62007CC0569
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 18. martā (
1
)
Lieta C-569/07
HSBC Holdings plc un Vidacos Nominees Ltd
pret
The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs
“Netiešie nodokļi — Kapitāla piesaistīšana — 1,5% nodokļa uzlikšana akciju nodošanai vai emisijai, kas tiek veikta, izmantojot klīringu (“clearance service”)”
1.
Klīringa pakalpojumu sniedzēju (“clearance services”) uzdevumu var definēt kā akciju turēšanu. Pie šādiem pakalpojumiem it īpaši ir pieskaitāma paziņošana reģistram par akciju īpašumtiesībām un akciju pārvedumu, kas faktiski vienmēr paliek paša pakalpojuma sniedzēja pārvaldībā. Citiem vārdiem sakot, klīringa pakalpojumu sniedzēji ļauj vienkāršot, paātrināt un padarīt drošāku akciju iegādi un pārdošanu.
2.
Kontinentālajā Eiropā klīringa pakalpojumu sniedzēji ir ļoti izplatīti, bet tas tā nav Apvienotajā Karalistē, kur akciju pārveduma kārtība jau tradicionāli ir atšķirīga. Līdz ar to darījumiem, kas notiek ar klīringa pakalpojumu sniedzēju starpniecību, dalībvalsts piemēro savādāku nodokļu režīmu nekā tas, kurš ir raksturīgs akciju tirdzniecībai, ko veic saskaņā ar valsts teritorijā piemērojamām normām. Šī tiesvedība, kuras pamatā ir Londonas Special Commissioners (Īpašie komisāri) uzdotais prejudiciālais jautājums, dod iespēju novērtēt iepriekš minētā nodokļa uzlikšanas kārtības saderību ar Kopienu tiesībām.
3.
Precīzāk, Apvienotās Karalistes tiesiskais regulējums ir jāpārbauda gan atbilstoši Direktīvai 69/335 par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, gan atbilstoši Līguma noteikumiem par pamata brīvībām.
I — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
4.
Direktīva 69/335 (
2
) (turpmāk tekstā — “Direktīva”), kas ir galvenais atbilstošais atvasinātais tiesību akts šajā lietā, laika gaitā ir būtiski grozīta.
5.
Direktīvas izvirzītie mērķi ir skaidri noteikti tās “apsvērumos”, it īpaši pirmajā un otrajā apsvērumā, kurā ir noteikts:
“tā kā Līguma mērķis ir radīt ekonomisku savienību, kuras pamatiezīmes ir līdzīgas atsevišķu valstu iekšējā tirgus pamatiezīmēm, un tā kā viens no pamatnosacījumiem, lai to nodrošinātu, ir veicināt kapitāla [brīvu] apriti;
tā kā netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai un kuri pašlaik ir spēkā dalībvalstīs, tas ir, nodokļi, ko iekasē no kapitāla iemaksām uzņēmējsabiedrībās, kā arī vērtspapīru zīmognodevas, rada diskrimināciju, divkāršu [dubultu] nodokļu uzlikšanu un atšķirības, kas traucē brīvu kapitāla apriti un kas tālab ir jānovērš, saskaņojot nodokļus”.
6.
Ziņojumā, kurš 1964. gada 14. decembrī tika pievienots Komisijas un Padomes priekšlikumam, kas savukārt vēlāk kļuva par Direktīvu 69/335 (
3
), Komisija norādīja, ka gan kapitāla nodokļa, gan zīmognodevu pilnīga atcelšana būtu bijusi vislabākais risinājums, lai izveidotu brīvu kapitāla tirgu. Tomēr, ņemot vērā dalībvalstu iespējamo pretošanos šādam radikālam pasākumam, Komisija izvēlējās atcelt zīmognodevas un atstāt spēkā kapitāla nodokli, kuram tomēr jābūt saskaņotam Kopienu līmenī.
7.
Turklāt laika gaitā ar Direktīvā veiktajiem vairākiem grozījumiem tika atcelts sākotnēji paredzētais pienākums uzlikt kapitāla nodokli pēc saskaņotas likmes: pašreizējā Direktīvas 7. pantā tostarp ir paredzēts, ka dalībvalstis var piemērot maksimālo likmi 1% apmērā vai vienkārši vairs neuzlikt kapitāla nodokli vispār. Apvienotā Karaliste kapitāla nodokli atcēla 1988. gadā.
8.
Direktīvā ar kapitāla nodokli apliekamie darījumi 4. panta [1. punkta] c) apakšpunktā ir noteikti kā “kapitāla sabiedrības kapitāla palielināšana ar jebkādu aktīvu iemaksām”.
9.
Papildus tam, ka Direktīva ietver noteikumus par kapitāla nodokļa aprēķina un iekasēšanas kārtību, tā ietver arī vairākus aizliegumus nolūkā novērst kapitāla dubultu aplikšanu ar nodokli un zīmognodevu piemērošanu. It īpaši 10. un 11. pantā ir paredzēts:
“10. pants
Neskaitot kapitāla nodokli, dalībvalstis no uzņēmējsabiedrībām, apvienībām vai juridiskām personām, kas darbojas, lai gūtu peļņu, neiekasē nekādus nodokļus:
a)
par 4. pantā minētiem darījumiem;
b)
par iemaksām, aizdevumiem vai pakalpojumu sniegšanu, kas pieder pie 4. pantā minētiem darījumiem;
[..]
11. pants
Dalībvalstis neuzliek nekādus nodokļus:
a)
akciju, citu kapitāla daļu vai citu tā paša tipa vērtspapīru vai to sertifikātu izveidei, emisijai, kotēšanas sākšanai biržā, laišanai tirgū vai darījumiem ar tiem, neatkarīgi no tā, kas tos emitē;
[..].”
10.
Neņemot vērā norādītos aizliegumus, 12. pantā visām dalībvalstīm ir atļauts iekasēt īpašu nodokli, paredzot šādi:
“12. pants
1.   Neatkarīgi no 10. un 11. panta dalībvalstis var iekasēt:
a)
vērtspapīru pārvedumu nodokļus [par vērtspapīru nodošanu], neatkarīgi no tā, vai nodokļi ir uzlikti saskaņā ar nemainīgu likmi vai ne;
[..].”
B — Valsts tiesības
11.
Vērā ir jāņem Apvienotās Karalistes nodokļu tiesiskais regulējums, kas ir ietverts Finance Act 1986 (1986. gada Finanšu likums). Saskaņā ar tā 87. pantu akciju pārvedums ir apliekams ar “Stamp Duty Reserve Tax” (turpmāk tekstā — “SDRT”) 0,5% apmērā, kas ir maksājams par katru akciju pārvedumu.
12.
Tomēr šī likuma 96. panta izpratnē akciju ieviešana klīringa pakalpojumu sniedzējā ietver SDRT samaksu pēc 1,5% likmes. Savukārt turpmākam akciju pārvedumam, kura rezultātā akcijas tik un tā nonāk minētā klīringa pakalpojumu sniedzēja rīcībā, nekāds nodoklis uzlikts netiek.
