62015CC0696
ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES
[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE] SECINĀJUMI,
sniegti 2016. gada 21. decembrī (
1
)
Lieta C‑696/15 P
Čehijas Republika
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Transports – Direktīva 2010/40/ES – Inteliģento transporta sistēmu ieviešana autotransporta jomā – Pilnvaru deleģēšana Eiropas Komisijai – Deleģētā regula (ES) Nr. 885/2013 – Informācijas pakalpojumu sniegšana saistībā ar drošām stāvvietām kravas automobiļiem un komerciālajiem transportlīdzekļiem – Deleģētā regula (ES) Nr. 886/2013 – Dati un procedūras, lai lietotājiem nodrošinātu vispārēju ar ceļu satiksmes drošību saistītu bezmaksas informāciju – Apgalvotā Komisijas pilnvaru deleģēšanas robežu pārsniegšana
I – Ievads
1.
Ar savu apelācijas sūdzību Čehijas Republika prasa atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 8. oktobra spriedumu Čehijas Republika/Komisija (
2
) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa noraidīja divas tās prasības atcelt Deleģēto regulu (ES) Nr. 885/2013 (
3
) un Deleģēto regulu (ES) Nr. 886/2013 (
4
) (turpmāk tekstā abas kopā – “apstrīdētās regulas”), kuras Eiropas Komisija pieņēma, lai papildinātu Direktīvu 2010/40/ES (
5
) par inteliģento transporta sistēmu (turpmāk tekstā – “ITS”) ieviešanu autotransporta jomā.
2.
Es iesaku Tiesai noraidīt šo apelācijas sūdzību turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ.
II – Tiesiskais regulējums
A – Direktīva 2010/40
3.
Direktīvas 2010/40 preambulas 3., 7. un 18. apsvērumā ir noteikts:
“(3)
Inteliģentās transporta sistēmas (ITS) ir progresīvas lietotnes, kurām gan nepiemīt inteliģence kā tāda, tomēr to mērķis ir nodrošināt novatoriskus pakalpojumus attiecībā uz dažādiem transporta veidiem un satiksmes vadību un dot iespēju dažādiem lietotājiem labāk piekļūt informācijai un drošāk, saskaņotāk un gudrāk izmantot transporta tīklus.
(7)
Lai nodrošinātu koordinētu un efektīvu ITS ieviešanu visā Savienībā, būtu jāizstrādā specifikācijas, tostarp, attiecīgā gadījumā, standarti, kas nosaka turpmākos noteikumus un procedūras. Pirms specifikāciju pieņemšanas Komisijai būtu jānovērtē to atbilstība dažiem noteiktiem principiem, kas izklāstīti II pielikumā. Prioritāte vispirms būtu jāpiešķir četrām galvenajām ITS izstrādes un ieviešanas jomām. [..]
(18)
Tādām galvenajām iesaistītajām personām kā ITS pakalpojumu sniedzējiem, ITS lietotāju apvienībām, transporta un iekārtu operatoriem, ražošanas nozares pārstāvjiem, sociālajiem partneriem, profesionālajām apvienībām un vietējām iestādēm vajadzētu būt iespējai konsultēt Komisiju par komerciālajiem un tehniskajiem aspektiem, kas saistīti ar ITS ieviešanu Savienībā. Lai to paveiktu, Komisijai, nodrošinot ciešu sadarbību ar ieinteresētajām personām un dalībvalstīm, būtu jāizveido ITS konsultatīvā grupa.[..]”
4.
Direktīvas 2010/40 4. panta 1) un 17) punktā ir iekļautas šādas definīcijas:
“1)
[..] “ITS” ir tādas sistēmas, kurās informācijas un sakaru tehnoloģijas izmanto autotransporta jomā, ietverot infrastruktūru, transportlīdzekļus un lietotājus, un satiksmes un mobilitātes pārvaldībā, kā arī lai nodrošinātu saskarni ar citiem transporta veidiem;
17)
“specifikācija” ir saistošs pasākums, ar ko paredz noteikumus, ietverot prasības, procedūras vai jebkādus citus atbilstīgus noteikumus.”
5.
Šīs direktīvas 5. pantā “ITS ieviešana” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka specifikācijas, ko Komisija pieņēmusi saskaņā ar 6. pantu, atbilstīgi II pielikumā izklāstītajiem principiem piemēro ITS lietotnēm un pakalpojumiem, kad tie tiek ieviesti. Šīs tiesības neskar tiesību aktus, kas pieņemti saskaņā ar 6. panta 2. punkta otro daļu.
[..]”
6.
Direktīvas 2010/40 6. pantā “Specifikācijas” ir noteikts:
“1.   Komisija vispirms pieņem specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu ITS ieviešanas un izmantošanas sadarbspēju, savietojamību un nepārtrauktību attiecībā uz prioritārajām darbībām.
2.   Komisija tiecas pieņemt specifikācijas vienai vai vairākām prioritārajām darbībām līdz 2013. gada 27. februārim.
Vēlākais dienā, kad pagājuši 12 mēneši pēc to specifikāciju pieņemšanas, kas vajadzīgas noteiktai prioritārai darbībai, Komisija, iepriekš veikusi ietekmes novērtējumu, ietverot izmaksu un ieguvumu analīzi, vajadzības gadījumā saskaņā ar LESD 294. pantu iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei priekšlikumu par šīs prioritārās darbības izvēršanu.
3.   Pēc tam, kad ir pieņemtas prioritārajām darbībām vajadzīgās specifikācijas, Komisija pieņem specifikācijas, nodrošinot ITS ieviešanas un izmantošanas sadarbspēju, savietojamību un nepārtrauktību citām darbībām prioritārajās jomās.
4.   Attiecīgā gadījumā un atbilstīgi specifikācijas jomai specifikācijā ietver vienu vai vairākus šāda veida noteikumus:
a)
funkcionālos noteikumus, kas apraksta dažādu iesaistīto personu uzdevumus un informācijas plūsmu starp šīm personām;
b)
tehniskos noteikumus, kas nodrošina tehniskos līdzekļus, lai izpildītu darbības noteikumus;
c)
organizatoriskos noteikumus, kas apraksta dažādu iesaistīto personu procesuālās saistības;
d)
pakalpojumu noteikumus, kas apraksta ITS lietotnēm un pakalpojumiem pakalpojumu saturu un to dažādos līmeņus.
5.   Neskarot procedūras saskaņā ar Direktīvu 98/34/EK, specifikācijās attiecīgā gadījumā nosaka apstākļus, kādos dalībvalstis drīkst, paziņojušas par to Komisijai, paredzēt papildu noteikumus ITS pakalpojumu sniegšanai visā to teritorijā vai teritorijas daļā, ja minētie noteikumi netraucē sadarbspējai.
