62022CJ0593
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2023. gada 6. jūlijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Piemērošanas joma – 1. panta 2. punkts – Tādu līguma noteikumu izslēgšana, kas ietver obligātas tiesību vai normatīvo aktu normas – Kredītlīgums ārvalsts valūtā – Valūtas kursu reglamentējoši punkti – Prezumpcija par likuma zināšanu
Lietā C‑593/22
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunalul Specializat Cluj (Klužas Specializētā apgabaltiesa, Rumānija) iesniegusi ar 2022. gada 23. maija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2022. gada 12. septembrī, tiesvedībā
FS,
WU
pret
First Bank SA,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Safjans [M. Safjan], tiesneši N. Pisarra [N. Piçarra] un N. Jēskinens [N. Jääskinen] (referents),
ģenerāladvokāts: Dž. Pitrucella [G. Pitruzzella],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
First Bank SA vārdā – D. Barbu un R. Muraru, avocaţi,
–
Rumānijas valdības vārdā – M. Chicu, E. Gane un O.‑C. Ichim, pārstāvji,
–
Portugāles valdības vārdā – P. Barros da Costa, A. Cunha, I. Gameiro un L. Medeiros, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Boitos un N. Ruiz García, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 1. panta 2. punktu.
2
Šis lūgums tika iesniegts strīdā starp FS un WU pret First Bank SA par līguma noteikuma negodīgā rakstura konstatējumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 93/13 preambulas trīspadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
“tā kā tiek uzskatīts, ka dalībvalstu likumi vai noteikumi, kas tieši vai netieši nosaka patērētāju līgumu noteikumus, nesatur negodīgus noteikumus; tā kā tādēļ neliekas vajadzīgi attiecināt uz šo direktīvu noteikumus, kas ietver obligātas tiesību normas un to starptautisko konvenciju principus vai noteikumus, kam ir pievienojušās dalībvalstis vai Kopiena; tā kā šajā sakarībā vārdi “obligātas tiesību normas” 1. panta 2. punktā ietver arī noteikumus, kas, saskaņā ar tiesību aktiem, attiecas uz līgumslēdzējām pusēm, ar nosacījumu, ka nav noteikta cita kārtība”.
4
Šīs direktīvas 1. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Šī direktīva neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ietver obligātas tiesību normas un to starptautisko konvenciju principus vai noteikumus, kam ir pievienojušās dalībvalstis vai Kopiena, īpaši transporta jomā.”
Rumānijas tiesības
5
Codul Civil (Civilkodekss), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Civilkodekss”), 970. pantā bija noteikts:
“Nolīgumi ir jāizpilda labticīgi.
Tie liek pildīt ne tikai tajos tieši paredzēto, bet arī visas sekas, kas ir obligātas pēc to rakstura, saskaņā ar taisnīguma principiem, paražām vai likumu.”
6
Agrākā Civilkodeksa 1578. pantā bija paredzēts:
“No naudas aizdevuma izrietošās saistības vienmēr ir tikai līgumā noteiktā summa.
Ja pirms maksājuma termiņa beigām notiek valūtu cenas pieaugums vai samazinājums, parādniekam ir jāatdod aizņemtā summa, un viņam ir pienākums to atdot tikai tajā valūtā, kas valstī ir apgrozībā maksāšanas brīdī.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
7
2007. gada 17. augustā prasītāji pamatlietā kā patērētāji noslēdza aizdevuma līgumu ar Piraeus Bank Romania SA, kas vēlāk kļuva par First Bank, par summu 78180 Šveices franki (CHF) (apmēram 78500 EUR).
8
Atbilstoši aizdevuma līguma 6.3. panta pirmajā teikumā esošajam noteikumam prasītāju pamatlietā pienākums ir vēlākais līguma beigu dienā atmaksāšanai nepieciešamo summu iemaksāt tekošajā norēķinu rēķinā, kas ir atvērts First Bank, valūtā, kas ir norādīta maksājuma grafikā.
9
Prasītāji pamatlietā vērsās Judecătoria Cluj‑Napoca (Klužas–Napokas pirmās instances tiesa, Rumānija) ar prasību, no vienas puses, lai aizdevuma līguma noteikumi, saskaņā ar kuriem viņiem bija jāsedz valūtas kursa maiņas risks, tiktu atzīti par ļaunprātīgiem un spēkā neesošiem. No otras puses, lai atjaunotu līgumisko līdzsvaru, viņi lūdza, lai First Bank tiek izdots rīkojums aprēķināt un iekasēt ikmēneša maksājumus, procentus un komisijas naudu, izmantojot Šveices franka un Rumānijas lejas apmaiņas kursu, kādu Banca Națională a României (Rumānijas valsts banka) norādījusi līguma parakstīšanas dienā, gan attiecībā uz iepriekšējo, gan nākotnes periodu līdz aizdevuma atmaksai un atmaksājot arī pārmērīgi iekasēto summu.
