62019CC0697
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS[GIOVANNI PITRUZZELLA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2021. gada 3. jūnijā (
1
)
Lietas no C‑697/19 P līdz C‑700/19 P
Sony Corporation un Sony Electronics, Inc. (C‑697/19 P)
Sony Optiarc un Sony Optiarc America (C‑698/19 P)
Quanta Storage, Inc. (C‑699/19 P)
Toshiba Samsung Storage Technology Corp.,
Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (C‑700/19 P)
pret
Eiropas Komisiju
Apelācijas sūdzība – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Optiskie diskdziņi – Lēmums, ar kuru ir konstatēts LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Koluzīvi nolīgumi attiecībā uz divu datoru ražotāju izsludinātām iepirkumu procedūrām – Vienots un turpināts pārkāpums – Atsevišķi pārkāpumi, kuri to veido – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Naudas sodu aprēķināšana – 2006. gada Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai – Samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi
1.
Šie secinājumi attiecas uz četrām apelācijas sūdzībām, ko ir iesniegušas optisko diskdziņu piegādātājas (Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc; Sony Optiarc America; Quanta Storage, Toshiba Samsung, Storage Technology Corp. un Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzējas”), lūdzot atcelt četrus Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumus (
2
), ar kuriem tā ir noraidījusi to prasības pret Komisijas 2015. gada 21. oktobra Lēmumu C(2015) 7135 final 39639 par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta AT. 39639 – optiskie diskdziņi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (
3
).
2.
Tiesa ir konkrēti lūgusi padziļināti izskatīt divus tiesību jautājumus, kas lielā mērā ir kopīgi visām lietām, un tātad šie secinājumi būs vērsti uz šīm specifiskajām tēmām: 1) Komisijas izmantotā metode, lai papildus vienotam un turpinātam pārkāpumam atsauktos arī uz atsevišķiem pārkāpumiem, kuri var veidot šādu vienotu un turpinātu pārkāpumu, nesniedzot no vienota un turpināta pārkāpuma raksturošanai paustā pamatojuma neatkarīgu pamatojumu; 2) soda aprēķina jautājums karteļa iekšējo pārdošanas darbību gadījumā vai peļņas dalīšanas gadījumā.
3.
Šī ir iespēja Tiesai, pirmkārt, izvērtēt attiecības starp vienoto pārkāpumu un atsevišķajām darbībām ar īpašu atsauci uz pienākumiem norādīt pamatojumu galīgajā lēmumā un uz lietas dalībnieku tiesībām uz aizstāvību tiesas procesā un, otrkārt, paskaidrot Komisijas rīcības brīvības robežas ar atsauci uz vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principiem karteļa iekšējo pārdošanas darbību gadījumā vai peļņas dalīšanas gadījumā.
4.
Lietas faktisko apstākļu apraksts, kas ir kopīgs visām četrām apelācijas sūdzībām, būs kodolīgs un vērsts tikai uz to jautājumu analīzi, kurus man tika lūgts padziļināti izskatīt (
4
).
I. Fakti
5.
2009. gada 14. janvārī Komisija no Philips saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (
5
). 2009. gada 29. janvārī un 2. martā šis pieteikums tika papildināts, papildus Philips iekļaujot tajā arī Lite‑On un to kopuzņēmumu Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation.
6.
2009. gada 29. jūnijā Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumu uzņēmumiem, kuri darbojas optisko diskdziņu (turpmāk tekstā – “ODD”) nozarē. 2009. gada 30. jūnijā Komisija piešķīra Philips, Lite‑On un Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation nosacītu atbrīvojumu no naudas soda. 2009. gada 4. un 6. augustā Hitachi‑LG Data Storage, Inc. un Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc. iesniedza Komisijai pieteikumu par naudas soda samazināšanu saskaņā ar paziņojumu.
7.
2012. gada 18. jūlijā Komisija nosūtīja iebildumu paziņojumu (turpmāk tekstā – “IP”) trīspadsmit ODD piegādātājiem, tostarp Sony Corporation un Sony Electronics, Sony Optiarc un Sony Optiarc America, Quanta Storage, Toshiba Samsung Storage Technology un Toshiba Samsung Storage Technology Korea.
8.
Komisija apgalvoja, ka minētās sabiedrības ir pārkāpušas LESD 101. pantu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantu, no 2004. gada 5. februāra līdz 2009. gada 29. jūnijam piedaloties kartelī saistībā ar ODD, kas izpaudās kā darbību saskaņošana saistībā ar divu datoru ražotāju – Dell un HP – rīkotām iepirkuma procedūrām.
9.
2015. gada 21. oktobrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
10.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka karteļa dalībnieki bija saskaņojuši savu konkurences darbību vismaz laikposmā no 2004. gada 23. jūnija līdz 2008. gada 25. novembrim. Komisija paziņoja, ka šāda saskaņošana ir notikusi, izmantojot paralēlas divpusējas saziņas tīklu. Komisija norādīja, ka karteļa dalībnieki ir centušies pielāgot savus tirgus apjomus un garantēt, ka cenas saglabājas augstākas nekā tās, kādas tās būtu bijušas šādas divpusējas saziņas neesamības gadījumā.
11.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija paskaidroja, ka saskaņošana karteļa dalībnieku starpā attiecās uz Dell un HP – divu lielāko personālo datoru globālā tirgus dalībnieku – klientu kontiem. Komisijas ieskatā, papildus divpusējām sarunām ar saviem ODD piegādātājiem, Dell un HP piemēroja standartizētas iepirkuma procedūras, kas norisinājās vismaz reizi ceturksnī. Komisija konstatēja, ka karteļa dalībnieki izmantoja savu divpusējas saziņas tīklu, lai manipulētu ar minētajām iepirkuma procedūrām, tādējādi liekot šķēršļus klientu centieniem veicināt cenu konkurenci.
12.
Lai aprēķinātu apelācijas sūdzības iesniedzējām uzliktā naudas soda apmēru, Komisija balstījās uz Pamatnostādnēm naudas sodu aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
6
) (turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes naudas sodu aprēķināšanai”).
13.
Pirmkārt, lai noteiktu naudas soda pamatsummu, Komisija uzskatīja, ka, ievērojot nozīmīgās atšķirības piegādātāju dalības ilgumā un lai labāk atspoguļotu karteļa reālo ietekmi, ir lietderīgi izmantot vidējo gada lielumu, kas ir aprēķināts, pamatojoties uz to pārdoto apjomu faktisko vērtību, kuru uzņēmumi ir realizējuši attiecīgās dalības pārkāpumā pilnos kalendārajos mēnešos. Tāpēc Komisija paskaidroja, ka pārdoto apjomu vērtība ir tikusi aprēķināta, pamatojoties uz klēpjdatoriem un galddatoriem paredzēto ODD pārdotajiem apjomiem, par ko ir izrakstīti rēķini EEZ esošajām HP un Dell vienībām.
14.
Komisija arī uzskatīja, ka, tā kā pret konkurenci vērstā rīcība pret HP sākās vēlāk un lai ņemtu vērā karteļa attīstību, tā esot atsevišķi par HP un par Dell aprēķinājusi attiecīgo pārdoto apjomu vērtību un esot piemērojusi divus uz ilgumu balstītus reizināšanas koeficientus.
15.
Attiecībā uz Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc un Sony Optiarc America, tā kā to dalība saziņā ar HP nav apliecināta, Komisija uzskatīja tās par atbildīgām tikai par saskaņošanu attiecībā pret Dell.
16.
Otrkārt, Komisija nolēma – tā kā nolīgumi par cenu saskaņošanu sava rakstura dēļ bija vieni no LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta smagākajiem pārkāpumiem un tā kā kartelis attiecās vismaz uz EEZ, smaguma dēļ piemērotā procentuālā daļa šajā gadījumā esot bijusi 16 % visiem apstrīdētā lēmuma adresātiem.
17.
Turklāt Komisija paziņoja, ka, ievērojot lietas apstākļus, preventīvā nolūkā ir nolēmusi pieskaitīt vēl 16 %.
18.
Ņemot vērā, ka Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc un Sony Optiarc America nezināja par dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā attiecībā pret HP, Komisija tām uzlikto naudas sodu samazināja par 3 %, lai pienācīgi un pietiekami atspoguļotu to rīcības mazāk smago raksturu.
19.
Komisija uzskatīja, ka, tā kā Sony Corporation un Sony Electronics finanšu gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas ir īstenojušas 59252000000 EUR lielu apgrozījumu pasaules mērogā, bija lietderīgi pamatsummai piemērot reizinātāju 1,2.
20.
Visbeidzot, tā kā Toshiba Samsung Storage Technology un Toshiba Samsung Storage Technology Korea uzliktā pielāgotā naudas soda pamatsumma sasniedza maksimālo apjomu 10 % no to apgrozījuma, Komisijai bija jāveic turpmāks pielāgojums, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu.
21.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa, ciktāl tā attiecas uz sabiedrībām, kuras noslēdza aizliegto vienošanos, ir formulēta šādi:
“1. pants
Turpmāk minētie uzņēmumi ir pārkāpuši LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu, jo norādītajos laikposmos tie ir piedalījušies vienotā un turpinātā pārkāpumā, ko veidoja dažādi atsevišķi pārkāpumi optisko diskdziņu nozarē visā EEZ, kuri sastāvēja no nolīgumiem par cenu saskaņošanu:
[..]
e)
Toshiba Samsung Storage Technology un Toshiba Samsung Storage Technology Korea no 2004. gada 23. jūnija līdz 2008. gada 17. novembrim par saskaņošanu attiecībā uz Dell un HP;
f)
Sony Corporation un Sony Electronics no 2004. gada 23. augusta līdz 2006. gada 15. septembrim par saskaņošanu attiecībā uz Dell;
g)
Sony Optiarc [..] no 2007. gada 25. jūlija līdz 2008. gada 29. oktobrim, Sony Optiarc America [..] no 2007. gada 25. jūlija līdz 2007. gada 31. oktobrim par saskaņošanu attiecībā uz Dell;
h)
Quanta Storage no 2008. gada 14. februāra līdz 2008. gada 28. oktobrim par saskaņošanu attiecībā uz Dell un HP.
[..]
2. pants
Par 1. pantā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:
[..]
e)
Toshiba Samsung Storage Technology un Toshiba Samsung Storage
Technology
Korea – solidāri atbildīgas par: 41304000 EUR;
f)
Sony Corporation un Sony Electronics – solidāri atbildīgas par: 21024000 EUR;
g)
Sony Optiarc [..]: 9782000 EUR, no kuriem par 5433000 EUR tā ir solidāri atbildīga kopā ar Sony Optiarc America [..];
h)
Quanta Storage: 7146000 EUR.”
II. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētie spriedumi
22.
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegti attiecīgi 2015. gada 29. decembrī, 2015. gada 31. decembrī un 2016. gada 5. janvārī, apelācijas sūdzības iesniedzējas cēla četras atsevišķas prasības, kuras tika reģistrētas kā lietas T‑762/15, T‑763/19, T‑772/15, T‑8/16 un kuru mērķis galvenokārt bija panākt, lai apstrīdētais lēmums tiktu atcelts daļā, kurā tas uz tām attiecas, un, pakārtoti, tiktu samazināts uzliktā naudas soda apmērs.
23.
Ar pārsūdzētajiem spriedumiem Vispārējā tiesa noraidīja visus apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos prasības pamatus un līdz ar to prasības kopumā.
III. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
24.
Ar apelācijas sūdzībām apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz Tiesu galvenokārt atcelt pārsūdzēto spriedumu, apmierināt pirmajā instancē iesniegtos prasījumus, un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Apelācijas sūdzības iesniedzējas pakārtoti lūdz, ja tiesvedības stadija neļauj Tiesai taisīt spriedumu, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē un apelācijas instancē pieņemšanu.
25.
Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegtās apelācijas sūdzības un piespriest tām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV. Analīze (
7
)
26.
