62022CC0209
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 23. martā (
1
)
Lieta C‑209/22
Krimināllieta,
piedaloties
Rayonna prokuratura Lovech, TO Lukovit
(Rayonen sad Lukovit (Lukovitas rajona tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Tiesības uz informāciju kriminālprocesā – Direktīva 2012/13/ES – Tiesības uz advokāta palīdzību kriminālprocesā – Direktīva 2013/48/ES – Pirmstiesas procedūra krimināllietā – Personas pārmeklēšanas un mantas izņemšanas piespiedu līdzeklis – Valsts tiesiskais regulējums, kurā nav noteikts aizdomās turētā statuss – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. pants – Aizdomās turēto un apsūdzēto personu tiesību uz aizstāvību efektīva īstenošana, veicot pierādījumu iegūšanas pasākumu pārbaudi tiesā
I. Ievads
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Rayonen sad Lukovit (Lukovitas rajona tiesa, Bulgārija) iesniegusi saskaņā ar LESD 267. pantu, ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (
2
), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2013/48/ES (2013. gada 22. oktobris) par tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera procesā, par tiesībām uz to, ka pēc brīvības atņemšanas informē trešo personu, un par tiesībām, kamēr atņemta brīvība, sazināties ar trešām personām un konsulārajām iestādēm (
3
) un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. un 48. pantu, kā arī tiesiskuma un efektivitātes principus.
2.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar krimināllietu pret AB par neatļautu vielu uzglabāšanu. Iesniedzējtiesa būtībā jautā par aizsardzību, kāda, ņemot vērā tiesības uz informāciju un uz advokāta palīdzību, kas paredzētas Direktīvās 2012/13 un 2013/48, būtu jāsaņem personai, kura kriminālprocesa pirmstiesas stadijā tikusi pārmeklēta un kurai piederoša manta tikusi izņemta. Tāpat iesniedzējtiesa jautā par pierādījumu savākšanas piespiedu līdzekļu pārbaudes tiesā apmēru, ko pieprasa īstenot Savienības tiesības. Tādējādi šī lieta izvirza sensitīvus jautājumus, kas saistīti ar aizdomās turēto un apsūdzēto personu tiesību aizsardzību krimināllietās, uz kuriem Tiesai būs jāatbild, lai nodrošinātu Savienības tiesību saskanīgu piemērošanu, kā arī pamattiesību efektīvu aizsardzību brīvības, drošības un tiesiskuma telpā.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Direktīva 2012/13
3.
Direktīvas 2012/13 2. panta 1. punktā “Darbības joma” ir paredzēts:
“Šo direktīvu piemēro no brīža, kad dalībvalsts kompetentās iestādes ir informējušas personas par to, ka viņas tiek turētas aizdomās vai ir apsūdzētas par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, līdz brīdim, kad process ir pabeigts, par ko uzskata brīdi, kad ir galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētā persona ir izdarījusi noziedzīgo nodarījumu, tostarp attiecīgos gadījumos sprieduma pieņemšanu un jebkādu pārsūdzību izskatīšanu.”
4.
Šīs direktīvas 3. pantā “Tiesības uz informāciju par tiesībām” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas nekavējoties saņemtu informāciju vismaz par šādām procesuālajām tiesībām, kā tās piemērojamas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, lai nodrošinātu minēto tiesību efektīvu īstenošanu:
a)
tiesībām uz advokāta palīdzību;
b)
tiesībām uz bezmaksas juridiskām konsultācijām un nosacījumiem šādu konsultāciju saņemšanai;
c)
tiesībām tikt informētam par apsūdzību saskaņā ar 6. pantu;
d)
tiesībām uz mutisku un rakstisku tulkojumu;
e)
tiesībām klusēt.
2.   Dalībvalstis nodrošina, lai 1. punktā paredzētā informācija tiek sniegta mutiski vai rakstveidā vienkāršā un saprotamā valodā, ņemot vērā jebkādas neaizsargātu aizdomās turēto vai neaizsargātu apsūdzēto personu īpašās vajadzības.”
5.
Minētās direktīvas 8. pantā “Pārbaude un tiesiskās aizsardzības līdzekļi” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai informācijas sniegšana aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām saskaņā ar 3. līdz 6. pantu tiktu reģistrēta, izmantojot reģistrācijas procedūru, kas noteikta attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos.
2.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām vai viņu advokātiem ir tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām iesniegt sūdzību, ja kompetentās iestādes nav sniegušas informāciju saskaņā ar šo direktīvu vai atsakās to sniegt.”
2. Direktīva 2013/48
6.
Direktīvas 2013/48 2. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Šo direktīvu piemēro aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem kriminālprocesā no brīža, kad dalībvalsts kompetentās iestādes ar oficiālu paziņojumu vai citādi ir viņiem darījušas zināmu, ka viņi tiek turēti aizdomās vai ir apsūdzēti par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, neatkarīgi no tā, vai viņiem ir atņemta brīvība. To piemēro līdz procesa noslēgumam, ar ko saprot galīgu jautājuma izšķiršanu par to, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis noziedzīgo nodarījumu, tostarp attiecīgajā gadījumā notiesāšanu un pārsūdzībā pieņemto lēmumu.”
7.
Šīs direktīvas 3. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības uz advokāta palīdzību tādā laikā un tādā veidā, lai attiecīgās personas varētu praktiski un efektīvi īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
2.   Aizdomās turētie vai apsūdzētie var saņemt advokāta palīdzību bez nepamatotas kavēšanās. Katrā ziņā aizdomās turētie vai apsūdzētie var saņemt advokāta palīdzību no jebkura šāda agrākā brīža:
a)
pirms viņus nopratina policija vai cita tiesību aizsardzības vai tiesu iestāde;
b)
kad izmeklēšanas vai citas kompetentās iestādes veic izmeklēšanas vai citu pierādījumu vākšanas darbību saskaņā ar 3. punkta c) apakšpunktu;
c)
bez nepamatotas kavēšanās pēc brīvības atņemšanas;
d)
ja viņi ir izsaukti ierasties tiesā ar jurisdikciju krimināllietās, savlaicīgi pirms viņi stājas minētās tiesas priekšā.
3.   Tiesības uz advokāta palīdzību ietver to, ka:
a)
dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības privāti tikties un sazināties ar advokātu, kas viņu pārstāv, tostarp pirms policijas vai citas tiesību aizsardzības vai tiesu iestādes veiktas nopratināšanas;
b)
dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības uz advokāta klātbūtni un efektīvu līdzdalību, kad viņus nopratina. Šādai līdzdalībai jāatbilst valstu tiesību aktos paredzētajām procedūrām ar noteikumu, ka šādas procedūras neskar attiecīgo tiesību efektīvu īstenošanu un būtību. [..];
c)
dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem kā minimums ir tiesības uz sava advokāta klātbūtni šādās izmeklēšanas vai pierādījumu vākšanas darbībās, ja minētās darbības ir paredzētas valsts tiesību aktos un ja aizdomās turētajam vai apsūdzētajam ir jāpiedalās vai ir ļauts piedalīties attiecīgajā darbībā:
i)
uzrādīšana atpazīšanai;
ii)
konfrontācija;
iii)
nozieguma vietas rekonstrukcija.
[..]
6.   Ārkārtas apstākļos un tikai pirmstiesas stadijā dalībvalstis var uz laiku atkāpties no 3. punktā paredzēto tiesību piemērošanas, ciktāl tas ir pamatoti, ņemot vērā lietas konkrētos apstākļus, pamatojoties uz vienu vai vairākiem šādiem pārliecinošiem iemesliem:
[..]
b)
ja ir absolūti nepieciešama izmeklēšanas iestāžu tūlītēja rīcība, lai novērstu ievērojama apdraudējuma nodarīšanu kriminālprocesam.”
8.
Minētās direktīvas 12. pantā “Tiesību aizsardzības līdzekļi” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem kriminālprocesā, kā arī pieprasītajām personām Eiropas apcietināšanas ordera procesā ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis saskaņā ar valsts tiesību aktiem gadījumos, kad ir pārkāptas to tiesības saskaņā ar šo direktīvu.
2.   Neskarot valstu noteikumus un sistēmas attiecībā uz pierādījumu pieņemamību, dalībvalstis nodrošina, ka kriminālprocesā, izvērtējot liecības, ko snieguši aizdomās turētie vai apsūdzētie, vai pierādījumus, kas iegūti, pārkāpjot to tiesības uz advokātu, vai gadījumos, kad saskaņā ar 3. panta 6. punktu tikusi atļauta atkāpe no šīm tiesībām, tiek ievērotas tiesības uz aizstāvību un procesa taisnīgums.”
B.
Bulgārijas tiesības
9.
Saskaņā ar Nakazatelno protsesualen kodeks (Kriminālprocesa kodekss), kas ir spēkā kopš 2006. gada 29. aprīļa (2005. gada 28. oktobraDV Nr. 86, turpmāk tekstā – “NPK”), 54. pantu apsūdzētā persona ir persona, kura šajā statusā tiek iesaistīta procesā saskaņā ar šajā kodeksā paredzētajiem nosacījumiem un kārtību.
10.
Minētā kodeksa 55. pantā “Apsūdzētās personas tiesības” ir paredzēts:
“(1)   Apsūdzētajam ir šādas tiesības: uzzināt, par kādu noziedzīgu nodarījumu viņš šajā statusā ir iesaistīts procesā un uz kādu pierādījumu pamata; sniegt vai atteikties sniegt paskaidrojumus par apsūdzību; iepazīties ar lietas materiāliem, tostarp informāciju, kas iegūta ar īpašiem izmeklēšanas līdzekļiem, un iegūt nepieciešamos norakstus; sniegt pierādījumus; piedalīties kriminālprocesā; izteikt lūgumus, piezīmes un izvirzīt iebildumus; teikt pēdējo vārdu; celt prasību par aktiem, kas pārkāpj viņa tiesības un leģitīmās intereses; un izmantot aizstāvja palīdzību. Apsūdzētajam ir tiesības uz aizstāvja klātbūtni izmeklēšanas un citās procesuālajās darbībās, kurās piedalās persona, ja vien tā nepārprotami neatsakās no šīm tiesībām. [..]
(2)   Apsūdzētajam ir tiesības saņemt vispārīgu informāciju, kas viņam atvieglo aizstāvja izvēli. Viņam ir tiesības brīvi sazināties ar savu aizstāvi, tikties ar viņu privāti, saņemt padomus un jebkuru citu juridisko palīdzību, tostarp pirms nopratināšanas un tās laikā, un jebkurās citas procesuālās darbības, kurās piedalās apsūdzētais.
[..]”
11.
Šā paša kodeksa 164. pantā “Pārmeklēšana” ir noteikts:
“(1)   Personas pārmeklēšana pirmstiesas procedūrā bez kompetentās pirmās instances tiesas vai tās pirmās instances tiesas tiesneša atļaujas, kuras teritorijā darbība tiek veikta, ir pieļaujama:
1.
brīvības atņemšanas gadījumā;
2.
ja pastāv pietiekami iemesli uzskatīt, ka personas, kas bija klāt kratīšanas brīdī, noslēpa priekšmetus vai dokumentus, kas ir nozīmīgi lietai.
(2)   Pārmeklēšanu veic tā paša dzimuma persona, klātesot tā paša dzimuma personām, kuru palīdzība nepieciešama procedūrā.
(3)   Veiktās izmeklēšanas darbības protokols nekavējoties, bet ne vēlāk kā 24 stundu laikā tiek iesniegts tiesnesim apstiprināšanai.”
12.
NPK 212. pantā “Pirmstiesas procedūra” ir paredzēts:
“(1)   Pirmstiesas procedūra tiek uzsākta ar prokurora rīkojumu.
