ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA] SECINĀJUMI,
sniegti 2016. gada 13. jūlijā (1)
Apvienotās lietas C‑313/15 un C‑530/15
Eco‑Emballages SA
pret
Sphère France,
Schweitzer SAS,
Carrefour Import SAS,
Tissue France SCA,
SCA Hygiène Products SAS,
WEPA Troyes SAS,
Industrie Cartarie Tronchetti SpA,
Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica, SL,
Kimberly‑Clark SAS,
Gopack SAS,
Delipapier,
CMC France SARL,
Paul Hartmann SA,
Wepa Lille SAS,
Industrie Cartarie Tronchetti France SAS,
Melitta France SAS,
Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,
Scamark SAS,
Système U Centrale Nationale SAS
(Tribunal de commerce de Paris (Parīzes Komerctiesa, Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
un
Melitta France SAS,
Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,
Delipapier,
Gopack SAS,
Industrie Cartarie Tronchetti SpA,
Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica, SL,
Kimberly‑Clark SAS,
Lucart France,
Paul Hartmann AG,
SCA Hygiène Products,
SCA Tissue France,
Group’Hygiène syndicat professionnel
pret
Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l'Énergie
(Conseil d’État (Valsts padome, Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Vide – Direktīva 94/62/EK – Iepakojums un izlietotais iepakojums – Iepakojuma jēdziens – Serdeņi (rullīši, caurulītes un cilindri) – Īstenošanas Direktīva 2013/2/ES – Grozījums iepakojuma piemēros – Komisijas īstenošanas pilnvaras – Jautājums par spēkā esamību
1.        Reizēm novērotājs no malas, kas pievērš uzmanību Tiesai uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, spēj tos raksturo labāk nekā mēs, kas ar tiem strādājam. Tā tas ir šajā gadījumā. Abu Francijas tiesu izskatāmo savstarpēji saistīto strīdu ietvaros iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu (viens ir par interpretāciju, otrs par spēkā esamību) pamatā esošā problēma veidā, par kuru labāks ir grūti iedomājams, šādi ir izklāstīta šim nolūkam paredzētā blogā (2):
“Tualetes papīra rullīša iekšpusē ir kartona serdenis. Vai šis iekšējais elements ir daļa no tualetes papīra iepakojuma? Šis jautājums Francijas tiesas ir iedzinis stūrī. Atbilde ir atkarīga no vārda “iepakojums”, kas ir ietverts Direktīvā 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu. Ja atbilde ir, ka kartona serdenis ir iepakojums, tad iespējamie cietēji no Tiesas sprieduma būs ne vien Francijas tualetes papīra ražotāji, bet arī Francijas papīra virtuves dvieļu, alumīnija folijas un pat iesaiņojamās plēves ražotāji. Savukārt tad, ja atbilde ir noliedzoša, Conseil d’État vēlas uzzināt, vai Eiropas Komisija nav rīkojusies ultra vires, pieņemdama īstenošanas direktīvu, kurā “iepakojuma” jēdziens ir vēl vairāk paplašināts. Uz spēles ir daudzi miljoni euro.”
2.        Tiesai jānolemj, vai rullīši, caurulītes un cilindri, ap kuriem pārdošanai patērētājiem tiek aptīts lokans materiāls (piemēram, iesaiņojamā plēve, alumīnijs, papīrs), ir vai nav iepakojums Direktīvas 94/62/EK izpratnē (3). Ja šie serdeņi (4) tiktu kvalificēti kā iepakojums, tiem būtu piemērojama šī direktīva un uzņēmumiem, kas tirgo patērētājiem tos ietverošās preces, būtu jāsedz to pārstrādes izmaksas (5). Strīds var šķist banāls, bet to raksturo noteikta juridiska sarežģītība, un tā ekonomiskā ietekme ir būtiska.
I –    Atbilstošās tiesību normas
A –    Savienības tiesības
3.        Direktīvas 94/62 3. panta 1. punktā ir definēts iepakojuma jēdziens:
“Šajā direktīvā:
1)         “Iepakojums” ir visi ražojumi, kas izgatavoti no jebkura veida materiāliem un ko izmanto, lai iepakotu, aizsargātu, pārkrautu, piegādātu vai noformētu preces, sākot ar izejvielām un beidzot ar pārstrādātām precēm, sākot ar ražotāju un beidzot ar lietotāju vai patērētāju. Arī “vienreiz lietojamie” materiāli, ko izmanto tādiem pašiem mērķiem, uzskatāmi par iepakojumu.
“Iepakojums” ir tikai
a)      tirdzniecības jeb primārais iepakojums, t.i., iepakojums, kas paredzēts lai veidotu tirdzniecības vienības gala lietotājam vai patērētājam tirdzniecības vietā;
b)      grupas jeb sekundārais iepakojums, t.i., iepakojums, kas paredzēts noteikta daudzuma tirdzniecības vienību grupēšanai tirdzniecības vietā, ja tās šādā veidā pārdod gala lietotājam vai patērētājam vai, ja iepakojums ir domāts tikai lai papildinātu skatlogus tirdzniecības vietā; tā noņemšana neietekmē produkta raksturlielumus;
c)      transporta jeb terciārais iepakojums, t.i., iepakojums, ko izmanto, lai atvieglotu vairāku tirdzniecības vienību vai grupas iepakojumu pārkraušanu un transportēšanu un izvairītos no bojājumiem, fiziski pārkraujot un transportējot. Transporta iepakojums neietver konteinerus, ko izmanto auto, dzelzceļa, jūras un avio pārvadājumiem”.
4.        Direktīvas 94/62 3. pants ir grozīts ar Direktīvu 2004/12/EK (6), kuras 1. pantā ir noteikts:
“Direktīvu 94/62/EK groza šādi:
1)         Direktīvas 3. panta 1. punktu papildina ar šādiem daļām:
“Iepakojuma definīcija pamatojas uz kritērijiem, kas norādīti turpmāk. Direktīvas I pielikumā uzskaitītie priekšmeti ļauj gūt priekšstatu par šo kritēriju piemērošanu.
i)      Priekšmetus uzskata par iepakojumu, ja tie atbilst iepriekš minētajai definīcijai, neskarot citas funkcijas, ko šis iepakojums vēl varētu pildīt, izņemot gadījumus, kad šis priekšmets ir produkta neatņemama daļa un tas vajadzīgs, lai ietvertu, atbalstītu vai uzglabātu minēto produktu visu tā kalpošanas laiku, un visas tā sastāvdaļas paredzēts izmantot, patērēt vai atbrīvoties no tām vienlaicīgi.
ii)      Priekšmetus, kas projektēti un paredzēti piepildīšanai tirdzniecības vietā, kā arī vienreizlietojamus priekšmetus, ko piepilda tirdzniecības vietā vai kas projektēti un paredzēti piepildīšanai tirdzniecības vietā, uzskata par iepakojumu, ja tie pilda iepakojuma funkcijas.
iii)      Palīgelementus, kas piekārti vai piestiprināti tieši produktam un pilda iepakojuma funkciju, uzskata par iepakojumu, izņemot gadījumus, kad tie ir minētā produkta neatņemama daļa un visas to sastāvdaļas paredzēts patērēt vai atbrīvoties no tām vienlaicīgi.
Komisija saskaņā ar 21. pantā minēto procedūru izvērtē un vajadzības gadījumā pārskata I pielikumā ietvertos piemērus, kas ilustrē iepakojuma definīciju. Pirmām kārtām to dara attiecībā uz šādiem priekšmetiem: CD un video kasešu apvalki, puķu podi, ar elastīgu materiālu aptītas tūbiņas un cilindri, pašlīmējošo etiķešu aizsargpapīrs un iesaiņojamais papīrs.”
5.        Direktīvas 94/62 I pielikumu Komisija ir grozījusi ar Direktīvu 2013/2/ES (7). Šajā pielikumā ir noteikts:
“I pielikums
Paskaidrojoši piemēri Direktīvas 3. panta 1. punktā minētajiem kritērijiem
Kritēriju i) paskaidrojošie piemēri
Iepakojumi
[..]