13.
Finance Act 198697.A pantā ir paredzēts, ka klīringa pakalpojumu sniedzējs var izmantot “opciju” (“election”), noslēdzot vienošanos ar Apvienotās Karalistes nodokļu administrāciju. Šādas opcijas īstenošana nozīmē, ka SDRT ir jāmaksā nevis pēc 1,5% likmes, bet pēc parastās likmes 0,5% apmērā. Protams, šādā gadījumā nodoklis ir jāmaksā par katru atsevišķu akciju pārveduma darījumu. Lai varētu izmantot šo opciju, klīringa pakalpojumu sniedzējam ir jābūt meitas uzņēmumam vai aģentūrai Apvienotajā Karalistē vai alternatīvi tam ir jāieceļ savs “nodokļu pārstāvis” Apvienotajā Karalistē. Klīringa pakalpojumu sniedzējam turklāt ir jāizpilda vairāki tehniski noteikumi par SDRT aprēķināšanas, iekasēšanas un iegrāmatošanas kārtību.
II — Fakti, pamata prāva un prejudiciālais jautājums
14.
HSBC banka ir akciju sabiedrība ar juridisko adresi Londonā. 2000. gada jūnijā HSBC izteica publisku piedāvājumu visu Francijas bankas Crédit Commercial de France (turpmāk tekstā — “CCF”) akciju iegādei, kuras akcijas tika kotētas Parīzes Fondu biržā. Savā piedāvājumā HSBC piedāvāja CCF akcionāriem samaksāt par viņu akcijām naudā vai ar HSBC akcijām. Lai šo otro iespēju padarītu par pievilcīgāku Francijas tirgū aktīviem akcionāriem, HSBC nolēma savas akcijas nodot tirdzniecībai Parīzes Fondu biržā.
15.
Pamata prāvas faktisko apstākļu rašanās laikā, lai sabiedrību varētu kotēt Parīzes Fondu biržā, tai bija jāizmanto SICOVAM — klīringa pakalpojumu sniedzējs. Līdz ar to CCF akcionāri, kuri vēlējās pieņemt HSBC publisko pirkuma piedāvājumu, varēja izvēlēties saņemt šīs pēdējās sabiedrības akcijas tieši ar SICOVAM starpniecību, tādējādi šīs akcijas vēlāk varētu pārdot Parīzes Fondu biržā.
16.
Konkrētāk, HSBC akcijas, kuras tika cedētas ar SICOVAM starpniecību apmaiņā pret CCF akcijām, tika uzticētas nevis tieši SICOVAM, bet tās pārstāvim Apvienotajā Karalistē Vidacos. Šāda sabiedrība ir arī CREST (
4
) sistēmas dalībniece, tomēr brīdī, kad faktisko apstākļu laikā tā darbojās kā SICOVAM pārstāve, HSBC ar Vidacos (un SICOVAM) starpniecību pārdotās akcijas tika apliktas ar nodokli atbilstoši Finance Act 198696. pantam pēc 1,5% likmes.
17.
Lai savu pirkuma publisko piedāvājumu padarītu vēl pievilcīgāku CCF akcionāriem, HSBC uzņēmās veikt nodokļa (SDRT) samaksu pēc likmes 1,5% tiem CCF akcionāriem, kuri izvēlētos saņemt HSBC akcijas ar SICOVAM starpniecību. Tas atbilst vispārizplatītai praksei, tomēr, pamatojoties uz valsts tiesību sistēmu, nodokļa samaksas pienākums tehniski ir klīringa pakalpojumu sniedzējam.
18.
Tā rezultātā 2000. gada jūlijā HSBC pārskaitīja Apvienotās Karalistes nodokļu iestādēm vairāk nekā 27 miljonus sterliņu mārciņu kā SDRT samaksu pēc 1,5% likmes.
19.
Līdz ar to SDRT pēc 1,5% likmes tika samaksāts arī par tām HSBC akcijām, kuras iegādājās akcionāri, kuriem jau piederēja ar SICOVAM starpniecību iegādātas akcijas un kuri nolēma savas dividendes saņemt akcijās.
20.
Tomēr ar 2002. gada 18. oktobra vēstuli HSBC lūdza Apvienotās Karalistes nodokļu administrāciju atmaksāt samaksāto nodokli. Negatīvais nodokļu iestādes lēmums tika pārsūdzēts iesniedzējtiesā, kura, apšaubot tiesiskā regulējuma SDRT jomā saderību ar Kopienu tiesībām, ir uzdevusi Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai Padomes Direktīvas 69/335/EEK, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Direktīvu [85/303/EEK], 10. vai 11. pants vai EKL 43., 49. vai 56. pants, vai jebkura cita Eiropas Kopienu tiesību norma dalībvalstij (turpmāk tekstā — “pirmā dalībvalsts”) neļauj akciju pārvedumu vai emisiju klīringa pakalpojumu sniedzējam aplikt ar nodokli 1,5% apmērā, ja:
1)
pirmajā dalībvalstī nodibināta sabiedrība (turpmāk tekstā — “A sabiedrība”) piedāvā iegādāties fondu biržā kotētas citā dalībvalstī (turpmāk tekstā — “otrā dalībvalsts”) nodibinātas sabiedrības (turpmāk tekstā — “B sabiedrība”) akcijas apmaiņā pret A sabiedrības akcijām, emitējot tās otrās dalībvalsts fondu biržā;
2)
B sabiedrības akcionāriem ir izvēle saņemt A sabiedrības jaunās akcijas vai nu:
a)
akciju apliecības veidā, vai
b)
neapliecinātā veidā, izmantojot darījumu norēķinu sistēmu pirmajā dalībvalstī; vai
c)
neapliecinātā veidā, izmantojot klīringa pakalpojumu otrajā dalībvalstī;
3)
pirmās dalībvalsts tiesību akti īsumā noteic, ka:
a)
gadījumā, ja akcijas tiek emitētas akciju apliecības veidā (vai neapliecinātā veidā, izmantojot vērtspapīru darījumu sistēmu pirmajā dalībvalstī), nodoklis nav jāietur par akciju emisiju, bet par katru nākamo akciju pārvedumu, kad ieturams nodoklis saskaņā ar 0,5% likmi no pārveduma vērtības; bet
b)
akcijas klīringa pakalpojumu sniedzējam pārvedot vai emitējot neapliecinātas, tiek iekasēts nodoklis (ja akcijas tiek emitētas) saskaņā ar 1,5% likmi no emisijas vērtības vai (ja akcijas tiek pārvestas pret atlīdzību) saskaņā ar 1,5% likmi no pārveduma vērtības, vai (visos pārējos gadījumos) saskaņā ar 1,5% likmi no akciju vērtības un par tālāko akciju (vai tiesību uz akcijām) pārvedumu, ko veic, izmantojot klīringu, nodoklis netiek iekasēts;
c)
klīringa pakalpojumu sniedzējs, saņemot kompetentās nodokļu iestādes atļauju, drīkst izvēlēties, ka netiek iekasēts nodoklis par akciju pārvedumu vai emisiju klīringa pakalpojuma sniedzējam, bet tā vietā nodoklis tiek ieturēts par katru akciju pārvedumu, ko veic, izmantojot klīringu, saskaņā ar 0,5% likmi no pārveduma vērtības. Kompetentā nodokļu iestāde var prasīt (un pašlaik tā prasa) kā nosacījumu savas piekrišanas sniegšanai par šādu izvēli, ka klīringa pakalpojumu sniedzējam, kas vēlas izdarīt šādu izvēli, jāizveido un jāuztur spēkā pasākumi (kurus nodokļu iestāde uzskata par apmierinošiem), lai klīringa pakalpojuma ietvaros ieturētu nodokli un lai ievērotu vai nodrošinātu to regulējošo noteikumu ievērošanu.
