62021TJ0486_RES
Lieta T‑486/21
OE
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2022. gada 7. septembra spriedums
Civildienests – Ierēdņi – Tāldarbs – Lūgums atlīdzināt izdevumus par tālruni un interneta pieslēgumu – Lūguma noraidīšana – Iebilde par prettiesiskumu – Daļēja pieņemamība – Civildienesta noteikumu 71. pants un VII pielikums – Rūpības pienākums – Vienlīdzības un diskriminācijas aizlieguma princips – Tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību
Tiesvedība – Iestāšanās lietā – Iebilde par nepieņemamību, ko atbildētājs nav izvirzījis – Nepieņemamība – Absolūts šķērslis tiesas procesam – Pārbaude pēc tiesas ierosmes
(Vispārējās tiesas Reglamenta 129. pants un 142. panta 1. punkts un 3. pants)
(skat. 28.–31. punktu)
Ierēdņu celta prasība – Pamats, ar kuru tiek apgalvots vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums – Pierādīšanas pienākums – Pierādīšanas pienākuma pāreja – Nosacījumi
(Civildienesta noteikumu 1.d panta 5. punkts)
(skat. 40.–45. un 99. punktu)
Ierēdņu celta prasība – Iebilde par prettiesiskumu – Netiešs raksturs – Pamatlietā galvenokārt izvirzītā iebilde – Pieņemamība
(LESD 277. pants)
(skat. 52. punktu)
Ierēdņi – Izdevumu atlīdzināšana – Piemērojamība – Darba izdevumi, kas izriet no tāldarba režīma, kas noteikts, lai cīnītos pret Covid‑19 pandēmiju – Izslēgšana – Savienības likumdevēja pienākums noteikt minēto izdevumu atlīdzību – Neesamība – Iestāžu autonomija noteikt atšķirīgus atlīdzības pasākumus saviem ierēdņiem
(Civildienesta noteikumu 71. pants un VII pielikums)
(skat. 55.–63., 65. un 67.–72. punktu)
Ierēdņi – Administrācijas rūpības pienākums – Piemērojamība – Pārbaude tiesā – Robežas
(skat. 75.–80. punktu)
Ierēdņu celta prasība – Pamati – Pamats, ar kuru tiek apgalvots vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums – Atsaukšanās uz iespējamu diskrimināciju sakarā ar atšķirībām pasākumos, ko iestādes pieņēmušas saistībā ar tāldarba režīmu, kas noteikts, lai cīnītos pret Covid‑19 pandēmiju – Atteikums
(Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
(skat. 105.–107. punktu)
Ierēdņi – Izdevumu atlīdzināšana – Darba izdevumi, kas izriet no tāldarba režīma, kas noteikts, lai cīnītos pret Covid‑19 pandēmiju – Lēmums noraidīt lūgumu piešķirt interneta piekļuvi, lai kompensētu šos izdevumus – Tiesību uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību pārkāpums – Novērtēšanas kritēriji
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pants un 52. panta 1. punkts)
(skat. 109.–111. punktu)
Ierēdņi – Iestāžu ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Kaitējums – Pierādīšanas pienākums
(skat. 121.–124. punktu)
Rezumējums
2020. gada 17. martā Beļģijā dzīvojošiem iedzīvotājiem Covid‑19 pandēmijas dēļ tika noteikta mājsēde.
Prasītājai, Eiropas Komisijas ierēdnei, faktu rašanās laikā no šīs dienas darba pienākumi bija jāveic tāldarbā – tāpat kā gandrīz visiem šīs iestādes darbiniekiem.
Uzskatīdama, ka papildu izdevumi par tālruni un internetu 2020. gada septembrī un oktobrī bija radušies saistībā ar Komisijas noteikto tāldarba režīmu, prasītāja iesniedza lūgumu, ar ko būtībā, pirmkārt, lūdza atlīdzināt šos izdevumus un, otrkārt, piešķirt viņai interneta piekļuvi darba vajadzībām.
Ar 2020. gada 18. decembra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Eiropas Komisijas Infrastruktūras un loģistikas birojs Briselē (OIB) noraidīja šo lūgumu, pamatojoties uz to, ka noteikumos par izdevumu, kas radušies saistībā ar biroja aprīkojumu dzīvesvietā, atlīdzināšanu, nav paredzētas interneta un tālruņa zvanu izmaksas.
Tā kā prasītājas sūdzība par apstrīdēto lēmumu tika noraidīta, viņa vērsās Vispārējā tiesā ar atcelšanas prasību.
