsts tiesai, kura izskata lietu, jāņem vērā visi nozīmīgie pamatlietas apstākļi (
36
). Attiecīgo darbu veids un citu pētnieku, kas iesaistīti identiskos vai līdzīgos pētījumos, konkrētā kompetence tostarp var būt noderīgi, lai saprastu, kas būtu jākvalificē kā “autonoms darbs”, ko neatkarīgi aizsargā autortiesības, un kas ir vienkārši publiski pieejamu zināšanu zinātnisks atkārtotais izdevums.
Par identificējama objekta esamību
69.
Tiesa ir precizējusi, ka Direktīvā 2001/29 minētais jēdziens “darbs” obligāti nozīmē, ka pastāv objekts, kas ir pietiekami precīzi un objektīvi identificējams. Pirmkārt, iestādēm, kas atbildīgas par autortiesībām piemītošo ekskluzīvo tiesību aizsardzības nodrošināšanu, jāspēj skaidri un precīzi zināt objektu, kas šādi tiek aizsargāts. Tas pats attiecas uz trešām personām, attiecībā pret kurām var atsaukties uz aizsardzību, uz kādu pretendē šī objekta autors. Otrkārt, nepieciešamība minētā objekta identificēšanas procesā novērst jebkādu subjektivitātes elementu, kas kaitētu tiesiskajai drošībai, prasa, lai pēdējam minētajam būtu objektīva izpausme (
37
).
70.
Es uzskatu, ka oriģināldarba kritisks izdevums kopumā var būt precīzi un objektīvi identificējams (
38
). Nav obligāti jānošķir, no vienas puses, oriģināldarbam atbilstošās daļas, kurās attiecīgā gadījumā ir veiktas teksta izmaiņas, un, no otras puses, tām pievienotie komentāri, kritiskās piezīmes vai paskaidrojumi, lai attiecīgā gadījumā varētu atšķirt pakalpojumus, kas rada autortiesības, no pakalpojumiem, kas tās nerada. “Nodalāma aizsardzība”, kas sistemātiski tiktu piešķirta tikai komentāriem, kritiskām piezīmēm vai paskaidrojumiem, radītu risku, ka darbs, kuram ir nozīme tikai kopumā, tiktu sadalīts, it īpaši tad, ja šādi komentāri, piezīmes vai paskaidrojumi papildina vai ir saistīti ar oriģināldarba teksta konkrētu daļu, kas tajos komentēta vai analizēta (
39
).
71.
Lai gan varētu būt citādi attiecībā uz priekšvārdiem, ievadiem vai secinājumiem, kuru “nodalāmību” no pārējā darba var vieglāk paredzēt, iesniedzējtiesai katrā ziņā jāpārbauda tie darba elementi, kuri ir autora intelektuālās jaunrades izpausme un kuri ir pietiekami precīzi un objektīvi identificējami, neatkarīgi no tā, vai tie veido darbu kopumā vai vienīgi tā daļas.
Par aizsardzības saturu
72.
Ja objektam piemīt šo secinājumu 55. un 69. punktā atgādinātās īpašības – un tātad tas ir darbs –, tad šajā statusā uz to jāattiecas aizsardzībai atbilstoši autortiesībām saskaņā ar Direktīvu 2001/29, piebilstot, ka šīs aizsardzības apjoms nav atkarīgs no radošās brīvības pakāpes, kāda bijusi tā autoram, un tādējādi nav mazāks par to, kādu saņem jebkurš darbs, uz kuru attiecas minētā direktīva (
40
).
73.
Vēlos piebilst, ka autortiesību aizskārums ne obligāti nozīmē darba pilnīgu reproducēšanu, bet tas var būt daļēja reproducēšana. Proti, aizsardzība atbilstoši Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktam var attiekties arī uz dažādām darba daļām, ar nosacījumu, ka tajās ir ietverti daži no elementiem, kas ir autora paša intelektuālās jaunrades izpausme. Turklāt nevar izslēgt, ka daži nošķirti teikumi vai pat nošķirtas teikumu daļas tekstā var nodot lasītājam publikācijas oriģinalitāti, darot viņam zināmu elementu, kas pats ir autora intelektuālās jaunrades izpausme; tādējādi šādi teikumi vai teikumu daļas varētu būt minētās direktīvas 2. panta a) punktā paredzētās aizsardzības priekšmets (
41
).
74.