4)
otrās dalībvalsts fondu biržā spēkā esošie pasākumi noteic, ka visas tās teritorijā emitētās akcijas jātur neapliecinātā veidā, izmantojot vienu klīringa pakalpojuma sniedzēju, kas nodibināts otrā dalībvalstī, kura īpašnieks nav izdarījis iepriekš minēto izvēli?”
III — Par prejudiciālo jautājumu
A — Ievads
21.
SDRT1_5% apmērā saderība ar Kopienu tiesībām ir jāizvērtē no diviem aspektiem, kā to ir norādījusi iesniedzējtiesa savā jautājumā. Pirmkārt, ir jāpārbauda, vai šāds nodoklis ir pieļaujams atbilstoši Direktīvai 69/335 un it īpaši atbilstoši tās 10. un 11. pantam. Otrkārt, ir arī jāpārbauda, vai minētais nodoklis ir saderīgs ar Līgumā paredzētām pamata brīvībām uzņēmējdarbības, pakalpojumu sniegšanas un kapitāla aprites jomā. Skaidrības labad abus šīs problēmas aspektus es pārbaudīšu atsevišķi.
22.
Tomēr man šķiet, ka vispirms ir jāuzsver, ka visi lietas dalībnieki piekrīt, ka aplūkojamais nodoklis nav kapitāla nodoklis Direktīvas 69/335 4. panta izpratnē. Kapitāla nodoklis, kā jau tika norādīts, Apvienotajā Karalistē tika atcelts 1988. gadā.
23.
Turklāt, kā tika apstiprināts tiesas sēdē, tiek apgalvots, ka HSBC akcijas, kuras tika ieviestas ar SICOVAM starpniecību, lai tās tālāk tiktu nodotas kā samaksa par CCF akcijām, ir jaunas akcijas, kas atbilst kapitāla palielināšanai.
B — Par saderību ar Direktīvu 69/335
24.
Aplūkojamam nodoklim problemātiski Direktīvas 69/335 panti ir 10. un 11. pants. Šīs tiesību normas ir palikušas neskartas kopš direktīvas pirmās versijas un ir izstrādātas galvenokārt, lai novērstu to, ka dalībvalstis varētu ieviest zīmognodevas papildus kapitāla nodoklim vai uzlikt kapitālam dubultu nodokli.
25.
It īpaši 10. pantā ir paredzēts, ka darījumiem, kas ir norādīti Direktīvas 4. pantā, tostarp, kā jau ir norādīts, “kapitāla sabiedrības kapitāla palielināšanai ar jebkādu aktīvu iemaksām”, var uzlikt tikai kapitāla nodokli, bet ne visus citus nodokļus.
26.
Turklāt atbilstoši Direktīvas 11. pantam nekādi nodokļi (pat ne kapitāla nodoklis) netiek uzlikts darījumiem, kuru starpā ir “akciju izveide, emisija, kotēšanas sākšana biržā, laišana tirgū vai darījumi ar tām”.
27.
Tādējādi, piemēram, jaunu akciju emisijas gadījumā emisijai nevar uzlikt nodokli 11. panta izpratnē, bet summām, kuras tiek pārskaitītas par akcijām, kas patiešām ir kapitāls, var uzlikt kapitāla nodokli, ja to ir paredzējusi attiecīgā dalībvalsts (4. pants), tomēr to nevar darīt vienlaicīgi ar citu nodokli (10. pants).
28.
Tomēr, no otras puses, 12. pantā ir noteikts, ka “neatkarīgi no 10. un 11. panta” dalībvalstis tostarp “var iekasēt vērtspapīru pārveduma nodokļus”  (
5
).
29.
Šajā lietā iesniedzējtiesa norāda iespējamo Apvienotās Karalistes tiesību aktu pretrunu ar Direktīvas 10. un 11. pantu. Tomēr man šķiet, ka, lai gan faktiski abas tiesību normas šeit var būt nozīmīgas, pareizāk būtu pamatoties uz 11. pantu, jo — SDRT ieviešanas veida dēļ — tas ir saistīts nevis ar kapitāla darījumu, bet vispārīgā veidā ar darījumiem, kas pieder 11. panta a) punktā norādītajai grupai (šajā gadījumā, kā tas ir redzams, it īpaši ar akciju emisiju). Turklāt SDRT ir piemērojams neatkarīgi no tā, vai emitētās akcijas ir emitētas no jauna.
30.
Apvienotās Karalistes valdība, kuru attiecībā uz šo īpašo aspektu atbalsta arī Komisija, uzskata, ka SDRT1_5% apmērā var pamatot kā nodokli, kurš tiek uzlikts akciju pārvedumam Direktīvas 12. panta izpratnē; līdz ar to, pamatojoties uz šo pašu normu, ir pieņemami atļaut piemērot SDRT0_5% apmērā akciju pārvedumam, kas notiek bez klīringa pakalpojumu sniedzēja starpniecības.
31.
Tomēr atšķirība starp SDRT1_5% un 0,5% apmērā ir ievērojama. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tās ir ne tikai atšķirīgas likmes, bet tāpēc, ka SDRT0_5% apmērā tiek iekasēts par katru atsevišķu vērtspapīru pārveduma darījumu, bet [SDRT] 1,5% apmērā ir jāmaksā tajā brīdī, kad vērtspapīrus izdod klīringa pakalpojumu sniedzējs, un turpmāku akciju īpašumtiesību nodošanu, kā rezultātā tās paliek klīringa pakalpojumu sniedzēja rīcībā, ar nodokli neapliek.
32.
Lai atjaunotu SDRT1_5% apmērā pēc “nodokļa par vērtspapīru pārvedumu” piemēra Direktīvas 12. panta izpratnē, Apvienotā Karaliste apgalvo, ka SDRT1_5% apmērā tiktu piemērots pārvedumam, kas notiek “sezonas biļetes” (“season ticket”) veidā. Tā kā Apvienotās Karalistes nodokļu iestādēm būtu problemātiski izsekot vērtspapīru pārvedumam, tiklīdz tie ir nodoti klīringa pakalpojumu sniedzējam, atbilstošs kompromiss būtu uzlikt priekšnodokli 1,5% apmērā, ko aprēķina pēc iespējamā vērtspapīru skaita trīs pārveduma darījumos klīringa pakalpojumu sniedzēja iekšienē. Citiem vārdiem sakot, SDRT1_5% apmērā būtu vienkārši avansā ieturēts nodoklis par nākotnē veiktu akciju pārvedumu. No otras puses, Anglijas Karaliste norāda, ka klīringa pakalpojumu sniedzējiem vienmēr ir iespēja izmantot paredzēto opciju Finance Act 97.A panta izpratnē, ar ko “parastā”SDRT uzlikšanas kārtība 0,5% apmērā tiek piemērota visiem darījumiem.
