62023CJ0118
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2024. gada 12. decembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kredītiestāžu atveseļošana un noregulējums – Direktīva 2014/59/ES – Lēmums par krīzes vadības pasākuma noteikšanu attiecībā uz kredītiestādi – 85. panta 3. punkts – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Visu ar šo lēmumu skarto personu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Saprātīga termiņa ievērošana – Prasība par paātrinātu pārbaudi tiesā – Valsts tiesību norma, kas liek apvienot visus pieteikumus – 3. panta 3. punkts – Funkciju apvienošana noregulējuma iestādē – Operacionālās neatkarības garantija
Lietā C‑118/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojevodistes administratīvā tiesa Varšavā, Polija) iesniegusi ar 2023. gada 26. janvāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 21. februārī, tiesvedībā
Rada Nadzorcza Getin Noble Bank
u.c.
pret
Bankowy Fundusz Gwarancyjny,
piedaloties:
VELOBANK S.A.,
M.K., likvidējamās Getin Noble Bank S.A. (iepriekš – Getin Noble Bank S.A.) likvidators,
TD,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, trešās palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], Z. Čehi [Z. Csehi] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei] (referente),
ģenerāladvokāts: Ž. R. Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretāre: N. Mundhenke [N. Mundhenke], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 21. marta tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Rada Nadzorcza Getin Noble Bank S.A., Getin Holding S.A., LC Corp B.V., Fundacja Jolanty i Leszka Czarneckich z siedzibą w Warszawie un NM vārdā – M. Cecerko, P. Lewandowski, radcowie prawni, un M. Orkusz, adwokat,
–
KA, WK, CK, LN, KM, GK, MG, MT, MM, KB, JS, WG, KG, JJ, IB, ZD, GW, MD, CP, MZ, MP, KP, AB, US, DL, SQ, QP un KM vārdā – J. K. Mikołajek‑Furmańska un J. Trojacka, radcowie prawni, un M. Szymański, adwokat,
–
ML un SJ vārdā – J. Czabański un A. N. Wolna‑Sroka, adwokaci,
–
GM un DG vārdā – A. Citko, radca prawny,
–
TM un BI vārdā – W. Bochenek, P. Stalski un T. Zaremba, radcowie prawni,
–
OS un NS vārdā – W. Budzewski un M. Chęcińska, adwokaci,
–
Bankowy Fundusz Gwarancyjny vārdā – M. Malciak, A. Radwan, W. J. Wandzel, M. Wojtacha, adwokaci, un M. Olszak, radca prawny,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, R. Stańczyk un S. Żyrek, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Messina, A. Nijenhuis, B. Sasinowska, D. Triantafyllou, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 13. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LES 19. panta 1. punkta otro daļu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV 2014, L 173, 190. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2019. gada 20. maija Direktīvu (ES) 2019/879 (OV 2019, L 150, 296. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2014/59”), 3. panta 3. punktu un 85. panta 2. un 3. punktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Rada Nadzorcza Getin Noble Bank S.A. (Getin Noble Bank S.A. padome, turpmāk tekstā – “GN Bank padome”), kā arī daudzām fiziskām un juridiskām personām, no vienas puses, un Bankowy Fundusz Gwarancyjny (Banku garantiju fonds, Polija; turpmāk tekstā – “BGF”), no otras puses, par BGF lēmumu uzsākt Getin Noble Bank (turpmāk tekstā – “GN Bank”) noregulējuma procedūru.
Atbilstošās tiesību normas
Harta
3
Hartas 47. pantā “Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu” paredzēts:
“Ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā.
Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.
[..]”
Savienības tiesības
Regula Nr. 575/2013
4
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (OV 2013, L 176, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2019. gada 20. maija Regulu (ES) 2019/876 (OV 2019, L 150, 1. lpp.), (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 575/2013”), 1. pantā noteikts:
“Šajā regulā ir paredzēti vienoti noteikumi par vispārīgām prudenciālajām prasībām, kādām atbilst iestādes, ko uzrauga saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvu 2013/36/ES [(2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (OV 2013, L 176, 338. lpp.)], un šī atbilstība attiecas uz šādiem aspektiem:
a)
pašu kapitāla prasības, kas attiecas uz pilnībā kvantificējamiem, vienotiem un standartizētiem kredītriska, tirgus riska, operacionālā riska, norēķinu riska un sviras elementiem;
b)
prasības, kas ierobežo lielos riska darījumus;
c)
likviditātes prasības saistībā ar pilnībā kvantificējamiem, vienotiem un standartizētiem likviditātes riska elementiem;
d)
pārskatu sniegšanas prasības, kas saistītas ar a), b) un c) apakšpunktu;
e)
informācijas publiskas atklāšanas prasības.
[..]”
5
Regulas Nr. 575/2013 2. panta 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Lai nodrošinātu atbilstību šai regulai, kompetentajām iestādēm ir piešķirtas Direktīvā 2013/36/ES un šajā regulā noteiktās pilnvaras un tās ievēro šajā direktīvā un regulā noteiktās procedūras.
2.   Lai nodrošinātu atbilstību šai regulai, noregulējuma iestādēm ir piešķirtas Direktīvā 2014/59/ES un šajā regulā noteiktās pilnvaras un tās ievēro šajā direktīvā un šajā regulā noteiktās procedūras.”
6
Šīs regulas 4. panta 1. punkts izteikts šādi:
“1. Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
[..]
40)
“kompetentā iestāde” ir valsts sektora iestāde vai valsts tiesību aktos oficiāli atzīta struktūra, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pilnvarota uzraudzīt iestādes tās uzraudzības sistēmas ietvaros, kura darbojas attiecīgajā dalībvalstī;
[..].”
Direktīva 2014/49/ES
7
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/49/ES (2014. gada 16. aprīlis) par noguldījumu garantiju sistēmām (OV 2014, L 173, 149. lpp.) 1. panta 1. punktā paredzēts:
“1. Šajā direktīvā ir izklāstīti noteikumi un procedūras attiecībā uz noguldījumu garantiju sistēmu (NGS) izveidi un darbību.“
8
Šīs direktīvas 11. panta 2. punktā noteikts, ka noguldījumu garantiju sistēmas finanšu līdzekļi tiek izmantoti, lai finansētu kredītiestāžu noregulējumu saskaņā ar Direktīvas 2014/59 109. pantu.
Direktīva 2014/59
9
Direktīvas 2014/59 15., 40., 88., 90.–92., 110. un 130. apsvērumā teikts:
“(15)
Lai nodrošinātu vajadzīgo rīcības ātrumu, garantētu neatkarību no ekonomikas dalībniekiem un novērstu interešu konfliktus, dalībvalstīm būtu jāizraugās publiskas pārvaldes iestādes vai iestādes ar publiskām pārvaldes pilnvarām, kas veiks pienākumus un uzdevumus saistībā ar šajā direktīvā paredzēto noregulējumu. [..] Ja dalībvalsts par noregulējuma iestādi izraugās pilnvaroto iestādi, kas atbild par iestāžu prudenciālo uzraudzību (kompetentā iestāde), būtu jāizveido atbilstoša strukturāla kārtība, lai nošķirtu uzraudzības un noregulējuma funkcijas. Minētajai nošķiršanai nevajadzētu kavēt uzraudzības funkcijas veikšanai pieejamās informācijas pieejamību arī noregulējuma funkcijas veikšanai.
[..]
(40)
Lai saglabātu finanšu stabilitāti, ir svarīgi, lai kompetentās iestādes spētu novērst iestādes finansiālā un ekonomiskā stāvokļa pasliktināšanos, pirms tā sasniedz robežu, kad attiecīgajām iestādēm nav vairs citas alternatīvas kā vien to noregulēt. Minētajā nolūkā būtu jāpiešķir kompetentajām iestādēm agrīnas intervences pilnvaras, tostarp pilnvaras iecelt pagaidu administratoru, kas vai nu aizstātu iestādes vadības struktūru un augstāko vadību, vai arī uz laiku strādātu kopā ar tām. Pagaidu administratora uzdevumam vajadzētu būt visu to pilnvaru īstenošanai, kuras tam piešķirtas ar nolūku veicināt risinājumus, lai atjaunotu iestādes agrāko finansiālo situāciju. Ieceļot pagaidu administratoru, nevajadzētu nepamatoti kavēt akcionāru vai īpašnieku to tiesību īstenošanu vai procesuālo pienākumu izpildi, kuri noteikti Savienības vai valsts tiesību aktos uzņēmējdarbības jomā, un būtu jāievēro Savienības vai dalībvalstu starptautiskās saistības attiecībā uz ieguldījumu aizsardzību. Agrīnas intervences pilnvarās būtu jāiekļauj pilnvaras, kas jau paredzētas Direktīvā 2006/48/EK izmantošanai apstākļos, kas netiek uzskatīti par agrīnu intervenci, kā arī situācijās, kas tiek uzskatītas par nepieciešamām, lai atjaunotu iestādes finanšu stabilitāti.
[..]
(88)
Saskaņā ar Hartas 47. pantu attiecīgajām pusēm ir tiesības uz taisnīgu tiesas procesu un efektīvu to tiesību aizsardzību pret pasākumiem, kas tās skar. Tādēļ noregulējuma iestāžu pieņemtajiem lēmumiem būtu jāpiemēro tiesības uz pārsūdzību tiesā.
[..]
(90)
Tā kā šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt risinājumu ārkārtējas steidzamības situācijām un tā kā jebkura noregulējuma iestāžu lēmuma apturēšana var kavēt kritiski svarīgo funkciju nepārtrauktību, ir jāparedz, ka nevienai pārsūdzības iesniegšanai nebūtu jāizraisa apstrīdētā lēmuma piemērošanas automātiska apturēšana un ka noregulējuma iestādes lēmumam vajadzētu būt nekavējoties izpildāmam, pieņemot, ka tā apturēšana būtu pretrunā sabiedrības interesēm.
(91)
Turklāt gadījumos, kad tas ir nepieciešams, lai aizsargātu trešās puses, kas, attiecīgajām iestādēm īstenojot noregulējuma pilnvaras, ir labticīgi iegādājušās noregulējamās iestādes aktīvus, tiesības un saistības, un lai nodrošinātu finanšu tirgu stabilitāti, pārsūdzībai tiesā nevajadzētu ietekmēt nevienu turpmāko administratīvo aktu vai darījumu, kas noslēgts, pamatojoties uz atceltu lēmumu. Šādos gadījumos tiesiskās aizsardzības līdzekļiem attiecībā uz nelikumīgu lēmumu būtu jāaprobežojas ar kompensācijas piešķiršanu skartajām personām par tām nodarīto kaitējumu.
(92)
Ņemot vērā to, ka nopietna attiecīgās dalībvalsts vai Savienības finanšu stabilitātes apdraudējuma dēļ var nākties steidzami veikt krīzes vadības pasākumus, visām valsts tiesību aktos noteiktajām procedūrām, kas saistītas ar krīzes vadības pasākuma ex ante tiesas apstiprinājuma pieprasījumu, un šāda pieprasījuma izskatīšanai tiesā būtu jānotiek ātri. Ņemot vērā nepieciešamību steidzami veikt krīzes vadības pasākumu, tiesai lēmums būtu jāpieņem 24 stundu laikā, un dalībvalstīm būtu jānodrošina tas, ka attiecīgā pilnvarotā iestāde var pieņemt lēmumu uzreiz pēc tam, kad tiesa sniegusi savu apstiprinājumu. Tam nevajadzētu skart ieinteresēto pušu iespējamās tiesības iesniegt tiesā prasību atlikt lēmuma izpildi uz ierobežotu laikposmu pēc tam, kad noregulējuma iestāde ir pieņēmusi attiecīgo krīzes vadības pasākumu.
[..]
(110)
[..] Noregulējuma procesam nevajadzētu radīt nekādus zaudējumus noguldījumiem, uz kuriem attiecas noguldījumu garantiju sistēmas. Ja noregulējuma darbība nodrošina, ka noguldītāji saglabā piekļuvi saviem noguldījumiem, būtu jāprasa, lai noguldījumu garantiju sistēmas, ar kurām ir saistīta noregulējamā iestāde, veiktu iemaksu, kas nepārsniedz to zaudējumu summu, kas tām būtu bijis jāsedz, ja iestāde būtu likvidēta saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru.