6.   Specifikācijas attiecīgā gadījumā pamato uz jebkuru no standartiem, kas minēti 8. pantā.
Attiecīgā gadījumā specifikācijās paredz atbilstības novērtēšanu saskaņā ar Lēmumu Nr. 768/2008/EK.
Specifikācijas atbilst II pielikumā izklāstītajiem principiem.
7.   Pirms specifikāciju pieņemšanas Komisija veic ietekmes novērtējumu, ietverot izmaksu un ieguvumu analīzi.”
7.
Direktīvas 2010/40 7. pantā “Deleģētie akti” ir noteikts:
“1.   Komisija var pieņemt deleģētus aktus attiecībā uz specifikācijām saskaņā ar LESD 290. pantu. Pieņemot šādus deleģētos aktus, Komisija rīkojas saskaņā ar attiecīgiem šīs direktīvas noteikumiem, jo īpaši ar 6. pantu un II pielikumu.
2.   Atsevišķu deleģēto aktu pieņem katrai no prioritārajām darbībām.
[..]”
B – Deleģētā regula Nr. 885/2013
8.
Atbilstīgi Deleģētās regulas Nr. 885/2013 1. pantam “ar šo regulu nosaka specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu savietojamību, sadarbspēju un nepārtrauktību, Savienības līmenī saskaņā ar Direktīvu [2010/40] ieviešot un izmantojot informācijas pakalpojumu saistībā ar drošām stāvvietām kravas automobiļiem un komerciālajiem transportlīdzekļiem”.
9.
Deleģētās regulas Nr. 885/2013 3. pantā, kas attiecas uz informācijas pakalpojumu sniegšanas prasībām, ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nosaka teritorijas, kurās satiksmes un drošības nosacījumu dēļ nepieciešama informācijas pakalpojumu ieviešana saistībā ar drošām stāvvietām.
Tās nosaka arī prioritāras zonas, kurās tiks nodrošināta dinamiska informācija.
2.   Informācijas pakalpojumu sniegšana atbilst 4.–7. pantā noteiktajām prasībām.”
10.
Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. pantā “Novērtējums par atbilstību prasībām” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis izraugās valsts struktūru, kuras kompetencē ir novērtēt, vai pakalpojumu sniedzēji, stāvlaukumu apsaimniekotāji un ceļu pārvaldītāji ir izpildījuši 4.–7. pantā noteiktās prasības. Šī struktūra ir objektīva un neatkarīga no minētajām personām, kas jāvērtē.
Divas vai vairākas dalībvalstis var izraudzīties kopīgu reģionālu struktūru, kuras kompetencē ir novērtēt atbilstību minētajām prasībām to teritorijās.
Dalībvalstis paziņo par izraudzīto struktūru Komisijai.
2.   Visi pakalpojumu sniedzēji iesniedz izraudzītajām struktūrām deklarāciju par to atbilstību 4.–7. pantā noteiktajām prasībām.
[..]
3.   Izraudzītās struktūras pēc nejaušības principa izlases veidā pārbauda vairāku publiskā un privātā sektora pakalpojumu sniedzēju un stāvlaukumu apsaimniekotāju deklarāciju pareizību un pieprasa pierādījumus par atbilstību 4.–7. pantā noteiktajām prasībām.
Pakalpojuma kvalitāti var novērtēt arī, izmantojot lietotāju komentārus.
Izraudzītās struktūras katru gadu attiecīgajām valsts iestādēm iesniedz ziņojumu par iesniegtajām deklarācijām, kā arī par veikto izlases veida pārbaužu rezultātiem.”
C – Deleģētā regula Nr. 886/2013
11.
Atbilstīgi Deleģētās regulas Nr. 886/2013 1. pantam “ar šo regulu nosaka specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu savietojamību, sadarbspēju un nepārtrauktību datu un procedūru ieviešanai un izmantošanai, lai lietotājiem, ja iespējams, bez maksas nodrošinātu vispārējas ar ceļu satiksmes drošību saistītas informācijas minimumu Savienības līmenī saskaņā ar Direktīvu [2010/40]”.
12.
Deleģētās regulas Nr. 886/2013 5. pantā par informācijas pakalpojumu sniegšanu ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nosaka Eiropas ceļu tīkla posmus, kur satiksmes un drošības nosacījumu dēļ jāievieš vispārējas ar ceļu satiksmes drošību saistītas informācijas minimuma pakalpojums.
Tās paziņo par šiem ceļa posmiem Komisijai.
2.   Informācijas pakalpojuma sniegšana atbilst prasībām, kas noteiktas 6.–8. pantā.”
13.
Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. pantā “Novērtējums par atbilstību prasībām” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis izraugās objektīvu un neatkarīgu valsts struktūru, kuras kompetencē ir novērtēt, vai publiskā un privātā sektora ceļu pārvaldītāji, pakalpojumu sniedzēji un raidorganizācijas, kas sniedz satiksmes informāciju, ir izpildījuši 3.–8. pantā minētās prasības. Divas vai vairākas dalībvalstis var izraudzīties kopīgu struktūru, kuras kompetencē ir novērtēt atbilstību šīm prasībām to teritorijā.
Dalībvalstis paziņo par šīm valsts struktūrām Komisijai.
2.   Publiskā un privātā sektora ceļu pārvaldītāji, pakalpojumu sniedzēji un raidorganizācijas, kas sniedz satiksmes informāciju, iesniedz valstu izraudzītajām struktūrām savu identifikācijas informāciju un aprakstu par to sniegtajiem informācijas pakalpojumiem, un deklarāciju par 3.–8. pantā minēto prasību ievērošanu.
[..]
3.   Izraudzītās valsts struktūras pēc nejaušības principa izlases veidā pārbauda vairāku publiskā un privātā sektora ceļu pārvaldītāju, pakalpojumu sniedzēju un raidorganizāciju, kas sniedz satiksmes informāciju, deklarāciju pareizību un pieprasa pierādījumu par atbilstību 3.–8. pantā noteiktajām prasībām.
Izraudzītās valsts struktūras reizi gadā valsts iestādēm iesniedz ziņojumu par iesniegtajām deklarācijām un par veikto izlases veida pārbaužu rezultātiem.”
III – Pārsūdzētais spriedums
14.
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2013. gada 12. decembrī, Čehijas Republika cēla divas prasības atcelt apstrīdētās regulas.
15.