(2)   Pirmstiesas procedūra tiek uzskatīta par uzsāktu no brīža, kad sagatavots protokols par izmeklēšanas pirmo darbību, kad tiek veikta apskate, tostarp apsekošanu, kratīšanu, mantas izņemšanu un liecinieku nopratināšanu, ja šo darbību tūlītēja veikšana ir vienīgā iespēja iegūt un saglabāt pierādījumus, kā arī ja tiek veikta pārmeklēšana saskaņā ar 164. panta noteikumiem.
(3)   Izmeklēšanas iestāde, kas veikusi 2. punktā minēto darbību, nekavējoties, taču ne vēlāk kā 24 stundu laikā par to informē prokuroru.”
13.
Šā kodeksa 219. pantā “Apsūdzības izsniegšana un rīkojuma par apsūdzību noformēšana” ir noteikts:
“(1)   Ja ir iegūti pietiekami pierādījumi par personas vainu vispārīga rakstura noziedzīga nodarījuma izdarīšanā un ja nav pamata kriminālprocesa izbeigšanai, izmeklēšanas iestāde sniedz ziņojumu prokuroram un izdod rīkojumu par apsūdzības izsniegšanu personai.
(2)   Izmeklēšanas iestāde var personai izsniegt apsūdzību, arī izveidojot protokolu par pirmo pret šo personu vērsto izmeklēšanas darbību, par ko tā ziņo prokuroram.
(3)   Rīkojumā par apsūdzības izsniegšanu un 2. punktā minētajā izmeklēšanas darbības protokolā ir jānorāda:
1.
izdošanas datums un vieta;
2.
izdevējiestāde;
3.
personas, kurai tiek izsniegta apsūdzība, pilns vārds un uzvārds, tai inkriminētais noziedzīgais nodarījums un tā juridiskā kvalifikācija;
4.
pierādījumi, uz kuriem ir balstīta apsūdzības izsniegšana, ja vien tas netraucē izmeklēšanai;
5.
ar brīvības atņemšanu saistītais piespiedu līdzeklis, ja tāds piemērots;
6.
apsūdzētās personas tiesības saskaņā ar 55. pantu, tostarp tiesības atteikties sniegt paskaidrojumus un tiesības uz advokātu pēc savas izvēles vai valsts nodrošinātu aizstāvi.
[..]
(8)   Izmeklēšanas iestāde nedrīkst veikt izmeklēšanas darbības, kurās piedalās apsūdzētais, kamēr nav izpildījusi 1.–7. punktā minētos pienākumus.”
III. Tiesvedības rašanās fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
14.
Pamatlieta, kas tiek izskatīta Rayonen sad Lukovit (Lukovitas rajona tiesa), attiecas uz Rayonna prokuratura Lovech (Lovečas rajona prokuratūra, Bulgārija) prokurora lūgumu a posteriori apstiprināt AB personas pārmeklēšanu un mantas izņemšanu.
15.
2022. gada 8. februārī trīs Lukovitas pilsētas policijas inspektori apturēja un pārbaudīja transportlīdzekli, kuru vadīja IJ un kurā atradās arī viņa līdzbraucēji AB un KL. Pirms transportlīdzekļa vadītājam tika veikts apreibinošo vielu tests, AB un KL policijas inspektoriem paziņoja, ka pie viņiem ir narkotiskas vielas. Šī informācija tika nodota Lukovitas rajona policijas pārvaldes dežurējošajam policistam, kuram uzticēts veikt izmeklēšanu, un viņš sagatavoja protokolu par mutisko paziņojumu par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu.
16.
Tā kā vadītāja apreibinošo vielu tests bija pozitīvs, policijas inspektors veica transportlīdzekļa pārbaudi. Turklāt AB tika pārmeklēts un par to tika sagatavots protokols “par neatliekamos gadījumos veicamu personas pārmeklēšanu un mantas izņemšanu, ko a posteriori apstiprina tiesnesis”. Šajā protokolā izmeklēšanu veicošais policists norādīja, ka šī pārmeklēšana veikta saistībā ar pietiekamu norāžu par pretlikumīgu priekšmetu glabāšanu esamību un tā tika veikta pirmstiesas procedūrā, kuru uzsāka Rayonno upravlenye Lukovit (Lukovitas rajona policijas pārvalde, Bulgārija).
17.
Šīs pārmeklēšanas laikā pie AB tika atrastas apreibinošas vielas. Policists, kas veica izmeklēšanu, 2022. gada 8. februārī informēja Lukovitas rajona prokuratūru par šīs pārmeklēšanas rezultātiem un par to, ka viņš šajā sakarā ir uzsācis pirmstiesas procedūru. Jau uzsāktajā pirmstiesas procedūrā – pēc pārmeklēšanas veikšanas un tad, kad jau atradās policijas iecirknī – AB sniedza rakstveida paskaidrojumus un apstiprināja, ka pie viņa atrastās vielas bija apreibinošas vielas viņa personiskai lietošanai.
18.
2022. gada 9. februārī prokurors vērsās Rayonen sad Lukovit (Lukovitas rajona tiesa) ar lūgumu apstiprināt AB pārmeklēšanas un mantas izņemšanas protokolu.
19.
Iesniedzējtiesa pauž šaubas par to, vai pārbaude tiesā, ko valsts tiesībās paredzēts veikt attiecībā uz pierādījumu iegūšanas piespiedu līdzekļiem kriminālprocesa pirmstiesas stadijā, sniedz pietiekamas aizdomās turēto un apsūdzēto personu tiesību ievērošanas garantijas, kas paredzētas Direktīvās 2012/13 un 2013/48.
20.
It īpaši šī tiesa vispirms norāda, ka valsts tiesībās nav skaidras normas par to, kādā mērā tiesā ir pārbaudāmi pirmstiesas procedūrā veiktie pierādījumu savākšanas piespiedu līdzekļi, un ka saskaņā ar valsts tiesu judikatūru kratīšanas, personas pārmeklēšanas un mantas izņemšanas pārbaude attiecas uz šo darbību formālo tiesiskumu. Šajā ziņā tā atgādina, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”) ir vairākkārt notiesājusi Bulgārijas Republiku par Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 3. un 8. panta pārkāpumu.
21.
Pēc tam iesniedzējtiesa apstiprina, ka Bulgārijas tiesībās nav “aizdomās turētā” jēdziena, bet tikai atbilstoši prokurora vai izmeklēšanas iestādes lēmumam “apsūdzētās personas” jēdziens, un ka pirmstiesas procedūrā ir izveidojusies policijas un prokuratūras prakse aizkavēt brīdi, no kura attiecīgo personu sāk uzskatīt par “apsūdzēto personu”, tādējādi faktiski apejot pienākumus, kas saistīti ar aizdomās turēto tiesībām uz aizstāvību.
22.
Visbeidzot, gan no doktrīnas, gan no valsts judikatūras izrietot, ka kompetentā tiesa, pat ja tā ir pārliecināta, ka attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību nav ievērotas, nevar pārbaudīt apsūdzības izsniegšanu šai personai, jo tādējādi tiktu pārkāptas prokurora konstitucionālās pilnvaras uzsākt kriminālvajāšanu. Šādā gadījumā tiesa, kura pirmstiesas procedūrā pārbauda piespiedu līdzekļus, varētu vienīgi akceptēt izmeklēšanas darbības, jo tās ir veiktas steidzamības apstākļos, pat ja tas nozīmē tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
23.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka, pat ja valsts tiesībās nav “aizdomās turētā” jēdziena, NPK 219. panta 2. punkts principā varētu garantēt tiesības uz aizstāvību tām personām, attiecībā uz kurām nav pietiekamu pierādījumu par viņu vainu, bet kurām nepieciešamības veikt izmeklēšanas darbības dēļ tiktu piešķirts “apsūdzēto personu” procesuālais statuss un kuras līdz ar to varētu izmantot NPK 55. pantā minētās tiesības, kas atbilst Direktīvu 2012/13 un 2013/48 prasībām. Tomēr šis procesuālais noteikums neesot skaidrs un tiekot piemērots neviennozīmīgi un pretrunīgi vai pat netiekot piemērots vispār.
24.
Iesniedzējtiesai neesot nekādu šaubu par to, ka šajā gadījumā AB ir “apsūdzētās kriminālnoziegumā” personas statuss ECPAK izpratnē, kā tā interpretēta ECT judikatūrā, neatkarīgi no valsts tiesiskā risinājuma. Ņemot to vērā, iesniedzējtiesas ieskatā saskaņā ar spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem persona var izmantot šīs tiesības uz aizstāvību tikai tad, ja tā ir ieguvusi apsūdzētās personas statusu, un tas ir atkarīgs no tās iestādes gribas, kura prokurora uzraudzībā veic izmeklēšanu. Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka informācijas nesniegšana un advokāta palīdzības liegšana agrīnā kriminālprocesa stadijā ir neatgriezenisks procesuālo noteikumu pārkāpums, kas var apdraudēt visa vēlākā kriminālprocesa godīgo un taisnīgo raksturu.
25.
Šādos apstākļos Rayonen sad Lukovit (Lukovitas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai tādi lietas apstākļi, kuros ar apreibinošu vielu glabāšanu saistīta noziedzīga nodarījuma izmeklēšanas ietvaros pret fizisku personu, par kuru policijai ir informācija, ka tā glabā apreibinošas vielas, ir tikuši piemēroti piespiedu līdzekļi (personas pārmeklēšana un mantas izņemšana), ietilpst [Direktīvu 2013/48 un 2012/13] piemērošanas jomā?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, kāds ir šādas personas statuss [šo] direktīvu izpratnē, ja valsts tiesību aktos nav paredzēts “aizdomās turētā” statuss un personai nav piešķirts “apsūdzētā” statuss saskaņā ar oficiālu paziņojumu, un vai šādai personai ir nodrošināmas tiesības uz informāciju, kā arī tiesības uz advokāta palīdzību?
3)
Vai tiesiskuma un patvaļas aizlieguma principi pieļauj tādu valsts tiesību normu kā [NPK] 219. panta 2. punkts, kurā ir noteikts, ka izmeklēšanas iestāde var piešķirt personai apsūdzētā statusu arī brīdī, kad tiek sagatavots protokols par pirmo pret šo personu veikto izmeklēšanas darbību, ja valsts tiesību aktos nav paredzēts “aizdomās turētā” statuss un tiesības uz aizstāvību saskaņā ar valsts tiesību aktiem rodas tikai no formālas “apsūdzētā” statusa piešķiršanas brīža, kas savukārt ir izmeklēšanas iestādes ziņā, un vai šāda valsts procedūra neierobežo Direktīvas [2013/48] 3. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto tiesību uz advokāta palīdzību efektīvu izmantošanu un būtību?
4)
Vai Savienības tiesību efektivitātes princips pieļauj tādu valsts praksi, saskaņā ar kuru piespiedu līdzekļu pierādījumu iegūšanai, tostarp kratīšanas un mantas izņemšanas, kas veiktas kriminālprocesa pirmstiesas stadijā, pārbaudē tiesā nav ļauts novērtēt, vai ir noticis pietiekami būtisks [Hartas] 47. un 48. pantā, [kā arī Direktīvās 2012/13 un 2013/48] garantēto aizdomās turēto un apsūdzēto personu pamattiesību pārkāpums?
5)
Vai tiesiskas valsts principi pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu un judikatūru, saskaņā ar kuru tiesai nav pilnvaru pārbaudīt apsūdzētā statusa piešķiršanu personai, kaut arī tieši un vienīgi no šā formālā akta ir atkarīgs tas, vai fiziskai personai tiek nodrošinātas tiesības uz aizstāvību tad, ja pret viņu tiek īstenoti piespiedu līdzekļi izmeklēšanas nolūkā?”
IV. Tiesvedība Tiesā
26.