33.
Man Apvienotās Karalistes nostāja šķiet nepieņemama šādu iemeslu dēļ.
34.
Pirmkārt, SDRT1_5% apmērā ir jāmaksā vienam nodokļu maksātājam, kurš praksē ir tā pati persona, kas emitē un/vai nodod akcijas, lai gan tehniski pasīvais nodokļa subjekts ir pats klīringa pakalpojumu sniedzējs. Tātad aplūkojamajā lietā nodokli pilnībā samaksāja HSBC. Savukārt “parastajā”SDRT sistēmā nodokli katrā vērtspapīru pārveduma gadījumā maksā cita persona, proti, tā, kura ikreiz pārdod akcijas. Citiem vārdiem sakot, ja akciju emisija notiek klīringa pakalpojumu sniedzējā, tad tikai vienai personai ir jāmaksā nodoklis (1,5%), kurš savukārt “parastajā” sistēmā ir sadalīts starp vairākām personām, katrai no tām maksājot 0,5%.
35.
Otrkārt, “īpašo”SDRT1_5% apmērā, kas ir jāmaksā brīdī, kad vērtspapīri tiek ieviesti klīringa pakalpojumu sniedzējā, aprēķina un maksā, pamatojoties uz vērtspapīru vērtību brīdī, kas tie tiek ieviesti sistēmā. To var aprēķināt arī, pamatojoties to uz maksimālo vai minimālo vērtību — gadījumos, kad šie paši vērtspapīri vēlāk tiek nodoti, paliekot klīringa pakalpojumu sniedzēja rīcībā. Acīmredzot gadījumā, kad SDRT tiek iekasēts par katru atsevišķu darījumu, nodokli aprēķina, pamatojoties uz vērtspapīra vērtību tā pārveduma brīdī.
36.
Treškārt, nav skaidrs, kādēļ SDRT, kas jāmaksā akciju ieviešanas brīdī klīringa pakalpojumu sniedzējā, likmei būtu jābūt 1,5%, kas ir trīs reizes lielāka par maksājamo likmi “parastajā” sistēmā par katru vērtspapīru pārvedumu. Apvienotā Karaliste apgalvo, ka likme tika noteikta, pieņemot vidējo rādītāju attiecībā uz vērtspapīru trīs pārveduma darījumiem, kuri tiktu veikti pēc akciju ieviešanas klīringa pakalpojumu sniedzējā. Tomēr netiek norādīts, uz kādu elementu pamata ir veikts šāds aprēķins un kādu iemeslu dēļ likme 1,5% apmērā ir vairāk atbilstoša, nekā, piemēram, likme 1% vai 2% apmērā. Tā tas vēl jo vairāk tāpēc, ka atbilstoši iesniedzējtiesas lēmumam vairāk nekā 40% HSBC akciju, kas nodotas ar SICOVAM starpniecību, tika izņemti no klīringa pakalpojumu sniedzēja sistēmas divas nedēļas vēlāk, lai tās pārdotu Londonas Fondu biržā, tiem vēlāk piemērojot SDRT0_5% apmērā par katru darījumu. Citiem vārdiem sakot, SDRT noteikšana 1,5% apmērā šķiet zināmā mērā patvaļīga (
6
).
37.
Visbeidzot, jānorāda arī, ka, ja pirmajam vērtspapīru pārvedumam sekojošie pārvedumi tiktu veikti ārpus Apvienotās Karalistes, kas ir ļoti ticami, ņemot vērā, ka šie vērtspapīri tika ieviesti klīringa pakalpojumu sniedzējā ar nolūku, iespējams, atvieglot to pārvedumu uz ārvalstīm, SDRT1_5% apmērā būtu nodokļa par vērtspapīru pārvedumu priekšapmaksa, kuras uzlikšanas kompetence Apvienotai Karalistei nav pilnībā skaidra.
38.
Manuprāt, ar šiem apsvērumiem vien jau pietiek, lai nepieļautu SDRT atjaunošanu 1,5% apmērā kā “nodokļa [par vērtspapīru pārvedumu nākotnē] priekšapmaksu”. Neskarot jautājumu par nodokļa likmi, šādu iepriekšēju nodokļa maksājumu nevar uzskatīt par tādas summas samaksu, kas būtu aprēķināta uz citādākas ar nodokli apliekamas bāzes, un jo vairāk, kas būtu jāmaksā pasīvam subjektam. Kā tika atzīmēts jau iepriekš, atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai nodokļa kvalificēšana Kopienu tiesību izpratnē būtu jāveic, pamatojoties uz objektīvām paša nodokļa īpašībām, neatkarīgi no veida, kādā tas tiek kvalificēts valsts tiesiskajā regulējumā (
7
).
39.
Katrā ziņā, kad akciju ieviešana klīringa pakalpojumu sniedzējā ir pirmais darījums ar šīm akcijām pēc to emisijas, kā tas ir šajā gadījumā, ir jānorāda, ka, lai piemērotu Direktīvas 12. panta izpratnē pamatotu nodokli, izvairoties no 11. pantā norādītā aizlieguma, no juridiskā viedokļa ir noteikti jānošķir vērtspapīru emisija (ko neapliek ar nodokli Direktīvas 11. panta izpratnē) no pirmā to pārveduma. Tādējādi šādu pirmo pārvedumu, kas būtu to ietveršana klīringa pakalpojumu sniedzējā, varētu aplikt ar nodokli, pamatojoties uz Direktīvas 12. pantu.
40.
Kaut gan akciju emisijas nošķiršana no pirmā pārveduma konceptuāli ir iespējama, Tiesa skaidri ir noliegusi šādu iespēju 2004. gada 15. jūlija spriedumā lietā Komisija/Beļģija (
8
). It īpaši minētā sprieduma 33. punktā tā apstiprināja, ka, “lai Direktīvas 69/335 11. panta a) apakšpunktam būtu lietderīga iedarbība, jēdzienā “emisija” šīs normas kontekstā ir jāietilpst vērtspapīru pirmreizējai iegūšanai to emisijas ietvaros”. Kā norādījis ģenerāladvokāts Ticano [Tizzano] savos secinājumos (
9
) un kā Tiesa to ir apstiprinājusi sprieduma 32. punktā, “atļaut uzlikt nodokļus vai nodevas sākotnēji emitētu vērtspapīru pirmreizējai iegūšanai faktiski nozīmētu uzlikt nodokļus pašai emisijai, jo attiecībā uz kapitāla piesaistīšanu tā ir visa operācijas kopuma neatņemama daļa. Praksē vērtspapīru emisija pati par sevi ir nepietiekama un tai ir nozīme tikai tad, kad šie vērtspapīri pāriet ieguvēju īpašumā”.