Šo prasību atcelt regulas pamatojumam Čehijas Republika izvirzīja trīs pamatus. Pirmais pamats attiecas uz Direktīvas 2010/40 7. panta 1. punkta, skatīta kopā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktu un 6. pantu, noteikumu pārkāpumu, jo, pieņemot apstrīdētās regulas, Komisija esot pārsniegusi šajās tiesību normās paredzētās pilnvaras. Otrais pamats attiecās uz LESD 290. panta noteikumu pārkāpumu, jo Komisija, pieņemot apstrīdētās regulas, esot pārsniegusi savas šajā pantā paredzētās pilnvaras pieņemt neleģislatīvus deleģētus aktus. Trešais pamats attiecās uz LES 13. panta 2. punkta noteikumu pārkāpumu, jo Komisija, pieņemot apstrīdētās regulas, esot pārkāpusi tai līgumos piešķirtās pilnvaras.
16.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja katru no šiem pamatiem un līdz ar to noraidīja abas prasības kopumā.
IV – Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
17.
Čehijas Republikas prasījumi Tiesai galvenokārt ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
pilnībā atcelt apstrīdētās regulas un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
18.
Pakārtoti, Čehijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt Deleģētās regulas Nr. 885/2013 3. panta 1. punktu, 8. pantu un 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kā arī Deleģētās regulas Nr. 886/2013 5. panta 1. punktu, 9. pantu un 10. panta 1. punkta a) apakšpunktu, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
19.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest Čehijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V – Vērtējums
20.
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam Čehijas Republika izvirza trīs pamatus, kurus es secīgi izskatīšu turpmāk tekstā.
A – Par pirmo pamatu, kas attiecas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu
21.
Savā pirmajā pamatā Čehijas Republika norāda, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu, pārsūdzētā sprieduma 39.–43. punktā norādot, ka apstrīdētajās regulās nav noteikts dalībvalstu pienākums ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus to teritorijā.
22.
Šie pārsūdzētā sprieduma punkti attiecas uz Vispārējās tiesas veikto atcelšanas pirmā pamata pirmās daļas izskatīšanu, uz ko atsaucas Čehijas Republika. Tā apgalvoja, ka Komisija ir pārkāpusi to pilnvaru robežas, kuras tai piešķirtas ar Direktīvu 2010/40, apstrīdētajās regulās nosakot pienākumu ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus, lai gan ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktu dalībvalstīm ir piešķirtas pilnvaras pieņemt lēmumus par šādu ieviešanu. Vispārējā tiesa noraidīja šo daļu, pamatojot ar to, ka apstrīdētajās regulās nav noteikts šāds ieviešanas pienākums, pretēji Čehijas Republikas apgalvotajam.
23.
Čehijas Republika atgādina Tiesas judikatūru, atbilstīgi kurai tiesiskās noteiktības princips prasa, lai Savienības tiesību normas būtu skaidras un precīzas un to iedarbība būtu paredzama, lai tādējādi ieinteresētās personas varētu novērtēt savu juridisko situāciju un attiecības, ko regulē Savienības tiesības (
6
).
24.
Tā izvirza trīs argumentus, lai pierādītu, ka pārsūdzētā sprieduma 39.–43. punktā ir pārkāpts šis princips.
25.
Vispirms, no apstrīdētajām regulām izrietot, ka tās jāpiemēro visās dalībvalstīs, pretēji tam, ko nosprieda Vispārējā tiesa. It īpaši šajās regulās esot iekļauts klasisks noteikums attiecībā uz visu tajās ietverto elementu obligāto raksturu un to tiešo piemērošanu visās dalībvalstīs. Turklāt Komisijas paskaidrojuma rakstos par minētajam regulām (
7
) esot norādīts, ka Komisija mēģina noteikt ITS lietotņu un pakalpojumu ieviešanas pienākumu visās dalībvalstīs. Tādējādi Vispārējās tiesas secinājums par apstrīdēto regulu nepiemērojamību dalībvalstīs, kuras nav veikušas šādu ieviešanu, esot pretrunā to formulējumam un Komisijas nodomam, tās pieņemot.
26.
Es uzskatu, ka šis arguments ir jānoraida kā nepamatots. Pirmkārt, kā uzsvēra Komisija, apstrīdētajās regulās nav neviena noteikuma, ar kuru nepārprotami būtu noteikts šāds ieviešanas pienākums.
27.
Otrkārt, no abu šo regulu 1. panta un Direktīvas 2010/40 5. panta 1. punkta var secināt, ka tās tiek piemērotas dalībvalstī tikai tad, ja tā ir pieņēmusi lēmumu veikt ITS lietotņu un pakalpojumu ieviešanu.
28.
Patiešām, abu minēto regulu 1. pantā ir precizēts, ka katrā no tām ir noteiktas specifikācijas “saskaņā ar Direktīvu [2010/40]”. Šīs direktīvas 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstu pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai piemērotu Komisijas pieņemtās specifikācijas, “neskar katras dalībvalsts tiesības pieņemt lēmumus par to veikto ITS lietotņu un pakalpojumu ieviešanu savā teritorijā”.
29.
No apvienota šo normu lasījuma izriet, ka apstrīdētajās regulās ir noteiktas dažas specifikācijas, tomēr neapstrīdot katras dalībvalsts tiesības pieņemt lēmumu par ITS lietotņu un pakalpojumu ieviešanu tās teritorijā. Es vēl precizēšu, ka šīs regulas papildina Direktīvu 2010/40, kā to Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 40. punktā, un tajās nav nevienas normas, ar ko tiktu grozīta šīs direktīvas 5. panta 1. punkta piemērošanas joma, kā to ir norādījusi arī Vispārējā tiesa šā sprieduma 41. punktā.
30.
Es neuzskatu par nepieciešamu izskatīt paskaidrojuma rakstus attiecībā uz apstrīdētajām regulām, jo iepriekš minēto normu saturs nepārprotami izriet no to formulējuma.
31.
Pakārtoti es tomēr norādu, ka šajos paskaidrojuma rakstos ir iekļauts vairāku scenāriju salīdzinājums, kuros paredzēta ITS lietotņu un pakalpojumu ieviešana dažās vai visās dalībvalstīs. Protams, abos šajos rakstos Komisija saskaņā ar šo scenāriju izmaksu un ieguvumu salīdzinošo analīzi secina, ka ieviešana visās dalībvalstīs būtu vēlamāka. Tomēr nav neviena elementa, no kura izrietētu, ka šis scenārijs ir tas, kurš tiešām ir iekļauts Komisijas sagatavotajos priekšlikumos regulai. Šajā ziņā paskaidrojuma rakstā attiecībā uz Deleģēto regulu Nr. 886/2013 ir precizēts, ka “Direktīvā [2010/40] ir noteiktas sešas prioritārās darbības specifikāciju pieņemšanai un vajadzības gadījumā to obligātai ieviešanai” (
8
). Manuprāt, šis precizējums norāda uz to, ka Komisijai, pieņemot šo regulu, nebija nolūka noteikt ieviešanas pienākumu.
