62023CC0654
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 27. martā (
1
)
Lieta C‑654/23
Inteligo Media SA
pret
Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)
(Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2002/58/EK – 13. panta 1. punkts – Elektroniskā pasta izmantošana tiešas tirdzniecības nolūkā – 13. panta 2. punkts – Jēdziens “komercziņojums” – Regula (ES) 2016/679 – 95. pants – 83. panta 2. punkts – Pienākums norādīt pamatojumu
Ievads
1.
Šis Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu galvenokārt ir saistīts ar jautājumu par to, ciktāl un ar kādiem nosacījumiem Direktīvas 2002/58 (
2
) 13. panta 2. punktā ir atļauti tādi komunikācijas veidi kā pa e-pastu nosūtīts apkārtraksts un vai Regulas (ES) 2016/679 (
3
) noteikumi ir piemērojami.
2.
Šajā lietā es apgalvošu, ka tirdzniecības prakse, ko izmantoja attiecīgais uzņēmējs, nav pretrunā Eiropas Savienības datu aizsardzības režīmam. Patiesi, kā redzams, tirdzniecības prakses būtība ir darboties mijiedarbībā ar personas datiem, un nav neparasti, ja datu subjekts datus iemaina pret attiecīgu labumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3.
VDAR 95. pants “Saistība ar Direktīvu 2002/58/EK” ir formulēts šādi:
“Šī regula neuzliek papildu pienākumus fiziskām vai juridiskām personām attiecībā uz apstrādi saistībā ar publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanu publiskos komunikāciju tīklos Savienībā jautājumos, saistībā ar kuriem tām ir piemērojami Direktīvas 2002/58/EK īpašie noteikumi ar to pašu mērķi.”
4.
Direktīvas 2002/58 13. pantā “Nevēlamas komunikācijas” ir noteikts šādi:
“1.   Automātisku izsaukuma un komunikācijas sistēmu bez cilvēka iesaistīšanās (automātiskā atbildētāja), faksa aparātu (faksa) vai elektroniskā pasta izmantošanu ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem var pieļaut tikai attiecībā uz abonentiem vai lietotājiem, kas snieguši iepriekšēju piekrišanu.
2.   Neatkarīgi no 1. punkta, ja fiziskas vai juridiskas personas no saviem klientiem iegūst to elektroniskā pasta elektronisko kontaktinformāciju produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā saskaņā ar Direktīvu 95/46/EK [ (
4
)], šīs pašas fiziskās vai juridiskās personas var izmantot šo elektronisko kontaktinformāciju savu līdzīgu produktu vai pakalpojumu tiešai tirdzniecībai ar noteikumu, ka klientiem ir dota skaidra iespēja bez maksas un izmantojot vienkāršu metodi šādas elektroniskās kontaktinformācijas vākšanas laikā iebilst pret tās izmantošanu, un attiecībā uz katru ziņojumu, ja klients sākotnēji nav atteicis šādu izmantošanu.
[..]”
Rumānijas tiesības
5.
Rumānijas tiesību normas, uz kurām atsaucas iesniedzējtiesa, ir Legea nr. 506/2004 privind prelucrarea datelor cu caracter personal și protecția vieții private în sectorul comunicaților electronice (Likums Nr. 506/2004 par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko sakaru nozarē) 1. panta 2. punkts, 12. un 13. pants un Legea nr. 365/2002 privind comerțul electronic (Likums Nr. 365/2002 par elektronisko tirdzniecību) 1. panta 8. punkts. Šajā pēdējā minētajā tiesību normā jēdziens “komercziņojums” ir definēts kā “jebkāda veida ziņojums, kas paredzēts tiešai vai netiešai preču, pakalpojumu, pārdevēja vai reglamentētas profesijas pārstāvja tēla [..] reklamēšanai [..]”.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
6.
Inteligo Media SA ir tiešsaistes preses izdevuma avocatnet.ro izdevējs, kas informē plašu sabiedrību par likumdošanas izmaiņām, kuras katru dienu notiek Rumānijā.
7.
Tiešsaistes izdevuma lietotāji bez maksas un neveicot citas darbības var apskatīt konkrētu (maksimālo) ierobežotu rakstu skaitu, kas noteikts pašā izdevumā (seši raksti faktu norises laikā).
8.
2018. gada 27. jūlijāInteligo Media ieviesa maksas abonēšanas sistēmu ar nosaukumu “Serviciu Premium” (turpmāk tekstā – “Premium pakalpojums”) lietotājiem, kuri, sasniedzot maksimālo sešu parādīto rakstu skaitu, vēlas piekļūt tiešsaistes izdevuma papildu rakstiem.
9.
Abonējot “Premium pakalpojumu”, lietotājam bez maksas jāizveido platformas lietotāja konts. Izveidojot kontu, bija jānorāda lietotāja e-pasta adrese un lietotājam bija jāpiekrīt līguma par Inteligo Media Premium pakalpojuma sniegšanu noteikumiem un nosacījumiem.