Iesniedzējtiesas nolēmums, kas pieņemts 2022. gada 18. martā, Tiesas kancelejā iesniegts tajā pašā dienā.
27.
Nīderlandes un Ungārijas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā.
28.
2023. gada 17. janvāra vispārējā sapulcē Tiesa nolēma nerīkot tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
V. Juridiskā analīze
A.
Ievada piezīmes
29.
Saskaņā ar LESD 67. pantu Savienība veido “brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ievērojot pamattiesības un dalībvalstu atšķirīgās tiesību sistēmas un tradīcijas”. Tā kā tiesu iestāžu spriedumu un citu nolēmumu savstarpēja atzīšana tiek uzskatīta par tiesu sadarbības civillietās un krimināllietās Savienībā stūrakmeni, ir acīmredzams, ka tā nozīmē savstarpēju uzticēšanos attiecīgajām tiesu sistēmām. Nolēmumu krimināllietās savstarpēja atzīšana var būt efektīva vienīgi uzticēšanās atmosfērā, kurā ne tikai tiesu iestādes, bet arī visi kriminālprocesa dalībnieki citu dalībvalstu tiesu iestāžu nolēmumus uzskata par līdzvērtīgiem savējiem. Tādēļ krimināltiesību aktu, tostarp aizsardzības un procesuālo tiesību normu, tuvināšana ir viens no piemērotākajiem līdzekļiem, kas tiek izmantoti, lai stiprinātu savstarpējo atzīšanu un atvieglotu sadarbību starp kompetentajām iestādēm (
4
).
30.
Direktīvas 2012/13 un 2013/48 iekļaujas leģislatīvu pasākumu virknē, kuru mērķis ir tieši minimālo kopējo standartu noteikšana procesuālo tiesību jomā. Direktīva 2012/13 ietver normas, kas jāpiemēro attiecībā uz noziedzīgos nodarījumos aizdomās turētām vai apsūdzētām personām sniedzamo informāciju, savukārt ar Direktīvu 2013/48 ir ieviesti standarti tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā. Šīs tiesības, kas ir tiesību uz lietas godīgu un taisnīgu izskatīšanu krimināllietās izpausme, ir nostiprinātas Hartas 47. un 48. pantā, kā arī ECPAK 6. pantā, tādējādi piešķirot tām konstitucionālu statusu Savienības tiesību sistēmā.
31.
Bulgārijas Republikai – tāpat kā visām citām dalībvalstīm – ir pienākums transponēt minētās direktīvas savā valsts tiesību sistēmā. Šajā kontekstā ir jānorāda, ka, lai gan Komisija ir vērsusi uzmanību uz to, ka nesen pret Bulgārijas Republiku šajā sakarā ir uzsākta pārkāpuma procedūra, tomēr Tiesas lomai šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā ir jābūt vienīgi interpretēt atbilstošās Savienības tiesību normas saskaņā ar kompetenci, ko tai piešķir LESD 267. pants. Protams, tas neliedz valsts tiesai – lai nodrošinātu Savienības tiesību pārākumu – izdarīt nepieciešamos secinājumus no interpretācijas, kas, iespējams, ir pretēja valsts tiesību principiem.
32.
Divi pirmie prejudiciālie jautājumi attiecas uz iepriekš minēto Direktīvu 2012/13 un 2013/48 piemērojamību pamatlietas apstākļos. Turpretim pārējie trīs prejudiciālie jautājumi būtībā attiecas uz spēkā esošā Bulgārijas tiesiskā regulējuma, kuru raksturo dažas iesniedzējtiesas aprakstītās īpatnības, atbilstību Savienības tiesībām. Tā kā otrais un piektais jautājums tematiski pārklājas, tos analizēšu kopā. Visbeidzot, ceturtais jautājums tiks izskatīts pirms trešā jautājuma, jo tam ir nepieciešama Direktīvu 2012/13 un 2013/48 interpretācija no Hartas 47. un 48. panta skatpunkta.
B.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
1. Kritēriji, kas izraisa Direktīvu 2012/13 un 2013/48 piemērošanu
33.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai faktiskas situācijas, kurās piespiedu līdzeklis, it īpaši pārmeklēšana un/vai mantas izņemšana, ir īstenots izmeklēšanas laikā pret personu, kas tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, ietilpst Direktīvu 2012/13 un 2013/48 piemērošanas jomā. Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jānosaka šo direktīvu piemērošanas joma.
34.
Kā būs redzams tālāk, vispirms, interpretējot atbilstošās tiesību normas, ir jānosaka, kādā kriminālprocesa stadijā attiecīgajai personai ir jāpiešķir šajās direktīvās garantētās procesuālās tiesības. Pasākumu, kas tiek veikti attiecībā uz minēto personu, veids kriminālprocesā arī ir norāde, kas ļauj noteikt minēto direktīvu piemērojamību.
35.
Saistībā ar Direktīvas 2012/13 piemērošanas jomu tās 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka direktīvu piemēro aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām kriminālprocesā “no brīža, kad dalībvalsts kompetentās iestādes ir informējušas personas par to, ka viņas tiek turētas aizdomās vai ir apsūdzētas par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, līdz brīdim, kad process ir pabeigts, par ko uzskata brīdi, kad ir galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētā persona ir izdarījusi noziedzīgo nodarījumu, tostarp attiecīgos gadījumos sprieduma pieņemšanu un jebkādu pārsūdzību izskatīšanu” (
5
).
36.
Kā izriet no Direktīvas 2012/13 19. apsvēruma, tiesību uz informāciju par tiesībām, kas pienākas aizdomās turētajiem un apsūdzētajām personām, mērķis ir nodrošināt krimināllietas taisnīgu izskatīšanu, ļaujot efektīvi īstenot tiesības uz aizstāvību jau kopš procesa sākuma. Tādēļ šajā pašā apsvērumā ir precizēts, ka “informācija procesa gaitā būtu jāsniedz savlaicīgi un ne vēlāk kā pirms aizdomās turētā vai apsūdzētās personas pirmās oficiālās pratināšanas, ko veic policija vai cita kompetenta iestāde” (
6
).
37.
Tāpat Direktīvas 2013/48 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka šo direktīvu piemēro “no brīža, kad dalībvalsts kompetentās iestādes ar oficiālu paziņojumu vai citādi ir [aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem] darījušas zināmu, ka viņi tiek turēti aizdomās vai ir apsūdzēti par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, neatkarīgi no tā, vai viņiem ir atņemta brīvība” (
7
). Turklāt Direktīvas 2013/48 12. un 19. apsvērumā ir precizēts, ka, lai garantētu procesa taisnīgumu, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības uz advokāta palīdzību “bez nepamatotas kavēšanās” (
8
).
38.
Kā Tiesa jau nospriedusi, Direktīvu 2012/13 un 2013/48 attiecīgā darbības joma ir definēta gandrīz identiski katras no tām 2. pantā (
9
). Tomēr jānorāda, ka jaunākajā no šīm direktīvām, proti, Direktīvā 2013/48, ir papildu precizējums, ka informāciju var sniegt “ar oficiālu paziņojumu vai citādi”. Šo paskaidrojumu, kas veicina direktīvu efektivitāti, manuprāt, var uzskatīt par attiecināmu arī uz Direktīvu 2012/13.
39.
Tādējādi no iepriekš minēto tiesību normu lasījuma, kā arī no atbilstošajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2012/13 un 2013/48 ir piemērojamas, tiklīdz ir izpildīti divi nosacījumi: pirmkārt, attiecīgā persona de facto tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai tajā apsūdzēta un, otrkārt, kompetentās iestādes ar oficiālu paziņojumu vai citādi to ir informējušas, ka tā tiek turēta aizdomās vai apsūdzēta. Detalizēti izskaidrošu šos divus kritērijus pirms to piemērošanas pamatlietas apstākļiem.
40.
Kaut gan – tālab, lai šīs direktīvas būtu efektīvi piemērojamas visos iespējamos apstākļos, – nav vēlams izvirzīt pārlieku augstas prasības šīs paziņošanas formai, man šķiet svarīgi, lai nepastāvētu nekādas šaubas par to, ka attiecīgā persona tiek turēta aizdomās. Šī prasība ir nozīmīga ne tikai, lai pasargātu attiecīgo personu no jebkādas neskaidras juridiskas situācijas, bet arī tādēļ, ka kompetentajām iestādēm ir noteikti pienākumi, kuru neievērošana var būt procesuāli pārkāpumi, kas šo iestāžu pieņemtos lēmumus var padarīt prettiesiskus. Lai izvairītos no šāda scenārija, kompetentajām iestādēm būtu jāpārliecinās, ka attiecīgā persona zina par visām aizdomām, kas to skar.
41.
Informācija šajā sakarā ir jāsniedz “savlaicīgi” un katrā ziņā “ne vēlāk kā pirms aizdomās turētā vai apsūdzētās personas pirmās oficiālās pratināšanas”, ko veic policija kriminālprocesā. Tas, ka Direktīvās 2012/13 un 2013/48 ir paredzēts laika nogrieznis, nevis precīzs brīdis“procesa gaitā”, kā minēts Direktīvas 2012/13 19. apsvērumā, ļauj secināt, ka, lai arī iestādēm ir zināma brīvība, lai izvēlētos brīdi, kad tās informēs attiecīgo personu, šīs informācijas sniegšanā nedrīkst būt pārmērīga kavēšanās, kas traucētu ieinteresētajai personai īstenot savas tiesības uz aizstāvību. No tā izriet, ka, lai tiesību paziņošana būtu efektīva, tai obligāti ir jānotiek agrīnā procesa stadijā (
10
).
42.
Šajā ziņā svarīgi precizēt, ka Tiesa apzinās šādas paziņošanas nozīmīgumu īpaši sensitīvos apstākļos, it īpaši, ja tiek lemts par attiecīgās personas brīvību, un ir nospriedusi, ka “personas, kas tiek turētas aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, ir jāinformē par viņu tiesībām, cik vien ātri iespējams, sākot no brīža, kad aizdomas, kuras pastāv saistībā ar šīm personām, – kontekstā, kurā nav steidzamības, – pamato, ka kompetentās iestādes ierobežo to brīvību ar piespiedu pasākumiem” (
11
).
43.
Turklāt attiecībā uz brīdi, kad attiecīgā persona, vēlākais, jāinformē, jānorāda – kā izriet no Direktīvas 2013/48 20. apsvēruma –, ka “šajā direktīvā nopratināšana neietver sākotnēju nopratināšanu, ko policija vai citas tiesību aizsardzības iestādes veic, [..] lai konstatētu, vai nebūtu jāuzsāk izmeklēšana, piemēram, veicot pārbaudi uz ceļa vai regulārās izlases veida pārbaudēs, kad aizdomās turētais vai apsūdzētais vēl nav identificēts” (
12
).
2. Noteikto kritēriju piemērošana pamatlietas apstākļiem
44.
Ja šos divus kritērijus piemēro pamatlietas apstākļiem, tad noteicošais, lai atbildētu uz pirmo jautājumu, ir tas, vai brīdī, kad notika pārmeklēšana un mantas izņemšana, AB jau bija de facto aizdomās turētais un vai viņš par to tika informēts piespiedu līdzekļu īstenošanas laikā. No lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu rodamā faktu izklāsta izriet, ka AB bija pats sevi apsūdzējis pirms pārmeklēšanas un mantas izņemšanas, norādot, ka pie viņa ir apreibinošas vielas. Viņa atzīšanās tika ierakstīta protokolā kā mutisks paziņojums par noziedzīgu nodarījumu. Pamatojoties uz to, AB tika aicināts nodot viņa īpašumā esošās apreibinošās vielas.
45.