41.
Tostarp Tiesa arī skaidri apstiprināja vajadzību šauri (
10
) interpretēt Direktīvas 12. pantu kā atkāpes normu un šajā pantā paredzēto izņēmumu izsmeļošo raksturu (
11
).
42.
Līdz ar to es uzskatu, ka, ja notiek pirmais jaunās emisijas akciju pārveduma darījums, SDRT1_5% apmērā nevar uzskatīt par pārveduma nodokli Direktīvas 12. panta izpratnē, un tādēļ tas ir nodoklis par akciju emisiju, kuru aizliedz Direktīvas 11. pants.
43.
Es pat neuzskatu par vajadzīgu šajā kontekstā izskatīt Direktīvas 12. panta kā atkāpes normas vai, tieši pretēji, ierobežojumu normas raksturu attiecībā uz šīs Direktīvas 10. un 11. pantā paredzētiem gadījumiem; šādam aspektam, kaut gan tas ir interesants un varbūt arī tas ir jāpaskaidro, patiesībā šeit nav nozīmes (
12
).
44.
Tāpat nevar piekrist argumentam, ko Apvienotā Karaliste pakārtoti norāda gadījumā, ja Tiesa uzskatītu par piemērojamu šajā lietā norādīto judikatūru lietā Komisija/Beļģija, saskaņā ar kuru SDRT1_5% apmērā būtu jāuzskata par nodokļa avansu par kapitāla pārvedumu nākotnē, kas notiek pēc pirmās akciju ieviešanas klīringa pakalpojumu sabiedrības sistēmā. Pirmkārt, šāds gadījums šķiet pilnībā samākslots jau no brīža, kad nodoklis skaidri ir iekasējams saistībā ar akciju ieviešanu klīringa pakalpojumu sabiedrības sistēmā. Otrkārt, turklāt šāda veida situācija vēl jo vairāk izgaismotu problēmas, kuras es jau norādīju iepriekš, un tostarp beigu beigās nodoklis būtu jāmaksā, to aprēķinot uz triju pieņemto darījumu bāzes, par to, kas tai brīdī vairs nemaz nav viens no šiem trijiem darījumiem.
45.
Turklāt, pat ja arī klīringa pakalpojumu sniedzēja sistēmā ieviestās akcijas nav to jauna emisija, man šķiet nepieņemami SDRT1_5% apmērā pamatot ar Direktīvas 12. pantu. Neatkarīgi no aizlieguma aplikt ar nodokli pirmo akciju pārvedumu pēc to emisijas — aizlieguma, kas tādā gadījumā nebūtu piemērojams, — spēkā paliktu iebildumi, kurus es esmu norādījis iepriekš attiecībā uz grūtībām piekrist “sezonas biļetes” pieejai. Arī tādā gadījumā vienīgajam nodokļu maksātājam būtu jāsamaksā nodoklis, kurš parasti (“parastā” sistēmā) būtu jāmaksā citiem nodokļu maksātājiem, no kuriem pirmais nodokļu maksātājs to nevar atprasīt. Turklāt arī tādā gadījumā nodoklis tiktu aprēķināts, pamatojoties uz akciju vērtību, kas var būt stipri atšķirīga no to vēlākās faktiskās vērtības, proti, kas tām ir brīdī, kurā parasti būtu jāmaksā nodoklis. Citiem vārdiem sakot, es nepiekrītu, ka nodoklis, kas būtu jāmaksā par pārvedumu nākotnē, tiek uzskatīts par avansu un to aprēķina iepriekš.
46.
Vienīgā atšķirība no jaunas emisijas akcijām ir tajā, ka jau pastāvošu akciju gadījumā “parastā”SDRT sistēmā nodoklis būtu 0,5%. Kā jau tika norādīts, savukārt akciju pirmās emisijas gadījumā “parastais”SDRT nav jāmaksā: līdz ar to jau pastāvošu akciju gadījumā maksājamais nodoklis faktiski būtu nevis 1,5%, bet 1%.
47.
Attiecībā uz jau pastāvošu akciju pārvedumu vienīgais iespējamais jautājums principā attiecas uz nodokļa uzlikšanas aizlieguma piemērošanu šādam darījumam, ko paredz Direktīvas 11. panta daļa, kurā ir noteikts aizliegums uzlikt nodokli “akciju izveidei, emisijai, kotēšanas sākšanai biržā, laišanai tirgū vai darījumiem ar tiem”. Tomēr man šķiet, ka Tiesas judikatūrā var atrast skaidru norādi uz šo izpratni (
13
).
48.
Tādējādi, noslēdzot šo savas analīzes daļu, uzskatu, ka SDRT1_5% apmērā kārtību nevar uzskatīt par saderīgu ar Direktīvu 69/335. Tas it īpaši attiecas uz gadījumu, kad akciju ieviešana klīringa pakalpojumu sniedzēja sistēmā notiek uzreiz pēc to emisijas, kā tas tika pārbaudīts šajos secinājumos; tomēr, kā jau tika norādīts, es uzskatu, ka pamata argumentācija ir piemērojama arī jau pastāvošo akciju pārveduma gadījumam. Nekādā veidā nevar uzskatīt, ka SDRT1_5% apmērā ir nākotnē maksājamā nodokļa par vērtspapīru pārvedumu priekšapmaksa Direktīvas 12. panta izpratnē.
49.
Šie apsvērumi ir pietiekami, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem. Tomēr kompetences ietvaros, it īpaši gadījumā, ja Tiesa neatbalstītu manu direktīvas interpretāciju, es šo jautājumu īsi pārbaudīšu no primāro tiesību viedokļa.
C — Par saderību ar pamatbrīvībām
50.
Tātad pašreiz ir jāpārbauda, vai nodokli par akcionāru vērtspapīru pārvedumu, ko principā Direktīvas 12. pants atļauj, drīkst leģitīmi iekasēt dažādos veidos, kā tas ir SDRT gadījumā, turklāt ja pārvedums notiek ar klīringa pakalpojumu sniedzēja starpniecību (
14
). It īpaši ir jājautā, vai objektīvā atšķirība, kas raksturo “parastu” darījumu un darījumu ar klīringa pakalpojumu sniedzēja starpniecību, ir tāda, kas var pamatot tādas Apvienotās Karalistes sistēmā paredzētās atšķirības kā “vienreizēju” augstākas nodokļa likmes maksājuma pienākumu un visa nodokļa samaksas noteikšanu vienam nodokļu maksātājam. Visbeidzot, būtu jāpārbauda, vai jebkurā gadījumā klīringa pakalpojumu sniedzējiem atzītā opcijas iespēja atbilstoši Finance Act 198697.A pantam ir tomēr pietiekama, lai kliedētu iespējamās šaubas par saderību ar Kopienu tiesisko regulējumu.