10.
Abonējot Premium pakalpojumu, lietotājs ieguva tiesības piekļūt diviem papildu rakstiem mēnesī un saņemt pa e-pastu ikdienas apkārtrakstu ar nosaukumu “Personal Update” (“Personalizēti jaunumi”) (izņemot gadījumu, kad lietotājs izvēlas neizmantot šo pakalpojumu), kā arī par maksu un pēc izvēles piekļūt visiem izdevuma rakstiem un, izmantojot e-pastu, piekļūt virknei detalizētāku apkārtrakstu ar nosaukumu “Sinteze Informative” (“Informācijas kopsavilkumi”).
11.
Personal Update būtībā ietvēra informāciju par iepriekšējās dienas likumdošanas jaunumiem ar hipersaitēm uz attiecīgajiem rakstiem, kas parādījās izdevumā.
12.
Lai lietotāji, brīdī, kad tiek iegūta viņu e-pasta adrese, varētu izvēlēties nesaņemt Personal Update informāciju, konta izveides veidlapā parādījās ieraksts “Nu vreau să primesc Personal Update, informarea transmisă zilnic gratu pe e-pasts de avocatnet.ro” (“Es nevēlos saņemt e-pastā Personal Update, ikdienas bezmaksas apkārtrakstu no avocatnet.ro”), kas attiecīgajam lietotājam bija jāapstiprina. Tāpat, katru reizi saņemot informāciju pa e-pastu, lietotāji, kuri vairs nevēlējās saņemt Personal Update, varēja apstiprināt izvēli Dezabonare (turpmāk tekstā – “Atteikties”).
13.
Lietotājiem, kuri savu kontu platformā veidoja citam mērķim, nevis bezmaksas Premium pakalpojuma abonēšanai un piekļuvei papildu saturam, lauciņš attiecībā uz Personal Update bija ieprogrammēts tā, lai tas neparādītos, un Personal Update šīm lietotāju kategorijām netika nosūtīti.
14.
2019. gada 26. septembrīAutoritatea Națională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (Personas datu apstrādes uzraudzības valsts iestāde, Rumānija; turpmāk tekstā – “ANSPDCP”) sastādīja administratīvā pārkāpuma protokolu par administratīvo sodu, ar kuru tā Inteligo Media piemēroja administratīvo sodu 42714 Rumānijas leju (RON) apmērā (kas līdzvērtīgs 9000 EUR). Minētajā protokolā tika konstatēts, ka kopš 2018. gada jūlija Inteligo Media ir apstrādājusi 4357 lietotāju (fizisku personu) personas datus (e-pastu, paroli, lietotājvārdu), balstoties uz juridisku pamatu, kas nebija atbilstošs attiecīgās apstrādes mērķim, proti, Personal Update nosūtīšanai pa e-pastu, nesniedzot pierādījumus par to, ka ir saņemta attiecīgo lietotāju piekrišana par viņu personas datu apstrādi šim konkrētajam mērķim. ANSPDCP secināja, ka Inteligo Media ir pārkāpusi VDAR 5. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu, 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 7. pantu.
15.
Inteligo Media iesniedza sūdzību Tribunalul București – Secția a II-a de Contencios Administrativ și Fiscal (Bukarestes apgabaltiesa, Otrā civillietu palāta administratīvajās un nodokļu lietās, Rumānija), lūdzot galvenokārt atcelt ANSPDCP protokolu un atbrīvot to no atbildības par administratīvo pārkāpumu.
16.
Minētās tiesas 2020. gada 5. jūnijā pasludināto spriedumu, ar kuru tika noraidīta prasītājas iesniegtā sūdzība, apelācijas tiesvedībā atcēla Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) un lieta tika nodota atpakaļ jaunai izskatīšanai.
17.
Kad Tribunalul București – Secția a II-a de Contencios Administrativ și Fiscal (Bukarestes apgabaltiesa, Otrā civillietu palāta administratīvajās un nodokļu lietās, Rumānija) bija izskatījusi lietu atkārtoti, ar 2021. gada 15. decembra spriedumu civillietā tā daļēji apmierināja sūdzību un samazināja piemērotā naudas soda apmēru, tomēr tā apstiprināja, ka nav ir pieļauts pārkāpums, neizpildot prasību saņemt skaidri izteiktu piekrišanu saistībā ar Personal Update datu apstrādi saskaņā ar VDAR.
18.
Gan prasītāja, gan atbildētāja pārsūdzēja minēto spriedumu civillietā. Šīs apelācijas sūdzības tagad tiek izskatītas iesniedzējtiesā Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa).
19.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietā izskatāmā strīda iznākums ir atkarīgs no tā, kāds būs atbilstošais tiesiskais pamats pamatlietā aplūkotajai personas datu apstrādei un nosacījumi, kas ir jāizpilda, lai šī apstrāde būtu likumīga saskaņā ar Direktīvu 2002/58 un VDAR.
