62023CJ0555
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2025. gada 26. jūnijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2010/13/ES – Audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšana – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru noteikta prasība respektēt cilvēka cieņu un aizliegts izplatīt standartiem neatbilstošu saturu – Valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas princips – Robežas – Likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma princips – Tiesiskās drošības princips
Apvienotajās lietās C‑555/23 un C‑556/23
par diviem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Symvoulio tis Epikrateias (Valsts padome, Grieķija) iesniegusi ar 2023. gada 2. augusta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 4. septembrī, tiesvedībā
Makeleio EPE
(lieta C‑555/23),
Zougla G.R. AE
(lieta C‑556/23)
pret
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis
(ESR),
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja L. Arasteja Saūna [L. Arastey Sahún] (referente), tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias], J. Regans [E. Regan], J. Pasers [J. Passer] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretāre: L. Karasko Marko [L. Carrasco Marco], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 16. oktobra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Makeleio EPE vārdā – S. Charalampous, dikigoros,
–
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR) vārdā – Z. Chatzipavlou un A. Dimitrakopoulou, pārstāves,
–
Grieķijas valdības vārdā – Z. Chatzipavlou, K. Konsta, M. Tassopoulou un D. Tsagkaraki, pārstāves,
–
Zviedrijas valdības vārdā – F.‑L. Göransson, J. Olsson, A. Runeskjöld un H. Shev, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – O. Gariazzo, L. Malferrari, G. Meessen un D. Triantafyllou, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 30. janvāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt, pirmkārt, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2010/13/ES (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) (OV 2010, L 95, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2018. gada 14. novembra Direktīvu (ES) 2018/1808 (OV 2018, L 303, 69. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2010/13”), kā arī, otrkārt, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20. un 21. pantu un 49. panta 1. punktu.
2
Šie lūgumi iesniegti divās tiesvedībās attiecīgi starp Makeleio EPE, lietā C‑555/23, un Zougla G.R. AE (turpmāk tekstā – “Zougla”), lietā C‑556/23, no vienas puses, un Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR) (Nacionālā radio un televīzijas padome, Grieķija), no otras puses, par divu tādu lēmumu likumību, ar kuriem šīm sabiedrībām ir uzlikts administratīvs naudas sods par standartiem neatbilstoša audiovizuālā satura izplatīšanu un par pienākuma respektēt cilvēka cieņas vērtību neizpildi (turpmāk tekstā – “pamatlietā aplūkotie lēmumi”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2010/13
3
Direktīvas 2010/13 11., 18., 21., 38., 41., 59., 83. un 104. apsvērumā noteikts:
“(11)
Lai novērstu konkurences traucējumus, uzlabotu juridisko noteiktību, palīdzētu pabeigt iekšējā tirgus izveidi un atvieglinātu vienotas informācijas telpas ieviešanu, vismaz saskaņoto noteikumu pamatnosacījumi ir jāpiemēro visiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem – gan televīzijas apraidei (t.i., lineāriem audiovizuālo mediju pakalpojumiem), gan audiovizuālo mediju pakalpojumiem pēc pieprasījuma (t.i., nelineāriem audiovizuālo mediju pakalpojumiem).
[..]
(18)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (Pamatdirektīva) [(OV 2002, L 108, 33. lpp.)] saskaņā ar tās 1. panta 3. punktu neierobežo Savienības vai valsts līmenī veiktos pasākumus, lai ievērotu vispārējās intereses mērķus, jo īpaši attiecībā uz satura reglamentēšanu un audiovizuālo politiku.
[..]
(21)
Šajā direktīvā audiovizuālo mediju pakalpojumu definīcijai būtu jāattiecas tikai uz audiovizuālo mediju pakalpojumiem – televīzijas apraidi vai pakalpojumiem pēc pieprasījuma –, kuri ir plašsaziņas līdzekļi, t.i., kuri ir domāti, lai tos saņemtu plašākas sabiedrības nozīmīga daļa, un kam tādējādi var būt skaidri izteikta ietekme uz to. Tās darbības jomai būtu jāietver tikai pakalpojumi, kā tie definēti [LESD], un tādējādi būtu jāietver jebkurš saimnieciskās darbības veids, tostarp sabiedrisko pakalpojumu uzņēmumi, bet nebūtu jāietver darbības, kas nav galvenokārt saistītas ar ekonomiku un kas nekonkurē ar televīzijas apraidi, piemēram, privātas tīmekļa vietnes un pakalpojumi, ar kuriem nodrošina tāda privātu lietotāju radīta audiovizuāla satura izplatīšanu, kurš radīts ar mērķi dalīties un mainīties ar to interešu grupās.
[..]
(38)
Tehnoloģiju attīstība, jo īpaši attiecībā uz ciparu satelītu raidījumiem, nozīmē, ka būtu jāpielāgo papildu kritēriji, lai nodrošinātu piemērotu regulējumu un tā efektīvu īstenošanu, kā arī lai piešķirtu iesaistītajām personām faktiskas tiesības noteikt audiovizuālā mediju pakalpojuma saturu.