No šiem faktiem var secināt, ka AB tika turēts aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu. Faktiski šo specifisko procesuālo pasākumu veikšana nepārprotami norāda, ka pret AB izturējās kā pret “aizdomās turēto”. Man šķiet, ka AB to vajadzēja apzināties, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņa atzīšanās tūlītējās sekas bija viņa pārmeklēšana un mantas izņemšana. Līdz ar to abi šo secinājumu 39. punktā minētie nosacījumi, lai būtu piemērojamas Direktīvas 2012/13 un 2013/48, man šķiet izpildīti no brīža, kad AB paziņoja policijai, ka pie viņa ir apreibinošas vielas.
3. Elementi, kas neietekmē Direktīvu 2012/13 un 2013/48 piemērojamību
46.
Pilnības labad uzskatu par nepieciešamu īsumā minēt iemeslus, kādēļ tam, ka policija oficiāli “neinformēja” AB par kriminālprocesa uzsākšanu pret viņu un par viņa statusu šajā procesā, manuprāt, nav nekādas ietekmes uz Direktīvu 2012/13 un 2013/48 piemērojamību šajā lietā.
47.
Pirmkārt, jānorāda, ka no Tiesas judikatūras (
13
) izriet, ka “ir pietiekami, ka dalībvalsts kompetentās iestādes informē attiecīgo personu, neatkarīgi no informēšanas veida” un ka “veids, kādā šāda informācija [viņu] sasniedz [..], nav nozīmīgs”. Šī judikatūra par Direktīvu 2013/48, kas ir attiecināma arī uz Direktīvu 2012/13, apstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru nedrīkst izvirzīt pārlieku augstas prasības attiecībā uz šīs paziņošanas formu.
48.
Otrkārt, pamatlietas īpašie apstākļi, proti, tas, ka AB pats pēc savas iniciatīvas paziņoja policijai, ka pie viņa ir apreibinošas vielas, nerada nekādas šaubas par šāda kriminālprocesa uzsākšanu. Kā jau minēju iepriekš, AB to vajadzēja apzināties, jo šīs atzīšanās sekas bija tādas, ka policija viņu pārmeklēja un izņēma mantu. Šādā situācijā viņam vajadzētu saprātīgi sagaidīt, ka kopš tā brīža pret viņu izturēsies kā pret “aizdomās turēto”. Tādēļ šādi paveiktas darbības ir jāuzskata par līdzvērtīgām “informēšanai” Direktīvu 2012/13 un 2013/48 2. panta 1. punkta izpratnē.
49.
Treškārt, uzskatu, ka šo direktīvu piemērojamību neietekmē tas, ka dalībvalsts tiesībās formāli nav “aizdomās turētā” jēdziena, kā tas acīmredzot ir Bulgārijas tiesību gadījumā. Šajā ziņā jānorāda, ka runa ir par autonomu Savienības tiesību jēdzienu, kurš kā juridisks kritērijs izraisa Direktīvu 2012/13 un 2013/48 piemērojamību un līdz ar to ir jāinterpretē vienveidīgi visās dalībvalstīs. Šajā kontekstā vēlos atgādināt, ka valsts tiesībām ir jāpielāgojas Savienības iekšējai tiesību sistēmai, nevis otrādi. Tā kā dalībvalstīm ir pienākums savās attiecīgajās valsts tiesību sistēmās pareizi transponēt minētās direktīvas, kā arī ar tām saistītos specifiskos jēdzienus, tās nevar pamatoti atsaukties uz nepilnībām vai iespējamiem trūkumiem savos tiesību aktos, lai atbrīvotos no saviem pienākumiem.
4. Atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu
50.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka faktiskās situācijas, kurās tādi piespiedu līdzekļi kā personas pārmeklēšana un/vai mantas izņemšana ir veiktas izmeklēšanas laikā pret personu, kura tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, ietilpst Direktīvu 2012/13 un 2013/48 darbības jomā.
C.
Par otro un piekto prejudiciālo jautājumu
1. Patvaļīgi ierobežojošas prakses, kas var traucēt efektīvi īstenot procesuālās tiesības saistībā ar “aizdomās turētā” statusu, aizliegums
51.
Ar otro un piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, kāds ir personas statuss Direktīvu 2012/13 un 2013/48 izpratnē, ja valsts tiesībās nav “aizdomās turētā” statusa un ja personai ar oficiālu paziņojumu kā “formālu” aktu nav piešķirts “apsūdzētās personas” statuss. Tāpat iesniedzējtiesa jautā, vai šai personai pienākas tiesības uz informāciju un tiesības uz advokāta palīdzību. Lai gan atbildi uz šo jautājumu var secināt no iepriekš minētajiem apsvērumiem, tomēr uzskatu, ka skaidrības labad ir lietderīgi sniegt dažu juridisko aspektu padziļinātu vērtējumu.
52.
Kā tika izskaidrots pirmā jautājuma vērtējumā, personas procesuālais statuss tādos apstākļos kā lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu aprakstītie ir “aizdomās turētā” statuss Direktīvu 2012/13 un 2013/48 izpratnē. Tā kā runa ir par autonomu Savienības tiesību jēdzienu, attiecīgajai personai pienākas šis procesuālais statuss, jo šajā lietā ir piemērojamas šīs direktīvas, neraugoties uz to, ka tai nav ticis piešķirts “apsūdzētās personas” statuss ar oficiālu paziņojumu, kā paredz spēkā esošie valsts tiesību akti. Pietiek ar to, ka attiecīgā persona de facto tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, un nav nepieciešams formalizēt šīs aizdomas īpašā aktā vai paziņojumā.
53.
Pretēja interpretācija, saskaņā ar kuru Direktīvās 2012/13 un 2013/48 garantēto tiesību baudīšanai būtu pilnībā jābūt atkarīgai no iestāžu “formāla” akta pieņemšanas, būtu patvaļīgi ierobežojoša
un nenodrošinātu šajās direktīvās nostiprināto tiesību efektīvu īstenošanu. Faktiski pastāvētu ievērojams risks, ka attiecīgā persona apsūdzētu pati sevi tādēļ, ka viņas tiesības netiktu ievērotas tādēļ, ka tā nav saņēmusi nekādu paziņojumu no valsts iestādēm. Šāds iznākums, bez šaubām, apdraudētu lietas taisnīgas izskatīšanas principus krimināltiesību jomā. Vēlos uzsvērt, ka dalībvalstu kompetentās iestādes nevar pamatoti atsaukties uz nepilnībām vai iespējamiem trūkumiem savos tiesību aktos, lai atbrīvotos no saviem pienākumiem, kas izriet no Savienības tiesībām, un tām ir jānodrošina pilnīga minētajās direktīvās garantēto procesuālo tiesību baudīšana.
54.
Kā izriet no pirmā jautājuma vērtējuma, tiesību paziņošanai noteikti ir jānotiek agrīnā procesa stadijā (
14
), jo Tiesa ir precizējusi, ka šai informēšanai ir jānotiek “cik vien ātri iespējams, sākot no brīža, kad aizdomas, kuras pastāv saistībā ar šīm personām, – kontekstā, kurā nav steidzamības, – pamato, ka kompetentās iestādes ierobežo to brīvību ar piespiedu pasākumiem” (
15
). Attiecīgās personas efektīvas aizsardzības interesēs piebildīšu, ka šis noteikums būtu jāpiemēro ne tikai tad, ja attiecīgā persona saskaras ar visbargākajiem piespiedu līdzekļiem, piemēram, apcietināšanu vai īslaicīgu brīvības atņemšanu, bet arī tad, ja aizdomas pret šo personu attaisno citu piespiedu līdzekļu
izmantošanu, kas ir būtiska iejaukšanās pamattiesībās.
55.
Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Direktīvas 2012/13 normām atbilstoša pieeja būtu bijusi nekavējoties informēt AB par viņa tiesībām brīdī, kad policija, reaģējot uz viņa atzīšanos, nolēma veikt personas pārmeklēšanu un izņemt viņa īpašumā esošās apreibinošās vielas. Proti, ir acīmredzams, ka pret AB tika veikti visi pasākumi, kas ir kompetento iestāžu rīcībā, veicot kriminālvajāšanu, no brīža, kad viņš pats sevi apsūdzēja policijas klātbūtnē. Turklāt šādā kontekstā jāuzsver, ka, lai gan AB varēja netieši secināt, ka bija kļuvis par “aizdomās turēto” viņam piemēroto piespiedu līdzekļu dēļ, šis apstāklis nevar aizvietot pilnīgu viņa procesuālo tiesību paziņošanu.
56.
Attiecībā, konkrētāk, uz tiesībām uz advokāta palīdzību jānorāda, ka Direktīvas 2013/48 3. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības uz advokāta palīdzību attiecīgi “tādā laikā un tādā veidā, lai attiecīgās personas varētu praktiski un efektīvi īstenot savas tiesības uz aizstāvību” vai “bez nepamatotas kavēšanās”, un katrā ziņā “pirms viņus nopratina policija vai cita tiesību aizsardzības vai tiesu iestāde” (mans izcēlums). Lai arī, kā norādīju šo secinājumu 43. punktā, policijas sākotnēji uzdotos jautājumus, veicot “pārbaudi uz ceļa” vai “regulāru izlases veida pārbaudi”, nevar uzskatīt par “nopratināšanu” Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, iesniedzējtiesas sniegtā informācija ļauj secināt, ka AB katrā ziņā ir ticis šādi nopratināts vēlākā izmeklēšanas stadijā. Konkrētāk, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka “jau uzsāktā izmeklēšanas procesa gaitā precīzi nenorādītā laikā un precīzi nenorādītā vietā (domājams, policijas iecirknī) [atbildīgais kriminālpolicijas inspektors] pēc pārmeklēšanas veikšanas pieprasīja no AB rakstiskus paskaidrojumus saskaņā ar Likumu par Iekšlietu ministriju”. Tādēļ uzskatu, ka AB vēlākais šajā procesa stadijā bija jābūt iespējai izmantot advokāta palīdzību.
2. Atbilde uz otro un piekto prejudiciālo jautājumu
57.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu uz otro un piekto prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka “aizdomās turētā” jēdziens Direktīvu 2012/13 un 2013/48 izpratnē ir autonoms Savienības tiesību jēdziens. Personai, kura de facto tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, ir “aizdomās turētā” statuss šo direktīvu izpratnē, pat ja valsts tiesībās šāds procesuāls statuss nepastāv un aizdomās turētajai personai nav piešķirtas tiesības, kas tai pienākas. Šīs direktīvas nepieļauj tādus valsts tiesību aktus un praksi, saskaņā ar kuru tiesības uz aizstāvību rodas tikai brīdī, kad attiecīgai personai formāli tiek piešķirts “apsūdzētās personas” statuss, un tas notiek kā priekšnosacījums valsts tiesībās paredzēto procesuālo tiesību un garantiju piemērošanai, pilnībā ievērojot tās izmeklēšanas iestādes rīcības brīvību, kurai nav pienākuma nekavējoties informēt de facto aizdomās turēto personu par aizdomām saistībā ar viņu.
D.
Par ceturto prejudiciālo jautājumu
1. Pārbaudes tiesā, kas ir ierobežota tikai ar formālo prasību ievērošanu, saderība ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību
58.
Ar ceturto prejudiciālo jautājumu, kurš, manuprāt, ir jāizskata pirms trešā jautājuma, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2012/13 un 2013/48, kā arī Hartas 47. un 48. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts judikatūru, saskaņā ar kuru, tiesnesim a posteriori izsniedzot atļauju pierādījumu iegūšanas piespiedu līdzekļiem krimināllietas izmeklēšanas vajadzībām, tiesnesis nevar pārbaudīt, vai ir aizskartas aizdomās turēto un apsūdzēto personu pamattiesības, ko garantē šīs direktīvas un šie [Hartas] panti.