20.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jānoskaidro, pirmkārt, nosacījumi, ar kādiem lietotāja e-pasta adresi var uzskatīt par iegūtu “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punkta izpratnē, otrkārt, šīs direktīvas 13. pantā ietvertā jēdziena “tiešā tirdzniecība” tvērums un, treškārt, vai šis jēdziens ir līdzvērtīgs jēdzienam “komercziņojums”, ko valsts likumdevējs ir izmantojis, transponējot tās 13. pantu.
21.
Ja šajā lietā lietotāju e-pasta adreses netika iegūtas “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punkta izpratnē, tad būtu jānosaka, vai Personal Update nosūtīšana pa e-pastu ir pamats piemērot minētās direktīvas 13. panta 1. punktu, kas attiecas uz lietotāju iepriekšējas piekrišanas saņemšanu, un jāapstiprina, kuras normas paredz sodu par šīs noteikuma iespējamo pārkāpumu.
22.
Visbeidzot, iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jāprecizē, kādi pienākumi ir jāuzņemas ANSPDCP, piemērojot VDAR 83. panta 2. punktu, ciktāl šie pienākumi nav skaidri saprotami no minētā panta formulējuma.
23.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Ja tiešsaistes preses izdevumu izdevējs, kurš informē plašu sabiedrību, kas nav nozares speciālisti, par likumdošanas izmaiņām, kuras katru dienu tiek publicētas Rumānijā, iegūst lietotāja e-pasta adresi brīdī, kad lietotājs bez maksas izveido lietotāja kontu, kas viņam dod iespēju: i) bez maksas piekļūt papildu rakstiem saistībā ar konkrēto izdevumu; ii) saņemt pa e-pastu apkārtrakstu ar izdevuma rakstos aplūkoto likumdošanas jaunumu kopsavilkumu un hipersaites uz attiecīgajiem rakstiem un iii) par maksu piekļūt papildu un/vai plašākiem izdevuma rakstiem un analīzei, salīdzinot ar apkārtrakstu, kas tiek nosūtīts bez maksas:
a)
vai šo e-pasta adresi tiešsaistes preses izdevumu izdevējs iegūst “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” saskaņā ar Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punktu?
b)
vai informāciju, kas aprakstīta ii) punktā, izdevējs nosūta “savu līdzīgu produktu vai pakalpojumu tiešai tirdzniecībai” Direktīvas 2002/58/EK 13. panta 2. punkta izpratnē?
2)
Ja uz 1. jautājuma a) un b) apakšpunktiem tiek atbildēts apstiprinoši, kuri no VDAR 6. panta 1. punkta a)–f) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem ir jāinterpretē kā piemērojami gadījumos, kad izdevējs izmanto lietotāja e‑pasta adresi tāda apkārtraksta nosūtīšanai, kurš aprakstīts 1. jautājuma ii) punktā, atbilstoši Direktīvas 2002/58/EK 13. panta 2. punktā paredzētajām prasībām?
3)
Vai Direktīvas 2002/58 13. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā jēdziens “komercziņojums”, kas paredzēts Direktīvas 2000/31/EK [ (
5
)] 2. panta f) punktā, tiek izmantots Direktīvā 2002/58 paredzētā jēdziena “tieša tirdzniecība” vietā? Ja atbilde ir noliedzoša, vai 1. jautājuma ii) punktā aprakstītā informācija ir “komercziņojums” Direktīvas 2000/31 2. panta f) punkta nozīmē?
4)
Ja atbilde uz 1. jautājuma a) un b) punktu ir noliedzoša:
a)
vai tāda apkārtraksta nosūtīšana pa e-pastu, kas aprakstīts iepriekšējā 1. jautājuma ii) punktā, ir “elektroniskā pasta izmantošana ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem” Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta izpratnē?
b)
vai VDAR 95. pants kopsakarā ar Direktīvas 2002/58 15. panta 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka par nosacījumu neievērošanu saistībā ar derīgas lietotāja piekrišanas iegūšanu Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta izpratnē tiks piemērots sods saskaņā ar VDAR 83. pantu vai saskaņā ar valsts tiesību noteikumiem, kas ietverti tiesību aktā, ar ko transponē Direktīvu 2002/58 un kas savukārt paredz īpašus piemērojamos sodus?
5)
vai VDAR 83. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzraudzības iestādei, lemjot par to, vai piemērot administratīvo naudas sodu, un pieņemot lēmumu par administratīvā naudas soda apmēru, katrā konkrētajā gadījumā administratīvo sankciju aktā ir jāanalizē un jāpaskaidro katra a)–k) apakšpunktā paredzēto kritēriju ietekme uz lēmumu par administratīvā soda piemērošanu un attiecīgi uz lēmumu par piemērotā administratīvā naudas soda apmēru?”
