62019CC0862
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 29. oktobrī (
1
)
Lieta C‑862/19 P
Čehijas Republika
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Eiropas Sociālais fonds (ESF) – Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF) – Palīdzības darbības programmām Čehijas Republikā daļēja atcelšana – Direktīva 2004/18/EK – 16. panta b) punkts – Īpašs izņēmums – Publiski pakalpojumu līgumi par raidorganizāciju apraidei paredzētu programmu materiālu
1.
Apelācijas sūdzība ir par Direktīvas 2004/18/EK (
2
) 16. panta b) punkta interpretāciju, saskaņā ar kuru tā neattiecas uz pakalpojumu valsts līgumiem, kuru priekšmets ir “raidorganizāciju apraidei paredzēta programmu materiāla iegāde, izstrāde, ražošana vai kopražošana un apraides laika iegāde”.
2.
Čehijas Republikas iestādes tieši piešķīra no ERAF un ESF (
3
) līdzekļiem līdzfinansētu līgumu slēgšanas tiesības, lai veidotu televīzijas reklāmas, kas veicinātu Eiropas Savienības fondu izmantošanu. Komisija uzskatīja, ka šo līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai nevarēja izmantot Direktīvas 2004/18 16. panta b) punktu, tādēļ tā veica atbilstošas finanšu korekcijas, un šo lēmumu Čehijas Republika apstrīdēja Vispārējā tiesā.
3.
Tās 2019. gada 12. septembra spriedumā (
4
) Vispārējā tiesa noraidīja Čehijas Republikas prasību, un tā ar apelācijas sūdzību tagad ir vērsusies Tiesā.
4.
Strīdā saduras divas pretējas nostājas: a) Čehijas Republika uzskata, ka jebkura līgumslēdzēja iestāde var izmantot attiecīgo izņēmumu (
5
), ja vien ievēro prasību par līgumu priekšmetu; b) Komisija uzskata, ka izņēmums attiecas tikai uz līgumiem, kurus piešķir raidorganizācijas, kas tā nenotika šajā lietā.
5.
Lai arī nenoliedzami ir jānoskaidro, kurai no šīm divām interpretācijām ir dodama priekšroka, problēmas (un tās risinājuma) vispārējais nozīmīgums ir zudis, jo, manuprāt, ar jauno Direktīvu 2014/24/ES (
6
) ir atbalstīts Komisijas viedoklis (
7
).
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Direktīva 92/50/EEK (
8
)
6.
Direktīvas1. pantā bija noteikts:
“Šajā direktīvā:
a)
“valsts pakalpojumu līgumi” ir līgumi, kas peļņas nolūkos rakstiski noslēgti starp pakalpojumu sniedzēju un līgumslēdzēju iestādi un kas nav:
[..]
iv)
līgumi par programmu materiāla iegādi, izstrādi, inscenējumiem vai kopinscenējumiem, ko veic raidorganizācijas, un līgumi par raidlaiku;
[..].”
B.
Direktīva 2004/18
7.
Direktīvas 25. apsvērumā bija noteikts:
“Piešķirot tiesības slēgt valsts līgumus par noteiktiem audiovizuāliem pakalpojumiem apraides jomā, jāņem vērā kultūras vai sociālo aspektu nozīmīgums, un tādēļ iepirkuma noteikumi nav piemērojami. Šo iemeslu dēļ jāpieļauj izņēmums attiecībā uz pakalpojumu valsts līgumiem par darbam gatavu programmu iepirkšanu, izstrādi, ražošanu vai kopražošanu un par citiem sagatavošanas pakalpojumiem, piemēram, scenārijiem vai mākslinieciskiem priekšnesumiem, kas ir vajadzīgi programmas režisēšanai, un attiecībā uz līgumiem par apraides laiku. Tomēr šis izņēmums nav jāattiecina uz tā tehniskā aprīkojuma piegādi, kas vajadzīgs šādu programmu ražošanai, kopražošanai un apraides veikšanai. Raidījums jādefinē kā raidīšana un izplatīšana jebkāda veida elektroniskos tīklos.”
8.
Saskaņā ar 16. pantu:
“Šī direktīva neattiecas uz pakalpojumu valsts līgumiem, kuru priekšmets ir šāds:
[..]
b)
raidorganizāciju apraidei paredzēta programmu materiāla iegāde, izstrāde, ražošana vai kopražošana un apraides laika iegāde;
[..].”
C.
Direktīva 2014/24
9.
Direktīvas 23. apsvērumā ir paredzēts:
“Gadījumos, kad tiesības slēgt publiskus līgumus par konkrētiem audiovizuāliem un radio mediju pakalpojumiem piešķir mediju pakalpojumu sniedzēji, būtu jāļauj ņemt vērā kultūras vai sociālo aspektu nozīmīgumu, un tādēļ iepirkuma noteikumi nav piemērojami. Šo iemeslu dēļ būtu jāpieļauj izņēmums attiecībā uz publiskiem pakalpojumu līgumiem, kuru slēgšanas tiesības piešķir paši mediju pakalpojumu sniedzēji, par gatavu raidījumu iepirkšanu, izstrādi, veidošanu vai līdzproducēšanu un par citiem sagatavošanas pakalpojumiem, piemēram, tādiem, kuri saistīti ar scenārijiem vai mākslinieciskiem priekšnesumiem, kas ir vajadzīgi raidījuma veidošanai. Būtu arī jāprecizē, ka minētais izņēmums būtu vienādi jāpiemēro gan apraides mediju pakalpojumiem, gan pakalpojumiem pēc pieprasījuma (nelineārajiem pakalpojumiem). Tomēr minētais izņēmums nebūtu jāattiecina uz tā tehniskā aprīkojuma piegādi, kas vajadzīgs šādu raidījumu veidošanai, līdzproducēšanai un apraidei.”
10.
Direktīvas 10. pantā ir noteikts:
“Šo direktīvu nepiemēro šādiem publiskiem pakalpojumu līgumiem:
[..]
b)
par tāda raidījumu materiāla iegādi, izstrādi, producēšanu vai līdzproducēšanu, kas paredzēts audiovizuālo mediju pakalpojumiem vai radio mediju pakalpojumiem, ja līgumu slēgšanas tiesības piešķir audiovizuālo vai radio mediju pakalpojumu sniedzēji, vai līgumiem par raidlaiku vai raidījumu nodrošināšanu, kuru slēgšanas tiesības piešķir audiovizuālo vai radio mediju pakalpojumu sniedzējiem;
[..].”
II. Tiesvedības priekšvēsture
11.
Tiesvedības priekšvēsture ir ietverta pārsūdzētā sprieduma 1.–6. punktā, un to var rezumēt šādi:
–
Ar 2007. gada 12. oktobra Lēmumu C(2007) 5113, 2007. gada 27. decembra Lēmumu C(2007) 6920 un 2008. gada 25. septembra Lēmumu C(2008) 5344 Komisija pieņēma attiecīgi darbības programmas “Izglītība konkurētspējas jomā”, “Pētniecība un attīstība inovāciju jomā” un “Tehniskā palīdzība”, ko bija ierosinājusi Čehijas Republika saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1083/2006 (
9
) 32. pantu.
–
2014. gada aprīlī attiecīgo darbības programmu ietvaros Komisija veica revīziju par publiskajiem līgumiem, kas attiecas uz apraides pakalpojumiem, kurus līdzfinansē Čehijas Republika ar ERAF un ESF līdzekļiem. Komisija konstatēja, ka Reģionālās attīstības ministrija un Izglītības, jaunatnes lietu un sporta ministrija četrus no šiem līgumiem ir piešķīrusi tieši, bez līguma paziņojuma.
–
Kā uzskata Komisija, tieša līgumu piešķiršana bija nepieņemama, jo uz šiem līgumiem nevarēja attiecināt Direktīvas 2004/18 16. panta b) punktā paredzēto izņēmumu, kas ir piemērojams tikai tām līgumslēdzējām iestādēm, kuras ir raidorganizācijas.
–
2016. gada 17. jūnijā Komisijas ierosinātās finanšu korekcijas procedūras gaitā Čehijas Republika apgalvoja, ka izņēmums ir attiecināms uz jebkuru līgumslēdzēju iestādi.
–
Visbeidzot, Komisija ar 2017. gada 6. jūlija Īstenošanas lēmumu C(2017) 4682 final atcēla daļu no ESF palīdzības darbības programmai “Izglītība konkurētspējas jomā” un daļu no ERAF palīdzības darbības programmām “Pētniecība un attīstība inovāciju jomā” un “Tehniskā palīdzība”, nosakot atbilstošās finanšu korekcijas attiecībā uz Čehijas Republiku.
III. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
12.
Čehijas Republika apstrīdēja Komisijas lēmumu Vispārējā tiesā, atkārtojot savu Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta interpretāciju. To atbalstīja Polijas Republika.
13.
Ar pārsūdzēto spriedumu prasība tika noraidīta.
14.
Vispārējā tiesa uzsvēra, ka izņēmums, kurš bija jāinterpretē šauri (
10
), jau bija paredzēts Direktīvas 92/50 1. panta a) punkta iv) apakšpunktā, ko Tiesa interpretēja spriedumā Bayerischer Rundfunk u.c. (
11
), atbalstot Komisijas viedokli.
15.
Konkrētāk, Vispārējā tiesa uzskata, ka saskaņā ar šo spriedumu izņēmuma pamatā ir raidorganizāciju publiskā pakalpojuma uzdevums, tādējādi neattiecoties uz līgumslēdzējām iestādēm, kas neizpilda šo īpašo uzdevumu (
12
).
16.
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šis secinājums nav ticis atspēkots ar Čehijas Republikas argumentiem. Čehijas Republika ne tikai uzskatīja, ka spriedumam Bayerischer Rundfunk šajā lietā nav nozīmes, bet arī apgalvoja, ka, ņemot vērā gramatiskās, sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas kritērijus, norma neļauj ierobežot izņēmuma piemērošanas jomu, attiecinot to tikai uz sabiedriskajām raidorganizācijām.
17.
Attiecībā uz sprieduma Bayerischer Rundfunk atbilstību Vispārējā tiesa norāda – lai gan tajā Tiesa lēma par jautājumiem, kas atšķiras no šajā lietā izskatāmā, tā noteica, ka uz publiskajiem līgumiem attiecas Savienības tiesības. Tiesas precizējums tajā ziņā, ka izņēmums attiecas tikai uz līgumslēdzējas iestādes, Direktīvas 92/50 izpratnē, līgumiem, nenozīmē, ka tā attiecas uz visām līgumslēdzējām iestādēm (
13
).
18.
Vispārējā tiesa arī atgādina, ka šajā spriedumā tika uzsvērts, ka Direktīvas 92/50 1. panta a) punkta iv) apakšpunkts ir līdzīgs Direktīvas 2004/18 16. panta b) punktam, un tādējādi ir atbilstoši tam piemērot ar to saistīto pastāvīgo judikatūru (
14
).
19.
Protams, Vispārējā tiesa norāda, ka Direktīvas 92/50 1. panta a) punkta iv) apakšpunktā nebija jēdziena “apraidei paredzēts”. Tomēr no tiesību akta sagatavošanas darbu pārbaudes izriet, ka šis papildinājums atbilda “likumdevēja gribai skaidri atsaukties uz raidorganizāciju piešķirtiem publisko pakalpojumu līgumiem par apraidei paredzētām programmām jebkurā elektronisko sakaru tīklā, tostarp internetā, kas atspoguļo minētās direktīvas 25. apsvēruma pēdējā teikuma būtību” (
15
).
20.
Vispārējā tiesa uzskata, ka pakalpojumi, par kuriem ir līgumi, kas minēti šajā normā, ir tie paši pakalpojumi, kas minēti izņēmumā, kurš ir noteikts Direktīvas 2004/18, kas grozīta ar Regulu (EK) Nr. 213/2008 (
16
), kura neietver jēdzienu “apraidei paredzēts”, II B pielikuma 3. piezīmē.
21.
No tā izriet – tā kā “direktīvas iekšējās saskaņotības dēļ ir uzskatāms, ka Direktīvas 2004/18 16. panta b) punktā paredzētajam izņēmumam un izņēmumam, kas ir ietverts pašas direktīvas II B pielikuma 3. piezīmē, ir tā pati piemērošanas joma, minētais jēdziens “apraidei paredzēts” nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tā mērķis ir paplašināt attiecīgā izņēmuma piemērošanas jomu” (
17
).
22.
Vispārējā tiesa atzīst, ka Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta teksts “pats par sevi neļauj panākt nepārprotamu šīs normas interpretāciju un ka pastāv vairākas varbūtēji iespējamās tās gramatiskās interpretācijas” (
18
). Dažādās normas valodu versijās konstatētās atšķirības atņem spēku argumentiem, kuru pamatā ir normas gramatiskā interpretācija (
19
).
23.
Attiecībā uz sistēmisko interpretāciju Vispārējā tiesa noraida to, ka likumdevēja izmantotais kritērijs, ieviešot direktīvas 16. pantā noteiktos izņēmumus, būtu tikai līguma saturs: tiek ieviesti arī subjektīvi ierobežojumi, kā tas ir attiecīgā izņēmuma un d) punkta izņēmuma gadījumā (
20
).
24.
Vispārējā tiesa noraida to, ka normas vieta sistēmā noteiktu to, ka visi līgumi, kas ir norādīti tajā pašā Direktīvas 2004/18 16. panta punktā, būtu jādefinē vienādā veidā attiecībā uz to priekšmetu, līgumslēdzēju iestādi vai pakalpojuma sniedzēju. Tādējādi līgumslēdzējas iestādes, kas nav raidorganizācijas, var tieši noslēgt līgumus par apraides laiku – pretstatā tiem līgumiem, kas ir aplūkoti šajā lietā (
21
).
25.
Attiecībā uz teleoloģisko interpretāciju Vispārējā tiesa uzskata, ka izņēmums ietver tikai publiskos līgumus, ko noslēdz raidorganizācijas, jo to mērķis nav nekas cits kā konkrēti nodrošināt savu publiskā pakalpojuma uzdevuma izpildi (
22
). To nevar izmantot pārējie publiskie subjekti, kas īsteno citus publisko pakalpojumu uzdevumus kultūras un sociālajā jomā (
23
).
26.
Par šo pēdējo jautājumu Vispārējā tiesa uzskata, ka šī interpretācija neatņem attiecīgajai normai lietderīgo iedarbību, jo netiek izslēgti visi līgumi par apraidei paredzētām programmām, bet gan tikai tie līgumi, kas ir par pakalpojumiem, kuri attiecas uz raidorganizācijas īpašo uzdevumu. Tikai šiem pēdējiem līgumiem ir piemērojams izņēmums, kas turklāt ir interpretējams šauri (
24
).
27.
Ciktāl izņēmuma mērķis atbilst raidorganizācijas publiskā pakalpojuma uzdevumam, līgumslēdzējas iestādes, kas nav raidorganizācijas, nav tādā pašā situācijā kā raidorganizācijas, un tas liedz izvērtēt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu (
25
).
28.
Direktīva 2014/24, kas nav piemērojama ratione temporis, neļauj izmantot citu apstrīdētā noteikuma interpretāciju (
26
).
IV. Tiesvedība Tiesā
29.
2019. gada 26. novembrī Čehijas Republika iesniedza apelācijas sūdzību, lūdzot atcelt pārsūdzēto spriedumu un Komisijas lēmumu, kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
30.
Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Čehijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V. Analīze
A.
Sākotnējie apsvērumi
31.
Čehijas Republika iesniedz tikai vienu apelācijas pamatu, kurā norāda uz iespējamu Vispārējās tiesas kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Direktīvas 2004/18 16. panta b) punktu.
32.
Apelācijas pamats ir sadalīts četrās daļās, kas ir saistītas ar attiecīgi šīs normas izstrādi un tās gramatisko, teleoloģisko un sistēmisko interpretāciju (
27
).
33.
Kā jau norādīts, strīds Vispārējā tiesā bija koncentrēts uz to, lai noskaidrotu, vai izņēmums attiecas tikai uz līgumslēdzējām iestādēm, kas ir raidorganizācijas – ko atbalsta Komisija –, vai, gluži pretēji, attiecas uz jebkurām citām līgumslēdzējām iestādēm – kā apgalvo Čehijas Republika.
34.
Apspriestais jautājums nevar būt skaidrāks, un nevar būt atšķirīgāki lietas dalībnieku apsvērumi, ko tie izvirza savā labā, ar nopietniem iemesliem pamatojot savas attiecīgās nostājas.
35.
Tādējādi Tiesa, lai sniegtu viennozīmīgu atbildi, saskaras ar sarežģītu interpretācijas problēmu pārāk plašā un neprecīzā, un pat pretrunīgā, normatīvajā regulējumā, kura pamatā ir atšķirības dažādās valodu versijās.
B.
Vienīgā apelācijas pamata pirmā daļa: Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta izstrādes vēsture
1. Lietas dalībnieku apsvērumi
36.