32.
Tāpēc es uzskatu, ka no paskaidrojuma rakstiem par apstrīdētajām regulām nevar secināt, ka Komisijai bija nodoms ar šo regulu pieņemšanu noteikt dalībvalstīm ieviešanas pienākumu.
33.
No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 39.–43. punktā atzīstot, ka apstrīdētajās regulās dalībvalstīm nav noteikts pienākums ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus.
34.
Otrkārt, Čehijas Republika kritizē pārsūdzētā sprieduma 40. punktu, jo Vispārējā tiesa esot kļūdaini atzinusi, ka apstrīdēto regulu nepiemērojamība dažās dalībvalstīs šajā regulās skaidri nav jānorāda, pamatojot ar to, ka šī nepiemērojamība izriet no Direktīvas 2010/40. Tādējādi Vispārējā tiesa esot atzinusi, ka deleģēto aktu piemērojamība esot jāsecina, par pamatu ņemot nevis to formulējumu, bet gan pamata leģislatīvā akta interpretāciju.
35.
Čehijas Republika piebilst, ka deleģēta akta skaidri formulēto saturu, kas ir pretrunā pamata leģislatīvajam aktam, nevar labot, interpretējot deleģēto aktu atbilstīgi pamata leģislatīvajam aktam. Šāda atbilstoša interpretācija esot iespējama tikai tad, ja tā nav contra legem, proti, ja zemāka līmeņa juridiskajā tekstā ir pieļauta šāda interpretācija.
36.
Es uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 40. punktā nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka apstrīdētās regulas jāskata pamata leģislatīvā akta, kas ir Direktīva 2010/40, gaismā. Šī interpretācijas metode, manā skatījumā, izriet no attiecībām starp pamata leģislatīvo aktu, ar kuru it īpaši nosaka tiesiskā regulējuma pamatelementus, un deleģēto aktu, ar kuru atbilstīgi LESD 290. pantam Komisija ir tiesīga papildināt vai grozīt dažus nebūtiskus šā leģislatīvā akta elementus. Tiesai jau bija iespēja šajā sakarā precizēt, ka deleģētu pilnvaru piešķiršanas mērķis ir tādu noteikumu pieņemšana, kuri iekļaujas ar pamata leģislatīvo aktu paredzētajā tiesiskajā regulējumā (
9
). Saistībā ar šo lietu kā piemēru var minēt to, ka ir acīmredzams, ka jēdziens “specifikācija”, kas izmantots apstrīdētajās regulās, ir jāinterpretē atbilstīgi tai definīcijai, kāda sniegta Direktīvas 2010/40 4. panta 17) punktā (
10
).
37.
Turklāt, tā kā ne no viena attiecīgā noteikuma nevar secināt, ka ar šīm regulām dalībvalstīm būtu noteikts pienākums ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus, Vispārējā tiesa apstrīdētās regulas nav interpretējusi contra legem (
11
).
38.
Treškārt, Čehijas Republika izvirza apgalvojumu, ka ar pārsūdzēto spriedumu dalībvalstīm esot radīta juridiski nenoteikta situācija, kad tās piemēro deleģētu aktu, ja tās nevar paļauties uz šajā aktā skaidri formulētajiem noteikumiem, lai paredzētu tos noteikumus, kas tām jāpiemēro, un pienākumus, kas no tiem izriet. Praksē dalībvalstis tādējādi esot spiestas prasību par atcelšanu iesniegt termiņā, kāds noteikts LESD 263. pantā, ja no deleģētā akta normām izriet, ka tā piemērošanas joma pārsniedz to, kas ir paredzēts pamata leģislatīvajā aktā. Ja šādas prasības atcelt nav, tad dalībvalstis faktiski zaudējot iespēju atsaukties uz deleģētā akta nelikumību tiesvedībā, kuru uzsāk Komisija par pienākuma neizpildi, pamatojoties uz LESD 258. pantu (
12
).
39.
Šis arguments ir jānoraida, jo tā pamatā atkārtoti ir kļūdainā premisa, atbilstīgi kurai apstrīdēto regulu normas nosakot dalībvalstīm ieviešanas pienākumu pretēji Direktīvas 2010/40 5. panta 1. punktam (
13
).
40.
Jāpiebilst, ka dalībvalstīm ir jānovērtē, vai deleģētā akta piemērošanas joma pārsniedz to, kas paredzēts pamata leģislatīvajā aktā, un attiecīgā gadījumā jāiesniedz prasība par atcelšanu termiņā, kas norādīts LESD 263. pantā. Šis noteikums, kas izriet no tiesiskās aizsardzības līdzekļiem Savienības tiesā, nevar tikt uzskatīts par tiesiskās drošības principa pārkāpumu, kā to interpretējusi Tiesa (
14
).
41.
Tā kā Čehijas Republika neizvirzīja nekādu citu argumentu, lai pierādītu tiesiskās drošības principa pārkāpumu, pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
B – Par otro pamatu, kas attiecas uz LES 13. panta 2. punkta, skatīta kopā ar LESD 290. pantu, pārkāpumu
42.
Savā otrajā pamatā Čehijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi LES 13. panta 2. punkta un LESD 290. panta noteikumus, pārsūdzētā sprieduma 63. punktā atzīstot, ka Komisiju tad, kad tā pieņem deleģētus aktus, neierobežo pamata leģislatīvajā aktā skaidri noteiktā pilnvaru joma.
43.
Šī apgalvotā kļūda tiesību piemērošanā negatīvi ietekmējot pārsūdzētā sprieduma 45.–63. punktā veiktā pirmā atcelšanas pamata otrās daļas izskatīšanu, kuras beigās Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka Komisija, nosakot pienākumu dalībvalstīm iecelt objektīvu un neatkarīgu pārbaudes struktūru, kam uzdevums ir nodrošināt, lai tiktu ievērotas ar apstrīdētajām regulām noteiktās prasības, nav pārsniegusi pilnvaras, kuras tai piešķirtas ar Direktīvu 2010/40.
44.
Čehijas Republika uzskata, ka Komisijas pilnvaras pieņemt vispārpiemērojamus neleģislatīvus aktus, kuras tai piešķirtas ar LESD 290. pantu, esot izņēmums no vispārējā noteikumā, kas ieviests ar LES 13. panta 2. punktu, kuru tāpēc vajadzētu interpretēt šauri. Komisija savukārt uzskata, ka tās tiesības piešķirt deleģētas pilnvaras ir nevis izņēmums, kas jāinterpretē šauri, bet gan konstitucionāla līmeņa pilnvaras, kas likumdevējam ir piešķirtas ar LESD 290. pantu.
45.