10
Ar 2018. gada 31. janvāra spriedumu šī tiesa noraidīja šo prasību. Pēc tam, kad tā norādīja, ka prasītāji pamatlietā ir apstrīdējuši tādu noteikumu neesamību, kuri aizsargātu pret valūtas maiņas kursa risku, tā norāda, ka pienākums atmaksāt aizdevumu valūtā, kurā tas ir ticis piešķirts, principā atspoguļo nominālās vērtības principu, kas noteikts Civilkodeksa 1578. pantā, tādējādi prasītāji pamatlietā nevarot atsaukties uz to, ka nav zinājuši šī pienākuma sekas, kas izriet no paša likuma.
11
Prasītāji pamatlietā iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu iesniedzējtiesā Tribunalul Specializat Cluj (Klužas Specializētā apgabaltiesas, Rumānija), norādot, ka pirmās instances tiesa esot kļūdaini piemērojusi nominālās vērtības principu, kas ir noteikts agrākā Civilkodeksa 1578. pantā, un ka First Bank neesot izpildījusi savu pienākumu informēt par valūtas maiņas risku.
12
Savukārt First Bank apgalvo, ka pamatlietā aplūkojamais noteikums atspoguļojot agrākā Civilkodeksa 1578. pantu atbilstoši šī kodeksa 970. panta otrajai daļai, kas Rumānijas tiesībās ir obligāta tiesību norma. Tādējādi, tā kā šis noteikums neietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā, pirmās instances tiesa atbilstoši valsts tiesību normai, ar ko tiek transponēta šīs direktīvas 1. panta 2. punkts, ir pareizi atturējusies pārbaudīt tā ļaunprātīgo raksturu.
13
Iesniedzējtiesa jautā par interpretāciju, kāda būtu jāpiešķir jēdzienam “līguma noteikums, kas ietver obligātas tiesību normas” Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta izpratnē, it īpaši tajā esošajam darbības vārdam “ietver”.
14
Tā jautā, vai šajā lietā tas, ka pamatlietā aplūkojamais noteikums neietver nevienu atsauci uz agrākā Civilkodeksa 1578. pantu vai uz nominālās vērtības principu un nedz gramatiski, nedz pārfrāzējot neatkārto šī panta saturu, nepieļauj to, ka šis noteikums var tikt uzskatīts par šo pantu “ietverošu”.
15
Šajā ziņā tā it īpaši vēlas noskaidrot, vai ir tā, ka patērētājam pašam uz aplūkojamā līguma noteikuma pamata vai to lasot kopā ar citiem līguma noteikumiem ir jāsaprot sekas, kādas tas uzņemas, un viņam nav jāiepazīstas ar to valsts tiesību normu tekstu, kuras nav tieši vai netieši norādītas ar komersantu noslēgtajā līgumā.
16
Visbeidzot, iesniedzējtiesa uzsver, ka Tiesas judikatūra neļauj atbildēt uz šo jautājumu. Proti, lietās, kurās tika taisīts 2020. gada 9. jūlija spriedums Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532) un 2021. gada 14. oktobra rīkojums NSV un NM (C‑87/21, nav publicēts, EU:C:2021:860), kurās arī tika aplūkots agrākā Civilkodeksa 1578. pants, iesniedzējtiesa un Tiesa balstījās uz premisu, ka līguma noteikums, uz kura ļaunprātīgo raksturu tiek norādīts, ietvēris aizstājošo valsts tiesību normu. Runājot par 2021. gada 21. decembra spriedumu Trapeza Peiraios (C‑243/20, EU:C:2021:1045), tas attiecās uz lietu, kurā patērētāja apstrīdētais noteikums bija pārfrāzēts Grieķijas civilkodeksa 291. pants.
17
Šādos apstākļos Tribunalul Specializat Cluj (Klužas Specializētā apgabaltiesas, Rumānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [93/13/EEK] 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:
a)
“līguma noteikum[ā], kas ietver obligātas tiesību normas”, ir pilnībā vai daļēji jāpārņem attiecīgā obligāta tiesību norma;
vai
b)
“līguma noteikum[ā], kas ietver obligātas tiesību normas”, ir jābūt tiešai atsaucei uz attiecīgo obligāto tiesību normu;
vai, tieši pretēji,
c)
lai konstatētu, ka līguma noteikums ir izslēgts no negodīguma pārbaudes saskaņā ar Direktīvas 93/13/EEK 1. panta 2. punktu, pietiek ar to, ka tiek piemērots vispārējo civiltiesību noteikums, saskaņā ar kuru līguma noteikumus papildina likuma normas, bez nekādas norādes vai konkrētas atsauces uz atbilstošo obligāto tiesību normu?