Čehijas Republika apgalvo, pirmkārt, ka Komisijas priekšlikums, kura rezultātā tika pieņemta Direktīva 92/50, ierobežoja izņēmumu ar raidorganizāciju veiktu programmu materiāla iegādi. Likumdošanas process paplašināja šo gadījumu, ietverot arī programmu izstrādi, inscenējumus vai kopinscenējumus [izstrādi, ražošanu vai kopražošanu], ko veic raidorganizācijas. Tādējādi saskaņā ar Direktīvas 92/50 1. panta a) punkta iv) apakšpunktu raidorganizācija ir tā, kas sniedz programmu materiāla izstrādes, inscenēšanas vai kopinscenēšanas pakalpojumu, un tādēļ tā nevar būt līgumslēdzēja iestāde, jo izņēmums tādējādi tiktu paplašināts (
28
).
37.
Otrkārt, Čehijas Republika norāda, ka Direktīvas 2004/18 sagatavošanas darbi apstiprinot, ka likumdevējs ir vēlējies uzsvērt līguma priekšmetu un izmantošanu, nevis līgumslēdzējas iestādes vai piegādātāja personu (
29
).
38.
Visbeidzot Čehijas Republika apgalvo, ka Komisijas priekšlikums (izņēmumu skaidri ierobežot tikai līdz līgumslēdzējām iestādēm, kas ir raidorganizācijas) ir cietis neveiksmi arī Direktīvas 2014/24 izstrādē, jo tās 10. panta b) punktā ir paredzēts izņēmums, kas nav saistīts ar līgumslēdzējas iestādes personu. Faktiski Čehijas Republika uzskata, ka likumdevējs ne tikai ir vēlreiz noraidījis Komisijas ierobežošanas mēģinājumus, bet arī iestājies par izņēmuma paplašināšanu (
30
).
39.
Komisija apgalvo, ka izmaiņas turpmākajās versijās atbilst nepieciešamībai ņemt vērā tehnisko attīstību (apraides paplašināšana attiecībā uz internetu) un likumdošanas attīstību (Eiropas Savienības regulējuma mediju pakalpojumu sniedzējiem īstenošana), un tas neesot radījis būtiskas izmaiņas punkta saturā. Turklāt saturs principā atbilstot Komisijas sākotnējam priekšlikumam attiecībā uz līgumslēdzēju iestāžu loku, kas var izmantot šo izņēmumu (
31
).
2. Vērtējums
40.
Šajā apelācijas pamata daļā Čehijas Republika izklāsta savus apsvērumus par normas rašanās vēsturi, bet nenorāda, konkrēti kurus pārsūdzētā sprieduma punktus tā uzskata par kritikas vērtiem. Šī pamata daļa varētu tikt uzskatīta par nepieņemamu, jo tā neatbilst prasībai precīzi norādīt pārsūdzētā sprieduma punktus, kuros esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Gadījumam, ja tā nebūtu, es analizēšu tās saturu.
41.
Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta priekštecis ir Direktīvas 92/50 1. panta a) punkta iv) apakšpunkts, saskaņā ar kuru no jēdziena “valsts pakalpojumu līgumi”, uz ko attiecas šī direktīva, izslēdza “līgumus par programmu materiāla iegādi, izstrādi, inscenējumiem vai kopinscenējumiem, ko veic raidorganizācijas, un līgumus par raidlaiku”.
42.
Komisijas sākotnējais priekšlikums attiecās tikai uz “programmu materiāla iegādi”, neminot izstrādi, ražošanu vai kopražošanu (
32
). Tās mērķis bija, lai direktīva attiektos uz raidorganizācijām tikai tad, ja tās veic darbības, kas nav “īpašas apraides” darbības (
33
).
43.
Manuprāt, vēlāka vārdu “izstrāde, ražošana vai kopražošana” iekļaušana atbalsta ideju skaidrāk precizēt īpašās apraides darbības. Tāpat kā Komisija es uzskatu, ka likumdevējs nepaplašināja attiecīgo izņēmumu no subjektīvā skatpunkta, bet gan tikai izvirzīja prasību, ka līgumslēdzējām iestādēm, kas vēlētos slēgt līgumus par programmu iegādi, to izstrādi, ražošanu vai kopražošanu, ir raidorganizācijas statuss.
44.
Attiecībā uz Direktīvu 2004/18 Komisijas priekšlikumā tika izslēgti līgumi par “raidorganizāciju apraidei paredzēta programmu materiāla iegādi, izstrādi, ražošanu vai kopražošanu un apraides laika iegādi” (
34
).
45.
Šī redakcija, kas bija gandrīz identiska Direktīvas 92/50 1. panta a) punkta iv) apakšpunktam, bija noteikta Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta galīgajā versijā, papildinot to ar vārdiem “apraidei paredzēts” aiz [spāņu valodas redakcijā] vārdiem “programmu materiāls”.
46.
Šis papildinājums ir bijis iemesls grūtībām minētās normas interpretēšanā. To var interpretēt, atsaucoties uz raidorganizācijām (vācu valodas versija) vai vienkārši, lai noteiktu programmas, par kuru iegādi, izstrādi, ražošanu vai kopražošanu tiek slēgts līgums (spāņu valodas versija un, saprotams, tās valodu versijas, kurās šāds papildinājums nav ietverts) (
35
).
47.
Manuprāt, vārdu “apraidei paredzēts” ietveršana ir pamatojama ne tajā nozīmē, kādā to veica Vispārējā tiesa (
36
), bet gan tādējādi, kā to atspoguļo Direktīvas 2004/18 25. apsvērums, minot, ka “jāpieļauj izņēmums attiecībā uz pakalpojumu valsts līgumiem par darbam gatavu programmu iepirkšanu, izstrādi, ražošanu vai kopražošanu” (
37
).
48.
Uzskatu, ka attiecībā uz “audiovizuāliem pakalpojumiem apraides jomā”, kā ir noteikts šī apsvēruma sākumā, “gatavas programmas” ir “programmas, kas ir gatavas to apraidei”, proti, lai atbilstu mērķim, kam tās nešaubīgi ir paredzētas.
49.
Šis precizējums ir skaidrojams ar to, ka apsvērumā ir noteikts izņēmums programmām un “citiem sagatavošanas pakalpojumiem, piemēram, scenārijiem vai mākslinieciskiem priekšnesumiem, kas ir vajadzīgi programmas režisēšanai, un attiecībā uz līgumiem par apraides laiku”, bet ne “tehniskā aprīkojuma piegād[ei], kas vajadzīg[a] šādu programmu ražošanai, kopražošanai un apraides veikšanai”.
50.
Jautājums ir par izņēmuma ierobežošanu ar programmām un sagatavošanas darbībām, bet neattiecinot to uz materiāliem, kas ir nepieciešami to īstenošanai.
51.
Īsumā, Direktīvas 2004/18 “raidorganizāciju apraidei paredzēts programmu materiāls” 16. panta b) punkta nozīmē būtu tās 25. apsvērumā minētās “darbam gatavās programmas”. Atbilstoši šai izpratnei papildinājums Komisijas sākotnējā priekšlikumā būtu interpretējams kā apraides programmu, nevis to izplatošo subjektu kvalificēšana.
52.
Katrā ziņā izņēmuma likumdošanas vēstures pārbaude nesniedz pārliecinošus rezultātus, lai gan es nosliecos par labu Komisijas viedoklim. Ja mana interpretācija par Direktīvas 92/50 1. panta a) punkta iv) apakšpunkta nozīmi ir pareiza, vārdi “apraidei paredzēts” vairāk attiektos uz izņēmuma līgumu priekšmetu, nevis uz līgumslēdzējiem subjektiem (šie pēdējie būtu tikai “raidorganizācijas”).
53.
A posteriori šo interpretāciju apstiprinātu Direktīva 2014/24. Lai arī tā nav piemērojama ratione temporis, varētu būt lietderīgi ņemt vērā tās saturu, jo tā ir pēdējais posms izņēmuma evolūcijā.
54.
Saskaņā ar Komisijas priekšlikumu no piemērošanas jomas tiek izslēgti līgumi par “tāda programmu materiāla iegādi, izstrādi, producēšanu vai kopražojumu, kas paredzēts audiovizuāliem plašsaziņas līdzekļu pakalpojumiem, ja līgumu slēgšanas tiesības piešķir raidorganizācijas”, kā arī līgumi par “raidlaiku, kuru slēgšanas tiesības piešķir audiovizuālo plašsaziņas līdzekļu pakalpojumu sniedzējiem” (
38
).
55.