Ar lokanu materiālu (piemēram, plastikāta plēvi, alumīniju vai papīru) aptīti rullīši, caurulītes un cilindri, izņemot rullīšus, caurulītes un cilindrus, kas veidoti kā daļa no ražošanas iekārtas un kurus neizmanto, lai ražojumu iepakotu kā tirdzniecības vienību.
[..]”
6.        Direktīvas 2013/2 preambulas 2. apsvērumā noteikts, ka “tiesiskās noteiktības un iepakojuma definīcijas interpretācijas saskaņošanas labad ir nepieciešams pārskatīt un grozīt ilustrējošo piemēru sarakstu, lai viestu skaidrību arī citos gadījumos, kad palikusi neskaidra robeža starp to, kas ir, un to, kas nav iepakojums. Pārskatot ievēroti dalībvalstu un ekonomikas dalībnieku aicinājumi pilnveidot direktīvas īstenošanu un veidot visā iekšējā tirgū vienādus konkurences apstākļus.”
7.        Direktīvas 2013/2 preambulas 4. apsvērumā norādīts, ka “ar Direktīvas 94/62/EK 21. pantu izveidotā komiteja nav sniegusi atzinumu par šajā direktīvā paredzētajiem pasākumiem, tāpēc Komisija priekšlikumu par minētajiem pasākumiem iesniedza Padomei un nosūtīja Eiropas Parlamentam. Padome nav rīkojusies divu mēnešu laikā, kā paredzēts 5.a pantā Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmumā 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību [(8)], un tāpēc Komisija bez kavēšanās ir iesniegusi priekšlikumu Eiropas Parlamentam. Parlaments četru mēnešu laikā pēc minētās nosūtīšanas neiebilda pret pasākumu.”
B –    Valsts tiesības
8.        Direktīvas 94/62 tiesību normas Francijas tiesībās tika ietvertas Code de l’environnement (Vides kodekss), kura R. 543‑43. panta I punktā ir noteikts:
“I.      “Iepakojums” ir visi priekšmeti, kas izgatavoti no jebkura veida materiāliem un ko izmanto, lai iepakotu un aizsargātu preces, ļautu tās pārkraut, pārvadāt tās no ražotāja līdz patērētājam vai lietotājam un nodrošinātu to pasniegšanu. Arī “vienreiz lietojamie” materiāli, ko izmanto tādiem pašiem mērķiem, uzskatāmi par iepakojumu.
Turklāt “iepakojuma” definīcija ir balstīta uz šādiem kritērijiem:
1.°      Priekšmetu uzskata par iepakojumu, ja tas atbilst iepriekš minētajai definīcijai, neskarot citas funkcijas, ko šis iepakojums vēl varētu pildīt, izņemot gadījumus, kad šis priekšmets ir produkta neatņemama daļa un tas vajadzīgs, lai ietvertu, atbalstītu vai uzglabātu minēto produktu visu tā kalpošanas laiku, un visas tā sastāvdaļas paredzēts izmantot, patērēt vai atbrīvoties no tām vienlaicīgi;
[..]
Šo kritēriju piemērošanas piemēri tiek precizēti ar vides ministra rīkojumu.”
9.        Ministra 2013. gada 6. augusta rīkojumā, ar kuru tiek grozīts 2012. gada 7. februāra rīkojums par Vides kodeksa R. 543‑43. pantā definēto kritēriju, ar kuriem tiek precizēts “iepakojuma” jēdziens, piemērošanas piemēriem (9), Francijas tiesībās tiek transponēta Direktīva 2013/2, iepakojuma piemēriem pievienoti tostarp “ar lokanu materiālu (piemēram: plastikāta plēvi, alumīniju, papīru) aptīti rullīši, caurulītes un cilindri, izņemot rullīšus, caurulītes un cilindrus, kas veidoti kā daļa no ražošanas iekārtas un kurus neizmanto, lai ražojumu piedāvātu kā tirdzniecības vienību”.
10.      Vides kodeksa L. 5410‑10. panta II punktā preču ražotājiem, importētajiem un izplatītājiem uzlikts pienākums paredzēt [savu sistēmu] vai sadarboties to radīto atkritumu novēršanā un apsaimniekošanā. Šajā nolūkā tie var izvēlēties izveidot individuālu atkritumu savākšanas un pārstrādes sistēmu vai kopīgi izveidot vides organizāciju, kura uzņemas šos uzdevumus un kurai tie veic finansiālu maksājumu. Valsts akreditē šīs vides organizācijas uz ilgākais sešiem gadiem, un šis termiņš ir atjaunojams. Tādas preces, kas tiek pārdota ar iepakojumu, ražotājam, importētājam vai pirmajam pārdevējam saskaņā ar R. 543‑56. pantu ir pienākums finansiāli piedalīties radīto atkritumu likvidēšanā.
II – Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
11.      Lietas C‑313/15 pamatā ir prasības, ko 2013. gada janvārī Tribunal de commerce de Paris (Parīzes Komerctiesa, Francija) cēla sabiedrība Eco‑Emballages SA, kas nodarbojas ar izlietotā iepakojuma apsaimniekošanu (10). Šajās prasībās (11) tā pieprasīja deviņpadsmit sabiedrībām, ar kurām tai bija bijušas līgumiskas attiecības, veikt maksājumus par serdeņiem, kurus tās bija pārdevušas kopš 2007. gada 1. janvāra. Prasījumu apmērs sasniedz 42 miljonus euro, ieskaitot nodokļus.
12.      Uzņēmumiem, kas pārdod preces ar iepakojumu un kas ir noslēguši līgumus ar Eco‑Emballages, jāmaksā ikgadējais maksājums, kas aprēķināts atbilstoši skalai atkarībā no Francijas tirgū pārdotā iepakojuma materiāla, svara un daudzuma. Šajā nolūkā 60 dienas pēc kalendārā gada beigām tiem jāiesniedz oficiāla deklarācija, norādot attiecīgajā gadā pārdotā mājsaimniecības iepakojuma materiāla svaru un daudzumu.
13.      Atbildētāji uzņēmumi apgalvo, ka caurulītes, rullīši un cilindri nav daļa no preču iesaiņojuma un ka tie nevar tikt uzskatīti par iepakojumu, uz kuru attiektos Direktīvā 94/62 noteiktais pārstrādāšanas pienākums. Tādēļ šie uzņēmumi tos neiekļāva savās ikgadējos paziņojumos Eco‑Emballages un nemaksāja maksājumu, ko šī organizācija tiem pieprasa.
14.      Gadījumā, ja serdeņi būtu iepakojums, šie uzņēmumi valsts tiesā apgalvo, ka Eco‑Emballages tiem varētu pieprasīt veikt maksājumus tikai no brīža, kad Direktīva 2013/2 tika transponēta Francijas tiesībās, proti, no ministra 2013. gada 6. augusta rīkojuma, kas stājās spēkā 2013. gada 28. augustā, nevis no 2007. gada, kā apgalvo Eco‑Emballages.
15.      Ņemot vērā šos pretējos apgalvojumus, lietā piemērojamo direktīvu interpretācijas grūtības un tās ekonomisko ietekmi, Tribunal de commerce de Paris (Parīzes Komerctiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai iepakojuma jēdzienā, kas definēts Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu, kas grozīta ar Direktīvu 2004/12/EK, 3. pantā, ietilpst “serdeņi” (rullīši, caurulītes un cilindri), ap kuriem ir aptīts elastīgs materiāls, piemēram, papīrs vai plēve, kas tiek pārdots patērētājam?”
16.      Vairāki uzņēmumi, kas ir atbildētāji iepriekš minētajā lietā, pēc tam cēla prasību Conseil d’État (Valsts padome, Francija) par pilnvaru pārsniegšanu, lai panāktu, ka tiek atcelts ministra 2013. gada 6. oktobra rīkojums, ar kuru Francijas tiesībās tiek transponēta Direktīva 2013/2. Tie apstrīdēja tās spēkā esamību tāpēc, ka, iekļaujot serdeņus iepakojuma piemēru sarakstā, ar šo direktīvu nav ievērots Direktīvas 94/62 3. pantā ietvertais iepakojuma jēdziens un pārsniegtas Komisijai tās īstenošanas pilnvaru ietvaros dotā pilnvarojuma robežas.