[..]
(41)
Dalībvalstīm būtu jāspēj piemērot sīkāk izstrādātus un stingrākus noteikumus šīs direktīvas koordinētajās jomās attiecībā uz to jurisdikcijā esošiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, vienlaikus nodrošinot, ka šie noteikumi atbilst Savienības tiesību aktu vispārējiem principiem. [..] Jēdzienu “noteikumi vispārēju sabiedrības interešu jomā” ir attīstījusi Tiesa savā judikatūrā saistībā ar EK līguma 43. un 49. pantu (tagad [LESD] 49. un 56. pants), un šis jēdziens aptver, cita starpā, patērētāju aizsardzības, nepilngadīgo aizsardzības un kultūras politikas normas. Dalībvalstij, kas lūdz sadarboties, būtu jānodrošina tas, ka attiecīgie sīkāk izstrādātie valsts noteikumi ir objektīvi nepieciešami un ka tos piemēro nediskriminējoši un samērīgi.
[..]
(59)
Likumdevējus, mediju nozari un vecākus uztrauc kaitīga satura pieejamība audiovizuālo mediju pakalpojumos. Būs arī jaunas problēmas, jo īpaši saistībā ar jauniem raidījumiem un jauniem produktiem. Tādēļ ir nepieciešami noteikumi, lai aizsargātu nepilngadīgo fizisko, garīgo un morālo attīstību, kā arī cilvēka cieņu visos audiovizuālo mediju pakalpojumos, tostarp audiovizuālos komercpaziņojumos.
[..]
(83)
Lai nodrošinātu televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, ir būtiski televīzijas reklāmai piemērot noteikumu un standartu minimumu, un dalībvalstīm ir jāsaglabā tiesības noteikt sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus un atsevišķos gadījumos izvirzīt atšķirīgus nosacījumus televīzijas raidorganizācijām, kas ir to jurisdikcijā.
[..]
(104)
Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus – proti, radīt telpu bez iekšējām robežām attiecībā uz audiovizuālo mediju pakalpojumiem, vienlaikus nodrošinot augstu aizsardzības līmeni attiecībā uz vispārējas intereses mērķiem, jo īpaši saistībā ar nepilngadīgo aizsardzību un cilvēka cieņas aizsardzību, kā arī veicinot tiesības personām ar īpašām vajadzībām, – nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka šīs direktīvas mēroga un iedarbības dēļ minētos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar [LES] 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai.”
4
Atbilstoši Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punktam:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)
“audiovizuālo mediju pakalpojums” ir:
i)
pakalpojums, kā definēts [LESD] 56. un 57. pantā, kura vai no kura nošķiramas daļas galvenais nolūks ir ar mediju pakalpojumu sniedzēja redakcionālu atbildību piedāvāt raidījumus plašākai sabiedrībai, lai to informētu, izklaidētu vai izglītotu, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus Direktīvas [2002/21] 2. panta a) punkta nozīmē; šādi audiovizuālo mediju pakalpojumi ir vai nu televīzijas apraide, kā definēts šā punkta e) apakšpunktā, vai arī audiovizuālo mediju pakalpojumi pēc pieprasījuma, kā definēts šā punkta g) apakšpunktā;
ii)
audiovizuāls komercpaziņojums;
[..]
b)
“raidījums” ir kustīgu attēlu kopums ar skaņu vai bez tās, kas neatkarīgi no tā garuma veido atsevišķu vienību raidījumu programmā vai katalogā, kuru izveidojis mediju pakalpojumu sniedzējs, tostarp pilnmetrāžas filmas, videoklipi, sporta pasākumi, situāciju komēdijas, dokumentālās filmas, bērnu raidījumi un oriģināllugas;
[..]
c)
“redakcionāla atbildība” ir efektīva kontrole gan attiecībā uz raidījumu izvēli, gan uz to organizāciju, kuru nodrošina vai nu hronoloģisku raidījumu programmu televīzijas apraides gadījumā, vai arī katalogā, ja tie ir audiovizuālo mediju pakalpojumi pēc pieprasījuma. Redakcionāla atbildība ne vienmēr ietver juridisku atbildību saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kas attiecas uz saturu vai sniegtajiem pakalpojumiem;
d)
“mediju pakalpojumu sniedzējs” ir fiziska vai juridiska persona, kurai ir redakcionāla atbildība par audiovizuālo mediju pakalpojuma audiovizuālā satura izvēli un kura nosaka veidu, kādā tas tiek organizēts;
[..]
e)
“televīzijas apraide” (t.i., lineārs audiovizuālo mediju pakalpojums) ir audiovizuālo mediju pakalpojums, ko sniedz mediju pakalpojumu sniedzējs raidījumu vienlaicīgai skatīšanai, pamatojoties uz raidījumu programmu;
[..]
g)
“audiovizuālo mediju pakalpojums pēc pieprasījuma” (t.i., nelineārs audiovizuālo mediju pakalpojums) ir audiovizuālo mediju pakalpojums, ko sniedz mediju pakalpojumu sniedzējs raidījumu skatīšanai brīdī, ko izvēlējies lietotājs, un pēc lietotāja individuāla lūguma, pamatojoties uz mediju pakalpojuma sniedzēja piedāvātu raidījumu katalogu;
[..].”