2)
Vai Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka īpašajā patērētāju tiesību aizsardzības juridiskajā kontekstā ir pārmērīgi uzskatīt, ka patērētājam ir jāzina visu obligāto tiesību normu, kuras papildina līgumu, saturs, ja komersants nav iepriekš informējis patērētāju par šo aspektu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
18
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai noteikumu, kas ietverts starp patērētāju un komersantu noslēgtajā aizdevuma līgumā, varētu ietvert šīs direktīvas piemērošanas jomā, kas paredzēts šajā noteikumā, tam pilnībā vai daļēji ir jāietver atbilstošā obligātā valsts tiesību vai normatīvo aktu norma vai vismaz jāietver skaidra atsauce uz šādu normu.
19
Vispirms ir jāuzsver, ka ar Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktu no tās piemērošanas jomas ir izslēgti tajā paredzētie noteikumi, kas “ietver” it īpaši obligātas tiesību vai normatīvo aktu normas.
20
Turklāt, ievērojot šajā direktīvā noteikto patērētāju aizsardzības mērķi, tās 1. panta 2. punktā noteiktais izņēmums ir jāinterpretē šauri (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 37. punkts).
21
Pirmkārt, runājot par frāzi “obligātas tiesību normas”, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šis formulējums, ņemot vērā šīs direktīvas trīspadsmito apsvērumu, ietver gan valsts tiesību normas, kas ir piemērojamas starp līgumslēdzējām pusēm neatkarīgi no to izvēles, gan dispozitīvas normas, proti, tādas, kas ir piemērojamas automātiski, ja starp pusēm nav citas vienošanās (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
22
Otrkārt, runājot par jautājumu, vai līguma noteikumā Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta izpratnē ir ietverta obligāta tiesību norma, ir jāatgādina, ka šajā Direktīvas 93/13 tiesību normā noteikto izņēmumu var pamatot ar to, ka principā ir leģitīmi prezumēt, ka valsts likumdevējs ir izveidojis līdzsvaru starp visām noteiktu līgumu pušu tiesībām un pienākumiem, un tas ir līdzsvars, kuru Savienības likumdevējs ir skaidri vēlējies aizsargāt. Turklāt tas, ka šāds līdzsvars ir noteikts, ir nevis nosacījums minētā 1. panta 2. punktā paredzētās izslēgšanas piemērošanai, bet gan šīs izslēgšanas pamatojums (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
23
Šajā ziņā līguma noteikums, kurā ir ietverta obligāta valsts tiesību norma, kas nav piemērojama konkrētajam starp pusēm noslēgtajam līgumam, vai kas ietver tikai vispārēju atsauci uz šādai lietai neatkarīgi piemērojamām tiesību normām, nav uzskatāms par tādu, kad ietver šādu obligātu tiesību normu Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 21. marts, RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, 30. punkts, un 2019. gada 3. aprīlis, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, 35.–38. punkts).
24
Savukārt, lai piemērotu ar Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktu ieviesto izņēmumu, nevar pieprasīt, lai attiecīgais līguma noteikums no formālā viedokļa perfekti atbilstu obligātajai valsts tiesību normai, kuru šis noteikums ietverot. Šāda interpretācija noteikti apdraudētu šī izņēmuma lietderīgo ietekmi.
25
Līdz ar to, lai līguma noteikums “ietvertu” obligāto tiesību normu Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta izpratnē, šim noteikumam ir jāatkārto šim konkrētajam nolīgumam piemērojamās obligātās tiesību normas saturs tā, ka to varētu uzskatīt par tādu, kas konkrētā veidā izsaka to pašu juridisko normu kā tā, kas ir obligātajā tiesību normā. Tā tas ir ne tikai tad, ja līguma noteikuma teksts atbilst obligātajai tiesību normai, ko tas izsaka, bet arī tad, ja šis noteikums, lai gan izteikts citādākiem vārdiem, faktiski ir līdzvērtīgs šai obligātajai tiesību normai.
26
Šajā lietā iesniedzējtiesai ir jāveic nepieciešamais izvērtējums, it īpaši ņemot vērā pamatlietā aplūkojamā aizdevuma līguma raksturu, vispārējo sistēmu un noteikumus, kā arī to juridisko un faktisko kontekstu, kurā tas iekļaujas, lai noteiktu, vai pamatlietā aplūkojamais līguma noteikums Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta izpratnē ietver agrākā Civilkodeksa 1578. pantu.