17.      Ministre de l’écologie, du développement durable et de l’énergie (ekoloģijas, ilgtspējīgas attīstības un enerģijas ministrs) lūdza Conseil d’État (Valsts padome) prasības noraidīt, apgalvojot, ka ar ministra rīkojumu esot pareizi transponēta Direktīva 2013/2, kuras tiesību normas ir detalizētas un beznosacījuma. Pēc viņa domām, prejudiciālais jautājums nebija jāuzdod, jo šī direktīva neradot interpretācijas grūtības un ar to netiekot pārkāpts neviens vispārējs Savienības tiesību princips.
18.      Conseil d’État (Valsts padome) tomēr apturēja tiesvedību līdz brīdim, kad Tiesa būs lēmusi par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas ir lietas C‑313/15 priekšmets. Gadījumā, ja atbilde uz šo prejudiciālo jautājumu būtu noliedzoša, tā Tiesai uzdod šādu jautājumu:
“Vai, iekļaujot “serdeņus” (rullīši, caurulītes un cilindri), ap kuriem ir aptīts elastīgs materiāls, piemēram, papīrs vai plēve, kas tiek pārdots patērētājam, starp iepakojuma piemēriem, Komisijas 2013. gada 7. februāra Direktīvā 2013/2/ES nav ievērots iepakojuma jēdziens, kā tas definēts 1994. gada 20. decembra Direktīvas 94/62/EK 3. pantā, un ir pārsniegtas tiesības, kas Eiropas Komisijai piešķirtas saistībā ar tās izpildes kompetenci?”
19.      Tiesa apvienoja abas lietas, kurās Komisija un Francija sniedza rakstveida apsvērumus. Turklāt lietā C‑313/15 tos sniedza arī Eco‑Emballages, Système U Centrale Nationale SAS, Melitta France SAS kopā ar Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Delipapier kopā ar 11 citiem nozares uzņēmumiem, kā arī profesionālā apvienība Group’Hygiène. Lietā C‑530/15 tos sniedza Melitta France kopā ar Cofresco Frischhalteprodukte, Delipapier kopā ar 10 citiem nozares uzņēmumiem un profesionālā apvienība Group’Hygiène.
20.      2016. gada 4. maija tiesas sēdē piedalījās Eco‑Emballages, Melitta France, Delipapier, Système U Centrale Nationale, Francijas valdība un Komisija. Pēc Tiesas lūguma to apsvērumu fokuss bija dažādie elementi, kas veido iepakojuma jēdzienu Direktīvā 94/62, Tiesas pieņemamā sprieduma seku ierobežošana laikā un Komisijas kompetence pieņemt Direktīvu 2013/2. Konkrēti tika plaši aplūkots jautājums par iepakojuma jēdziena interpretācijas, kādu varētu sniegt Tiesa, spēku laikā.
21.      Tāpat jāpiemin, ka daži no uzņēmumiem, kas ir lietas C‑313/15 dalībnieki, Vispārējā tiesā apstrīdēja Direktīvas 2013/2 spēkā esamību. To prasības tika noraidītas tiesību celt prasību neesamības dēļ (12).
III – Prejudiciālo jautājumu analīze
22.      Šajā lietā mēs sastopamies ar Tiesas praksē retu parādību, proti, valsts tiesas (Tribunal de commerce de Paris (Parīzes Komerctiesa)) uzdotu prejudiciālu jautājumu par interpretāciju savienojumā ar otru prejudiciālu jautājumu par spēkā esamību, ko uzdevusi cita tiesa (Conseil d’État (Valsts padome)), kuru pamatā ir cieši saistītas tiesvedības par to pašu problemātiku.
23.      Sākumā es aplūkošu jautājumu par interpretāciju, bet pēc tam jautājumu par spēkā esamību.
A –    Prejudiciālais jautājums par interpretāciju: vai iepakojuma definīcija Direktīvā 94/62 ietver serdeņus?
24.      Tribunal de commerce de Paris (Parīzes Komerctiesa) šaubas ir par to, vai iepakojuma jēdziens Direktīvas 94/62, kas grozīta ar Direktīvu 2004/12, 3. pantā ietver serdeņus. No atbildes būs atkarīgs Eco‑Emballages prasījumu pret uzņēmumiem, kas tirgo attiecīgās preces, iznākums.
25.      No pirmā acu uzmetiena jautājums var šķist gan vienkāršs, gan viegli atbildams: veselais saprāts mums saka, ka iepakojums ir paredzēts, lai iesaiņotu, ietītu vai ietvertu patērētājam pārdoto preci. Iekšējā caurulīte, kas tualetes papīram vai papīra virtuves dvieļiem piešķir stingrumu, nepilda šo uzdevumu un tādējādi nevar tikt atzīta par iepakojumu.
26.      Tomēr mums, juristiem, ir zināms, ka likumdevēji, arī Savienības likumdevēji, izmantojot tiesību normā ietvertos jēdzienus, ne vienmēr izmanto veselo saprātu. Vai tiek izmantota tehnika, ar kuru noteiktiem vārdiem tiek piešķirtas jaunas nozīmes “šī likuma mērķiem”, vai arī aizvien biežāk pašās tiesību normās tiek izmantotas definīcijas (13), kas reizēm neatbilst vārdnīcu definīcijām, bet skaidrs ir tas, ka juridiskā valoda nošķiras no ikdienas valodas, dažreiz pat tik ekstremāli kā šajā lietā.
27.      Iepakojuma jēdziens Direktīvā 94/62 neatbilst nozīmei, kādu tam piešķir patērētāji, un tādējādi tā noskaidrošanai ir bijušas vajadzīgas trīs direktīvas. Šis apstāklis izskaidro divu tiesvedību pastāvēšanu Francijas tiesas, kas iesniegušas lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu, un atbilstošos Tiesai uzdotos prejudiciālos jautājumus.
1)      Lietas dalībnieku apsvērumi
28.      Komisija, Francija un Eco‑Emballages apgalvo, ka iepakojuma legālā definīcija saskaņā ar Direktīvas 94/62, kas grozīta ar Direktīvu 2004/12 un papildināta ar Direktīvu 2013/2, 3. panta 1. punkta pirmo daļu aptver serdeņus. Tie aizsargā preci no iekšpuses tās transportēšanas laikā un, to noformējot patērētājam [ar to iepazīstinot patērētāju], ļauj to saglabāt un izstādīt tās pārdošanai un vēlākai izmantošanai un ir vienreiz lietojami. Tam, ka tie nav ārēja iesaiņojuma formā, nav nozīmes, ņemot vērā Direktīvā 94/62 paredzēto plašo interpretāciju.
29.      Turklāt Komisija, Francija un Eco‑Emballages uzskata, ka serdeņi ir “tirdzniecības jeb primārais iepakojums” Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta otrās daļas a) punkta nozīmē, jo tie ir iecerēti tādā veidā, ka kopā ar preci, kurai tie piešķir stingrumu, tie veido tirdzniecības vienību gala lietotājam vai patērētājam un netiek pārdoti atsevišķi.
30.      Visbeidzot, serdeņi neizpilda trīs ar Direktīvu 2004/12 ieviestos Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta trešās daļas i) apakšpunktā paredzētos kritērijus izslēgšanai no iepakojuma jēdziena. Tie nav daļa no lokanā materiāla, kas ap tiem aptīts un kas tā izmantošanai ir jāatdala no serdeņa; tie arī nav vajadzīgi, lai to ietvertu, atbalstītu vai uzglabātu, un visbeidzot, pretēji tam, kas notiek ar, piemēram, tējas maisiņu, tie netiek izmantoti, patērēti, nedz arī no tiem atbrīvojas vienlaicīgi ar preci, kas uz tiem ir uztīta, bet gan tos izmet pēc šīs preces pilnīgas izlietošanas.