Savu apelācijas sūdzību pamatojumam to iesniedzējas lietās C‑697/19 P un C‑698/19 P izvirza četrus pamatus ar gandrīz identisku saturu: par to, lai Vispārējā tiesa izvērtē vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu, par vienota un turpināta pārkāpuma ilgumu, par vienota un turpināta pārkāpuma definīciju un par uzliktā naudas soda apmēru.
27.
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja lietā C‑699/19 P izvirza piecus pamatus: par to, kā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu, kurā tiek apgalvots, ka vienoto un turpināto pārkāpumu, kas tiek pārmests apelācijas sūdzības iesniedzējām, veido vairāki atsevišķi pārkāpumi, par apstākli, ka vairāki pierādījumu elementi esot sagrozīti, par apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības ilgumu vienotajā un turpinātajā pārkāpumā, par apgalvotajām un nepierādītajām apelācijas sūdzības iesniedzējas zināšanām par vienotu un turpinātu pārkāpumu un par uzliktā naudas soda apmēru.
28.
Apelācijas sūdzības pamatojumam tās iesniedzējas lietā C‑700/19 P izvirza četrus pamatus: par to, kā Vispārējā tiesa izvērtējusi apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu, kurā ir precizēts, ka vienoto un turpināto pārkāpumu, kas tiek pārmests apelācijas sūdzības iesniedzējām, veido vairāki atsevišķi pārkāpumi, par vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu, par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un par Komisijas kompetenci.
29.
Ievadam norādu, ka četrās apelācijas sūdzībās ir izvirzīti argumenti, kas ir gandrīz identiski vairākos apelācijas pamatos (
8
).
30.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas ir vienisprātis par iebildēm pret apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu, kurā Komisija ir konstatējusi vienotu un turpinātu pārkāpumu, pievienojot frāzi “ko veido atsevišķi pārkāpumi”. Apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā, šāda “dubulta kvalifikācija” – vienots un turpināts pārkāpums un atsevišķi pārkāpumi – nebija skaidri norādīta iebildumu paziņojumā un nebija pietiekami pamatota apstrīdētajā lēmumā.
31.
Dažas apelācijas sūdzības iesniedzējas ir vienisprātis arī par soda aprēķina jautājumu ar īpašu atsauci uz samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu iespējamu pārkāpumu.
32.
Atbilstoši Tiesas prasītajam mana analīze būs koncentrēta, pirmkārt, uz “dubultas kvalifikācijas” jautājumu, kas, kā redzējām, ir kopīgs visām apelācijas sūdzības iesniedzējām, un uz apelācijas pamatiem, kuros uz to ir atsauce (A), otrkārt, padziļināti skatīšu apelācijas ceturto pamatu lietās C‑697/19 P un C‑698/19 P saistībā ar soda noteikšanu (B).
A.
Par dubulto kvalifikāciju
1. Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
– a) Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
33.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka pārsūdzētajos spriedumos ir pieļautas tiesību kļūdas, jo Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Komisija nav pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, pārmetot tām – pirmo reizi apstrīdētajā lēmumā –, ka tās ir piedalījušās vairākos atsevišķos pārkāpumos.
34.
Iebildumu paziņojumā, it īpaši 310., 317. un 318. punktā, bija izklāstīts, ka pastāv vienots un turpināts pārkāpums. Tomēr apstrīdētajā lēmumā Komisija pirmo reizi uzskatīja, ka vienoto un turpināto pārkāpumu veido vairāki atsevišķi pārkāpumi.
35.
Šāds lēmums ir būtiska atkāpe no iebildumu paziņojumā izmantotās klasifikācijas, un attiecīgi apelācijas sūdzības iesniedzējām netika dota iespēja pirms minētā lēmuma pieņemšanas apstrīdēt katras atsevišķās saziņas klasifikāciju par atsevišķu un autonomu pārkāpumu. Šādi rīkojoties, Vispārēja tiesa esot ignorējusi Tiesas 2012. gada 6. decembra spriedumu lietā C‑441/11 PKomisija/Verhuizingen Coppens (EU:C:2012:778) un Vispārējās tiesas 2014. gada 10. oktobra spriedumu lietā T‑68/09Soliver/Komisija (EU:T:2014:867).
36.
Turklāt iebildumu paziņojumā izklāstītās dažādās pret konkurenci vērstās saziņas kombinācijas būtu varējušas izraisīt daudzus iespējamus pārkāpumus. Tāpēc, pat ja uzskatītu, ka fakti un attiecīgie pierādījumi ir jau izklāstīti iebildumu paziņojumā, juridiskā kvalifikācija, ko Komisija ir iecerējusi attiecināt uz šiem faktiem, iebildumu paziņojumā nav norādīta. No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nevarēja aizstāvēties, jo tās neizprata par katru iespējamo pārkāpumu pieņemto kvalifikāciju.
37.
Savos apsvērumos Komisija ievadam atgādina, ka Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz vienoto un turpināto pārkāpumu un uz naudas sodu. Apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie argumenti par to rezolutīvās daļas daļu, kurā pakārtoti tiek apgalvots, ka vienoto un turpināto pārkāpumu veido vairāki atsevišķi pārkāpumi, tātad esot nepieņemami.
38.
Pēc tam Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pareizi noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju iebildumus par to tiesību uz aizstāvību iespējamu pārkāpumu. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas savus argumentus pamato ar kļūdainu faktu vērtējumu. No pārsūdzētajiem spriedumiem skaidri izriet, ka iebildumu paziņojumā tās jau tika informētas par atsevišķajiem pārkāpumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumu, atbilstoši kuram Komisija neesot tās uzklausījusi par atsevišķajiem pārkāpumiem, atspēko iebildumu paziņojuma 353., 354. un 375. apsvēruma skaidrais formulējums, un tas ir pamatots ar judikatūras kļūdainu interpretāciju, jo Tiesa jau ir atzinusi, ka viens vai vairāki darbību virknes vai turpinātas rīcības elementi paši par sevi var veidot LESD 101. panta pārkāpumu.
39.
Komisija turpinājumā apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir tikušas uzklausītas gan par vienoto un turpināto pārkāpumu, gan par atsevišķajiem pārkāpumiem, kuri to veido, tā ka to tiesības uz aizstāvību nevar tikt uzskatītas par pārkāptām. Administratīvā procesa laikā apelācijas sūdzības iesniedzējām tika dota iespēja saprast, ka tās ir apsūdzētas arī par atsevišķajām darbībām, kas veido vienoto un turpināto pārkāpumu.
– b) Par vienoto un turpināto pārkāpumu, ko katrā ziņā veido vairāki atsevišķi pārkāpumi
40.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka vienotu un turpinātu pārkāpumu katrā ziņā veido vairāki atsevišķi pārkāpumi.
41.
Uzskatot, ka vienots un turpināts pārkāpums katrā ziņā sastāv no atsevišķiem pārkāpumiem, Vispārējā tiesa esot izdarījusi secinājumu, kas ir pretrunā Vispārējās tiesas judikatūrai (
9
) un Tiesas judikatūrai (
10
), kurā ir apsvērta tikai iespēja, nevis nepieciešamība, ka vienotu un turpinātu pārkāpumu veido atsevišķi pārkāpumi.
42.
Komisijas ieskatā, apelācijas sūdzības iesniedzējas esot sagrozījušas pārsūdzēto spriedumu saturu. Vispārējā tiesa ir tikai uzskatījusi, ka vienots un turpināts pārkāpums kā priekšnoteikumu paredz “darbību virkni”, kas pašas par sevi var tikt kvalificētas kā atsevišķi pārkāpumi. Vispārējā tiesa ir piebildusi, ka konkrētajā lietā vienotais un turpinātais pārkāpums faktiski sastāvēja no atsevišķiem pārkāpumiem, par kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējas tika uzklausītas.
– c) Par nepietiekamu un pretrunīgu pamatojumu
43.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots, ciktāl tas attiecas uz vairāku atsevišķu pārkāpumu pastāvēšanu.
44.
Pamatojums neļāva pareizi izprast pieņemto pasākumu, tajā nebija izklāstīti attiecīgie iemesli un tajā bija iekšējas pretrunas (
11
).
45.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija nav paskaidrojusi nedz šo atsevišķo pārkāpumu raksturu un tvērumu, nedz to kvalifikāciju par vienošanos vai saskaņotām darbībām LESD 101. panta izpratnē. Turklāt Vispārējā tiesa nav paskaidrojusi iemeslus un pierādījumus katras kvalifikācijas pamatojumam un nav identificējusi par katru atsevišķo pārkāpumu atbildīgos uzņēmumus.
46.
Komisija savā atbildē uzskata, ka minētie argumenti ir jānoraida.
47.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas esot varējušas izprast lēmuma iemeslus, un tām esot bijusi iespēja izklāstīt savus argumentus par katru tām piedēvēto pret konkurenci vērsto saziņu.
48.
Kad ir konstatēta LESD 101. panta 1. punkta pārkāpuma elementu esamība, turpina Komisija, nav nozīmes, vai kolūzijas forma tiek kvalificēta kā vienošanās vai kā saskaņotas darbības (
12
). Komisija vēlreiz norāda, ka Vispārējā tiesa ir pareizi atzinusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir kļūdaini uzskatījušas, ka apstrīdētajā lēmumā atsevišķie pārkāpumi būtu bijuši individuāli jākvalificē kā “vienošanās” vai “saskaņotas darbības”.
2. Vērtējums
49.
Tiesību jautājums, uz kuru koncentrēšu savu analīzi, ir tas, vai ir pareiza tā pārsūdzētā sprieduma daļa, kurā par saderīgu ar Savienības tiesībām ir uzskatīts formulējums, ko Komisija ir izmantojusi lēmuma par šeit skatītajām lietām rezolutīvajā daļā.
50.
It īpaši ar trešo pamatu lietās C‑697/19 P un C‑698/19 P un pirmo pamatu lietās C‑699/19 P un C‑700/19 P Tiesa tiek aicināta izskatīt, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus, atbilstoši kuriem Komisija esot pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, pirmo reizi apstrīdētajā lēmumā tām pārmetot, ka tās ir piedalījušās vairākos atsevišķos pārkāpumos.
51.
Galīgajā lēmumā Komisija, konstatējusi LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, ņemot vērā iesaistīto lietas dalībnieku dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā norādītajos laikposmos, piebilda, ka šāds vienots un turpināts pārkāpums “sastāvot” no vairākiem atsevišķiem pārkāpumiem.
52.
Apstiprinot pirmajā instancē Komisijas lēmumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā apgalvoja, ka “vienota un turpināta pārkāpuma jēdziens paredz dažādu dalībnieku rīcības kopumu, kuram ir viens un tas pats pret konkurenci vērsts ekonomisks mērķis” (238. punkts); ka “no paša vienotā un turpinātā pārkāpuma jēdziena tātad izriet, ka tas nozīmē uzvedības modeli. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar apgalvot, ka Komisija ir grozījusi savus secinājumus, līdzās vienotam un turpinātam pārkāpumam iekļaujot arī dažādu divpusēju saziņu, jo tieši šī divpusējā saziņa veido minēto vienoto pārkāpumu” (239. punkts), un ka “tātad nav nekādas nekonsekvences apstrīdētā lēmuma 352. apsvērumā, jo Komisija tajā apgalvoja, ka saziņa veidoja atsevišķus pārkāpumus un, vienlaikus, atbilda vienota un turpināta pārkāpuma kritērijiem” (240. punkts) (
13
).
53.
Tātad Vispārējā tiesa šķiet aizstāvam tēzi, ka vienotais un turpinātais pārkāpums kā priekšnoteikumu paredz daudzas nelikumīgas darbības un tāpēc apstāklis, ka Komisija iebildumu paziņojumā ir konkrēti pārmetusi lietas dalībniekiem tikai vienoto un turpināto pārkāpumu, neliedz tai galīgajā lēmumā uzskatīt, ka ir pierādīts, ka nelikumīgas no konkurences viedokļa ir arī dažādās darbības, kuras veido vienoto un turpināto pārkāpumu.