27
Līdz ar to, kā tas precizēts šī sprieduma 24. punktā, šīs direktīvas 1. panta 2. punkta piemērojamība nenozīmē, ka jābūt formālai atbilstībai starp pamatlietā aplūkojamo noteikumu un agrākā Civilkodeksa 1578. pantu tādā ziņā, ka šai normai tajā jābūt burtiski citētai vai jāietver skaidra atsauce uz to, [un] iesniedzējtiesai ir tostarp jāpārbauda, vai šis līguma noteikums un 1578. pants ir faktiski līdzvērtīgi tādā ziņā, ka minētā noteikuma piemērojamība prasītājiem pamatlietā izraisītu pienākumu veikt tikpat lielu samaksu kā tā, kas izrietētu no minētā 1578. panta tiešās piemērošanas pamatlietā aplūkotā līguma kontekstā.
28
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai uz noteikumu, kas ietverts starp patērētāju un komersantu noslēgtā aizdevuma līgumā, būtu attiecināms izņēmums no minētās direktīvas piemērošanas jomas, kas ir paredzēts šajā normā, nav nepieciešams, ka atbilstošā obligātā valsts tiesību norma tajā būtu burtiski citēta vai uz to būtu tieša atsauce, bet pietiek ar to, ka tā ir faktiski līdzvērtīga šai obligātajai tiesību normai, proti, ka tām ir vienāds normatīvais saturs.
Par otro jautājumu
29
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai noteiktu, vai uz noteikumu, kas ietverts starp patērētāju un komersantu noslēgtā aizdevuma līgumā, ir attiecināms izņēmums no šīs direktīvas piemērošanas jomas, kas ir paredzēts šajā normā, ir nozīme apstāklim, ka šis patērētājs nezināja par to, ka minētais noteikums ietver obligātu valsts tiesību normu.
30
Šī izņēmuma, kas ieviests ar Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktu, piemērošana nozīmē, ka ir jāizpilda divi nosacījumi, proti – attiecīgajam līguma noteikumam ir jāietver tiesību norma un šī norma ir obligāta (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2021. gada 14. oktobris, NSV un NM, C‑87/21, nav publicēts, EU:C:2021:860, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Tādējādi, kā savos rakstveida apsvērumos norādījusi Komisija, Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta piemērošanai ir objektīvs raksturs un tātad tā nav atkarīga ne no komersanta sniegtās informācijas patērētājam, ne no patērētāja zināšanām par piemērojamām tiesību normām.
32
Turklāt Tiesa, interpretējot šī 1. panta 2. punktu, jau ir nospriedusi, ka izslēgšana no šīs regulas piemērošanas jomas, kas ir paredzēta šajā normā, ir piemērojama pat tad, ja komersants nav izpildījis savu informēšanas un pārskatāmības pienākumu (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2021. gada 14. oktobris, NSV un NM, C‑87/21, nav publicēts, EU:C:2021:860, 42. punkts).
33
Ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai noteiktu, vai uz noteikumu, kas ietverts starp patērētāju un komersantu noslēgtā aizdevuma līgumā, ir attiecināms izņēmums no šīs direktīvas piemērošanas jomas, kas ir paredzēts šajā normā, nav nozīmes apstāklim, ka šis patērētājs nezināja par to, ka minētais noteikums ietver obligātu valsts tiesību normu.
Par tiesāšanās izdevumiem
34
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
1)
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 1. panta 2. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka,
lai uz noteikumu, kas ietverts starp patērētāju un komersantu noslēgtā aizdevuma līgumā, būtu attiecināms izņēmums no minētās direktīvas piemērošanas jomas, kas ir paredzēts šajā normā, nav nepieciešams, ka atbilstošā obligātā valsts tiesību norma tajā būtu burtiski citēta vai uz to būtu tieša atsauce, bet pietiek ar to, ka tā ir faktiski līdzvērtīga šai obligātajai tiesību normai, proti, ka tām ir vienāds normatīvais saturs.
2)
Direktīvas 93/13/EEK 1. panta 2. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka,
lai noteiktu, vai uz noteikumu, kas ietverts starp patērētāju un komersantu noslēgtā aizdevuma līgumā, ir attiecināms izņēmums no šīs direktīvas piemērošanas jomas, kas ir paredzēts šajā normā, nav nozīmes apstāklim, ka šis patērētājs nezināja par to, ka minētais noteikums ietver obligātu valsts tiesību normu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.