31.      Apsvērumus iesniegušie uzņēmumi iebilst pret Komisijas, Francijas un Eco‑Emballages tēzi. Tie uzskata, ka iepakojuma jēdziens attiecas uz kaut ko, kas, ja arī neietin, tad vismaz atrodas [preces] ārpusē. Serdenis neietver preci (piemēram, tualetes papīru) un arī to neaizsargā, un tādējādi nav vis runa par ārēju iesaiņojumu, bet gan par iekšēju sastāvdaļu.
32.      Šie uzņēmumi uzskata, ka serdeņi neizpilda Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta trešās daļas nosacījumus atzīšanai par iepakojumu. Tie nav domāti, lai preci ietvertu vai aizsargātu, jo tie to neaptver, un tie nekalpo preces uzglabāšanai vai nogādāšanai no ražotāja patērētājam. Serdeņi tāpat nenodrošina preces noformēšanu, jo uz tiem nevar izvietot patērētājiem domātu informāciju, kas ir izvietota uz iesaiņojuma un nevar tikt izvietota uz iekšēja elementa.
33.      Uzņēmumi apgalvo arī, ka serdeņi neatbilst “tirdzniecības iepakojuma”, “grupas iepakojuma” vai “transporta iepakojuma” definīcijai, jo tie nav paredzēti, lai veidotu individuālu tirdzniecības vienību, jo tie kalpo vienīgi, lai precei piešķirtu stingrumu, nav piemēroti, lai ietvertu vai apvienotu vairākas preces, un nevar tikt atdalīti no tām, nepasliktinot to kvalitāti, un tāpēc, ka tie neatvieglo preču transportēšanu, jo tie tās nedz ietver, nedz tajos tās iesaiņo.
34.      Gadījumā, ja serdeņus varētu uzskatīt par iepakojumu, uzņēmumi uzskata, ka tie neatbilst Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta trešās daļas i) apakšpunktā paredzētajiem trīs nosacījumiem. Serdenis ir preces neatņemama daļa, un patērētājs nevar to atdalīt no preces, to nebojājot; preces patērēšanas mērķiem tas ir nepieciešams visu preces kalpošanas laiku; tas tiek izmantots vienlaicīgi ar uz tā uztīto preci, un no tā nevar atbrīvoties līdz brīdim, kad šī prece ir pilnībā patērēta.
2)      Vērtējums
35.      Vispirms man jāuzsver Direktīvas 94/62 3. panta 1. punktā ietvertās iepakojuma definīcijas skaidrības trūkums. Tās neskaidrais raksturs ir īpaši satraucošs, jo tā ir galvenais elements, lai precizētu valstīm – un netieši (arī) nozares uzņēmumiem – ar šo direktīvu uzlikto juridisko pienākumu apjomu, un šīs direktīvas mērķis tieši ir saskaņot valstu pasākumus attiecībā uz iepakojuma un izlietotā iepakojuma apsaimniekošanu (14).
36.      Skaidrības trūkums ir iemesls tam, kāpēc desmit gadus pēc Direktīvas 94/62 iepakojuma jēdzienu tika mēģināts atšķetināt ar Direktīvu 2004/12, ieviešot trīs kritērijus un pievienojot pielikumu ar “paskaidrojošiem piemēriem”, vienlaicīgi pilnvarojot Komisiju šos piemērus izvērtēt un vajadzības gadījumā pārskatīt. Komisijai tika expressis verbis uzdots “pirmām kārtām to darīt” attiecībā uz noteiktiem priekšmetiem, kuru starpā bija ar elastīgu materiālu aptītas tūbiņas un cilindri (15). Tādējādi ir noprotams, ka 2004. gadā joprojām pastāvēja neskaidrība par šo priekšmetu kvalificēšanu par iepakojumu, un šīs šaubas Komisijai bija jākliedē, izmantojot regulatīvo procedūru.
37.      Ar Regulu (EK) Nr. 219/2009 (16) tika grozīta metode, kas Komisijai bija jāizmanto sava uzdevuma veikšanai. Neskaidrība par serdeņiem turpinājās, jo Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta ceturtās daļas jaunajā redakcijā tika apstiprināts Komisijas pilnvarojums lemt par tūbiņām un cilindriem, ar piebildi, ka šajā tiesiskā regulējuma attīstīšanas darbā tā nevar grozīt šīs direktīvas būtiskos elementus (17).
38.      Komisija šo pilnvarojumu īstenoja, pieņemot Direktīvu 2013/2, kuras preambulas 2. apsvērumā (ko esmu citējis iepriekš) (18) tiek minēti tiesiskās noteiktības un “iepakojuma” jēdziena definīcijas interpretācijas saskaņošanas iemesli, lai pamatotu serdeņu (citu priekšmetu starpā) iekļaušanu šī iepakojuma “ilustrējošo piemēru” sarakstā (19).
39.      Pēc visiem šiem grozījumiem un likumdošanas peripetijām (20) iepakojuma jēdziens Direktīvas 94/62 3. panta 1. punktā ieguvis pozitīvas un negatīvas aprises. Attiecībā uz pozitīvajiem elementiem – lai produkts varētu tikt atzīts par iepakojumu, tam jāatbilst divām kumulatīvām prasībām, uz kurām Tiesa norādīja savā spriedumā Plato Plastik Robert Frank (21), proti:
–        pirmkārt, saskaņā ar minētās Direktīvas 94/62 tiesību normas pirmo teikumu runai jābūt par produktu, ko izmanto, lai iepakotu, aizsargātu, pārkrautu, piegādātu vai noformētu preces, sākot ar ražotāju un beidzot ar lietotāju vai patērētāju. Tās otrajā teikumā precizēts, ka arī “vienreiz lietojamie” materiāli, ko izmanto tādiem pašiem mērķiem, ir uzskatāmi par iepakojumu;
–        otrkārt, produktam jāietilpst kādā no iepakojuma kategorijām, kas uzskaitītas un definētas Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta otrās daļas a)–c) punktā, proti, tam jābūt tirdzniecības, grupas vai transporta iepakojumam.
40.      Neskarot iepriekš aprakstītos iebildumus, kuru pamatā ir pareiza valodas lietojuma un veselā saprāta apsvērumi, man nekas cits neatliek kā atzīt, ka serdeņi atbilst pirmajai Direktīvas 94/62 prasībai to kvalificēšanai par iepakojumu. Tulkotājs nevar diskvalificēt vai neievērot normas, kad tās nav viņam pa prātam vai kad tās ir no valodas viedokļa nepilnīgas, un viņam tās ir jāpiemēro, pat ja tās viņam nepatīk.
41.      Tiesa ir atzinusi, ka iepakojuma iespējamo funkciju uzskaitījums Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta pirmajā teikumā nav kumulatīvs un tādējādi nav nepieciešams, lai serdeņi vienlaicīgi tiktu izmantoti, lai “iepakotu, aizsargātu, pārkrautu, piegādātu vai noformētu preces”, un pietiek ar to, ka tie veic tikai kādu no šīm funkcijām (22). Citiem vārdiem sakot, šajā normā par iepakojumu netiek atzīts tikai iesaiņojums, ārējā aizsargājošā kārta vai trauki, ar kuriem preces tiek pārdotas patērētājiem, kā varētu domāt no pirmā acu uzmetiena.
42.      Manuprāt, nevar noliegt, ka Komisijai, Francijai un Eco‑Emballages ir taisnība, kad tās apgalvo, ka serdeņi “aizsargā” no iekšpuses ap tām aptītās preces. Šī aizsardzība precēm piešķir stingrumu to transportēšanas laikā un tad, kad tās tiek eksponētas pārdošanai patērētājam, jo tā ļauj tās noformēt cilindriskā veidā. Turklāt serdenis vēlāk patērētājam atvieglo preces izmantošanu.
43.      Serdenis arī palīdz “noformēt” priekšmetu patērētājam [iepazīstināšanai ar to]. Pretēji attiecīgās preces tirgojošo uzņēmumu viedoklim noformēšana [iepazīstināšana] netiek veikta tikai ar rakstveida informāciju uz iesaiņojuma vai preču konteinera. Serdenis ļauj ērti “noformēt” pārdošanai patērētājam, piemēram, tualetes papīra rulli, alumīnija foliju vai virtuves papīra dvieli.