24.
Rakstveida apsvērumus iesniedza lietas dalībnieki pamatlietā, Rumānija un Eiropas Komisija. Inteligo Media un Komisija piedalījās tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas notika 2024. gada 27. novembrī.
Juridiskā analīze
Pirmais un ceturtais jautājums
25.
Ar savu pirmo jautājumu un ceturtā jautājuma pirmo daļu, kurus izskatīšu kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai var uzskatīt, ka lietotāja e-pasta adrese, kas iegūta, kad tas izveidojis tiešsaistes kontu, kurš lietotājam dod tiesības i) bez maksas piekļūt vairākiem attiecīgās publikāciju vietnes rakstiem, ii) saņemt pa e-pastu apkārtrakstu, kas satur kopsavilkumu par jaunākajiem tiesību aktiem, kuri aplūkoti publikāciju vietnes rakstos, kā arī hipersaites uz šiem rakstiem, un iii) par maksu piekļūt papildu un/vai detalizētākiem publikāciju vietnes rakstiem un analīzēm, ir iegūta “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” un vai ii) apakšpunktā aprakstītā apkārtraksta nosūtīšana ir “līdzīgu produktu vai pakalpojumu tieša tirdzniecība” Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punkta izpratnē.
26.
Minētās direktīvas 13. pants reglamentē nevēlamu sakaru likumību.
27.
Šajā saistībā Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punktā ir atļauts izmantot automātiskas izsaukumu sistēmas bez cilvēka iesaistīšanās (automātiskos atbildētājus), faksa aparātus (faksu) vai elektronisko pastu ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem, ja vien ziņojumi tiek nosūtīti lietotājiem, kuri ir devuši iepriekšēju piekrišanu, proti, tiem, kuri ir “piekrituši”.
28.
Savukārt Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punktā ir paredzēts izņēmums, saskaņā ar kuru elektronisko kontaktinformāciju, kas iegūta no lietotājiem saskaņā ar VDAR un produkta vai pakalpojuma pārdošanas kontekstā, var izmantot līdzīgu produktu vai pakalpojumu tiešai tirdzniecībai bez iepriekšējas piekrišanas, ja vien lietotājiem tiek dota iespēja “atteikties” no šādu ziņojumu saņemšanas, kad tiek apkopota viņu kontaktinformācija. Ja lietotājs šajā brīdī neatsakās, vēl viena šāda iespēja tiek nodrošināta, saņemot katru tiešās tirdzniecības ziņojumu.
29.
Šie noteikumi kopā reglamentē nosacījumus, ar kādiem ir pieļaujami tiešas tirdzniecības ziņojumi. Ja Tiesa atzītu, ka tāda saziņa kā pamatlietā aplūkotā nav uzskatāma par tiešu tirdzniecību, tā neietilptu nevienas no šīm tiesību normām piemērošanas jomā, un Tiesas analīze attiektos tikai uz VDAR piemērošanas jomu. Tāpēc vispirms ir jānosaka, vai tāda saziņa kā Personal Update nosūtīšana ir tieša tirdzniecība.
30.
Tiesa ir nospriedusi, ka, lai noteiktu, vai saziņa veikta ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem, ir vispirms ir jānoskaidro, vai šādai saziņai ir komerciāls mērķis un vai tā ir vērsta uz patērētāju tieši un individuāli (
6
).
31.
Saziņa, kam ir komerciāls mērķis, ir saziņa, kas nozīmē – vai ir saistīta ar – “[..] pirkšanu un pārdošanu, lai gūtu ieņēmumus vai peļņu” (
7
). Lietas dalībnieku starpā ir strīds par to, vai Personal Update ir šāds mērķis. Kā apgalvo ANSPDCP un Rumānijas valdība, šā apkārtraksta saturs esot bijušas tikai redakcijas sagatavotas ziņas (
8
), un tādēļ tas nevarot tikt kvalificēts kā tieša tirdzniecība. Savukārt Inteligo Media un Komisija apgalvo, ka informācijai ir komerciāls mērķis, jo tas reklamē izdevēja platformā pieejamos rakstus.
32.
Mani vairāk pārliecina pēdējais minētais arguments. Ir skaidrs, ka šo e-pasta vēstuļu nolūks nav bez maksas sniegt pārskatu par likumdošanas izmaiņām Rumānijā, ko lietotājs var pilnā apjomā izlasīt savā pastkastītē. Tā vietā, norādot hipersaites uz rakstiem publikāciju vietnē, Personal Update piedāvā lietotājiem “uzvedinošu reklāmu” rakstiem ar mērķi mudināt viņus ātrāk izlasīt astoņus rakstus, kurus viņi var lasīt katru mēnesi par brīvu.
33.