[..]
(130)
Šajā direktīvā ir ievērotas pamattiesības un jo īpaši Hartā atzītās tiesības, brīvības un pamatprincipi, jo īpaši tiesības uz īpašumu, tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību un taisnīgu tiesas prāvu un tiesības uz aizstāvību.”
10
Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā tostarp iekļautas šādas definīcijas:
“Šīs direktīvas piemērošanas nolūkā izmanto šādas definīcijas:
[..]
40)
“noregulējuma darbība” ir lēmums uzsākt iestādes vai 1. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā minētas vienības noregulējuma procedūru saskaņā ar 32. vai 33. pantu, noregulējuma instrumenta piemērošana vai vienu vai vairāku noregulējuma pilnvaru īstenošana;
[..]
60)
“pagaidu iestādes instruments” ir mehānisms, ar kura palīdzību saskaņā ar 40. pantu noregulējamās iestādes emitētas akcijas vai citus īpašumtiesību instrumentus vai noregulējamās iestādes aktīvus, tiesības vai saistības pārved pagaidu iestādei;
[..]
101)
“krīzes novēršanas pasākums” ir pilnvaru īstenošana, lai novērstu trūkumus vai šķēršļus noregulējamībai saskaņā ar 6. panta 6. punktu, pilnvaru īstenošana, lai pārvarētu vai novērstu šķēršļus noregulējamībai saskaņā ar 17. vai 18. [pantu], agrīnas intervences pasākuma piemērošana saskaņā ar 27. pantu, pagaidu administratora iecelšana saskaņā ar 29. pantu vai norakstīšanas vai konvertācijas pilnvaru īstenošana saskaņā ar 59. pantu;
102)
“krīzes vadības pasākums” ir noregulējuma darbība vai īpaša pārvaldītāja iecelšana saskaņā ar 35. pantu vai īpašas personas iecelšana saskaņā ar 51. panta 2. punktu vai 72. panta 1. punktu;
[..].”
11
Minētās direktīvas 3. panta “Par noregulējumu atbildīgo iestāžu izraudzīšanās” 3. un 4. punktā paredzēts:
“3.   Noregulējuma iestādes var būt valstu centrālās bankas, kompetentās ministrijas vai citas publiskas pārvaldes iestādes vai iestādes, kurām uzticētas publiskas pārvaldes pilnvaras. Dalībvalstis izņēmuma kārtā var noteikt, ka noregulējuma iestāde var būt kompetentā uzraudzības iestāde Regulas (ES) Nr. 575/2013 un Direktīvas 2013/36/ES piemērošanas nolūkā. Lai nodrošinātu operacionālu neatkarību un novērstu interešu konfliktus starp Regulā (ES) Nr. 575/2013 un Direktīvā 2013/36/ES paredzētajām uzraudzības funkcijām vai pārējām attiecīgās iestādes funkcijām un šajā direktīvā paredzētajām noregulējuma iestāžu funkcijām, tiek pieņemti atbilstoši strukturāli pasākumi, neskarot 4. punktā noteiktos informācijas apmaiņas un sadarbības pienākumus. Dalībvalstis jo īpaši nodrošina, ka kompetentajās iestādēs, valstu centrālajās bankās, kompetentajās ministrijās vai citās iestādēs noregulējuma funkcija ir operacionāli neatkarīga no citām attiecīgās iestādes funkcijām.
Personāls, kas ir iesaistīts noregulējuma iestādes funkciju veikšanā saskaņā ar šo direktīvu, tiek strukturāli nodalīts no personāla, kas ir iesaistīts Regulā (ES) Nr. 575/2013 un Direktīvā 2013/36/ES noteikto uzdevumu veikšanā, – un uz to attiecas atsevišķi ziņošanas noteikumi – vai pārējo attiecīgās iestādes funkcijas veikšanā.
Šā punkta piemērošanas nolūkā dalībvalstis vai noregulējuma iestāde pieņem un publisko visus nepieciešamos attiecīgos iekšējos noteikumus, tostarp noteikumus par dienesta noslēpumu un informācijas apmaiņu starp dažādajām darbības jomām.
4.   Dalībvalstis pieprasa, lai iestādes, kas veic uzraudzības un noregulējuma funkcijas, un personas, kas minētās funkcijas veic savā vārdā, cieši sadarbotos noregulējuma lēmumu sagatavošanā, plānošanā un piemērošanā gan gadījumos, kad noregulējuma iestāde un kompetentā iestāde ir atsevišķas vienības, gan gadījumos, kad attiecīgās funkcijas veic tā pati vienība.”
12
Šīs pašas direktīvas III sadaļā “Agrīna intervence” tostarp iekļauts 29. pants, kurā noteikts:
“1.   Ja kompetentā iestāde uzskata, ka augstākās vadības vai vadības struktūras nomaiņa, kā minēts 28. pantā, nav pietiekams situācijas risinājums, dalībvalstis nodrošina, ka kompetentās iestādes var iestādei iecelt vienu vai vairākus pagaidu administratorus. Kompetentās iestādes var samērīgi pastāvošajiem apstākļiem iecelt pagaidu administratoru, kurš vai nu uz laiku nomaina iestādes vadības struktūru, vai arī uz laiku strādā ar iestādes vadības struktūru un kompetentā iestāde savu lēmumu nosaka iecelšanas brīdī. Ja kompetentā iestāde ieceļ pagaidu administratoru, kurš strādās ar iestādes vadības struktūru, kompetentā iestāde šādas iecelšanas brīdī sīkāk precizē pagaidu administratora uzdevumus, pienākumus un pilnvaras, un prasības iestādes vadības struktūrai apspriesties ar pagaidu administratoru vai saņemt tā piekrišanu pirms konkrētu lēmumu pieņemšanas vai darbību veikšanas. Kompetentajai iestādei piemēro prasību publiskot informāciju par pagaidu administratora iecelšanu, izņemot gadījumus, kad pagaidu administratoram nav pilnvaru pārstāvēt iestādi. Turklāt dalībvalstis nodrošina, ka pagaidu administratoram ir savu funkciju īstenošanai nepieciešamā kvalifikācija, prasmes un zināšanas un viņš neatrodas interešu konflikta situācijā.
[..]
3.   Kompetentā iestāde pagaidu administratora iecelšanas brīdī nosaka pagaidu administratora uzdevumus un funkcijas, kas var ietvert iestādes finanšu stāvokļa noskaidrošanu, iestādes darbības vai darbības daļas vadīšanu, lai saglabātu vai atjaunotu iestādes finansiālo stāvokli un veiktu pasākumus pārdomātas un piesardzīgas iestādes darbības vadīšanas atjaunošanai. Kompetentā iestāde iecelšanas brīdī nosaka pagaidu administratora uzdevumu un funkciju ierobežojumus.
[..]
6.   Kompetentā iestāde var pieprasīt, lai pagaidu administrators kompetentās iestādes noteiktos intervālos un savu pilnvaru termiņa beigās sagatavo ziņojumus par iestādes finanšu stāvokli un par pilnvaru laikā īstenotajām darbībām.
[..]”
13
Direktīvas 2014/59 IV sadaļā “Noregulējums” tostarp iekļauts 31. un 32. pants. 31. pantā “Noregulējuma mērķi” noteikts:
“1.   Piemērojot noregulējuma instrumentus un īstenojot noregulējuma pilnvaras, noregulējuma iestādes ņem vērā noregulējuma mērķus un izvēlas tos instrumentus un pilnvaras, ar ko vislabāk sasniedzami mērķi, kuri ir būtiski konkrētajos apstākļos.
2.   Šā panta 1. punktā minētie noregulējuma mērķi ir šādi:
a)
garantēt kritiski svarīgo funkciju nepārtrauktību;
b)
izvairīties no būtiskas negatīvas ietekmes uz finanšu sistēmas stabilitāti, jo īpaši novērst kaitīgas ietekmes izplatīšanos, tostarp tirgus infrastruktūrās, un uzturēt tirgus disciplīnu;
c)
aizsargāt publiskā sektora līdzekļus, samazinot paļaušanos uz ārkārtas finansiālo atbalstu no publiskā sektora līdzekļiem;
d)
aizsargāt noguldītājus, uz kuriem attiecas Direktīva 2014/49/ES, un ieguldītājus, uz kuriem attiecas [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīva 97/9/EK [(1997. gada 3. marts) par ieguldītāju kompensācijas sistēmām (OV 1997, L 84, 22. lpp.)]
e)
aizsargāt klientu finanšu līdzekļus un klientu aktīvus.
[..]
3.   Ievērojot dažādus šīs direktīvas noteikumus, noregulējuma mērķi ir vienlīdz nozīmīgi un noregulējuma iestādes tos līdzsvaro atbilstoši katra konkrētā gadījuma būtībai un apstākļiem.”
14
Šīs pašas direktīvas 32. pantā “Noregulējuma nosacījumi” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka noregulējuma iestādes veic noregulējuma darbību attiecībā uz 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētu iestādi tikai tad, ja noregulējuma iestāde uzskata, ka ir izpildīti visi turpmāk minētie nosacījumi:
a)
kompetentā iestāde, iepriekš konsultējoties ar noregulējuma iestādi, vai, ievērojot 2. punktā izklāstītos nosacījumus, noregulējuma iestāde, iepriekš konsultējoties ar kompetento iestādi, ir konstatējusi, ka iestāde kļūst vai, iespējams, kļūs maksātnespējīga;
b)
ņemot vērā laika resursus un citus būtiskus apstākļus, nepastāv pamatotas izredzes, ka alternatīvi privātā sektora pasākumi, kas īstenoti attiecībā uz iestādi, tostarp IPS pasākumi, vai uzraudzītāja darbība, tostarp agrīnas intervences pasākumi vai attiecīgu kapitāla instrumentu norakstīšana vai konvertācija saskaņā ar 59. panta 2. punktu, saprātīgā termiņā novērstu iestādes maksātnespēju;
c)
noregulējuma darbība ir vajadzīga sabiedrības interesēs saskaņā ar šā panta 5. punktu.
[..]
5.   Piemērojot šā panta 1. punkta c) apakšpunktu, uzskatāms, ka noregulējuma darbība ir sabiedrības interesēs, ja tā ir vajadzīga, lai sasniegtu vienu vai vairākus 31. pantā noteiktos noregulējuma mērķus un ir samērīga ar šiem mērķiem, un ja, veicot iestādes likvidāciju saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru, šie noregulējuma mērķi netiktu sasniegti tādā pašā mērā.
[..]”
15
Minētās direktīvas 85. pantā “Ex ante tiesas apstiprinājums un tiesības apstrīdēt lēmumus” 2. un 4. punktā paredzēts:
“2.   Dalībvalstis valsts tiesību aktos nosaka tiesības pārsūdzēt lēmumu par tādu krīzes novēršanas pasākumu piemērošanu vai lēmumu par jebkādu tādu pilnvaru īstenošanu, kas nav krīzes vadības pasākums, saskaņā ar šo direktīvu.
3.   Dalībvalstis nodrošina, ka visām personām, kuras skar lēmums par krīzes vadības pasākumu piemērošanu, ir tiesības pārsūdzēt minēto lēmumu. Dalībvalstis nodrošina to, ka pārskatīšana notiek paātrināti un ka valsts tiesu iestādes par pamatu savam novērtējumam izmanto noregulējuma iestādes izstrādātos kompleksos faktu ekonomiskos novērtējumus.
4.   Uz tiesībām iesniegt 3. punktā minēto pārsūdzību attiecas šādi noteikumi:
a)
pārsūdzība iesniegšana neizraisa apstrīdētā lēmuma ietekmes automātisku apturēšanu;
b)
noregulējuma iestādes lēmums ir nekavējoties izpildāms, un tas rada neatspēkojamu prezumpciju, ka tā izpildes apturēšana uz laiku būtu pretrunā sabiedrības interesēm.