54.
Lietas dalībnieku ieskatā, no tā izrietot, ka Komisija ar Vispārējās tiesas piekrišanu ir uzskatījusi, ka ir pierādīts, ka konkurenci pārkāpjošs un prettiesisks ir gan vienotais un turpinātais pārkāpums, gan atsevišķās darbības, ko konkurējošie uzņēmumi secīgi veikuši laikposmā, kuru attiecina uz vienoto pārkāpumu.
55.
Lai izvērtētu šādu principiālu apgalvojumu tvērumu, uzskatu par nepieciešamu, pirmkārt, izanalizēt vienota un turpināta pārkāpuma jēdzienu Tiesas judikatūrā, lai redzētu, vai, kā apgalvojusi Vispārējā tiesa Komisijas lēmuma pareizības atbalstam, tas ar to ir saderīgs: gan lietas dalībnieku tiesību uz aizstāvību aspektā, gan Komisijas pamatojuma atbilstības aspektā un, visbeidzot, Vispārējās tiesas pamatojuma atbilstības aspektā.
56.
Būtībā, izskatāmie jautājumi attiecas uz: a) to, vai Komisijai ir juridiski jākvalificē atsevišķās koluzīvās epizodes vienota un turpināta pārkāpuma gadījumā; b) faktisko tvērumu, kas piešķirams dažādām izmantotajām vārdkopām (pārkāpumi, rīcība, saziņa, darbības); c) pakāpi, kādā Komisijas galīgais lēmums var novirzīties no iebildumu paziņojumu, un d) sekām, kādas izmantotais formulējums var radīt ne tikai no public enforcement viedokļa, bet arī no private enforcement viedokļa.
57.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums var izrietēt ne tikai no atsevišķas darbības, bet arī no virknes darbību vai turpinātas rīcības, pat ja viens vai vairāki šīs darbību virknes vai turpinātās rīcības elementi paši, aplūkojot atsevišķi, arī var būt minētās normas pārkāpums. Ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā”to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (
14
).
58.
Uzņēmums, kas šādā vienotā un saliktā pārkāpumā ir piedalījies ar tādu savu rīcību, uz kuru attiecas tādi LESD 101. panta 1. punkta jēdzieni kā vienošanās vai saskaņotas darbības ar pretkonkurences mērķi un kura ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par citu uzņēmumu šī paša pārkāpuma ietvaros veiktu rīcību par visu laikposmu, kad tas minētajā pārkāpumā ir piedalījies. Tā tas ir gadījumā, ja tiek pierādīts, ka minētais uzņēmums ir centies ar savu rīcību veicināt kopīgo mērķu, uz kuriem tiecās visi dalībnieki, sasniegšanu un ka tas zināja par pārkāpjošo rīcību, ko bija iecerējuši vai īstenojuši citi uzņēmumi, lai sasniegtu tos pašus mērķus, vai ka tas varēja paredzēt šādu rīcību un ka tas bija gatavs uzņemties risku (
15
).
59.
Uzņēmuma dalība vienotā un turpinātā pārkāpumā neprasa tā tiešu dalību visās pretkonkurences darbībās, kas veido šo pārkāpumu, un tāpat netiek prasīts, lai visi uzņēmumi, kuri piedalās vienotā un turpinātā pārkāpumā, darbotos vienā un tajā pašā tirgū (
16
).
60.
No minētā izriet, ka, lai varētu sacīt, ka uzņēmums ir piedalījies Savienības tiesību konkurences jomā vienotā pārkāpumā, ir jāpierāda, 1) ka minētais uzņēmums ir centies ar savu rīcību veicināt kopīgo mērķu, uz kuriem tiecās visi dalībnieki, sasniegšanu un 2) ka tas zināja par pārkāpjošo rīcību, ko bija iecerējuši vai īstenojuši citi uzņēmumi, lai sasniegtu tos pašus mērķus, vai ka tas varēja paredzēt šādu rīcību un ka tas bija gatavs uzņemties risku (
17
).
61.
“Vienota un turpināta pārkāpuma jēdziens” tātad paredz, ka pastāv “kopējs plāns”, kurā iekļaujas dažādas darbības to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci iekšējā tirgū, neatkarīgi no apstākļa, ka viena vai vairākas no šīm darbībām arī pašas par sevi, aplūkotas atsevišķi, var veidot LESD 101. panta pārkāpumu.
62.
Tieši tas, manuprāt, ir būtiskais punkts: vienotais un turpinātais pārkāpums raksturo ilgstošu rīcību, ko veido darbību vai rīcību (tādas aizliegtas vienošanās gadījumā kā šajā lietā, saziņas dažādu uzņēmumu starpā) virkne, bet tā nav vairāku nelikumīgu darbību, kas veiktas, pārkāpjot LESD 101. pantu, algebriskā summa.
63.
Dažas rīcības, darbības vai saziņa, kuras notikušas laikposmā, kas attiecināts uz vienoto un turpināto pārkāpumu, varētu nebūt nelikumīgas pašas par sevi no konkurences viedokļa vai procesa gaitā varētu izrādīties, ka tās nav pilnībā apstiprinātas no to materiālās vai juridiskās pastāvēšanas viedokļa.
64.
Kāda ir ideja vienota un turpināta pārkāpuma teorijas ieviešanas pamatā?
65.
“Vienota un turpināta pārkāpuma” doktrīnas izcelsme ir Eiropas Savienības dalībvalstu tiesiskajos regulējumos plaši izplatīts jēdziens, kas saistīts ar atbildības par pārkāpumiem, kurus ir izdarījuši vairāki subjekti, piedēvēšanu atkarībā no to dalības pārkāpumā kopumā (
18
).
66.
Šī doktrīna pilda legālas prezumpcijas lomu, ar kuras starpniecību Komisija (vai valsts konkurences iestāde) var noteikt, vai pastāv konkurences tiesību vienots pārkāpums attiecībā uz noteiktu laikposmu un attiecībā uz konkrētu uzņēmumu skaitu, “ne tikai atsevišķu darbību, bet arī darbību virknes vai arī ilgstošu darbību” rezultātā (
19
).
67.
Bez šaubām, tas, ka Komisija piemēro “vienota un turpināta pārkāpuma” doktrīnu, atvieglo tās kā enforcement iestādes lomu LESD 101. panta 1. punkta piemērošanā, it īpaši attiecībā uz apsūdzībām par kolūziju lietas dalībnieku starpā.
68.
Rīcības modeļa veidots “vienots un turpināts” pārkāpums attiecībā uz noteiktu laikposmu atrisina virkni neērtu praktiskas dabas jautājumu, kuri var rasties jebkurā sarežģītā kolūzijas apsūdzībā, ciktāl runa ir par noilguma termiņa piemērošanu, un samazina to pierādījumu iesniegšanas slogu, kas ir vajadzīgi, lai veiktu pārbaudi tiesā par to, vai koluzīvā darbība noritēja visu izmeklēšanas laiku (
20
).
69.
Kā norādīts arī doktrīnā, “vienota un turpināta pārkāpuma” institūts “ievērojami samazina slogu, kas pretējā gadījumā gultos uz Komisiju, lai noteiktu kolūzijas faktu, it īpaši, ja kartelis ir darbojies ilgu laikposmu, kurā kolūzijas raksturs starp dažādām pusēm vai dažādos brīžos var būt atšķirīgs” (
21
).
70.
Pierādīšanas sloga atvieglojums par laikposmiem un specifiskām epizodēm ir institūta jēga, un tā pretsvars ir nepieciešamība pierādīt, ka pastāv kopīgs mērķis un zināšanas par citu uzņēmumu darbībām.
71.
Savukārt, ja neveidojas vienota un turpināta pārkāpuma gadījums, pierādīšanas slogs par atsevišķām darbībām (šajā lietā, piemēram, saziņu starp konkurējošiem uzņēmumiem) atkal būs īpaši smags.
72.
Tādējādi, protams, ir iespējams un pilnīgi likumīgi tas, kas Komisija, konstatējot LESD 101. panta pārkāpumu, kvalificē dažādas darbības kā nelikumīgas pašas par sevi un vienlaikus kā daļu no vienotas koluzīvas stratēģijas, kurai ir iepriekš aprakstītās vienota un turpināta pārkāpuma īpašības.
73.
Šajā lietā tomēr tai ir uzlikts pamatošanas un pierādīšanas pienākums, kas atšķiras no gadījuma, kurā uzņēmumu darbības tiek kvalificētas tikai kā vienots un turpināts pārkāpums.
74.
Minēto pārkāpumu, kā minēts iepriekš, faktiski vienmēr veido daudzas epizodes vai saziņas gadījumi, kuriem, lai tos varētu uzskatīt kopā par prettiesiskiem no konkurences viedokļa, ir jābūt ar iepriekš norādītajām īpašībām. Atsevišķām kopējās uzvedības epizodēm vai saziņas gadījumiem pašiem par sevi nav obligāti jātiek kvalificētiem kā konkurences pārkāpumiem.
75.
Vairākos lēmumos Tiesa ir paskaidrojusi, ka tad, ja uzņēmums ir tieši piedalījies vienā vai vairākās pret konkurenci vērstās darbībās, kas veido vienotu un turpinātu pārkāpumu, bet nav pierādīts, ka ar savu rīcību šis uzņēmums ir centies veicināt pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku kopīgo mērķu sasniegšanu un ka tas zināja par visām citām minēto dalībnieku iecerētajām vai īstenotajām prettiesiskajām darbībām minēto mērķu īstenošanai, vai ka tas varēja saprātīgi paredzēt šādu rīcību un bija gatavs uzņemties risku, Komisijai ir tiesības noteikt tam atbildību tikai par rīcību, kurā tas tieši piedalījās, un par rīcību, ko bija iecerējuši vai īstenojuši citi dalībnieki, lai sasniegtu tos pašus mērķus, kuri bija šim uzņēmumam un attiecībā uz kuriem ir pierādīts, ka tas zināja par šādu rīcību vai varēja saprātīgi to paredzēt un bija gatavs uzņemties par to risku (
22
).
76.
Šis apstāklis tomēr nevar būt pamats šā uzņēmuma atbrīvošanai no atbildības par darbībām, par kurām ir skaidrs, ka tas tajās ir piedalījies, vai par kurām to faktiski var saukt pie atbildības. Tam, ka uzņēmums nav piedalījies visos aizliegto vienošanos veidojošajos elementos, vai tam, ka uzņēmumam ir bijusi neliela loma tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, nav nozīmes, lai pierādītu šā uzņēmuma pārkāpuma esamību, jo šie apstākļi ir jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma smagumu un attiecīgajā gadījumā nosakot naudas sodu (
23
).
77.
Tiesa tomēr ir paskaidrojusi, ka “Komisijas lēmumu, ar ko vispārēju aizliegtu vienošanos kvalificē par kopēju un turpinātu pārkāpumu, varētu sadalīt tikai tad, ja, pirmkārt, minētajam uzņēmumam administratīvās procedūras ietvaros ir bijusi iespēja saprast, ka tas tiek vainots arī katrā vienošanos veidojošajā darbībā, un tādējādi šajā ziņā aizstāvēties, un, otrkārt, minētais lēmums šajā aspektā ir pietiekami skaidrs” (
24
).
78.
Vienotais un turpinātais pārkāpums, kā minēts iepriekš, atvieglo Komisijas pamatošanas un pierādīšanas pienākumu, kurai, kad ir pierādīta kopējā plāna un kopēja pret konkurenci vērsta mērķa esamība, nav jāpierāda katras atsevišķās darbības prettiesiskums.
79.
Taču šā iemesla dēļ Komisija nevar likumīgi apgalvot, ka pēc vienotā un turpinātā pārkāpuma apstiprināšanas un pierādīšanas ir uzskatāmas par apstiprinātām un pierādītām kā konkurences pārkāpumi arī visas atsevišķās epizodes vai saziņas gadījumi, kas to veido.