Tomēr, lai noraidītu piecus Čehijas Republikas šī otrā pamata pamatojumam izvirzītos argumentus, nav nepieciešams šā teorētiskā jautājuma atrisinājums.
46.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58. punktā esot kļūdaini atzinusi, ka Komisijai piešķirtās pilnvaras pieņemt deleģētus aktus attiecas ne tikai uz tiem aspektiem, kuri ir skaidri noteikti Direktīvas 2010/40 6. pantā, bet var attiekties arī uz jebkura cita šīs direktīvas noteikuma izpildi. Čehijas Republika uzskata, ka Direktīvas 2010/40 6. panta 1. punktā paredzētās pilnvaras būtu jāinterpretē šauri, jo šo interpretāciju ierobežo noteikumu veidi, kas uzskaitīti minētās direktīvas 6. panta 4. punktā.
47.
Es šajā ziņā uzsveru, ka Komisijai piešķirto pilnvaru pamats ir nevis Direktīvas 2010/40 6. pants, bet gan tās 7. pants. Atbilstīgi šim pēdējam minētajam pantam Komisija pieņem deleģētus aktus “saskaņā ar attiecīgiem šīs direktīvas noteikumiem, jo īpaši ar 6. pantu un II pielikumu”. Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti ir atzinusi, ka Komisijai piešķirtās pilnvaras attiecas ne tikai uz minētās direktīvas 6. pantā skaidri noteiktajiem aspektiem.
48.
Es katrā ziņā piebilstu, ka Direktīvas 2010/40 6. panta 4. punkta c) apakšpunktā Komisijai tiek sniegts pietiekams juridiskais pamats, lai paredzētu, ka dalībvalstis ieceļ pārbaudes struktūru to iemeslu dēļ, kas norādīti šo secinājumu 58.–65. punktā. Tādējādi hipotētiskā kļūda tiesību piemērošanā, kuru šajā sakarā pieļāvusi Vispārējā tiesa, nav piemērojama, jo Komisijai ir pilnvaras paredzēt valsts pārbaudes struktūras iecelšanu pat gadījumā, kad pilnvaras ir jāierobežo līdz tiem aspektiem, kas skaidri noteikti Direktīvas 2010/40 6. panta 4. punktā (
15
).
49.
Otrkārt, Čehijas Republika norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 63. punktā esot kļūdaini atzinusi, ka Komisija ir tiesīga pieņemt noteikumus, kas pārsniedz pilnvaru robežas, ja tā uzskata par nepieciešamu to darīt. Čehijas Republika uzskata, ka Komisijai piešķirtās pilnvaras jāattiecina tikai uz to, ko Savienības likumdevējs ir uzskatījis par nepieciešamu, formulējot Komisijas pilnvaras pamata leģislatīvajā aktā.
50.
Arī mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanā puses izteicās par to, ka Vispārējā tiesa, iespējams, pārsūdzētā sprieduma 63. punktā esot kļūdaini atzinusi, ka nepieciešamība iecelt valsts pārbaudes struktūras attiecas uz tā dēvēto Komisijas “subjektīvo” rīcības brīvību.
51.
Tāpēc es uzskatu par atbilstošu sadalīt šā otrā argumenta izskatīšanu divās daļās attiecīgi par iespējamo subjektīvas rīcības brīvības piešķiršanu Komisijai un par iespējamo to Komisijas deleģēšanas pilnvaru robežu pārkāpšanu, kas tai piešķirtas ar Direktīvu 2010/40.
52.
Pirmkārt, es nevaru piekrist tēzei, atbilstīgi kurai Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 63. punktā esot atzinusi Komisijas subjektīvu rīcības brīvību.
53.
Es neuzskatu par apstrīdamu, ka Komisijas iespējamais tās deleģēto pilnvaru pārkāpums jāvērtē objektīvi, par pamatu izmantojot noteikumus, kas pamata leģislatīvajā aktā regulē pilnvaru deleģēšanu. LESD 290. panta 1. punkta otrajā teikumā ir noteikts, ka leģislatīvajos aktos tiek konkrēti noteikti pilnvaru deleģēšanas mērķi, saturs, apjoms un ilgums. Turklāt LESD 290. panta 2. punkta pirmajā teikumā ir precizēts, ka leģislatīvie akti paredz nosacījumus, ar kādiem notiek minētā deleģēšana (
16
).
54.
Komisija tādējādi pamatoti norādīja, ka, īstenojot deleģētās pilnvaras, tai ir lielāka vai mazāka rīcības brīvība atkarībā no tā, ko par to šajā aktā lemj likumdevējs, ņemot vērā to, ka deleģēšana var attiekties tikai uz nebūtiskiem pamata leģislatīvā akta elementiem. Es šādas LESD 290. panta interpretācijas apstiprinājumu rodu 2015. gada 16. jūlija sprieduma Komisija/Parlaments un Padome 32. punktā, kur Tiesa ir atzinusi, ka Savienības likumdevēja izdarītās izvēles Komisijai piešķirt deleģētās pilnvaras likumība nav atkarīga no tai piešķirtās rīcības brīvības esamības vai apmēra, bet gan ir atkarīga tikai no tā, vai akti, kas šai iestādei ir jāpieņem, ir vispārpiemērojami un vai tie papildina vai groza leģislatīvā akta nebūtiskos elementus (
17
).
55.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 50.–60. punktā ir veikusi objektīvu novērtējumu. Par pamatu ņemot tieši Direktīvas 2010/40 būtisko noteikumu un it īpaši 4. panta 17) punkta un 5.–7. panta, kā arī II pielikuma analīzi, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62. punktā ir secinājusi, ka Komisijai bija pilnvaras apstrīdētajās regulās noteikt atbilstības novērtēšanas procedūru dalībvalstīm, kurām jānodrošina specifikāciju piemērošana, nosakot pienākumu izraudzīties struktūru, kas pārbaudītu, kā to ievēro operatori.
56.
Tāpat arī Vispārējā tiesa nav kļūdījusies, pārsūdzētā sprieduma 63. punktā atzīstot, ka nepārprotama pilnvaru piešķiršana nebija nepieciešama un pietika ar to, ka Komisijai, kurai ir rīcības brīvība, kas objektīvi izriet no iepriekš minētajiem Direktīvas 2010/40 noteikumiem, bija uzskatījusi, ka šādas struktūras izraudzīšanās ir nepieciešama, lai nodrošinātu sadarbspējas, savietojamības un nepārtrauktības mērķu īstenošanu. Citiem vārdiem un kā norādīja Komisija mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanā, tā ir izdarījusi izvēli no vairākām iespējām, kas tai ir piedāvātas ar Direktīvu 2010/40 noteiktajā regulējumā un it īpaši saistībā ar principiem, kas noteikti tās II pielikumā.