Komisija neuzskatīja, ka ir nepieciešams minēt iemeslus, kuri pamato tās priekšlikumu, kas būtu bijis nepiedodami, ja tā būtu paredzējusi būtiski grozīt Direktīvas 2004/18 spēkā esošo izņēmumu regulējumu.
56.
Saskaņā ar likumdevēja pieņemto galīgo normas [Direktīvas 2014/24 10. panta b) punkts] redakciju šo direktīvu nepiemēro publisko pakalpojumu līgumiem “par tāda raidījumu materiāla iegādi, izstrādi, producēšanu vai līdzproducēšanu, kas paredzēts audiovizuālo mediju pakalpojumiem vai radio mediju pakalpojumiem, ja līgumu slēgšanas tiesības piešķir audiovizuālo vai radio mediju pakalpojumu sniedzēji, vai līgumiem par raidlaiku vai raidījumu nodrošināšanu, kuru slēgšanas tiesības piešķir audiovizuālo vai radio mediju pakalpojumu sniedzējiem” (
39
).
57.
Atšķirībā no iepriekšējās redakcijas (Direktīva 2004/18) jaunā norma, manuprāt, kliedē iepriekšējās šaubas, jo ierobežo izņēmumu ar līgumiem, ko noslēdz līgumslēdzējas iestādes, kurām ir audiovizuālo vai radio mediju organizācijas statuss (
40
).
58.
Ja likumdevējs būtu iecerējis, ka ar jauno noteikumu tiks ieviestas radikālas izmaiņas salīdzinājumā ar iepriekšējo, tas būtu to norādījis 23. apsvērumā, kurā ir sniegti izņēmuma iemesli. Tomēr ir skaidrs, ka šajā apsvērumā ir gandrīz atkārtots Direktīvas 2004/18 25. apsvēruma saturs.
59.
Tomēr ir kāda atruna: Direktīvas 2004/18 25. apsvērumā bija atsauce uz to, ka “jāpieļauj izņēmums attiecībā uz [..] līgumiem [..] par programmu iepirkšanu, izstrādi, ražošanu vai kopražošanu”, neminot iespējamās līgumslēdzējas iestādes, turpretī Direktīvas 2014/24 23. apsvērumā ir runa par to, ka “tiesības slēgt publiskus līgumus par konkrētiem audiovizuāliem un radio mediju pakalpojumiem piešķir mediju pakalpojumu sniedzēji”, piebilstot, ka “būtu jāpieļauj izņēmums attiecībā uz publiskiem pakalpojumu līgumiem, kuru slēgšanas tiesības piešķir paši mediju pakalpojumu sniedzēji, par [..] raidījumu iepirkšanu, izstrādi, veidošanu vai līdzproducēšanu [..]” (
41
).
60.
Tādējādi ir notikušas redakcionālas izmaiņas, ko, manuprāt, nevar interpretēt kā kritērija maiņu, bet drīzāk kā precizējumu par izņēmuma jēgu, kāda tam jau bija Direktīvā 2004/18.
61.
Rezumējot – analīze par to, kā ir attīstījies izņēmums no Direktīvas 92/50 līdz šobrīd spēkā esošajai Direktīvai 2014/24, ietverot Direktīvu 2004/18, kura ir piemērojama šajā lietā, ļauj dot priekšroku viedoklim, ko aizstāv Komisija un kas tika pieņemts pārsūdzētajā spriedumā.
62.
Tādējādi apelācijas pamata pirmā daļa, kurā Čehijas Republika tikai apgalvo, ka Vispārējās tiesas interpretācija ir “pretrunā likumdošanas procesam un likumdevēja acīmredzamam nolūkam” (
42
), nav apmierināma.
C.
Vienīgā apelācijas pamata otrā daļa: Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta gramatiskā interpretācija
1. Lietas dalībnieku apsvērumi
63.
Čehijas Republika apgalvo, ka “ir saikne starp vārdiem “raidorganizācijas” un vārdiem “apraidei paredzētas programmas” vācu valodas versijā, bet ne tikai tajā”, savukārt pretēju viedokli pauž Vispārējā tiesa (
43
).
64.
Katrā ziņā Čehijas Republika apgalvo, ka, pat ja Vispārējai tiesai būtu taisnība, izņēmums neskartu tikai raidorganizācijas, kam ir līgumslēdzējas iestādes statuss, jo, ja raidorganizācija izstrādā, ražo vai kopražo programmas, šī organizācija nevar būt publiska līguma līgumslēdzēja iestāde (
44
).
65.
Visbeidzot, Čehijas Republika apstrīd Direktīvas 2014/24 10. panta b) punkta interpretāciju, ko Vispārējā tiesa pieņēma pārsūdzētajā spriedumā (
45
).
66.
Komisija apgalvo, pirmkārt, ka vārdu “apraidei paredzēts” iekļaušana ir izraisījusi to, ka lielākā daļa Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta valodu versiju ir neviennozīmīgas no gramatiskā skatpunkta. Tādējādi valodu versiju atšķirības pamatotu normas gramatiskās interpretācijas nozīmes devalvāciju (
46
).
67.
Otrkārt, Komisija noraida to, ka izņēmums attiektos uz gadījumiem, kuros raidorganizācija nodrošina vienu no saviem raksturīgajiem pakalpojumiem un tādēļ tā nevar uzņemties līgumslēdzējas iestādes lomu. Komisija uzskata, ka tas ir nepamatots arguments, kas turklāt novestu pie rezultātiem, kas būtu absurdi un pretrunā audiovizuālo pakalpojumu tirgus darbībai (
47
).
68.
Komisija uzskata, ka tad, ja likumdevējs būtu gribējis piemērot izņēmumu tādējādi, kā to apgalvo Čehijas Republika, nebūtu bijis lietderīgi pievienot vārdu “raidorganizāciju [veikta]”. Turklāt, ja minētā frāze attiektos uz “apraidei paredzētu programmu materiālu”, tas radītu neloģisku situāciju interneta izplatīšanas gadījumā: līgumslēdzēja iestāde, kas nebūtu raidorganizācija, varētu tieši piešķirt līgumu tādas programmas producēšanai, kuru ir paredzēts izplatīt raidorganizācijai (televīzijai vai radio), bet nevarētu to darīt tieši, ja vēlētos producēt identisku programmu apraidei internetā (
48
).
2. Vērtējums
69.
Atšķirībā no apelācijas pamata pirmās daļas šī pamata otrajā daļā Čehijas Republika precizē, par kuriem pārsūdzētā sprieduma punktiem tai ir iebildumi. Tomēr, kā es paskaidrošu turpmāk, šis pamats nevar tikt apmierināts, balstoties uz tās izteikto kritiku, jo secinājums, kādu faktiski izdarīja Vispārējā tiesa šajā jautājumā, ir pareizs.
70.
Nav viegli atrast Savienības tiesību normu, kuras jēga varētu tik radikāli atšķirties atkarībā no valodas, kurā tā ir uzrakstīta.
71.
Saskaņā ar Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta spāņu valodas versiju, ņemot vērā frāzes sintaktisko uzbūvi, izriet, ka: a) “apraidei paredzēta programmu materiāla iegāde, izstrāde, ražošana vai kopražošana un apraides laika iegāde” kopumā attiecas uz izslēgto līgumu priekšmetu un b) šo priekšmetu veido arī “līgumi par apraides laika iegādi”.
72.
Izslēgto līgumu priekšmets tādējādi ir divējāds: no vienas puses, raidorganizāciju apraidei paredzēta programmu materiāla iegāde, izstrāde, ražošana vai kopražošana; no otras puses, apraides laiks.
73.
Arī darbību, kas veido izslēgto līgumu priekšmetu, subjekts ir divējāds: no vienas puses, raidorganizācijas, atsaukšanās uz kurām konkrēti kopumā attiecas uz apraidei paredzēta programmu materiāla iegādi, izstrādi, ražošanu vai kopražošanu; no otras puses, jebkurš cits subjekts, bet tikai attiecībā uz līgumiem par apraides laiku.
74.
Normas burtiskā redakcija tās spāņu valodas versijā atbalsta Komisijas aizstāvēto un Vispārējās tiesas pieņemto interpretāciju.
75.
Tomēr pretēja interpretācija prevalētu, ja mēs ņemtu vērā vācu valodas versiju (
49
). Tajā raidorganizācijas (Rundfunk- oder Fernsehanstalten) nav minētas kā subjekti, kas iegādājas, izstrādā, ražo vai kopražo apraidei paredzētas programmas, bet gan kā subjekti, kas izplata šīs programmas. Izslēgto līgumu priekšmets joprojām ir divējāds (jo programmu materiāla iegādei, izstrādei, ražošanai vai kopražošanai tiek pievienots arī apraides laiks), bet subjekts ir viens abos gadījumos, un tas var būt jebkurš subjekts. Izņēmums tiek definēts, pamatojoties tikai uz tā priekšmetu, ko tieši apgalvo Čehijas Republika.