80.
Tas ir tāpēc, ka šādā veidā Komisija gūtu nepamatotu labumu no pamatošanas un pierādīšanas pienākuma atvieglojuma tāpēc, ka pārkāpums kvalificēts kā vienots un turpināts, bet vienlaikus gadījumā, kad pārbaudes laikā tiesā tiktu atspēkoti juridiskie priekšnoteikumi darbības kvalificēšanai par vienotu un turpinātu pārkāpumu, lēmums varētu tikt “glābts” un pārskatīts tiesā atsevišķo darbību, kuras veido vienoto un turpināto pārkāpumu, prettiesiskuma dēļ.
81.
Tāpēc nepārliecina Komisijas arguments, kurā tā apgalvo, ka minētais apelācijas pamats nedarbojoties, jo esot pakļauts konstatējumam par vienota un turpināta pārkāpuma neesamību.
82.
Pretēji tam, ko Komisija apgalvo savā atbildē, pārsūdzībā izvirzītie argumenti attiecībā uz lēmuma pakārtoto secinājumu, atbilstoši kuram vienotais un turpinātais pārkāpums ietvēra vairākus neatkarīgus pārkāpumus, nav neefektīvi. Gluži pretēji, tiem ir ievērojama ietekme uz tiesvedību un uz lēmuma sekām.
83.
Komisija itin labi varētu izmantot dubulto kvalifikāciju, bet, lai tas būtu likumīgi, tai tas būtu jāizklāsta jau iebildumu paziņojumā un jāuzņemas saistītais pamatošanas un pierādīšanas pienākums.
84.
Tiesas judikatūrā (
25
), gan atzīstot, ka starp iebildumu paziņojumu un galīgo lēmumu var pastāvēt atšķirības, ko pamato tieši sacīkstes princips pirmstiesas procesā un juridisko un ekonomisko jautājumu padziļināta izskatīšana pirmstiesas izmeklēšanas procesā, faktu un darbību kvalifikācijai ir jābūt konsekventai no procesa sākuma līdz beigām.
85.
Tiesību uz aizstāvību ievērošana administratīvo procesu gaitā konkurences jomā veido vispārēju Savienības tiesību principu, kura ievērošanu garantē Tiesa (
26
). Šis princips nosaka, ka attiecīgajam uzņēmumam administratīvā procesa laikā tiek dota iespēja lietderīgā veidā darīt zināmu savu viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un nozīmīgumu, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu savu apgalvojumu par to, ka pastāv LES noteikumu pārkāpums (
27
).
86.
Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punktā ir paredzēts nosūtīt lietas dalībniekiem iebildumu paziņojumu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šajā paziņojumā ir skaidri jānorāda visi būtiskie apstākļi, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa stadijā.
87.
Tomēr šīs norādes var tikt sniegtas kopsavilkuma veidā, un lēmumam nav obligāti jābūt iebildumu izklāsta kopijai, jo paziņojums ir sagatavošanas stadijas dokuments, kurā ietvertajiem faktu un tiesību vērtējumiem ir tikai pagaidu raksturs (
28
).
88.
Ir taisnība, kā Vispārējā tiesa apgalvo pārsūdzētajos spriedumos, ka iebildumu paziņojumā iekļautā faktu juridiskā kvalifikācija pēc definīcijas var būt tikai pagaidu rakstura, un Komisijas vēlāku lēmumu nevar atcelt tikai tāpēc, ka no šiem faktiem izdarītie galīgie secinājumi precīzi neatbilst minētajai pagaidu kvalifikācijai (
29
). Komisijai ir jāvar precizēt šo kvalifikāciju savā galīgajā lēmumā, ņemot vērā no administratīvā procesa izrietošos elementus, gan lai noraidītu iebildumus, kas ir izrādījušies nepamatoti, gan lai noraidītu iebildes, kuras ir izrādījušās nepamatotas, vai lai faktiski un juridiski strukturētu un papildinātu savus argumentus to iebilžu pamatojumam, uz kurām tā balstīta, tomēr ar nosacījumu, ka tā balstīta tikai uz faktiem, par kuriem ieinteresētajām personām ir bijusi iespēja paust viedokli, un ka administratīvā procesa laikā tā ir sniegusi aizstāvībai nepieciešamos elementus (
30
).
89.
Tomēr, ja iepriekšējās izmeklēšanas laikā atklājas tādi elementi, kas pārliecina Komisiju patiesi grozīt thema decidendum, process pieļauj šādu grozījumu, arī būtisku, izmantojot instrumentu, kas vienlaikus garantē arī lietas dalībnieku tiesības uz aizstāvību: papildinošs iebildumu paziņojums.
90.
Minētajā paziņojumā Komisijai būtu analītiski jāskata visi saziņas gadījumi lietas dalībnieku starpā, sniedzot pamatojumu par katra no tiem juridisko kvalifikāciju un prettiesisko raksturu.
91.
Tas atļautu pilnībā īstenot lietas dalībnieku tiesības uz aizstāvību un pilnībā pārbaudīt tiesā katru atsevišķo pusēm piedēvēto darbību, papildus, protams, vienotajam un turpinātajam pārkāpumam.
92.
Šajā lietā iebildumu paziņojumā bija detalizēti izklāstīti pārmestie fakti. Tomēr Komisija tikai kvalificēja kā vienotu un turpinātu pārkāpumu divpusējas saziņas gadījumu kopumu starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem, atsaucoties tikai uz iespēju kvalificēt katru atsevišķu saziņas gadījumu kā atsevišķu pārkāpumu, sīkāk neiedziļinoties tajā. Galīgajā lēmumā Komisija ievēroja to pašu nostāju visā pamatojumā, izņemot to, ka rezolutīvajā daļā tā izdarīja secinājumu ar dubultu kvalifikāciju.
93.
Nevar piekrist Vispārējās tiesas viedoklim, kas atsaucas uz Komisijas tēzi, ka lietas dalībnieces labi zināja par atsevišķām pārmestajām darbībām un par tām aizstāvējās, jo vienoto un turpināto pārkāpumu veido faktu, saziņas gadījumu un epizožu virkne, no kuriem Komisija katru ir uzskaitījusi un kurus lietas dalībnieces zina.
94.
Šajā argumentācijā vienkārša fakta vai lietas dalībnieču saziņas esamība, to uzskaitījums un paziņošana pusēm ir sajaukta ar tās juridisko kvalifikāciju.
95.
Tieši par šo punktu, manuprāt, Komisijas argumenti maldināja Vispārējo tiesu.
96.
Tam pierādījums ir, piemēram, sprieduma T‑762/15 242. punkts, kurā Vispārējā tiesa apgalvo – “kā apgalvo Komisija, kurai apelācijas sūdzības iesniedzējas šajā ziņā nav iebildušas, apelācijas sūdzības iesniedzējas ir apstrīdējušas katru saziņas gadījumu atsevišķi un detalizēti savā atbildē uz iebildumu paziņojumu un tām ir izdevies pārliecināt Komisiju nesaglabāt savas apsūdzības attiecībā uz dažiem divpusējas saziņas gadījumiem”.
97.
Nav šaubu, ka no faktu viedokļa Komisija jau iebildumu paziņojumā ir atsaukusies uz visiem atsevišķajiem saziņas gadījumiem starp konkurentiem kā uz elementiem, kuri spēj veidot prettiesisko kolūziju kopējo ainu, un lietas dalībniekiem, bez šaubām, bija iespēja aizstāvēties saistībā ar esamību un veidu, kādā ir noritējušas tikšanās vai citi saziņas gadījumi.
98.
Tas, ka Komisija visā procesa laikā līdz galīgajam lēmumam nepauda savu izvēli juridiski kvalificēt katru no saziņas gadījumiem, neļāva uzņēmumiem – šodienas apelācijas sūdzības iesniedzējiem – pilnībā īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
99.
Ir taisnība, ka nav nepieciešams kvalificēt katru pretkonkurences darbību kā aizliegtu vienošanos vai saskaņotu darbību, tomēr ir nepieciešams, ka iestāde, kura pilda public enforcement, kvalificē kā prettiesisku un nelikumīgu minēto noteikto faktu, lai ļautu lietas dalībniekiem aizstāvēties ne tikai attiecībā uz tā pastāvēšanu vai nepastāvēšanu un faktiskajiem apstākļiem, kuri uz to attiecas, bet arī attiecībā uz juridiskajiem aspektiem, uz kuru pamata tiek uzskatīts, ka minētais fakts var tikt uzskatīts par darbību, kas veikta, pārkāpjot LESD 101. pantu.
100.
Tas viss, lai norādītu, ka apgalvojums, atbilstoši kam vienotais un turpinātais pārkāpums ir vairāku autonomu pārkāpumu summa, no kuriem katrs ir individuāli automātiski apstiprināts tikai tā iemesla dēļ, ka ir apstiprināta vienotā un turpinātā pārkāpuma esamība, nerod nekādu nedz loģisku, nedz juridisku pamatojumu, nedz jebkādu pamatu Tiesas judikatūrā.
101.
Var uzskatīt, ka abām procesa pusēm (enforcer un vainotajiem uzņēmumiem) var būt interese kvalificēt rīcības, kas atkārtoti dēvētas par vienotu un turpinātu pārkāpumu: enforcer tāpēc, ka, šo secinājumu autora ieskatā, šāda kvalificēšana var pazemināt pierādīšanas latiņu attiecībā uz atsevišķajām epizodēm, kuras veido turpināto pārkāpumu, un vainotajiem uzņēmumiem tāpēc, ka no brīža, kad sods tiks noteikts, aprēķinot apgrozījuma procentus proporcionāli atsevišķajiem pārkāpumiem, iespējai izvairīties no daudzu atsevišķu darbību piedēvēšanas var būt savs ekonomiskais izdevīgums.
102.
Tomēr, tā kā apsūdzētajam – kā faktiski apgalvots doktrīnā – nav katrā ziņā labvēlīgāk, ja viņam tiek pārmeti atsevišķi pārkāpumi, un tas būt atkarīgs no konkrētās lietas apstākļiem, “ir skaidrs, ka nevainīguma prezumpcijai ir jāspēlē sava loma attiecībā uz faktiskajiem elementiem, uz kuru pamata atsevišķais pārkāpums ir jāpierāda. Vai nu šie fakti ir pierādīti vai nav” (
31
).
103.
Tāpēc nav ““atsevišķu pārkāpumu prezumpcijas”, kas būtu piemērojama šaubu gadījumā, pamatojoties uz pieņēmumu, ka uzņēmumam šī situācija katrā ziņā būs “labāka”. Kad Komisija konstatē, ka ir bijuši atsevišķi pārkāpumi, apelācijas sūdzības iesniedzējas, kam būtu bijis labāk, ja pārkāpums būtu bijis vienots, var apstrīdēt šo konstatējumu (kā tas ir vairākkārt noticis), un Komisijai būs arī jāpārliecina tiesa, ka ir bijuši atsevišķi pārkāpumi, kas pierāda, ka atsevišķu pārkāpumu esamībai ir jābūt pārbaudītai, nevis“prezumētai”” (
32
).
104.
Novēlotas, tikai galīgajā lēmumā izdarītas, dubultas kvalifikācijas sekas var būt daudz un dažādas – ne tikai no līdz šim analizētā public enforcement viedokļa, bet arī no private enforcement viedokļa.
105.
Komisijas konstatējumam, kas nav ierobežots ar vienotu un turpinātu pārkāpumu, bet ir attiecināts arī uz atsevišķajām darbībām atsauces periodā, varētu būt ievērojama ietekme iespējamu prasību par zaudējumu atlīdzināšanu valsts tiesās jomā.
106.