Ja nepieciešams aizsargāt tādu trešo personu intereses, kuras labticīgi iegādājušās noregulējamās iestādes akcijas, citus īpašumtiesību instrumentus, aktīvus, tiesības vai saistības, lai izmantotu noregulējuma instrumentus vai pildītu noregulējuma iestāžu noregulējuma pilnvaras, noregulējuma iestādes lēmuma atcelšana neietekmē turpmākos administratīvos aktus vai darījumus, kurus noslēdz attiecīgā noregulējuma iestāde un kuru pamatā bijis atceltais lēmums. Šādā gadījumā aizsardzības līdzekļi pret noregulējuma iestāžu nelikumīgu lēmumu vai aktu var ietvert tikai kompensāciju par pieteikuma iesniedzēja ciestajiem zaudējumiem šāda lēmuma vai akta rezultātā.”
16
Šīs pašas direktīvas 109. panta “Noguldījumu garantiju sistēmu izmantošana sakarā ar noregulējumu” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka tad, ja noregulējuma iestādes veic noregulējuma darbību, un ar noteikumu, ka minētā nodrošina, ka noguldītājiem joprojām ir piekļuve saviem noguldījumiem, noguldījumu garantiju sistēma, ar kuru iestāde ir saistīta, ir atbildīga par šādām summām:
[..]
b)
ja piemēro vienu vai vairākus noregulējuma instrumentus, kas nav iekšējās rekapitalizācijas instruments, – segto noguldītāju zaudējumu summu, ja segtie noguldītāji būtu cietuši zaudējumus proporcionāli tiem zaudējumiem, kas radušies kreditoriem ar tādu pašu prioritātes līmeni saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kas reglamentē parastās maksātnespējas procedūras.
Jebkurā gadījumā noguldījumu garantiju sistēmas atbildība nav lielāka kā zaudējumu summa, kas tai būtu jāsedz, ja iestāde būtu likvidēta saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru.
[..]”
Polijas tiesības
Likums par tiesvedību administratīvajās tiesās
17
2002. gada 30. augustaustawa
Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (Likums par tiesvedību administratīvajās tiesās; 2002. gada Dz. U., 329. pozīcija) pamatlietai piemērojamās redakcijas 111. panta 1. punktā noteikts:
“Tiesa izdod rīkojumu apvienot vairākas atsevišķas tajā izskatāmas lietas izskatīšanai un kopīga lēmuma pieņemšanai, ja tās var būt viena pieteikuma priekšmets.”
18
Šā likuma 134. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Neskarot 57.a pantu, tiesa lemj prasības robežās, taču tai nav saistoši prasības pieteikumā minētie iebildumi, prasījumi un juridiskais pamats.”
19
Atbilstoši minētā likuma 170. pantam:
“Galīgais nolēmums ir saistošs ne tikai pusēm un to pieņēmušajai tiesai, bet arī citām valsts tiesām un iestādēm un likumā paredzētajos gadījumos – citām personām.”
Likums par administratīvo tiesu organizāciju
20
2002. gada 25. jūlijaustawa Prawo o ustroju sądów administracyjnych (Likums par administratīvo tiesu organizāciju; 2022. gada Dz. U., 2492. pozīcija) pamatlietas faktiem piemērojamās redakcijas 1. pantā paredzēts:
“1.   Administratīvās tiesas nodrošina tiesiskumu, kontrolējot valsts pārvaldes darbību [..].
2.   Šā panta 1. punktā minētā pārbaude ir tiesiskuma pārbaude, ja vien likumā nav noteikts citādi.”
Civilkodekss
21
1964. gada 23. aprīļaustawa Kodeks cywilny (2022. gada Dz. U., 1360. pozīcija) pamatlietai piemērojamās redakcijas (turpmāk tekstā – “Civilkodekss”) 417. panta 1. punktā noteikts:
“Valsts kase, teritoriāla pašvaldība vai cita juridiskā persona, kas īsteno valsts varu saskaņā ar likumu, ir atbildīga par kaitējumu, kas, īstenojot valsts varu, nodarīts prettiesiskas darbības vai bezdarbības dēļ.”
22
Šā likuma 4171. panta 2. punktā paredzēts:
“Ja vien nav noteikts citādi, prasīt atlīdzināt zaudējumus, kas nodarīti ar galīgu spriedumu vai galīgu lēmumu, var pēc tam, kad saskaņā ar atbilstošo procedūru ir konstatēts to prettiesiskums. [..]”
BGF likums
23
2016. gada 10. jūnijaustawa o Bankowym Funduszu Gwarancyjnym, systemie gwarantowania depozytów oraz przymusowej Restrukturyzacji (Banku garantiju fonda, noguldījumu garantiju sistēmas un noregulējuma likums; 2022. gada Dz. U., 793. pozīcija; turpmāk tekstā – “BGF likums”) pamatlietai piemērojamās redakcijas 5. pantā ir definēti BGF uzdevumi. Šā panta 1. un 6. punkts izteikts šādi:
“1.   [BGF] uzdevumi ir šādi:
1)
pildīt ar noguldījumu garantēšanu saistītos pienākumus, it īpaši veikt garantēto līdzekļu izmaksu noguldītājiem;
[..]
4)
veikt noregulējuma procedūru;
[..]
7)
veikt citas darbības valsts finanšu sistēmas stabilitātes nodrošināšanai.
[..]
3.   [BGF] sadarbojas ar citām struktūrām, kas darbojas valsts finanšu sistēmas stabilitātes jomā [..].
[..]
6.   Komisja Nadzoru Finansowego [(Finanšu uzraudzības komisija, Polija)] pēc [BGF] priekšlikuma par administratoru, kas minēts 1997. gada 29. augustaustawa prawo bankowe [(Banku likums; 1997. gada Dz. U., Nr. 140, 939. pozīcija)] 144. panta 1. punktā [..] ieceļ [BGF].”
24
Saskaņā ar šā likuma 6. panta 1. punktu BGF institūcijas ir padome un valde.
25
Minētā likuma 7. panta 4. punktā paredzēts, ka BGF padomē ir seši locekļi, proti, trīs par finanšu institūcijām atbildīgā ministra pārstāvji, divi Polijas Valsts bankas pārstāvji un viens Finanšu uzraudzības komisijas pārstāvis.
26
Kā noteikts BGF likuma 11. pantā, BGF valde tostarp vada BGF darbību, pārvalda BGF resursus saskaņā ar BGF padomes pilnvarām, iesniedz tai periodiskus ziņojumus un pieņem lēmumus par noregulējuma procedūras uzsākšanu. Atbilstoši šī panta 8. punktam šie nolēmumi ir galīgi un izpildāmi nekavējoties.
27
Šā likuma 66. pantā uzskaitīti šādi noregulējuma mērķi:
“1)
saglabāt finanšu stabilitāti, it īpaši saglabājot uzticēšanos finanšu nozarei un nodrošinot tirgus disciplīnu;
2)
ierobežot valsts līdzekļu iesaistīšanu vai iespēju, ka valsts līdzekļi tiks izmantoti finanšu nozarei vai tās dažādajām vienībām, lai sasniegtu 1. punktā un 3.–5. punktā minētos mērķus;
3)
nodrošināt, ka vienība turpina kritiski svarīgas funkcijas;
4)
aizsargāt noguldītājus un ieguldītājus, uz kuriem attiecas kompensācijas sistēma;
5)
aizsargāt līdzekļus, ko klienti uzticējuši vienībai.”
28
Minētā likuma 101. pants izteikts šādi:
“1.   Finanšu uzraudzības komisija nekavējoties informē [BGF]:
1)
par vienībai draudošu maksātnespējas risku;
2)
par to, ka nav apstākļu, kas norādītu uz to, ka iespējamie uzraudzības pasākumi vai šīs vienības veiktās darbības ļaus laikus novērst šo risku.
[..]
7.   Ja kumulatīvi ir izpildīti visi turpmāk minētie nosacījumi, proti:
1)
valsts vienībai draud maksātnespējas risks,
2)
nav pamatotu pazīmju, ka valsts vienības veiktie pasākumi, institucionālās aizsardzības sistēmas pasākumi vai uzraudzības pasākumi, tostarp agrīnās intervences pasākumi, ļaus laikus novērst maksātnespējas risku,
3)
pasākumi pret valsts vienību ir nepieciešami sabiedrības interesēs,
[BGF] pieņem lēmumu par valsts vienības noregulējuma procedūras sākšanu vai 70. panta 1. punkta 1. apakšpunktā minēto lēmumu par kapitāla instrumentu vai atbilstīgo saistību norakstīšanu vai konvertēšanu.
[..]
10.   Noregulējuma darbības veic sabiedrības interesēs, ja tās ir vajadzīgas, lai sasniegtu vismaz vienu no 66. pantā minētajiem noregulējuma mērķiem, ja tās ir samērīgas ar minētajiem mērķiem un ja tās tikpat lielā mērā nevarētu tikt sasniegtas maksātnespējas procesā.
11.   Pirms 7. punktā minētā lēmuma pieņemšanas [BGF] apspriežas ar Finanšu uzraudzības komisiju par 7. punkta 1. un 2. apakšpunktā minēto nosacījumu izpildi. [..]
[..]
14.   Valsts vienība vai 64. panta 2. punkta a), c) vai d) apakšpunktā minētās vienības tiek likvidētas saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti atsevišķās tiesību normās, ja ir izpildīti 7. punkta 1. un 2. apakšpunktā minētie nosacījumi, bet 7. punkta 3. apakšpunktā minētais nosacījums nav izpildīts.”
29
Šā paša likuma 103. panta 1., 3. un 5. punktā ir noteikts:
“1.   [BGF] paziņo [attiecīgajai] vienībai 101. panta 7.–9. punktā un 102. panta 1.–4. punktā minēto lēmumu.
[..]
3.   [BGF] pamato 101. panta 7.–9. punktā un 102. panta 1.–4. punktā minēto lēmumu četrpadsmit dienu laikā no dienas, kad tas paziņots vienībai, uz kuru attiecas noregulējuma procedūra.
[..]
5.   Noregulējamās vienības padome septiņu dienu laikā no dienas, kad attiecīgajai vienībai paziņots lēmuma pamatojums, šo lēmumu var pārsūdzēt administratīvajā tiesā. Tiesības vērsties administratīvajā tiesā ir arī ikvienai personai, kuras tiesiskās intereses ir aizskartas ar lēmumu.”
30
BGF 104. panta 2.–4. punktā paredzēts:
“2.   Administratīvā tiesa pieņem lēmumu 30 dienu laikā no brīža, kad saņemts pieteikums, kam pievienoti lietas materiāli un iebildumu raksts.
3.   Naczelny Sąd Administracyjny [(Augstākā administratīvā tiesa, Polija)] lemj par kasācijas sūdzību divu mēnešu laikā no tās saņemšanas dienas.
4.   Termiņos, kas noteikti 2. un 3. punktā, netiek ieskaitīti termiņi, kas likumā paredzēti noteiktām darbībām, tiesvedības apturēšanas laikposmi, nedz arī kavēšanās, kurā vainojams lietas dalībnieks vai kura notiek no tiesas neatkarīgu iemeslu dēļ.”
31
Šā likuma 105. panta 2.–5. punktā noteikts:
“2.   Likuma par tiesvedību administratīvajās tiesās 145. pantā paredzētajos gadījumos tiesa konstatē lēmuma pieņemšanas prettiesiskumu, apmierinot tajā iesniegto pieteikumu.
3.   Galīgais administratīvais spriedums, ar kuru konstatēts, ka [BGF] lēmums pieņemts prettiesiski, neietekmē uz šo lēmumu balstīto tiesību aktu spēkā esamību un neliedz [BGF] rīkoties uz tā pamata, ja šīs rīcības izbeigšana rada risku vienības komerciālajai vērtībai, saistību, ar noregulējumu aizsargājamo saistību turpinātai izpildei, finanšu stabilitātei vai trešo personu tiesībām, kas iegūtas labā ticībā, it īpaši tādu, kuras ir ieguvušas mantiskās tiesības vai pārņēmušas saistības [BGF] lēmuma par noregulējuma instrumentu piemērošanu rezultātā.