Šajā ziņā ir lietderīgi nošķirt “fiksētās” un “uzskaites” samaksas sistēmas, ko izmanto tiešsaistes preses publikācijas. “Fiksētās” samaksas sistēmas gadījumā lietotājam ir jāmaksā par abonementu, pirms viņš var piekļūt jebkādam saturam. Lai gan tas nodrošina, ka izdevēji gūst tiešu peļņu ikreiz, kad lietotājs piekļūst jebkuram rakstam, no izdevēju viedokļa tas rada potenciālo klientu atbaidīšanas risku. Savukārt “uzskaites” samaksas sistēma ir stratēģija, ko izdevēji izmanto, lai mudinātu lietotājus iegādāties pilnu abonementu, ļaujot viņiem bez maksas piekļūt ierobežotam skaitam rakstu, pirms tiek pieprasīta samaksa (
9
).
34.
Inteligo Media“uzskaites” samaksas sistēmas komerciālais mērķis ir acīmredzams, ja ņem vērā, kādai mērķauditorijai ir paredzēti Personal Update. Domājams, ka ikvienam lietotājam, kurš sniedz savu elektronisko kontaktinformāciju vietnē avocatnet.ro, lai aplūkotu vairāk nekā sešus bezmaksas rakstus mēnesī un saņemtu informāciju e-pastā, ir vismaz pamata interese būt informētam par likumdošanas izmaiņām Rumānijā. Personal Update nodrošina, ka katru dienu šādiem lietotājiem tiks tieši piedāvātas vairākas hipersaites uz rakstiem par viņus interesējošu tematu. Iespējams, ka šie lietotāji dažu dienu vai nedēļu laikā atvērs astoņus rakstus, un viņiem neatliks nekas cits kā maksāt par pilnu abonementu, ja atlikušā mēneša laikā viņi vēlēsies lasīt vēl citus rakstus.
35.
Tādējādi, mudinot lietotājus iegādāties pilnu abonementu, Personal Update informācijai ir komerciāls mērķis gūt ieņēmumus saskaņā ar “uzskaites” samaksas sistēmas modeli.
36.
Lai to uzskatītu par tiešo tirdzniecību, Personal Update arī jābūt vērstiem uz patērētāju tieši un individuāli (
10
). Tiesa uzskatīja, ka šis nosacījums ir izpildīts, ja ziņojums ir tieši parādīts attiecīgā lietotāja privātā e-pasta pakalpojuma pastkastītē. Kā norādījusi iesniedzējtiesa, tieši tā Personal Update tika parādīti lietotājiem, kuri bija snieguši savu elektronisko kontaktinformāciju Inteligo Media.
37.
Tādējādi saskaņā ar Tiesas judikatūru tāda saziņa kā pamatlietā aplūkotā ir uzskatāma par tiešo tirdzniecību.
38.
Turpinājumā ir jāpārbauda, vai attiecīgās e-pasta adreses ir iegūtas “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punkta izpratnē. Ja tas tā būtu, tad iepriekšēja piekrišana nebūtu vajadzīga.
39.
Pati Direktīva 2002/58 nesniedz plašas norādes par šīs frāzes precīzu nozīmi. Šāds termins, kurā tā jēgas un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā ir interpretējams autonomi un vienveidīgi (
11
).
40.
Saskaņā ar vispārpieņemto definīciju “pārdošana” ir līgums, kas obligāti ietver maksājumu apmaiņā pret preci vai pakalpojumu (
12
).
41.
Ņemot vērā to, ka runa ir par pakalpojumu, norādes var meklēt arī Tiesas judikatūrā par Direktīvu 2000/31 un atbilstošajiem Līguma noteikumiem.
42.
Saistībā ar Direktīvu 2000/31 Tiesa ir atzinusi, ka atlīdzību par pakalpojumu ne vienmēr maksā tie, kuriem tas tiek sniegts (
13
). Tiesa precizēja, ka tā ir gadījumā, kad pakalpojuma sniedzējs sniedz bezmaksas pakalpojumu reklāmas nolūkā, jo šīs darbības izmaksas ir iekļautas šo reklamēto preču vai pakalpojumu cenā (
14
).
43.
Tā ir tieši tāda situācija, par kādu ir strīds pamatlietā. Kā norādīts iepriekš, Inteligo Media sniegtais “bezmaksas” pakalpojums (Personal Update un piekļuves papildu rakstiem nodrošināšana) bija paredzēts, lai veicinātu pilna abonēšanas plāna iegādi, tādējādi pildot reklāmas mērķi. Tāpat kā spriedumā Mc Fadden šāda pakalpojuma sniegšanas izmaksas ir iekļautas galvenā pakalpojuma cenā, kas šajā gadījumā ir pilna abonēšanas maksa. Šis netiešais atlīdzības veids atbilst maksājuma prasībai saskaņā ar Tiesas sniegto “pārdošanas” definīciju.
44.
