62002CC0416_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Satura rādītājs
I –	Ievads
II –	Atbilstošās tiesību normas
III –	Fakti
IV –	Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā
V –	Par Atkritumu direktīvas pārkāpumu
A –	Lietas dalībnieku galvenie argumenti
B –	Vērtējums
1.	Par Atkritumu direktīvas piemērojamību
a)	Par atkritumu kvalifikāciju saskaņā ar jēdzienu “atkritumi” Atkritumu direktīvas nozīmē
b)	Par Atkritumu direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) daļā paredzēto izņēmumu
c)	Par Atkritumu direktīvas 4., 9. un 13. panta pārkāpumiem
VI –	Par IVN direktīvas pārkāpumu
A –	Lietas dalībnieku galvenie argumenti
B –	Par pieņemamību
C –	Par pamatotību
VII –	Gruntsūdeņu direktīvas pārkāpums
A –	Lietas dalībnieku galvenie argumenti
B –	Vērtējums
VIII –	Notekūdeņu direktīvas pārkāpums
A –	Lietas dalībnieku galvenie argumenti
B –	Vērtējums
IX –	Nitrātu direktīvas pārkāpums
A –	Lietas dalībnieku galvenie argumenti
1.	Vērtējums
a)	Par pieņemamību
B –	Par pamatotību
X –	Tiesāšanās izdevumi
XI –	Secinājumi
I – Ievads
1. Tā kā sakarā ar intensīvu cūku audzēšanu Spānijā ir radīts dažāda veida vides piesārņojums un pieļauti tiesību pārkāpumi, šajā procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Eiropas Kopienu Komisija ir cēlusi prasību pret Spāniju sakarā ar vairākiem piecu vides aizsardzības direktīvu pārkāpumiem.
2. Komisija uzskata, ka ir pārkāptas šādas vides aizsardzības direktīvas:
Padomes 1975. gada 15. jūlija direktīva 75/442/EEK par atkritumiem (2) redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1991. gada 18. marta direktīvu 91/156/EEK (3) (turpmāk tekstā – “Atkritumu direktīva”);
Padomes 1985. gada 27. jūnija direktīva 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (4) (turpmāk tekstā – “IVN direktīva”), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1997. gada 3. marta direktīvu 97/11/EK (5) (turpmāk tekstā – “IVN grozījumu direktīva”);
Padomes 1979. gada 17. decembra direktīva 80/68/EEK par gruntsūdeņu aizsardzību pret dažu bīstamu vielu radītu piesārņojumu (6) (turpmāk tekstā – “Gruntsūdeņu direktīva”);
Padomes 1991. gada 21. maija direktīva 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu (7) (turpmāk tekstā – “Notekūdeņu direktīva”);
Padomes 1991. gada 12. decembra direktīva 91/676/EEK attiecībā uz ūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti (8) (turpmāk tekstā – “Nitrātu direktīva”).
II – Atbilstošās tiesību normas
3. Atkritumu direktīvā ir noteikts:
“1. pants
Šajā direktīvā:
a) “atkritumi” ir jebkura viela vai priekšmets, kas iekļauts I pielikumā noteiktajās kategorijās, no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties.
[..]
2. pants
1. No šīs direktīvas darbības jomas izslēdz
[..]
b) ja uz tiem jau attiecas citi normatīvie akti, –
[..]
iii) dzīvnieku līķus un šādus lauksaimniecības atkritumus: kūtsmēslus un citas zemkopībā izmantojamas dabīgas, nekaitīgas vielas;
[..].
4. pants
Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka atkritumu reģenerācija vai apglabāšana norit, neapdraudot cilvēk[u] veselību un neizmantojot metodes vai darbības, kas varētu radīt kaitējumu videi un, jo īpaši
– neapdraudot ūdeņus, gaisu, augsni, augus un dzīvniekus;
– neradot traucējošus trokšņus vai smakas;
– neradot negatīvu ietekmi uz lauku vidi un īpaši aizsargājamām teritorijām.
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu atkritumu izmešanu, izgāšanu un nekontrolētu apglabāšanu.”
9. pants paredz, ka jebkurai iestādei vai uzņēmumam, kas veic atkritumu apglabāšanas darbības, ir jāsaņem atļauja.
13. pants paredz, ka attiecīgie uzņēmumi regulāri tiek inspicēti.
4. IVN direktīvas sākotnējā redakcijā ir noteikts:
“2. pants
1. Dalībvalstis nosaka visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, pirms tiek dota piekrišana, tos projektus, kuriem var būt būtiska ekoloģiskā ietekme inter alia
to rakstura, izmēra vai atrašanās vietas dēļ, pakļauj novērtējumam attiecībā uz to ietekmi.
[..]
4. pants
1. [..] to veidu projektus, kas uzskaitīti I pielikumā, pakļauj novērtējumam saskaņā ar 5. līdz 10. pantu.
2. To veidu projektus, kas uzskaitīti II pielikumā, pakļauj novērtējumam saskaņā ar 5. līdz 10. pantu, ja dalībvalstis uzskata, ka šo projektu pazīmes to pieprasa.
[..]”
IVN direktīva redakcijā, kas izriet no IVN grozījumu direktīvas, ciktāl tai ir nozīme šajā lietā, paredz:
“2. pants
1. Dalībvalstis nosaka visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, pirms tiek dota piekrišana, uz tiem projektiem, kuriem var būt nozīmīga ekoloģiskā ietekme, inter alia, to rakstura, izmēra vai atrašanās vietas dēļ, attiektos prasība par attīstības saskaņošanu un novērtējumu attiecībā uz to ietekmi. Šie projekti ir noteikti 4. pantā.
[..]
4. pants
1. Saskaņā ar 2. panta 3. punktu I pielikumā uzskaitītos projektus pakļauj novērtējumam saskaņā ar 5. līdz 10. pantu.
[..]”
5. Gruntsūdeņu direktīva paredz:
“3. pants
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai:
[..]
b) ierobežotu II saraksta vielu ievadīšanu gruntsūdeņos, tādējādi izvairoties no ūdens piesārņošanas ar šīm vielām.
[..]
5. pants
1. Lai izpildītu 3. panta b) punktā paredzētos pienākumus, dalībvalstis veic iepriekšēju izmeklēšanu attiecībā uz:
– visām II saraksta vielu tiešajām novadīšanām, lai ierobežotu šādas novadīšanas;
– šo vielu apglabāšanu vai izgāšanu apglabāšanas nolūkā, ja minētās [vielas] var radīt netiešu novadīšanu.
[..]
7. pants
Iepriekšējā izmeklēšanā, kas minēta 4. un 5. pantā, pārbauda attiecīgā apgabala hidroģeoloģiskos apstākļus, augsnes un augsnes apakškārtas iespējamo attīrīšanas spēju, kā arī piesārņojuma risku un gruntsūdeņu kvalitātes izmaiņas, ko varētu radīt novadīšana, un konstatē, vai vielu novadīšana gruntsūdeņos ir apmierinošs risinājums no vides viedokļa.”
6. Notekūdeņu direktīva nosaka:
“5. pants
1. Šā panta 2. punktā paredzētajiem mērķiem dalībvalstis līdz 1993. gada 31. decembrim nosaka jutīgās zonas atbilstīgi II pielikumā norādītajiem kritērijiem.
2. Dalībvalstis nodrošina, ka vēlākais līdz 1998. gada 31. decembrim visi komunālie ūdeņi [komunālie notekūdeņi] no aglomerācijām ar c.e. lielāku par 10 000, kas nonāk kanalizācijas sistēmās, pirms izvadīšanas jutīgajās zonās tiek pakļauti stingrākai [rūpīgākai] attīrīšanai, nekā noteikts 4. pantā.
[..]”
7. Nitrātu direktīva paredz:
“3. pants
1. Ūdeņus, ko ietekmē piesārņojums, un ūdeņus, ko varētu ietekmēt piesārņojums, ja netiek paredzēta darbība saskaņā ar 5. pantu, dalībvalstis identificē saskaņā ar I pielikumā izklāstītajiem kritērijiem.
2. Divu gadu laikā pēc šīs direktīvas paziņošanas dalībvalstis par īpaši jutīgām zonām nosaka visas pašu teritorijā zināmās zemes platības, kur nonāk saskaņā ar 1. punktu identificēti ūdeņi, kas veicina piesārņojumu. Sešu mēnešu laikā tās paziņo Komisijai par šo sākotnēji pieņemto sarakstu.
[..]
4. Dalībvalstis attiecīgi pārskata, vajadzības gadījumā groza vai papildina pieņemto jutīgo zonu sarakstu vismaz reizi četros gados, lai ņemtu vērā pārmaiņas un faktorus, kas nebija paredzēti laikā, kad tika pieņemts sākotnējais saraksta variants. Par katru saraksta grozījumu vai papildinājumu tās informē Komisiju sešu mēnešu laikā.
[..]”
III – Fakti
8. Šajā prasībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi norādītie Kopienu tiesību pārkāpumi, pirmkārt, attiecībā uz Atkritumu direktīvu, IVN grozījumu direktīvu un Gruntsūdeņu direktīvu, ir tieši saistīti ar intensīvu cūku audzēšanu (turpmāk tekstā – “cūku audzēšana”), ar kuru nodarbojas vietā ar nosaukumu “ El Pago de la Media Legua ” Vidusjūrā ietekošo Antas [ Antas ] un Agvas [ Aguas ] upju tuvumā, Veras [ Vera ] pašvaldības teritorijā, Almerijas [ Almería ] provincē (Andalūzijā); otrkārt, attiecībā uz Notekūdeņu direktīvu un Nitrātu direktīvu, šie pārkāpumi skar šīs cūku audzēšanas saimniecības tālāko apkārtni, un, proti, Veras pašvaldību un Ramblas de Mohakaras [ Rambla de Mojácar ] upes zonu.
9. Attiecīgā cūku audzēšanas saimniecība ir izveidota 1976. gadā, vēlāk tā ir paplašināta līdz tagadējam lielumam, un laika posmā, kas attiecas uz šo lietu, saimniecībā bija aptuveni 3400 dzīvnieku, to skaitā aptuveni 600 sivēnu. Saimniecībā ir ierīkota cementēta pazemes vircas tvertne ar 240 000 litru ietilpību. Ik pēc četrpadsmit dienām virca tiek izsmelta, ar cisternām aizvesta un izgāzta uz laukiem 80 ha platī bā, kas atrodas Las Alparatas de Mohakarā [ Las Alparatas de Mojácar ] un 5 ha platībā, kas atrodas Hara de la Verā [ Jara de la Vera ].
10. Attiecībā uz cūku audzēšanu izvirzītie iebildumi galvenokārt ir saistīti ar nepatīkamu smaku, ko rada izgāztā virca un dzīvnieku līķu pūšana, kā arī apkārtnes, it īpaši tuvumā esošo upju un upju grīvu piesārņojumu.
11. Lietas dalībnieki ir vienisprātis par to, ka attiecībā uz cūku audzēšanas saimniecību nedz pirms tās darbības uzsākšanas, nedz pirms paplašināšanas netika piemērota ietekmes uz vidi novērtējuma procedūra (it īpaši ietekmes uz vidi novērtējuma procedūra vai hidroģeoloģiskā izpēte attiecībā uz iespējamo gruntsūdeņu piesārņošanu), ne arī saskaņā ar attiecīgiem tiesību aktiem paredzētā atļaujas saņemšanas un uzraudzības procedūra.
IV – Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā
12. Sakarā ar sūdzībām par piesārņojumu, kas saistīts ar cūku audzēšanu, Komisija 2000. gadā sāka izmeklēšanu. Tā kā Komisija konstatēja, ka Spānijas Karaliste attiecībā uz cūku audzēšanu un attiecīgo apgabalu ir pārkāpusi vairākas vides aizsardzības direktīvas, 2001. gada 18. janvārī tā nosūtīja Spānijas valdībai brīdinājuma vēstuli ar pieprasījumu divu mēnešu laikā sniegt paskaidrojumus par norādītajiem faktiem.
13. Pēc Spānijas valdības 2001. gada 20. jūnija vēstules, uzskatot, ka iesniegtie paskaidrojumi neļauj secināt, ka Spānijas Karaliste ir izpildījusi iepriekš minēto direktīvu prasības, Komisija 2001. gada 26. jūlijā nosūtīja Spānijas valdībai argumentētu atzinumu, kurā pārmeta tai ievadā (9) minēto direktīvu pārkāpumus un aicināja Spānijas Karalisti divu mēnešu laikā izpildīt savus pienākumus. Spānijas valdība atbildēja ar 2001. gada 4. oktobra vēstuli.