4.   Ja [BGF] lēmums pieņemts prettiesiski, tas rada [BGF] atbildību nodarīto zaudējumu apmērā.
5.   Atlīdzinājums aprobežojas ar naudas maksājumiem.”
32
Minētā likuma 242. panta 1. punktā paredzēts:
“Kreditoriem un īpašniekiem, kuri noregulējuma ietvaros ir saņēmuši mazāku summu nekā tā, ko tie būtu saņēmuši 241. panta 1. punktā minētajā procedūrā:
[..]
2)
ja vienība, uz kuru attiecas noregulējums, nav nodevusi savas saistības, izmantojot uzņēmuma nodošanas instrumentu vai pagaidu iestādes instrumentu,
ir tiesības no [BGF] saņemt papildu kompensāciju.”
Finanšu tirgus uzraudzības likums
33
2006. gada 21. jūlijaustawa o nadzorze nad rynkiem finansowym (Finanšu tirgus uzraudzības likums; 2022. gada Dz. U., 660. pozīcija) pamatlietai piemērojamās redakcijas 1. panta 2. punkta 1. apakšpunktā paredzēts, ka finanšu tirgus uzraudzība ietver banku uzraudzību, kas tiek īstenota saskaņā ar tostarp Regulas Nr. 575/2013 normām.
34
Saskaņā ar šā likuma 3. panta 1. un 4. punktu Finanšu uzraudzības komisija ir atbildīga par finanšu tirgus uzraudzību. Minētā likuma 3.a pantā precizēts, ka šī komisija – neskaitot izņēmumus – ir kompetentā iestāde Regulas Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 40. apakšpunkta izpratnē.
Banku likums
35
Banku likuma pamatlietas faktiem piemērojamās redakcijas (turpmāk tekstā – “Banku likums”) 144. panta 1., 1.a, 3. un 4. punktā paredzēts:
“1.   [Šā likuma] 138. panta 3. punktā minētajā gadījumā, ņemot vērā 142. panta 1. punktā minēto apstākļu iestāšanos, Finanšu uzraudzības komisija, lai uzlabotu bankas stāvokli vai nodrošinātu īstenojamā sanācijas plāna efektivitāti, var iecelt bankas pagaidu administratoru, ievērojot [BGF likuma] 5. panta 6. punktu.
1.a   Šā panta 1. punktā minētajā gadījumā Finanšu uzraudzības komisija ar lēmumu nosaka detalizētu administratora uzdevumu apjomu.
[..]
3.   Administratoram ir tiesības iebilst pret bankas valdes un padomes rezolūcijām un lēmumiem. Paziņojums par nodomu iebilst, kas izteikts padomes vai valdes sēdē, aptur rezolūcijas vai lēmuma izpildi.
4.   Administrators var pārsūdzēt akcionāru kopsapulces lēmumu vai kooperatīvās bankas kopsapulces lēmumu, kas ir pretrunā bankas interesēm [..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
36
Tā kā GN Bank nebija izpildījusi Regulā Nr. 575/2013 paredzētās pašu kapitāla prasības, Finanšu uzraudzības komisija ar 2021. gada 22. decembra lēmumu šai finanšu sektora sabiedrībai iecēla “administratoru” BGF likuma 5. panta 6. punkta izpratnē – šī funkcija atbilst Direktīvas 2014/59 29. pantā minētajai “pagaidu administratora” funkcijai –, lai uzlabotu minētās iestādes finansiālo stāvokli. Minētā funkcija tika uzticēta BGF. Ar šo lēmumu Finanšu uzraudzības komisija pēdējam minētajam uzdeva sagatavot ziņojumus, pārraudzīt GN Bank darbību un īstenot visas ar šo funkciju saistītās juridiskās pilnvaras.
37
Finanšu uzraudzības komisija 2022. gada 18. augustā informēja BGF par GN Bank saistību neizpildes risku un par to, ka nekas neliecina, ka veiktie pasākumi ļautu šo risku laikus novērst.
38
Šajā kontekstā BGF, rīkojoties kā noregulējuma iestāde, 2022. gada 29. septembrī pieņēma lēmumu par GN Bank noregulējuma procedūras piemērošanu, īpašā administratora iecelšanu, šīs iestādes emitēto pašu kapitāla instrumentu norakstīšanu un pagaidu iestādes noregulējuma instrumenta piemērošanu (turpmāk tekstā – “pamatlietā aplūkotais lēmums”). Tādēļ šajā lēmumā norādītie GN Bank aktīvi 2022. gada 3. oktobrī tika nodoti pagaidu iestādei un atkāpes no šīs nodošanas bija uzskaitītas izsmeļoši. Šīs atkāpes it īpaši attiecās uz mantiskajām tiesībām, kas izriet no faktiskas rīcības, tiesiskiem darījumiem vai neatļautām darbībām saistībā ar kredītlīgumiem un aizdevuma līgumiem, kuri izteikti ārvalstu valūtā vai indeksēti atbilstoši ārvalsts valūtas kursam, kā arī uz prasījumiem, kas izriet no šādām mantiskajām tiesībām, tostarp tām, uz kurām attiecas civilprocess vai administratīvais process, neatkarīgi no tā, kad tie ir izvirzīti. Minētā lēmuma adresāti bija GN Bank, pagaidu iestāde un īpašais administrators.
39
GN Bank padome pamatlietā aplūkoto lēmumu pārsūdzēja Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojevodistes administratīvā tiesa Varšavā, Polija), kas ir iesniedzējtiesa. Šo lēmumu pārsūdzēja arī citas personas, tostarp GN Bank akcionāri, tās emitēto obligāciju turētāji, kreditori, kā arī personas, kuras ar to ir noslēgušas kredītlīgumus un aizdevuma līgumus, kas izteikti vai indeksēti ārvalstu valūtā.
40
Pieteicēji pamatlietā lūdz atzīt, ka minētais lēmums ir pretlikumīgs, un tāpēc viņiem ir tiesības vispārējās jurisdikcijas tiesā celt prasības par atlīdzinājumu. Viņi izvirza pamatus par materiālo un procesuālo tiesību normu pārkāpumiem, kuri būtiski ietekmē pamatlietā aplūkoto lēmumu. Šajā ziņā tostarp tiek apgalvots, ka BGF ir bijis interešu konflikta situācijā, kas tam liedz veikt noregulējuma iestādei piešķirtās funkcijas, jo tas vienlaikus ir pildījis uzraudzības, noguldījumu garantēšanas un noregulējuma funkcijas. Šo interešu konfliktu vēl esot pastiprinājis apstāklis, ka nav bijis Direktīvā 2014/59 paredzēto atbilstošo procesuālo garantiju.
41
BGF apstrīd interešu konflikta esamību. BGF tostarp apgalvo, ka ir veicis organizatoriskus un strukturālus pasākumus, kas garantē tā kā noregulējuma iestādes darbības neatkarību un novērš interešu konfliktu noregulējuma funkciju un citu tā funkciju izpildē.
42
Pirmām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka iesniedzējtiesas lēmuma pieņemšanas dienā par pamatlietā aplūkoto lēmumu bija iesniegts vairāk nekā septiņi tūkstoši pieteikumu – tik daudz pieteikumu šajā tiesā vidēji tiek iesniegts divu gadu laikā. Vēlāk tā informēja Tiesu, ka par šo lēmumu iesniegto pieteikumu skaits ir sasniedzis astoņus tūkstošus.
43
Iesniedzējtiesa šajā ziņā uzsver, ka saskaņā ar Likuma par tiesvedību administratīvajās tiesās 111. panta 1. punktu tai ir pienākums apvienot visus tajā iesniegtos pieteikumus par pamatlietā aplūkoto lēmumu un ka tādējādi 2023. gada 26. janvārī tā izdeva rīkojumu par šo apvienošanu kopīgai izskatīšanai un kopīga nolēmuma pieņemšanai. Tomēr tā uzskata, ka šīs tiesību normas piemērošana sprieduma pasludināšanu saprātīgā termiņā padara pārmērīgi grūtu vai pat neiespējamu.
44
Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir šaubas, vai ikvienas personas, kuras tiesiskās intereses ir aizskartas ar pamatlietā aplūkoto lēmumu, tiesības vērsties administratīvajā tiesā ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis atbilstoši Direktīvas 2014/59 85. panta 2. un 3. punktam, lasot tos kopsakarā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu un Hartas 47. pantu. Tā norāda, ka attiecībā uz pēdējo minēto pantu šīs direktīvas 88. apsvērumā uzsvērts, ka attiecīgajām personām būtu jāgarantē “tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību” pret pasākumiem, kas tās skar.
45
Šajā ziņā, lai gan principā valsts likuma ziņā ir noteikt personas, kurām ir tiesības iesniegt pieteikumu par valsts noregulējuma iestādes lēmumu, un veidu, kādā tiek garantēta šo personu tiesisko interešu aizsardzība, iesniedzējtiesa šaubās, vai šīm personām piešķirtās tiesības pārsūdzēt šo lēmumu administratīvajā tiesā individuāli ir sine qua non nosacījums no Savienības tiesību normām izrietošo tiesību aizsardzībai.
46
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar BGF likuma 11. panta 8. punktu, kā arī 105. panta 2. un 3. punktu lēmums par noregulējuma procedūras sākšanu ir galīgs un izpildāms nekavējoties un administratīvā tiesa, kas izskata pieteikumu par to, nevar to atcelt, bet tikai konstatēt tā nelikumību vai noraidīt šo pieteikumu. Ar šīm tiesību normām tiekot īstenots Direktīvas 2014/59 85. panta 4. punkts.
47
Tā kā minētajam pieteikumam nav apturošas iedarbības un tas nevar izraisīt šāda lēmuma atcelšanu, valsts likumdevējs attiecīgajām personām esot piešķīris tiesības celt prasību par zaudējumu atlīdzību. Tādējādi galīgs spriedums, kurā tiktu konstatēta pamatlietā aplūkotā lēmuma nelikumīgums, ļautu celt šādu prasību – neskarot jautājumu par tā pamatotību.
48
Attiecībā uz valsts administratīvā procesa normām iesniedzējtiesa norāda, ka administratīvās tiesas, spriežot tiesu, kontrolē valsts pārvaldes darbību no tiesiskuma viedokļa. Šīs tiesas lemjot lietas robežās, taču tām neesot saistoši pieteikumā norādītie pamati, prasījumi un juridiskais pamats, bet tas būtībā nozīmējot, ka tām ir jāveic pilnīga apstrīdētā akta tiesiskuma pārbaude. Tātad izvirzītie pamati esot tikai orientējoši un spriedumā varot tikt ņemti vērā arī citi pārkāpumi, nevis tie, uz kuriem ir atsaucies pieteicējs.
49
Turklāt saskaņā ar Likuma par tiesvedību administratīvajās tiesās 170. pantu galīgajam administratīvajam spriedumam esot erga omnes iedarbība.
50
Tādējādi, pirmkārt, iespējamam galīgajam administratīvajam spriedumam, ar kuru konstatēta pamatlietā aplūkotā lēmuma nelikumība, nebūtu tiešas tiesības un pienākumus veidojošas iedarbības nedz attiecībā uz šā lēmuma adresātiem, nedz citām personām, kuru tiesiskās intereses tas skar. Otrkārt, personas, kas nav bijušas lietas dalībnieki administratīvajā procesā, kura noslēgumā pieņemts minētais lēmums, un kas pašas nav par to iesniegušas pieteikumu tiesā, bet to tiesiskās intereses esot aizskartas tā iespējamā prettiesiskuma dēļ, var celt prasības par zaudējumu atlīdzību vispārējās jurisdikcijas tiesā, atsaucoties uz šā sprieduma rezolutīvo daļu un pamatojumu.
51
Šajā ziņā iesniedzējtiesai ir šaubas, vai Polijas likumdevējs ir pamatoti pieņēmis, ka, lai izpildītu prasības, kas izriet no Direktīvas 2014/59 85. panta 3. punkta, Hartas 47. panta un LES 19. panta 1. punkta otrās daļas, bija jāatzīst locus standi administratīvajās tiesās ikvienai personai, kuras tiesiskās intereses ir aizskartas ar tādu lēmumu kā pamatlietā aplūkotais.