Vienota un turpināta pārkāpuma gadījums ļauj Komisijai par pierādītu uzskatīt uzņēmuma rīcības prettiesiskumu par visu apstiprināto laikposmu pat tad, ja hipotētiski dažos laikposmos – arī tādos, ko nevar dēvēt par īsiem, – nav faktisku pierādījumu par saziņu starp visiem vai dažiem lietas dalībniekiem. Tas viss ar priekšnoteikumu, ka ir pierādīti nosacījumi, lai pārkāpumu varētu uzskatīt par vienotu un turpinātu: kopīgs mērķis un uzņēmumu iesaiste citu kopējā rīcībā, kā iepriekš izklāstīts.
107.
Tātad pārkāpuma ilguma aspektā vienotais un turpinātais pārkāpums varētu radīt iesaistītajiem uzņēmumiem risku, ka tiem tiek pārmesta ilgstoša prettiesiska rīcība lielākā mērā, nekā tas būtu noticis, ja tiem tiktu pārmestas atsevišķas darbības, kas ir attālas laikā un tātad ar pārtraukumiem starp tām.
108.
Tomēr pārkāpuma konstatējuma intensitātes aspektā un saistītā pierādīšanas sloga aspektā var spriest pretēji. Proti, iesaistītie uzņēmumi atrodas situācijā, kurā tieši tāpēc, ka par prettiesiskiem nav apstiprināti visi atsevišķie saziņas gadījumi vai rīcības, kas veido vienoto un ilgstošo pārkāpumu, prasības valsts tiesās, kurās tiks prasīts atlīdzināt konkurences pārkāpuma radītu kaitējumu, nevarēs tikt pilnībā atbrīvotas no pierādījuma par atsevišķo saziņas gadījumu vai rīcību prettiesiskumu atbilstoši Komisijas konstatējumam.
109.
Tam ir būtiska praktiska nozīme, it īpaši ievērojot faktu, ka to personu loks Komisijas lēmumā, kuras ir tiesīgas celt prasību tiesā, lai prasītu apgalvotos zaudējumus iesaistītajiem uzņēmumiem, ir ļoti mainīgs arī saskaņā ar nesenāko Tiesas judikatūru, atbilstoši kurai “gan LESD 101. panta pilnīgas un lietderīgas iedarbības nodrošināšana, gan efektīva aizsardzība pret konkurences tiesību pārkāpuma kaitīgām sekām tiktu lielā mērā ierobežota, ja iespēja pieprasīt atlīdzināt karteļa radītos zaudējumus tiktu attiecināta tikai uz tirgus dalībniekiem” (
33
).
110.
Šajā tiesvedībā skatāmajam līdzīgos gadījumos, tā kā runa ir par rīcībām, kas īstenotas iepirkuma procedūrās, katram atsevišķajam iepirkumam var būt dažādi iesaistītie tiesību subjekti un ievērojams tiesību subjektu skaits, kas konkurences pārkāpuma dēļ varētu pieprasīt atlīdzināt zaudējumus, kuri radušies atsevišķa tirgus konkurences izkropļošanas dēļ.
111.
No visa iepriekš par šo jautājumu izklāstītā ir jāsecina, ka var uzskatīt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, par pareizu Savienības tiesību izpratnē atzīdama formulējumu, ko Komisija ir izmantojusi galīgajā lēmumā, atbilstoši kuram vienoto un turpināto pārkāpumu veido dažādi atsevišķi pārkāpumi.
112.
Tāpēc pārsūdzētais spriedums būtu jāatceļ daļā, kurā ir noraidīts otrais pamats un ceturtais pamats, ko pirmajā instancē bija izvirzījušas apelācijas sūdzības iesniedzējas un kas attiecas uz aizliegtās vienošanās dubultu kvalifikāciju.
113.
Saskaņā ar Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otro teikumu Tiesa Vispārējās tiesas lēmuma atcelšanas gadījumā pati var pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
114.
Manuprāt, tieši šāds gadījums ir šajā lietā, vismaz ciktāl ir runa par šo apelācijas pamatu.
115.
Komisijas lēmums ir jāatceļ daļā, kurā ir uzskatīts, ka vienotu un turpinātu pārkāpumu katrā ziņā veido atsevišķi pārkāpumi.
116.
Lietas dalībnieku tiesības uz aizstāvību faktiski bija daļēji ierobežotas, un izmantotajam formulējumam bija un varētu būt būtiska nelabvēlīga ietekme uz iesaistītajiem uzņēmumiem.
117.
Tomēr šī tiesību kļūda, manuprāt, nav ietekmējusi nedz pārsūdzēto spriedumu, nedz apstrīdēto lēmumu kopumā. Izsvītrojot no rezolutīvās daļas “dubultās kvalifikācijas” formulējumu, paliek pilnībā apstiprināts vienotais un turpinātais pārkāpums, un soda aprēķins ir ticis veikts, cik var saprast, tikai uz vienotā un turpinātā pārkāpuma pamata.
118.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru (
34
) pamata, kas attiecas uz manis analizēto jautājumu, apmierināšana in parte qua liek atcelt nevis visu lēmumu, bet tikai iepriekš aprakstīto daļu.
119.
Tā kā Komisijas lēmums, kurā ir apstiprināta kāda uzņēmuma dalība aizliegtā vienošanās darbībā, pārkāpjot LESD 101. pantu, ir viena vai vairāku šādu pārkāpumu veidojošu rīcību konstatējums, daļēja atcelšana nevar grozīt šāda lēmuma būtību.
B.
Par soda noteikšanu
1. Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
120.
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas lietās C‑697/19 P un C‑698/19 P apgalvo, ka, apstiprinot tām uzliktā naudas soda apmēru, pamatojoties uz tiem pašiem ieņēmumiem, kas izmantoti, lai aprēķinātu atsevišķo naudas sodu, kas uzlikts attiecīgi Lite‑On un Quanta, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus un nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu. Šis apelācijas pamats ir sadalīts trīs daļās.
121.
Lai atvieglotu izklāstu, turpinājumā tikai atstāstīšu to, ko ir apgalvojušas apelācijas sūdzības iesniedzējas ar atsauci uz lietu C‑697/19 P.
a) Par ceturtā pamata pirmo daļu
122.
Pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, kas konkrētajā gadījumā esot pamats kritērijam, kurš paredzēts Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai un atbilstoši kuram pārdoto apjomu vērtībai ir jāatspoguļo pārkāpuma ekonomiskā nozīme un katra uzņēmuma, kas piedalījies pārkāpumā, vainas īpatsvars pārkāpuma izdarīšanā.
123.
Sony apgalvo, ka domājamā pārkāpuma laikposmā Lite‑On saražoja ODD, kas vēlāk tika pārdoti ar preču zīmi Sony. Saskaņā ar nolīgumiem par apgrozījuma sadali starp apelācijas sūdzības iesniedzējām un Lite‑On apelācijas sūdzības iesniedzējas esot samaksājušas Lite‑On apgrozījumu, kas atbilst Lite‑On projektētajiem un saražotajiem izstrādājumiem. Tomēr tā vietā, lai piedēvētu šos pārdotos apjomus sabiedrībai, kas galu galā saņem apgrozījumu, proti, Lite‑On, nosakot pārdoto apjomu vērtību nolūkā aprēķināt naudas soda apmēru, lēmumā šie ieņēmumi ir skatīti gan kā Sony apgrozījums, gan kā Lite‑On apgrozījums. Citiem vārdiem sakot, lēmumā esot divreiz saskaitīti vieni un tie paši ieņēmumi. Ar šo rīcību Komisija esot atkāpusies no savas ierakstās prakses.
124.
Vispirms Komisija uzskata, ka ceturtā pamata pirmā daļa ir nepieņemama, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas prasot pārskatīt Vispārējā tiesā celtu prasību, nekonkretizējot nekādu specifisku kļūdu pārsūdzētajā spriedumā, un šāda pārskatīšana neesot Tiesas kompetencē (
35
).
125.
Katrā ziņā šī daļa esot noraidāma kā nepamatota. Pirmkārt, Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punktā ir atsauce uz pārdotajiem apjomiem, kas tieši vai netieši saistīti ar pārkāpumu, nevis ar pārdotajiem apjomiem, uz kuriem attiecas pārkāpums. Tas nozīmējot, ka Komisijai nav nekāda pienākuma noteikt, uz kuriem atsevišķajiem pārdotajiem apjomiem attiecas pārkāpums. Lai gan, no vienas puses, ir jāpievērš pastiprināta uzmanība pārkāpuma ekonomiskajai nozīmei, no otras puses, šis aspekts ir jālīdzsvaro ar nepieciešamību garantēt, ka naudas sods ļauj efektīvi piemērot sodu atbilstoši likumības principam un samērīguma principam.
126.
Otrkārt, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcība būtiski neatšķiras no pārējo apstrīdētā lēmuma adresātu rīcības, apelācijas sūdzības iesniedzējām uzliktā naudas soda aprēķins, ņemot vērā to pārdotos ODD apjomus Dell un tātad to dalības īpatsvaru, atbilst vienlīdzīgas attieksmes principam.
127.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti ir balstīti ne tik daudz uz tām uzliktā naudas soda aprēķināšanas metodi, cik drīzāk uz Lite‑On uzliktā naudas soda aprēķināšanas metodi. Tomēr Lite‑On uzliktā naudas soda piemērotība neietilpst šajā tiesvedībā un nevar kalpot par objektīvu pamatu tam, lai attaisnotu naudas soda samazinājumu. Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju sadarbība ar Lite‑On nemazina apelācijas sūdzības iesniedzēju vainas īpatsvaru pārkāpuma izdarīšanā. Aprēķins, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata par pareizu, tādējādi izraisītu patvaļīgu diskrimināciju pret pārējiem apstrīdētā lēmuma adresātiem, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu. Piektkārt, attiecībā uz faktu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda uz Komisijas agrāko lēmumu pieņemšanas praksi, Vispārējā tiesa ir pareizi norādījusi, ka lēmuma adresāta situācijas salīdzinājums ar citu uzņēmumu situāciju nevar likt apšaubīt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, ciktāl ar to tiek konstatēts un sodīts apstiprināts pārkāpums (
36
).
b) Par ceturtā pamata otro daļu
128.
Otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, ignorējot viņu izvirzīto argumentu, atbilstoši kuram dubultā uzskaite esot prettiesiski palielinājusi domājamā pārkāpuma ekonomisko nozīmi un, attiecīgi, tām uzlikto naudas sodu.
129.
Komisija uzskata, ka šī daļa ir nepamatota. Vispārējā tiesa apstiprināja, ka pārdoto apjomu vērtība, kas ņemta vērā apstrīdētajā lēmumā, lai aprēķinātu naudas soda pamatsummu, bija apjomu, kurus apelācijas sūdzības iesniedzējas tieši pārdevušas Dell, vērtība. Pamatojoties uz pārsūdzētā sprieduma 265.–269. punktā minēto judikatūru, Vispārējā tiesa ir pareizi uzskatījusi, ka jāņem vērā šo tiešo pārdoto apjomu vērtība, lai noteiktu ar pārkāpumu saistīto izstrādājumu vērtību. Visbeidzot, saskaņā ar pārsūdzēto spriedumu apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotā metode izraisot izvairīšanās riskus un nevienlīdzīgu attieksmi salīdzinot ar pārējiem lēmuma adresātiem.
c) Par ceturtā pamata trešo daļu
130.
Trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, atbilstoši kuram Komisija neesot attaisnojusi savu atkāpšanos no ierastās prakses.
131.
Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pareizi norādījusi, ka apstrīdētajā lēmumā ir izklāstīti iemesli, kāpēc apelācijas sūdzības iesniedzējām uzliktā naudas soda apmērs ir aprēķināts atbilstoši Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punktam, un ka lēmumā ir arī paskaidrots, kāpēc neesot lietderīgi atkāpties no šādas pieejas attiecībā pret apelācijas sūdzības iesniedzējām. Tāpēc, ciktāl apstrīdētajā lēmumā konvencionāli ir piemērots Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punkts, nav nepieciešams, lai tajā būtu attaisnota neesoša atkāpe no šīm pamatnostādnēm.