1) Par saderību ar Līguma normām
51.
Šīs lietas ievaros lietas dalībnieki par iespējamo problēmu ir uzskatījuši aplūkojamo valsts tiesību normu saderību ar trim dažādiem primāro tiesību noteikumiem: runa ir it īpaši par EKL 43. pantu, kas nosaka brīvību veikt uzņēmējdarbību, EKL 49. pantu attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību un, visbeidzot, EKL 56. pantu par kapitāla brīvu apriti.
52.
Attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību HSBC uzskata, ka publiskais piedāvājums CCF akciju iegādei konkretizēja HSBC vēlmi izveidot stabilu uzņēmumu Francijā: līdz ar to SDRT1_5% apmērā piemērošana būtu šādu pamattiesību ierobežojums.
53.
Savukārt, lai atzītu, ka Lielbritānijas tiesību akti nepamatoti ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību, SICOVAM būtu jābūt tiesībām sniegt pakalpojumus Apvienotās Karalistes teritorijā.
54.
Visbeidzot, attiecībā uz kapitāla brīvu apriti HSBC apgalvo, ka Lielbritānijas nodokļu tiesību normas pārkāpa attiecīgos Līguma noteikumus, jo tās ierobežoja piekļuvi Parīzes Fondu biržai ar to, ka, lai to izdarītu, bija jāizmanto SICOVAM pakalpojumi.
55.
Vispirms, manuprāt, jānorāda, ka noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību šeit nav nozīmes. Tiek ņemts vērā tas, kā ir norādīts iepriekš, ka SDRT1_5% apmērā maksā nevis klīringa pakalpojumu sniedzējs, kas tehniski varētu būt pasīvais nodokļu maksātājs, bet tā persona, kas ievieš akcijas šajā pakalpojumu sniedzējā (šinī gadījumā HSBC). Līdz ar to attiecīgais nodoklis praktiski tikai netiešā veidā skar pakalpojumu sniedzēju intereses, proti, klīringa pakalpojumu sniedzēju intereses. Turklāt tas, ka SICOVAM ir viens pastāvīgs references punkts Apvienotajā Karalistē, proti, Vidacos, šķiet, ir saistīts drīzāk ar situāciju, saistībā ar kuru spriedums ir jātaisa valsts tiesai, nevis ar pakalpojumu sniegšanas brīvību vai brīvību veikt uzņēmējdarbību (
15
). Turklāt vēl var norādīt, ka šis pats pirmais Direktīvas 69/335 “apsvērums” skaidri norāda tikai vienu uz no pamatbrīvībām, proti, uz kapitāla aprites brīvību.
56.
Līdz ar to ir jāatgādina, ka SDRT pārbaude, ņemot vērā primārās tiesības, būtu jāveic, pamatojoties tikai uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un kapitāla aprites brīvību. Tiesai jau ir bijusi iespēja vienlaikus pārbaudīt valsts tiesību normu saderību ar abām iepriekš minētajām brīvībām (
16
).
57.
Nav strīda par to, ka atbilstoši judikatūrai sabiedrības, kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, kapitāla daļu pirkšana, kā rezultātā pircējiem tiek garantēta skaidra ietekme uz lēmumu pieņemšanu un uz sabiedrības pārvaldi, var ietilpt Līguma normu par brīvību veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomā (
17
). Šajā lietā tomēr iespējamais brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums tieši izriet no kapitāla brīvas aprites ierobežojumiem. Līdz ar to vispirms tiks pārbaudīts kapitāla brīvas aprites ierobežojums: gadījumā, ja tiks konstatēts, ka pastāv nesaderība ar šo pirmo pamatbrīvību, nemaz nebūs vajadzības aplūkot saderību ar brīvību veikt uzņēmējdarbību (
18
).
58.
Neapšaubāms ir tas, ka uz finanšu darījumiem, par ko ir pamata lieta, parasti attiecas kapitāla brīva aprite. Kā jau tika norādīts, Līgumā nav kapitāla brīvas aprites definīcijas, bet Tiesa bieži vien kā norādi ir izmantojusi Direktīvā 88/361 (
19
) noteikto nomenklatūru, kurā neapšaubāmi ir ietveramas darbības saistībā ar akciju pirkšanu un pārdošanu.
59.
Šķiet nenoliedzami, ka aplūkojamais Lielbritānijas tiesiskais regulējums un it īpaši SDRT1_5% apmērā piemērošana gadījumā, kad akcionāru vērtspapīri tiek ieviesti klīringa pakalpojumu sniedzēja sistēmā, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums, kuram principā ir piemērojams EKL 56. pantā paredzētais aizliegums.
60.
Pirmkārt, Tiesa precizēja, ka valsts tiesību norma ir pretrunā EKL 56. pantam, un pat nav vajadzības pārbaudīt, vai tā ir diskriminējoša, jau tāpēc vien, ka tā attur citas dalībvalstis veikt ieguldījumus (
20
). Turklāt tika skaidri noteikts, ka aizliegti ir ne tikai tie ierobežojumi, kas ir paredzēti, lai atturētu nerezidentus veikt ieguldījumus kādā dalībvalstī, bet arī tie, kuri var atturēt minētās dalībvalsts rezidentus veikt ieguldījumus citās valstīs (
21
).
61.
Kā skaidri norādīja iesniedzējtiesa, klīringa pakalpojumu sniedzēji gandrīz nav zināmi Apvienotajā Karalistē, bet tie ir diezgan populāri kontinentālajā Eiropā, un dažos gadījumos tiem ir īsts monopols fondu biržas tirdzniecībā, līdz ar to nav apšaubāms tas, ka aplūkojamais Lielbritānijas tiesiskais regulējums var kavēt kapitāla brīvu apriti.
2) Par iespēju pamatot ierobežojumu
62.
Pēc tam, kad ir pierādīts, ka uz aplūkojamām valsts tiesību normām attiecas aizliegums radīt kapitāla brīvas aprites ierobežojumus EKL 56. panta izpratnē, ir jāpārbauda, vai tās tomēr var būt pamatotas, it īpaši ņemot vērā EKL 58. pantu. Šajā sakarā Tiesas pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka valsts tiesību normai, lai tā būtu pamatota, ir jābūt atbilstošai, lai garantētu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un tā nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, ievērojot samērīguma principu (
22
).
63.
Tomēr šajā lietā ir ļoti maz diskutēts par iespējamiem pamatojumiem, uz kuriem bāzējas Lielbritānijas tiesību normās noteiktie ierobežojumi. Ja neņem vērā Apvienotās Karalistes apgalvojumu, ka SDRT1_5% apmērā varētu pamatot ar vajadzību garantēt efektīvu uzraudzību nodokļu jomā, tad pārējā daļā lietas dalībnieki būtībā ir koncentrējušies uz tās opcijas īpašībām, kuru klīringa pakalpojumu sniedzējs var izmantot saskaņā ar Finance Act 198697.A pantu.
64.