52
Iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir nozīmīga, ņemot vērā tās pienākumu noteikt tiesvedības pušu loku un saistībā ar tajā iesniegto pieteikumu izskatīšanu, jo prasības celšana vispārējās jurisdikcijas tiesās, kas attiecīgajām personām saskaņā ar Polijas tiesībām ir atļauta, lai īstenotu savas tiesības, kuras, iespējams, ir pārkāptas ar pamatlietā aplūkoto nolēmumu, apvienojumā ar administratīvo tiesvedību reglamentējošajām procesuālajām normām varētu tikt uzskatīta par piemērotu un pietiekamu, lai nodrošinātu šo personu tiesību efektīvu aizsardzību.
53
Otrām kārtām, iesniedzējtiesas ieskatā, ja tas tā nebūtu, tad, ņemot vērā par šo lēmumu iesniegto pieteikumu lielo skaitu, būtu jāizvērtē sekas, kādas ir valsts procesuālo tiesību normai, saskaņā ar kuru šai tiesai tiesvedības nolūkā ir jāapvieno šie visi pieteikumi. Iesniedzējtiesa šaubās, vai, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā gan vienībai, pret kuru uzsākts noregulējums, gan arī citām personā, kuras nav šī vienība, tā šo tiesību normu var atstāt bez piemērošanas.
54
Minētās tiesību normas mērķis būtībā esot izvairīties no tā, ka administratīvā tiesa, kurā iesniegti vairāki pieteikumi par vienu un to pašu aktu, tās izskatot atsevišķi, pasludina atšķirīgus spriedumus.
55
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šajā gadījumā šī procesuālā prasība varētu būtiski aizkavēt galīgā sprieduma pasludināšanu un tādējādi padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību īstenošanu, kas šīm personām ir piešķirtas Savienības tiesību sistēmā, bet tas būtu pretrunā efektivitātes principam.
56
Iesniedzējtiesa uzskata, ka, ņemot vērā procesuālos noteikumus, kas reglamentē pieteikumu izskatīšanu administratīvajās tiesās, un šāda pieteikuma dēļ pasludinātā galīgā sprieduma sekas, minētā procesuālā noteikuma nepiemērošana veicinātu Savienības tiesībās garantēto tiesību īstenošanu, ļaujot izpildīt prasību par pamatlietā aplūkotā lēmuma tiesiskuma paātrinātu pārbaudi atbilstoši Direktīvas 2014/59 85. panta 3. punktam. Šādā gadījumā iesniedzējtiesa lemtu par pirmo GN Bank padomes iesniegto pieteikumu.
57
Trešām kārtām, iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai pārbaudītu pamatlietā aplūkoto lēmumu, jāpārbauda, vai, to pieņemot, ir ievērota prasība par valsts noregulējuma iestādes dažādo funkciju operacionālo neatkarību un interešu konflikta neesamību Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punkta izpratnē, it īpaši, ņemot vērā to, ka BGF noregulējuma funkcijas apvienotas ar iepriekš veiktajām GN Bank pagaidu administratora funkcijām un banku noguldījumu garantēšanas funkcijām.
58
Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata – kaut arī uzraudzības funkciju šaurā nozīmē veic Finanšu uzraudzības komisija, tomēr šī uzraudzības iestāde ieceļ arī pagaidu administratoru un viņš pilda šīs iestādes uzticētos uzdevumus. Tā secina, ka nevar a priori izslēgt, ka BGF, pildot šo funkciju, nebija jāveic atbilstoši pasākumi, lai nodrošinātu operacionālo neatkarību un novērstu interešu konfliktu.
59
Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka noregulējuma un noguldījumu garantēšanas funkciju apvienošana, ko veic BGF, rada risku, ka, nepastāvot šo divu funkciju strukturālai un organizatoriskai neatkarībai, BGF veikto pasākumu attiecībā uz banku, kuras situācija rada saistību neizpildes risku, mērķis ir līdz minimumam samazināt to līdzekļu izmantošanu, kuri ir tās rīcībā saistībā ar tās banku noguldījumu garantēšanas funkcijām un kuri bankas maksātnespējas gadījumā šīs garantēšanas dēļ būtu jāatbrīvo.
60
Tāpat iesniedzējtiesai ir šaubas, vai, neraugoties uz to, ka BGF likumā nav normu, kas nodrošinātu noregulējuma funkcijas strukturālu nošķiršanu no citām BGF funkcijām, tomēr var uzskatīt, ka mērķis nodrošināt darbības neatkarību un interešu konflikta neesamību ir sasniegts, ja šajā nolūkā ir veikti citi pasākumi, kuri būtu uzskatāmi par pietiekamiem.
61
Šādos apstākļos Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojevodistes administratīvā tiesa Varšavā) nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2014/59] 85. panta 2. un 3. punkts kopsakarā ar [Hartas] 47. pantu un [LES] 19. panta 1. punkta otro daļu, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja regulējamās vienības padome valsts administratīvajā tiesā ir pārsūdzējusi lēmumu par noregulējumu, tiek uzskatīts, ka efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis ir nodrošināts arī tām personām, kuras, pārsūdzot šo lēmumu, cenšas aizsargāt savas tiesiskās intereses situācijā, kad tiesai, veicot pārsūdzētā lēmuma kontroli, nav saistoši ne pieteikumā iekļautie prasījumi un secinājumi, ne tajā norādītais tiesiskais pamats, un šā pieteikuma izskatīšanas rezultātā pasludinātajam galīgajam spriedumam ir erga omnes spēks, un ja šo personu iespēja aizsargāt savas tiesiskās intereses nav atkarīga no tā, vai tās ir iesniegušas administratīvajā tiesā atsevišķu pieteikumu par šo lēmumu?
2)
Vai Direktīvas [2014/59] 85. panta 3. punkts, ar kuru ieviesta prasība par paātrinātu tiesas kontroli, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants un Līguma par Eiropas Savienību 19. panta 1. punkta otrā daļa, kuros ir paredzēta efektīva tiesību aizsardzība, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādas dalībvalsts procesuālās tiesību normas piemērošanu, ar kuru valsts administratīvajai tiesai ir noteikts pienākums izskatīt visus tai par noregulējuma iestādes lēmumu iesniegtos pieteikumus kopā, ja šīs normas piemērošana kopā ar citām valsts administratīvā procesa tiesību normām nozīmē, ka – ņemot vērā šādu pieteikumu lielo skaitu – var izrādīties pārmērīgi sarežģīti vai pat neiespējami pasludināt spriedumu lietā saprātīgā termiņā?
3)
Vai Direktīvas [2014/59] 3. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka – lai nodrošinātu operacionālu neatkarību un novērstu interešu konfliktu – tas ļauj dalībvalstij strukturāli nenodalīt noregulējuma iestādes funkcijas un pārējās funkcijas, ko tā veic kā banku noguldījumu likumiskā apdrošinātāja vai bankas administratore (pagaidu administratore), kas iecelta, pamatojoties uz valsts uzraudzības iestādes lēmumu Regulas [Nr. 575/2013] un Direktīvas [2013/36] piemērošanas nolūkā?
4)
Vai Direktīvas [2014/59] 3. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts nav izpildījusi pienākumu noteikt atbilstošus strukturālus pasākumus, lai nodrošinātu operacionālu neatkarību un novērstu interešu konfliktus starp Regulā [Nr. 575/2013] un Direktīvā [2013/36] noteiktajām uzraudzības funkcijām vai pārējām attiecīgās iestādes funkcijām un noregulējuma iestādes funkcijām, var uzskatīt, ka operacionālas neatkarības un interešu konfliktu novēršanas nosacījums ir izpildīts, ja valsts administratīvā tiesa, kas pārbauda lēmumu par noregulējumu, ir konstatējusi, ka citi noregulējuma iestādes piemērotie organizatoriskie pasākumi un faktiskās darbības bija pietiekami, lai sasniegtu šo rezultātu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par otro jautājumu
62
Ar otro jautājumu, kas jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2014/59 85. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu un LES 19. panta 1. punkta otro daļu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādas valsts procesuālo tiesību normas piemērošanu, ar ko tiesai, kuras kompetencē ir izskatīt pieteikumus, kas vērsti pret valsts noregulējuma iestādes lēmumu noteikt krīzes vadības pasākumu, uzlikts pienākums apvienot tajā iesniegtos pret šo lēmumu vērstos pieteikumus, ja – ņemot vērā lielo par šo lēmumu iesniegto pieteikumu skaitu – šīs tiesību normas piemērošana var pārlieku apgrūtināt vai padarīt neiespējamu sprieduma pasludināšanu saprātīgā termiņā.
Par pieņemamību
63
Polijas valdība apstrīd otrā prejudiciālā jautājuma pieņemamību.
64
Tā uzskata, ka atbilde uz šo jautājumu nav lietderīga, jo iesniedzējtiesa jau ir apvienojusi visus 2023. gada 26. janvārī izskatīšanā esošos pieteikumus, kuri iesniegti par pamatlietā aplūkoto lēmumu, tādējādi tai vairs neesot iespējams atsevišķi lemt vienīgi par GN Bank padomes iesniegto pieteikumu.
65
Šajā ziņā no šā jautājuma formulējuma paša izriet, ka iesniedzējtiesai ir šaubas par iespēju – kas izriet no Savienības tiesību normām, kuras tā lūdz interpretēt, – salāgot valsts tiesībās paredzēto pienākumu apvienot daudzos tai iesniegtos pieteikumus un nepieciešamību lemt paātrināti vai vismaz saprātīgā termiņā. Atbilde uz minēto jautājumu joprojām ir lietderīga, kaut arī lielākā daļa iesniedzējtiesā izskatāmo pieteikumu ir apvienoti, jo šī atbilde varētu iesniedzējtiesai likt atzīt, ka šo pieteikumu apvienošana nav spēkā tāpēc, ka tā ir pretrunā Savienības tiesībām, un tāpēc nolemt šos apvienotos pieteikumus atkal sadalīt.
66
Tātad otrais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
67
LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt tiesību aizsardzības līdzekļus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu indivīdiem tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 56. punkts un tajā minētā judikatūra). Šī efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasība ir jāsaprot tostarp Hartas 47. panta gaismā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Tiesnešiem piemērojamie disciplinārie pasākumi), C‑791/19, EU:C:2021:596, 57. punkts). Turklāt Direktīvas 2014/59 88. un 130. apsvērumā uzsvērts, ka tajā ir ievērotas Hartā atzītās tiesības, brīvības un principi, it īpaši tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, un attiecīgajām personām tostarp ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzības līdzekli pret pasākumiem, kas tās skar.
68
Saskaņā ar Hartas 47. panta otro daļu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tostarp ietver tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā. Tiesvedības ilguma saprātīgums jāvērtē, ņemot vērā katras atsevišķās lietas apstākļus un it īpaši ņemot vērā strīda iznākuma nozīmīgumu iesaistītajām personām, lietas sarežģītību, kā arī tiesvedības dalībnieku rīcību, turklāt izmantojamo kritēriju saraksts nav izsmeļošs (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 9. septembris, FIAMM u.c./Padome un Komisija, C‑120/06 P un C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 212. punkts, un 2009. gada 16. jūlijs, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, 181. un 182. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
69
Runājot par tiesībām pārsūdzēt valstu noregulējuma iestāžu pieņemtos lēmumus par krīzes vadības pasākumu veikšanu, Direktīvas 2014/59 85. panta 3. punktā – prasot, lai pārbaude tiesā, kuru skar lēmums veikt šādu pasākumu, “notiek paātrināti”, – ir konkretizētas Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesības uz jebkuras personas lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā.
70
Attiecībā uz kritēriju par to, cik nozīmīgs strīda iznākums ir attiecīgajām personām, kuras skar valsts noregulējuma iestādes lēmumi – proti, attiecīgajām iestādēm vai vienībām, to akcionāriem, kreditoriem un visām citām trešām personām, kuras var skart šādi lēmumi –, lietas izskatīšanas termiņa saprātīguma vērtējums minētajā 85. panta 3. punktā paredzētajā pārbaudē tostarp ir atkarīgs no nepieciešamības pēc iespējas ātrāk apmierināt tiesiskās drošības pamatprasību attiecībā uz visām šīm personām, jo šie pasākumi attiecas uz ārkārtas lēmumiem, kuriem ir izņēmuma raksturs un būtiskas sekas un kuriem – kā it īpaši uzsvērts Direktīvas 2014/59 92. apsvērumā – jātiek pieņemtiem steidzami, ņemot vērā to, cik būtiski ir riski, kuru novēršanai šie pasākumi ir paredzēti.