14. Uzskatot, ka Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, Komisija ar 2002. gada 15. novembra prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā reģistrēts 2002. gada 19. novembrī, cēla Tiesā prasību atbilstoši EKL 226. pantam.
15. Komisija lūdz Tiesu:
1) atzīt, ka,
a) nepieņemot pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu pienākumus, ko tai uzliek 4., 9. un 13. pants Direktīvā 75/442/EEK ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 91/156/EEK, neveicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka atkritumi no cūku audzēšanas saimniecības, kas atrodas vietā ar nosaukumu “ El Pago de la Media Legua ”, tiktu apglabāti vai reģenerēti, neapdraudot cilvēku veselību un neradot kaitējumu videi, ļaujot šai saimniecībai darboties bez atļaujas, kas nepieciešama atbilstoši šai direktīvai, un neveicot vajadzīgo periodisko kontroli šajās saimniecībās,
b) pirms šī projekta īstenošanas vai pārveidošanas, neveicot tā ietekmes uz vidi novērtējumu un tādējādi pārkāpjot 2. pantu un 4. panta 2. punktu Direktīvas 85/337/EEK sākotnējā vai ar Direktīvu 97/11/EK grozītajā redakcijā,
c) neveicot vajadzīgo piesārņojuma apdraudētā apgabala hidroģeoloģisko izpēti atbilstoši Direktīvas 80/68/EEK 3. panta b) punktam, 5. panta 1. punktam un 7. pantam,
d) nenodrošinot, ka Veras aglomerācijas komunālos notekūdeņus attīra atbilstoši Direktīvas 91/271/EEK 5. panta 2. punktam, proti, nenodrošinot rūpīgāku attīrīšanu salīdzinājumā ar to, kāda minēta šīs direktīvas 4. pantā, un
e) nenosakot Ramblu de Mohakaru [ Rambla de Mojácar ] par jutīgo zonu, tādējādi pārkāpjot Direktīvas 91/676/EEK 3. panta 1., 2. un 4. punktu,
Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek minētās direktīvas;
2) piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V – Par Atkritumu direktīvas pārkāpumu
A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti
16. Komisija iebilst, ka attiecīgā cūku audzēšanas saimniecība ražo lielu daudzumu atkritumu, īpaši vircu un dzīvnieku līķus. Tā kā nav citu attiecīgu Kopienu tiesību aktu, šiem atkritumiem ir piemērojama Atkritumu direktīva. Cūku audzēšanas saimniecībai nav izsniegta šīs direktīvas 9. pantā paredzētā atļauja – to pirmstiesas procedūrā ir atzinusi arī Spānijas valdība. Turklāt Spānijas valdība nav nodrošinājusi, ka iepriekš minētie cūku audzēšanas atkritumi tiek reģenerēti vai apglabāti atbilstīgi Atkritumu direktīvas 4. pantam. Spānijas valdība neapstrīd, ka atkritumu radītā smaka izraisa neērtības un ka šī smaka nekontrolēti izplatās cūku audzēšanas saimniecības apkārtnē. Turklāt nav sniegti pierādījumi par to, ka būtu notikusi direktīvas 13. pantā minētā kontrole.
17. Šajā gadījumā vircas izgāšana uz laukiem katrā ziņā nav tās izmantošana lauksaimniecībā, jo tas – kā atzīst Spānijas valdība – notiek ik pēc četrpadsmit dienām. Tas neatbilst labai lauksaimniecības praksei. Spānijas valdība nekad nav norādījusi, kas attiecīgajos laukos tiek audzēts. Pat tādā gadījumā, ja šie lauki tiktu apsaimniekoti, kopā ar vircu tiktu izvadīts pārāk daudz slāpekļa. Turklāt virca tiek izgāzta uz laukiem visu gadu neatkarīgi no lauksaimniecības kultūru veģetācijas periodiem.
18. Komisija atzīst, ka virca, kas atbilstīgi labai lauksaimniecības praksei šajā pašā lauku saimniecībā tiek izmantota kā mēslojums, var būt lauksaimniecības blakusprodukts, no kā saimniecība negrib “atbrīvoties” direktīvas nozīmē un kura tādēļ nav uzskatāma par atkritumiem. Tomēr šajā gadījumā vircu, lai no tās atbrīvotos, izgāž uz laukiem, kas atrodas attiecīgi divpadsmit vai trīs kilometru attālumā no saimniecības. Turklāt attiecībā uz dzīvnieku līķiem nekādā gadījumā nevar runāt par izmantošanu lauksaimniecībā.
19. Uz Spānijas valdības iebildumu, ka uz šo gadījumu var attiecināt Atkritumu direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto izņēmumu, Komisija atbild, ka nav citu attiecīgu Kopienu tiesību aktu un tādēļ izņēmumu nevar piemērot. Jebkādi valstu tiesību akti pat vispārīgā nozīmē nav “citi normatīvie akti” iepriekš minētās normas nozīmē, un cita starpā šie Spānijas valdības minētie noteikumi neatbilst direktīvā paredzētajām prasībām.
20. Apvienotās Karalistes valdība piekrīt Komisijai jautājumā par to, ka ir notikuši Atkritumu direktīvas pārkāpumi, bet šajā sakarā pamatojas uz nedaudz atšķirīgu jēdziena “atkritumi” juridisko analīzi. Tā uzskata, ka vircas izgāšana uz lauksaimniecībā izmantojamiem laukiem kā tradicionāla mēslošanas metode principā nav atbrīvošanās no atkritumiem Atkritumu direktīvas 1. panta a) punkta nozīmē. Virca ir lauksaimniecības blakusprodukts, no kura saimniecība negrib atbrīvoties jēdziena “atkritumi” nozīmē, ja ir skaidrs, ka virca tiek tālāk izmantota lauksaimniecībā kā mēslojums, un nav būtiski, vai tas notiek tajā pašā lauku saimniecībā vai uz tās apkārtnē esošajiem laukiem. Ja tomēr – kā šajā gadījumā – virca tiek izgāzta tik lielos daudzumos, turklāt arī ziemā un pat uz atmatām, tas neatbilst mēslošanai labas lauksaimniecības prakses nozīmē un tādēļ ir uzskatāms par atbrīvošanos no atkritumiem.
21. Spānijas valdība neapstrīd [apgalvojumu par] smakas radītajām neērtībām. Tomēr tā uzskata, ka Atkritumu direktīva nav piemērojama tādām saimniecībām, par kādu ir strīds. Spānijas valdība norāda, ka vircas izgāšana uz lauksaimniecībā izmantojamiem laukiem ir pārbaudīta mēslošanas metode un tādēļ nav uzskatāma par atkritumu apglabāšanu direktīvas 1. panta a) punkta nozīmē. Turklāt tā apstrīd, ka dienā saražotais dzīvnieku kūtsmēslu daudzums ļauj secināt, ka virca tiek izgāzta uz laukiem pārmērīgi lielos daudzumos. Lauku mēslošana ar vircu pavasaros ir sevišķi lietderīga, jo augsne īpaši labi izmanto barības vielas; vircas izgāšana uz atmatām sagatavo augsni turpmākiem lauku apstrādes periodiem.
22. Spānijas valdība pakārtoti norāda – ja Tiesa atzīs, ka Atkritumu direktīva principā ir piemērojama, tad var piemērot 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto izņēmumu. Nitrātu direktīva ir “cits normatīvs akts” šīs normas nozīmē, jo šī direktīva reglamentē vides piesārņošanu ar lauksaimnieciskas izcelsmes nitrātiem un vircas izgāšanas rezultātā laukiem izraisītais ekoloģiskais kaitējums ir arī iespējamā gruntsūdeņu piesārņošana ar nitrātiem. Starp citu, izņēmums ir piemērojams arī tādos gadījumos, ja ir pieņemti attiecīgi valsts tiesību akti. Spānijā tādi akti ir, jo šai lauku saimniecībai ir piemērojami dažādi Spānijā izdoti tiesību akti par atkritumiem.
B – Vērtējums
1. Par Atkritumu direktīvas piemērojamību
23. Iekams ir iespējams sīki izvērtēt, vai ir notikuši Komisijas norādītie Atkritumu direktīvas 4., 9. un 13. panta pārkāpumi, vispirms jāatbild uz jautājumu, vai un ciktāl attiecībā uz vielām, par kurām ir jautājums šajā tiesvedībā – konkrēti, vircu un dzīvnieku līķiem kā “atkritumiem” – ir piemērojama Atkritumu direktīva.
a) Par atkritumu kvalifikāciju saskaņā ar jēdzienu “atkritumi” Atkritumu direktīvas nozīmē
24. Atkritumu direktīvas 1. panta a) punkta pirmā daļa nosaka – “atkritumi” ir “jebkura viela vai priekšmets, kas iekļauts I pielikumā noteiktajās kategorijās, no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties”.
25. Kā jau Tiesa ir atzinusi, minētajā pielikumā, kā arī Eiropas Atkritumu katalogā [ European Waste Catalogue (EWC) ], kurā ar kodu 020106 ir minēti “Dzīvnieku ekskrementi, urīns un kūtsmēsli”, šī definīcija ir papildināta, sniedzot vielu un priekšmetu sarakstu, ko var kvalificēt kā atkritumus, un līdz ar to tam ir tikai orientējošs raksturs (10) .
26. Tādējādi saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vielu un priekšmetu kā atkritumu kvalifikācija minētās direktīvas nozīmē patiesībā izriet no tā, ka īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai viņš ir spiests atbrīvoties no attiecīgajām vielām un priekšmetiem. Jēdziena “atkritumi” piemērošanas joma tātad ir atkarīga no vārda “atbrīvoties” nozīmes (11) .
27. Kā pareizi norādījusi Apvienotās Karalistes valdība, šajā sakarā jākonstatē, ka no apstākļa, ka attiecībā uz vielu, piemēram, vircu, piemēro kādu no Atkritumu direktīvas II B pielikumā minētajām procedūrām, piemēram, minētā pielikuma R10. [punktā] norādīto procedūru – “izklāšana uz zemes, kas var radīt labumu lauksaimniecībai vai ekoloģiskus uzlabojumus, tostarp kompostēšana [komposta veidošana] un citi bioloģiskas pārveides procesi” (12) – nevar automātiski secināt, ka notiktu “atbrīvošanās” un tādēļ šī viela būtu atkritumi (13) . Tieši otrādi, vielas izmantošana minētajā veidā jāuzskata par “izmantošanu” šīs direktīvas nozīmē, ja un ciktāl tā attiecas uz vielu kā “atkritumiem” (14) .
28. Jautājums par to, vai īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai viņš ir spiests atbrīvoties no kādas vielas, un līdz ar to šī viela ir atkritums, jāvērtē, ņemot vērā visus apstākļus, turklāt jāievēro Atkritumu direktīvas mērķis un jāpievērš uzmanība tam, lai netiek nelabvēlīgi ietekmēta tās darbības efektivitāte (15) . No judikatūras izriet vairāki norādījumi saistībā ar attiecīgo vērtējumu jeb šī vērtējuma kritēriji.
29. Kā pamatojumu tam, ka īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai viņš ir spiests atbrīvoties no kādas vielas, Tiesa cita starpā ir atzinusi apstākli, ka izmantotā viela ir ražošanas pārpalikums, t.i., izstrādājums, kurš nav ražots ar mērķi to vēlāk izmantot (16) .
30. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ja vērtējums attiecas uz vielu, kas rodas tādas ražošanas metodes izmantošanas rezultātā, kas tieši nav paredzēta tās ieguvei, tad vērtējums var būt tāds, ka šī viela faktiski nav atlikums, bet gan blakusprodukts, no kura saimniecība negrib “atbrīvoties”, bet ko tā zināmos apstākļos, kas tai ir izdevīgi, vēlāk notiekošā procesā, bez iepriekšējas pārstrādes vēlas izmantot vai laist tirgū (17) .