59.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka, lai gan atbilstoši NPK 164. panta 3. punktam personas pārmeklēšana, kas, pamatojoties uz protokolu, notikusi kriminālprocesa pirmstiesas stadijā, ir a posteriori jāpārbauda tiesā, tomēr šī pārbaude, attiecīgās valsts tiesas ieskatā, attiecas tikai uz formālajām prasībām, no kurām ir atkarīgs šā pasākuma un mantas izņemšanas, kas tajā notikusi, tiesiskums, un tā nesniedz kompetentajai tiesai iespēju pārbaudīt Direktīvās 2012/13 un 2013/48 garantēto tiesību ievērošanu.
60.
Lai izvērtētu šo jautājumu, vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 47. pantu ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas aizskartas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti minētajā pantā. Turklāt saskaņā ar Hartas 48. panta 2. punktu ikvienam apsūdzētajam tiek garantētas tiesības uz aizstāvību. Šo tiesību normu piemērojamība šajā gadījumā ir neapstrīdama, jo pamatlieta attiecas uz situāciju, kurā Bulgārijas iestādes īsteno Savienības tiesības Hartas 51. panta izpratnē. Proti, tā kā aplūkoto Bulgārijas tiesību aktu mērķis ir īstenot Direktīvas 2013/48 un 2012/13, kas kriminālprocesā aizdomās turētajam un/vai apsūdzētajai personai garantē tiesības uz informāciju un tiesības uz advokāta palīdzību, tie ietilpst Hartas piemērošanas jomā. Kā Tiesa vairākkārt norādījusi, šo abu direktīvu pamatā citastarp ir Hartas 47. un 48. pantā minētās tiesības un to mērķis ir veicināt šīs tiesības (
16
).
61.
Saistībā ar Direktīvas 2012/13 interpretāciju jānorāda, ka tās 8. panta 2. punktā ir prasība dalībvalstīm nodrošināt, lai “aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām, vai viņu advokātiem ir tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām iesniegt sūdzību, ja kompetentās iestādes nav sniegušas informāciju saskaņā ar šo direktīvu vai atsakās to sniegt” (mans izcēlums). Saskaņā ar Tiesas judikatūru, ņemot vērā tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas aizsargātas Hartas 47. pantā, nozīmīgumu un Direktīvas 2012/13 8. panta 2. punkta skaidro, beznosacījuma un precīzo formulējumu, šī pēdējā tiesību norma nepieļauj nekādus valsts pasākumus, kas rada šķērsli efektīvai tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanai, ja tiek pārkāptas ar šo direktīvu aizsargātās tiesības (
17
). Tiesa ir nospriedusi, ka tāda pati interpretācija ir piemērojama attiecībā uz Direktīvas 2013/48 12. pantu, saskaņā ar kuru “aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem kriminālprocesā [..] ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis saskaņā ar valsts tiesību aktiem gadījumos, kad ir pārkāptas to tiesības saskaņā ar šo direktīvu” (
18
).
62.
Tādējādi abas šīs direktīvas uzliek dalībvalstīm pienākumu paredzēt efektīvu tiesību aizsardzību gadījumā, ja tiek pārkāptas tajās nostiprinātās tiesības, lai nodrošinātu procesa taisnīgumu un tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Ņemot to vērā, jāuzsver, ka saskaņā ar Direktīvas 2012/13 8. panta 2. punktu un Direktīvas 2013/48 12. panta 1. punktu tiesības apstrīdēt iespējamos šo tiesību pārkāpumus ir piešķirtas attiecīgi “saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām” un “saskaņā ar valsts tiesību aktiem”. Tātad šajās tiesību normās nav noteikti ne nosacījumi, saskaņā ar kuriem ir iespējams atsaukties uz minēto tiesību pārkāpumiem, ne brīdis kriminālprocesā, kad to iespējams izdarīt, tādējādi sniedzot dalībvalstīm zināmu novērtējuma brīvību, nosakot konkrētos tiesību aizsardzības līdzekļus.
63.
Šādu Direktīvu 2012/13 un 2013/48 normu interpretāciju apstiprina to attiecīgie apsvērumi. Direktīvas 2012/13 36. apsvērumā ir norādīts, ka tiesības iesniegt sūdzību, ja kompetentās iestādes nav sniegušas vai atsakās sniegt informāciju vai nav ļāvušas iepazīties ar dažiem lietas materiāliem saskaņā ar šo direktīvu, “neuzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt īpašu pārsūdzības procedūru, atsevišķu mehānismu vai sūdzību iesniegšanas procedūru, kādā var apstrīdēt informācijas nesniegšanu vai atteikumu to sniegt” (mans izcēlums). Direktīvas 2013/48 50. apsvēruma saturs ir līdzīgs, būtībā norādot, ka dalībvalstu pienākumam nodrošināt, ka tiek ievērotas tiesības uz aizstāvību un procesa taisnīgums, nebūtu jāskar valstu noteikumi vai sistēmas attiecībā uz pierādījumu pieņemamību un “nebūtu jāliedz dalībvalstīm paturēt spēkā sistēmu, kurā tiesā vai tiesnesim var iesniegt visus esošos pierādījumus bez nekādas atsevišķas vai iepriekšējas šādu pierādījumu pieņemamības izvērtēšanas” (mans izcēlums). No iepriekš minētā izriet, ka dalībvalstu procesuālās autonomijas princips ir jāpiemēro, neskarot Savienības tiesībās noteiktos ierobežojumus.
2. Dalībvalstu procesuālās autonomijas ierobežojums ar līdzvērtības un efektivitātes principiem
64.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja nav konkrēta tiesiskā regulējuma attiecīgajā jomā, saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu katras dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un jāparedz procesuāli noteikumi prasībām, kas paredzētas, lai nodrošinātu tiesību, kuras personām piešķir Savienības tiesības, aizsardzību. Šajā ziņā atbilstoši lojālas sadarbības principam, kas šobrīd ir nostiprināts LES 4. panta 3. punktā, prasību procesuālie noteikumi, kas paredzēti, lai nodrošinātu tiesību, kuras personām piešķir Savienības tiesības, aizsardzību, nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām valsts tiesībās (līdzvērtības princips), ne arī padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas ar Savienības tiesību sistēmu (efektivitātes princips). Šīs līdzvērtības un efektivitātes prasības izsaka vispārējo dalībvalstu pienākumu nodrošināt tādu attiecīgo personu tiesību, tostarp tiesību uz aizstāvību, aizsardzību tiesā, kuras izriet no Savienības tiesībām (
19
).
65.
Nepieciešamību ņemt vērā dalībvalstu procesuālo autonomiju izskaidro fakts, ka Direktīvas 2012/13 un 2013/48 tika pieņemtas, pamatojoties uz LESD 82. panta 2. punktu, kurā ir atļauta vienīgi minimālo noteikumu noteikšana attiecībā uz “personas tiesībām” kriminālprocesā. Ar šādu pieeju likumdevēja nolūks ir bijis atvieglot savstarpējās atzīšanas principa piemērošanu, uz ko esmu atsaucies šajos secinājumos (
20
). Tomēr nedrīkst aizmirst, ka, tā kā šīs direktīvas veicina kriminālprocesa minimālo saskaņošanu Savienības brīvības, drošības un tiesiskuma telpā, tās nevar uzskatīt par pilnīgiem un izsmeļošiem instrumentiem. Līdz ar to, kā precizēts Direktīvas 2012/13 40. apsvērumā un Direktīvas 2013/48 54. apsvērumā, tās ļauj dalībvalstīm brīvi paplašināt tajās paredzētās tiesības, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni arī gadījumos, kas tajās nav skaidri paredzēti, jo aizsardzības līmenis nekad nedrīkst būt zemāks par standartiem, kas noteikti ECPAK, kā tie interpretēti ECT judikatūrā (
21
).
66.
Tiesai pieejamos lietas materiālos nekas neliecina, ka līdzvērtības princips būtu pārkāpts aplūkotajā valsts judikatūrā, atbilstoši kurai, tiesai a posteriori veicot pierādījumu iegūšanas piespiedu līdzekļu apstiprināšanas procedūru izmeklēšanas krimināllietā vajadzībām, pārbaude tiesā attiecas tikai uz formālajām prasībām, no kurām ir atkarīgs šo pasākumu tiesiskums, un tā nesniedz iespēju kompetentajai tiesai pārbaudīt Direktīvās 2012/13 un 2013/48 garantēto tiesību ievērošanu. Faktiski šo judikatūru piemēro neatkarīgi no tā, vai piespiedu līdzeklis ir pieņemts, pārkāpjot individuālas tiesības, kas balstītas valsts tiesību normās vai Savienības tiesību normās.
67.
Turpretim iesniedzējtiesa pauž šaubas par šīs valsts prakses saderību ar efektivitātes principu. Atsaucoties uz ECT judikatūru, tā atgādina, ka aizdomās turētā ārpustiesas atzīšanās bez advokāta palīdzības šajā agrīnajā stadijā var izraisīt lietas taisnīgas izskatīšanas pārkāpumu, nonākot pretrunā ECPAK 6. panta 1. un 3. punktam. Iesniedzējtiesas ieskatā, Bulgārijas tiesas savā judikatūrā vienprātīgi atsakās atzīt par pierādījumiem informāciju, kas iegūta no personām, kuras faktiski ir aizdomās turētās, bet bieži vien tiek nopratinātas kā pašu darbību liecinieki. Tomēr iesniedzējtiesa šaubās, vai šī procesuālā sankcija uz pierādījumu pamata var būt pietiekama garantija, ka tiks ievērotas pilsoņu tiesības uz aizstāvību, kas paredzētas Hartā un detalizēti Direktīvās 2012/13 un 2013/48.
68.
Saistībā ar iepriekš minēto efektivitātes principu vispirms jāatgādina, ka Savienības tiesības neprasa dalībvalstīm paredzēt citus tiesību aizsardzības līdzekļus kā vien tos, kas noteikti valsts tiesībās, ja vien no attiecīgās valsts tiesību sistēmas kopumā neizriet, ka nepastāv tiesību aizsardzības līdzekļi, kurus izmantojot varētu kaut vai pakārtoti nodrošināt to tiesību aizsardzību, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, vai arī ja vienīgā attiecīgo personu iespēja piekļūt tiesai būtu būt spiestiem izdarīt tiesību pārkāpumu (
22
).
69.
No Tiesas judikatūras izriet, ka ikviens gadījums, kad rodas jautājums, vai valsts procesuālā tiesību norma nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību sistēmā privātpersonām piešķirto tiesību īstenošanu, ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs tiesību normas nozīmi tiesvedībā, tās norisi un īpatnības kopumā dažādās valsts tiesās. Šajā kontekstā vajadzības gadījumā ir jāņem vērā principi, kas ir valsts tiesu sistēmas pamatā, tādi kā tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās drošības princips un efektīva procesa norise (
23
).
70.
Saskaņā ar šīs judikatūras formulējumu, izvērtējot efektivitātes principa ievērošanu, nav jāanalizē visi dalībvalstī pastāvošie tiesību aizsardzības līdzekļi, bet gan ir jāveic tās tiesību normas kontekstuāla analīze, par kuru tiek apgalvots, ka ar to tiek apdraudēts šis princips, un tas var nozīmēt arī citu to procesuālo tiesību normu analīzi, kas ir piemērojamas saistībā ar tiesību aizsardzības līdzekli, kura efektivitāte ir tikusi apstrīdēta, vai saistībā ar tiesību aizsardzības līdzekļiem, kuriem ir tāds pats priekšmets kā pēdējam minētajam (
24
). Tiesa uzskata, ka pasludinātie spriedumi līdz ar to ir vienīgi katra atsevišķa gadījuma izvērtēšanas rezultāts, ņemot vērā katras lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, un tos nevar automātiski attiecināt uz jomām, kas atšķiras no tām, kurās tie pasludināti (
25
).