Turklāt arī LESD 56. un 57. pantā paredzētās pakalpojumu sniegšanas brīvības kontekstā jautājums par to, kurš maksā atlīdzību pakalpojumu sniedzējam par minēto pakalpojumu, ir maznozīmīgs (
15
). Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 57. pantā netiek prasīts, lai par sniegto pakalpojumu maksātu tie, kas to izmanto (
16
).
45.
Turklāt nedrīkst aizmirst, ka mūsdienu digitālajā laikmetā dati paši ir prece (
17
). Tādējādi varētu uzskatīt, ka, lai dati būtu vākti “pārdošanas kontekstā”, pietiek ar to, ka lietotājs apmaiņā pret viņam vērtīgu preci vai pakalpojumu sniedz savus personas datus finansiālas atlīdzības vietā.
46.
Noslēgumā es iesaku uz pirmo jautājumu un ceturtā jautājuma pirmo daļu atbildēt, ka Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lietotāja e-pasta adrese, kas iegūta, kad tas izveidojis tiešsaistes kontu, kurš lietotājam dod tiesības i) bez maksas piekļūt vairākiem attiecīgās publikāciju vietnes rakstiem, ii) saņemt pa e-pastu apkārtrakstu, kas satur kopsavilkumu par jaunajiem tiesību aktiem, kuri aplūkoti publikāciju vietnes rakstos, kā arī hipersaites uz šiem rakstiem, un iii) par maksu piekļūt papildu un/vai detalizētākiem publikāciju vietnes rakstiem un analīzēm, ir iegūta “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā”. Apkārtraksta nosūtīšana, kas minēta ii) apakšpunktā, ir “līdzīgu produktu vai pakalpojumu tieša tirdzniecība” tās pašas tiesību normas izpratnē.
47.
Ņemot vērā ierosināto atbildi uz pirmo jautājumu un ceturtā jautājuma pirmo daļu, nav vajadzības atbildēt uz ceturtā jautājuma otro daļu.
Otrais jautājums
48.
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kurš no VDAR 6. panta 1. punkta a)–f) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem ir piemērojams, kad datu pārzinis izmanto lietotāja e-pasta adresi, lai ik dienas sūtītu tādu apkārtrakstu kā Personal Update saskaņā ar Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punktu.
49.
VDAR 95. pantā noteikts, ka šī regula neuzliek papildu pienākumus fiziskām vai juridiskām personām attiecībā uz apstrādi saistībā ar publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanu publiskos komunikāciju tīklos Eiropas Savienībā jautājumos, saistībā ar kuriem tām ir piemērojami Direktīvas 2002/58 īpašie noteikumi ar to pašu mērķi. Tādējādi saistību starp šo direktīvu un VDAR reglamentē lex specialis derogat legi generali princips: ja Direktīvā 2002/58 ir konkrēts noteikums, kas paredz pienākumus ar tādu pašu mērķi kā attiecīgie VDAR noteikumi, ir jāpiemēro Direktīvas 2002/58 noteikums.
50.
Uzskatu, ja runa ir par automatizētu un tiešu tirdzniecību produkta vai pakalpojuma pārdošanas kontekstā, ka Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punkts visaptveroši reglamentē apstrādes nosacījumus un nolūkus, kā arī datu subjekta tiesības un uzliek pārzinim “īpašus pienākumus” VDAR 95. panta nozīmē. It īpaši es uzskatu, ka Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punkts visaptveroši risina jautājumu par piekrišanu. To it īpaši var secināt no tā, ka šī tiesību norma ir izņēmums no minētās direktīvas 13. panta 1. punkta, kurā ir paredzēta iepriekšēja piekrišana.
51.
Līdz ar to apstrādes likumību var konstatēt, pamatojoties uz Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punktu. VDAR, jo īpaši tās 6. panta 1. punkta a)–f) apakšpunkta, piemērošana nav ne iespējama, ne nepieciešama.
52.
Līdz ar to mana piedāvātā atbilde uz otro jautājumu ir tāda, ka Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar VDAR 95. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pārzinis izmanto lietotāja e-pasta adresi, lai ik dienas sūtītu apkārtrakstu saskaņā ar Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punktu, un personas datu apstrāde ir atzīta par likumīgu, pamatojoties uz šo normu, VDAR 6. pants nav piemērojams.
Trešais jautājums
53.
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 2002/58 13. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, transponējot minēto direktīvu, jēdziens “tiešā tirdzniecība” ir aizstāts ar jēdzienu “komercziņojums”, kā tas definēts Direktīvas 2000/31 2. panta f) punktā.
54.
Direktīvas 2000/31 2. panta f) punktā “komercziņojuma” jēdziens ir definēts kā jebkāds ziņojuma veids, kas ir paredzēts tiešai vai netiešai preču, pakalpojumu reklamēšanai vai arī tāda uzņēmuma, organizācijas vai personas tēla reklamēšanai, kas veic komerciālu, rūpniecisku darbību vai nodarbojas ar amatniecību vai regulētu profesiju.