31. Attiecībā uz dzīvnieku līķiem, izņemot cūkgaļu, kas paredzēta tālākai izmantošanai, proti, uzturam, šajā gadījumā acīmredzot jautājums ir tikai par cūku audzēšanas atlikumiem, kas gan saskaņā ar Spānijas valdības izteikumiem, gan novērojumiem netiek tālāk izmantoti. Tieši otrādi, šķiet, ka vienīgā dzīvnieku līķu izmantošanas iespēja var būt to apglabāšana (18), tāpēc jāpieņem, ka cūku audzēšanas saimniecības īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai viņam ir pienākums atbrīvoties no dzīvnieku līķiem, un tāpēc principā ir runa par “atkritumiem” Atkritumu direktīvas nozīmē.
32. Virca kā atkritumi ir kvalificējama atšķirīgi; pirmkārt, tā, bez šaubām, ir ražošanas atlikums no cūku audzēšanas un jebkurā gadījumā nav tās (primārais) mērķis, bet to var izmantot kā mēslojumu lauksaimniecībā un tādējādi uzskatīt par blakusproduktu, no kā uzņēmums negrib “atbrīvoties” atkritumu jēdziena nozīmē.
33. Tiesa ir pieļāvusi šādus argumentus attiecībā uz ražošanas blakusproduktiem, lai mazinātu ar to būtību saistīto neienesīgumu un nelabvēlīgo ietekmi, kā arī ņemtu vērā pienākumu plaši interpretēt jēdzienu “atkritumi”, bet ierobežojusi tos ar apstākļiem, kādos lietas, vielas vai izejvielas atkārtota izmantošana ir ne tikai varbūtība, bet tā ir noteikti iespējama bez iepriekšējas pārstrādes, notiekot nepārtrauktam ražošanas procesam (19) .
34. Ilustrācijai šeit jāmin spriedums lietā AvestaPolarit Chrome, kurā Tiesa norādīja atšķirību starp smilts un akmens atlikumiem, kas palikuši pāri, veicot šahtas izmantošanas rezultātā iegūtās rūdas bagātināšanas darbības, un kas bez iepriekšējās pārstrādes tiek izmantoti šahtas horizontālo eju nepieciešamai paaugstināšanai, no vienas puses, un citiem atlikumiem, no otras puses. Pirmos minētos atlikumus Tiesa kvalificēja kā blakusproduktus, uz ko Atkritumu direktīva neattiecas, jo tie kā vielas tiek izmantoti tieši profesionālajā kalnrūpniecībā un, tā kā to īpašniekam atlikumi, tieši pretēji, ir nepieciešami galvenā darbības veida veikšanai, tos nevar uzskatīt par vielu, no kuras viņš atbrīvojas vai ir nodomājis atbrīvoties (20) .
35. Ņemot vērā iepriekš minētās norādes judikatūrā, patiesi ir iespējami gadījumi, kad lauku saimniecībā radusies virca nav aplūkojama kā atkritumi minētās direktīvas nozīmē, un, proti, ar nosacījumu, ka ir sk aidri zināms, ka virca “bez iepriekšējas pārstrādes, turpinoties nepārtrauktam ražošanas procesam”, attiecīgi tiek izgāzta uz lauka kā mēslojums, radot labumu lauksaimniecībai (cita lietderīga izmantošana vispār netiek ņemta vērā).
36. Varētu, piemēram, iedomāties klasisku lauku saimniecību, kurā lauksaimniecības dzīvniekus galvenokārt baro ar lauku ražu un laukus savukārt mēslo ar šo dzīvnieku kūtsmēsliem, tātad pastāv ekoloģisks cikls, kā apgalvo to valstu valdības, kas iesaistītas šajā lietā, runājot par vircas izgāšanu: droši vien arī šajā gadījumā ir runa par dzīvnieku ekskrementu apglabāšanu, bet vienlaikus mēslojums veicina šīs lauku saimniecības patiesā mērķa sasniegšanu vai pat rada attiecīgo nosacījumu: mēslojums ir nepieciešams, lai sasniegtu lauku nepieciešamo ražību un līdz ar to varētu turēt lauksaimniecības dzīvniekus, vismaz noteiktā skaitā. Dabiskam ražošanas ciklam ir raksturīgi tieši tas, ka dažādi produkti ražošanas ķēdē, pat ja tie galvenokārt ir galvenās paredzētās ražošanas “blakusprodukti”, ir savstarpēji atkarīgi un tāpēc savstarpēji nepieciešami.
37. Man šķiet, ka šādā gadījumā var pieņemt, ka virca ir dzīvnieku audzēšanas blakusprodukts, kas līdzīgi kā iepriekš minētie kalnrūpniecības atlikumi, kas tiek izmantoti šahtu eju uzbēršanai, tiek izmantots pašai lauku saimniecības darbībai un nav uzskatāms par vielu, no kuras īpašnieks ir nodomājis atbrīvoties.
38. No otras puses, ja virca uz laukiem tiek izgāzta tādā daudzumā, kas pārsniedz labai lauksamniecības praksei atbilstošu mēslošanas daudzumu vai arī tiek izgāzta uz lauka, kuru mēslot nav nekādas vajadzības, jo tas vispār netiek apsaimniekots vai ir atstāts atmatā, tad tas varētu pamatot apgalvojumu, ka īpašnieks vēlas no vircas atbrīvoties.
39. Raugoties no šī aspekta, Tiesa attiecībā uz rūdas bagātināšanas atlikumiem šahtās konstatēja, ka, ja šahtu atlikumu izmantošana horizontālo eju uzbēršanai būtu “nepareiza”, tātad, ja šāda izmantošana, it īpaši drošības vai vides aizsardzības apsvērumu dēļ, būtu aizliegta un šahtu horizontālo eju uzbēršana un balstīšana būtu jāveic citādi, tad būtu jāpieņem, ka īpašnieks vēlas no šiem atlikumiem atbrīvoties un tie ir atkritumi (21) .
40. Šajā lietā ir runa par intensīvu cūku audzēšanu, kuras atlikumi – virca, tiek aizvesta uz attāliem laukiem un tur izgāzta. No lietas materiāliem izriet, ka vircas izgāšana notiek pastāvīgi, ik pēc divām nedēļām, un acīmredzot tieši ir atkarīga no tās rašanās cūku audzēšanas saimniecībā, turklāt neņemot vērā veģetācijas periodus vai gadalaiku. Nav iespējams droši konstatēt, vai attiecīgie lauki vispār tiek apsaimniekoti un vai mēslojums vispār vai vismaz noteiktos laika periodos ir nepieciešams. Jāpiebilst, ka Spānijas valdība nav apstrīdējusi, ka vismaz daļa no attiecīgajiem laukiem ir atmatas. Jebkurā gadījumā Spānijas valdība nav sniegusi nekādu informāciju, kas ļautu secināt, ka cūku audzēšanas saimniecība iegūst no šiem laukiem ražu vai ir nodomājusi to iegūt. Tādējādi nešķiet, ka virca tiek atkārtoti izmantota mēslojuma veidā, un to nekādā gadījumā nevar droši apgalvot.
41. Uzskatu, ka šajos apstākļos ir jāatzīst, ka attiecīgā cūku audzēšanas saimniecība ir nodomājusi atbrīvoties no vircas, un līdz ar to virca jākvalificē kā atkritumi Atkritumu direktīvas nozīmē.
42. Vēl jāuzsver, ka no apstākļa, ka viela tiek izmantota veidā, kas nerada kaitējumu videi vai neapdraud cilvēku veselību, nevar secināt, ka šī viela nav atkritumi. Vielas izmantošana, neradot apdraudējumu vai kaitējumu, protams, ir nozīmīga attiecībā uz direktīvā noteiktajiem pienākumiem, piemēram, attiecībā uz jautājumu, ciktāl pastāv atļaujas saņemšanas pienākums vai cik intensīvai jābūt kontrolei, bet pats šis apstāklis vēl neizslēdz to, ka ir runa par “atbrīvošanos” (22) .
43. Tādēļ šeit sīkāk jāaplūko jautājums, vai vircas izgāšana uz attiecīgajiem laukiem izraisa lauku pārmēslošanu ar slāpekli, vai tomēr neizraisa un, ņemot vērā Spānijas augsnes sastāvu, vai noteiktos apstākļos mēslošana ārpus veģetācijas periodiem vispār var būt lietderīga.
44. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jāsecina, ka gan dzīvnieku līķi, gan virca, par ko ir runa šajā lietā, Atkritumu direktīvas nozīmē ir atkritumi.
b) Par Atkritumu direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) daļā paredzēto izņēmumu
45. Vēl jāpārbauda, vai attiecīgie atkritumi saskaņā ar Atkritumu direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir izslēgti no tās piemērošanas jomas.
46. Šī norma vispārīgi attiecas uz “dzīvnieku līķiem”, kā arī “lauksaimniecības atkritumiem”, ja ir runa par “kūtsmēsliem un citām zemkopībā izmantojamām dabīgām, nekaitīgām vielām”.
47. Neapšaubu, ka principā šis izņēmums ir attiecināms, pirmkārt, uz cūku līķiem un, otrkārt, uz cūku vircu, par ko šajā lietā ir runa. Tomēr atbilstīgi šim izņēmumam Atkritumu direktīva neattiecas uz atkritumiem, “ja uz tiem attiecas citi normatīvie akti”. Tātad būtiski ir tas, vai attiecībā uz šiem atkritumiem pastāv atbilstīgi “citi normatīvie akti”.
48. Spānijas valdība ir atsaukusies, pirmkārt, uz Kopienu tiesību aktiem, proti, uz Nitrātu direktīvu, un, otrkārt, uz vairākiem valsts tiesību aktiem.
49. Saskaņā ar spriedumu lietā AvestaPolarit Chrome, “citi normatīvie akti” minētā izņēmuma nozīmē var būt gan īpaši Kopienu tiesību akti, gan arī attiecīgās valsts īpaši tiesību akti (23) .
50. Neatkarīgi no tā, vai ir runa par īpašu Kopienu vai valsts tiesisko regulējumu, nepietiek ar to, ka tas attiecas uz šiem atkritumiem tikai vienā aspektā. Tieši otrādi, attiecīgajam tiesiskajam regulējumam ir jāattiecas uz atkritumu “apsaimniekošanu” Atkritumu direktīvas 1. panta d) punkta nozīmē, tam jābūt ar tādu pašu mērķi un jānodrošina tāds vides aizsardzības līmenis, kas ir vismaz vienāds ar minētajā direktīvā noteikto (24) .
51. Attiecībā uz Spānijas valdības minēto Nitrātu direktīvu, kā jau Komisija ir pareizi norādījusi, jāatzīst, ka tās mērķis ir citāds nekā Atkritumu direktīvai un tā nereglamentē vircas vai dzīvnieku līķu apsaimniekošanu Atkritumu direktīvas 1. panta d) punkta (plašākajā) nozīmē. Nitrātu direktīva neparedz piesārņojošo uzņēmumu kontroli, bet gan tās vides novērtējuma veikšanu, kam šie uzņēmumi, iespējams, nodara kaitējumu. Šajā direktīvā nav paredzēts attiecīgs atļaujas saņemšanas pienākums uzņēmumiem, kas rada atkritumus. Nitrātu direktīvā paredzēto pienākumu izpildes pārbaude attiecas tikai uz attiecīgajiem ūdeņiem, bet ne uz Atkritumu direktīvas 4. pantā noteikto gaisa, augsnes, kā arī augu un dzīvnieku aizsardzību. Visbeidzot, Nitrātu direktīvā nav iekļauta norāde uz trokšņa un smakas radītajiem traucējumiem, kā arī nelabvēlīgu ietekmi uz lauku vidi [ainavu].
52. Spānijas valdība ir norādījusi uz Karaļa dekrētu Nr. 261/1996 un Karaļa dekrētu Nr. 324/2000 kā uz valsts tiesisko regulējumu, kas piemērojams vircai, tāpat – mutvārdu procesā – tā ir norādījusi uz diviem ministra rīkojumiem, kas izdoti attiecīgi 1980. gada 20. oktobrī un 2001. gada 22. februārī un kas pēc Spānijas ieskatiem attiecināmi uz dzīvnieku līķiem.