76.
Franču (
50
), angļu (
51
), itāļu (
52
) un portugāļu (
53
) valodas versijas, manuprāt, saskan ar vācu valodas versiju, lai gan Vispārējā tiesa uzskata, ka it īpaši angļu un franču valodas versijas var tikt saprastas arī tajā nozīmē, kuru aizstāv Komisija (
54
).
77.
Papildus iepriekšminētajam, kā ir uzsvērusi Vispārējā tiesa (
55
), bulgāru un slovēņu valodas versijās pat nav ietverti vārdi “apraidei paredzēts” (
56
). Šī vārdu izlaišana palielina redakciju atšķirību un attiecīgi veicina normas gramatiskās interpretācijas lietderības devalvāciju (
57
).
78.
Faktiski atšķirība starp valodu versijām ir tik radikāla, ka padara neauglīgu jebkuru mēģinājumu izmantot kādas no šīs normas valodu versijām gramatisko interpretāciju kā parametru, lai atšifrētu tās patieso nozīmi (
58
).
79.
Tā pamatoti uzskatīja Vispārējā tiesa, kura nav pieļāvusi tiesību kļūdu, norādīdama, ka, ņemot vērā dažādu valodu versiju neviennozīmīgumu (varēja teikt – pat pretrunīgumu), priekšroka nav dodama Čehijas Republikas ierosinātajai interpretācijai un ir jāizmanto pārējie interpretācijas kritēriji (
59
).
80.
Tādējādi apelācijas pamata otrā daļa ir noraidāma.
D.
Vienīgā apelācijas pamata trešā daļa: Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta teleoloģiskā interpretācija
1. Lietas dalībnieku apsvērumi
81.
Čehijas Republika apgalvo, pirmkārt, ka izņēmuma mērķis ir norādīts Direktīvas 2004/18 25. apsvērumā, kurā nav minētas raidorganizācijas, kas būtu bijis obligāti, ja tikai šie subjekti varētu būt līgumslēdzējas iestādes (
60
).
82.
Otrkārt, Čehijas Republika apstrīd Vispārējās tiesas nostāju attiecībā uz to, ka vārdi “apraidei paredzēts” atbilst nolūkam tieši atsaukties uz pakalpojumu līgumiem, ko noslēgušas raidorganizācijas par programmām, kuras ir paredzētas pārraidīšanai jebkurā elektronisko sakaru tīklā, tostarp internetā. Čehijas Republika uzskata, ka šo rezultātu varētu panākt, nepievienojot šo frāzi (
61
).
83.
Treškārt, Čehijas Republika norāda, ka Vispārējā tiesa ir izsecinājusi izņēmuma mērķi, pamatodamās uz sprieduma Bayerischer Rundfunk interpretāciju, kas aplūkota ārpus konteksta (
62
).
84.
Komisija apgalvo, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/18 25. apsvērumu izņēmuma mērķis ir ņemt vērā noteiktus kultūras un sociālos aspektus, kuru dēļ iepirkuma noteikumi nav piemērojami.
85.
Tā uzskata, ka raidorganizācijas, kas ir līgumslēdzējas iestādes – proti, sabiedriskās raidorganizācijas –, nodrošina īpašu vispārējas nozīmes pakalpojumu, kura īstenošanā ir jāievēro objektivitātes, neatkarības, taisnīguma un neitralitātes principi. Tām ir ļoti īpašs statuss, kas nav salīdzināms ar citu līgumslēdzēju iestāžu statusu, kuras, nebūdamas raidorganizācijas, veicina vai ražo programmas vairāk vai mazāk neregulāri, un tām nav stingri jāievēro (kā tas ir sabiedriskajām raidorganizācijām) sociāli, kultūras, politiski, izglītības, mākslinieciski u.c. aspekti. Šīm citām līgumslēdzējām iestādēm ir pietiekami aizsargāt objektivitāti un plurālismu, ko nosaka publiskā iepirkuma normas (
63
).
86.
Attiecībā uz jēdzienu “apraidei paredzēts” Komisija argumentē, ka Čehijas Republikas viedoklis ir pretrunā normas izstrādes vēsturei. Kā ir norādīts pārsūdzētajā spriedumā, tā ietveršanas nolūks ir garantēt tiesisko drošību attiecībā uz apraidi internetā (
64
).
87.
Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka Vispārējās tiesas atsauces uz spriedumu Bayerischer Rundfunk aptver daudzu aspektu analīzes kontekstu, un spriedums nav balstīts tikai uz šo nolēmumu. Turklāt Komisija piekrīt šī sprieduma interpretācijai, ko ir veikusi Vispārējā tiesa (
65
).
2. Vērtējums
88.
Uzsvērusi, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru izņēmumi no Savienības tiesību materiālās piemērošanas jomas publisko līgumu jomā ir interpretējami šauri (
66
), Vispārējā tiesa, pamatodamās uz spriedumu Bayerischer Rundfunk, ir secinājusi, ka izņēmuma mērķis ir nodrošināt šo apraides publisko raidorganizāciju publiskā pakalpojuma uzdevuma izpildi.
89.
Es domāju, ka šis vērtējums ir būtībā pareizs, pat ja (kā uzsvērti apgalvo Čehijas Republika) Direktīvas 2004/18 25. apsvērumā nav skaidras atsauces uz raidorganizācijām. Un attiecībā uz spriedumu Bayerischer Rundfunk, lai gan tas nav pilnībā izšķirošs šīs lietas iznākumam, jo tika pieņemts atšķirīgā kontekstā, tas sniedz norādes izņēmuma izpratnei, kuras es aplūkošu vēlāk (
67
).
90.
Ciktāl izņēmumi Savienības tiesību piemērošanas jomā ir interpretējami šauri, šķiet pamatoti secināt, ka “kultūras vai sociālo aspektu nozīmīgums”, kas saskaņā ar Direktīvas 2004/18 25. apsvērumu pamato “pieļaut izņēmumu” publiskajiem līgumiem, kuru priekšmets ir noteikta darbība, ir būtisks tikai attiecībā uz subjektiem, kas minēto darbību veic galvenokārt vai parasti.
91.
Ir taisnība, ka de lege ferenda nekas neliegtu izņēmumu piemērot ne tikai raidorganizācijām, bet arī citām publiskām iestādēm (līgumslēdzējas iestādes), kas ik pa laikam vēlētos noslēgt pakalpojumu līgumus par apraidei paredzēta programmu materiāla iegādi, izstrādi, ražošanu vai kopražošanu. Šīs publiskās iestādes var būt likumīgi iesaistītas noteiktu programmu, ko uzskata par nepieciešamām kultūras vai sociālu aspektu dēļ, izplatīšanā vai publiskošanā.
92.
Tomēr izņēmumu šauras interpretācijas prasība, piemērojot Savienības tiesības, liek uzskatīt, ka izņēmums nav piemērojams līgumiem par jebkuru publiskā pakalpojuma uzdevumu, “bet gan īpaši sabiedrisko raidorganizāciju publiskā pakalpojuma uzdevumam” (
68
).
93.
Manuprāt, izvēloties izņēmuma mērķi, ir prevalējis subjektīvais, nevis objektīvais aspekts. Ir uzskatīts, ka ir “neatbilstoši” piemērot Direktīvas 2004/18 kopīgos noteikumus līgumiem, kas ir vairāk raksturīgi tām līgumslēdzējām iestādēm, kuras parasti darbojas apraides jomā, piešķirot lielāku elastību šajā pašā jomā.
94.
Es uzskatu, ka šis mērķis nav piemērojams pārējām publiskajām iestādēm, kam daudz retāk būtu nepieciešams noslēgt pakalpojumu līgumus apraidei paredzētu audiovizuālo programmu iegādei (vai izstrādei, ražošanai vai kopražošanai). Attiecībā uz tām nepastāv tie paši neatbilstības iemesli, lai nepiemērotu tām Direktīvas 2004/18 regulējumu.
95.
Turklāt un kā apgalvo Komisija (
69
), publisko iestāžu kopumam vienmēr ir pieejama iespēja, kas tām piedāvāta šīs pašas Direktīvas 2004/18 31. panta 1. punkta b) apakšpunktā: līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai tās var izmantot sarunu procedūru, iepriekš nepublicējot līguma paziņojumu, “ja tehnisku vai māksliniecisku apsvērumu dēļ vai tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar ekskluzīvu tiesību aizsardzību, līguma slēgšanas tiesības var piešķirt tikai konkrētam komersantam”.