Ievērojot minēto, tomēr nedrīkst ignorēt vai par zemu novērtēt Komisijas tiesas sēdē paustās bažas, ka autortiesību esamības atzīšana attiecībā uz publiski pieejamu darbu kritiskiem izdevumiem izraisītu to, ka darbi tiek izņemti no publiskās jomas, kurā tie ietilpst.
75.
Autortiesību atzīšana attiecībā uz atvasinātu literāru darbu nepadara oriģināldarbus atkal par piederošiem privātajai jomai un nepiešķir šī atvasinātā darba autoram nekādas ekskluzīvas tiesības uz oriģināldarbiem. Darbi, kas kļuvuši publiski pieejami, joprojām var tikt izmantoti, jo tie nav vai vairs nav individuāli aizsargāti ar autortiesībām, tādējādi ikviens tos var brīvi reproducēt vai pat veikt tādu to adaptāciju, kura atšķiras no atvasinātā darba (
42
).
76.
Šajā ziņā, manuprāt, pakārtoti tam ir svarīgi piebilst, ka no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka var pastāvēt izņēmuma situācijas, kurās atkarībā no attiecīgās runas vai informācijas veida autortiesībām jāizzūd salīdzinājumā ar tiesībām uz vārda brīvību, kas ietver arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 10. pantā paredzēto brīvību saņemt vai izplatīt informāciju. Tā it īpaši varētu būt situācijā, kurā aizsargātā darba izziņošana veicina ar vispārējām interesēm saistītu apspriešanu (
43
). Tādējādi ir svarīgi izsvērt esošās intereses, proti, no vienas puses, vispārējās intereses un sabiedrības nepieciešamību brīvi piekļūt darbam, kas kļuvis publiski pieejams, vai arī tiesības saņemt informāciju, un, no otras puses, darbu – tostarp atvasinātu darbu – aizsardzību.
77.
Visbeidzot, lai gan ir būtiski, ka darbus, kas kļuvuši publiski pieejami, var brīvi izmantot visi, tā principā nav ar darbiem, kas ir atvasināti no šiem darbiem un kas it īpaši var būt atveidotas, komentētas vai analizētas versijas. Tomēr runa nav par tāda darba aizsardzību, kuram nav nekādas jaunrades, jo darba, kas kļuvis publiski pieejams, kritiskais izdevums var radīt autortiesības tikai tad, ja tā rezultātā tiek radīts oriģināls garadarbs.
Secinājumi
78.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā kasācijas tiesa, Rumānija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 2. panta a) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
publiski pieejama darba kritiskais izdevums, kura mērķis ir atveidot šī darba tekstu, pievienojot tam komentārus un nepieciešamo kritisko aparātu, var tikt uzskatīts par darbu, kura reproducēšanai ir vajadzīga autora atļauja, ar nosacījumu, ka tas ir autora intelektuāla jaunrade, kas atspoguļo viņa personību, kas izpaužas kā šī autora veiktas brīvas un radošas izvēles, un tam ir objekts, kas ir pietiekami precīzi un objektīvi identificējams. Iesniedzējtiesai katrā atsevišķā gadījumā jāpārbauda, vai tas tā ir.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Iespiešanas ierobežojumi Apvienotajā Karalistē tika ieviesti ar Licensing of the Press Act 1662 – An Act for preventing the frequent Abuses in printing seditious treasonable and unlicensed Books and Pamphlets and for regulating of Printing and Printing Presses (1662. gada Preses licencēšanas likums – Likums, ar ko novērš biežos pārkāpumus, kad tiek drukātas musinošas, maldinošas un nelicencētas grāmatas un brošūras, un ar ko reglamentē iespiešanu un spiestuvju darbību).
(
3
)	An Act for the Encouragement of Learning, by Vesting the Copies of Printed Books in the Authors or Purchasers of such Copies, during the Times therein mentioned (Likums, ar ko veicina mācīšanos, tajā noteiktajos laikposmos uzticot iespiesto grāmatu eksemplārus autoriem vai šo eksemplāru pircējiem).