Tomēr ir jānorāda, ka pati par sevi opcijas pastāvēšana nekādā veidā nav saistīta ar iespēju pamatot kapitāla aprites brīvības ierobežojumus. No loģikas viedokļa tas, kas būtu jājautā attiecībā uz opciju, ir, vai tās pastāvēšana gadījumā, ja opcijas kārtība ir saderīga ar Kopienu tiesībām, var neitralizēt iespējamo valsts tiesiskā regulējuma prettiesiskumu EKL 56. panta izpratnē: tomēr šis jautājums katrā ziņā ir jānošķir no jautājuma par iespējamo kapitāla brīvas aprites ierobežojumu pamatojumu. 97.A pantā paredzēto opciju es aplūkošu šo secinājumu pēdējā daļā.
65.
Tātad Apvienotā Karaliste apgalvo, ka atšķirīgais nodokļu režīms, kas ir paredzēts gadījumam, ja šādas akcijas tiek ieviestas klīringa pakalpojumu sniedzēja sistēmā, esot pamatots ar vajadzību garantēt efektīvu uzraudzību nodokļu jomā.
66.
Manuprāt, šāds pamatojums nav pieņemams. Pirmkārt, Apvienotā Karaliste nenorāda, kādu iemeslu dēļ tik stingrs pasākums būtu vienīgais, ar ko var nodrošināt efektīvu uzliktā nodokļa samaksu, un kādēļ ar nevienu citu mazāk stingru mehānismu šos mērķus nevarētu sasniegt.
67.
Tomēr, otrkārt, neatkarīgi no tā, vai nodokļa samaksas garantēšanai ir pieejamas mazāk ierobežojošas sistēmas, man šķiet, ka šeit var atkārtot apsvērumus, kas minēti iepriekš, analizējot saderību ar Direktīvu 69/335, proti, ka SDRT1_5% apmērā nevar sava rakstura dēļ uzskatīt par nodokļa, kas būs jāmaksā par vērtspapīru īpašumtiesību nodošanu nākotnē, priekšapmaksu. Tas it īpaši attiecas uz gadījumu, kad runa ir par nodokli, kurš ir jāmaksā atšķirīgam nodokļu maksātājam, nevis tam, kurš maksā “parasto” nodokli par pārvedumu; bet te rodas arī citi iepriekš minētie problēmjautājumi (
23
). Citiem vārdiem sakot, prasība garantēt nodokļu uzraudzību nepamato to, ka nodoklis ir jāmaksā citam nodokļu maksātājam, nevis tam, kam tas parasti jāmaksā.
68.
Līdz ar to es uzskatu, ka SDRT1_5% apmērā ir pretrunā EKL 56. pantam.
3) Vai opcijas tiesības izslēdz diskriminācijas pastāvēšanu?
69.
Pēdējais jautājums, kurš jāuzdod šajā stadijā, ir saistīts ar to, vai opcijas tiesību pastāvēšana Finance Act 97.A panta izpratnē atļauj “neitralizēt”SDRT1_5% apmērā pretrunu Direktīvai 69/335 un Līgumam. Citiem vārdiem sakot un vispārīgāk, šeit ir jājautā, vai gadījumā, kad pastāv Kopienu tiesībām pretējs tiesisks regulējums, iespēja izmantot opciju, kā rezultātā kļūst piemērojams atšķirīgs tiesiskais regulējums, kas tiek uzskatīts par saderīgu ar Kopienu tiesībām, vispārīgā veidā izslēdz prettiesiskuma pastāvēšanu.
70.
Lietas dalībnieki ir diskutējuši par opcijas iespēju gan savu rakstveida, gan mutvārdu apsvērumu lielākajā daļā. Gan HSBC, gan Komisija uzskata, ka Lielbritānijas tiesiskajā regulējumā noteiktie nosacījumi opcijas izdarīšanai ir pārmērīgi un nelietderīgi stingri un tiem ir nesamērīga ietekme. Savukārt Apvienotā Karaliste apgalvo, ka šādi nosacījumi atbilst tiem, kas tiek izvirzīti personām, kuras Lielbritānijas tirgū parasti veic akciju nodošanu, un kas ir obligāti, lai garantētu pareizu SDRT0_5% apmērā iekasēšanu par katru vērtspapīru pārvedumu.
71.
Tomēr es uzskatu, ka detalizēta noteikto opcijas izmantošanas prasību un to samērīguma pārbaude šajā stadijā patiesībā nav nepieciešama. Jānorāda, ka opcijas kārtība, kas hipotētiski ir atbilstošāka Kopienu tiesībām, ir tieši “opcija”. Citiem vārdiem sakot, opcijas piemērošanai ir vajadzīga aktīva dalība, kuras neesamības gadījumā tiek piemērots Kopienu tiesībām pretrunā esošs tiesiskais regulējums. Jo vairāk, kā esmu norādījis iepriekš, tiesības izmantot opciju ir atzītas nevis tai personai, kurai varētu būt vislielākā interese to darīt, proti, tai, kura nodod akcionāru vērtspapīrus, bet klīringa pakalpojumu sniedzējiem, kuri praktiski nemaksā SDRT vispār. Starp citu pastāv gadījumi, kuros, kā tas ir šajā gadījumā, klīringa pakalpojumu sniedzējam savā reģistrācijas valstī ir likumīga monopola situācija, tātad pēdējā pārbaudē šādam pakalpojumu sniedzējam nav patiešām nekāda stimula izmantot opcijas tiesības.
72.
Situācija atšķirtos, ja kārtība, kas nosaka SDRT samaksu 0,5% apmērā arī tad, kad akcijas tiek ieviestas klīringa pakalpojumu sniedzēja sistēmā, būtu nevis opcija, bet parasti piemērojamā sistēma. Šādā gadījumā būtu vienkārši jāuzdod jautājums par to prasību pietiekamību un samērīgumu, kas no tehniskā viedokļa izvirzītas pašam klīringa pakalpojumu sniedzējam: ja šādas prasības nav nesamērīgas, tad kārtība būtu saderīga ar Kopienu tiesībām.
73.
Tomēr šajā lietā attiecībā uz konkrētiem faktiskajiem apstākļiem šķiet, ka opcijas izmantošanas prasību detalizēta pārbaude nav vajadzīga.
IV — Secinājumi
74.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai uz Special Commissioners uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvas 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, 11. pants nepieļauj tādus nodokļu tiesību aktus, kādi tiek aplūkoti šajā lietā, kuros akciju emisija klīringa pakalpojumu sniedzējā tiek aplikta ar nodokli 1,5% apmērā tā vietā, lai tai tiktu piemērots parasti valsts tiesībās piemērojamais nodoklis par pārvedumu 0,5% apmērā.
(
1
)	Oriģinālvaloda — itāļu.
(
2
)	Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīva 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai (OV L 249, 25. lpp.).
(
3
)	IV/COM(64) 526, galīgā redakcija.