53. Jāatzīst, ka Spānijas valdība ir norādījusi tikai uz minēto tiesību aktu piemērojamību, bet nav tos iesniegusi Tiesai; tāpat tā nav izklāstījusi, ciktāl šie tiesību akti attiecas ne tikai uz vircas vai dzīvnieku līķu kā atkritumu atsevišķiem aspektiem, bet arī tieši uz to apsaimniekošanu Atkritumu direktīvas 1. panta d) punkta nozīmē un nodrošina šai direktīvai līdzvērtīgu vides aizsardzības līmeni. Spānijas valdība nav apstrīdējusi arī attiecīgo detalizēto Komisijas izmeklēšanu, pēc kuras Komisija secināja, ka nav pieņemti tādi valsts tiesību akti, kas atbilstu minētajiem kritērijiem.
54. Attiecībā uz Karaļa dekrētu Nr. 261/1996 saskaņā ar Spānijas sniegtajiem datiem runa ir par Nitrātu direktīvas transponēšanu attiecīgajā dalībvalstī; kā jau minēts 51. punktā, pati Nitrātu direktīva nav tiesiskais regulējums, kas atbilstu Atkritumu direktīvas prasībām.
55. Spānijas valdība ir norādījusi, ka laikā, kurš jāņem vērā, izvērtējot, vai ir notikusi pienākumu neizpilde, Karaļa dekrēts Nr. 324/2000 vēl nebija stājies spēkā.
56. Spānijas valdība cita starpā ir norādījusi, ka saskaņā ar valsts tiesībām atšķirībā no Atkritumu direktīvas virca netiek kvalificēta kā atkritumi, un tas rada šaubas par to, vai valsts tiesībās vispār ir reglamentēta vircas kā atkritumu apsaimniekošana.
57. Attiecībā uz minētajiem ministra rīkojumiem, kuriem jābūt valsts tiesību aktiem Atkritumu direktīvas nozīmē, Spānijas valdība ir tikai norādījusi, ka tie ir izdoti cīņai pret cūku mēri un saskaņā ar ministra 2001. gada 22. februāra rīkojumu, izpildot atsevišķus nosacījumus, ir atļauts aprakt dzīvnieku līķus ar nedzēstu kaļķi pildītās bedrēs. Pēc šī īsā satura izklāsta jāsecina, ka šie rīkojumi nav tiesību akti, kas reglamentētu dzīvnieku līķu kā atkritumu apsaimniekošanu Atkritumu direktīvas nozīmē.
58. Šajā sakarā jāsecina, ka šajā lietā nav nedz īpaša Kopienu tiesiskā regulējuma, nedz īpaša valsts tiesiskā regulējuma, kas satura ziņā atbilstu Atkritumu direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) daļas prasībām.
59. Tādējādi šis izņēmums šajā lietā nav piemērojams. Tāpēc sīkāk nav jāaplūko arī Komisijas argumenti, saskaņā ar kuriem spriedums lietā AvestaPolarit Chrome būtu jāgroza tādējādi, lai tikai Kopienu tiesiskais regulējums izņēmuma nozīmē būtu uzskatāms par “citiem normatīviem aktiem.
c) Par Atkritumu direktīvas 4., 9. un 13. panta pārkāpumiem
60. Attiecībā uz Komisijas iebildumiem par to, ka attiecīgajai cūku audzēšanas saimniecībai nav nedz 9. pantā noteiktās nepieciešamās atļaujas, nedz tajā ir veiktas 13. pantā šādām saimniecībām paredzētās pastāvīgās pārbaudes, ir jānorāda, ka Spānijas valdība nav apstrīdējusi, ka šai cūku audzēšanas saimniecībai nav piemērota atļaujas saņemšanas procedūra atbilstīgi attiecīgajai direktīvai un tajā nav veikta nepieciešamā kontrole.
61. Šā iemesla dēļ un arī tādēļ, ka – kā jau iepriekš minēts – argumentam, ka Atkritumu direktīva uz šo gadījumu nav attiecināma, nevar piekrist, iebildums par Atkritumu direktīvas 9. un 13. pantā paredzēto valsts pienākumu neizpildi ir uzskatāms par pamatotu.
62. Komisija pārmet Spānijas Karalistei arī to, ka tā nav veikusi Atkritumu direktīvas 4. pantā paredzētos nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka cūku audzēšanas saimniecības radītie atkritumi, it īpaši virca un dzīvnieku līķi, tiek apglabāti vai reģenerēti, neradot kaitējumu cilvēku veselībai vai videi.
63. Spānijas valdība paskaidrojumos ir vienīgi apgalvojusi, ka virca nav atkritumi, bet tikpat kā nav paudusi savus argumentus attiecībā uz atsevišķiem iebildumiem. Tāpat tā vairākkārt ir apšaubījusi Komisijas dažādo norāžu pamatotību un pierādījumu vērtību attiecībā uz vircas un dzīvnieku līķu apglabāšanu un izmantošanu, ar ko pēdējā minētā pamato pienākumu neizpildi, tomēr kopumā tā nav apstrīdējusi šos faktus.
64. Spānijas valdība nav sniegusi argumentus attiecībā uz to, ka bedre dzīvnieku līķu apglabāšanai pēc Komisijas ieskatiem ir pārāk maza, un nav apstrīdējusi Komisijas iebildumu attiecībā uz to, ka cūku audzēšanas saimniecības apkaimē ir notikusi nekontrolēta dzīvnieku līķu apglabāšana, kas radījusi stipru smaku.
65. Tieši pretēji, Spānijas valdība daudzkārt ir pat atzinusi, ka vircas tāpat kā “citu organisku materiālu” izmantošana neizbēgami rada smaku.
66. Spānijas valdība tāpat nav apstrīdējusi, ka attiecīgais cūku daudzums ik dienas rada aptuveni 12 m 3
vircas un ik pēc divām nedēļām virca tiek izsmelta no bedres un izgāzta uz diviem zemesgabaliem ar kopējo platību 85 ha. No Spānijas valdības apgalvojumiem un lietas materiāliem neizriet, ka daļa vircas tiktu izmantota citādā veidā; tātad visa virca, kas rodas attiecīgajā cūku audzēšanas saimniecībā ar aptuveni 3400 dzīvniekiem, tiek izgāzta uz laukiem 85 ha platībā, turklāt visu gadu, kā arī neņemot vērā veģetācijas periodus un to, ka daļa no attiecīgajiem laukiem ir atmatas.
67. Spānijas valdības norāde uz labības audzēšanā plaši izmantoto metodi “ año y vez ”, kuras būtība ir lauka apstrādāšana tikai ik pēc diviem gadiem, varētu izskaidrot to, kāpēc daļa no laukiem ir neapstrādāti, vai arī to, ka, neraugoties uz šo stāvokli, lauki principā tiek apstrādāti, bet, manuprāt, šis arguments tomēr neatspēko Komisijas iebildumu, ka šī vircas izgāšana neatbilst labai lauksaimniecības praksei un lauki tiek pārmēsloti. Tas, ka saskaņā ar Junta de Andalucía
(Andalūzijas reģiona valdība) pieņemto Labas lauksaimniecības prakses kodeksu, uz kuru cita starpā atsaucas Komisija, mēslošana visu gadu ir aizliegta, vismaz būtu pretarguments apgalvojumam, ka šajā gadījumā ir runa par videi draudzīgu mēslošanas praksi, pat tādā gadījumā, ja šis kodekss nebūtu juridiski saistošs attiecībā uz cūku audzēšanas saimniecību.
68. Tāpat Spānijas valdība ir norādījusi, ka tā šobrīd veic pasākumus pret attiecīgo cūku audzēšanas saimniecību un paredz drīz to slēgt. Šajā sakarā jāuzsver, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpildes esamība jāvērtē, ņemot vērā stāvokli, kāds attiecīgajā dalībvalstī bija brīdī, kad beidzās argumentētajā atzinumā paredzētais termiņš, un ka vēlāk veiktas izmaiņas Tiesa nevar ņemt vērā (25) .
69. Visbeidzot, jāievēro, ka attiecīgā cūku audzēšanas saimniecība uzsāka darbību 1976. gadā un vismaz līdz argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa beigām Spānijas iestādes nav ziņojušas par attiecīgajiem tiesību aktiem atbilstīgiem pasākumiem, kas būtu vērsti pret attiecīgo cūku audzēšanas saimniecību.
70. Pat ņemot vērā Atkritumu direktīvas 4. pantā paredzēto dalībvalstu rīcības brīvību (26), iepriekš minēto iemeslu dēļ un sakarā ar to, ka Spānijas valdība nav iesniegusi pamatotus pretargumentus, Komisijas iebildums par šajā pantā noteikto pienākumu neizpildi ir atzīstams par pamatotu.
71. Tādējādi jāsecina, ka Spānijas Karaliste ir pārkāpusi Atkritumu direktīvas 4., 9. un 13. pantu.
VI – Par IVN direktīvas pārkāpumu
A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti
72. Otrs Komisijas pārmetums Spānijas Karalistei ir par to, ka pirms iepriekš minētā cūku audzēšanas saimniecības projekta īstenošanas, kā arī vēlākas pārveidošanas, neveicot ietekmes uz vidi novērtējumu, Spānijas Karaliste ir pārkāpusi IVN direktīvas 2. pantu un 4. panta 2. punktu tās sākotnējā redakcijā vai redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar IVN grozījumu direktīvu.
73. Komisija norāda, ka sakarā ar iespējamo cūku audzēšanas saimniecības kaitējumu videi, ņemot vērā saimniecības ievērojamo lielumu un novietojumu (it īpaši ūdeņu piesārņojumu un slikto smaku), vajadzēja veikt attiecīgā projekta iepriekšēju ietekmes uz vidi novērtējumu. Bet no Spānijas valdības atbildes izriet, ka attiecībā uz saimniecību nedz pirms saimniecības izveides, t.i., laika posmā pirms IVN grozījumu direktīvas stāšanās spēkā, tātad laikā, kad IVN direktīva bija piemērojama sākotnējā redakcijā, nedz pēc saimniecības paplašināšanas, tātad laikā, kad IVN grozījumu direktīvai jau vajadzēja būt transponētai, nav veikts ietekmes uz vidi novērtējums.
74. Spānijas valdība apstrīd šī pamata pieņemamību, pamatojoties uz to, ka Komisija nav skaidri norādījusi, uz kuru IVN direktīvas redakciju pārkāpums attiecas. Pakārtoti tā norāda, ka ir piemērojama šīs direktīvas grozītā redakcija, jo IVN grozījumu direktīva bija jātransponē līdz 1999. gada 14. martam un, kā izriet no argumentētā atzinuma, brīdis, kas jāņem vērā, izvērtējot, vai ir notikusi pienākumu neizpilde, ir 2001. gada 26. septembris.
75. Spānijas valdība norāda, ka attiecīgā cūku audzēšanas saimniecība neatbilst nosacījumiem attiecībā uz projektu IVN direktīvas grozītās redakcijas I pielikuma 17. punkta b) apakšpunkta nozīmē. Tāpat tiek norādīts, ka cūku audzēšanas saimniecība tika uzcelta 1976. gadā – laikā pirms Spānijas pievienošanās Eiropas Savienībai – un tikai kopš 1996. gada saistībā ar pašvaldībā iesniegtu atļaujas pieteikumu ar mērķi legalizēt saimniecības darbību, kā arī ļaut to paplašināt var runāt par ietekmes uz vidi novērtējuma problēmu saskaņā ar Andalūzijas likumu Nr. 7/1994. Piemērojot atļaujas izsniegšanas procedūru, ir sniegts ziņojums par negatīvu ietekmi uz vidi, kā rezultātā uzsākta soda uzlikšanas procedūra, kas var beigties ar uzņēmuma slēgšanu.
76. Komisija norāda, ka atsaukusies uz abām minētās direktīvas redakcijām, jo Spānijas valdība pirmstiesas procedūras gaitā nav norādījusi, kad attiecīgā cūku audzēšanas saimniecība ir uzcelta un kad – paplašināta. Tā ir tikai atbildējusi uz iebildumiem par saimniecības paplašināšanu un apgalvojusi, ka, pamatojoties uz iebildumu rakstā sniegto informāciju, pienākumu neizpildes esamība jāpārbauda saskaņā ar IVN direktīvu sākotnējā redakcijā, jo atļaujas pieteikums saimniecības darbībai ir iesniegts tikai 1999. gada 26. martā (nevis jau 1996. gadā), tomēr jāpieņem, ka paplašināšana notikusi jau zināmu laiku pirms minētās dienas.