(
4
)	Šajā ziņā skat. Džona Loka [John Locke] un Georga Vilhelma Frīdriha Hēgeļa [Georg Wilhelm Friedrich Hegel] īpašuma (vai piesavināšanās) teoriju un Imanuela Kanta [Immanuel Kant] personisko tiesību teoriju. Skat. arī Strowel, A., Droit d'auteur et Copyright. Divergences et Convergences. Étude de droit comparé, 1993, Bruylant, 90.–93., 98. un 99., 174.–190. un 491. lpp.; Hughes, J., “Locke’s 1694 Memorandum (and More Incomplete Copyright Historiographies)”, Cardozo Arts & Entertainment Law Journal, 27. sēj., Nr. 167, 2010, 555.–572. lpp.; Fabri, E., “De l’appropriation à la propriété: John Locke et la fécondité d'un malentendu devenu classique”, Philosophiques, 43. sēj., Nr. 2, 2016, 343.–369. lpp.
(
5
)	Turpmāk tekstā – “Romas konvencija”.
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.).
(
7
)	OV 2000, L 89, 6. lpp. (turpmāk tekstā – “WIPO Līgums par autortiesībām”).
(
8
)	OV 1994, L 336, 1. lpp.
(
9
)	OV 1993, L 290, 9. lpp.
(
10
)	OV 2006, L 372, 12. lpp.
(
11
)	M. Of., I daļa, Nr. 60/26, 1996. gada marts.
(
12
)	M. Of., I daļa, Nr. 489, 2018. gada jūnijs.
(
13
)	Pamatlieta neattiecas uz oriģināldarba, uz kuru joprojām attiektos autortiesības, kritiska izdevuma publicēšanu.
(
14
)	Direktīvas 2006/116 5. pants un 19. apsvērums, kuru formulējums būtībā ir identisks Direktīvas 93/98 5. panta un 20. apsvēruma formulējumam, tika ieviesti pēc Itālijas Republikas – kura tolaik bija vienīgā dalībvalsts, kurā šādas tiesības pastāvēja – lūguma. Skat. tostarp Padomes “Note from Presidency to COREPER attaching consolidated text of Amended Proposal”, 1993. gada 17. maijs, dokuments Nr. 6614/93, 7. lpp.; Padomes “Report from Presidency to COREPER”, 1993. gada 7. jūnijs, dokuments Nr. 1700/93, 6. lpp.
(
15
)	Dihotomija starp autortiesībām stricto sensu un blakustiesībām starptautiskā līmenī atspoguļojas atsevišķā aizsardzībā, kas it īpaši noteikta Bernes konvencijā un Romas konvencijā. Skat. ģenerāladvokāta E. M. Kolinsa [A. M. Collins] secinājumus lietā Seven.One Entertainment Group (C‑260/22, EU:C:2023:583, 12. zemsvītras piezīme).
(
16
)	Tiesas sēdē Komisija norādīja, ka tikai septiņas dalībvalstis ir tieši transponējušas Direktīvas 2006/116 5. pantu, proti, Vācijas Federatīvā Republika, Igaunijas Republika, Spānijas Karaliste, Itālijas Republika, Polijas Republika, Portugāles Republika un Slovēnijas Republika.
(
17
)	Vēlos precizēt, ka Direktīvas 2006/116 5. pantā minētajā jēdzienā “kritiskas un zinātniskas publikācijas” nav ietverta tieša atsauce uz dalībvalstu tiesībām tā nozīmes un piemērojamības noteikšanai, tādējādi tas parasti jāinterpretē autonomi un vienveidīgi visā Savienībā (šajā nozīmē it īpaši skat. spriedumu, 2025. gada 6. marts, ONB u.c. (C‑575/23, EU:C:2025:141, 87. punkts un tajā minētā judikatūra)). Tātad šis jēdziens nevar sistemātiski aptvert darbus, kas ietilpst dažādu valstu ikdienas valodas nacionālajās vārdnīcās atrodamo “kritisko izdevumu” definīciju piemērošanas jomā un kas šobrīd var ietvert visdažādākās situācijas.
(
18
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Funke Medien NRW (C‑469/17, turpmāk tekstā – “spriedums Funke Medien NRW, EU:C:2019:623, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 13. novembris, Levola Hengelo (C‑310/17, turpmāk tekstā – “spriedums Levola Hengelo”, EU:C:2018:899, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Mans izcēlums.
(
21
)	Spriedums Levola Hengelo (39. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
22
)	Šajā nozīmē citstarp skat. Léger, P., “La mise à l'épreuve des limites au droit d'auteur par les œuvres transformatrices”, La propriété intellectuelle renouvelée par le numérique, Parīze, Dalloz, 2020, 184. lpp.; Margony, T., un Perry, M., “Scientific and Critical Editions of Public Domain Works: An Example of European Copyright Law (Dis)Harmonization”, Canadian Intellectual Property Review, 27. sēj., 164. lpp.; Desbois, H., Le droit d'auteur en France, Parīze, Dalloz, 1978 (3. izd.), 6. un 22.–30. punkts.