(
4
)	CREST, kā izriet no lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, ir akciju tirdzniecības pārvaldības sabiedrība Apvienotajā Karalistē. Runa nav par klīringa pakalpojumu sniedzēju (“clearance service”), bet par sistēmu akciju tirdzniecībai (“settlement system”), kurā akciju īpašnieka vārds kļūst zināms arī ārpusē, it īpaši tāpēc, ka tas tiek reģistrēts sabiedrības reģistros. Turpretim klīringa pakalpojumu sniedzēju gadījumā akciju īpašnieks ir zināms tikai no sabiedrības iekšējiem reģistriem.
(
5
)	Jānorāda, ka dažās direktīvas valodu versijās, it īpaši vācu un dāņu valodas versijās, 12. pantā izņēmumi ir attiecināti tikai uz darījumiem fondu biržā, nevis vispār uz visiem vērtspapīru pārveduma darījumiem. Tomēr Tiesa ir apstiprinājusi vajadzību vienveidīgi interpretēt 12. pantu atbilstoši vairākumam valodu versiju, atzīstot tomēr, ka izņēmums ir piemērojams visiem nodokļiem, kas attiecas uz vērtspapīru pārvedumiem. Skat. 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C-236/97 Codan (Recueil, I-8679. lpp., 22.–30. punkts). Jaunā Padomes 2008. gada 12. februāra Direktīva 2008/7/EK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai (OV L 46, 11. lpp.), kura aizstāja Direktīvu 69/335, sākot no 2009. gada 1. janvāra, šķiet, tagad pilnībā ir izslēgusi šo jautājumu (sal. ar tās 6. pantu).
(
6
)	Pats par sevi ir saprotams, ka tam, ka šādos gadījumos uzliktie nodokļi var būt labvēlīgāki potenciālajiem ieinteresētajiem nodokļu maksātājiem, nav nozīmes: skat., piemēram, 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C-141/99 AMID (Recueil, I-11619. lpp., 27. punkts) un 2007. gada 22. marta spriedumu lietā C-383/05 Talotta (Krājums, I-2555. lpp., 31. punkts).
(
7
)	Skat., piemēram, 2002. gada 19. marta spriedumu lietā C-426/98 Komisija/Grieķija (Recueil, I-2793. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra) un 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C-46/04 Aro Tubi Trafilerie (Krājums, I-3009. lpp., 26. punkts).
(
8
)	Lieta C-415/02 (Recueil, I-7215. lpp.).
(
9
)	Sniegti 2004. gada 15. janvārī (skat. it īpaši 39.–41. punktu).
(
10
)	Iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 37. punkts.
(
11
)	1988. gada 2. februāra spriedums lietā 36/86 Dansk Sparinvest (Receuil, 409. lpp., 9. punkts) un 1993. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C-71/91 un C-178/91 Ponente Carni un Cispadana Costruzioni (Receuil, I-1915. lpp., 24. punkts).
(
12
)	Uz šo aspektu īpaši norādīja HSBC, kuras argumenti man tomēr nešķiet noteicoši. Saistībā ar šo jautājumu skat. ģenerāladvokāta Hēlhuda [Geelhoed] 2005. gada 16. jūnijā sniegtos secinājumus (26.–30. punkts) un ģenerāladvokātes Trstenjakas [Trstenjak] 2007. gada 8. martā sniegtos secinājumus (54.–58. punkts) lietā C-466/03 Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft (2007. gada 28. jūnija spriedums, Krājums, I-5357. lpp.). Minētā sprieduma 58. punktu varētu izmantot kā argumentu, lai interpretētu 12. pantu kā ierobežojumu, nevis kā atkāpi. Šādu interpretāciju varētu arī apstiprināt, ņemot vērā, ka jaunās Direktīvas 2008/7 6. pantā daudzās valodu versijās, kaut arī ne itāļu valodā, ir pazudis skaidrais “atkāpes” apstiprinājums. Tomēr nav strīda par to, ka, piemēram, 2006. gada 7. septembra spriedumā lietā C-193/04 Organon Portuguesa (Krājums, I-7271. lpp., 20. punkts) Tiesa skaidri izteica savu viedokli par Direktīvas 69/335 12. pantu kā par atkāpi no 10. un 11. panta.
(
13
)	Skat. iepriekš 12. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Organon Portuguesa. It īpaši skat. 18.–20. punktu, kurā Tiesa atzīst, ka 11. pantā paredzētais aizliegums principā attiecas uz notāra honorāru, kas ir paredzēts akciju pārvešanas gadījumā (bet nav jaunu akciju emisijas gadījumā). It īpaši 19. punkts attiecas uz gadījumu, kad kāds akciju pārvedums vispārīgi ietilpst 11. panta piemērošanas jomā. Pēc analoģijas skat. arī 1998. gada 27. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-31/97 un C-32/97 Fuerzas Eléctricas de Catalunya (Recueil, I-6491. lpp., 17. un 18. punkts), kurā Tiesa aplūkoja Direktīvas 11. panta b) punktā noteikto aizliegumu uzlikt nodokli aizņēmuma atmaksas maksājumiem.
(
14
)	Kā es jau norādīju iepriekš, šī analīze par Lielbritānijas tiesību aktu saderību ar primārām Kopienu tiesībām ir balstīta uz pieņēmumu par to saderību ar Direktīvu 69/335; kaut arī, kā norādīts, es nepiekrītu šādam atskaites punktam.
(
15
)	Tāpat nevar aizmirst, ka EKL 50. pantā pakalpojumu definīcija ir ierobežota, iekļaujot tajā tikai tās darbības, uz kurām “neattiecas noteikumi par preču, kapitāla un personu brīvu apriti”.
(
16
)	1999. gada 1. jūnija spriedums lietā C-302/97 Konle (Recueil, I-3099. lpp., 22. punkts).
(
17
)	2007. gada 6. decembra spriedums lietā C-298/05 Columbus Container Services (Krājums, I-10451. lpp., 29. un 30. punkts).
(
18
)	Skat. 2002. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-367/98 Komisija/Portugāle (Recueil, I-4731. lpp., 56. punkts) un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Konle, 55. punkts.
(
19
)	Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīva 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu (OV L 178, 5. lpp.). Attiecībā uz to, kā Tiesa izmanto šo direktīvu, lai definētu kapitāla aprites brīvības piemērošanas jomu, skat., piemēram, 1999. gada 16. marta spriedumu lietā C-222/97 Trummer un Mayer (Recueil, I-1661. lpp., 21. punkts) un iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 37. punkts.
(
20
)	Iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Portugāle, 45. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
21
)	2006. gada 23. februāra spriedums lietā C-513/03 van Hilten-van der Heijden (Krājums, I-1957. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
22
)	1995. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās C-163/94, C-165/94 un C-250/94 Sanz de Lera u.c. (Recueil, I-4821. lpp., 23. punkts), 2000. gada 14. marta spriedums lietā C-54/99 Église de scientologie (Recueil, I-1335. lpp., 18. punkts) un iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Portugāle, 49. punkts. Skat. arī vispārīgāk 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C-55/94 Gebhard (Recueil, I-4165. lpp., 37. punkts).
(
23
)	Skat. iepriekš 32.–41. punktu.