77. Komisija tomēr pakārtoti izvirza iebildumu, kas balstīts uz IVN grozījumu direktīvas pārkāpumu, ja tiks atzīts, ka jāpiemēro šī direktīva.
78. Spānijas valdības argumentu par to, ka attiecībā uz cūku audzēšanas saimniecības paplašināšanu ir veikts ietekmes uz vidi novērtējums Andalūzijas likuma Nr. 7/1994 nozīmē, Komisija noraida, pamatojoties uz to, ka šis novērtējums, neievērojot attiecīgās prasības, ir veikts tikai pēc projekta pārveidošanas.
B – Par pieņemamību
79. Attiecībā uz Spānijas valdības iebildumu par pieņemamību, vispirms jākonstatē, ka tā nav Komisijai pārmetusi, ka pēdējā minētā tai nebūtu sniegusi nepieciešamos datus, lai sagatavotos aizstāvībai, kā šajā nolūkā prasīts parastā tiesvedībā sakarā ar pienākumu neizpildi (27) . It īpaši nepastāv nepieļaujamas atšķirības starp argumentēto atzinumu un prasības pieteikumu, līdz ar to strīda priekšmets nav grozīts vai paplašināts (28), jo Komisija gan argumentētajā atzinumā, gan prasības pieteikumā atsaucas gan uz IVN direktīvas sākotnējo redakciju, gan redakciju ar grozījumiem, kas izdarīti ar IVN grozījumu direktīvu.
80. Šajā gadījumā drīzāk jārunā par jautājumu, vai pats prasības pieteikums atbilst pieņemamības prasībām.
81. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru prasības pieteikumā, kas iesniegts atbilstoši EKL 226. pantam, par ko Tiesai jāpieņem nolēmums, Komisijai ir precīzi jānorāda iebildumi un vismaz kopsavilkuma veidā jāizklāsta tiesiskie un faktiskie apstākļi, ar kuriem šie iebildumi ir pamatoti. Tai ir sīki jānorāda fakti un apstākļi, no kuriem izriet pienākumu neizpilde, lai Tiesa varētu izšķirt prāvu, kuru ir ierosinājusi Komisija (29) .
82. Šajā gadījumā no prasības pieteikuma izriet, ka Komisija iebilst pret to, ka attiecīgā cūku audzēšanas saimniecība ir uzcelta un paplašināta, neveicot ietekmes uz vidi novērtējumu. Tāpat Komisija apgalvo, ka uzskata to par IVN direktīvas 2. un 4. panta pārkāpumu, lai gan tā atsaucas uz attiecīgās direktīvas sākotnējo “vai” grozīto reakciju, jo, kā pati apgalvo, nezina pārkāpuma izdarīšanas precīzu laiku.
83. Tādējādi, manuprāt, strīda priekšmets saistībā ar šo iebildumu prasības pieteikumā ir aprakstīts pietiekami [sīki], lai atbilstu pieņemamības nosacījumiem. Komisija acīmredzot prasa, lai Tiesa gan saistībā ar Direktīvas sākotnējo, gan grozīto redakciju pārbauda, vai, ņemot vērā Komisijas minētos apstākļus, ir pārkāptas Kopienu tiesības. Tāpēc vārds “vai” ir jāsaprot kā “un/vai”, un Komisija būtu varējusi atsevišķi iebilst pret ietekmes uz vidi novērtējuma neveikšanu pirms cūku audzēšanas saimniecības ierīkošanas kā IVN direktīvas sākotnējā redakcijā pārkāpumu un pēc tam ietekmes uz vidi novērtējuma neveikšanu pirms saimniecības paplašināšanas kā IVN direktīvas grozītajā redakcijā pārkāpumu, un neviens no šiem iebildumiem nebūtu nepieņemams. Ņemot vērā, ka trūkst laika norādes, viens no iebildumiem gan būtu nepamatots, jo šīs direktīvas nav piemērojamas vienlaicīgi.
84. Līdzīgi šajā gadījumā no pamatotības aspekta jāaplūko jautājumi par pienākuma neizpildes laiku un attiecīgās direktīvas redakcijas piemērojamību. Tāpēc Komisijas sniegta nepilnīga informācija attiecībā uz šiem jautājumiem radītu problēmas saistībā ar iebildumu pietiekamu pamatotību, nevis pieņemamību.
85. Cita starpā jāsecina, ka, ņemot vērā atbildētājas dalībvalsts argumentus, Komisijai tiesvedības gaitā ir tiesības atteikties no atsevišķiem iebildumiem vai ierobežot savu prasību, tāpat arī atbildētājai dalībvalstij tiesvedības gaitā ir tiesības neapstrīdēt Komisijas izvirzīta iebilduma pamatotību vai atzīt to. Tātad ir pieņemami, ka Komisija vēlāk, atbildot uz Spānijas valdības paskaidrojumiem, iebildumus par ietekmes uz vidi novērtējuma neveikšanu ir ierobežojusi, attiecinot tos tikai uz cūku audzēšanas saimniecības paplašināšanu, jo tas nav pretrunā ar atbildētājas dalībvalsts interesēm.
C – Par pamatotību
86. Komisija pārmet Spānijas Karalistei, ka tā nav izpildījusi pienākumu veikt attiecīgā projekta iepriekšēju ietekmes uz vidi novērtējumu, kas izriet no IVN direktīvas sākotnējā vai grozītajā redakcijā.
87. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, piemērojot tiesvedību sakarā ar pienākumu neizpildi, kas ierosināta saskaņā ar EKL 226. pantu, Komisijas uzdevums ir pierādīt, ka pienākumu neizpilde ir notikusi. Tai ir jāsniedz Tiesai viss nepieciešamais pamatojums, balstoties uz kuru Tiesa var pārbaudīt, vai ir notikusi pienākumu neizpilde, turklāt Komisija nevar balstīties uz pieņēmumiem (30) .
88. Lai pierādītu, ka ir notikusi kādā direktīvā paredzēta pienākuma neizpilde, vispirms jāpierāda, ka attiecīgie fakti ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
89. Pēc Komisijas ieskatiem, uz cūku audzēšanas saimniecības paplašināšanu laika ziņā attiecas IVN direktīva sākotnējā redakcijā, jo pieteikums par saimniecības darbības atļauju ir iesniegts 1999. gada 26. martā un saimniecības paplašināšana, kā zināms, ir notikusi jau pirms tam. Ja noteicošais būtu pats pieteikuma iesniegšanas datums, tad būtu jāpiemēro IVN direktīva grozītajā redakcijā.
90. Jākonstatē, ka Komisija nepārmet Spānijas Karalistei, ka tā vispār nav veikusi nepieciešamos pasākumus, lai projektiem, piemēram, attiecīgajai cūku audzēšanas saimniecībai, tiktu veikts ietekmes uz vidi novērtējums atbilstīgi attiecīgajai direktīvai sākotnējā vai grozītajā redakcijā. Pienākuma neizpildi tā pamato tieši ar apstākli, ka – kā tā uzsver atbildes rakstā, – attiecīgajai cūku audzēšanas saimniecībai pirms paplašināšanas
tiešām nav veikts ietekmes uz vidi novērtējums.
91. Tāpēc tieši saimniecības paplašināšanas laiks, nevis vēlākais pieteikuma iesniegšanas laiks, var būt noteicošais šī iebilduma pamatotības konstatēšanai.
92. Tomēr prasības pieteikumā Komisija ir norādījusi, ka tai nav zināms precīzs cūku audzēšanas saimniecības paplašināšanas laiks. Bet, pamatojoties uz Spānijas valdības izteikumiem iebildumu rakstā, Komisija savā atbildē ir konstatējusi, ka paplašināšana katrā ziņā ir notikusi pirms 1999. gada marta. Tā kā Spānijas valdība vēlāk šo apgalvojumu nav apstrīdējusi un par to būtiskus apsvērumus nav sniegusi, tad var pieņemt, ka šis apgalvojums ir pareizs.
93. IVN direktīvas grozītajā redakcijā transponēšanas termiņš ir 1999. gada 16. marts, tātad tikai pēc attiecīgās saimniecības paplašināšanas. Tādējādi ir jāpārbauda Komisijas iebilduma pamatotība saistībā ar IVN direktīvu sākotnējā redakcijā, un iebildums attiecībā uz IVN grozījumu direktīvu nav pamatots.
94. Tādējādi, kā ir konstatējusi arī Komisija, var pieņemt, ka cūku audzēšanas saimniecības paplašināšana ir notikusi kaut kad pirms 1999. gada marta. Tomēr nav apstrīdēts, ka šī paplašināšana ir notikusi, neveicot iepriekšēju
ietekmes uz vidi novērtējumu.
95. Tomēr man šķiet, ka tas nav pietiekams pierādījums tam, ka būtu noticis IVN direktīvas pārkāpums.
96. Šajā gadījumā rodas jautājums, vai Spānijas Karaliste ir izpildījusi Direktīvas 2. pantā noteikto pienākumu veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, pirms tiek dota atļauja, uz tiem projektiem, kuriem var būt nozīmīga ekoloģiskā ietekme, inter alia, to rakstura, izmēra vai atrašanās vietas dēļ, attiektos ietekmes uz vidi novērtējums.
97. Protams, šī pienākuma neizpilde – īpaši tāpēc, ka tas ir pienākums sasniegt noteiktu mērķi, – var būt atkarīga no konkrētā gadījuma (31) . Tomēr, ņemot vērā konkrēto gadījumu, var spriest par to, ka attiecīgā dalībvalsts nav veikusi visus vajadzīgos pasākumus.
98. Direktīvas 2. pants nosaka attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm nepārprotamu pienākumu atsevišķiem projektiem veikt ietekmes uz vidi novērtējumu. Tāpēc arī Tiesa ir atzinusi, ka, lai pierādītu, ka ir noticis šī panta pārkāpums, Komisija varētu norādīt, ka projektam, attiecībā uz kuru jārēķinās ar būtisku ietekmi uz vidi, nav veikts ietekmes uz vidi novērtējums, lai gan šo novērtējumu vajadzēja veikt (32) .
99. Tomēr tas attiecas uz gadījumu, kad dalībvalsts iestāde ir devusi atļauju projektam, neveicot pienācīgu ietekmes uz vidi novērtējumu (33) . Ja turpretī ietekmes uz vidi novērtējums nav veikts, piemēram, tādēļ, ka pretēji attiecīgās valsts tiesību aktiem nav iesniegts atļaujas pieteikums un projekts tiek īstenots nelikumīgi, tad, manuprāt, jābūt citiem apstākļiem, no kuriem izriet, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi Direktīvā noteiktos pienākumus.
100. Citiem vārdiem, no faktiskā stāvokļa nesaderīguma ar IVN direktīvā norādītajiem mērķiem – šajā gadījumā, pamatojoties uz faktu, ka attiecīgā cūku audzēšanas saimniecība tika paplašināta, neveicot iepriekšēju ietekmes uz vidi novērtējumu, lai gan atļaujas pieteikums vispār nebija iesniegts, – nevar automātiski secināt, ka attiecīgā dalībvalsts noteikti nav izpildījusi šajā tiesību aktā uzlikto pienākumu (34) . Lai pierādītu
šādas neizpildes esamību, vajadzētu pierādīt, piemēram, ka šis (nelikumīgais) stāvoklis, neiejaucoties kompetentām iestādēm un nepieņemot attiecīgos pasākumus, ir pastāvējis ilgu laika posmu (35) .
101. Šajā gadījumā Komisija nav varējusi pierādīt, kad konkrēti ir notikusi attiecīgās saimniecības paplašināšana, tāpēc nav iespējams precīzāk konstatēt, cik ilgi jau turpinās “nelikumīgais” stāvoklis un kādā mērā kompetentās iestādes ir vainojamas bezdarbībā. Spānijas Karalisti, piemēram, varētu vainot IVN direktīvas 2. pantā paredzēto pienākumu neizpildē, pamatojoties uz to, ka, lai gan kompetentās iestādes zināja par saimniecības nelikumīgo paplašināšanu vai, – pieņemot, ka iestādēm ir vismaz minimāls kontroles pienākums (neatkarīgi no Direktīvas 13. panta), – šīm iestādēm sakarā ar paplašinātās saimniecības ilgstošu darbību vai citiem apstākļiem tas bija jāzina, tās tomēr nav veikušas nekādus efektīvus pasākumus, lai sodītu par nelikumīgo paplašināšanu un attiecīgi veiktu vēlāku ietekmes uz vidi novērtējumu. Vēlreiz jāuzsver, ka Komisijas iebildums noteikti neattiecas uz iestāžu rīcību sakarā ar 1999. gada martā iesniegto pieteikumu dot atļauju paplašinātās cūku audzēšanas saimniecības darbībai, bet balstās tikai uz faktu, ka ietekmes uz vidi novērtējums noteikti nav veikts pirms šīs saimniecības paplašināšanas. Tomēr, kā jau iepriekš norādīju, tikai no šī apstākļa vien automātiski neizriet, ka Spānijas Karaliste nebūtu izpildījusi IVN direktīvas 2. pantā paredzētos pienākumus, jo nav skaidrs, cik lielā mērā šajā stāvoklī ir vainojamas dalībvalsts iestādes.