96.
Čehijas Republika arī apgalvo, ka, pat atzīstot interpretāciju, ko ir pieņēmusi Vispārējā tiesa, nav nekāda pamatojuma uzskatīt, ka izņēmums neattiecas arī uz gadījumiem, kuros raidorganizācijas nav līgumslēdzējas iestādes, bet gan apraidei paredzētu programmu piegādātāji.
97.
Šajā ziņā es piekrītu Komisijai, ka iespējamība, ka raidorganizācijas uzņemtos piegādātāju lomu, neietekmē secinājumu par to, ka attiecībā uz līgumslēdzējām iestādēm izņēmums ir piemērojams tikai raidorganizācijām, bet ne jebkurām citām līgumslēdzējām iestādēm (
70
), par ko ir strīds šajā lietā.
98.
Tādējādi es uzskatu, ka izņēmuma teleoloģiskajā interpretācijā, kuru ir atbalstījusi Vispārējā tiesa, nav pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā. Tādējādi apelācijas pamata trešā daļa ir noraidāma.
E.
Vienīgā apelācijas pamata ceturtā daļa: Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta sistēmiskā interpretācija
1. Lietas dalībnieku apsvērumi
99.
Čehijas Republika uzskata, ka Vispārējās tiesas interpretācijas kļūdainumu apstiprina tas, ka normā ir arī izņēmums līgumiem par apraides laiku – attiecībā uz šiem līgumiem “nav šaubu, ka raidorganizācijai nav jābūt līgumslēdzējas iestādes statusā, bet gan parasta pakalpojuma, proti, sava apraides laika, sniedzēja statusā” (
71
).
100.
Tādēļ Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta priekšmets kopumā nevar aprobežoties ar raidorganizācijām, kas ir līgumslēdzējas iestādes, jo vismaz viena daļa no normas nepieļauj tādu ierobežojumu. Šis apstāklis apstiprinātu, ka “uz raidorganizācijas darbību arī ir jāattiecina izņēmums, ja raidorganizācija pati sniedz parastu pakalpojumu un konkursa procedūrā tai nav līgumslēdzējas iestādes, bet gan pretendenta statuss” (
72
).
101.
Komisija norāda, ka Čehijas Republikas argumenti ir noraidāmi pārsūdzētajā spriedumā izklāstīto iemeslu dēļ. Tā arī uzsver, ka Čehijas Republikas apelācijas sūdzībā nav apstrīdēta Direktīvas 2004/18 II B pielikuma 3. piezīmes nozīme, un tas apstiprinot Vispārējās tiesas viedokli (
73
).
102.
Komisija uzskata, ka vispārējais normatīvais konteksts apstiprina šo viedokli. Direktīvā 2004/17/EK (
74
) nav paredzēts izņēmums, lai gan to nozaru līgumslēdzējas iestādes, uz kurām attiecas šī direktīva, arī varētu būt iesaistītas līgumu noslēgšanā par programmu producēšanu, piemēram, nav nekas neierasts publisko vai daļēji publisko uzņēmumu reklāma, kas veicina enerģētikas produktu un pakalpojumu noietu (
75
).
2. Vērtējums
103.
Tāpat kā vienīgā apelācijas pamata pirmajā daļā arī šajā daļā Čehijas Republika precīzi nemin pārsūdzētā sprieduma punktus, par kuriem tā uzskata, ka tajos ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Turklāt tā tikai atsaucas uz šī sprieduma 61. punktu, lai apgalvotu, ka Vispārējā tiesa neapstrīd kādu noteiktu vērtējumu.
104.
Ja Tiesa uzskatītu, ka šis trūkums nepadara šo pēdējo pamata daļu nepieņemamu, es aplūkošu tā saturu no divējāda skatupunkta: a) attiecībā uz sūdzību, ka pārsūdzētajā spriedumā ir izmantota interpretācija, kas nav saderīga ar pašu Direktīvas 2004/18 16. panta b) punktu, un b) attiecībā uz izņēmuma interpretāciju visas Direktīvas 2004/18 ietvaros.
a) Izņēmums Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta kontekstā
105.
Vispārējā tiesa uzskata (pārsūdzētā sprieduma 61. punkts), ka nekas neliedz, ka dažādie līgumi, kas ir noteikti katrā no Direktīvas 2004/18 16. panta dažādajiem punktiem, tiktu definēti pēc saistības ar to priekšmetu, līgumslēdzēju iestādi vai pakalpojuma sniedzēju.
106.
Tāpat Vispārējā tiesa paskaidro (pārsūdzētā sprieduma 59. punkts), ka tāds ir arī visu normas punktu gadījums, jo vieni līgumi tiek definēti tikai pēc to priekšmeta (
76
), citi pēc to pakalpojumu sniedzēja (
77
) un, visbeidzot, citi – gan pēc to priekšmeta, gan pēc atsauces uz apstākļiem, kas saistīti ar līgumslēdzēju iestādi (
78
).
107.
Manuprāt, Vispārējās tiesas atbilde ir pareiza un novērš jebkādu nesaskaņu Direktīvas 2004/18 16. panta normatīvajā struktūrā vispārīgi un tās b) punktā konkrēti.
108.
Atšķirība ir tāda, ka saskaņā ar šo sistēmu izņēmums neattiecas uz gadījumiem, kuros raidorganizācijas nepiedalās kā līgumslēdzējas iestādes, bet gan kā “pretendenti”. Faktiski tā ir Čehijas Republikas sūdzības būtība, kad tā norāda uz kaitējumu, kas izriet no Vispārējās tiesas risinājuma no sistēmiskās interpretācijas skatpunkta (
79
).
109.
Tomēr, manuprāt, šis iebildums ir saistīts it īpaši ar Vispārējās tiesas pieņemtās interpretācijas teleoloģisko loģiku, ko es jau esmu analizējis.
110.
Saistībā ar šo lietu es uzskatu, ka pārsūdzētais spriedums neizjauc Direktīvas 2004/18 16. panta ad intra sistēmu, proti, tā iekšējo saskaņotību. Tātad es izvērtēšu, vai tā risinājums atbilst arī direktīvai kopumā.
b) Izņēmums Direktīvas 2004/18 vispārējā kontekstā
111.
Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta interpretāciju nevar nošķirt no pārējā tās normatīvā satura. Konkrētāk, ir jāņem vērā:
–
no vienas puses, 25. apsvērums, ko es jau esmu aplūkojis,
–
no otras puses, šīs pašas Direktīvas 2004/18 II B pielikuma 3. zemsvītras piezīme, saskaņā ar kuru no “pakalpojumu valsts līguma” jēdziena šīs pašas direktīvas 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē izslēdz “raidorganizāciju programmu materiāla iegādes, attīstības [izstrādes], ražošanas vai kopražošanas līgumus un raidlaika līgumus”.
112.
Šajā zemsvītras piezīmē nav atrodams jēdziens “apraidei paredzēts”, tādējādi tās formulējums atgādina Direktīvas 92/50 1. panta a) punkta iv) apakšpunkta jēgu. Izņēmuma piemērošanas joma tādēļ ir ierobežota ar līgumiem, ko piešķir raidorganizācijas, kā apgalvo Komisija un ko ir pieņēmusi Vispārējā tiesa.
113.
Ja nepārvaramu atšķirību dēļ starp Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta dažādām valodu versijām ir jādevalvē burtiskās redakcijas nozīme, lai noteiktu izņēmuma piemērošanas jomu, būs nepieciešams saskaņoti interpretēt 25. apsvērumu un II B pielikuma 3. piezīmi.
114.
Uzskatu, ka piezīme (kuras regulatīvā vērtība ir tāda pati kā pārējai Direktīvai 2004/18) nerada šaubas: tiek izslēgti tikai līgumi, ko piešķir raidorganizācijas. Vai šī piezīme ir pretrunā 25. apsvērumam vai ir jāatrod abiem saskaņots risinājums? Ja tā būtu, tad to abu sistēmiskās interpretācijas rezultātā abām tiktu akceptēta kopīga nozīme.
115.
Čehijas Republikai ir taisnība, apgalvojot, ka Direktīvas 2004/18 25. apsvērums galvenokārt uzsver izslēgto līgumu priekšmetu, nevis subjektu. Tomēr, kā jau es esmu uzsvēris (
80
), šis priekšmets attiecas uz darbībām, kas ir raksturīgas raidorganizācijām. No tā izriet, ka netieši 25. apsvērums izņēmuma piemērošanas jomu attiecina konkrēti uz šiem subjektiem.