5
Direktīvas 2010/13 2. panta 1. punktā paredzēts:
“Katra dalībvalsts nodrošina, lai visi tās jurisdikcijā esošo mediju pakalpojumu sniedzēju sniegtie audiovizuālo mediju pakalpojumi atbilstu šīs dalībvalsts tiesību sistēmas noteikumiem, ko piemēro plašākai sabiedrībai paredzētiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem.”
6
Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu:
“Dalībvalstis patur tiesības pieprasīt, lai to jurisdikcijā esošie mediju pakalpojumu sniedzēji ievērotu sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus jomās, ko koordinē ar šo direktīvu, ar noteikumu, ka šādi noteikumi atbilst Savienības tiesību aktiem.”
7
Minētās direktīvas 6. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Neskarot dalībvalstu pienākumu ievērot un aizsargāt cilvēka cieņu, tās ar atbilstīgiem līdzekļiem nodrošina, ka audiovizuālo mediju pakalpojumi, kurus sniedz to jurisdikcijā esoši mediju pakalpojumu sniedzēji, nesatur nekādu:
a)
kūdīšanu uz vardarbību vai naida kurināšanu pret personu grupu vai grupas locekli jebkura Hartas 21. pantā minēta motīva dēļ;
b)
publisku provokāciju izdarīt teroristu nodarījumu, kā izklāstīts [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas (ES) 2017/541 [(2017. gada 15. marts) par terorisma apkarošanu un ar ko aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2002/475/TI un groza Padomes Lēmumu 2005/671/TI (OV 2017, L 88, 6. lpp.)] 5. pantā.”
8
Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka to jurisdikcijā esošo mediju pakalpojumu sniedzēju sniegtie audiovizuālie komercpaziņojumi atbilst šādām prasībām:
[..]
c)
audiovizuālos komercpaziņojumos:
i)
neaizskar cilvēka cieņu;
[..].”
Direktīva (ES) 2018/1972
9
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2018/1972 (2018. gada 11. decembris) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi (OV 2018, L 321, 36. lpp.) 7. apsvērumā paredzēts:
“[..] Televīzijas programmu saturs ir aptverts [Direktīvā 2010/13]. Ar audiovizuālo mediju politikas un satura regulēšanu tiecas sasniegt vispārējo interešu mērķus, piemēram, vārda brīvību, mediju plurālismu, objektivitāti, kultūras un valodu daudzveidību, sociālo integrāciju, patērētāju aizsardzību un nepilngadīgo aizsardzību. [..]”
10
Atbilstoši Direktīvas 2018/1972 2. panta l. punktam, kas aizstāj Direktīvas 2002/21 2. panta a) punktu:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“elektronisko sakaru tīkls” ir pārraides sistēmas, kas var būt un var nebūt bāzētas pastāvīgā infrastruktūrā vai centralizētas administrācijas jaudās, un attiecīgos gadījumos komutācijas vai maršrutēšanas ierīces un citi resursi, tostarp tīkla pasīvie elementi, kas neatkarīgi no pārvadītās informācijas veida ļauj signālus pārvadīt ar vadiem, radioviļņiem, optiskiem vai citādiem elektromagnētiskiem līdzekļiem, ieskaitot satelītsakaru tīklus, fiksētos (ķēžu un pakešu komutācijas, ieskaitot internetu) un mobilos tīklus, elektrības kabeļu sistēmas, ciktāl tās izmanto signālu pārraidīšanai, tīklus, ko izmanto radio un televīzijas apraidei, un kabeļtelevīzijas tīklus.”
Grieķijas tiesības
Likums Nr. 4779/2021
11
2021. gada 20 februāranomos 4779/2021 – Ensomatosi stin ethniki nomothesia tis Odigias (EE) 2010/13 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 10is Martíou 2010 gia ton syntonismo orismenon nomothetikon, kanonistikon kai dioikitikon diataxeon ton kraton melon skhetika me tin parochi ypiresion optikoakoustikon meson, opos echei tropopoiitheí me tin Odigía (EE) 2018/1808 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 14is Noemvríou 2018 kai alles diataxeis armodiotitas tis Genikis Grammateias Epikoinonías kai Enimerosis (Likums 4779/2021, ar ko valsts tiesībās transponē Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2010/13/ES (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2018. gada 14. novembra Direktīvu (ES) 2018/1808, un citus noteikumus, kas ir Komunikācijas un informācijas ģenerāldirektorāta kompetencē; FEK A’ 27), redakcijā, kas piemērojama pamatlietās (turpmāk tekstā – “Likums 4779/2021”), 8. pantā paredzēts:
“Audiovizuālo mediju pakalpojumos nedrīkst ietvert kūdīšanu uz vardarbību vai naidu pret personu grupu vai grupas locekli rases, ādas krāsas, nacionālās vai etniskās izcelsmes, senču, reliģijas, invaliditātes, seksuālās orientācijas, identitātes vai dzimuma pazīmju dēļ.”