71
No Tiesas judikatūras izriet, ka, izvērtējot, vai termiņš, kurā veicama pārbaude tiesā, ir saprātīgs, jāņem vērā apsvērumi, kas saistīti ar tiesiskās drošības prasību, ar attiecīgo finanšu jautājumu un interešu nozīmīgumu, kā arī ar potenciāli skarto personu lielo skaitu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 26. novembris, Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 87. punkts un tajā minētā judikatūra).
72
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Direktīvas 2014/59 85. panta 3. punkts piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē ir īstenots ar dažādajiem iesaistītajiem subjektiem uzlikto pienākumu ievērot īsos termiņus, kuri paredzēti BGF likuma 104. pantā, proti, principā 7 dienas ilgo termiņu pieteikuma paziņošanai BGF, 14 dienu ilgo termiņu, kurā pēdējam minētajam jāiesniedz šis pieteikums kopā ar iebildumu rakstu, un 30 dienas ilgo termiņu administratīvās tiesas nolēmuma pasludināšana un divus mēnešus ilgo termiņu, lai lemtu par eventuālu kasācijas sūdzību. Tāpēc uzskatāms, ka šis jautājums attiecas uz Hartas 47. panta interpretāciju.
73
Iesniedzējtiesa tomēr norāda, ka vispārēji piemērojama procesuālā tiesību norma, proti, Likuma par tiesvedību administratīvajās tiesās 111. panta 1. punkts, šķiet, liedz lietu izskatošajai tiesai ievērot tiesības uz attiecīgās personas lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā, jo šajā tiesību normā ir noteikts, ka lietas, kurās pieteikumi iesniegti par vienu un to pašu lēmumu, jāapvieno kopīgai izskatīšanai un kopīga nolēmuma pieņemšanai. Iesniedzējtiesa precizē, ka par pamatlietā aplūkoto lēmumu iesniegto pieteikumu skaits ir tikpat liels, kā šajā tiesā divu gadu laikā parasti iesniegto pieteikumu skaits, un ka to kopīga izskatīšana var aizkavēt sprieduma pasludināšanu, pārsniedzot saprātīgu termiņu.
74
Kaut arī saistītu lietu apvienošana parasti var veicināt labu tiesu pārvaldību, tas tā nav attiecībā uz pieteikumiem, kas iesniegti par lēmumiem veikt krīzes vadības pasākumu, kuri var skart ievērojamu skaitu personu un tādējādi būt cēloni daudziem pieteikumiem tiesā. Proti, šādā gadījumā šāda apvienošana var izraisīt, ka pārbaude tiesā notiek tikai vairākus gadus vēlāk, bet tas ir pretrunā Hartas 47. pantā aizsargātajām tiesībām uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā.
75
Šādos apstākļos jāatgādina: pirmkārt, saskaņā ar valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas principu, lai atbilstoši savai kompetencei nodrošinātu Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, iztiesājot tajās iesniegtās lietas, valsts tiesām, kad tās piemēro valsts tiesības, tās jāinterpretē pēc iespējas atbilstīgi attiecīgās direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un tātad ievērotu LESD 288. panta trešo daļu. Lai gan šā pienākuma robežas nosaka vispārējie tiesību principi, it īpaši tiesiskās drošības princips un atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, un tas nevar būt pamats valsts tiesību contra legem interpretācijai, šīm tiesām tomēr ir jāveic visas to kompetencē ietilpstošās darbības, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, lai nodrošinātu šīs direktīvas pilnīgu efektivitāti un rastu risinājumu, kas atbilst tās mērķim (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 11. februāris, MV u.c. (Secīgi uz noteiktu laiku noslēgti darba līgumi publiskajā sektorā), C‑760/18, EU:C:2021:113, 65., 67. un 68. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra)
76
Otrkārt, pamatojoties uz Savienības tiesību pārākuma principu, ja valsts tiesisko regulējumu nav iespējams interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām, valsts tiesai kā dalībvalsts iestādei, izskatot lietu atbilstoši savai kompetencei, ir pienākums vajadzības gadījumā atstāt nepiemērotu jebkuru valsts tiesību normu, kas ir pretrunā Savienības tiesību normai, kurai ir tieša iedarbība tās izskatīšanā esošajā strīdā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 58. un 61. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
77
Šajā gadījumā jāuzskata, ka Hartas 47. panta noteikumiem ir tieša iedarbība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. aprīlis, Braathens Regional Aviation, C‑30/19, EU:C:2021:269, 57. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
78
Tāpēc iesniedzējtiesai it īpaši vajadzības gadījumā jāatstāj nepiemērotas valsts procesuālo tiesību normas, ar kurām tai ir aizliegts atkal nodalīt pamatlietā aplūkotos pieteikumus, ja šīs tiesību normas nav iespējams interpretēt tādējādi, ka tiek ievērotas Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā.
79
Turklāt Polijas valdība tiesas sēdē apstiprināja, ka attiecībā uz tādām lietām kā pamatlieta Polijas tiesībās ir atļauts šīs lietas atkal nodalīt, ja apvienošana ir spēkā neesoša. Nodalīšanas gadījumā minētās lietas vienlaicīgi izskatītu dažādi tiesneši, radot nesavietojamu spriedumu risku, tomēr šīs valdības ieskatā Polijas tiesībās nav paredzēta neviena procesuāla norma, kas vienlaikus varētu novērst šo risku un nodrošināt, ka tiek ievērotas Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesību uz jebkuras personas lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā.
80
Šajā ziņā jāatgādina, ka Hartas 47. pantā nostiprinātā prasība nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā tostarp piemērojama tādas procesuālās kārtības noteikšanai, kas attiecas uz prasībām tiesā saistībā ar tiesībām, kuras indivīdiem izriet no Savienības tiesību normām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 17. maijs, Ibercaja Banco, C‑600/19, EU:C:2022:394, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
81
Ja attiecīgajā jomā nav Savienības tiesiskā regulējuma, personu, kuras skar valsts iestādes lēmums veikt krīzes vadības pasākumu, tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību īstenošanas kārtība ietilpst dalībvalstu iekšējā tiesību sistēmā saskaņā ar procesuālās autonomijas principu, tomēr ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 24. oktobris, XC u.c., C‑234/17, EU:C:2018:853, 21. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
82
Lai izpildītu Hartas 47. panta 1. punktā nostiprinātā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa prasības, valsts tiesai jāveic nepieciešamie procesuālie un organizatoriskie pasākumi, līdzsvarojot dažādās iesaistītās intereses un novērtējot šo pasākumu ietekmi uz ikvienu personu, kas spēkā esošā veidā ir pārsūdzējusi valsts noregulējuma iestādes lēmumu saskaņā ar Direktīvas 2014/59 85. panta 3. punktu. Tādējādi, lai nodrošinātu pilnīgu efektivitāti tiesas nolēmumam, kas tiks pieņemts, pamatojoties uz Savienības tiesībām, valsts tiesai jāspēj lietu nodalīšanas gadījumā veikt nepieciešamos pasākumus, kas ļauj vienlaikus nodrošināt, ka tiek ievērotas Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesības uz ikvienas personas lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā un ka tiek novērsts risks, ka dažādi tiesneši pasludina nesavietojamus spriedumus.
83
Šajā gadījumā iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai, lai nodrošinātu pilnīgu efektivitāti tiesas nolēmumam, kas tikts pieņemts par tādu tiesību pastāvēšanu, uz kurām subjekts atsaucas uz Savienības tiesību normu pamata, ir nepieciešams vienu vai vairākas lietas, kas attiecas uz vienu vai vairākiem pieteikumiem par tādu noregulējuma iestādes lēmumu kā pamatlietā aplūkotais, izskatīt vispirms, vienlaikus apturot citu ar šo pašu lēmumu saistīto lietu izskatīšanu.
84
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Hartas 47. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādas valsts procesuālo tiesību normas piemērošanu, ar ko tiesai, kuras kompetencē ir izskatīt pieteikumus, kas vērsti pret valsts noregulējuma iestādes lēmumu noteikt krīzes vadības pasākumu, uzlikts pienākums apvienot tajā iesniegtos pieteikumus, kuri vērsti pret šo lēmumu, ja šīs tiesību normas piemērošana ir pretrunā tiesībām uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā.
Par pirmo jautājumu
Par pieņemamību
85
BGF un Polijas valdība apstrīd to, ka pirmais jautājums – kas attiecas iespēju valsts tiesai, kurā ir iesniegti vairāki pieteikumi par valsts noregulējuma iestādes lēmumu noteikt krīzes vadības pasākumu, lemt tikai par vienu no šiem pieteikumiem, ja šī tiesa veic tiesiskuma pārbaudi un tās spriedumam ir erga omnes iedarbība, – ir pieņemams.
86
BGF uzskata, ka atbilde uz to neesot nepieciešama pamatlietas izspriešanai. Runa esot par tiesvedības norises tehniskiem aspektiem, kuriem nav vajadzīga Savienības tiesību interpretācija, jo iesniedzējtiesa neesot izteikusi šaubas par šo tiesvedību regulējošo valsts tiesību normu saderību ar Savienības tiesībām.
87
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi valsts tiesa, kura izskata lietu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, var – ņemot vērā lietas īpatnības – noteikt gan to, cik nepieciešams ir prejudiciālais nolēmums šīs tiesas sprieduma taisīšanai, gan to, cik nozīmīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi, uz kuriem šajā ziņā ir attiecināma nozīmīguma prezumpcija. Tādējādi, ja uzdotais jautājums attiecas uz Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esamību, Tiesai principā ir jālemj, izņemot, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz minēto jautājumu (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
88
Šajā gadījumā ar šo jautājumu lūgtā Savienības tiesību interpretācija – neskarot atbildi uz otro jautājumu – var ietekmēt pamatlietas izskatīšanu procesuālā ziņā, jo šī lieta izriet no visiem pieteikumiem, kas iesniegti par pamatlietā aplūkoto lēmumu, izņemot GN Bank padomes iesniegto pieteikumu. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo BGF, iesniedzējtiesa expressis verbis apver iespējamību, ka pienākums izskatīt visus tajā iesniegtos pieteikumus kopīgi radīs tādas sekas, ka tā nevarēs ievērot savu pienākumu lemt paātrināti.
89
Savukārt Polijas valdība uzskata, ka atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu nav lietderīga šā sprieduma 64. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
90
Tomēr, kaut arī pieteikumi ir apvienoti vienā lietā, atbilde uz šo jautājumu joprojām ir lietderīga, jo iesniedzējtiesa, ņemot vērā atbildi uz otro jautājumu, varētu atzīt, ka minētā apvienošana ir pretrunā Hartas 47. pantā aizsargātajām tiesībām uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā, bet tas tai ļautu, pirmkārt, atkal nodalīt pieteikumus un, otrkārt, veikt šā sprieduma 83. punktā minēto pārbaudi.
91
Tātad pirmais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
92
Iesākumā jānorāda, ka Direktīvas 2014/59 85. panta 2. punktam, lai gan tas ir minēts pirmajā jautājumā, pamatlietas apstākļos nav nozīmes. Proti, šī tiesību norma attiecas uz tiesībām pārsūdzēt ikvienu lēmumu veikt krīzes novēršanas pasākumu vai īstenot jebkādas pilnvaras, kas nav krīzes vadības pasākums, saskaņā ar šo direktīvu, savukārt pamatlietā aplūkotais lēmums, kura mērķis būtībā ir piemērot GN Bank noregulējuma procedūru, ir “noregulējuma darbība” un līdz ar to “krīzes vadības pasākums” minētās direktīvas 2. panta 40. un 102. punkta izpratnē.