(
23
)	Vēlos piebilst, ka secinājumos lietā Sony Music Entertainment (C‑240/07, EU:C:2008:303, 51. un 52. punkts) ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer] norādīja, ka attiecībā uz publiski pieejamu darbu kritiskiem un zinātniskiem izdevumiem, kā arī fotogrāfijām, kas nav oriģināli, tā kā dalībvalstīm nepastāv pienākums šīs tiesības nodrošināt visā Kopienā, “nav iespējams šīs tiesības pieprasīt dalībvalstīs, kuras, izmantojot savas tiesības [savu kompetenci], tās neatzīst”. Manuprāt, šis jautājums jāaplūko tā kontekstā. Pirmkārt, ģenerāladvokāts vēlējās uzsvērt “vēlmes veikt saskaņošanu Eiropā [..] ierobežojumu” autortiesību un blakustiesību jomā. Otrkārt, ņemot vērā doktrīnu, uz kuru viņš šajā ziņā atsaucas, manuprāt, runa bija par precizējumu, ka Direktīvas 2006/116 spēkā stāšanās neradīja kritisko un zinātnisko publikāciju aizsardzību gadījumos, kad tie iepriekš nebija aizsargāti valsts tiesībās. Tomēr tas var attiekties tikai uz tādiem darbiem, kurus nevar kvalificēt kā pilnīgi atsevišķus “darbus”.
(
24
)	Skat. spriedumu Levola Hengelo (33. punkts).
(
25
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 4. oktobris, Football Association Premier League u.c. (C‑403/08 un C‑429/08, EU:C:2011:631, 156. un 159. punkts); Levola Hengelo (35.–40. punkts) un 2019. gada 12. septembris, Cofemel (C‑683/17, turpmāk tekstā – “spriedums Cofemel, EU:C:2019:721, 32. punkts).
(
26
)	Skat. spriedumu Cofemel (30. un 31. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
27
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Brompton Bicycle (C‑833/18, turpmāk tekstā – “spriedums Brompton Bicyle, EU:C:2020:461, 31. punkts).
(
28
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 16. jūlijs, Infopaq International (C‑5/08, turpmāk tekstā – “spriedums Infopaq International, EU:C:2009:465, 45. un 46. punkts); 2012. gada 1. marts, Football Dataco u.c. (C‑604/10, EU:C:2012:115, 33. punkts) un Funke Medien NRW (23. punkts).
(
29
)	Skat. spriedumu Infopaq International (35., 44.–46. punkts).
(
30
)	Skat. spriedumu, 2011. gada 1. decembris, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, 90.–93. punkts).
(
31
)	Skat. spriedumu Funke Medien NRW (24. punkts).
(
32
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 1. marts, Football Dataco u.c. (C‑604/10, EU:C:2012:115, 39. un 42. punkts).
(
33
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu Brompton Bicycle (26. punkts).
(
34
)	Tādā pašā veidā, kā izriet no Direktīvas 2006/116 13. apsvēruma, “apkopojumus aizsargā saskaņā ar Bernes Konvencijas 2. panta 5. punktu, ja satura atlases un sakārtojuma ziņā tie ir intelektuāli darbi. Šos darbus aizsargā kā apkopojumus, ciktāl tas nav pretrunā ar autortiesībām, ko piemēro katram darbam šādos apkopojumos”. Tādējādi apkopojumos kā pilnīgi atsevišķos darbos izpaužas oriģinalitāte to uzbūves dēļ.