57.
Citiem vārdiem, pārsūdzētā sprieduma 63. punktu nevar vērtēt atsevišķi tādā ziņā, ka Vispārējā tiesa esot atzinusi Komisijas subjektīvās rīcības brīvības esamību. Komisijas rīcības brīvība, uz kuru atsaucas Vispārējā tiesa, ir objektīva, jo tā izriet no Direktīvas 2010/40 noteikumiem, kura regulē pilnvaru deleģēšanu un kuras piemērošanas joma ir skatīta šā sprieduma 50.–62. punktā.
58.
Otrkārt, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 45.–67. punktā ir pamatoti atzinusi, ka Komisija, pieņemot Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. panta 1. punktu un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. panta 1. punktu, kuros ir paredzēta neatkarīgas un objektīvas pārbaudes struktūras izraudzīšanās, nav pārkāpusi deleģēšanas pilnvaras, kuras tai ir piešķirtas ar Direktīvu 2010/40.
59.
Es tik tiešām uzskatu, ka šīs direktīvas 6. panta 4. punkta c) apakšpunkts, lasot to kopā ar pilnvaru piešķiršanu, kas paredzēta ar minētās direktīvas 7. panta 1. punktu, sniedz Komisijai pietiekamu juridisku pamatu, lai pieņemtu šos abus noteikumus.
60.
Atbilstīgi Direktīvas 2010/40 6. panta 4. punkta c) apakšpunktam attiecīgā gadījumā un atbilstīgi specifikācijas jomai “specifikācija ietver organizatoriskos noteikumus, kas apraksta dažādu iesaistīto personu procesuālās saistības”.
61.
Tāpēc ir jāpārbauda, pirmkārt, vai Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. panta 1. punkts un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. panta 1. punkts ir “organizatoriski noteikumi” un, otrkārt, vai tie “apraksta dažādu iesaistīto personu procesuālās saistības”.
62.
Man šķiet, ka ir grūti apstrīdēt, pirmkārt, to, ka šajos divos pantos paredzētie noteikumi ir “organizatoriski”, jo tie organizē procesu, kura mērķis ir novērtēt atbilstību abās šajās apstrīdētajās regulās paredzētajām prasībām.
63.
Otrkārt, tikpat grūti apstrīdams ir tas, ka ar šiem noteikumiem tiek paredzētas iesaistīto personu procesuālās saistības (
18
). Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. panta 2. punktā ir noteikts pakalpojuma sniedzēju pienākums iesniegt izraudzītajām struktūrām deklarāciju par to atbilstību šīs regulas 4.–7. pantā noteiktajām prasībām. Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. panta 2. punktā ceļu infrastruktūru izmantotājiem, pakalpojumu sniedzējiem un raidorganizācijām, kas specializējušās satiksmes informācijas sniegšanā, ir noteikts pienākums paziņot izvēlētajām struktūrām to identifikācijas elementus un aprakstīt to sniegtos informācijas pakalpojumus. Šīm iesaistītajām personām arī jāiesniedz atbilstības deklarācija tām prasībām, kas norādītas šīs regulas 3.–8. pantā.
64.
Tieši šā konteksta gaismā ir jāvērtē pienākums izraudzīt objektīvu un neatkarīgu pārbaudes struktūru. Tik tiešām, šādas struktūras izraudzīšana ir organizatorisks elements, kas raksturīgs ar iepriekš minētajiem noteikumiem ieviesto novērtēšanas procedūru labai darbībai. Šo struktūru uzdevums it īpaši ir pēc nejaušības principa izlases veidā pārbaudīt iesaistīto personu iesniegtās deklarācijas un pieprasīt pierādījumus par atbilstību apstrīdētajās regulās paredzētajām prasībām, kā arī sagatavot ziņojumu kompetentajām valsts iestādēm par iesniegtajām deklarācijām un par to izlases veidā veikto pārbaužu rezultātiem (
19
) Skaidrības labad jāpiebilst, ka šādas struktūras izraudzīšana man šķiet atbilstoša tiem principiem, kuri noteikti Direktīvas 2010/40 II pielikumā, konkrēti – efektivitātes un samērīguma principiem.
65.
Tāpēc es uzskatu, ka Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. pantā un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. pantā ir paredzēti “organizatoriski noteikumi, kas apraksta dažādu iesaistīto personu procesuālās saistības” Direktīvas 2010/40 6. panta 4. punkta c) apakšpunkta izpratnē, tostarp arī pienākums izraudzīties objektīvu un neatkarīgu pārbaudes struktūru, kas paredzēta šo pantu 1. punktā.
66.
Pakārtoti, ja jāuzskata, ka Direktīvas 2010/40 6. panta 4. punkta c) apakšpunkts nesniedz Komisijai pietiekamu juridisko pamatu, lai pieņemtu iepriekš minētos noteikumus, es uzskatu, ka šīs direktīvas 4. panta 17) punkts un šīs direktīvas 6. panta 1. punkts, skatīts kopā ar pilnvaru piešķiršanu, kas paredzēta šīs direktīvas 7. panta 1. punktā, tai sniedz šādu juridisko pamatu.
67.
Direktīvas 2010/40 4. panta 17) punktā ļoti plaši ir definēts specifikācijas jēdziens kā “saistošs pasākums, ar ko paredz noteikumus, ietverot prasības, procedūras vai jebkādus citus atbilstīgus noteikumus” (mans izcēlums). Turklāt šīs direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka Komisija pieņem specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu ITS ieviešanas un izmantošanas sadarbspēju, savietojamību un nepārtrauktību attiecībā uz prioritārajām darbībām. Es uzsveru arī, ka man nešķiet, ka šīs direktīvas 6. panta 4. punktā tiek sniegts izsmeļošs to specifikāciju veidu uzskaitījums, kuras Komisija ir tiesīga pieņemt.
68.
Manuprāt, no Direktīvas 2010/40 4. panta 17) punkta, to lasot kopā ar 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu, izriet, ka Komisijai bija piešķirtas pilnvaras paredzēt objektīvas un neatkarīgas pārbaudes struktūras izraudzīšanos un tādējādi pieņemt Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. panta 1. punktu un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. panta 1. punktu (
20
).
69.
No iepriekš minētā izriet, ka otrais Čehijas Republikas izvirzītais arguments ir jānoraida kā nepamatots.
70.
Treškārt, Čehijas Republika apgalvo, ka Vispārējās tiesas konstatējumi pārsūdzētā sprieduma 47.–49. punktā attiecībā uz plašo rīcības brīvību, kas ir Komisijai, lai papildinātu regulējumu, pamatojoties uz LESD 290. pantu, neatbilst 2015. gada 16. jūlija spriedumam Komisija/Parlaments un Padome (
21
).