102. Tādējādi Komisija nav sniegusi pietiekamus juridiskus pierādījumus par IVN direktīvā, tās sākotnējā vai grozītajā redakcijā, noteikto pienākumu neizpildi. Tātad šis iebildums nav pamatots.
VII – Gruntsūdeņu direktīvas pārkāpums
A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti
103. Komisija uzskata, ka, neveicot attiecīgās cūku audzēšanas saimniecības apdraudētā apgabala iepriekšēju hidroģeoloģisko izpēti, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Gruntsūdeņu direktīvas 3. panta b) punkts, 5. panta 1. punkts un 7. pants.
104. Hidroģeoloģiskā izpēte bija vajadzīga, jo sakarā ar to, ka cūku audzēšanas saimniecība izgāž vircu uz lauksaimniecībā izmantojamiem laukiem, gruntsūdeņi attiecīgajā apgabalā, iespējams, tiek piesārņoti ar kaitīgām vielām. Komisija norāda, ka to pierāda atzinums, kas apstiprina augsnes caurlaidību.
105. Komisija savos paskaidrojumos tikai norāda, ka, iespējams, gruntsūdeņi tiek piesārņoti ar nitrātiem. Tā uzskata, ka nitrāts ir bīstama viela Gruntsūdeņu direktīvas nozīmē, jo uz to ir attiecināms II saraksta 3. punkts.
106. Spānijas valdība norāda, ka vircas izgāšana mēslošanas nolūkos nav pasākums Gruntsūdeņu direktīvā norādīto vielu apglabāšanai (Gruntsūdeņu direktīvas 5. panta otrais ievilkums), bet gan dzīvnieku ražošanas atlikumu izmantošana mēslošanas nolūkos.
107. Pat tad, ja būtu jāpiemēro Gruntsūdeņu direktīva, šajā gadījumā nebūtu runa par piesārņojumu ar kaitīgām vielām šīs direktīvas nozīmē, jo Komisijas minētais nitrāts nav norādīts minētās direktīvas II sarakstā. Starp citu, tā atsaucas arī uz ekspertu atzinumu, kurā izdarīts slēdziens, ka attiecīgā apgabala augsnes pārsvarā ir necaurlaidīgas.
B – Vērtējums
108. Ir jāpārbauda, vai Gruntsūdeņu direktīvā noteiktais pienākums veikt hidroģeoloģisko izpēti ir piemērojams faktiem, uz kuriem attiecas šī lieta.
109. Atbilstoši Gruntsūdeņu direktīvas 3. panta b) punktam dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai ierobežotu direktīvas II saraksta vielu ievadīšanu gruntsūdeņos, tādējādi izvairoties no ūdens piesārņošanas ar šīm vielām. Lai izpildītu šo pienākumu, dalībvalstis cita starpā veic iepriekšēju izmeklēšanu attiecībā uz “šo vielu apglabāšanu vai izgāšanu apglabāšanas nolūkā, ja minētās [vielas] var radīt netiešu novadīšanu”. Šīs iepriekšējās izmeklēšanas gaitā jāveic direktīvas 7. pantā paredzētā hidroģeoloģiskā izpēte.
110. Šī direktīvas uzliktā pienākuma piemērošanas nosacījums pirmām kārtām ir tas, ka ir runa par tādas vielas ievadīšanu, uz kuru attiecas Gruntsūdeņu direktīva. Pēc Komisijas ieskatiem šis nosacījums ir izpildīts, jo, atsaucoties uz atzinumu, Komisija norāda, ka attiecīgajā apgabalā gruntsūdeņi ir piesārņoti ar nitrātiem un nitrāts ir viela Direktīvas II saraksta 3. punkta nozīmē.
111. Šis punkts tomēr attiecas uz vielām, “kurām ir postoša iedarbība uz gruntsūdeņu garšu un/vai smaržu [..]”.
112. Tādējādi jākonstatē, ka arī Komisija nav apgalvojusi, ka nitrātiem ir postoša iedarbība uz gruntsūdeņu garšu un/vai smaržu.
113. Attiecībā uz otra veida vielām, kas norādītas II saraksta 3. punktā, proti, “savienojumiem, kas var izraisīt šādu vielu veidošanos šajos ūdeņos un padarīt tos nederīgus cilvēku patēriņam”, nav norādīts, ka nitrāts varētu izraisīt šādu vielu veidošanos. Turklāt piebilde “un padarīt tos nederīgus cilvēku patēriņam” nav jālasa atsevišķi no pārējā teikuma kā alternatīvas vielu kategorijas apraksts, kurā tad būtu iekļaujams nitrāts. Pirmkārt, alternatīvs uzskaitījums tādā gadījumā būtu izteikts citiem vārdiem, piemēram, lietojot vārdus “un/vai”, kā šajā pašā iepriekš minētajā teikumā. Otrkārt, būtu runa arī par sistēmai neatbilstīgu vispārēju vielu kategoriju, kas iekļauta II sarakstā un kā savienojums nosaukta vai precīzi aprakstīta. Tādēļ jāsecina, ka nitrāts nepieder pie vielām, uz kurām attiecas Komisijas minētais II saraksta 3. punkts.
114. Tāpat ļoti vispārīgi ir jāpieņem, ka lauksaimniecībā, kā zināms, īpaši bieži sastopamais un veselībai kaitīgais smagais metāls nitrāts būtu norādīts Direktīvas I vai II sarakstā, ja Gruntsūdeņu direktīva būtu attiecināma uz šo metālu.
115. Tieši attiecībā uz tiem faktiskajiem apstākļiem, uz kuriem šajā iebildumā norāda Komisija, proti, piesārņojumu ar nitrātiem, ko rada lauksaimniecība, drīzāk Nitrātu direktīva ir tas juridiskais instruments, kas paredzēts tieši šādiem faktiskajiem apstākļiem.
116. Tātad nav norādīts, ka šajā gadījumā būtu runa par vielas novadīšanu, kura ietilpst Gruntsūdeņu direktīvas piemērošanas jomā.
117. Turpinājumā jākonstatē, ka ar Direktīvu ir jānovērš vai jāierobežo “novadīšana” gruntsūdeņos (skat. Direktīvas septīto apsvērumu un 3. pantu), turklāt jēdziens “novadīšana” tiek aprakstīts kā “vielu ievadīšana gruntsūdeņos” (Direktīvas 1. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkts). Man tas šķiet ļoti neatbilstošs apraksts attiecībā uz vircas izgāšanu lauksamniecībā izmantojamos laukos un turklāt es apšaubu to tādēļ, ka Direktīvā nav nekādu norāžu, ka šī direktīva vispār attiektos uz šo darbību.
118. No tā, ka virca, kā norādīju iepriekš, ar atsevišķiem nosacījumiem ir kvalificējama kā “atkritumi” Atkritumu direktīvas nozīmē, nevar noteikti secināt, ka uz vircas izgāšanu var attiecināt “šo vielu apglabāšanu [..], ja minētās [vielas] var radīt netiešu novadīšanu” Gruntsūdeņu direktīvas 5. panta 1. punkta pirmā teikuma otrā ievilkuma nozīmē. Atkritumu direktīvas un Gruntsūdeņu direktīvas mērķi ir atšķirīgi, un nevar apgalvot, ka galvenā pazīme – “atbrīvoties”, kas ir pirmās minētās direktīvas atkritumu jēdziena raksturojuma pamatā, būtu identiska jēdzienam “apglabāšana” Gruntsūdeņu direktīvas 5. panta 1. punkta pirmā teikuma otrā ievilkuma nozīmē.
119. Visbeidzot, jāņem vērā arī tas, ka Atkritumu direktīvas kontroles un atļaujas došanas sistēma principā ir saistīta ar katru atsevišķu uzņēmumu, bet pienākums veikt iepriekšēju izmeklēšanu, kas noteikts Gruntsūdeņu direktīvas 5. panta 1. punkta pirmā teikuma otrajā ievilkumā, ir saistīts ar vispārēju vielu apglabāšanu.
120. Ja vircas izgāšanu kvalificētu kā tādu vispārēju apglabāšanu, tad, ievērojot konsekvenci, tas nozīmētu, ka attiecībā uz katru (vai vismaz pirmreizēju?) vircas izgāšanu lauksaimniecībā būtu nepieciešama attiecīgā apgabala iepriekšēja izmeklēšana, ieskaitot hidroģeoloģisko izpēti, neatkarīgi no vircas izgāšanas mērķa un apmēra un no lauku saimniecības veida. Šāds pienākums, manuprāt, būtu pārāk birokrātisks un absurds.
121. Ne velti Nitrātu direktīva, kas īpaši attiecas uz lauksaimniecības radīto piesārņojumu ar nitrātiem, galvenokārt paredz pasākumus, kas pārsniedz atsevišķu platību robežas un tiek veikti plašā teritorijā, piemēram, rīcības programmu īstenošana un vispārēji saistošu vai nesaistošu pasākumu pieņemšana.
122. Tādēļ uzskatu, ka Gruntsūdeņu direktīva neattiecas uz šo lietu, un līdz ar to secinu, ka Komisijas iebildums par to, ka, neveicot attiecīgo hidroģeoloģisko izpēti, šī direktīva ir pārkāpta, nav pamatots. Tāpēc nav jāaplūko citi jautājumi, piemēram, jautājums par attiecīgās augsnes caurlaidību.
VIII – Notekūdeņu direktīvas pārkāpums
A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti
123. Komisija pārmet Spānijas Karalistei, ka, pakļaujot Veras pašvaldības komunālos notekūdeņus tikai 4. pantā noteiktajai attīrīšanai un neveicot rūpīgāku attīrīšanu, tā nav izpildījusi Notekūdeņu direktīvas 5. panta 2. punktā noteiktos pienākumus.
124. Komisija norāda, ka komunālie notekūdeņi tika ievadīti Antas upē, kuru vajadzēja noteikt kā jutīgo zonu Notekūdeņu direktīvas 5. panta 1. punkta nozīmē kopā ar Notekūdeņu direktīvas II A pielikumu. Komisija pamato to ar ERM institūta atzinumu.
125. TECNOMA
institūta atzinumā ir norādīts, ka upes lejtecē atrodas dabīga lagūna, kurā ūdens ieplūst no Antas upes un kurā tiek izvadīti ūdeņi no Veras pašvaldības attīrīšanas iekārtām. Pēc Komisijas ieskatiem no šī atzinuma tāpat izriet, ka komunālie notekūdeņi netiek pietiekami attīrīti.
126. Turklāt, pamatojoties uz reģionālo iestāžu interneta mājas lapu datiem par iedzīvotājiem un tūristiem, Komisija ir aprēķinājusi vietējo cilvēka ekvivalentu (c.e.), kas būtiski pārsniedz 5. panta 2. punktā noteikto nepieciešamo aglomerāciju ar c.e., kas “lielāka par 10 000”.
127. Spānijas valdība apstrīd, ka viss Antas upes apgabals būtu jānosaka kā jutīgs. No tā, ka Antas piekrastes lagūna ir noteikta kā jutīga zona, automātiski neizriet, ka par jutīgu zonu jāatzīst viss upes baseins. Antas upi pārsvarā veido pazemes straumes, un sakarā ar dienas gaismas trūkumu eitrofikācija nevar notikt.
128. Turklāt Spānijas valdība ar dažādiem argumentiem apstrīd Komisijas aprēķināto cilvēka ekvivalentu. Tā uzskata, ka noteicošais nav 2003. gads, uz kuru attiecas Komisijas norādītie skaitļi, bet gan saskaņā ar argumentēto atzinumu – 2001. gads. Attiecīgajā apgabalā tolaik ir bijis daudz mazāks cilvēka ekvivalents, nekā aprēķinājusi Komisija.