44.      Visbeidzot serdeņi ir vienreiz lietojams priekšmets, kas rada atkritumus un ir jāpārstrādā. Serdeņi netiek patērēti vienlaicīgi ar preci, kas uz tiem uztīta, bet gan kļūst brīvi, kad tā ir pilnībā izlietota.
45.      Plašā Direktīvā 94/62 ietvertā iepakojuma definīcija tādējādi ļauj tajā ietvert serdeņus atbilstoši Tiesas doktrīnai spriedumā Plato Plastik Robert Frank, saskaņā ar kuru arī plastmasas iepirkumu maisiņi ar rokturiem, kas klientiem par brīvu vai par maksu izsniegti veikalā, ir iepakojums (23).
46.      Varbūt risinājums ir meklējams Direktīvas 94/62 mērķī novērst iepakojuma un izlietotā iepakojuma rašanos un samazināt tā ietekmi, tādējādi nodrošinot augstu vides aizsardzības līmeni (24). Šajā nolūkā tā it īpaši uzliek pienākumu dalībvalstīm izveidot sistēmu, kas sekmētu tā savākšanu un reģenerēšanu, lai gan atzīstot tām zināmu rīcības brīvību attiecībā uz šīs sistēmas izveidošanu (25). Ja saskaņā ar Direktīvas 94/62 preambulas piekto apsvērumu un 2. panta 1. punktu (26) tā plaši attiecas uz jebkādu Kopienas tirgū laisto iepakojumu, iepakojuma jēdziena šaura interpretācija, ar kuru tiktu noraidīta serdeņu iekļaušana [šajā jēdziena], būtu pretrunā šim mērķim.
47.      Tādējādi sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas kritēriji liecina par labu šai Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta interpretācijai. Ņemot vērā izplatīto serdeņu izmantošanu plaša patēriņa mājsaimniecības precēs, tos neuzskatīt par iepakojumu nozīmētu nepārstrādāt to radītos atkritumus, kaitējot Direktīvas 94/62 pamatā esošajam vides mērķim.
48.      Otrā (pozitīvā) Direktīvas 94/62 prasītā nosacījuma, kas iepakojumam jāizpilda, analīze prasa mazāk argumentācijas. No šīs direktīvas 3. panta 1. punkta otras daļas a)–c) punktā uzskaitītajām trīs kategorijām (tirdzniecības, grupas vai transporta iepakojums) serdeņi ietilpst pirmajā, jo tie ir paredzēti, lai “veidotu tirdzniecības vienības [preces] gala lietotājam vai patērētājam tirdzniecības vietā”. Caurulīte, ap kuru tiek aptīts tualetes papīrs, tiek pārdota patērētājam, veidojot vienību ar papīra rulli, un nepastāv atsevišķi no tā un nevar tikt no tā atdalīta pārdošanas brīdī.
49.      Līdz ar šīm pozitīvajām pazīmēm iepakojuma jēdziena noteikšana saskaņā ar Direktīvas 94/62 3. panta 1. punktu tiek veikta negatīvā veidā. Šajā nolūkā ar Direktīvu 2004/12 tika iekļauta jauna Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta trešās daļas redakcija, un tādējādi “iepakojuma” definīcijas pamatā turklāt ir trīs papildu kritēriji, kas noteikti i)–iii) apakšpunktā, un I pielikumā ietvertie priekšmeti ir paskaidrojošie piemēri to piemērošanai.
50.      Attiecībā uz šo lietu ir piemērojams i) apakšpunktā paredzētais kritērijs, un tādējādi produkts, kas atbilst iepakojuma definīcijai Direktīvā 94/62, par tādu netiek uzskatīts, ja tas atbilst trīs šādiem kumulatīviem nosacījumiem atzīšanai par izņēmumu:
–        šis priekšmets ir produkta, kuram tas nāk līdzi, neatņemama daļa;
–        tas ir vajadzīgs, lai ietvertu, atbalstītu [saturētu] vai uzglabātu minēto produktu visu tā kalpošanas laiku, un
–        to paredzēts izmantot, patērēt vai atbrīvoties no tā vienlaicīgi ar produktu, kuram tas nāk līdzi.
51.      Manuprāt, serdeņi neatbilst pirmajam no trīs (negatīvajiem) nosacījumiem atzīšanai par izņēmumu. Proti, tie nav produkta, kuram tie piešķir “stingrumu”, neatņemama daļa, jo elastīgais materiāls, kas uz tiem tiek uztīts, tā izmantošanai tiek no serdeņa atdalīts. Piemēram, pārtikas plēves rullis ietver plēvi, kas tiek izmantota, lai aizsargātu pārtikas produktus, bet centrālais serdenis šim nolūkam nekalpo un nav tā sastāvdaļa, lai gan, lai serdenis kļūtu brīvs, ir jāgaida, līdz tā tiks pilnībā izlietota.
52.      Taču serdeņi atbilst otrajam nosacījumam, jo tie ir nepieciešami, lai “atbalstītu [saturētu]” produktu visu tā kalpošanas laiku, un tādējādi, ja tie tiek uzņemti, pirms šis produkts ir pilnībā izlietots, tas tiek bojāts un to izmantot kļūst grūtāk vai neiespējami.
53.      Kas attiecas uz trešo nosacījumu, tad arī tam serdeņi neatbilst, jo tos nav “paredzēts izmantot, patērēt vai atbrīvoties no [tiem] vienlaicīgi” ar tiem aptīto produktu. Cilindrs, uz kura tiek uztīts papīra virtuves dvielis, netiek patērēts vai izmantots vienlaicīgi ar papīra lapām, kas tiek izmantotas. Kad papīrs ir patērēts, centrālais cilindrs paliek un veido atkritumus, kas ir jāpārstrādā, izņemot, ja tas ir veidots no bioloģiski sairstoša materiāla. Atšķirība ir skaidra attiecībā uz tādiem priekšmetiem kā tējas maisiņi, kafijas kapsulas vai šķīstošie mazgājamo līdzekļu iepakojumi, kas tiek izmantoti, patērēti un no kuriem atbrīvojas vienlaicīgi ar produktu, kurš tajos iesaiņots (27).
54.      Tādējādi, ja serdeņi neatbilst trīs kumulatīviem izņēmuma nosacījumiem, kas paredzēti Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta trešās daļas i) apakšpunktā, tiek apstiprināta to sākotnēja kvalificēšana par iepakojumu, kas izriet no šajā pašā pantā ietvertās definīcijas. ES likumdevējs šo interpretāciju apstiprināja, pieņemdams Direktīvu 2013/2, ar kuru tiek grozīts Direktīvas 94/62 I pielikums, un serdeņi iekļauti starp tirdzniecības iepakojumu paskaidrojošiem piemēriem iepriekš aprakstītajā formulējumā (28).
55.      Ja Tiesa pieņemtu šādu pieeju Direktīvas 94/62 3. panta 1. punktam, būtu jānosaka, kā to lūguši uzņēmumi lietas dalībnieki, brīdis, no kura šī interpretācija ir jāņem vērā valsts tiesām. Kā esmu norādījis iepriekš, laika apstāklis ir noteicošais attiecībā uz to, no kura brīža Eco‑Emballages uzņēmumiem, kuri tirgo šāda veida preces (un kurus ar to saista līgumattiecības), var pieprasīt veikt attiecīgos maksājumus par serdeņu pārstrādi. Izvērsta diskusija par šo jautājumu ir norisinājusies pamatlietā, un pati Tiesa lietas dalībniekiem ierosināja tiesas sēdē par to paust savus viedokļus, ko tie arī darīja.
56.      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas interpretācija, ko sniedz Tiesa LESD 267. pantā noteiktās kompetences ietvaros, izskaidro un precizē šīs tiesību normas jēgu un apjomu, kādā tā ir jāsaprot un jāpiemēro vai kādā to būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro no tās spēkā stāšanās brīža. No tā izriet, ka šādi interpretētu normu tiesnesis var piemērot pat juridiskajās attiecībās, kas radušās un ir konstituētas jau pirms sprieduma par lūgumu sniegt interpretāciju, ja turklāt ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj izskatīt kompetentajās tiesu instancēs lietu, kas saistīta ar minētās normas piemērošanu (29).