116.
Tā ir uzskatījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 39. punktā, pamatojoties uz spriedumu Bayerischer Rundfunk.
117.
Lai gan šis spriedums nebija par tādu izņēmuma interpretāciju, par kuru ir runa šajā lietā (
81
), tajā tika aplūkota Direktīvas 92/50 1. panta a) punkta iv) apakšpunkta piemērošanas joma. Tas tika paveikts, secinot, ka minētā direktīva neattiecas “uz publisko iepirkumu, kura pamatā ir pakalpojumi, kas attiecas uz pašu raidorganizāciju darbību, proti, programmu izstrādi un rādīšanu, jo kultūras vai sociālu aspektu, kas minēti Direktīvas 92/50 vienpadsmitajā apsvērumā un sīkāk arī Direktīvas 2004/18 25. apsvērumā, piemērošana šajā gadījumā nešķiet adekvāta” (
82
).
118.
Tiesa uzskata, ka šis izņēmums atbilst “pilnīgi neatkarīgu un bezpartejisku sabiedrisko raidorganizāciju pakalpojumu nodrošināšanas” (
83
) [šo apraides publisko subjektu publiskā pakalpojuma uzdevuma izpildes pilnīgi neatkarīgas un objektīvas nodrošināšanas] mērķim. No tā var secināt, ka likumdevējs ir ņēmis vērā uzdevumus, kas piederas šādiem subjektiem, kā kritēriju, lai noteiktu izņēmuma piemērošanas jomu.
119.
Šī Direktīvas 2004/18 25. apsvēruma interpretācija ļauj tā saturu padarīt saskaņotāku ar Direktīvas 2004/18 II B pielikuma 3. piezīmes saturu un ar to valodu versiju saturu, kuras ierobežo izņēmuma piemērošanas jomu atkarībā no publiskā iepirkuma subjekta, nevis no tā priekšmeta.
120.
Ir skaidrs, ka, teorētiski un atsevišķi ņemot, būtu iespējama arī tāda 25. apsvēruma interpretācija, kādu atbalsta Čehijas Republika. Tomēr viedoklis, ko atbalsta Komisija un ir pieņēmusi Vispārējā tiesa, vislabāk novērš pretrunu starp šo apsvērumu un II B pielikuma 3. piezīmi. No Direktīvas 2004/18 sistemātiskās interpretācijas skatpunkta tādējādi ir noraidāma vienīgā apelācijas pamata ceturtā daļa un līdz ar to – arī apelācijas sūdzība pilnībā.
VI. Par tiesāšanās izdevumiem
121.
Saskaņā ar Tiesas reglamenta 138. panta 1. punktu, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā saskaņā ar šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, ierosinu Tiesai piespriest Čehijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VII. Secinājumi
122.
Ņemot vērā iepriekš minēto, iesaku Tiesai lemt šādi:
–
Noraidīt apelācijas sūdzību.
–
Piespriest Čehijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV 2014, L 134, 114. lpp.).
(
3
)	Eiropas Reģionālās attīstības fonds un Eiropas Sociālais fonds.
(
4
)	Lieta T‑629/17, Čehijas Republika/Komisija (nav publicēts, EU:T:2019:596; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
(
5
)	Lai neatkārtotos, turpmāk uz to atsaukšos kā uz “izņēmumu” bez papildus apzīmējumiem.
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18 (OV 2014, L 94, 65. lpp.).
(
7
)	Skat. turpmāk 53. un nākamos punktus.
(
8
)	Padomes Direktīva (1992. gada 18. jūnijs) par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai (OV 1992, L 209, 1. lpp.).
(
9
)	Padomes Regula (2006. gada 11. jūlijs), ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu un atceļ Regulu (EK) Nr. 1260/1999 (OV 2006, L 210, 25. lpp.).
(
10
)	Pārsūdzētā sprieduma 29. un 30. punkts.
(
11
)	Spriedums, 2007. gada 13. decembris (C‑337/06, EU:C:2007:786; turpmāk tekstā – “spriedums Bayerischer Rundfunk)”.
(
12
)	Pārsūdzētā sprieduma 39. punkts.
(
13
)	Pārsūdzētā sprieduma 46. un 47. punkts.
(
14
)	Pārsūdzētā sprieduma 48. punkts.
(
15
)	Pārsūdzētā sprieduma 49. punkts.
(
16
)	Komisijas Regula (2007. gada 28. novembris), ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2195/2002 par kopēju publiskā iepirkuma vārdnīcu (CPV) un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/17/EK un Direktīvu 2004/18/EK par publiskā iepirkuma procedūrām saistībā ar CPV pārskatīšanu (OV 2008, L 74, 1. lpp.).
(
17
)	Pārsūdzētā sprieduma 50. punkts.
(
18
)	Pārsūdzētā sprieduma 54. punkts.
(
19
)	Pārsūdzētā sprieduma 56. punkts.
(
20
)	Pārsūdzētā sprieduma 59. punkts.
(
21
)	Pārsūdzētā sprieduma 61. punkts.
(
22
)	Pārsūdzētā sprieduma 63. punkts.
(
23
)	Pārsūdzētā sprieduma 66. punkts.
(
24
)	Pārsūdzētā sprieduma 68. punkts.
(
25
)	Pārsūdzētā sprieduma 70. punkts.
(
26
)	Pārsūdzētā sprieduma 73. punkts.
(
27
)	Lietas dalībnieki ir vienisprātis par lietas faktiskajiem apstākļiem. Tomēr Čehijas Republika norāda, ka “visu publisko līgumu [..] līgumslēdzēja puse ir bijusi raidorganizācija [Ceská televize] kā programmu piegādātājs. Par šo apstākli starp Čehijas Republiku un Komisiju nekad nav bijis strīda” (apelācijas sūdzības 8. punkts). Komisija noliedz, ka runa ir par neapstrīdētu apstākli, apgalvojot, ka tas pirmo reizi ir minēts apelācijas sūdzībā, tādēļ tas nevarēja tikt apspriests pirmajā instancē un to nav pārbaudījusi Vispārējā tiesa (Komisijas atbildes raksta 6. punkts), un tai ir jāveic šis izvērtējums šīs tiesvedības ietvaros. Katrā ziņā Komisija apgalvo, ka, lai gan raidorganizācija kopā ar privātām producēšanas sabiedrībām ir bijusi noteiktu līgumu līgumslēdzēja puse, katrs programmu producēšanas līgums tika piešķirts tieši kādai sabiedrībai, kas nebija raidorganizācija (Komisijas atbildes raksta 8. punkts).
(
28
)	Apelācijas sūdzības 14.–16. punkts.
(
29
)	Apelācijas sūdzības 17.–19. punkts.
(
30
)	Apelācijas sūdzības 20.–22. punkts.
(
31
)	Komisijas atbildes raksta 16.–28. punkts.
(
32
)	Tika izslēgti “līgumi par programmu iegādi, ko veic raidorganizācijas [..], un līgumi par apraides laika iegādi sabiedrības interesēs [..]”. COM(1990) 372, galīgā redakcija, 1. panta a) punkta iii) apakšpunkts).
(
33
)	Komisijas priekšlikuma paskaidrojuma raksta 32. punktā bija apgalvots, ka “parasti audiovizuālo produktu līgumiem, piemēram, informatīviem, izglītības vai reklāmas mērķiem, vajadzētu palikt direktīvas piemērošanas jomā. Tomēr raidorganizāciju darbībai ir jāpievērš īpaša uzmanība un direktīvai ir jāregulē to darbības tikai tad, ja tās nav īpašās apraides darbības. Tam, ka tās var paļauties uz brīvību iegādāties programmas no jebkura, no kā vēlas tās iegādāties, un saskaņā ar pašu brīvi izvēlētām procedūrām, ir liela nozīme kultūras un sociālajā jomā. Turklāt direktīva attieksies tikai uz tām raidorganizācijām, kas ir juridiskas personas, uz kurām attiecas publiskās tiesības, un kuras ir līgumslēdzējas iestādes atbilstoši tam, kā tās ir definētas šajā direktīvā. Minēto iemeslu dēļ raidorganizāciju veikta programmu iegāde būtu jāizslēdz no direktīvas [piemērošanas jomas] [..]. Tā paša iemesla dēļ tiesību koncesija apraides darbībām ir skaidri izslēgta no sabiedrisko pakalpojumu koncesijas definīcijas”. Mans izcēlums.
(
34
)	COM(2000) 275, galīgā redakcija, 18. panta b) punkts.