12
Likuma 4779/2021 36. panta 1. punktā paredzēts:
“Ja mediju pakalpojumu sniedzējs (kam piekļūst ar abonēšanu vai bez tās) pārkāpj [..] 8. pantu, [ESR] piemēro sodus, kas paredzēti attiecīgi 1998. gada 13. oktobranomos 2644/1998 [– Gia tin parochi syndromitikon radiofonikon kai tileoptikon ypiresion kai synafeis diataxeis (Likums 2644/1998 par radio un televīzijas apraides pakalpojumu sniegšanu par maksu un saistītajiem noteikumiem; FEK A’ 233)] un 1995. gada 3. augustanomos 2328/1995 [– Nomiko kathestos tis idiotikis tileorasis kai tis topikis radiophonías, rythmisi thematon tis radiotileoptikis agoras kai alles diataxeis (Likums 2328/1995 par privāto televīziju raidstaciju un reģionālo radio un televīzijas raidstaciju juridisko statusu, apraides tirgus regulēšanu un citiem noteikumiem; FEK A’ 159)].”
Likums Nr. 2328/1995
13
Atbilstoši Likuma 2328/1995, redakcijā, kas piemērojama pamatlietām (turpmāk tekstā – “Likums 2328/1995”), 1. pantam:
“1.   Tādu privātu televīzijas kanālu izveidei, nodibināšanai un darbībai, kuri pārraida signālu, ko parasti mājsaimniecību uztvērēji saņem, izmantojot šajā nolūkā pieejamos kanālus un radiofrekvences, jāsaņem atļauja saskaņā ar šī likuma noteikumiem. Atļaujas tiek izsniegtas sabiedrības interesēs, un to izmantošana ir sabiedrisks pakalpojums. Kanāliem, kuriem izsniedz atļaujas, jānodrošina raidījumu kvalitāte, informācijas objektivitāte, plurālisma garantēšana, kā arī kultūras veicināšana, pārraidot literāros un mākslas raidījumus.
2.   Izveides, nodibināšanas un darbības atļauja attiecas uz bezvadu signālu pārraidi, radiofrekvences kanāliem, zemes staciju vai satelītu izmantošanu [..].”
14
Likuma 2328/1995 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts formulēts šādi:
“Gadījumos, kad pārkāpti valsts tiesību akti, Savienības tiesību akti un starptautiskās tiesības, kas tieši vai netieši reglamentē privātos televīzijas kanālus un, vispārīgāk, privātās televīzijas darbību, [..] ESR var nolemt [..] piemērot vienu vai vairākus šādus sodus [..]. Administratīvo sodu veida izvēle un to aprēķināšana ir atkarīga no pārkāpuma smaguma, raidījuma, kurā izdarīts pārkāpums, auditorijas, radio un televīzijas pakalpojumu tirgus daļas, kuru atļaujas turētājs attiecīgajā gadījumā ir ieguvis, veikto vai plānoto ieguldījumu apmēra, kā arī iespējamu atkārtotu pārkāpumu esības [..].”
Likums 2863/2000
15
2000. gada 29. novembranomos 2863/2000 – Ethniko Symvoulio Radiotileorasis kai alles arches kai organa tou tomea parochis radiotileoptikon ypiresion (Likums 2863/2000 par Nacionālo radio un televīzijas padomi, kā arī citām iestādēm un struktūrām apraides pakalpojumu jomā; FEK A’ 262), redakcijā, kas piemērojama pamatlietās, 4. panta 1. punktā noteikts:
“ESR īsteno tiešu valsts kontroli, kas Syntagma tis Elladas [(Grieķijas Republikas Konstitūcija)] paredzēta visu veidu radio un televīzijas pakalpojumu sniegšanas jomā, pieņemot individuālus izpildāmus administratīvus aktus. It īpaši:
[..]
e)
tā nosaka [Likuma 2328/1995] 4. panta 1. punktā, kā arī [Likuma 2644/1998] 12. pantā un 15. panta 3. punktā paredzētos administratīvos sodus un pasākumus [..].”
Likums 2644/1998
16
Likuma 2644/1998 1. panta 1. punktā paredzēts:
“Saskaņā ar Grieķijas Republikas Konstitūcijas 15. pantu maksas radio un televīzijas pakalpojumu sniegšana ir pakļauta tiešai valsts kontrolei un ir sabiedrisks pakalpojums, kura mērķis ir objektīvas un taisnīgas informācijas sniegšana, kā arī augsts sabiedrības tālākizglītības un izklaides līmenis. Šajā likumā maksas radio un televīzijas pakalpojumu sniegšana nozīmē radio un televīzijas raidījumu tiešu pārraidi sabiedrībai, izmantojot jebkādus tehniskus līdzekļus vai metodes (tikai zemes raidītājus, kabeļus vai satelītu raidītājus), kuru pieejamība ir pakļauta nosacījumiem, ko noteicis šī likuma noteikumos paredzētās atļaujas turētājs. Par maksas radio un televīzijas pakalpojumu sniegšanu uzskata arī televīzijas pakalpojumu sniegšanu, izmantojot citus platjoslas tīklus, neatkarīgi no tā, vai pakalpojuma sniedzējs tā pārraidītajiem raidījumiem ir saņēmis atļauju no [ESR], vai ja tas, pamatojoties uz šajā ziņā noslēgtu līgumu, pārraida citā dalībvalstī atļautus raidījumus.”