57.      Izņēmuma kārtā Tiesa, piemērojot Savienības tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās noteiktības principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz normu, kuru tā ir interpretējusi, lai apstrīdētu labticīgi nodibinātas tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jābūt izpildītiem diviem būtiskiem kritērijiem, proti, ieinteresēto personu labticības esamībai un būtisku traucējumu rašanās riskam. Tiesa ir izmantojusi šādu risinājumu tikai ļoti konkrētos apstākļos, tostarp, kad pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas, it īpaši saistībā ar ļoti daudzām tiesiskām attiecībām, kas nodibinātas labā ticībā, pamatojoties uz tiesisko regulējumu, kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā, kas neatbilda Savienības tiesiskajam regulējumam, objektīvas un būtiskas nenoteiktības attiecībā uz Savienības tiesību normu piemērojamību dēļ, un šo nenoteiktību varēja veicināt tāda pati rīcība no citu dalībvalstu vai Komisijas puses (30).
58.      Ja tiktu piemērots vispārējais princips par Tiesas spriedumu, kas pasludināti prejudiciālo nolēmumu lietās par interpretāciju, ex tunc spēku, serdeņi būtu uzskatāmi par iepakojumu Direktīvas 94/62 izpratnē: a) vai nu no brīža, kad beidzās dalībvalstīm noteiktais termiņš šīs direktīvas transponēšanai valsts tiesībās (proti, no 1996. gada 30. jūnija), b) vai arī no brīža, kad spēkā stājās valsts norma par transponēšanu, ja tas noticis vēlāk, attiecībā uz tiesvedībām starp privātpersonām.
59.      Es tomēr uzskatu, ka ir iemesli tam, lai Tiesa ierobežotu sava sprieduma iedarbību laikā. Pirmkārt, tā ekonomiskā ietekme, kas ietekmēs tiesiskās attiecības, kuras principā ir izveidotas labā ticībā, ir ievērojama (31). Daži no tiesvedības dalībniekiem uzņēmumiem tiesas sēdē turklāt apgalvoja, ka nenoteiktība attiecībā uz to, vai serdeņi ir vai nav uzskatāmi par iepakojumu (kurai pievienojās apstāklis, ka Francijā dažādas iestādes par to nebija lēmušas vienveidīgi), izraisīja to, ka maksājumi tādām vides organizācijām kā Eco‑Emballages netika veikti un acīmredzami netika nodoti tālāk patērētājiem. Ja tie būtu retroaktīvi jāveic šobrīd, uzņēmumi, kas tirgo mājsaimniecības preces ar serdeņiem, būtu zaudējuši iespēju šīs izmaksas pārcelt uz gala patērētājiem (leģitīma pārcelšana) un tiem tās būtu jāuzņemas pilnībā (32).
60.      Otrkārt – un tas ir īpaši nozīmīgs apstāklis – pašas Savienības iestādes gadiem ilgās leģislatīvās neskaidrības pastāvēšanas laikā ar savu rīcību sekmēja neskaidrības rašanos attiecībā uz serdeņu kvalificēšanu par iepakojumu.
61.      Direktīva 2004/12 tika citastarp pieņemta tāpēc, lai precizētu iepakojuma jēdzienu Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā. Tomēr tas tika izdarīts, nekliedējot neskaidrību. Vēl jo vairāk – ar to tika atzīts, ka pastāv daži priekšmeti, kuru kvalificēšana par iepakojumu ir diskutabla, tostarp “ar lokanu materiālu aptītas, caurulītes un cilindri” (33). Tā vietā, lai galīgi atrisinātu jautājumu par šo konkrēto priekšmetu juridisko kvalifikāciju (šajā nolūkā būtu pieticis ar to iekļaušanu I pielikumā), tika dota priekšroka tam, lai Komisijai uzticētu uzdevumu pārskatīt iepakojuma paskaidrojošos piemērus, izmantojot regulatīvo kontroles procedūru (Direktīvas 94/62 21. panta 3. punkts).
62.      Komisija līdz pat Direktīvas 2013/2 pieņemšanai šo uzdevumu neizpildīja, un šajā direktīvā serdeņi expressis verbis ir minēti kā iepakojuma piemēri pēc tam, kad ir atzīts, ka “palikusi neskaidra robeža starp to, kas ir, un to, kas nav iepakojums”. Turklāt Direktīvas 2013/2 izstrādes procesā pastāvēja neraksturīgi apstākļi, kurus esmu minējis iepriekš (ar Direktīvas 94/62 21. pantu izveidotā komiteja nesniedza atzinumu, Padome nerīkojās divu mēnešu laikā, kā paredzēts Lēmuma 1999/468 5.a pantā) (34).
63.      Šajā Savienības likumdevēju “apzinātas klusēšanas” attiecībā uz serdeņu kvalificēšanu par iepakojumu kontekstā es uzskatu, ka Tiesai būtu jāierobežo sava sprieduma iedarbība laikā. Es ierosinu, lai tā paredz tām atpakaļejošu spēku līdz 2013. gada 1. oktobrim, kas ir nākamā diena pēc tam, kad beidzās Direktīvā 2013/2 noteiktais termiņš tās transponēšanai dalībvalstu tiesībās. Vienīgi šajā brīdī (tajā laikā Francijā jau bija pieņemts ministra 2013. gada 6. augusta rīkojums) tika kliedētas šaubas par serdeņu kvalifikāciju.
B –    Prejudiciālais jautājums par spēkā esamību: vai Direktīva 2013/2 ir saderīga ar Direktīvu 94/62?
64.      Ja Tiesa uz Tribunal de commerce de Paris (Parīzes Komerctiesa) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildētu apstiprinoši, proti, uzskatītu, ka serdeņi atbilstoši Direktīvai 2013/2 ir iepakojums, Conseil d’État (Valsts padome) uzdotais prejudiciālais jautājums nebūtu jāaplūko. Šī pēdēja savu jautājumu ir uzdevusi vienīgi tādam gadījumam, ja Tiesa uz pirmo jautājumu sniegtu noliedzošu atbildi. Tomēr es to īsi analizēšu, uzreiz piebilstot, ka es nesaskatu nekādu pamatu atzīt Direktīvu 2013/2 par spēkā neesošu.
65.      Conseil d’État (Valsts padome) Tiesai vaicā, vai, starp iepakojuma piemēriem minot serdeņus, ar Direktīvu 2013/2 ir ievērots Direktīvā 94/62 definētais iepakojuma jēdziens. Tā arī vēlas zināt, vai Komisija nav pārkāpusi tai tās īstenošanas pilnvaru ietvaros dotā pilnvarojuma robežas.
66.      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru būtisko noteikumu pieņemšana kādā jomā ir Savienības likumdevēja kompetencē un šie noteikumi ir jāpieņem pamata tiesiskajā regulējumā. Normas, ar kurām ir noteikti pamata tiesiskā regulējuma būtiskie elementi, kuru pieņemšanai ir jāizdara politiska izvēle, kas ietilpst paša Savienības likumdevēja pienākumos, nevar būt nedz par deleģējuma priekšmetu, nedz tikt iekļautas īstenošanas aktos (35). Ar šiem pēdējiem nevar nedz grozīt pamata tiesiskā regulējuma būtiskos elementus, nedz tos papildināt ar jauniem būtiskiem elementiem (36).
67.      Tiesa ir arī precizējusi, ka kādas jomas “būtisko” elementu identificēšanai ir jābalstās uz objektīviem elementiem, pār kuriem var īstenot tiesas kontroli, un ir jāņem vērā attiecīgās jomas īpašības un īpatnības (37).