71.
Es atgādinu, ka šī pēdējā minētā sprieduma 32. punktā Tiesa ir atzinusi, ka ne Komisijas rīcības brīvības esamībai, ne tās apmēram nav nozīmes, lai noteiktu, vai uz aktu, kas ir jāpieņem Komisijai, attiecas LESD 290. vai 291. pants (
22
).
72.
Šīs judikatūras gaismā es uzskatu, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 49. punktā norādot, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, kad tā papildina regulējumu, par pamatu ņemot LESD 290. pantu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
73.
Tomēr šī kļūda tiesību piemērošanā nav atbilstoša, jo tā attiecas uz pamatojumu, kura atzīšana par nederīgu nevar izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu (
23
). Kā es jau norādīju šo secinājumu 52.–69. punktā, saistībā ar pirmā atcelšanas pamata otrās daļas izvērtēšanu Vispārējā tiesa veica Direktīvā 2010/40 paredzēto Komisijai piešķirto pilnvaru iespējama pārkāpuma esamības objektīvu novērtēšanu. Šī objektīvā novērtēšana, kurā nav kļūdas tiesību piemērošanā, bija pietiekama, lai noraidītu šo otro daļu.
74.
Ceturtkārt, Čehijas Republika norāda, ka Direktīvas 2010/40 5. panta 1. punktā dalībvalstīm, nevis Komisijai ir paredzēta ieviešamo pasākumu izvēle, lai nodrošinātu specifikāciju piemērošanu. Pilnvaras, kas piešķirtas Komisijai, lai pieņemtu deleģētus aktus, nevar interpretēt veidā, kas varētu apdraudēt šīs dalībvalstu pilnvaras. Čehijas Republika piebilst, ka Savienības likumdevējs šo aspektu ir uzskatījis par būtisku elementu, kas tādējādi atbilstīgi LESD 290. pantam nevar būt deleģēta akta priekšmets.
75.
Es šaubos par šā argumenta pieņemamību, jo Čehijas Republika precīzi neidentificē apstrīdētos pārsūdzētā sprieduma pamatojuma punktus, kā tas prasīts Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktā.
76.
Katrā ziņā šis arguments nav pamatots. Direktīvas 2010/40 5. panta 1. punktā ir norādīts tikai dalībvalstu pienākums veikt nepieciešamos pasākumus, lai tiktu ievērotas Komisijas pieņemtās specifikācijas atbilstīgi šīs direktīvas 6. pantam. Kā es precizēju šo secinājumu 58.–69. punktā, Komisijai ir pilnvaras pieņemt procesuālas specifikācijas, piemēram, Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. pantu un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. pantu, tostarp arī paredzot pienākumu izraudzīties objektīvu un neatkarīgu pārbaudes struktūru. Tādējādi dalībvalstīm, piemērojot Direktīvas 2010/40 5. panta 1. punktu, ir jāveic nepieciešamie pasākumi, lai ievērotu šo specifikāciju.
77.
Piektkārt, Čehijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 60. un 61. punktā esot kļūdaini uzskatījusi, ka Direktīvas 2010/40 5. panta 1. punktā un 6. panta 6. punktā esot pamatota tēze, atbilstīgi kurai Komisijai bija pilnvaras paredzēt valsts pārbaudes struktūras izraudzīšanos.
78.
Attiecībā uz argumentu par Direktīvas 2010/40 5. panta 1. punkta pārkāpšanu es uzskatu, ka tas nav pamatots tā iemesla dēļ, kas minēts šo secinājumu 76. punktā.
79.
Čehijas Republika turklāt apgalvo, ka saskaņā ar Lēmumu Nr. 768/2008/EK (
24
) šīs direktīvas 6. panta 6. punkts attiecas tikai uz atbilstības novērtēšanu un ka neviens apstrīdēto regulu noteikums neparedz šādu novērtējumu.
80.
Es uzskatu, ka šis arguments ir pamatots. Minētajā lēmumā atbilstīgi tā 2. pantam ir izklāstīti vispārējie principi un atsauces noteikumi to Savienības aktu izstrādei, ar kuriem saskaņo produktu tirdzniecības nosacījumus. Taču apstrīdētās regulas neattiecas uz produktu tirdzniecību. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 61. punktā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, norādot, ka Direktīvas 2010/40 6. panta 6. punktā ir atbalstīta tēze, atbilstīgi kurai Komisijai bija pilnvaras noteikt pienākumu izraudzīties tādu valsts pārbaudes struktūru kā tā, kas minēta Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. pantā un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. pantā.
81.
Tomēr šī kļūda tiesību piemērošanā nav piemērojama to iemeslu dēļ, kuri izklāstīti šo secinājumu 73. punktā.
82.
No iepriekš minētā izriet, ka otrais pamats, kuru izvirza Čehijas Republika, ir jānoraida kā nepamatots.
C – Par trešo pamatu attiecībā uz Vispārējās tiesas pieļauto procesuālo pārkāpumu
83.
Ar trešo un pēdējo pamatu Čehijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa, izmainot vai neievērojot dažus tās izvirzītos argumentus, esot pieļāvusi procesuālu pārkāpumu.
84.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 39. punktā esot kļūdaini konstatējusi, ka Čehijas Republika un Komisija bija vienojušās par to, ka apstrīdēto regulu noteikumi nav piemērojami, kamēr dalībvalsts nav nolēmusi ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus tās teritorijā. Čehijas Republika uzsver, ka tā savos replikas rakstos, kas iesniegti Vispārējā tiesā, ir norādījusi, ka šāda šo regulu interpretācija tai der, taču tā neatrada nekādu pamatojumu minētajās regulās.
85.
Kā norāda Komisija, šis arguments ir jānoraida, jo tā pamatā ir kļūdains pārsūdzētā sprieduma 39. punkta lasījums. Vispārējā tiesa konstatēja pušu vienošanos par Direktīvas 2010/40 interpretāciju, atbilstīgi kurai apstrīdētās regulas nav piemērojamas, ja nav notikusi ieviešana, nevis par pašu apstrīdēto regulu interpretāciju.
86.
Turklāt es norādu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 35.–44. punktā ļoti rūpīgi izskatīja un noraidīja Čehijas Republikas argumentu, atbilstīgi kuram apstrīdētajās regulās ir noteikts ieviešanas pienākums. Tādējādi šis arguments nav pamatots.
87.
Otrkārt, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi Čehijas Republikas argumentu, atbilstīgi kuram Komisija paskaidrojuma rakstos par apstrīdētajām regulām esot skaidri paudusi savu nodomu noteikt ITS lietotņu un pakalpojumu ieviešanu visās dalībvalstīs.
88.