2. Vērtējums
132.
Es kopīgi analizēšu apelācijas ceturtā pamata trīs daļas, jo juridiskais jautājums, ko Tiesa man ir lūgusi izskatīt padziļināti, attiecas uz domājamu tiesību kļūdu, kuru Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, apgalvodama, ka Komisijas lēmumam nav trūkumu tajā daļā, kurā tā divreiz ir aprēķinājusi Sony un Lite‑on ieņēmumus – kas ir nolīguma par kopīgu dalību priekšmets. Līdz ar šo darbību, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, esot pārkāpti vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi, un Vispārējā tiesa neesot izpildījusi specifiskus pienākumus norādīt pamatojumu. Komisija patiešām esot atkāpusies no Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai paustās metodes, ņemot vērā pārdotos apjomus karteļa dalībnieku starpā, tādējādi liekot uzsvaru uz tās lomas ekonomisko nozīmi, kāda apelācijas sūdzības iesniedzējām ir bijusi aizliegtās vienošanās ietvaros.
133.
Iesākumam – uzskatu, ka apelācijas pamati attiecībā uz soda aprēķinu atšķirībā no tā, ko apgalvo Komisija, nav nepieņemami, jo no apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu konteksta netieši, bet skaidri izriet atsauce uz pārsūdzētā sprieduma 263.–276. punktu.
134.
Pievēršot uzmanību jautājumam, kas ir lietas dalībnieču iebildumu priekšmets, proti, apgalvotajai “dubultajai uzskaitei”, Komisija, Vispārējās tiesas ieskatā, ir ievērojusi Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai pausto metodi, noteikdama naudas soda pamatsummu, balstoties uz optisko diskdziņu pārdotajiem apjomiem, par kuriem rēķins izrakstīts Dell (apstrīdētā lēmuma 528. apsvērums).
135.
Saskaņā ar partnerības (partnership) līgumu, kas noslēgts ar apelācijas sūdzības iesniedzējām Sony, Lite‑On nav reģistrējusi tiešos pārdotos apjomus Dell. Attiecīgi, runājot par Lite‑On – nevis apelācijas sūdzības iesniedzējām – Komisija savu lēmumu ir balstījusi uz to pārdoto apjomu vērtību, ko Lite‑On pārdevusi apelācijas sūdzības iesniedzējām, nevis uz tās (neesošo) pārdoto apjomu Dell vērtību.
136.
Vispārējā tiesa šajā ziņā ir apgalvojusi, ka “saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju sniegtajiem paskaidrojumiem, pamatojoties uz nolīgumiem starp Lite‑On un Sony, Lite‑On uzprojektēja un saražoja ODD izstrādājumus, kas vēlāk tika pārdoti ar preču zīmi “Sony”. Līgumi ar klientiem un klientu pasūtījumi formāli tika noslēgti ar Sony, un tieši uzņēmumam Sony klienti samaksāja. Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, ka Komisija esot divreiz uzskaitījusi apjomus, kas pārdoti Dell, ir grūti izprotami, ievērojot, ka tieši Sony saņēma Dell ieņēmumus. Katrā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punktu, lai noteiktu uzliekamā naudas soda pamatsummu, Komisija izmantos to uzņēmuma realizēto preču vai pakalpojumu vērtību, kas tieši vai netieši ir saistīti ar pārkāpumu” (
37
).
137.
Tāpat arī, “nosakot naudas sodu apmēru par konkurences tiesību pārkāpumu, Komisijai ir jāņem vērā ne tikai pārkāpuma smagums un lietas konkrētie apstākļi, bet arī pārkāpuma izdarīšanas konteksts, un jāgarantē, lai tās veiktais pasākums būtu ar atturošu iedarbību, it īpaši tādu pārkāpumu veidu gadījumā, kas rada īpašu kaitējumu Savienības mērķu sasniegšanai”. Pārkāpumu smagums ir jāapstiprina, pamatojoties uz daudziem faktoriem, piemēram, lietas konkrētiem apstākļiem, pārkāpuma kontekstu un naudas sodu atturošo iedarbību, nepastāvot saistošam vai izsmeļošam kritēriju sarakstam, kas katrā ziņā ir jāņem vērā. Turklāt Vispārējā tiesa jau ir norādījusi, ka Komisijai nebija pienākuma katrā ziņā noteikt, uz kuriem individuālajiem pārdotajiem apjomiem attiecās karteļa darbība” (
38
).
138.
Noslēgumā secinot, ka “šajā lietā, kad Komisija izskatīja to preču pārdoto apjomu vērtību, uz kuru pārkāpums attiecās tieši vai netieši saskaņā ar Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punktu, bija loģiski, ka apjomus, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas tieši pārdevušas Dell, tā izmantoja kā pamatu naudas soda apmēra aprēķināšanai. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēju atbalstītā metode – kas sastāv no tā, ka no ieņēmumiem, kurus Sony iekasējusi no Dell, tiek atskaitīti ieņēmumi, kuri samaksāti Lite‑On, pamatojoties uz Sony un Lite‑On starpā noslēgtajiem spēkā esošajiem nolīgumiem atsauces periodā, lai izvairītos no “dubultas uzskaites”, neatkarīgi no apelācijas sūdzības iesniedzēju skaidrojuma, atbilstoši kuram tās nespēj šajā ziņā norādīt precīzus skaitļus, – apdraud aizliegto vienošanos aizlieguma efektivitāti, jo tad būtu pietiekami, ka uzņēmumi kļūtu par kāda aizliegtās vienošanās dalībnieka saistītu uzņēmumu, lai samazinātu sava naudas soda apmēru” (
39
).
139.
Tāpēc Vispārējā tiesa atšķirībā no tā, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo savā apelācijas sūdzībā, neaprobežojas ar vispārīga rakstura apsvērumu formulēšanu par naudas sodu apmēra noteikšanu (
40
), bet faktiski un juridiski apstrīd apgalvojumus, ko lietas dalībnieces ir izvirzījušas jau pirmajā instancē attiecībā uz apgalvoto “dubulto uzskaiti”.
140.
Būtībā, manuprāt, to iemeslu dēļ, kurus izklāstīšu, Vispārējā tiesa ir sniegusi atbilstošu pamatojumu šādiem aspektiem.
141.
Vispirms Komisija ir skaidri aprakstījusi metodiku, ko tā izmantojusi, lai aprēķinātu adresātiem uzliktos naudas sodus, un nav pārkāpusi samērīguma principu. Tā ir pareizi piemērojusi principus, kuri izriet no Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, un, īstenojot savu tehnisko rīcības brīvību, ir ņēmusi vērā pārkāpumu smagumu un lietas konkrētos apstākļus.
142.
Turklāt Komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Lai uzliktu sodu apelācijas sūdzības iesniedzējām, tā ir ņēmusi vērā apjomus, kas pārdoti Dell, un nav atskaitījusi no Sony iekasētajiem ieņēmumiem to, kas samaksāts Lite‑On. Tā bija vienīgā pareizā piemērojamā metode, jo, pirmkārt, šajā ziņā netika norādīti precīzi skaitļi un, otrkārt, lietas dalībnieču ierosinātā metode apdraudētu lēmuma efektivitāti gan uzņēmumu – gan karteļa dalībnieku attiecību aspektā, gan sankcijas nepieciešamās atturošās iedarbības aspektā.
143.
Apelācijas sūdzībā lietas dalībnieki par šo punktu tikai no jauna izvirza argumentus par dubulto uzskaiti, nenorādot jaunus elementus, kas varētu ļaut Tiesai veikt citādu izvērtējumu.
144.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenta izcelsme, kā pareizi norādījusi Komisija, ir nevis veidā, kādā pēdējā minētā ir aprēķinājusi tām uzliktā naudas soda apmēru, kas ir identisks apmēram, kurš ir piemērots lielākajai daļai pārējo lēmuma adresātu, bet veidā, kādā Komisija ir aprēķinājusi Lite‑On noteikto naudas sodu.
145.
Vispārējā tiesa, kā minēts iepriekš, izanalizēja veidu, kādā Komisija pamatoja naudas soda aprēķina noteikšanu, un konstatēja, ka tā ir pietiekami balstījusies uz apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem datiem par apelācijas sūdzības iesniedzēju ekonomisko spēku. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir īstenojusi LESD 261. un 263. pantā paredzētās pilnvaras atbilstoši neierobežotas kompetences īstenošanas prasībām, pārbaudīdama visus šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos iebildumus par tiesību jautājumiem vai faktiem (
41
).
146.
No Tiesas judikatūras skaidri izriet, ka, lai gan ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisijai ir atstāta rīcības brīvība, regulā tomēr tās izmantošana ir ierobežota, nosakot objektīvus kritērijus, kas Komisijai principā ir jāievēro. Tāpēc, pirmkārt, kādam uzņēmumam iespējami piemērojamajai naudas soda summai ir skaitlisks un absolūts maksimālais apmērs, un tādējādi naudas soda maksimālais apmērs, kāds var tikt piemērots kādam uzņēmumam, ir iepriekš nosakāms. Otrkārt, šīs rīcības brīvības izmantošanu ierobežo arī uzvedības normas, ko Komisija pati sev ir noteikusi, it īpaši jau Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai (
42
).
147.
Pienākums norādīt pamatojumu, kas ļauj kontrolēt rīcības brīvības īstenošanu, ir obligāta izpildīta prasība, ja Komisija savā lēmumā norāda elementus, kas tai ļāvuši izvērtēt pārkāpuma smagumu un ilgumu. Tas tomēr neliek Komisijai “savā lēmumā norādīt skaitļus, kuri attiecas uz naudas sodu aprēķināšanas metodi” (
43
). Komisija katrā ziņā “nevar, tikai mehāniski izmantojot aritmētiskas formulas, atņemt sev rīcības brīvību” (
44
), un “tai ir jāizvērtē katrā atsevišķā gadījumā un ievērojot tā kontekstu, kā arī ar minēto regulu paredzētās sankciju sistēmas mērķus, iecerētā ietekme uz attiecīgo uzņēmumu, it īpaši ņemot vērā apgrozījumu, kas atspoguļo uzņēmuma faktisko ekonomisko situāciju periodā, kurā tika izdarīts pārkāpums” (
45
).
148.
Saskaņā ar Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punktu, “lai noteiktu naudas soda pamatsummu, Komisija izmanto pārkāpumā tieši vai netieši iesaistīto uzņēmuma preču vai pakalpojumu pārdošanas apjomu atbilstošajā Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) teritorijā. Principā Komisija ņems par atsauci pārdotos apjomus, ko uzņēmums realizējis pēdējā pilnajā gadā, kurā tas piedalījies pārkāpumā”.
149.
Kā Tiesa norādījusi, Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punkta mērķis ir uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēra aprēķinā kā sākumpunktu izmantot apmēru, kas atspoguļo pārkāpuma ekonomisko nozīmi un šī uzņēmuma vainas īpatsvaru paša pārkāpuma izdarīšanā. Lai gan minētajā 13. punktā paredzētais pārdotā apjoma vērtības jēdziens, protams, nevar tikt piemērots tik plaši, lai tas ietvertu attiecīgā uzņēmuma pārdošanas apjomu, kas neietilpst pārmestās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomā, tas tomēr apdraudētu ar šo tiesību normu sasniedzamo mērķi, ja šis jēdziens tiktu uzskatīts par tādu, kurš attiecas vienīgi uz apgrozījumu, kas panākts tikai ar pārdošanu, par kuru ir konstatēts, ka to ir reāli ietekmējusi aizliegtā vienošanās (
46
).
150.