Vispārējā tiesa ar savu spriedumu noraida prasību un pirmo reizi lemj par tādu izmaksu iespējamo atlīdzināšanu, kuras Savienības ierēdņiem un darbiniekiem radušās saistībā ar tāldarba režīmu, kas noteikts, lai cīnītos pret COVID‑19 pandēmiju.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispārējā tiesa vispirms izvērtē prasītājas izvirzīto iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 71. pantu un VII pielikumu, jo šajā pantā ir paredzētas tiesības uz ierēdņa darba izdevumu atlīdzināšanu atbilstoši minētajā pielikumā paredzētajiem nosacījumiem.
Attiecībā uz šī pamata pieņemamību – tas ir saistīts ar pirmo iebildi par nepieņemamību, kas izriet no minēta pamata neprecizitātes. Lai gan Vispārējā tiesa atzīst par pieņemamu prasītājas pirmo argumentu, kas attiecas uz abu minēto tiesību normu nepielāgotību no Covid‑19 pandēmijas izrietošajiem apstākļiem, tas tā nav attiecībā uz otro argumentu par vienlīdzības starp ierēdņiem zudumu.
Vispārējā tiesa atgādina – vienlīdzības princips prasa, ka salīdzināmas situācijas nedrīkst aplūkot atšķirīgi un ka atšķirīgas situācijas nedrīkst aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota. Turklāt, pastāvot tādām Civildienesta noteikumu normām, un ņemot vērā plašo Savienības likumdevēja rīcības brīvību šajā ziņā, šis princips ir pārkāpts tikai tad, ja likumdevējs veic patvaļīgu un acīmredzami nepiemērotu diferenciāciju saistībā ar šajā lietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma mērķi. Tādējādi prasītājai principā ir jāpierāda, ka, pirmkārt, pret viņu ir bijusi atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar citām personām, kuras atrodas salīdzināmā situācijā un, otrkārt, ka šī atšķirība ir patvaļīga vai acīmredzami neatbilstoša. Šajā lietā prasītāja nav norādījusi nedz finansiālās priekšrocības, uz kurām tā atsaucas, nedz ierēdņu kategorijas, kas būtu jāsalīdzina, nedz arī elementus, kas pierādītu, ka apgalvotā atšķirība ir patvaļīga vai acīmredzami neatbilstoša.
Šo secinājumu nevar apšaubīt, atsaucoties uz Civildienesta noteikumu 1.d panta 5. punktu, kurā paredzēta pierādīšanas pienākuma pārnešana tādējādi, ka iestādei ir jāpierāda, ka vienlīdzīgas attieksmes princips nav ticis pārkāpts, ja ierēdnis, kurš uzskata, ka viņam ir nodarīts kaitējums šī principa neievērošanas dēļ, pierāda faktus, no kuriem var secināt, ka ir notikusi tieša vai netieša diskriminācija. Šī tiesību norma attiecas uz vienlīdzības principa pārkāpumu, kas izriet no Civildienesta noteikumu piemērošanas, un tā nav piemērojama, ja apgalvotais pārkāpums izriet no pašiem Civildienesta noteikumiem.
Noraidot otro iebildi par nepieņemamību, kas attiecas uz to, ka nav ievērots iebilžu par prettiesiskumu papildu raksturs, Vispārējā tiesa precizē, ka iebildes par prettiesiskumu papildu raksturs nav šķērslis, lai to, ceļot prasību, izvirzītu galvenokārt, jo pārējie pamati ir izvirzīti tikai pakārtoti.
Tomēr Vispārējā tiesa secina, ka iebilde par prettiesiskumu ir jānoraida pēc būtības. Tā norāda, ka likumdevējs – kad tas pēdējo reizi 2013. gadā grozīja Civildienesta noteikumu būtību (
1
)– nevarēja paredzēt Covid‑19 pandēmiju un nepieciešamību, lai to pārvarētu, ieviest tāldarba režīmu. Tomēr ikviena likumdevēja pienākums ir, pirmkārt, pārbaudīt, ka tā noteikumi joprojām atbilst vajadzībām, kuru dēļ tie ir izstrādāti, un, otrkārt, grozīt noteikumus, kuri vairs nav atbilstoši jaunajam kontekstam, kurā tiem jārada sekas. Likumdevējam ir plaša rīcības brīvība, lai veiktu šādu pārbaudi, tāpat kā vajadzības gadījumā – pielāgotu Civildienesta noteikumus.
Šajā lietā prasītāja nav iesniegusi ne argumentus, ne pietiekamus pierādījumus, kas, ņemot vērā šo plašo rīcības brīvību, acīmredzami pierādītu Civildienesta noteikumu 71. panta un VII pielikuma nepielāgotību vai iespējamo likumdevēja pienākumu tos grozīt. Turklāt, pat pieņemot, ka pastāv pienākums atlīdzināt no tāldarba režīma izrietošos darba izdevumus, ir jāņem vērā Civildienesta noteikumu grozījumu procesa sarežģītība, no tās izrietošie garie termiņi tiesību aktu uzlabošanai un ārkārtas ierobežojumu konteksts, kāds nepieciešams, lai cīnītos pret Covid‑19 pandēmiju, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā. Ņemot vērā šos apsvērumus, Savienības iestādēm nevar pārmest, ka tās nav grozījušas Civildienesta noteikumus minētās pandēmijas laikā, vēl jo vairāk tāpēc, ka minētās iestādes ir veikušas ārkārtas pasākumus.