B – Vērtējums
129. Komisijas iebildums ir balstīts uz to, ka Veras pašvaldības komunālie notekūdeņi pirms izvadīšanas Antas upē netiek pakļauti rūpīgākai attīrīšanai, nekā noteikts Notekūdeņu direktīvas 4. pantā.
130. Saskaņā ar Notekūdeņu direktīvas 5. panta 2. punktu šāda attīrīšana jānodrošina, tikai sākot ar 1998. gada 31. decembri, ja runa ir par notekūdeņiem, kas tiek novadīti jutīgajās zonās un nāk no kanalizācijas aglomerācijās, kas lielākas par 10 000 c.e.
131. Attiecībā uz nosacījumu, ka izvadīšana notiek jutīgā zonā, nav apstrīdams, ka Spānijas Karaliste Antas upi, kurā pēc Komisijas sniegtajiem datiem, tiek novadīti Veras pašvaldības komunālie notekūdeņi, nav noteikusi par jutīgu zonu Notekūdeņu direktīvas 5. panta 1. punkta nozīmē.
132. Tomēr šajā gadījumā nav svarīgi, vai pati Antas upe ir noteikta kā jutīga zona vai, kā uzskata Komisija, to vajadzēja noteikt kā šādu zonu.
133. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Notekūdeņu direktīvas 5. panta 2. punktā noteiktais pienākums kanalizācijas notekūdeņus pirms izvadīšanas pakļaut rūpīgākai attīrīšanai attiecas arī uz gadījumu, kad notekūdeņi tiek izvadīti tieši jutīgajā zonā (36) .
134. Antas upe, kurā tiek ievadīti notekūdeņi no Veras pašvaldības attīrīšanas stacijas, ietek Antas piekrastes lagūnā, kuru Spānijas Karaliste neapstrīdami ir noteikusi par jutīgu zonu Notekūdeņu direktīvas 5. panta 1. punkta nozīmē. Līdz ar to Veras pašvaldības notekūdeņi netieši tiek izvadīti jutīgā zonā.
135. Savukārt, kas attiecas uz aglomerāciju, kas lielāka par 10 000 c.e., kas ir otrs nosacījums attiecībā uz rūpīgāku attīrīšanu, tad, kā izriet no Notekūdeņu direktīvas 2. panta 6. punkta, nosakot cilvēka ekvivalentu, būtisks ir bioloģiski attīrāmo notekūdeņu daudzums, kas atspoguļo pieņemtu vidējo ūdens piesārņojumu uz vienu iedzīvotāju.
136. Tā kā Notekūdeņu direktīvā norādītās aglomerācijas ir saistītas ar noteiktu piesārņojumu (37), aprēķinot šos ekvivalentus attiecībā uz iedzīvotāju skaitu, ir jāņem vērā tikai tie iedzīvotāji, kuru radītie notekūdeņi tiek ievadīti attīrīšanas iekārtā. Tātad ir jāaprēķina, cik personu faktiski uzturas apgabalā, no kura ūdeņi ieplūst attīrīšanas iekārtā, un nav svarīgi, vai šīs personas ir reģistrētas kā attiecīgās pašvaldības teritorijas iedzīvotāji.
137. Tātad Komisijai ir tiesības iekļaut aprēķinos arī personas, kas uzturas Veras pašvaldības teritorijā, piemēram, kā tūristi.
138. Turklāt, aprēķinot cilvēka ekvivalentu, Komisija var ņemt vērā iedzīvotāju skaitu laikā, kad iebrauc visvairāk tūristu, jo saskaņā ar Notekūdeņu direktīvas 4. panta 4. punktu c.e. izteikto daudzumu aprēķina, balstoties uz “lielāko vidējo nedēļas daudzumu, kas nonāk attīrīšanas iekārtās gada laikā”.
139. Attiecībā uz konkrēto c.e. Veras pašvaldībā Spānijas valdība apstiprina, ka 2001. gadā Verā bijuši 7664 un Antā – 2844 (pastāvīgie) iedzīvotāji. Tāpēc nav svarīgi, ka Komisija attiecībā uz šo skaitli balstās uz 2003. gada statistikas rādītājiem. Turklāt Spānijas valdība gan ir minējusi, ka nav pierādīts, ka Anta atrodas Veras pašvaldības teritorijā, taču nav to apstrīdējusi pēc būtības. Tādēļ drīkst pieņemt, ka attiecīgā aglomerācija ir lielāka par 10 000 c.e.
140. Turklāt Komisija ir aprēķinājusi (lai gan, balstoties uz 2003. gada statistikas rādītājiem), ka attiecīgajā apgabalā uzturas vēl vairāk nekā 9000 personu, kuras Veras pašvaldības teritorijā dzīvo viesnīcās, kempingos, brīvdienu dzīvokļos, otrajās dzīvesvietās un apbūves gabalos.
141. Attiecībā uz šiem datiem jākonstatē, ka Spānijas valdība apstiprina, ka pansijās ir 43 vietas un viesnīcās – 659 vietas. Turklāt saskaņā ar Komisijas iesniegtajiem dokumentiem vietējais kempings var uzņemt 2700 personas.
142. Pat tādā gadījumā, ja, – kā norādījusi Spānijas valdība – daži Komisijas norādītie apbūves gabali neietilpst tajā pašvaldības teritorijas daļā, uz ko attiecas šī lieta, un daļa iedzīvotāju, kuriem ir divas dzīvesvietas, ir ierēķināta divas reizes, manuprāt, pieņemot lielāku nenoteiktības faktoru, pati Komisija ir sniegusi pierādījumu, ka attiecībā uz Veras pašvaldību katrā ziņā ir jāņem vērā aglomerācija, kas lielāka par 10 000 c.e., un tā nav jāprecizē sīkāk Notekūdeņu direktīvas 4. panta 2. punkta nozīmē.
143. Tā kā Veras pašvaldības notekūdeņi, kuras aglomerācija ir lielāka par 10 000 c.e., netieši tiek ievadīti jutīgā zonā, tos vajadzētu pakļaut rūpīgākai attīrīšanai, nekā noteikts Direktīvas 4. pantā, jo šis pienākums saskaņā ar Notekūdeņu direktīvas 4. panta 2. punktu ir spēkā, sākot no 1998. gada 31. decembra.
144. Spānijas valdība nav apstrīdējusi, ka attiecīgajiem notekūdeņiem netiek veikta šāda rūpīgāka attīrīšana, bet, tieši otrādi, ir norādījusi, ka ir pieprasījusi sabiedrībai, kurai pieder attiecīgā attīrīšanas iekārta, pētījumu, bet tas vēl nav saņemts.
145. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, nākas secināt, ka Komisijas ceturtais iebildums ir pamatots.
IX – Nitrātu direktīvas pārkāpums
A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti
146. Komisijas piektais iebildums ir, ka, nenosakot Ramblu de Mohakaru par jutīgo zonu, lai gan šī apgabala notekūdeņi tiek novadīti Antas upes piekrastes lagūnā, kas noteikta par jutīgo zonu, Spānijas Karaliste ir pārkāpusi Nitrātu direktīvas 3. panta 1., 2. un 4. punktu.
147. Spānijas valdības iebildumu par šī pamata nepieņemamību Komisija noraida, pamatojoties uz to, ka, pirmkārt, šim pamatam argumentētajā atzinumā ir veltīta vesela lappuse un, otrkārt, non bis in idem
princips Kopienas tiesvedībai sakarā ar pienākumu neizpildi nav piemērojams vispār vai šajā gadījumā katrā ziņā nav atbilstīgs.
148. Komisija atkārtoti pamato šo iebildumu ar ERM
institūta pētījumu, no kura izriet, ka attiecīgos ūdeņos ir notikusi eitrofikācija un ir augsta nitrātu koncentrācija. Tā norāda, ka no Nitrātu direktīvas I pielikuma izriet, ka nav nepieciešams nitrātu piesārņojums, kas lielāks par 50 mg/l, lai noteiktu attiecīgo apgabalu par īpaši apdraudētu, jo pietiek ar pieņēmumu, ka gruntsūdeņi varētu saturēt šādu nitrātu daudzumu. Pēc Komisijas ieskatiem tas pats attiecas uz eitrofikācijas kritēriju. Tā atsaucas uz institūta Instituto Geológico y Minero de España
datiem, no kuriem izriet, ka Baho Almansoras [ Bajo Almanzora ] hidroģeoloģiskā vienība 06.06 satur nitrātu piesārņojumu, kas lielāks par 50 mg/l. Komisija uzskata, ka nitrātu piesārņojums ir lauksaimnieciskas izcelsmes, ko apstiprina šī institūta 1999. gada publikācija par gruntsūdeņu kvalitāti un piesārņojumu, kura attiecas uz 1982.–1993. gadu.
149. Spānijas valdība uzskata, ka iebildums par Nitrātu direktīvas pārkāpumu nav pieņemams divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tādēļ, ka argumentētajā atzinumā, norādot uz iespējamiem prasījumiem, Nitrātu direktīva ir minēta tikai pakārtoti saistībā ar IVN direktīvu. Otrkārt, tādēļ, ka pirms šīs prasības celšanas tai ir iesniegta Komisijas brīdinājuma vēstule citā lietā sakarā ar pienākumu neizpildi, kurā ietverts tas pats iebildums un saistībā ar kuru Komisija ir pārkāpusi non bis in idem principu.
150. Pakārtoti Spānijas valdība apstrīd Komisijas norādīto nitrātu piesārņojuma apjomu, kā arī tā lauksaimniecisko izcelsmi, kuru nepierāda daudzos aspektos nepietiekami kvalitatīvais ERM institūta pētījums. Baho Almansora, uz ko attiecas Komisijas minētā 1999. gada publikācija, nav salīdzināma ar apgabalu, par kuru ir runa šajā gadījumā. Antas un Agvas upju baseini no hidroģeoloģiskā aspekta ir atdalīti no Baho Almansoras apgabala un atrodas pārsvarā tūrisma mērķiem izmantotā zonā.
1. Vērtējums
a) Par pieņemamību
151. Vispirms jāaplūko arguments, ka šis iebildums nav pieņemams, jo tas nav minēts argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā.
152. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru iebildumi, kas vēlāk tiek izvirzīti prasības pieteikumā, precīzi jānorāda arī argumentētajā atzinumā. Tas ir nepieciešams, lai pirms tiesvedības sākšanas precīzi norobežotu prāvas priekšmetu un nodrošinātu, ka dalībvalsts, kas ir lietas dalībniece, saņem precīzu informāciju par iebildumiem, kas pret to izvirzīti, un, iekams Komisija vēršas Tiesā, var novērst iebildumos norādītos Līguma pārkāpumus vai arī izmantot savas tiesības aizstāvēties (38) .
153. Kaut arī argumentētā atzinuma teksts principā atbilst prasības pieteikuma tekstam (39), tas, ka argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā iebildums nav minēts, vēl nepadara šo prasību par nepieņemamu, ja attiecīgajai dalībvalstij no minētā dokumenta pārējā satura ir skaidri saprotams, ka iebildums ir izvirzīts tieši pret šo dalībvalsti. Tādā gadījumā dalībvalsts var izmantot savas tiesības uz aizstāvēšanos.
154. Iepriekš minētais attiecas uz šo gadījumu, jo, kā ir norādījusi arī Spānijas valdība, argumentētajā atzinumā iebildumam par Nitrātu direktīvas pārkāpumu Komisija ir veltījusi gandrīz veselu lappusi un turklāt norādījusi šo iebildumu titullapā, kā arī ievadā. Tātad no argumentētā atzinuma kopējā satura nepārprotami izriet, ka Komisija cita starpā vēlējās izvirzīt arī iebildumu par šo pārkāpumu.