Šajā perspektīvā Tiesa ir uzskatījusi, ka neņemt vērā pārdotos apjomus, kas realizēti starp vienam uzņēmumam piederošām vienībām, neizbēgami būtu līdzvērtīgi nepamatotai priekšrokas došanai vertikāli integrētajiem uzņēmumiem, ļaujot tiem izbēgt no soda, kas ir samērīgs ar to nozīmīgumu tirgū attiecībā uz izstrādājumiem, uz kuriem attiecas pārkāpums. No tā izriet, ka nolūkā noteikt apgrozījumu, kas izriet no izstrādājumu, uz kuriem attiecas pārkāpums, pārdošanas, vertikāli integrētie uzņēmumi atrodas situācijā, kas salīdzināma ar vertikāli neintegrēto ražotāju situāciju. Tāpēc pret abu šo veidu uzņēmumiem attieksmei ir jābūt vienādai. Izslēgt no attiecīgā apgrozījuma iekšējos pārdotos apjomus būtu līdzvērtīgi priekšrokas došanai pirmajiem minētajiem uzņēmumiem, samazinot to vainas īpatsvaru pārkāpuma izdarīšanā par sliktu otrajiem minētajiem, pamatojoties uz kritēriju, kas nav saistīts ar mērķi, kuru tiek mēģināts sasniegt ar minētā apgrozījuma noteikšanu – proti, atspoguļot pārkāpuma ekonomisko nozīmi un katra uzņēmuma, kas tajā piedalās, vainas īpatsvaru (
47
).
151.
Piemērojot Tiesas argumentāciju visiem karteļa iekšienē pārdotajiem apjomiem, “pārdoto apjomu vērtības” plašā definīcija varētu ļaut Komisijai to piemērot arī tādos gadījumos kā šeit aplūkotais, tātad ņemot par pārdoto apjomu vērtības atsauci visus pārdotos apjomus, uz kuriem pārkāpums tieši vai netieši attiecas. Pretējā gadījumā daži karteļa dalībnieki varētu mākslīgi izbēgt no naudas soda, pievienojoties kādam citam dalībniekam.
152.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 271. punktā Vispārējā tiesa ir apgalvojusi – manuprāt, pareizi –, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju paustās metodes izmantošana apdraud aizliegto vienošanos aizlieguma efektivitāti, jo tad būtu pietiekami, ka uzņēmumi kļūtu par kāda aizliegtās vienošanās dalībnieka saistītu uzņēmumu, lai samazinātu sava naudas soda apmēru.
153.
Šo interpretāciju apstiprina Savienības konkurences tiesību normās izvirzītais mērķis. Apelācijas sūdzības iesniedzēju piedāvātā interpretācija faktiski nozīmētu, ka, lai noteiktu aizliegtu vienošanos lietās uzliekamā naudas soda pamatsummu, Komisijai būtu pienākums katrā gadījumā noteikt, kāds ir individuālais pārdošanas apjoms, ko ietekmējusi aizliegtā vienošanās. Šo pienākumu, kā pareizi norāda Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 268. punktā, Savienības tiesas nekad nav likušas pildīt.
154.
Atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam apelācijas sūdzības iesniedzējām uzliktais naudas sods tika aprēķināts tādā pašā veidā, kā visiem pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kuri reģistrējuši Dell un/vai HP tieši pārdotus apjomus. Izmantot konkrētā izstrādājuma apjomus, ko uzņēmums pārdevis klientiem, ir konvencionālā metode, lai novērtētu kāda adresāta rīcības ekonomisko nozīmi, un šī metode vienmēr ir tikusi uzskatīta par atbilstošu Eiropas tiesībām.
155.
Kā Vispārējā tiesa atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 272. punktā, kas attiecas uz saziņu attiecībā uz Dell, apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcība būtiski neatšķīrās no pārējo lēmuma adresātu rīcības. Attiecīgi to dalības īpatsvars ir pienācīgi atzīts, ņemot vērā optisko diskdziņu apjomus, ko tās pārdevušas Dell. Tāpēc Vispārējā tiesa pareizi secināja, ka ir bijis loģiski, ka Komisija pamatojusi apelācijas sūdzības iesniedzējām uzlikto naudas sodu ar to apjomu vērtību, ko tās EEZ pārdevušas Dell (pārsūdzētā sprieduma 270. punkts). Šāda pieeja garantē vienlīdzīgu attieksmi pret citiem dalībniekiem.
156.
Fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir sadarbojušās ar Lite‑On optisko diskdziņu ražošanā, izstrādē un pārdošanā Dell uzdevumā, nemazina apelācijas sūdzības iesniedzēju vainas īpatsvaru pārkāpuma izdarīšanā. Neraugoties uz partnerības līgumu, apelācijas sūdzības iesniedzējas ir atbildīgas par savu rīcību, un lēmumā tās ir uzskatītas par atbildīgām par savu pārkāpumu neatkarīgi no Lite‑On pārkāpuma. Apelācijas sūdzības iesniedzējām uzliktā naudas soda samazināšana tikai tādēļ, ka tās ir atdevušas Lite‑On daļu no ieņēmumiem, ko radījusi optisko diskdziņu pārdošana Dell, izraisītu patvaļīgu diskrimināciju pret pārējiem lēmuma adresātiem, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu (nevis saskaņā ar to, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas).
157.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem, ka Komisija dažos iepriekšējos gadījumos esot izmantojusi aprēķināšanas metodes, lai izvairītos no jebkāda konkrētā karteļa dalībnieku pārdoto apjomu dubultas uzskaites riska, ir pietiekami atgādināt pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse juridiski neierobežo naudas sodus konkurences jautājumos, jo Komisijai, lai noteiktu naudas sodu apmēru, ir piešķirta plaša rīcības brīvība un tai nav saistoši novērtējumi, kurus tā ir veikusi iepriekš (
48
).
158.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 275. punktā no tā pamatoti ir secinājusi, ka fakts vien, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir atsaukušās uz agrāku lēmumu, pats par sevi ir neefektīvs, jo Komisijai nebija pienākuma šo lietu novērtēt tādā pašā veidā.
159.
Arī apelācijas sūdzības iesniedzēju minētie precedenti norāda uz Komisijas veiktu rekonstrukciju, kas ir pamatota ar kopēju vērtējumu un lēmuma būtisku taisnīgumu.
160.
Vienlīdzīgas attieksmes princips soda noteikšanā ir “nozīmīgs it īpaši starp vienā un tajā pašā kartelī iesaistītajiem uzņēmumiem. Salīdzinājums ar citiem gadījumiem ir atļauts tikai izņēmuma gadījumos” (
49
).
161.
No otras puses, tiek uzsvērts, ka Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai ietvertie noteikumi – it īpaši attiecībā uz pārdoto apjomu vērtības noteikšanu – piedāvā parametru, kas tomēr konkrētajā gadījumā ir jāmazina un jāpielāgo konkrētajiem apstākļiem.
162.
Konkrētajā lietā Komisijai bija jālemj par apstiprinātu karteli, ko veidoja tiesību subjekti ar ārkārtīgi augstu tirgus potenciālu un, it īpaši, šodienas apelācijas sūdzības iesniedzējas Sony un Sony Optiarc, ar milzīgu attiecīgo apgrozījumu.
163.
Papildus tam viens no diviem tiesību subjektiem, kas parakstīja nolīgumu par peļņas sadali, Lite‑On, tika atbrīvota no jebkādām sankciju izraisošām sekām saskaņā ar iecietības programmu. Tātad runa ir par patiesi īpatnēju gadījumu un tāpēc soda nepieciešamās atturošās iedarbības nolūkā ir jāizvērtē visi konkrētie elementi.
164.
Kā redzams no lietas materiāliem, Lite‑On nav pārdevusi tieši Dell nevienu izstrādājumu saskaņā ar agrāko nolīgumu ar Sony. Apjomus, kas tieši pārdoti Dell, visus ir pārdevusi Sony, un tāpēc Komisija tos pilnībā ņēma vērā kā saistītus ar pārkāpumu.
165.
Nosakot sodu, Lite‑On nostāja, kuras pieteikumu iecietības programmas piemērošanai un turpmāko sadarbību Komisija atzina par efektīviem un vaļsirdīgiem, nevar pat tikt skatīta, jo Komisija to pilnībā atbrīvoja no naudas sodu uzlikšanas.
166.
Katrā ziņā Sony bija vispārīgi atbildīga par pārdošanu sadarbības nolīguma ietvaros, savukārt Lite‑On atbildēja par kvalitāti un inženierijas jautājumiem un iekasēja no apelācijas sūdzības iesniedzējām daļu no ODD pārdošanas radītajiem ieņēmumiem. Tā kā gandrīz visi Lite‑On ieņēmumi no ODD pārdošanas Dell tika radīti šādā veidā, Lite‑On veica ārkārtīgi maz tiešas pārdošanas Dell. Ja Komisija būtu balstījusi Lite‑On naudas sodu tikai uz tiešām pārdošanām Dell vienībām EEZ, kā tā izdarīja attiecībā uz gandrīz visiem pārējiem lēmuma adresātiem (ieskaitot apelācijas sūdzības iesniedzējas), tas būtu izraisījis nenozīmīgu naudas sodu Lite‑On.
167.
Ievērojot Lite‑On tiešu iesaisti kolūzijā ar citiem ODD piegādātājiem un tā kā tā ir pilnībā piedalījusies kartelī, kaut gan beigās tai tika piešķirts atbrīvojums no sodiem, šis rezultāts neesot pienācīgi atspoguļojis Lite‑On iesaistes pārkāpumā smagumu un neesot bijis ar prasīto preventīvo iedarbību. Tāpēc Komisija, aptuveni lēšot Lite‑On ikgadējo pārdoto apjomu vērtību, ietvēra Dell klēpjdatoru un galddatoru pārdotos apjomus, kas Sony tika pārdoti Lite‑On noteiktā pārkāpuma laikposmā (lēmuma 529. apsvērums).
168.
Tādējādi, no vienas puses, iespējamā Lite‑On uzliekamā soda aprēķināšanas metode nevar tikt izmantota par parametru, jo sods faktiski nav uzlikts, no otras puses, iespējamo kopējās summas, par kuru aprēķināt sodu, palielinājumu Komisija, tai īstenojot savu tehnisko rīcības brīvību, uzskatīja par neizbēgamu, lai saglabātu nepieciešamo soda preventīvo iedarbību pret tiesību subjektiem ar nozīmīgiem, īpaši augstiem apgrozījumiem. Šajā ziņā tiek atgādināts, ka vienlīdzīgas attieksmes princips nosaka, ka līdzīgas situācijas nevar tikt aplūkotas atšķirīgi un dažādas situācijas savukārt nevar tikt aplūkotas vienādi, ja vien šādai pieejai nav objektīva pamata (
50
).
169.
Es tomēr apstākļu īpatnības dēļ neesmu pilnībā pārliecināts, ka patiesībai atbilst apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums, ka faktiski ir veikta (prettiesiska) dubulta uzskaite.
170.
Savukārt ticams ir Komisijas apgalvojums, kā to apstiprinājusi Vispārējā tiesa, it īpaši, ja to aplūko saistībā ar tiem principiem, uz kuriem ir balstīta procedūra, saskaņā ar kuru Komisija aprēķina sodu.
171.
Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, kā minēts iepriekš, nekas nav sacīts par konkrēto situāciju, un tāpēc ir jāpiemēro tajās paustie principi, kā tie interpretēti Tiesas judikatūrā.
172.
Līdzsvarojamie principi ir šādi: pirmkārt, samērīgums, vienlīdzīga attieksme un sankcijas efektivitāte un, otrkārt, atturošā iedarbība.
173.
Nosakot uzliekamo naudas sodu atbilstošo līmeni, Komisijai, ievērojot aplūkojamās lietas konkrētos apstākļus, ir jāgarantē, ka tās veiktajam pasākumam ir nepieciešamā atturošā iedarbība. Lai sasniegtu šo mērķi, Komisija atsaucas uz preču vai pakalpojumu, kas saistīti ar pārkāpumu, pārdoto apjomu vērtību kā uz pamatu naudas soda apmēra aprēķināšanai, tāpat kā uz pārkāpuma ilgumu un smagumu. Tomēr, lai gan atsauce uz šiem faktoriem sniedz pienācīgu norādi uz pārkāpuma ekonomisko nozīmi kopumā un uz katra uzņēmuma īpatsvaru pārkāpuma izdarīšanā, tā nav jāsaprot kā pamats automātiskas un aritmētiskas aprēķināšanas metodei.