17
Likuma 2644/1998 10. pantā paredzēts:
“1.   [Likuma 2328/1995] 3. panta 1.–12., 14., 17. un 22. punkta noteikumi par cieņas, privātās dzīves un indivīda vispārējās līdzdalības ekonomiskajā, sociālajā un politiskajā dzīvē ievērošanu, radio un televīzijas reklāmas un citu saistītu paziņojumu pārraidīšanas kārtību un nosacījumiem, bērnu aizsardzību, politiskā plurālisma nodrošināšanu un partiju piekļuvi radio un televīzijas pārraidēm, kā arī patērētāju interešu un, vispārīgāk, pilsoņu interešu aizsardzību attiecas arī uz maksas radio un televīzijas pakalpojumu saturu.
2.   Ētikas kodeksi, kas pieņemti saskaņā ar 1989. gada 6. oktobranomos 1866/1989 – Idrysi Ethinkou Symvouliou Radiotileoraseos kai parochi adeion gia tin idrysi kai leitourgia tileoptikon stathmon (Likums 1866/1989 par Nacionālās radio un televīzijas padomes izveidi un atļauju izsniegšanu televīzijas kanālu izveidei un darbībai (FEK A’ 222)) 3. panta 2. punktu, kā arī noteikumi, kurus izstrādājusi ESR un kuri pieņemti saskaņā ar [Likuma 2328/1995] 3. panta 15. punktā paredzēto procedūru, ir piemērojami arī audiovizuālajam saturam, ko izplata saskaņā ar šo likumu izsniegtas atļaujas turētāji [..].”
18
Saskaņā ar Likuma 2644/1998 12. pantu ESR piemēro administratīvus sodus par šī likuma, Savienības tiesību un starptautisko tiesību normu, kas reglamentē minētajā likumā paredzēto radio un televīzijas pakalpojumu sniegšanu, pārkāpumu.
Prezidenta dekrēts 77/2003
19
2003. gada 28. martaproedriko diatagma 77/2003 – Kodikas deontologias eidiseografikon kai allon dimosiografikon kai politikon ekpompon (Prezidenta dekrēts 77/2003 par ziņu raidījumu, kā arī citu žurnālistikas un politisko raidījumu ētikas kodeksu (FEK A’ 75), redakcijā, kas piemērojama pamatlietās, 1. pantā paredzēts:
“Šī kodeksa noteikumi attiecas uz ziņu raidījumiem, žurnālistikas un politikas raidījumiem privātos radio un televīzijas kanālos [..].”
20
Prezidenta dekrēta 77/2003 2. panta 1. punktā noteikts:
“Ziņu raidījumi un citi žurnālistikas un politiskie raidījumi nodrošina tādu kvalitātes līmeni, kādu prasa radio un televīzijas pārraides sociālo uzdevumu pildīšana, kā arī valsts kultūras attīstība [..].”
21
Prezidenta dekrēta 77/2003 4. pantā paredzēts:
“1.   Nav atļauts attēlot personas tādā veidā, kas noteiktos apstākļos var veicināt viņu pazemošanu, sociālo izolāciju vai diskrimināciju no kādas sabiedrības daļas puses, tostarp dzimuma, rases, tautības, valodas, reliģijas, ideoloģijas, vecuma, slimības, invaliditātes, seksuālās orientācijas vai profesijas dēļ.
2.   Nav atļauts izplatīt pazemojošus, rasistiskus, ksenofobiskus vai ar dzimumu saistītus vēstījumus vai apzīmējumus, kā arī nepieļaujamus uzskatus, un kopumā nedrīkst kaitēt etniskām vai reliģiskām minoritātēm vai citām neaizsargātām grupām vai vājākām personu grupām.”
22
Prezidenta dekrēta 77/2003 9. panta 2. punkts izteikts šādā redakcijā:
“Pret personām, kuras piedalās raidījumos vai kuras tajos minētas, jānodrošina taisnīga, korekta un cieņpilna attieksme. It īpaši nav atļauts aizskart viņu personību, godu un cieņu. Jāievēro arī privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība un tiesības uz profesionālo darbību un vārda brīvību. Kritika nav savienojama ar raidījumos atspoguļoto vai minēto personu tiesību nodrošināšanu.”
Pamatlietas, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
23
Makeleio un Zougla ir saskaņā ar Grieķijas tiesībām dibinātas sabiedrības, kas pārvalda laikrakstu interneta vietnes, kurās tiek piedāvāts arī audiovizuāls saturs.