Attiecībā uz pakārtoti izvirzīto pamatu – Civildienesta noteikumu 71. panta pārkāpumu, jo lēmumā par sūdzības noraidīšanu atzīts, ka minētajā tiesību normā nav paredzēta interneta un tālruņa izmaksu atlīdzināšana, – Vispārējā tiesa norāda, ka, lai gan šī panta mērķis ir izvairīties no tā, ka ierēdņi vieni paši sedz izdevumus, kas radušies darba dēļ, izdevumu atlīdzība ir jāveic, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti Civildienesta noteikumu VII pielikumā un kuros izsmeļošā veidā uzskaitīti izmaksājamie finansiālie pabalsti. Turklāt, pretēji prasītājas apgalvotajam, nedz Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas (EESK) 2021. gada 9. jūnija lēmums, ar kuru ir piešķirta ikmēneša piemaksa, lai segtu no tāldarba izrietošos izdevumus, nedz Komisijas pieņemtās vadlīnijas par tāldarbu Covid‑19 pandēmijas laikā, kurās ar zināmiem nosacījumiem paredzēta izdevumu, kas saistīti ar biroja aprīkojuma iegādi mājvietā, atlīdzība, nav pretrunā minēto tiesību normu ierobežojošajam raksturam. Lai gan civildienesta vienotības princips nozīmē, ka visiem Savienības ierēdņiem un darbiniekiem ir piemērojami vieni un tie paši Civildienesta noteikumi un tātad tiem ir jāpiemēro vienādi minēto Civildienesta noteikumu 71. pants un VII pielikums, šis princips nenozīmē, ka iestādēm rīcības brīvība, kas tām piešķirta minētajos Civildienesta noteikumos, ir jāizmanto identiski. Gluži pretēji – autonomijas princips, kas iestādēm kā darba devējiem ir to personāla pārvaldībā, var likumīgi pamatot atšķirības starp to veiktajiem ierobežotajiem pasākumiem, lai izvairītos no tā, ka to darbiniekiem vieniem pašiem ir jāsedz izdevumi, kādi radušies, pildot savus pienākumus tāldarba režīmā. Šis apsvērums vēl jo vairāk ir jāņem vērā, jo minētie pasākumi bija jāveic steidzamības kārtā ārkārtas apstākļos, kas saistīti ar vispārēju un obligātu tāldarba režīmu, ko dalībvalstis noteikušas, lai pārvarētu Covid‑19 pandēmiju.
Attiecībā uz pamatu, kas attiecas uz diskriminācijas aizlieguma principa neievērošanu, jo pret EESK ierēdņiem un darbiniekiem esot bijusi labvēlīgāka attieksme, Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisijas vadlīnijas par tāldarbu un EESK 2021. gada 9. jūnija lēmums ir autonomijas principa izpausme attieksmē pret to ierēdņiem ārkārtas situācijā, kas saistīta ar Covid‑19 pandēmiju, līdz ar to nevar atsaukties uz atšķirībām Savienības iestāžu vai struktūru pasākumos, lai pamatotu pamatu par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Attiecībā uz pamata par tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību, kas paredzēta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantā, pārkāpumu Vispārējā tiesa norāda, ka šo tiesību ierobežojuma esamība vai neesamība ir jāizvērtē, ņemot vērā to faktisko ietekmi uz attiecīgo personu, un ka nevar pastāvēt iejaukšanās tiesību īstenošanā, ja attiecības starp tām un attiecīgo pasākumu, ir pārāk netiešas vai nejaušas, lai tās varētu ņemt vērā, kā tas ir šajā gadījumā. Šādā kontekstā prasītāja, nesniedzot nekādus pierādījumus, vienīgi norāda, ka līgumā, ko tā noslēgusi ar interneta pakalpojumu sniedzēju, piekļuve internetam esot paredzēta vienīgi privātai un personīgai izmantošanai, un ka šis aizliegums nenovēršami ietekmētu viņas tiesības uz privātās dzīves un mājokļa neaizskaramību.
Visbeidzot – Vispārējā tiesa noraida prasību atlīdzināt prasītājai iespējami nodarīto morālo kaitējumu, jo trūkst pietiekamu pierādījumu par norādītā kaitējuma esamību vai apmēru.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES, Euratom) Nr. 1023/2013 (2013. gada 22. oktobris), ar ko groza Eiropas Savienības Civildienesta noteikumus un Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (OV 2013, L 287, 15. lpp.).