174.
Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai dod lietas dalībniecēm un tiesai objektīvus kritērijus, lai izvērtētu Komisijas pieņemto lēmumu pareizību, bet tās arī ietver ierobežojumus un atbrīvojumus, kas nostiprina Komisijas rīcības brīvību. Pietiek atgādināt it īpaši pamatnostādņu 37. punktu, atbilstoši kuram, “lai gan šīs pamatnostādnes sniedz vispārēju metodiku naudas soda noteikšanai, konkrētie lietas apstākļi vai vajadzība panākt preventīvu iedarbību var attaisnot Komisijas novirzīšanos no šīs metodikas vai no 21. punktā minētajiem ierobežojumiem”.
175.
Šo iemeslu dēļ, manuprāt, pārsūdzētajos spriedumos ar atsauci uz sodu aprēķināšanas procedūru nav atrodama neviena acīmredzama tiesību kļūda nedz pienākuma norādīt pamatojumu aspektā, nedz samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu aspektā.
176.
Vispārējā tiesa ir pienācīgi pamatojusi katru jautājumu, par kuru bijuši iebildumi, un pierādījusi, ka Komisija ir izmantojusi tai uzticēto rīcības brīvību, ievērojot samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus.
177.
Turklāt jāatgādina, ka Tiesai, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, taisnīguma apsvērumu dēļ nav ar savu vērtējumu jāaizstāj Vispārējās tiesas vērtējums, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, ir veikusi, lemdama par to naudas sodu apmēru, kas uzņēmumiem ir piemēroti par Savienības tiesību pārkāpumu. Tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka soda apmērs ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs, tai būtu jākonstatē tiesību kļūda, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi neatbilstoša naudas soda apmēra dēļ (
51
).
178.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LESD 261. pantā un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā paredzētās neierobežotas kompetences īstenošana nav pielīdzināma pārbaudei pēc savas ierosmes un Savienības tiesās notiek uz sacīkstes principa balstīta tiesvedība. Izņemot absolūtus pamatus, kas tiesai ir jāizvirza pēc savas ierosmes, prasītājs ir tas, kuram ir jāizvirza pamati pret apstrīdēto lēmumu un jāiesniedz pierādījumi, lai pamatotu šos pamatus (
52
).
179.
Tā kā pamatojumi par procedūru, saskaņā ar kuru tiek aprēķināts sods, ko Komisija piedāvājusi un Vispārējā tiesa apstiprinājusi, ir balstīti uz juridiskiem argumentiem, kuri attiecas uz principiem sankcijas noteikšanas jomā, kas šķiet esam saskaņā ar iepriekš pausto Tiesas praksi, bet apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, uzsverot pirmajā instancē jau izvirzītos iebildumus, nepiedāvā nevienu jaunu vērtēšanas elementu, iesaku Tiesai neapmierināt apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz šeit aplūkoto juridisko jautājumu.
V. Secinājumi
180.
Pamatojoties uz iepriekš izklāstīto apsvērumu kopumu, iesaku Tiesai iepriekš precizētajās robežās apmierināt apelācijas trešo pamatu lietās C‑697/19 P un C‑698/19 P un pirmo apelācijas pamatu lietās C‑699/19 P un C‑700/19 P un noraidīt kā nepamatotu ceturto apelācijas pamatu lietās C‑697/19 P un C‑698/19 P.
(
1
)	Oriģinālvaloda – itāļu.
(
2
)	Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumi, 2019. gada 12. jūlijs, Sony un Sony Electronics/Komisija (T‑762/15, nav publicēts, EU:T:2019:515; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”); Sony Optiarc un Sony Optiarc America/Komisija (T‑763/15, nav publicēts, EU:T:2019:517); Quanta Storage/Komisija (T‑772/15, nav publicēts, EU:T:2019:519), un Toshiba Samsung Storage Technology un Toshiba Samsung Storage Technology Korea/Komisija (T‑8/16, nav publicēts, EU:T:2019:522) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, turpmāk tekstā kopā – “pārsūdzētie spriedumi”).
(
3
)	Eiropas Komisijas 2015. gada 21. oktobra Lēmums C(2015) 7135 final 39639 par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta AT. 39639 – optiskie diskdziņi), OV 2015, C 484, 22. lpp.
(
4
)	Sīkāku aprakstu skatīt pārsūdzētajos spriedumos, it īpaši sprieduma lietās T‑762/15 un T‑763/15 1.–37. punktu un sprieduma lietās T‑772/15 un T‑8/16 1.–32. punktu.
(
5
)	OV 2006, C 298, 17. lpp.
(
6
)	OV 2006, C 210, 2. lpp.
(
7
)	Visi tekstā izmantotie izcēlumi ir mani.
(
8
)	Trešajā pamatā lietās C‑697/19 P un C‑698/19 P un pirmajā pamatā lietās C‑699/19 P un C‑700/19 P.
(
9
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 10. oktobris, Soliver/Komisija (T‑68/09, EU:T:2014:867).
(
10
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Villeroy & Boch Belgium/Komisija (C‑642/13 P, EU:C:2017:58, 54. punkts).
(
11
)	Skat. spriedumu, 2015. gada 16. decembris, Singapore Airlines un Singapore Airlines Cargo Pte/Komisija (T‑43/11, nav publicēts, EU:T:2015:989).
(
12
)	Skat. spriedumu, 2006. gada 23. novembris, ASNEF‑EQUIFAX un Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, 30.–32. punkts).
(
13
)	“Jebkura rīcības aspekta attiecībā pret jebkuru ieinteresēto klientu (Dell vai HP) vai jebkura divpusējas saziņas kopuma (vai vairāku kopumu) priekšmets ir konkurences ierobežošana, un tāpēc tas ir LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums” (Komisijas lēmuma 352. apsvērums).
(
14
)	Šajā nozīmē, lai arī ar atsauci uz agrāk spēkā esošo EKL 81. panta 1. punktu, skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 156. punkts).
(
15
)	Šajā nozīmē, lai arī ar atsauci uz agrāk spēkā esošo EKL 81. panta 1. punktu, skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
16
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Silver Plastics un Johannes Reifenhäuser/Komisija (C‑702/19 P, EU:C:2020:857, 81. un 82. punkts). Skat. arī spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Villeroy & Boch/Komisija (C‑644/13 P, EU:C:2017:59, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
17
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 24. septembris, Prysmian un Prysmian Cavi un Sistemi/Komisija (C‑601/18 P, EU:C:2020:751, 130. punkts). Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 172. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Skat. spriedumu, 1999. gada 8. jūlijs, Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 84. punkts).
(
19
)	Skat. spriedumu, 1999. gada 8. jūlijs, Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 81. punkts).
(
20
)	Šajā nozīmē skat. doktrīnā P. Alexiadis- D.G. Swanson, A. Guerrero‑Perez, Raising the EU evidentiary bar for the“single and continuous infringement”doctrine, Concurrences, 2016, 3. lpp.
(
21
)	M. Siragusa un C. Rizza (red.), EU Competition law. Volume III. Cartels & Collusive Behaviour. Restrictive Agreements and Practices Between Competitors, 2012, 1.7. punkts. Skat. arī I. Simonsson, Legitimacy in EU Cartel Control, Hart Publishing, Modern Studies in European Law, 2010, 135. punkts.
(
22
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 44. punkts).
(
23
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 45. punkts).
(
24
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 46. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 5. decembris, SNIA/Komisija (C‑448/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:801, 42.–44. punkts).
(
26
)	Skat. spriedumu, 2009. gada 3. septembris, Prym un Prym Consumer/Komisija (C‑534/07 P, EU:C:2009:505, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Skat. spriedumu, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	Skat. spriedumu, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
29
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 5. decembris, SNIA/Komisija (C‑448/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:801, 42. un 43. punkts).
(
30
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 5. decembris, SNIA/Komisija (C‑448/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:801, 44. punkts).
(
31
)	F. Castillo de la Torre, E. Gippini Fournier, Evidence, proof and judicial review, no: EU competition law, 2017, 92. lpp.
(
32
)	F. Castillo de la Torre, E. Gippini Fournier, Evidence, proof and judicial review, no: EU competition law, 2017, 92. lpp.
(
33
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, Otis u.c. (C‑435/18, EU:C:2019:1069, 27. punkts).
(
34
)	Skat. spriedumus, 2019. gada 31. oktobris, Repower/EUIPO (C‑281/18 P, EU:C:2019:916, 38. punkts), un 2010. gada 1. jūlijs, Knauf Gips/Komisija (C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 28. punkts).
(
35
)	Skat. spriedumu, 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 34. un 35. punkts).
(
36
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 28. novembris, ABB/Komisija (C‑593/18 P, nav publicēts, EU:C:2019:1027, 80.–86. punkts).
(
37
)	Spriedums, 2019. gada 12. jūlijs, Sony un Sony Electronics/Komisija (T‑762/15, EU:T:2019:515, 263.–266. punkts).
(
38
)	Spriedums, 2019. gada 12. jūlijs, Sony un Sony Electronics/Komisija (T‑762/15, EU:T:2019:515, 266.–268. punkts).
(
39
)	Spriedums, 2019. gada 12. jūlijs, Sony un Sony Electronics/Komisija (T‑762/15, EU:T:2019:515, 270.–271. punkts).
(
40
)	Lietā C‑697/19 P iesniegtās apelācijas sūdzības pieteikuma 79. punkts.
(
41
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 214. punkts).
(
42
)	Skat. spriedumus, 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 55. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2013. gada 18. jūlijs, Schindler Holding u.c./Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 58. punkts).
(
43
)	Tas teikts spriedumā, 2013. gada 19. decembris, Siemens/Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:866, 394. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
44
)	Tas teikts spriedumā, 2013. gada 19. decembris, Siemens/Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:866, 395. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
45
)	Skat. nesenāko spriedumu, 2021. gada 25. marts, Lundbeck/Komisija (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 185. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
46
)	Skat. nesenāko spriedumu, 2021. gada 25. marts, Lundbeck/Komisija (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 187. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
47
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 1. februāris, Kühne + Nagel International u.c./Komisija (C‑261/16 P, nav publicēts, EU:C:2018:56, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
48
)	Skat. spriedumu, 2009. gada 19. marts, Archer Daniels Midland/Komisija (C‑510/06 P, EU:C:2009:166, 82. punkts).
(
49
)	Skat. doktrīnā: S. Galokho, Les atteintes au principe d'égalité dans le cadre du calcul des amendes en droit européen des ententes, Revue internationale de droit économique, 186. lpp.; L. Bernardeau un J.‑Ph. Christienne, Les amendes en droit de la concurrence. Pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l'Union, coll. Europe(s), Brisele, Larcier, 2013, 1267. lpp. Judikatūrā – par apgalvojumu, atbilstoši kuram lēmumi par citiem gadījumiem principā tikai norāda uz diskriminācijas pastāvēšanu; salīdzinājumi ar citiem Komisijas lēmumiem var būt būtiski vienlīdzības principam tikai tad, ja tiek pierādīts, ka aplūkojamo gadījumu konkrētie dati ir cieši salīdzināmi, – skat. spriedumu, 2012. gada 19. decembris, Heineken Nederland un Heineken/Komisija (C‑452/11 P, nav publicēts, EU:C:2012:829, 108. punkts).
(
50
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 14. septembris, Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 54. un 55. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
51
)	Skat. nesenāko spriedumu, 2021. gada 25. marts, Lundbeck/Komisija (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 197. un 198. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
52
)	Skat. spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 75. punkts).