Atbilstīgi pastāvīgajai judikatūrai Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantā un 53. panta pirmajā daļā noteiktais Vispārējās tiesas pienākums norādīt sprieduma pamatojumu nenozīmē, ka tai būtu pienākums visaptveroši vienu pēc otra izklāstīt visus lietas dalībnieku sniegtos argumentus. Tādējādi pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, uz kuriem balstās Vispārējā tiesa, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju tiesu pārbaudes veikšanai (
25
).
89.
Pārsūdzētā sprieduma 35.–44. punktā Vispārējā tiesa ir skaidri izklāstījusi pamatojumu, kas tai lika secināt, ka apstrīdēto regulu saistošie noteikumi neparedz ieviešanas pienākumu dalībvalstīm, un tādējādi izpildījusi savu pamatošanas pienākumu. Tāpēc Vispārējā tiesa likumīgi varēja uzskatīt, ka nebija nepieciešams precizēt iemeslus, kuru dēļ šis secinājums izrietēja arī no nesaistošā pamatojuma rakstu satura (
26
).
90.
Treškārt, Vispārējā tiesa it īpaši saistībā ar otrā atcelšanas pamata novērtēšanu pārsūdzētā sprieduma 69.–75. punktā neesot ievērojusi Čehijas Republikas argumentu, atbilstīgi kuram kontroles darbības organizēšana valsts līmenī ir būtisks elements, kura regulējumu saskaņā ar LESD 290. pantu tāpēc nevar uzticēt Komisijai.
91.
Es uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 72. un 73. punktā ir izskatījusi šo argumentu, atzīstot, ka Komisija, pieņemot Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. panta 1. punktu un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. panta 1. punktu, nav pārkāpusi pilnvaras, kuras tai piešķirtas ar Direktīvu 2010/40, ne arī papildinājusi vai grozījusi tās būtisku elementu.
92.
No iepriekš minētā izriet, ka Čehijas Republikas izvirzītais trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
93.
Līdz ar to apelācijas sūdzība kopumā ir jānoraida kā nepamatota. Turklāt ir jāpiespriež Čehijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kā to ir pieprasījusi Komisija.
VI – Secinājumi
94.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest Čehijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	T‑659/13 un T‑660/13, nav publicēts, EU:T:2015:771; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”.
(
3
)	Komisijas 2013. gada 15. maija Regula, ar ko papildina Direktīvu 2010/40 (“ITS direktīva”) attiecībā uz informācijas pakalpojumu sniegšanu saistībā ar drošām stāvvietām kravas automobiļiem un komerciālajiem transportlīdzekļiem (OV 2013, L 247, 1. lpp.).
(
4
)	Komisijas 2013. gada 15. maija Regula, ar ko papildina Direktīvu 2010/40 attiecībā uz datiem un procedūrām, lai lietotājiem, ja iespējams, nodrošinātu vispārējas ar ceļu satiksmes drošību saistītas bezmaksas informācijas minimumu (OV 2013, L 247, 6. lpp.).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 7. jūlija Direktīva par pamatu inteliģento transporta sistēmu ieviešanai autotransporta jomā un saskarnēm ar citiem transporta veidiem (OV 2010, L 207, 1. lpp.).
(
6
)	Spriedums, 2015. gada 12. februāris, Parlaments/Padome (C‑48/14, EU:C:2015:91, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
7
)	Komisijas 2013. gada 15. maija Paskaidrojuma raksts par Deleģēto regulu Nr. 885/2013 (C(2013) 2549 final) un 2013. gada 15. maija Paskaidrojuma raksts par Deleģēto regulu Nr. 886/2013 (C(2013) 2550 final).
(
8
)	Komisijas 2013. gada 15. maija Paskaidrojuma raksts par Deleģēto regulu Nr. 886/2013, (C(2013) 2550 final), 3. lpp. (mans izcēlums).
(
9
)	Spriedums, 2016. gada 17. marts, Parlaments/Komisija (C‑286/14, EU:C:2016:183, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Kā piemēru var minēt 2014. gada 3. aprīļa spriedumu Rätzke (C‑319/13, EU:C:2014:210, 33. un 34. punkts), kurā Tiesa ir veikusi šādu interpretāciju pamata leģislatīvā akta gaismā.
(
11
)	Skat. šo secinājumu 26.–29. punktu.
(
12
)	Spriedums, 2012. gada 18. oktobris, Komisija/Čehijas Republika, C‑37/11, EU:C:2012:640, 46.–48. punkts.
(
13
)	Skat. šo secinājumu 26.–29. punktu.
(
14
)	Skat. šo secinājumu 23. punktu.
(
15
)	Atbilstīgi pastāvīgajai judikatūrai kļūda tiesību piemērošanā nav piemērojama, ja tā attiecas uz pamatojumu, kura atzīšana par nederīgu nevar izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu. Šajā ziņā skat. spriedumus, 2002. gada 24. oktobris, Aéroports de Paris/Komisija (C‑82/01 P, EU:C:2002:617, 41. un 67. punkts un tajos minētā judikatūra), 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 148. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2015. gada 9. jūlijs, InnoLux/Komisija (C‑231/14 P, EU:C:2015:451, 83. punkts).
(
16
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 17. marts, Parlaments/Komisija (C‑286/14, EU:C:2016:183, 30. un 31. punkts).
(
17
)	C‑88/14, EU:C:2015:499.
(
18
)	Iesaistīto personu jēdziens Direktīvā 2010/40nav definēts. Tomēr tās preambulas 18. apsvērumā starp galvenajām iesaistītajām personām tostarp ir minēti ITS pakalpojumu sniedzēji, transporta operatori, kā arī iekārtu lietotāji.
(
19
)	Skat. Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. panta 3. punktu un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. panta 3. punktu.
(
20
)	Piemērojot Direktīvas 2010/40 5. panta 1. punktu, dalībvalstīm ir jāveic nepieciešamie pasākumi, lai ievērotu Komisijas pieņemtās specifikācijas atbilstīgi šīs direktīvas 6. pantam. Skat. šo secinājumu 76. punktu.
(
21
)	C‑88/14, EU:C:2015:499.
(
22
)	Skat. šo secinājumu 54. punktu.
(
23
)	Skat. šo secinājumu 15. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.
(
24
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 9. jūlija Lēmums par produktu tirdzniecības vienotu sistēmu un ar ko atceļ Padomes Lēmumu 93/465/EEK (OV 2008, L 218, 82. lpp.).
(
25
)	Spriedumi, 2011. gada 27. oktobris, Austrija/Scheucher-Fleisch u.c. (C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 104. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2016. gada 8. marts, Grieķija/Komisija (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
26
)	Šajā ziņā skat. šo secinājumu 31. un 32. punktu.