93
Tāpēc jāuzskata, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2014/59 85. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja valsts tiesā iesniegti vairāki pieteikumi par valsts noregulējuma iestādes lēmumu noteikt krīzes vadības pasākumu, no kuriem vienu iesniegusi noregulējamas iestādes institūcija, apstāklis, ka vienīgi šis pieteikums tiek noraidīts kā nepamatots, neļauj uzskatīt, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību ir tikušas nodrošinātas attiecībā uz visām citām personām, kuras šis lēmums skar un kuras minēto lēmumu ir pārsūdzējušas tiesā, ja šī tiesa, pirmkārt, veic tiesiskuma pārbaudi, taču tai nav saistoši izskatāmā pieteikuma pamati, prasījumi un juridiskais pamats, un, otrkārt, pasludina spriedumu, kam ir erga omnes iedarbība un uz ko, lai saņemtu atlīdzinājumu par tai nodarīto kaitējumu, varēs atsaukties jebkura cita persona, kuru minētais lēmums skar.
94
Tomēr jāatgādina, ka Direktīvas 2014/59 85. panta 3. punktā paredzēts, ka visām personām, kuras skar lēmums veikt krīzes vadības pasākumu, jābūt tiesībām pārsūdzēt šo lēmumu tiesā.
95
Saskaņā ar šīs direktīvas 85. panta 4. punkta otro daļu noregulējuma iestādes lēmuma atcelšana neietekmē administratīvos aktus vai darījumus, ko noregulējuma iestāde ir pieņēmusi vai noslēgusi, pamatojoties uz atcelto lēmumu, ja ir nepieciešams aizsargāt labticīgu trešo personu intereses, un tiesību aizsardzības līdzekļi attiecībā uz šīs iestādes lēmumu vai pasākumu var ietvert tikai to zaudējumu atlīdzināšanu, kas skartajām personām radušies šā lēmuma vai šā pasākuma rezultātā.
96
Tomēr atbilstoši Polijas tiesībām personai, kuru skar BGF kā noregulējuma iestādes veikts krīzes vadības pasākums, nav pašai jābūt pārsūdzējušai šā pasākuma tiesiskumu valsts administratīvajā tiesā, lai tā varētu celt prasību atlīdzināt zaudējumus, kas tai ir nodarīti ar šo pasākumu, jo šī persona šādas prasības pamatojumam var atsaukties uz to, ka minētā pasākuma prettiesiskums ir konstatēts ar šīs tiesas spriedumu, kas pasludināts saistībā ar citas personas pieteikumu.
97
Tomēr gadījumā, ja spriedumā par GN Bank padomes iesniegto pieteikumu tas tiktu noraidīts kā nepamatots, pārējiem pieteicējiem pamatlietā šāda sprieduma erga omnes iedarbības dēļ nebūtu iespējams celt prasību par tiem nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu. Tādējādi šiem pārējiem pieteicējiem tiktu liegtas tiesības izvirzīt savus pamatus, lai pamatotu savus pieteikumus par pamatlietā aplūkoto lēmumu, kaut arī par šiem pamatiem nav notikušas uz sacīkstes principu balstītas debates, kurās nodrošināts, ka minētajiem pieteicējiem ir zināmi tiesvedības iznākumu noteicošie faktiskie un tiesiskie apstākļi un tie var šos apspriest.
98
Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka tādas pamattiesības kā Hartas 47. pantā garantētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību nav absolūtas prerogatīvas, bet var tikt ierobežotas – taču ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi patiesi atbilst vispārējo interešu mērķiem, uz ko ir vērsts konkrētais pasākums, un attiecībā uz sasniedzamo mērķi tie nav saistīti ar pārmērīgu un nepieņemamu iejaukšanos, kas aizskartu šādi garantēto tiesību būtību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 26. septembris, Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, 84. punkts un tajā minētā judikatūra).
99
Ja attiecīgajai personai, kuru skar valsts noregulējuma iestādes lēmums veikt krīzes vadības pasākumu, tiktu liegtas tiesības panākt to, lai ar motivētu spriedumu tiktu lemts par Direktīvas 2014/59 85. panta 3. punktā paredzēto pārsūdzību, kuru tas ir spēkā esošā veidā iesniegusi, tiktu aizskarta tās tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību būtība.
100
Līdz ar to šajā gadījumā šā sprieduma 97. punktā minētajā gadījumā iesniedzējtiesa nevar atsaukties uz erga omnes iedarbību, kas piemīt spriedumam par GN Bank padomes iesniegto pieteikumu, lai jebkurai citai skartajai personai liegtu saprātīgu iespēju izklāstīt savus prasījumus.
101
Turklāt jānorāda – tas, ka valsts administratīvajai tiesai ir atļauts pārbaudīt tajā apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, ņemot vērā jebkādu tiesisko pamatu un iemeslu, neatkarīgi no pieteikumā, ar kuru pārsūdzēts šis lēmums, norādītajiem pamatiem, prasījumiem un juridiskā pamata, nenozīmē, ka šī tiesa noteikti ir veikusi šā lēmuma pārbaudi, ņemot vērā visus nozīmīgos pamatus. Proti, nevar izslēgt, ka kādā no neizskatītajiem pieteikumiem ir norādīti faktiskie apstākļi vai ietverti juridiskie argumenti, kas šajā pārbaudē nav ņemti vērā.
102
Tātad uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2014/59 85. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja valsts tiesā iesniegti vairāki pieteikumi par valsts noregulējuma iestādes lēmumu noteikt krīzes vadības pasākumu, no kuriem vienu iesniegusi noregulējamas iestādes institūcija, apstāklis, ka vienīgi šis pieteikums tiek noraidīts kā nepamatots, neļauj uzskatīt, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību ir tikušas nodrošinātas attiecībā uz visām citām personām, kuras šis lēmums skar un kuras arī ir iesniegušas pieteikumus par minēto lēmumu, izvirzot pamatus, kas nav ņemti vērā pasludinātajā spriedumā un par ko katrā ziņā nav notikušas uz sacīkstes principu balstītas debates, kurās šīm personām ļauts izklāstīt savus argumentus.
Par trešo jautājumu
103
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams, ja valsts noregulējuma iestāde veic arī pagaidu administratora funkcijas šīs direktīvas 29. panta izpratnē un noguldījumu garantēšanas funkcijas Direktīvas 2014/49 izpratnē, un tāpēc šajā normā noteikts pienākums veikt strukturālus pasākumus, lai nodrošinātu šīs iestādes operacionālo neatkarību un izvairītos no jebkāda interešu konflikta saistībā ar šīm funkcijām.
Par pieņemamību
104
Polijas valdība apstrīd trešā jautājuma pieņemamību, kuru tā uzskata par hipotētisku, galvenokārt tādēļ, ka iesniedzējtiesa neesot precizējusi saikni, kāda pastāvot starp Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punktu un pamatlietā aplūkotā lēmuma tiesiskuma pārbaudi.
105
Tomēr jākonstatē, ka atbilde uz šo jautājumu ir saistīta ar atsevišķiem pamatiem, kurus iesniedzējtiesā ir izvirzījuši pieteicēji pamatlietā – tie ir minēti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un būtībā attiecas uz to, ka BGF, kad tas rīkojas kā noregulējuma iestāde, neesot neatkarīgs, un tas ietekmē pamatlieta aplūkoto lēmumu.
106
Tātad šis jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
107
Direktīvas 2014/59 3. panta 2. punktā noteikts princips, ka noregulējuma funkcijas jāveic valsts pārvaldes iestādēm vai iestādēm, kurām ir uzticētas publiskās pārvaldes pilnvaras. Turklāt no šīs direktīvas 3. panta 3. punkta izriet, ka šīs iestādes var veikt citas funkcijas, jo noregulējuma iestāde var pat būt kompetentā uzraudzības iestāde Regulas Nr. 575/2013 un Direktīvas 2013/36 izpratnē. Tomēr, ja tiek īstenots vairākas funkcijas, šā panta 3. punktā paredzēts, ka jāveic atbilstoši strukturāli pasākumi, lai nodrošinātu operacionālo neatkarību un izvairītos no interešu konfliktiem.
108
Kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 34. un 36. punktā, šādā kontekstā Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punktā noteiktās prasības attiecībā uz operacionālo neatkarību un interešu konfliktu novēršanu attiecas uz risku, ka viena un tā pati vienība pilda vairākas funkcijas un ka tās kā noregulējuma iestādes lēmumu pieņemšana tiks izkropļota, un šo prasību mērķis ir aizsargāt šo lēmumu pieņemšanu no jebkādas iekšējas ietekmes, kas nav saistīta ar noregulējuma uzdevumu, tādējādi, lai, pildot šo uzdevumu, šī vienība īstenotu tikai ar noregulējuma mehānismu saistītos mērķus.
109
Šajā ziņā no minētajā 3. punktā lietotā ļoti plašā formulējuma, kas attiecas uz “uzraudzības funkcijām vai pārējām attiecīgās iestādes funkcijām” vai arī šīs iestādes “[uzraudzības vai] citām funkcijām”, kā arī no tā, ka šajā punktā tostarp vispārīgi ir minētas “iestādes, kam uzticētas publiskās pārvaldes pilnvaras”, izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies noteikt šīs prasības attiecībā uz visām citām funkcijām, ko veic noregulējuma iestāde, ja to raksturs rada šādu objektīvu risku.
110
Tā tas noteikti ir Direktīvas 2014/59 29. pantā minēto pagaidu administratora funkciju gadījumā vai Direktīvā 2014/49 minēto noguldījumu garantēšanas funkciju gadījumā.
111
Proti, tostarp no Direktīvas 2014/59 29. panta, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 40. apsvērumu, kā arī no tās 109. panta izriet, ka šīm funkcijām ir saikne ar noregulējuma mehānismu, jo, pirmkārt, pagaidu administratora iecelšana notiek saistībā ar tādu agrīnas intervences pasākumu noteikšanu, kuru mērķis ir novērst noregulējuma procedūras uzsākšanu, bet pēc kuriem var tikt uzsākta šāda procedūra, un, otrkārt, noguldījumu garantiju sistēma var tikt izmantota noregulējuma ietvaros un attiecīgā gadījumā tai var būt prasījums pret noregulējuma finansēšanas mehānismu. Tāpēc nevar izslēgt, ka apstāklis, ka noregulējuma iestāde pilda vienu no šīm funkcijām, ietekmē lēmumu pieņemšanu noregulējuma funkciju ietvaros.
112
Turklāt nav nozīmes tam, ka visas šīs funkcijas, izmantojot dažādus līdzekļus, ir vērstas uz vienota mērķa sasniegšanu, proti, būtībā saglabāt finanšu stabilitāti. Tas pats attiecas arī uz Regulā Nr. 575/2013 un Direktīvā 2013/36 paredzētajām uzraudzības funkcijām, kas Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punktā ir skaidri minētas kā funkcijas, attiecībā uz kurām jānodrošina noregulējuma iestādes operacionālā neatkarība un interešu konfliktu novēršana.
113
Visbeidzot – kā ģenerāladvokāts būtībā uzsvēris secinājumu 47. punktā –, tā kā neatkarības un interešu konfliktu novēršanas prasības ir vienādas gan attiecībā uz uzraudzības funkcijām, gan uz citām funkcijām, nav jāapsver jautājums, vai pagaidu administratora funkcijām ir uzraudzības vai cita veida raksturs.
114
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma ir piemērojama situācijā, kad valsts noregulējuma iestāde īsteno arī pagaidu administratora funkcijas šīs direktīvas 29. panta izpratnē vai noguldījumu garantēšanas funkcijas Direktīvas 2014/49 izpratnē, un tāpēc šajā normā ir noteikts pienākums veikt strukturālus pasākumus, lai nodrošinātu šīs iestādes operacionālo neatkarību un novērstu jebkādus interešu konfliktus saistībā ar šīm funkcijām.
Par ceturto jautājumu
Par pieņemamību
115
Polijas valdība apstrīd ceturtā jautājuma pieņemamību, izvirzot to pašu argumentāciju, kas izklāstīta šā sprieduma 104. punktā un kas jau noraidīta šā sprieduma 105. punktā minēto iemeslu dēļ – tāpēc pietiek vien ar norādi uz šo punktu.
116
GN Bank padome apgalvo, ka iesniedzējtiesa jautā Tiesai nevis par Savienības tiesību interpretāciju, bet gan par pamatlietas faktu vērtējumu. Turklāt šis jautājums esot hipotētisks, jo tajā esot pausts nodoms, ka valsts tiesiskā regulējuma nesaderība ar Direktīvu 2014/59 tiks novērsta ar sīkāk neprecizētiem pasākumiem.