68.      Īstenošanas direktīvu 2013/2 Komisija pieņēma, izmantojot Direktīvas 94/62 3. panta 1. punktā noteikto pilnvarojumu, kas tika paredzēts ar Direktīvu 2004/12 un grozīts ar Regulu Nr. 219/2009. Ja saskaņā ar šo pilnvarojumu. Komisija varēja pieņemt “pasākumus, kas ir paredzēti, lai grozītu nebūtiskus šīs direktīvas elementus”, es uzskatu, ka šis nosacījums šajā lietā ir ievērots. Ar Direktīvu 2013/2 starp Direktīvas 94/62 I pielikumā ietvertajiem iepakojuma piemēriem iekļaujot serdeņus, Komisija, manuprāt, nerīkojās, pārkāpjot tai ar pamata normatīvo aktu piešķirtās pilnvaras, bet gan darbojās tai Savienības likumdevēja piešķirtā pilnvarojuma ietvaros.
69.      No materiālā viedokļa serdeņu iekļaušana starp iepakojuma piemēriem nemaina nevienu no pamata normatīva akta būtiskajiem elementiem. Precīzāk, ar to netiek mainīts Direktīvā 94/62, kas papildināta ar Direktīvu 2004/12, paredzētais iepakojuma jēdziens. Ar Direktīvu 2013/2 Komisija izpildīja Savienības likumdevēju skaidri izteiktu pilnvarojumu – uzdevumu I pielikumu papildināt ar citiem iepakojuma piemēriem, lai kliedētu saimnieciskās darbības subjektu un dalībvalstu iespējamās šaubas.
70.      No procesuālā viedokļa serdeņu iekļaušana Direktīvas 94/62 I pielikumā norisinājās saskaņā ar procesu, kas šajā nolūkā ekspresis verbis paredzēts pamata tiesiskajā regulējumā. Konkrēti, Direktīvas 94/62 21. panta 3. punktā bija paredzēta regulatīvās kontroles procedūras izmantošana, kura paredzēta Lēmumā 1999/468, kas grozīts ar Lēmumu 2006/512/EK (38) un Regulu Nr. 219/2009, kas provizoriski bija spēkā atbilstoši Regulas (ES) Nr. 182/2011 (39), ar kuru tika atcelts Lēmums 1999/468, 12. pantam. Tā kā Direktīva 2013/2 tika pieņemta saskaņā ar regulatīvo kontroles procedūru, Savienības likumdevējiem (Parlamentam un Padomei) bija iespēja iebilst pret ierosināto tās saturu, un tie to nedarīja.
71.      Tādējādi es nesaskatu nekādu pamatu Direktīvas 2013/2 atzīšanai par spēkā neesošu.
IV – Secinājumi
72.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Tribunal de commerce de Paris (Parīzes Komerctiesa, Francija) un Conseil d’État (Valsts padome, Francija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)         iepakojuma jēdzienā, kas definēts Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Direktīvu 2004/12/EK, 3. panta 1. punktā, ietilpst serdeņi (rullīši, caurulītes un cilindri), ap kuriem ir aptīts elastīgs materiāls, kas tiek pārdots patērētājam;
2)         nosaucot serdeņus kā paskaidrojošu iepakojuma piemēru, ar Komisijas 2013. gada 7. februāra Direktīvu 2013/2/ES, ar kuru tiek grozīts Direktīvas 94/62 I pielikums, nav pārkāptas pilnvarojuma robežas, kas Komisijai piešķirtas tās īstenošanas pilnvaru ietvaros;
3)         ir jāierobežo šī sprieduma sekas ir laikā, nosakot tam atpakaļejošu spēku no 2013. gada 1. oktobra, proti, nākamās dienas pēc tam, kad beidzās Direktīvā 2013/2 noteiktais termiņš tās transponēšanai dalībvalstu tiesībās.
1 – Oriģinālvaloda – spāņu.
2 – Eu Law Radar. Monitoring References to the Court of Justice of the European Union. Pieejams http://eulawradar.com/case-c-53015-melitta-france-card-core-hardcore-packaging-law.
3 – Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīva 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (OV 1994, L 365, 10. lpp.)
4 – Diccionario de la Real Academia Española ietver vārdu “mandril” [serdenis], bet nevis šajā rūpniecības nozarē lietotajā nozīmē, kura mūs interesē šajā lietā. Rūpniecības nozarē vispārējais apzīmējums “mandril” tiek lietots, lai apzīmētu caurulītes, rullīšus vai cilindrus, ap kuriem tiek aptīti pārdodamie produkti.
5 – Ir daudz patērētājiem pārdodamu preču, kurās ražotāji ietver serdeņus, lai tām piešķirtu konsistenci un padarītu rīkošanos ar tiem vieglāku: tualetes papīrs, virtuves papīra dvieļi, pārtikas plēve, cepampapīrs, šūšanai vai adīšanai paredzēto diegu spolītes, makšķerauklas, izmantošanai virtuvē paredzētie diegi, lokanas saimniecības stieples, leikoplasta rullīši, elektrības vadi, teflons, vara stieple, visu veidu līmlentes utt.
6 – Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Direktīva 2004/12/EK, ar ko groza Direktīvu 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (OV 2004, L 47, 26. lpp.).
7 – 2013. gada 7. februāra direktīva par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu I pielikuma grozījumiem (OV 2013, L 37, 10. lpp.).
8 – OV 1999, L 184., 23. lpp.
9 – Arrêté du 6 août 2013 modifiant l'arrêté du 7 février 2012 relatif aux exemples d’application des critères précisant la notion “d'emballage” définis à l’article R. 543‑43 du code de l'environnement (2013. gada 27. augusta JORF Nr. 198, 14487. lpp.).
10 – Eco‑Emballages ir privāta bezpeļņas vides organizācija, kas kopš 1993. gada ar attiecīgu valdības atļauju Francijā nodarbojas ar mājsaimniecību izlietotā iepakojuma pārstrādāšanu. Tā noslēdz līgumus par pievienošanos ar ražotājiem, kuri izmanto mājsaimniecības iepakojumu, lai tirgotu savas preces, un iekasē maksājumus, kas tiem jāmaksā par pārstrādāšanu. Eco‑Emballages pārskaita iekasētos līdzekļus vietējām organizācijām, kuras organizē iepakojuma savākšanu, šķirošanu un pārstrādi, lai segtu daļu to izdevumu.
11 – Eco‑Emballages savu prasījumu pamatoja ar to, ka serdeņi ietilpstot Vides kodeksa R. 543‑43. pantā ietvertajā iepakojuma definīcijā. Skat. iepriekš 9. punktu.
12 – Rīkojumi, 2014. gada 7. jūlijs, Cofresco Frischhalteprodukte/Komisija (T‑223/13, nav publicēts, EU:T:2014:635); Melitta France/Komisija (T‑224/13, nav publicēts, EU:T:2014:636); Group’Hygiène/Komisija (T‑202/13, EU:T:2014:664); Wepa Lille/Komisija (T‑231/13, nav publicēts, EU:T:2014:640); SCA Hygiène Products/Komisija (T‑232/13, nav publicēts, EU:T:2014:632); Paul Hartmann/Komisija (T‑233/13, nav publicēts, EU:T:2014:641); Lucart France/Komisija (T‑234/13, nav publicēts, EU:T:2014:633); Gopack/Komisija (T‑235/13, nav publicēts, EU:T:2014:637); CMC France/Komisija (T‑236/13, nav publicēts, EU:T:2014:638); SCA Tissue France/Komisija (T‑237/13, nav publicēts, EU:T:2014:634); Delipapier/Komisija (T‑238/13, nav publicēts, EU:T:2014:643); ICT/Komisija (T‑243/13, nav publicēts, EU:T:2014:639), un Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica/Komisija (T‑244/13, nav publicēts, EU:T:2014:644).
13 – Likumdevējs ir piemirsis seno romiešu aforismu, kas tiek piedēvēts Javolēnam [Iavolenus]: “omnis definitio in iure civili periculosa est: parum est enim, ut non subverti posset (jebkura definīcija civiltiesībās ir bīstama, jo maz ir tādu, kuras nevarētu sagrozīt)”.
14 – Atbilstoši tās 1. panta 1. punktam šīs direktīvas mērķis ir “saskaņot šobrīd atšķirīgos iepakojuma un izlietotā iepakojuma apsaimniekošanas pasākumus dažādās valstīs, lai, no vienas puses, novērstu jebkādu nelabvēlīgu ietekmi uz vidi, tādējādi nodrošinot augsta līmeņa vides aizsardzību, un, no otras puses, garantētu iekšējā tirgus sekmīgu darbību un izvairītos no tirdzniecību kavējošiem apstākļiem, kā arī no brīvas konkurences izkropļošanas vai ierobežošanas Kopienā”.