155. Spānijas valdība ir norādījusi, ka ir pārkāpts non bis in idem princips, kas aizliedz vienai personai sakarā ar vienu nelikumīgu rīcību viena tiesiskā labuma aizsardzībai piemērot sodu vairākkārt (40) . Šajā sakarā, pirmkārt, tāpat, kā to darījusi Komisija, ir jānorāda, ka saskaņā ar EKL 226. pantu prasība sakarā ar pienākumu neizpildi tikai rada objektīvu konstatējumu par to, ka dalībvalsts atkarībā no stāvokļa, kāds ir laikā, kurš jāņem vērā, veicot vērtējumu, nav izpildījusi Līgumā noteiktos pienākumus (41) . Tādējādi pašai šai tiesvedībai nav sankcijas rakstura, tāpēc jau šī iemesla dēļ nevaru uzskatīt, ka non bis in idem
princips šajā sakarā būtu piemērojams (42) . Turklāt cita tiesvedība sakarā ar pienākumu neizpildi, kas sākta pēc šīs prāvas, nevar izraisīt šīs tiesvedības nepieņemamību.
156. Tādējādi Komisijas izvirzītais piektais pamats ir pieņemams.
B – Par pamatotību
157. Saskaņā ar Nitrātu direktīvas 3. panta 2. punktu dalībvalstis par īpaši jutīgām zonām nosaka visas pašu teritorijā zināmās zemes platības, kur nonāk saskaņā ar 3. panta 1. punktu identificēti piesārņoti ūdeņi.
158. Nosakot šos ūdeņus, dalībvalstis piemēro Direktīvas I pielikumā paredzētos kritērijus. Saskaņā ar šiem kritērijiem ūdeņi ir atzīstami par piesārņotiem, ja gruntsūdeņu nitrātu saturs ir vairāk par 50 mg/l vai ja saldūdens krātuves, estuāra ūdeņi, piekrastes ūdeņi vai jūras ūdeņi ir eitroficēti. Tomēr gan saskaņā ar Nitrātu direktīvas 3. panta 1. punktu, gan I A pielikuma 2. punktu ne tikai jau esošs piesārņojums, bet arī attiecīgās zonas ūdeņu piesārņojuma iespējamība var radīt pienākumu noteikt zonu par jutīgu.
159. Tātad Spānijas valdības argumenti attiecībā uz konkrēto nitrātu saturu nav pietiekami, lai atspēkotu Komisijas iebildumu. Turklāt nākas konstatēt, ka Antas piekrastes lagūna, kura, kā norādījusi Komisija, novada ūdeņus no Ramblas de Mohakaras apgabala, ir noteikta par jutīgo zonu Notekūdeņu direktīvas nozīmē, un, proti, kā norādījusi Spānijas valdība, sakarā ar nitrātu piesārņojuma un eitrofikācijas risku.
160. Taču pat tad, ja balstās uz to, ka Antas piekrastes lagūnas ūdeņi tiktāl atbilst kritērijiem, lai veiktu Nitrātu direktīvas I pielikumā paredzēto ūdeņu kvalifikāciju, tad, kā izriet no Tiesas sprieduma lietā Standley, Komisijai ir jāpierāda, ka būtisks šo ūdeņu piesārņojuma avots ir lauksaimniecība (43) .
161. Attiecībā uz ERM
institūta pētījumu, tajā nav slēdziena par Antas piekrastes lagūnas piesārņojuma lauksaimniecisko izcelsmi. Gluži pretēji, šajā pētījumā, uz kuru šajā tiesvedībā norādījusi arī Komisija, kā viens no ūdeņu piesārņojuma iemesliem ir norādīti intensīvie tūrisma pasākumi šajā apgabalā. Pirmkārt, arī Komisijas minētā 1999. gada publikācija attiecas uz Baho Almansoru, kuras hidroģeoloģisko nozīmīgumu attiecībā uz Antas piekrastes lagūnu ir apstrīdējusi Spānijas valdība; otrkārt, šajā publikācijā, kas attiecas uz 1982.–1993. gadu, lauksaimniecība tikai vispārīgi ir minēta kā iespējamais gruntsūdeņu piesārņojuma iemesls un, pamatojoties uz to, nevar konstatēt, ka lauksaimnieciskas izcelsmes slāpekļa savienojumu pievadīšana būtiski veicinātu Antas upes piekrastes lagūnas zonas esošo piesārņojumu.
162. Tā kā turklāt jāņem vērā, ka dalībvalstīm attiecībā uz ūdeņu kvalifikāciju 3. panta 1. punkta nozīmē ir jāpiešķir lielāka rīcības brīvība (44), tad, pamatojoties uz iepriekšējo izklāstu, jāsecina, ka Komisija nav sniegusi pietiekamus juridiskus pierādījumus tam, ka Rambla de Mohakara novada notekūdeņus ūdeņos, kas Nitrātu direktīvas 3. panta 1. punkta nozīmē kopā ar I pielikumu būtu piesārņoti un tādēļ tos būtu vajadzējis noteikt par jutīgu zonu.
163. Tātad Komisijas iebildums par to, ka Spānijas Karaliste, nenosakot Ramblu de Mohakaru par jutīgu zonu, ir pārkāpusi Nitrātu direktīvas 3. pantu, nav pamatots.
X – Tiesāšanās izdevumi
164. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs un, ņemot vērā abu lietas dalībnieku argumentu pierādījumu vērtības esamību vai neesamību, ierosinu piespriest katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus pašam.
165. Saskaņā ar 69. panta 4. punktu Apvienotā Karaliste kā persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
XI – Secinājumi
166. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, iesaku Tiesai:
1) atzīt, ka,
– nepieņemot pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu pienākumus, ko tai uzliek 4., 9. un 13. pants Direktīvā 75/442/EEK ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 91/156/EEK, neveicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka atkritumi no cūku audzēšanas saimniecības, kas atrodas vietā ar nosaukumu “ El Pago de la Media Legua ”, tiktu apglabāti vai reģenerēti, neapdraudot cilvēku veselību un neradot kaitējumu videi, ļaujot šai saimniecībai darboties bez atļaujas, kas nepieciešama atbilstoši šai direktīvai, un neveicot vajadzīgo periodisko kontroli šajā saimniecībā,
– nenodrošinot, ka Veras pašvaldības komunālie notekūdeņi atbilstoši Direktīvas 91/271/EEK 5. panta 2. punktam tiek pakļauti rūpīgākai attīrīšanai par 4. pantā minēto,
– Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek minētās direktīvas;
2) pārējā daļā prasību noraidīt;
3) Komisijai, Spānijas Karalistei, kā arī Apvienotajai Karalistei piespriest segt savus tiesāšanās izdevumus pašām.
(1) .
(2)
– OV L 194, 39. lpp.
(3)
– OV L 78, 32. lpp.
(4)
– OV L 175, 40. lpp.
(5)
– OV L 73, 5. lpp.
(6)
– OV 1980, L 20, 43. lpp.
(7)
– OV L 135, 40. lpp.
(8)
– OV L 375, 1. lpp.
(9)
–	Skat šo secinājumu 1. punktu.
(10)
–	2002. gada 18. aprīļa spriedums lietā C‑9/00 Palin Granit
u.c. ( Recueil, I‑3533. lpp., 22. punkts).
(11)
–	1997. gada 18. decembra spriedums lietā C‑129/96 Inter-Environnement Wallonie
( Recueil, I‑7411. lpp., 26. punkts).
(12)
–	Tomēr “izņemot saskaņā ar 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) daļu izslēgtos atkritumus”. Šo izņēmumu es vēl aplūkošu turpmāk.
(13)
–	Skat. 2000. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑418/97 un C‑419/97 ARCO Chemie Nederland u.c. ( Recueil, I‑4475. lpp., 51. un 82. punkts).
(14)
–	Skat. 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑457/02 Niselli (Krājums, I‑10853. lpp., 36. punkts); no otras puses, tomēr nevar izslēgt, ka vielas izmantošana tādā veidā, kā tas ir aprakstīts “reģenerācijas darbībās” Atkritumu direktīvas II B pielikumā, veicot vērtējumu, sniedz atskaites punktu attiecībā uz visiem apstākļiem, proti, vai attiecīgās vielas īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai viņš ir spiests atbrīvoties no šīs vielas, un tādēļ ir runa par “atkritumiem”: skat. šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās C‑418/97 un C‑419/97, 69. punkts.
(15)
–	Skat. 1990. gada 28. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑206/88 un C‑207/88 Vessoso
un Zanetti
( Recueil, I‑1461. lpp., 12. punkts) un šo secinājumu 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑9/00, 23. un 24. punkts.
(16)
–	Skat. šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās C‑418/97 un C‑419/97, 84. punkts, kā arī šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑457/02, 43. punkts.
(17)
–	Skat. šo secinājumu 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑9/00, 34. un 35. punkts, kā arī 14. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑457/02, 44. punkts.
(18)
–	Skat. šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās C‑418/97 un C‑419/97, 86. punkts.
(19)
–	Skat. šo secinājumu 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑9/00, 34.–36. punkts, kā arī šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑457/02, 44. un 45. punkts.
(20)
–	2003. gada 11. septembra spriedums lietā C‑114/01 AvestaPolarit Chrome
( Recueil, I‑8725. lpp., 35.–37. punkts).
(21)
–	Turpat, 38. punkts.
(22)
–	Skat. šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās C‑418/97 un C‑419/97, 66.–68. punkts.
(23)
–	Skat. šo secinājumu 20. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑114/01, 50. un 51. punkts.
(24)
–	Turpat, 51., 52. un 59. punkts.
(25)
–	Cita starpā skat. 2004. gada 29. janvāra spriedumu lietā C‑209/02 Komisija/Austrija ( Recueil, I‑1211. lpp.) un 1996. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑11/95 Komisija/Beļģija ( Recueil, I‑4115. lpp.).
(26)
–	Skat. 2004. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑420/02 Komisija/Grieķija (Krājums, I‑11175. lpp., 21.–24. punkts).
(27)
–	Skat. 2000. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑408/97 Komisija/Nīderlande ( Recueil, I‑6417. lpp., 18. punkts) un 2003. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑145/01 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑5581. lpp., 17. punkts).
(28)
–	Cita starpā skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑139/00 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑6407. lpp., 18. punkts) un 1997. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑375/95 Komisija/Grieķija ( Recueil, I‑5981. lpp., 37. punkts).
(29)
–	Cita starpā skat. 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑202/99 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑9319. lpp., 20. punkts), šo secinājumu 28. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑375/95, 35. punkts, 1992. gada 31. marta spriedumu lietā C‑52/90 Komisija/Dānija ( Recueil, I‑2187. lpp., 17. punkts), kā arī 1990. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑347/88 Komisija/Grieķija ( Recueil, I‑4747. lpp., 28. punkts).
(30)
–	Cita starpā skat. 1982. gada 25. maija spriedumu lietā 96/81 Komisija/Nīderlande ( Recueil, 1791. lpp., 6. punkts), 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑404/00 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑6695. lpp., 26. punkts) un 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑434/01 Komisija/Apvienotā Karaliste ( Recueil, I‑13239. lpp., 21. punkts).
(31)
–	Skat. arī šo secinājumu 28. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑139/00, 27. punkts.
(32)
–	2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑117/02 Komisija/Portugāle ( Recueil, I‑5517. lpp., 82. punkts).
(33)
–	Turpat, 1. punkts.
(34)
–	Skat. šo secinājumu 26. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑420/02, 22. punkts.
(35)
–	Turpat, 22. punkts.
(36)
–	2002. gada 25. aprīļa spriedums lietā C‑396/00 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑3949. lpp., 29. un turpmākie punkti).
(37)
–	Skat. Notekūdeņu direktīvas 4. panta 4. punktu.
(38)
–	Cita starpā skat. 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C‑350/02 Komisija/Nīderlande (Krājums, I‑6213. lpp., 18.–21. punkts) un tajā norādīto judikatūru.
(39)
–	Skat. šo secinājumu 28. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑139/00, 18. punkts.
(40)
–	Cita starpā skat. 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland
u.c. ( Recueil, I‑123. lpp., 338. punkts).
(41)
–	Cita starpā skat. 1998. gada 1. oktobra spriedumu lietā C‑71/97 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑5991. lpp., 14. punkts).
(42)
–	Skat. arī šajā nozīmē ģenerāladvokāta Hēlhuda [ Geelhoed ] secinājumus, kas sniegti 2004. gada 21. oktobrī lietā C‑212/03 Komisija/Francija (2005. gada 26. maija spriedums, Krājums, I‑4213. lpp., 23. punkts).
(43)
–	1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑293/97 Standley u.c. ( Recueil, I‑2603. lpp., 40. punkts).
(44)
–	Skat. šo secinājumu 43. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C‑293/97, 37. un 39. punkts.