3. Bulgārijas tiesu veiktās pārbaudes tiesā raksturojums
71.
Attiecībā uz konkrētā gadījuma vērtējumu man šķiet, ka gan no Direktīvas 2012/13 8. panta 2. punkta un Direktīvas 2013/48 12. panta 1. punkta formulējuma, gan to mērķiem, kā arī no iepriekš minētajos apsvērumos sniegtajiem precizējumiem izriet, ka Savienības tiesībām nav pretrunā, ka dalībvalsts ierobežo pierādījumu iegūšanas piespiedu līdzekļu pārbaudi tiesā tikai ar to formālo tiesiskumu, ja vēlāk kriminālprocesā tiesa, kas lietu izskata pēc būtības, spēj pārbaudīt, ka ir nodrošinātas attiecīgās personas tiesības, kas izriet no minētajām direktīvām, lasot tās no pamattiesību skatpunkta. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu liek domāt, ka tieši tā tas ir Bulgārijas tiesībās. Proti, kā norādīts šo secinājumu 67. punktā, Bulgārijas tiesas atsakās atzīt par pierādījumiem informāciju, kas iegūta pretēji procesuālajām tiesībām, kuras aizdomās turētajiem garantētas kriminālprocesā.
72.
Citiem vārdiem, Bulgārijas tiesu pašreizējā judikatūra ļauj izslēgt informāciju un pierādījumus, kas iegūti, neievērojot Savienības tiesību – šajā gadījumā Direktīvas 2012/13 3. panta par tiesību paziņošanu aizdomās turētajam un Direktīvas 2013/48 3. panta par tiesībām uz advokāta palīdzību – prasības. Tādējādi kriminālprocesā, iespējams, konstatētais prettiesiskums nepaliek novērsts (
26
). Tieši pretēji, šķiet, ka ikvienam aizdomās turētajam ir iespēja atsaukties uz savu tiesību pārkāpumu kriminālprocesā. Līdz ar to mehānismam, kas, šķiet, izveidots Bulgārijas tiesību sistēmā, ir līdzības ar citās dalībvalstīs izveidotiem mehānismiem – vai tie būtu paredzēti rakstiski nostiprinātās tiesībās (konstitucionālajās tiesībās/krimināltiesībās), vai paražu tiesībās. Turklāt nav retums, ka šo mehānismu izcelsme ir tieši valsts tiesu judikatūrā. Tādēļ šķiet, ka procesuālie noteikumi Bulgārijas tiesībās, kā tos interpretējušas kompetentās tiesas, nepadara praktiski neiespējamas vai pārmērīgi neapgrūtina aizdomās turētā tiesības atbilstoši valsts procedūrām apstrīdēt iepriekš minēto procesuālo tiesību pārkāpumu. Lai arī iesniedzējtiesa par minēto, it īpaši par Bulgārijas tiesībās paredzēto mehānismu spēju aizsargāt aizdomās turētā tiesības, nav īsti pārliecināta, tomēr lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neietver pietiekamus elementus, lai pamatotu šo tēzi.
73.
Turklāt jāsecina, ka iesniedzējtiesa nenorāda, kādus pasākumus varētu veikt vai izstrādāt likumdošanā vai judikatūrā, lai stiprinātu aizdomās turētā procesuālo tiesību aizsardzību kriminālprocesā. Tā kā Bulgārijas valdība nav iestājusies šajā lietā, vienīgā informācija, uz kuru var balstīties Tiesa, ir iesniedzējtiesas sniegtā. Ņemot to vērā, uzskatu, ka Tiesai katrā ziņā nav jāpiedāvā kompetentajām iestādēm iespējamas reformas, it īpaši ņemot vērā Direktīvu 2012/13 un 2013/48 transponēšanai izmantoto mehānismu un tiesību aizsardzības līdzekļu daudzveidību dažādās dalībvalstīs. Tiesas lomai šajā lietā drīzāk ir jāizpaužas kā jautājuma par to, vai tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību īstenošana ir padarīta praktiski neiespējama vai pārmērīgi apgrūtināta, izvērtēšanai. Ņemot vērā pieejamo informāciju, uz šo jautājumu jāatbild noliedzoši.
74.
Vērtējums no Hartas 47. un 48. panta skatpunkta, uz kuriem atsaucas iesniedzējtiesa, manuprāt, nevar mainīt šo secinājumu. Runājot konkrēti par Hartas 47. pantu, kurš garantē tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, jāatgādina, ka – lai aizsargātu tiesības, ko personām piešķir Savienības tiesības, – Savienības tiesības principā neprasa dalībvalstīm paredzēt savās valsts tiesās citus tiesību aizsardzības līdzekļus kā vien tos, kas noteikti valsts tiesībās. Citādi ir tikai tad, ja no attiecīgās valsts tiesību sistēmas izriet, ka nepastāv tiesību aizsardzības līdzekļi, kurus izmantojot varētu kaut vai pakārtoti nodrošināt to tiesību aizsardzību, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām (
27
). Taču, kā apliecina iesniedzējtiesa, tā tas nav šajā lietā.
75.
Iepriekšējos punktos minēto iemeslu dēļ sliecos secināt, ka Bulgārijas tiesiskais regulējums kriminālprocesa jomā, kā to interpretējušas valsts tiesas, nerada šaubas no efektivitātes principa skatpunkta. Šis princips neliedz veikt pārbaudi tiesā, kas attiecas tikai uz tāda piespiedu līdzekļa kā pārmeklēšana formālajām prasībām, nepārbaudot, vai ir ievērotas tiesības, kas izriet no Direktīvām 2012/13 un 2013/48, lasot tās no pamattiesību skatpunkta, ja vien šo ievērošanu var pārbaudīt tiesa, kas izskata lietu pēc būtības kriminālprocesā un kura spriedīs par AB vainu. Tomēr iesniedzējtiesai, kurai ir tiešas zināšanas par piemērojamiem procesuālajiem noteikumiem, būs jāveic atbilstošās pārbaudes un vajadzības gadījumā jāizdara no tām visi nepieciešamie secinājumi, lai nodrošinātu Savienības tiesību efektivitāti.
76.
Šajā kontekstā ir svarīgi atgādināt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir beznosacījuma un pietiekami precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret valsti vai nu tad, ja tā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās noteiktajā termiņā, vai arī tad, ja tā to ir transponējusi nepareizi (
28
). Savā judikatūrā Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2012/13 8. panta 2. punkts un Direktīvas 2013/48 12. pants, kā arī Hartas 47. pants ir skaidras, beznosacījuma un precīzas tiesību normas (
29
). Līdz ar to tām ir tieša iedarbība. No tā izriet, ka personām, kuras – kā AB pamatlietā – de facto ir “aizdomās turētie” atbilstoši Bulgārijas tiesībām, ir jābūt iespējai tieši izmantot tiesību aizsardzības līdzekļus, kas paredzēti Direktīvas 2012/13 8. panta 2. punktā un Direktīvas 2013/48 12. pantā, lasot tos kopsakarā ar Hartas 47. un 48. pantu.
4. Atbilde uz ceturto prejudiciālo jautājumu
77.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz ceturto prejudiciālo jautājumu ierosinu atbildēt, ka Savienības tiesības, it īpaši efektivitātes princips, neliedz dalībvalstij ierobežot pierādījumu iegūšanas piespiedu līdzekļu pārbaudi tiesā tikai attiecībā uz to formālo tiesiskumu, ja vēlāk kriminālprocesā tiesai, kas izskata lietu pēc būtības, ir iespēja pārbaudīt, ka ir garantētas attiecīgās personas tiesības, kas izriet no Direktīvām 2012/13 un 2013/48, lasot tās no Hartas 47. un 48. panta skatpunkta.
E.
Par trešo prejudiciālo jautājumu
1. Piedāvājums pārformulēt jautājumu
78.
Ar trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, vai tiesiskuma princips un varas patvaļīgas izmantošanas aizlieguma princips, kā arī Direktīva 2013/48 un it īpaši tās 3. panta 3. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru vienīgi personām, kurām ir formāli piešķirts “apsūdzētās personas” statuss, pienākas tiesības, kas izriet no šīs direktīvas, lai gan brīža, kurā šāds statuss tiek piešķirts, noteikšana ir izmeklēšanas iestādes ziņā.
79.
Atbilde uz šo jautājumu, manuprāt, skaidri izriet no iepriekšējo jautājumu vērtējuma. Kā jau norādīju šajos secinājumos (
30
), tāda interpretācija, saskaņā ar kuru Direktīvās 2012/13 un 2013/48 garantēto tiesību izmantošanai būtu pilnībā jābūt atkarīgai no iestāžu “formāla” akta pieņemšanas, būtu patvaļīgi ierobežojoša un nenodrošinātu šajās direktīvās nostiprināto tiesību efektīvu īstenošanu. Proti, ar Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punktā minēto prasību – nodrošināt, ka attiecīgā persona saņem advokāta palīdzību “bez nepamatotas kavēšanās” (
31
), – šķiet neiespējami salāgot to, ka šo tiesību efektīva īstenošana ir atkarīga vienīgi no kompetento iestāžu izvēles.
80.
Lai arī, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, trešais jautājums sākotnēji var šķist lieks, jāatgādina, ka savā atbildē Tiesai būs obligāti jāņem vērā pamatlietas īpašie apstākļi, proti, tas, ka tā attiecas uz lūgumu tiesnesim a posteriori apstiprināt AB pārmeklēšanu un vielu, kas pie viņa tika atrastas, izņemšanu. Tālāk izvērtēšu trešo jautājumu, ņemot vērā šos apstākļus. Raugoties no šāda skatpunkta, šķiet, ka iesniedzējtiesas uzdotais jautājums drīzāk ir vērsts uz to, lai noteiktu, vai Direktīvas 2013/48 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas atļauj veikt personas pārmeklēšanu un izņemt pretlikumīgas vielas, nenodrošinot attiecīgajai personai tiesības saņemt advokāta palīdzību.
81.
Ja Tiesa interpretētu trešo jautājumu piedāvātajā nozīmē, vispirms būtu jāvērš uzmanība uz to, ka Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punktā ir izvirzītas stingras prasības, paredzot, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir jābūt iespējai saņemt advokāta palīdzību “bez nepamatotas kavēšanās” un “katrā ziņā”no agrākā brīža, kad rodas pirmais no četriem konkrētiem notikumiem, kas uzskaitīti šīs tiesību normas a)–d) apakšpunktā. Tā kā pārmeklēšana un pretlikumīgu vielu izņemšana kā tādas nav minētas starp šajā tiesību normā uzskaitītajiem notikumiem, principā būtu jāizslēdz tiesību uz advokāta palīdzību pārkāpums, ja vien šīs lietas apstākļi neatbilst vienam vai vairākiem no minētajiem konkrētajiem notikumiem, un tas savukārt būtu jāpārbauda iesniedzējtiesai. Tālākie apsvērumi var noderēt iesniedzējtiesai, piemērojot šo pašu tiesību normu.
2. Par tiesībām uz advokāta palīdzību, pirms aizdomās turēto nopratina policija
82.
Saskaņā ar Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu aizdomās turētie vai apsūdzētie var saņemt advokāta palīdzību, pirms viņus nopratina policija vai cita tiesību aizsardzības vai tiesu iestāde. Šajā tiesību normā ir kodificēta ECT judikatūra (
32
), atbilstoši kurai tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, kas nostiprinātas ECPAK 6. panta 1. punktā, parasti ietver prasību, lai iespēja izmantot advokāta palīdzību tiktu piešķirta no aizdomās turētā pirmās nopratināšanas, ko veic policija, ja vien, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus, netiek pierādīts, ka pastāv nopietni apsvērumi ierobežot šīs tiesības (
33
). No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pēc pārmeklēšanas AB tika nopratināts policijas iecirknī un nopratināšanas laikā viņš sniedza paskaidrojumus un rakstiski apliecināja savu atzīšanos. Šķiet, ka AB nebija informēts par savām tiesībām uz advokāta palīdzību un faktiski neizmantoja šīs tiesības, kas rada problēmas attiecībā uz Direktīvā 2013/48 garantētajām tiesībām. Es uzskatu, ka šādu iestāžu, kas veic izmeklēšanu krimināllietā, rīcības formu nevar uzskatīt par saderīgu ar šīs direktīvas prasībām.