55.
Saskaņā ar minēto tiesību normu informācija, kas dod iespēju tieši piekļūt uzņēmuma, organizācijas vai personas darbībai, jo īpaši domēna nosaukums vai e-pasta adrese, pati par sevi nav komercziņojums, tāpat kā tādi ziņojumi attiecībā uz uzņēmuma, organizācijas vai personas precēm, pakalpojumiem vai tēlu, kuri apkopoti neatkarīgi, it īpaši, ja tos sniedz bez finansiālas atlīdzības.
56.
Tomēr, kā tika paskaidrots jau iepriekš, ziņojumam, kas ir “tiešā tirdzniecība” Direktīvas 2002/58 izpratnē, ir jābūt ar komerciālu mērķi un jābūt vērstam uz patērētāju tieši un individuāli. Saskaņā ar šo regulējumu komercziņojumam ir plašāka darbības joma, kas ietver tiešās tirdzniecības jēdzienu, tātad visa tiešā tirdzniecība ir komercziņojumi, bet ne visi komercziņojumi ir tiešā tirdzniecība.
57.
Līdz ar to es uzskatu, ka trešais jautājums pamatlietā ir hipotētisks un tādēļ šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu kontekstā nav pieņemams. Tas nav nepieciešams, lai atrisinātu strīdu pamatlietā. Iesniedzējtiesa var atrisināt tajā izskatāmo strīdu, nesaņemot atbildi uz trešo jautājumu. Patiešām, šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu kontekstā valsts tiesai nav in abstracto jānoskaidro, vai dalībvalsts ir pareizi transponējusi sekundāros tiesību aktus. Šo jautājumu ir labāk atstāt izskatīšanai valsts pienākumu neizpildes procedūrā.
Piektais jautājums
58.
Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai uzraudzības iestādei, uzliekot administratīvo sodu, attiecīgajā administratīvā soda aktā ir jāanalizē un jāpaskaidro katra VDAR 83. panta 2. punkta a)–k) apakšpunktā paredzētā kritērija ietekme.
59.
Tā kā šis jautājums attiecas uz iespējamību, ka šajā lietā ir piemērojama VDAR, un ņemot vērā to, ka mana analīze ļauj secināt, ka uz šo lietu attiecas tikai Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punkts, nav vajadzības atbildēt uz šo jautājumu.
60.
Tāpēc turpmāk izklāstītie apsvērumi ir sniegti, tikai pamatojoties uz to, ka Tiesa atzītu, ka VDAR ir piemērojama.
61.
Saskaņā ar VDAR 83. panta 2. punkta noteikumiem, lemjot par to, vai piemērot administratīvo naudas sodu, un pieņemot lēmumu par administratīvā naudas soda apmēru, katrā konkrētā gadījumā pienācīgi jāņem vērā minētajā tiesību normā turpmāk sniegtais uzskaitījums (
18
).
62.
Lai gan VDAR 83. panta 2. punktā vispirms ir izklāstīti kompetento iestāžu pienākumi (nevis datu subjektu tiesības), VDAR 83. panta 8. punktā ir norādīts, ka uzraudzības iestādes pilnvaru veikšanai saskaņā ar šo pantu piemēro atbilstošas procesuālas garantijas saskaņā ar Savienības un dalībvalsts tiesību aktiem, tostarp efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un pienācīgu procedūru ievērošanu (
19
).
63.
Turklāt VDAR 83. panta 2. punkts ir jāinterpretē, ņemot vērā Savienības tiesību vispārējo principu, saskaņā ar kuru tiesības uz labu pārvaldību ietver iestādes pienākumu pamatot savus lēmumus. Šis iestādes pienākums pietiekami specifiski un konkrēti pamatot lēmumu, ļaujot ieinteresētajai personai saprast iemeslus, tieši kādēļ viņai lēmums ir nelabvēlīgs, līdz ar to ir principa ievērot tiesības uz aizstāvību, kas ir Savienības pamatprincips, loģiskas sekas (
20
).
64.
Visbeidzot, ja vien persona spēj saprast individuālā pasākuma, kas to nelabvēlīgi ietekmē, iemeslus, šis princips ir ievērots, un nav obligāti nepieciešams detalizēti aplūkot katru no VDAR 83. panta 2. punktā uzskaitītajiem kritērijiem.
Secinājumi
65.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/58/EK (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) 13. panta 2. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka lietotāja e-pasta adrese, kas iegūta, kad tas izveidojis tiešsaistes kontu, kurš lietotājam dod tiesības i) bez maksas piekļūt vairākiem attiecīgās publikāciju vietnes rakstiem, ii) saņemt pa e‑pastu apkārtrakstu, kas satur kopsavilkumu par jaunajiem tiesību aktiem, kuri aplūkoti publikāciju vietnes rakstos, kā arī hipersaites uz šiem rakstiem, un iii) par maksu piekļūt papildu un/vai detalizētākiem publikāciju vietnes rakstiem un analīzēm, ir iegūta “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā”. Apkārtraksta nosūtīšana, kas minēta ii) apakšpunktā, ir “līdzīgu produktu vai pakalpojumu tieša tirdzniecība” tās pašas tiesību normas izpratnē.