24
2021. gada 29. jūnijāMakeleio savā interneta vietnē www.makeleio.gr pārraidīja audiovizuālu raidījumu, kurā raidījuma vadītājs atsaucās uz LGBT+ kopienas pārstāvju apmeklējumu pie Grieķijas premjerministra, lietojot apvainojošus izteikumus, it īpaši aizvainojot un nomelnojot homoseksuālas personas. Raidījuma vadītājs izteica ironiskus komentārus par šo personu seksuālo orientāciju un netieši mudināja sabiedrību uz verbālu un fizisku agresiju pret minētajām personām – pēc viņa teiktā, šādas agresīvas darbības viņš pats bija veicis, kad bija jaunāks.
25
2021. gada 22. februārī Zougla savā interneta vietnē www.zougla.gr pārraidīja radioraidījumu, ko translē radiostacija, kura veic apraidi arī internetā. Šis raidījums tika pārraidīts Zougla interneta vietnē audiovizuālā formā. Šajā raidījumā raidījuma vadītājs saistībā ar krimināllietu, kas attiecās uz noteiktām pedofilijas darbībām, kurās vainotas trešās personas, mutvārdos aizskāra konkrētus politiķus, izsakot neslavu ceļošas un aizskarošas piezīmes. Šajā kontekstā minētais vadītājs it īpaši vienu no šīm personām atspoguļoja kā tādu, kura “apzināti aizsargājot nepilngadīgu personu izvarotājus un pedofilus, kā arī piešķirot tiem atbildīgus amatus, kas tiem ļauj mēģināt apmierināt savus slimīgos seksuālos impulsus”, un apgalvoja, ka attiecīgā persona “esot uzskatāma vismaz par uzkūdītāju un līdzdalībnieci” pedofilijas un izvarošanas darbībās, kuras saistītas ar nepilngadīgām personām un kurās vaino trešās personas.
26
Par abiem šiem raidījumiem (turpmāk tekstā – “pamatlietā aplūkotie raidījumi”) tika sākta tiesvedība ESR.
27
ESR konstatēja, ka Makeleio pārraidītajā raidījumā vairākas reizes acīmredzami nepieklājīgi un aizskaroši ir norādīts uz konkrētu iedzīvotāju grupu, pamatojoties uz tās locekļu seksuālo orientāciju, veicinot pazemošanu un sociālo stigmatizāciju attiecībā uz šīm personām. Ņemot vērā šos faktus, ESR Lēmumā Nr. 140/2021 secināja, ka Makeleio ir pārkāpusi, pirmkārt, Likuma 4779/2021 8. pantā ietverto aizliegumu kūdīt uz vardarbību vai naidu, kas vērsts pret personu grupu tās locekļu seksuālās orientācijas dēļ, un, otrkārt, pienākumu respektēt cilvēciskās vērtības un cilvēka cieņu, kā arī aizliegumu izplatīt standartiem neatbilstošu saturu saskaņā ar Likuma 2328/1995 1. panta 1. punktu, kā arī Prezidenta dekrēta 77/2003 2. panta 1. punktu, 4. pantu un 9. panta 2. punktu. Tāpēc ESR uzlika Makeleio naudas sodu 30000 EUR par katru no abiem izdarītajiem pārkāpumiem.
28
Attiecībā uz Zougla pārraidīto raidījumu ESR konstatēja, ka, ņemot vērā reālo informāciju un faktus, šis raidījums sabiedrībai paudis tā vadītāja pieņēmumus un nostāju, kam nebija nekāda pamata un kas bija aizvainojoša tajā minētajām personām, un tādējādi minētajā raidījumā bija “ārkārtēji pazemojoši” atspoguļots atkārtoti translētā raidījuma saturs un aizskarta minēto personu cieņa. Ņemot vērā šos faktus, ESR Lēmumā Nr. 99/2021 secināja, ka Zougla ir pārkāpusi gan Likuma 2328/1995 1. panta 1. punktā, gan Prezidenta dekrēta 77/2003 2. panta 1. punktā, 4. pantā un 9. panta 2. punktā paredzēto pienākumu respektēt cilvēciskās vērtības un cilvēka cieņu, gan aizliegumu izplatīt standartiem neatbilstošu saturu. Tāpēc par abu šo pārkāpumu izdarīšanu ESR uzlika Zougla divus naudas sodus – attiecīgi 40000 EUR un 80000 EUR.
29
Pieņemot pamatlietā aplūkotos lēmumus, ESR konstatēja, ka valsts tiesību normas, uz kurām tā balstījusi šos lēmumus, atbilstoši to formulējumam ir piemērojamas tikai tradicionālo televīzijas pakalpojumu sniedzējiem, proti, televīzijas raidorganizāciju televīzijas pakalpojumiem, ko pārraida, vai nu izmantojot analogās un digitālās apraides frekvences, vai arī izmantojot satelītu vai platjoslas tīklus.