3. Par tiesībām uz advokāta palīdzību bez nepamatotas kavēšanās pēc aizdomās turētā brīvības atņemšanas
83.
Neatkarīgi no iepriekš minētajiem apsvērumiem rodas jautājums, vai AB būtu varējis atsaukties uz savām tiesībām izmantot advokāta palīdzību pārmeklēšanas brīdī, lai arī Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punktā šis piespiedu līdzeklis nav skaidri minēts. Manuprāt, tā būtu tad, ja situāciju, kādā atradās AB, varētu uzskatīt par “brīvības atņemšanu” saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 2. punkta c) apakšpunktā minēto gadījumu. Tā kā iesniedzējtiesas nolēmumā šajā ziņā nav nekādas skaidras informācijas, šai tiesai pašai būs jāpārbauda, vai apstākļus pamatlietā var kvalificēt kā “brīvības atņemšanu” šīs tiesību normas izpratnē.
a) Apsvērumi gadījumā, ja pārmeklēšana būtu notikusi, veicot pārbaudi uz ceļa
84.
No vienas puses, daži elementi liek domāt, ka pārmeklēšana notika in situ ceļmalā, tiklīdz policija bija apturējusi automašīnu un pārmeklējusi to. Šādā gadījumā man šķiet, ka nevar saprātīgi uzskatīt, ka AB tika atņemta brīvība. Faktiski šādu piespiedu līdzekli, kas veikts steidzami, uzreiz pēc tam, kad parādījās norādes par izdarītu noziedzīgu nodarījumu, manuprāt, nevar pielīdzināt “brīvības atņemšanai”. Nedrīkst aizmirst, ka policija formāli nepiemēroja ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli un arī tā ietvaros nenopratināja AB, bet viņu vienkārši aizturēja, veicot pārbaudi uz ceļa. Lai gan AB nevarēja brīvi izvairīties no pārbaudes uz ceļa, lietas apstākļi neatklāj nekādu būtisku viņa rīcības brīvības ierobežojumu. Jebkāds pretējs vērtējums man šķiet ne vien pretējs Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējumam, bet arī tāds, kas varētu nesamērīgi paplašināt tās piemērošanas jomu, vēl jo vairāk tādēļ, ka šāda pieeja nav nepieciešama, lai nodrošinātu pamattiesību efektīvu aizsardzību krimināllietas izmeklēšanā, kā es paskaidrošu tālāk.
85.
Kā norādīju šajos secinājumos, Direktīvās 2012/13 un 2013/48 garantētās tiesības ir tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu krimināllietās izpausme (
34
). Šajā kontekstā ir jāatsaucas uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru Direktīvas 2013/48 mērķis tostarp ir veicināt Hartas 47. panta otrajā daļā nostiprinātās tiesības saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību, kā arī tās 48. panta 2. punktā nostiprinātās tiesības uz aizstāvību (
35
). Turklāt jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2013/48 12. apsvērumu tā balstās uz Hartā un it īpaši tās 6., 47. un 48. pantā paredzētajām tiesībām, konkretizējot ECPAK 5. un 6. pantu, kā tos interpretējusi ECT. No tā izriet nepieciešamība interpretēt šīs direktīvas normas, raugoties no ECPAK 6. panta 3. punkta c) apakšpunkta skatpunkta, kurā ir skaidri paredzētas tiesības uz advokāta palīdzību.
86.
Šajā ziņā atgādināšu, ka ECT ir uzskatījusi, ka, veicot pārbaudi uz ceļa, veiktā pārmeklēšana, kurā izdarīti sevi apsūdzoši paziņojumi, neliecina par kādu būtisku attiecīgās personas rīcības brīvības ierobežojumu, ar kuru būtu pieticis, lai kļūtu aktuāla prasība par juridisko palīdzību jau šajā procedūras stadijā. Svarīgi norādīt, ka ECT būtībā ir balstījusies uz tiem pašiem argumentiem, kas sniegti šo secinājumu 84. punktā, proti, ka policija formāli nepiemēroja ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli un arī tā ietvaros nenopratināja attiecīgo personu, tātad nav bijis brīvības atņemšanas pasākumu, kas varētu pamatot advokāta piedalīšanos. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka personas pārmeklēšana ceļmalā, veicot pārbaudi uz ceļa, tai nesaņemot juridisko palīdzību, pati par sevi nav Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punkta c) apakšpunkta pārkāpums.
b) Apsvērumi gadījumā, ja pārmeklēšana būtu notikusi policijas iecirknī
87.
Turpretim atšķirīgu vērtējumu nevarētu izslēgt, ja pārmeklēšana būtu notikusi, kad AB tika atņemta brīvība, piemēram, ja tā būtu notikusi policijas iecirknī. Šādā gadījumā varētu apgalvot, ka AB bija jāpiešķir iespēja izmantot advokāta palīdzību “bez nepamatotas kavēšanās”, jo uz viņa situāciju attiektos Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punkta c) apakšpunkts. Lai noteiktu, vai šajā gadījumā pastāv “brīvības atņemšana” šīs tiesību normas izpratnē, iesniedzējtiesai vajadzības gadījumā būs jāņem vērā virkne kritēriju, kurus izskaidrošu nākamajos punktos.
88.
ECT judikatūra par ECPAK 5. panta 1. punkta interpretāciju man šķiet īpaši atbilstoša, jo tajā ir izsmeļoši uzskaitīti gadījumi, kādos personai var atņemt brīvību. Pasludinot “tiesības uz brīvību”, šajā tiesību normā atsauce ir nevis uz pārvietošanās brīvības ierobežojumiem, uz ko attiecas Strasbūrā 1963. gada 16. septembrī parakstītā Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas Protokola Nr. 4, kas nodrošina noteiktas tiesības un brīvības, kuras nav iekļautas konvencijā un tās pirmajā protokolā, 2. pants, bet tas attiecas uz personas fizisko brīvību; šīs tiesību normas mērķis ir nodrošināt, ka nevienam brīvība netiek atņemta patvaļīgi (
36
). Atbilstoši [5. panta 1. punkta] c) [apakš]punktam tā tas ir attiecīgās personas “apcietināšanas” vai “aizturēšanas” gadījumā, lai nodotu to kompetentajai tiesu iestādei, ja ir pamatoti iemesli aizdomām, ka šī persona ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu. Man šķiet, ka AB situācija ir šāds gadījums neatkarīgi no tā, ka aplūkotā procedūra attiecas tikai uz kriminālprocesa pirmstiesas posmu, proti, uz AB piemēroto piespiedu līdzekļu a posteriori apstiprināšanu, ko veic tiesnesis. Šo pasākumu mērķis tieši ir iegūt nepieciešamos pierādījumus, lai varētu izlemt, vai pret attiecīgo personu ir jāuzsāk krimināllieta. Tādēļ ir jāuzskata, ka aplūkotā tiesvedība iekļaujas kriminālprocesā kopumā un līdz ar to šajā gadījumā ir piemērojams ECPAK 5. panta 1. punkts.
89.
Saistībā ar iepriekš minēto “brīvības atņemšanas” jēdzienu jānorāda, ka tas ietver vienlaicīgi objektīvu aspektu, proti, personas ieslodzīšanu noteiktā ierobežotā telpā uz vērā ņemamu laika sprīdi, un subjektīvu aspektu, tas ir, to, ka šī persona nav atbilstošā veidā piekritusi savai ieslodzīšanai (
37
). Starp objektīvajiem elementiem, kas jāņem vērā, ir iespēja pamest ieslodzījuma vietu, ieslodzītās personas pārvietošanās uzraudzības un kontroles intensitāte, personas izolācijas pakāpe un tai atļauto sociālo kontaktu biežums (
38
). ECT ir nospriedusi, ka ir jābalstās uz indivīda konkrēto situāciju un jāņem vērā kritēriju kopums, piemēram, aplūkotā pasākuma veids, ilgums, ietekme un izpildes nosacījumi (
39
). ECT ieskatā, nošķīrumu starp brīvības “atņemšanu” un “ierobežošanu” veido tikai pakāpe vai intensitāte, nevis veids vai būtība. Klasifikācija vienā vai otrā no šīm kategorijām dažkārt izrādās sarežģīta, jo dažos robežgadījumos tas ir vienkārši novērtējuma jautājums. Tomēr izvēle noteikti ir jāizdara, jo no tās ir atkarīga ECPAK 5. panta piemērojamība vai nepiemērojamība (
40
). Piespiedu elementa esamība policijas apturēšanas un pārmeklēšanas pilnvaru īstenošanā norāda uz “brīvības atņemšanu”, neraugoties uz šo pasākumu īslaicīgumu (
41
). Tas, ka personai nav uzlikti rokudzelži, tā nav ieslodzīta vai kā citādi fiziski pakļauta, nav izšķirošs elements, kad jālemj par “brīvības atņemšanas” esamību (
42
).
90.
Līdz ar to ECT ir uzskatījusi, ka “brīvības atņemšana” ECPAK 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē pastāv tad, ja attiecīgajai personai ir pilnībā atņemta jebkāda pārvietošanās brīvība, pat ja viņas apturēšana un pārmeklēšana ir ilgusi tikai neilgu brīdi. Pietiek ar to, ka attiecīgā persona bija spiesta palikt tur, kur atradās, un pakļauties pārmeklēšanai (
43
) un ka atteikuma gadījumā tā tiktu apcietināta, aizturēta un/vai pret to tiktu uzsākta kriminālvajāšana (
44
). Policijas spēka izmantošana ir noteicošs elements šai kvalifikācijai, it īpaši, transportējot attiecīgo personu uz policijas iecirkni vai aizturot to šajā vietā (
45
). ECT ir uzskatījusi, ka liegums pamest policijas iecirkni bez atļaujas norāda uz piespiedu elementu, kas var atbilst ECPAK 5. panta 1. punkta c) apakšpunktā izvirzītajiem kritērijiem (
46
).
c) Pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai
91.
Tā kā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav precīzākas informācijas par situāciju, kādā AB atradās policijas iecirknī, šķiet svarīgi lūgt iesniedzējtiesu veikt nepieciešamās pārbaudes. Es uzskatu, ka, ja šī tiesa secinātu, ka pārmeklēšana notika pārbaudes uz ceļa laikā tādā situācijā kā šo secinājumu 84. punktā aprakstītā, tai vajadzētu spēt izslēgt Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punkta c) apakšpunktā nostiprināto tiesību uz advokāta palīdzību pārkāpumu. Proti, bez būtiskas AB rīcības brīvības ierobežošanas šādu situāciju, manuprāt, nevar kvalificēt kā “brīvības atņemšanu”.
92.
Turpretim iesniedzējtiesai principā vajadzētu būt iespējai secināt, ka minētās tiesības ir pārkāptas, gadījumā, ja pārmeklēšana būtu notikusi policijas iecirknī tādos apstākļos, kas veido “brīvības atņemšanu” atbilstoši šo secinājumu iepriekšējos punktos minētajiem kritērijiem. Paturot to prātā, jāprecizē, ka ECT judikatūrā jau izsenis ir atzīts, ka ārkārtas apstākļos juridisko palīdzību var atlikt vai uz laiku ierobežot. Taču no šīs judikatūras izriet, ka, pat ja ar nopietniem apsvērumiem izņēmuma gadījumā var attaisnot atteikumu izmantot advokāta palīdzību, šāds ierobežojums – lai kāds būtu tā attaisnojums – nedrīkst nepamatoti kaitēt tiesībām, kas izriet no ECPAK 6. panta (
47
).