117
Šajā ziņā jākonstatē, ka minētā jautājuma pieņemamība nevar būt atkarīga no tā, vai iesniedzējtiesa ir norādījusi konkrētus pasākumus, ko BGF esot veicis, lai nodrošinātu savu operatīvo neatkarību un interešu konfliktu novēršanu savā kā noregulējuma iestādes darbībā gadījumā, ja tiesiskā regulējuma neesamību būtu iespējams kompensēt ar šādiem pasākumiem, jo iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot tieši to, vai atbilstoši Savienības tiesībām tas vispār principā ir iespējams.
118
Turklāt jāatgādina, ka valsts tiesas var brīvi uzdot jautājumus Tiesai jebkurā tiesvedības brīdī, kuru tās uzskata par piemērotu, ja tās – kā minimums – izskaidro faktiskos pieņēmumus, uz kuriem ir balstīti prejudiciālie jautājumi (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2022. gada 25. marts, IP u.c. (Faktu patiesuma konstatējums pamatlietā), C‑609/21, EU:C:2022:232, 21. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
119
No šā sprieduma 117. punktā izklāstītajiem apsvērumiem arī izriet, ka iesniedzējtiesa nelūdz Tiesu veikt faktu vērtējumu.
120
Tāpēc šis iebildums ir pieņemams.
Par lietas būtību
121
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja valsts noregulējuma iestāde veic arī “uzraudzības funkcijas” vai “citas funkcijas” šīs tiesību normas izpratnē un ja nav iekšējo noteikumu, kuru mērķis ir nodrošināt šīs iestādes darbības neatkarību un novērst jebkādu interešu konfliktu starp tās noregulējuma funkcijām un citām tās funkcijām, šo prasību ievērošana tomēr var tikt panākta ar šajā ziņā pietiekamu organizatorisku un cita veida pasākumu ieviešanu.
122
Vispirms jānorāda, ka, pirmkārt, no Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punkta trešās daļas formulējuma izriet, ka šīs tiesību normas piemērošanai vajadzīgos ad hoc iekšējos noteikumus var pieņemt ne tikai pati dalībvalsts, bet arī valsts noregulējuma iestāde. Otrkārt, minētajā tiesību normā ir arī noteikts, ka šādi noteikumi ir jāpublicē.
123
Tomēr Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punktā nav noteikta īpaša forma nedz attiecībā uz šiem noteikumiem, nedz uz to publicēšanu.
124
Tāpēc organizatoriskie pasākumi un citi atbilstoši pasākumi var atbilst jēdzienam “iekšēji noteikumi” šīs tiesību normas izpratnē, ja vien tie ir pietiekami precīzi aprakstīti. Turklāt šo iekšējo noteikumu publicēšana var tikt nodrošināta, izmantojot jebkādus lietderīgus līdzekļus, ja tā ļauj visām ieinteresētajām personām jebkurā brīdī iepazīties ar piemērojamajiem noteikumiem.
125
Tāpat, ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertās norādes, lai sniegtu iesniedzējtiesai atbildi, kas būtu noderīga tajā izskatāmā strīda atrisināšanai, jāsniedz šādi precizējumi.
126
Pirmkārt, runājot par Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punkta pirmajā daļā minēto atbilstošo strukturālo pasākumu saturu, šā punkta otrajā daļā ir noteikts, ka personāls, kas iesaistīts noregulējuma iestādes funkciju veikšanā, tiek strukturāli nodalīts no pārējā personāla un uz to attiecas citi ziņošanas noteikumi nekā personālam, kurš pilda citas šīs iestādes funkcijas.
127
Šādas prasības, kas tieši attiecas uz personālu, nenozīmē, ka pārvaldes iestādei, kurai līdzās citiem pienākumiem ir uzticēta arī noregulējuma funkcija, jābūt atsevišķai lēmējinstitūcijai, kad tā rīkojas kā noregulējuma iestāde. Proti, šāds pienākums atņemtu lietderību dalībvalstīm sniegtajai iespējai par noregulējuma iestādi izraudzīties jau esošu pārvaldes iestādi, jo ar to praksē tiktu prasīta šādas iestādes dublēšana.
128
Turklāt jākonstatē – kā ģenerāladvokāts to darījis secinājumu 49. punktā –, ka analoģiskā kontekstā Padomes Regulas (ES) Nr. 1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (OV 2013, L 287, 63. lpp.), 25. panta 4. punktā paredzēts, ka ECB Padomes kompetencē ir gan lēmumi par šai iestādei uzticētajām uzraudzības funkcijām, gan lēmumi par tās monetārās politikas uzdevumiem.
129
Tāpat šīs prasības neliedz, ka pārvaldes iestāde, kas noregulējuma funkciju pilda papildus citām funkcijām, ir organizēta tādējādi, ka daži iekšējie departamenti, piemēram, par juridiskajiem jautājumiem atbildīgais departaments, par cilvēkresursiem atbildīgais departaments vai tehniskie departamenti, sniedz atbalsta pakalpojumus gan personālam, kas pilda noregulējuma funkcijas, gan personālam, kas pilda citus pienākumus, neskarot Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punkta trešajā daļā minētos noteikumus par dienesta noslēpumu, ja šādi noteikumi izrādās nepieciešami, lai nodrošinātu informācijas konfidencialitātes ievērošanu.
130
Otrkārt, attiecībā uz šajā tiesību normā paredzēto iekšējo noteikumu iespējamas nepublicēšanas sekām jāatzīst, pirmām kārtām, ka runa ir par operacionāliem noteikumiem, kuri paši par sevi nepiešķir tiesības privātpersonām, kas neietilpst noregulējuma iestādes lēmumu pieņemšanas procedūrā. Otrām kārtām, šo noteikumu publicēšanai būtībā ir pārredzamības funkcija un tās mērķis ir informēt visas potenciāli skartās personas par šo noteikumu esamību un saturu, taču šī publicēšana tostarp neietekmē minēto noteikumu piemērojamību.
131
No šiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punkta trešajā daļā minēto iekšējo noteikumu nepublicēšana automātiski neizraisa noregulējuma iestādes pieņemto lēmumu spēkā neesamību. Tomēr, ja šo noteikumu nepublicēšana tiek konstatēta, izskatot noregulējuma iestādes lēmuma pārsūdzību, šai iestādei jāpierāda, ka, neraugoties uz šo pienākumu neizpildi, minētie noteikumi ir tikuši ievēroti un tādējādi šis lēmums saskaņā ar Direktīvas 2014/59 32. panta 5. punktu ir ticis pieņemts vienīgi, lai sasniegtu vienu vai vairākus tās 31. pantā minētos noregulējuma mērķus.
132
Tāpēc uz ceturto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2014/59 3. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja valsts noregulējuma iestāde īsteno arī “uzraudzības funkcijas” vai “citas funkcijas” šīs tiesību normas izpratnē un ja nav iekšēju rakstveida noteikumu, kas vērsti uz to, lai nodrošinātu šīs iestādes operacionālo neatkarību un novērstu interešu konfliktus starp tās noregulējuma funkcijām un citām tās funkcijām, šo prasību ievērošanu tomēr var panākt ar šajā ziņā pietiekamu organizatorisku un cita veida pasākumu ieviešanu. Tomēr minētā tiesību norma nenozīmē nedz to, ka lēmumi, kuri saistīti ar minētās iestādes noregulējuma funkcijām, un lēmumi, kas saistīti ar pārējām tās funkcijām, jāpieņem dažādām lēmumpieņemšanas institūcijām, nedz to, ka šīs pašas iestādes iekšējām struktūrvienībām ir liegts sniegt atbalsta pakalpojumus gan personālam, kas norīkots noregulējuma funkcijas īstenošanai, gan personālam, kas norīkots citu funkciju veikšanai, taču neskarot noteikumus par dienesta noslēpumu. Ja šajā tiesību normā minētie iekšējie noteikumi pastāv, to nepublicēšana nenozīmē, ka noregulējuma iestādes lēmumi automātiski ir spēkā neesoši, bet gan nozīmē, ka attiecīgā gadījumā, ja šīs iestādes lēmums tiek pārsūdzēts, tai jāpierāda, ka šie noteikumi ir tikuši ievēroti un ka tādējādi šis lēmums ir pieņemts vienīgi ar mērķi sasniegt vienu vai vairākus noregulējuma mērķus.
Par tiesāšanās izdevumiem
133
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj tādas valsts procesuālo tiesību normas piemērošanu, ar ko tiesai, kuras kompetencē ir izskatīt pieteikumus, kas vērsti pret valsts noregulējuma iestādes lēmumu noteikt krīzes vadības pasākumu, uzlikts pienākums apvienot tajā iesniegtos pieteikumus, kuri vērsti pret šo lēmumu, ja šīs tiesību normas piemērošana ir pretrunā tiesībām uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā.
2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2019. gada 20. maija Direktīvu (ES) 2019/879, 85. panta 3. punkts, kas lasīts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tad, ja valsts tiesā iesniegti vairāki pieteikumi par valsts noregulējuma iestādes lēmumu noteikt krīzes vadības pasākumu, no kuriem vienu iesniegusi noregulējamas iestādes institūcija, apstāklis, ka vienīgi šis pieteikums tiek noraidīts kā nepamatots, neļauj uzskatīt, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību ir tikušas nodrošinātas attiecībā uz visām citām personām, kuras šis lēmums skar un kuras arī ir iesniegušas pieteikumus par minēto lēmumu, izvirzot pamatus, kas nav ņemti vērā pasludinātajā spriedumā un par ko katrā ziņā nav notikušas uz sacīkstes principu balstītas debates, kurās šīm personām ļauts izklāstīt savus argumentus.
3)
Direktīvas 2014/59, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2019/879, 3. panta 3. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
šī tiesību norma ir piemērojama situācijā, kad valsts noregulējuma iestāde īsteno arī pagaidu administratora funkcijas šīs direktīvas 29. panta izpratnē vai noguldījumu garantēšanas funkcijas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/49/ES (2014. gada 16. aprīlis) par noguldījumu garantiju sistēmām izpratnē, un tāpēc šajā normā ir noteikts pienākums veikt strukturālus pasākumus, lai nodrošinātu šīs iestādes operacionālo neatkarību un novērstu jebkādus interešu konfliktus saistībā ar šīm funkcijām.
4)
Direktīvas 2014/59, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2019/879, 3. panta 3. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
gadījumā, ja valsts noregulējuma iestāde īsteno arī “uzraudzības funkcijas” vai “citas funkcijas” šīs tiesību normas izpratnē un ja nav iekšēju rakstveida noteikumu, kas vērsti uz to, lai nodrošinātu šīs iestādes operacionālo neatkarību un novērstu interešu konfliktus starp tās noregulējuma funkcijām un citām tās funkcijām, šo prasību ievērošanu tomēr var panākt ar šajā ziņā pietiekamu organizatorisku un cita veida pasākumu ieviešanu. Tomēr minētā tiesību norma nenozīmē nedz to, ka lēmumi, kuri saistīti ar minētās iestādes noregulējuma funkcijām, un lēmumi, kas saistīti ar pārējām tās funkcijām jāpieņem dažādām lēmumpieņemšanas institūcijām, nedz to, ka šīs pašas iestādes iekšējām struktūrvienībām ir liegts sniegt atbalsta pakalpojumus gan personālam, kas norīkots noregulējuma funkcijas īstenošanai, gan personālam, kas norīkots citu funkciju veikšanai, taču neskarot noteikumus par dienesta noslēpumu. Ja šajā tiesību normā minētie iekšējie noteikumi pastāv, to nepublicēšana nenozīmē, ka noregulējuma iestādes lēmumi automātiski ir spēkā neesoši, bet gan nozīmē, ka attiecīgā gadījumā, ja šīs iestādes lēmums tiek pārsūdzēts, tai jāpierāda, ka šie noteikumi ir tikuši ievēroti un ka tādējādi šis lēmums ir pieņemts vienīgi ar mērķi sasniegt vienu vai vairākus noregulējuma mērķus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.