30
Tomēr, pamatojoties uz jēdziena “audiovizuālo mediju pakalpojumi” Direktīvas 2010/13 izpratnē interpretācijas kritērijiem saskaņā ar judikatūru, kas izriet no 2015. gada 21. oktobra sprieduma New Media Online (C‑347/14, EU:C:2015:709), no kura var secināt, ka audiovizuālais saturs, ko internetā izplata operators, kurš nav televīzijas kanāla operators, ietilpst šajā jēdzienā, ESR šīs valsts tiesību normas interpretējusi tādējādi, ka, neraugoties uz to formulējumu, tās ir piemērojamas arī internetā pārraidīta audiovizuālā satura pakalpojumu sniedzējiem (turpmāk tekstā – “tiešsaistes televīzijas pakalpojumu sniedzēji”), tostarp Makeleio un Zougla.
31
Makeleio un Zougla cēla prasības par pamatlietā aplūkoto lēmumu atcelšanu Symvoulio tis Epikrateias (Valsts padome, Grieķija), kas ir iesniedzējtiesa.
32
Saskaņā ar Symvoulio tis Epikrateias (Valsts padome) nostāju valsts tiesību normas, uz kurām ESR balstījusi pamatlietās aplūkotos lēmumus, jāinterpretē tādējādi, ka tās nav piemērojamas tiešsaistes televīzijas pakalpojumu sniedzējiem.
33
Šādos apstākļos Symvoulio tis Epikrateias (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas lietās C‑555/23 un C‑556/23 formulēti identiski:
“1)
Vai Direktīvas [2010/13] [..] mērķi un līdz ar to tās darbības joma ietver[, pirmkārt,] cilvēka cieņas un vērtības ievērošanas un aizsardzības nodrošināšanu un[, otrkārt,] standartiem neatbilstoša satura pārraidīšanas, ko veic televīzijas pakalpojumu sniedzēji, novēršanu, it īpaši saistībā ar tādu saturu, kādu pārraidījušas [prasītājas pamatlietā]?
2)
Pieņemot, ka[, pirmkārt,] pienākums ievērot un aizsargāt cilvēka cieņu un vērtību un/vai[, otrkārt,] aizliegums pārraidīt standartiem neatbilstošu saturu, un it īpaši saturu, kam ir tādas iezīmes kā [pārraidei pamatlietā], ietilpst [Direktīvas 2010/13] darbības jomā, vai [Direktīvas 2010/13] 4. panta 1. punktam, to skatot saistībā ar [Hartas] 20. un 21. pantā paredzēto vienlīdzīgas attieksmes principu, ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru iepriekš minētie pienākumi ir noteikti visiem televīzijas pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kuri pārraida televīzijas saturu tikai ar interneta starpniecību?
3)
Ja atbilde uz [pirmo un otro jautājumu] ir apstiprinoša, vai valsts regulatīvajai iestādei, lai nodrošinātu [Direktīvas 2010/13] praktisko iedarbību, jāpiemēro valsts tiesību normas, atbilstoši kurām attiecīgie pienākumi ir vienādi piemērojami visiem televīzijas pakalpojumu sniedzējiem, arī tad, ja valsts tiesību aktos pienākumi un ar tiem saistītie sodi ir paredzēti visiem citiem televīzijas pakalpojumu sniedzējiem, bet ne tiem, kuri saturu izplata tikai internetā? Vai arī administratīvo sodu noteikšana par iepriekš minēto pienākumu neizpildi interneta televīzijas pārraidē, interpretējot paplašināti vai analoģiski piemērojot attiecīgās valsts tiesību normas, kas attiecas uz citiem televīzijas pakalpojumiem, nav saderīga ar [Hartas] 49. panta 1. punkta pirmajā teikumā nostiprināto nullum crimen, nulla poena sine lege certa principu, to skatot saistībā ar tiesiskās drošības principu?
4)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša un ja [Tiesa nospriež], ka[, pirmkārt,] pienākums ievērot un aizsargāt cilvēka cieņu un vērtību un/vai[, otrkārt,] standartiem neatbilstoša satura pārraidīšanas (un it īpaši tāda satura kā apstrīdētajā pārraidē) aizliegums neietilpst [Direktīvas 2010/13] darbības jomā saskaņā ar tās 4. panta 1. punktu, un gadījumā, ja dalībvalsts tiesību aktos, paredzot administratīvus sodus, šādi pienākumi ir noteikti televīzijas pakalpojumu sniedzējiem, kuri izmanto zemes, satelītu vai platjoslas apraides tīklus, bet tajos nav ietverti līdzvērtīgi noteikumi attiecībā uz interneta televīzijas pakalpojumu sniedzējiem, vai [šīs direktīvas] 2. panta 1. punkts [..] jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajai valsts iestādei, pamatojoties uz vienlīdzīgas attieksmes principu, jāizskata iespēja noteikt administratīvus sodus par šādu noteikumu pārkāpšanu arī attiecībā uz interneta televīzijas pārraidēm?