93.
ECT ir uzsvērusi, ka principā tiesībām uz aizstāvību ir nodarīts neatgriezenisks kaitējums tad, ja apsūdzoši paziņojumi, kuri izdarīti, policijai veicot nopratināšanu bez iespējamas advokāta palīdzības, tiek izmantoti, lai pamatotu notiesāšanu (
48
). Tādēļ iesniedzējtiesai būs jānosaka, vai ar nopietniem apsvērumiem izņēmuma kārtā bija attaisnots tiesību izmantot advokāta palīdzību ierobežojums, visādā ziņā ņemot vērā šāda ierobežojuma ietekmi uz procesa vispārējo taisnīgumu. Šā vērtējuma nolūkā jānorāda, ka faktiskie apstākļi, kas izriet no lietas materiāliem, neatklāj nevienu nopietnu apsvērumu, ar ko varētu attaisnot juridiskās palīdzības atteikumu.
94.
Visbeidzot, pilnīguma labad jānorāda: tā kā administratīvā vai tiesu prakse parasti atspoguļo spēkā esošo valsts tiesisko regulējumu, ja vien runa nav par izolētu valsts tiesību pārkāpumu, secinājumiem, ko iesniedzējtiesa izdarīs no faktu vērtējuma, vajadzētu tai ļaut arī noteikt, vai Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punkta c) apakšpunkts nepieļauj aplūkoto valsts tiesisko regulējumu.
4. Atbilde uz trešo prejudiciālo jautājumu
95.
Iepriekš minēto iemeslu dēļ uz trešo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas atļauj veikt personas pārmeklēšanu un izņemt nelikumīgas vielas, neļaujot attiecīgai personai izmantot tiesības uz advokāta palīdzību bez nepamatotas kavēšanās, policijai veicot “nopratināšanu” (šī punkta a) apakšpunktā minētais notikums) vai pēc “brīvības atņemšanas” (c) apakšpunktā minētais notikums). Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietas apstākļi ietilpst vienā no šiem gadījumiem.
VI. Secinājumi
96.
Ņemot vērā visus minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Rayonen sad Lukovit (Lukovitas rajona tiesa, Bulgārija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Faktiskās situācijas, kurās tādi piespiedu līdzekļi kā personas pārmeklēšana un/vai mantas izņemšana ir veikti izmeklēšanas laikā pret personu, kura tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, ietilpst Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/48/ES (2013. gada 22. oktobris) par tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera procesā, par tiesībām uz to, ka pēc brīvības atņemšanas informē trešo personu, un par tiesībām, kamēr atņemta brīvība, sazināties ar trešām personām un konsulārajām iestādēm piemērošanas jomā.
2)
“Aizdomās turētā” jēdziens Direktīvu 2012/13 un 2013/48 izpratnē ir autonoms Savienības tiesību jēdziens. Personai, kura de facto tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, ir “aizdomās turētā” statuss šo direktīvu izpratnē, pat ja valsts tiesībās šāds procesuāls statuss nepastāv un aizdomās turētajai personai nav piešķirtas tiesības, kas tai pienākas. Minētās direktīvas nepieļauj tādus valsts tiesību aktus un praksi, saskaņā ar kuriem tiesības uz aizstāvību rodas tikai brīdī, kad attiecīgai personai formāli tiek piešķirts “apsūdzētās personas” statuss, un tas notiek kā priekšnosacījums valsts tiesībās paredzēto procesuālo tiesību un garantiju piemērošanai, pilnībā ievērojot izmeklēšanas iestādes, kurai nav pienākuma visdrīzākajā laikā informēt de facto aizdomās turēto personu par aizdomām saistībā ar viņu, rīcības brīvību.
3)
Savienības tiesības, it īpaši efektivitātes princips, neliedz dalībvalstij ierobežot pierādījumu iegūšanas piespiedu līdzekļu pārbaudi tiesā tikai attiecībā uz to formālo tiesiskumu, ja vēlāk kriminālprocesā tiesai, kas izskata lietu pēc būtības, ir iespēja pārbaudīt, ka ir garantētas attiecīgās personas tiesības, kas izriet no Direktīvām 2012/13 un 2013/48, lasot tās no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. panta skatpunkta.
4)
Direktīvas 2013/48 3. panta 2. punkts nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas atļauj veikt personas pārmeklēšanu un izņemt nelikumīgas vielas, neļaujot attiecīgai personai izmantot tiesības uz advokāta palīdzību bez nepamatotas kavēšanās, policijai veicot nopratināšanu vai pēc brīvības atņemšanas. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietas apstākļi ietilpst vienā no šiem gadījumiem.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2012, L 142, 1. lpp.
(
3
)	OV 2013, L 294, 1. lpp.
(
4
)	Zerouki‑Cottin, D., “À propos de la directive du 22 octobre 2013 relative au droit à l’avocat et de ses suites”, Revue internationale de droit pénal, 2014/3‑4, 85. sēj., 20. punkts; Suominen, A., “The sensitive relationship between the different means of legal integration: mutual recognition and approximation”, no: Brière, C., un Weyembergh, A. (red.), The Needed Balances in EU Criminal Law, Hart Publishing, Oksforda, 2017, 170. lpp.
(
5
)	Mans izcēlums.
(
6
)	Mans izcēlums.
(
7
)	Mans izcēlums.
(
8
)	Mans izcēlums.
(
9
)	Spriedums, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 38. punkts).
(
10
)	Skat. manu secinājumu lietā K.B. un F.S. (Jautājuma izvirzīšana pēc savas ierosmes krimināllietā) (C‑660/21, EU:C:2023:52) 25. punktu.
(
11
)	Spriedums, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 53. punkts). Mans izcēlums.
(
12
)	Mans izcēlums.
(
13
)	Spriedums, 2020. gada 12. marts, VW (Tiesības uz advokāta palīdzību neierašanās gadījumā) (C‑659/18, EU:C:2020:201, 25. un 26. punkts). Mans izcēlums.
(
14
)	Skat. šo secinājumu 41. punktu.
(
15
)	Spriedums, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 53. punkts). Mans izcēlums.
(
16
)	Skat. spriedumus, 2018. gada 5. jūnijs, Kolev u.c. (C‑612/15, EU:C:2018:392, 88. un 104. punkts); 2020. gada 12. marts, VW (Tiesības uz advokātu neierašanās gadījumā) (C‑659/18, EU:C:2020:201, 44. punkts); 2020. gada 14. maijs, Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, 71. punkts) un 2021. gada 21. oktobris, ZX (Apsūdzības raksta koriģēšana) (C‑282/20, EU:C:2021:874, 26. punkts).
(
17
)	Spriedums, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 57. punkts).
(
18
)	Spriedums, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 58. punkts). Mans izcēlums.
(
19
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 18. marts, Alassini u.c. (no C‑317/08 līdz C‑320/08, EU:C:2010:146, 49. punkts); 2013. gada 27. jūnijs, Agrokonsulting‑04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, 35. un 36. punkts) un 2022. gada 1. augusts, TL (Mutiskā tulka un rakstiskā tulkojuma neesamība) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, 75. punkts).
(
20
)	Skat. šo secinājumu 29. punktu.
(
21
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 13. jūnijs, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, 36. un 54. punkts) un pēc analoģijas spriedumu, 2018. gada 19. septembris, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 47. punkts).
(
22
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, 62. punkts).
(
23
)	Spriedumi, 1995. gada 14. decembris, Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, 14. punkts); 2007. gada 7. jūnijs, van der Weerd u.c. (no C‑222/05 līdz C‑225/05, EU:C:2007:318, 33. punkts), un 2019. gada 11. septembris, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, 42. punkts).
(
24
)	Spriedums, 2022. gada 28. jūnijs, Komisija/Spānija (Likumdevēja pieļauts Savienības tiesību pārkāpums) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 59. un 60. punkts).
(
25
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 21. novembris, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, 37. punkts).
(
26
)	Savos secinājumos lietā K.B. un F.S. (Norādīšana pēc savas ierosmes kriminālprocesā) (C‑660/21, EU:C:2023:52, 64. un 65. punkts) vērsu uzmanību uz to, ka Francijas tiesību akti kriminālprocesa jomā ļāva izslēgt informāciju un pierādījumus, kas iegūti, pārkāpjot Savienības tiesību noteikumus, šajā gadījumā Direktīvas 2012/13 3. un 4. pantu. Apgalvoju, ka šādu procesuālo noteikumu pastāvēšana nodrošina Savienības tiesību efektivitāti un iesniedzējtiesai noteiktais aizliegums pēc savas ierosmes izvirzīt iebildi par procesa spēkā neesamību, kas balstīta uz tiesību klusēt novēlotu paziņošanu apsūdzētajām personām – kas ir privāttiesisks spēkā neesamības pamats –, nepārkāpj efektivitātes principu.
(
27
)	Spriedums, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 143. punkts).
(
28
)	Spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, 44. un 45. punkts).
(
29
)	Spriedums, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 57. un 58. punkts).
(
30
)	Skat. šo secinājumu 53. punktu.
(
31
)	Skat. šo secinājumu 56. punktu.
(
32
)	Šajā nozīmē skat. Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Hart Publishing, Oksforda, 2022 (2. izd.), 267. lpp.
(
33
)	ECT spriedums, 2008. gada 27. novembris, Salduz pret Turciju (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, 55. punkts).
(
34
)	Skat. šo secinājumu 30. punktu.
(
35
)	Spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Kolev u.c. (C‑612/15, EU:C:2018:392, 104. punkts).
(
36
)	ECT spriedums, 2015. gada 23. aprīlis, François pret Franciju (CE:ECHR:2015:0423JUD002669011, 47. punkts).
(
37
)	ECT spriedums, 2012. gada 17. janvāris, Stanev pret Bulgāriju (CE:ECHR:2012:0117JUD003676006, 117. punkts).
(
38
)	ECT spriedums, 2005. gada 16. jūnijs, Storck pret Vāciju (CE:ECHR:2005:0616JUD006160300, 73. punkts).
(
39
)	ECT spriedums, 2017. gada 23. februāris, De Tommaso pret Itāliju (CE:ECHR:2017:0223JUD004339509, 80. punkts).
(
40
)	ECT spriedums, 2019. gada 9. aprīlis, Tarek un Depe pret Turciju (CE:ECHR:2019:0409JUD007047212, 53. punkts).
(
41
)	ECT spriedums, 2011. gada 21. jūnijs, Shimovolos pret Krieviju (CE:ECHR:2011:0621JUD003019409, 50. punkts).
(
42
)	ECT spriedums, 2013. gada 23. jūlijs, M.A. pret Kipru (CE:ECHR:2013:0723JUD004187210, 193. punkts).
(
43
)	ECT spriedums, 2016. gada 11. oktobris, Kasparov pret Krieviju (CE:ECHR:2016:1011JUD005365907, 46. punkts).
(
44
)	ECT spriedums, 2010. gada 12. janvāris, Gillan un Quinton pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2010:0112JUD000415805, 57. punkts).
(
45
)	ECT spriedums, 2008. gada 24. jūnijs, Foka pret Turciju (CE:ECHR:2008:0624JUD002894095, 78. punkts).
(
46
)	ECT spriedums, 2014. gada 26. jūnijs, Krupko un citi pret Krieviju (CE:ECHR:2014:0626JUD002658707, 36. punkts).
(
47
)	ECT spriedums, 2016. gada 13. septembris, Ibrahim un citi pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, 225. punkts).
(
48
)	ECT spriedums, 2017. gada 12. maijs, Simeonovi pret Bulgāriju (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, 116. punkts).