2)
Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula), 95. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka ja pārzinis izmanto lietotāja e-pasta adresi, lai ik dienas sūtītu apkārtrakstu saskaņā ar Direktīvas 2002/58 13. panta 2. punktu, un personas datu apstrāde ir atzīta par likumīgu, pamatojoties uz minēto tiesību normu, Regulas 2016/679 6. pants nav piemērojams.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) (OV 2002, L 201, 37. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/136/EK (OV 2009, L 337, 11. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “VDAR”).
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV 1995, L 281, 31. lpp.).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (“Direktīva par elektronisko tirdzniecību”) (OV 2000, L 178, 1. lpp.).
(
6
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 25. novembris, StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz (C‑102/20, EU:C:2021:954, 47. punkts).
(
7
)	Oxford English Dictionary, “commerce”, pieejama vietnē https://www.oed.com/dictionary/editorial_adj?tab=meaning_and_use#5741224.
(
8
)	Termins “redakcionāls” (editorial) attiecas uz “to laikraksta, žurnāla utt. saturu, kuru raksta vai rediģē tā redaktori, atšķirībā no reklāmām”. Oxford English Dictionary, pieejama vietnē://www.oed.com/dictionary/commerce_n?tab=meaning_and_use#8735085.
(
9
)	Skat. Papadopoulos, P., Snyder, P. Athanasakis, D., un Livshits, B., Keeping out the Masses: Understanding the Popularity and Implications of Internet Paywalls. “WWW ‘20: Tīmekļa konference 2020”. Association for Computing Machinery, Ņujorka, Ņujorkas štats, ASV, 1433.–1444. lpp.; https://doi.org/10.1145/3366423.3380217.
(
10
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 25. novembris, StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz (C‑102/20, EU:C:2021:954, 47. punkts).
(
11
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, Latvijas Republikas Saeima (Pārkāpumu uzskaites punkti) (C‑439/19, EU:C:2021:504, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
12
)	Attiecībā uz situāciju, kad tiek nodotas īpašumtiesības uz materiālu vai nemateriālu īpašumu, skat. spriedumus, 2012. gada 3. jūlijs, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 42. punkts), un 2021. gada 16. septembris, The Software Incubator (C‑410/19, EU:C:2021:742, 40. punkts).
(
13
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 15. septembris, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 41. un 42. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
14
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 15. septembris, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 42. punkts).
(
15
)	Skat., piemēram, Müller-Graff, P.-Chr., no: Streinz, R. (red.), EUV/AEUV Kommentar, C.H. Beck, Minhene, 3. izdevums, 2018, AEUV 56. pants, 21. punkts.
(
16
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 23. februāris, Komisija/Ungārija (C‑179/14, EU:C:2016:108, 155. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
17
)	Niansētu diskusiju par datu pārveidošanu digitālos aktīvos skat. Noto La Diega, G., no: Bakhoum, M., Conde Gallego, B., Mackenrodt, M., un Gintarė Surblytė-Namavičienė, G. (red.), Personal Data in Competition, Consumer Protection and Intellectual Property Law: Towards a Holistic Approach?, Berlīne, 2018, 452. lpp. Šajā saistībā laikraksts The Economist ir raksturojis pasaules vērtīgāko resursu kā “vairs ne naftu, bet datus”; skat. Regulating the Internet Giants: The World’s Most Valuable Resource Is No Longer Oil, but Data, The Economist (2017. gada 6. maijs), http://www.economist.com/news/leaders/21721656-data-economy-demands-new-approach-antitrust-rules-worlds-most-valuable-resource.
(
18
)	Šis noteikums ir atspoguļots VDAR 150. apsvērumā, kurā noteikts, ka administratīvie naudas sodi katrā konkrētā gadījumā būtu jānosaka kompetentajai uzraudzības iestādei, ņemot vērā visus attiecīgos konkrētās situācijas apstākļus un pienācīgi ņemot vērā jo īpaši pārkāpuma būtību, smagumu un ilgumu un tā sekas, kā arī pasākumus, kas veikti, lai nodrošinātu VDAR paredzēto pienākumu ievērošanu un novērstu vai mazinātu pārkāpuma sekas.
(
19
)	Šis noteikums ir atspoguļots gandrīz identiski formulētajā VDAR 148. apsvērumā. Interesanti, ka minētajā apsvērumā ir atsauce uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartu, nevis uz dalībvalstu tiesību aktiem.
(
20
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, PI (C‑230/18, EU:C:2019:383, 57. punkts).