(
35
)	Skat. turpmāk 70.–77. punktu.
(
36
)	Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 49. punktu likumdevēja griba bija atsaukties uz programmām, kuras ir paredzētas apraidei visos apraides medijos, tostarp internetā.
(
37
)	Mans izcēlums.
(
38
)	COM(2011) 896, galīgā redakcija, 10. panta b) punkts.
(
39
)	Mans izcēlums.
(
40
)	Tā pat neatzīst šaubas vācu valodas versijā, kas izslēdz “von Anbietern von audiovisuellen oder Hörfunkmediendiensten vergebene Aufträge über den Erwerb, die Entwicklung, Produktion oder Koproduktion von Sendematerial, das für audiovisuelle Mediendienste oder Hörfunkmediendienste bestimmt ist [..]”. Mans izcēlums.
(
41
)	Mans izcēlums.
(
42
)	Apelācijas sūdzības 22. punkts.
(
43
)	Apelācijas sūdzības 24.–27. punkts.
(
44
)	Apelācijas sūdzības 28.–30. punkts.
(
45
)	Apelācijas sūdzības 31.–32. punkts.
(
46
)	Komisijas atbildes raksta 30.–38. punkts.
(
47
)	Komisijas atbildes raksta 39. punkts.
(
48
)	Komisijas atbildes raksta 43. un 44. punkts.
(
49
)	Saskaņā ar šo versiju izņēmums tiek piemērots publiskajiem pakalpojumu līgumiem, kuru priekšmets ir “Kauf, Entwicklung, Produktion oder Koproduktion von Programmen, die zur Ausstrahlung durch Rundfunk- oder Fernsehanstalten bestimmt sind, sowie die Ausstrahlung von Sendungen”.
(
50
)
(
51
)
(
52
)
(
53
)
(
54
)	Pārsūdzētā sprieduma 41. punkts, kurā šī pretruna ir atzīta arī čehu, slovāku, grieķu, ungāru, lietuviešu, poļu un rumāņu valodas versijās. Tomēr Čehijas Republika savas apelācijas sūdzības 25. punktā apgalvo, ka dažas no šīm versijām (slovāku, franču, grieķu, ungāru, angļu, lietuviešu, poļu un rumāņu) pieļauj tikai tās atbalstīto interpretāciju, pievienojot sarakstam čehu, horvātu un nīderlandiešu valodas versijas.
(
55
)	Pārsūdzētā sprieduma 41. punkts.
(
56
)	Čehijas Republika savas apelācijas sūdzības 27. punktā izsaka kritiku par to, ka Vispārējā tiesa ir izmantojusi šo informāciju, lai pamatotu tās interpretācijas noraidīšanu. Faktiski Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 41. punktā atzīst, ka tā ir “šausmīga” nevērība, kā pati Čehijas Republika tiesas sēdes laikā bija apgalvojusi. Tomēr nav taisnība, ka Vispārējā tiesa būtu pamatojusi Čehijas Republikas gramatiskās interpretācijas noraidīšanu ar to, ko Čehijas Republika uzskata par “acīmredzamu kļūdu”. Vispārējā tiesa atzīst, ka tā ir kļūda, bet savu noraidījumu tā pamato ar to, ka valodu versiju lielākā daļa atbalstot pretrunīgu interpretāciju un tādēļ gramatiskais kritērijs nevarot būt noteicošais. Bulgāru un slovēņu valodas versiju “kļūdas” tikai apstiprina gramatiskās interpretācijas nelietderību.
(
57
)	Ja ar to nepietiktu, Komisija ir vērsusi uzmanību uz to, kā izņēmums ir transponēts Čehijas tiesībās. Kā izklāstīts tās atbildes raksta 83. punktā, Čehijas Likuma Nr. 137/2006 par publiskajiem līgumiem 18. panta 2. punkta d) apakšpunktā ir noteikts, ka “līgumslēdzēja iestāde arī nevar noslēgt publiskos līgumus saskaņā ar šo likumu, izņemot publiskos līgumus aizsardzības vai drošības jomā, ja [..] publiskie līgumi, ko noslēdz līgumslēdzēja iestāde, ir par apraidei vai izplatīšanai paredzētu programmu iegādi, izstrādi, producēšanu vai līdzproducēšanu, vai publiskie līgumi par apraides laiku” (Komisijas izcēlums). Atsauces uz “raidorganizācijām” izlaišana un frāzes “līgumslēdzējas iestādes noslēgtie publiskie līgumi” iekļaušana tās vietā pieļauj, kā uzskata Komisija, plašāku interpretāciju, nekā to pieļauj izņēmums. Minētā interpretācija savukārt nebūtu iespējama transponēšanas normu ietvaros, ko ir pieņēmušas dalībvalstis, kuras, kā Slovākijas Republika, ir balstījušās uz tādu Direktīvas 2004/18 valodas versiju, kura, kā uzskata Čehijas Republika, pieļauj tikai tās atbalstīto interpretāciju (Komisijas atbildes raksta 85. un 86. punkts).
(
58
)	Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vienas vai vairāku valodu versiju tekstu burtiska interpretācija, izslēdzot citu valodu versijas, nedrīkst prevalēt pār pārējām, jo Savienības tiesību normu vienveidīga piemērošana prasa, lai tās tiktu interpretētas, ņemot vērā visu Eiropas Savienības valodu versijas. Skat. tostarp spriedumu, 2013. gada 26. septembris, Komisija/Spānija (C‑189/11, EU:C:2013:587), 56. punkts.
(
59
)	Saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja Savienības tiesību teksta dažādu valodu redakcijas atšķiras, attiecīgā norma ir jāinterpretē saistībā ar tā tiesiskā regulējuma vispārējo sistēmu un mērķi, kurā šī norma ietilpst. Skat., piemēram, spriedumu, 2013. gada 24. oktobris, Drozdovs (C‑277/12, EU:C:2013:685), 39. punkts.
(
60
)	Apelācijas sūdzības 35. punkts.
(
61
)	Apelācijas sūdzības 38. un 39. punkts.
(
62
)	Apelācijas sūdzības 40.–53. punkts.
(
63
)	Komisijas atbildes raksta 46.–54. punkts.
(
64
)	Komisijas atbildes raksta 57.–59. punkts.
(
65
)	Komisijas atbildes raksta 60.–66. punkts.
(
66
)	Pārsūdzētā sprieduma 29. punkts ar citātu no 2017. gada 6. decembra sprieduma Compania Naţională de Administrare a Infrastructurii Rutiere (C‑408/16, EU:C:2017:940), 45. punkts.
(
67
)	Skat. turpmāk 117. un 118. punktu.
(
68
)	Pārsūdzētā sprieduma 66. punkts.
(
69
)	Komisijas atbildes raksta 72. punkts.
(
70
)	Komisijas atbildes raksta 68. punkts.
(
71
)	Apelācijas sūdzības 54. punkts.
(
72
)	Apelācijas sūdzības 55. punkts.
(
73
)	Komisijas atbildes raksta 78. un 79. punkts.
(
74
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 31. marts), ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu (OV 2004, L 134, 1. lpp.).
(
75
)	Komisijas atbildes raksta 80. un 81. punkts.
(
76
)	c) punkts: līgumi, kuru priekšmets ir “šķīrējtiesas un pušu samierināšanas pakalpojumi”.
(
77
)	d) punkts: līgumi, kuru priekšmets ir “finanšu pakalpojumi saistībā ar vērtspapīru vai citu finanšu instrumentu emitēšanu, pārdošanu, pirkšanu vai pārvedumu, jo īpaši darījumi, ko līgumslēdzējas iestādes veic naudas līdzekļu vai kapitāla ieguves nolūkā, un centrālās bankas pakalpojumi”.
(
78
)	f) punkts: līgumi, kuru priekšmets ir “pētniecības un attīstības pakalpojumi, kuros labums nav vienīgi līgumslēdzējai iestādei, kas to izmanto savā darbā, ar noteikumu, ka par sniegto pakalpojumu pilnībā atlīdzina līgumslēdzēja iestāde”.
(
79
)	Apelācijas sūdzības 54. un 55. punkts.
(
80
)	Šo secinājumu 90. un nākamie punkti.
(
81
)	Tas attiecās konkrēti uz jautājumu, “vai Vācijas federālo zemju publiskās raidorganizācijas [..] ir līgumslēdzējas iestādes, piemērojot Kopienu noteikumus par publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu”. Spriedums Bayerischer Rundfunk, 2. punkts.
(
82
)	Turpat, 62. punkts. Mans izcēlums.
(
83
)	Turpat, 63. punkts.