15 – Saskaņā ar Direktīvas 2004/12 1. pantu “Komisija saskaņā ar 21. pantā minēto procedūru izvērtē un vajadzības gadījumā pārskata I pielikumā ietvertos piemērus, kas ilustrē iepakojuma definīciju. Pirmām kārtām to dara attiecībā uz šādiem priekšmetiem: CD un video kasešu apvalki, puķu podi, ar elastīgu materiālu aptītas tūbiņas un cilindri, pašlīmējošo etiķešu aizsargpapīrs un iesaiņojamais papīrs”.
16 – Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 11. marta Regula (EK) Nr. 219/2009, ar ko, ievērojot Līguma 251. pantā minēto procedūru, vairākus instrumentus pielāgo Padomes Lēmumam 1999/468/EK attiecībā uz regulatīvo kontroles procedūru (OV 2009, L 87, 109. lpp.).
17 –      “Komisija attiecīgi izvērtē un vajadzības gadījumā pārskata I pielikumā ietvertos piemērus, kas ilustrē iepakojuma definīciju. Pirmām kārtām to dara attiecībā uz šādiem priekšmetiem: CD un videokasešu apvalki, puķu podi, ar elastīgu materiālu aptītas tūbiņas un cilindri, pašlīmējošo etiķešu aizsargpapīrs un iesaiņojamais papīrs. Šos pasākumus, kas ir paredzēti, lai grozītu nebūtiskus šīs direktīvas elementus, pieņem saskaņā ar 21. panta 3. punktā minēto regulatīvo kontroles procedūru.”
18 – Skat. šo secinājumu 6. punktu.
19 – Direktīvas 2013/2 preambulas 4. apsvērumā ir aprakstīts, kā norisinājās tās pieņemšanas process. Komisija izstrādāja savu priekšlikumu, ar Direktīvas 94/62 21. pantu izveidotā komiteja atzinumu nesniedza, un Komisija šo priekšlikumu iesniedza Padomei un nosūtīja Eiropas Parlamentam. Padome nerīkojās divu mēnešu laikā, kā paredzēts Lēmuma 1999/468 5.a pantā, un tādējādi Komisija bez kavēšanās priekšlikumu iesniedza Eiropas Parlamentam, kurš četru mēnešu laikā neiebilda pret pasākumiem, un tādējādi Direktīva 2013/2 tika pieņemta.
20 – Vēlāk Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkts tika papildināts ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2015. gada 29. aprīļa Direktīvu (ES) 2015/720 ar ko groza Direktīvu 94/62/EK attiecībā uz vieglās plastmasas iepirkumu maisiņu patēriņa samazināšanu (OV 2015, L 115, 11. lpp.). Ar to ir pievienotas tiesu normas par plastmasas iepirkumu maisiem, jo tie ir ļoti piesārņojošs iepakojuma veids un prasīja īpašus noteikumus.
21 – Spriedums, 2004. gada 29. aprīlis, C‑341/01, EU:C:2004:254, 47.–51. punkts.
22 – Spriedums, 2004. gada 29. aprīlis, Plato Plastik Robert Frank (C‑341/01, EU:C:2004:254), 49. punkts, un ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumi, kas sniegti šajā pašā lietā (EU:C:2003:454), 41. punkts.
23 – Spriedums, 2004. gada 29. aprīlis, Plato Plastik Robert Frank (C‑341/01, EU:C:2004:254), 54.–59. punkts.
24 – Tiesa ir aplūkojusi dažādus Direktīvas 94/62 aspektus spriedumos, 2015. gada 12. novembris, Visnapuu (C‑198/14, EU:C:2015:751), un 2004. gada 14. decembris, Radlberger Getränkegesellschaft un S. Spitz (C‑309/02, EU:C:2004:799) un Komisija/Vācija (C‑463/01, EU:C:2004:797).
25 – Rīkojums, 2006. gada 16. februāris, Plato Plastik Robert Frank (C‑26/05, nav publicēts, EU:C:2006:114), 33. punkts.
26 – Direktīvas 94/62 2. panta par tās darbības jomu 1. punktā noteikts: “Šī Direktīva attiecas uz jebkādu Kopienas tirgū laisto iepakojumu, kā arī uz visu izlietoto iepakojumu neatkarīgi no tā, vai to lieto vai izmet ražošanas, tirdzniecības, biroja, veikala, mājsaimniecības vai jebkādā citā līmenī, kā arī neatkarīgi no izmantotā materiāla.”
27 – Šī iemesla dēļ tie Direktīvas 94/62 I pielikumā ir minēti kā paskaidrojoši tādu produktu piemēri, uz kuriem attiecas tās 3. panta 1. punkta trešās daļas i) apakšpunktā paredzētais izņēmums. Tomēr kafijas, kakao vai piena dzērienu automātu kapsulas, kas pēc izlietošanas paliek tukšas, Direktīvas 94/62 I pielikumā tiek atzītas par iepakojumu.
28 – Skat. 5. punktu. Atgādināšu, ka ar Direktīvu 2013/2 Direktīvas 94/62 I pielikumā tika iekļauti “ar lokanu materiālu (piemēram, plastikāta plēvi, alumīniju vai papīru) aptīti rullīši, caurulītes un cilindri, izņemot rullīšus, caurulītes un cilindrus, kas veidoti kā daļa no ražošanas iekārtas un kurus neizmanto, lai ražojumu iepakotu kā tirdzniecības vienību”.
29 – Spriedums, 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108), 40. punkts un tajā minētā judikatūra.
30 – Spriedumi, 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108), 42. un 43. punkts; 2010. gada 3. jūnijs, Kalinchev (C‑2/09, EU:C:2010:312), 50. un 51. punkts, un 2012. gada 10. maijs, Santander Asset Management SGIIC u.c. (no C‑338/11 līdz C‑347/11, EU:C:2012:286), 59. un 60. punkts.
31 – Tikai tiesvedībā starp Eco‑Emballages un uzņēmumiem, kurus ar šo organizāciju saista līgumiskas attiecības, vien uz spēles ir aptuveni 42 miljoni euro par serdeņu pārstrādi.
32 – Tiesas sēdē Eco‑Emballages apgalvoja, ka citi uzņēmumi bija veikuši maksājumus par serdeņu pārstrādi. Par šo faktu jautājumu un tā ietekmi uz tiesvedības dalībnieku uzņēmumu labticību būs jālemj tiesai, kas izskata pamatlietu.
33 – Direktīvas 2004/12 pieņemšanas procesā Eiropas Parlaments pirmajā un otrajā lasījumā aizstāvēja serdeņu iekļaušanu I pielikumā starp tādu priekšmetu, kas nav iepakojums, piemēriem (Dokuments EP‑PE_TC‑COD(2001) 291, 2003. gada 2. jūlijs).
34 – Skat. šo secinājumu 7. punktu.
35 – Spriedumi, 2012. gada 5. septembris, Parlaments/Padome (C‑355/10, EU:C:2012:516), 64. un 65. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2015. gada 10. septembris, Parlaments/Padome (C‑363/14, EU:C:2015:579), 46. punkts.
36 – Spriedums, 2012. gada 5. septembris, Parlaments/Padome (C‑355/10, EU:C:2012:516), 66. punkts.
37 – Spriedumi, 2012. gada 5. septembris, Parlaments/Padome (C‑355/10, EU:C:2012:516), 67. un 68. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2015. gada 10. septembris, Parlaments/Padome (C‑363/14, EU:C:2015:579), 47. punkts.
38 – Šī procedūra bija paredzēta Lēmuma 1999/468 5.a pantā, kas tajā iekļauts ar Padomes 2006. gada 17. jūlija Lēmumu 2006/512/EK, ar kuru groza Lēmumu 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (OV 2006, L 200, 11. lpp.).
39 – Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 16. februāra Regula, ar ko nosaka normas un vispārīgus principus par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu (OV 2011, L 55, 13. lpp.).