(
35
)	2025. gada 19. marta tiesas sēdē es izvirzīju apspriešanai mūzikas piemēru no pianista Alfrēda Korto [Alfred Cortot] darba izdevumiem, – kurš ir pazīstams ar to, ka viņš dažu ievērojamu komponistu partitūras ir papildinājis ar dažādiem komentāriem, padomiem, praktiskiem vingrinājumiem utt., kas pārklājas ar oriģinālo partitūru reprodukcijām, attiecīgā gadījumā pievienojot tām to, ko var uzskatīt par zemsvītras piezīmēm. Vēlēdamies palīdzēt audzēkņiem ne tikai žestu apguvē, bet arī mūzikas šedevru izpratnē, Alfrēds Korto izdarīja personiskas mākslinieciskas izvēles, pamatojoties uz pats savu šo darbu interpretāciju. Šajā ziņā skat. Gavoty, B., Alfred Cortot. Biographie, Buchet/Chastel, Parīze, 2012, 357. lpp. (zemsvītras piezīme izlaista) un 358. lpp.: “Pavisam dabiski, kad Korto bija guvis panākumus ar savu “Méthode” [“Metodi”], viņam radās doma izdot Éditions de Travail [Darba izdevumus], kas bija veltīti romantisma meistaru – Šopēna, Šūmaņa, Šūberta, Lista, Vēbera un Mendelszona – šedevriem – kopā 76 burtnīcas, kurās, protams, iekļauti paši skaņdarbi, ar aplikatūru un rediģēti, un lappušu apakšā – komentāri un ieteiktie vingrinājumi galveno grūtību risināšanai. [..] Éditions de Travail [..] ietver greznus estētiskos komentārus, kas paredzēti izpildītāja iztēles rosināšanai”. Skat. arī Anselmini, F., un Jacobs, R., Alfred Cortot, Fayard, Parīze, 2018, 285.–298. lpp.
(
36
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu Brompton Bicycle (38. punkts un rezolutīvā daļa), kurā Tiesa ir precizējusi, ka runa ir par attiecīgajiem lietas apstākļiem, kādi pastāvējuši objekta radīšanas brīdī, neatkarīgi no faktoriem, kas attiecībā uz šī objekta radīšanu ir uzskatāmi par ārējiem vai vēlākiem (37. punkts).
(
37
)	Skat. spriedumu Cofemel (32. un 33. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
38
)	Pamatlieta attiecas uz literāru jaunradi. Tomēr vēlos precizēt, ka citādi varētu būt attiecībā uz mākslas darbu, kas ir restaurēts un kura oriģināls pēc definīcijas vairs nepastāv, jo restaurētie vai pārveidotie elementi ir kļuvuši neatdalāmi no sākotnējā darba.
(
39
)	Manuprāt, tā ir ar Alfrēda Korto darba izdevumiem, kuri jau minēti šo secinājumu 35. zemsvītras piezīmē. Nevar uzskatīt, ka vienīgi Alfrēda Korto dažādie komentāri varētu tikt aizsargāti atsevišķi no partitūrām, kuras tie papildina, bez kurām tie kļūtu nesaprotami.
(
40
)	Spriedums Cofemel (35. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
41
)	Skat. spriedumu Infopaq International (38., 39. un 47. punkts). Vēlos precizēt, ka gadījumā, ja atsevišķām darba daļām, piemēram, priekšvārdiem, ievadiem un secinājumiem, tiek piešķirta “nodalāma” aizsardzība, kā paredzēts šo secinājumu 71. punktā, aizsargātās(-o) daļas(-u) fragmenta vai pat teikuma reproducēšana var veidot autortiesību aizskārumu.
(
42
)	Tādējādi, ņemot vērā tiesas sēdē Komisijas minēto piemēru, tiklīdz tie būs kļuvuši publiski pieejami, par valstsvīru rakstiem vai politiķu dienasgrāmatām varēs tikt sagatavoti kritiskie izdevumi, kas attiecīgā gadījumā varēs saņemt aizsardzību atbilstoši autortiesībām, ja vien šādu izdevumu autori būs varējuši parādīt, ka viņi ir izdarījuši brīvas un radošas izvēles, kuras atspoguļo viņu personību. Savukārt šo kritisko izdevumu autori nevarēs novērst oriģināldarba, uz kuru viņi būs balstījušies, reproducēšanu.
(
43
)	Skat. Voorhoof, D., “Freedom of expression and the right to information: Implications for copyright”, Research Handbook on Human Rights and Intellectual Property, Geiger, C. (izd.), Elgar publishing, 2015, 331. lpp.; ECT spriedums, 2013. gada 10. janvāris, Ashby Donald u.c. pret Franciju (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908) un ECT lēmums, 2013. gada 19. februāris, Fredrik Neij un Peter Sunde Kolmisoppi pret Zviedriju (CE:ECHR:2013:0219DEC004039712). Skat. arī spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, 57.–59. punkts), kā arī ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2018:870, 40.–42. punkts).