5)
Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir apstiprinoša, vai, ņemot vērā iepriekš minēto un pamatojoties uz tādu valsts tiesību aktu interpretāciju, kas atbilst Savienības tiesībām un it īpaši iepriekš minētajiem [Direktīvas 2010/13] noteikumiem, valsts regulatīvās iestādes pienākums valsts tiesību normas, ar kurām noteikti šādi pienākumi, vienādi piemērot visiem televīzijas pakalpojumiem neatkarīgi no to pārraides veida ir saderīgs ar nullum crimen, nulla poena sine lege certa principu un tiesiskās drošības principu, ievērojot to, ka šie pienākumi, kas valsts tiesību aktos ir paredzēti visiem citiem televīzijas pakalpojumu sniedzējiem, nav attiecināmi uz interneta televīziju?”
34
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 2. oktobra lēmumu lietas C‑555/23 un C‑556/23 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam, kā arī sprieduma taisīšanai.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Par prasītāju pamatlietā kvalificēšanu par “mediju pakalpojumu sniedzējiem” Direktīvas 2010/13 izpratnē
35
Kā izriet no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir balstīti uz pieņēmumu, ka pamatlietā aplūkoto raidījumu pārraidīšana ir audiovizuālo mediju pakalpojums, uz kuru attiecas Direktīva 2010/13, un tādējādi prasītājas pamatlietā ir “mediju pakalpojumu sniedzēji” šīs direktīvas izpratnē.
36
Makeleio rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē tomēr apgalvoja, ka tā nav “mediju pakalpojumu sniedzējs” minētās direktīvas izpratnē un ka tāpēc šī direktīva tai nav piemērojama.
37
Šajā ziņā jāatgādina, ka, ņemot vērā kompetences sadalījumu starp Savienības tiesām un valsts tiesām, principā valsts tiesai jāpārliecinās, vai faktiskie nosacījumi, kas liek piemērot Savienības normu, tās izskatāmajā lietā ir ievēroti, un Tiesa vajadzības gadījumā, izskatot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var sniegt norādes, lai valsts tiesai palīdzētu veikt interpretāciju (spriedums, 2012. gada 15. marts, SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Tāpēc Tiesai jāsniedz iesniedzējtiesai nepieciešamie interpretācijas elementi attiecībā uz jēdzienu “audiovizuālo mediju pakalpojums” šīs direktīvas izpratnē, lai iesniedzējtiesa pārbaudītu, vai pamatlietā aplūkotā raidījumu pārraidīšana patiešām ietilpst šajā jēdzienā un vai attiecībā uz šiem raidījumiem Makeleio un Zougla tātad jāuzskata par “mediju pakalpojumu sniedzējiem” minētās direktīvas izpratnē.
39
Šajā kontekstā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktā ietverto definīciju jēdziens “audiovizuālo mediju pakalpojums” ir pakalpojums, kā definēts LESD 56. un 57. pantā, kura vai no kura nošķiramas daļas galvenais nolūks ir ar mediju pakalpojumu sniedzēja redakcionālu atbildību piedāvāt raidījumus plašākai sabiedrībai, lai to informētu, izklaidētu vai izglītotu, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus Direktīvas 2002/21 2. panta a) punkta nozīmē.
40
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta d) apakšpunktu “mediju pakalpojumu sniedzējs” ir fiziska vai juridiska persona, kurai ir redakcionāla atbildība par audiovizuālo mediju pakalpojuma audiovizuālā satura izvēli un kura nosaka veidu, kādā tas tiek organizēts.
41
Pirmām kārtām, jāprecizē, kā izriet no paša Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkta formulējuma, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 2018/1972 2. panta 1. punktu, ar kuru ir aizstāts Direktīvas 2002/21 2. panta a) punkts, ka gan raidījumu apraide, izmantojot analogās un digitālās pārraides frekvences, gan raidījumu pārraidīšana internetā var ietilpt jēdzienā “audiovizuālo mediju pakalpojumi” Direktīvas 2010/13 izpratnē.
42
No tā izriet, ka jēdziens “mediju pakalpojumu sniedzēji” šīs direktīvas izpratnē ietver gan šī sprieduma 29. punktā minētos tradicionālos televīzijas pakalpojumu sniedzējus, gan tiešsaistes televīzijas pakalpojumu sniedzējus.
43
Otrām kārtām, netiek apstrīdēts, ka, pirmkārt, pamatlietā aplūkotie raidījumi tika pārraidīti informatīviem vai izklaides mērķiem un, otrkārt, tie tika izplatīti interneta vietnēs, tātad – izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus Direktīvas 2018/1972 2. panta 1. punkta izpratnē.
44
Trešām kārtām, kā izriet no Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta, jēdziens “raidījums” šīs direktīvas izpratnē ir “kustīgu attēlu kopums [..], kas neatkarīgi no tā garuma veido atsevišķu vienību raidījumu programmā vai katalogā, kuru izveidojis mediju pakalpojumu sniedzējs, tostarp pilnmetrāžas filmas, videoklipi, sporta pasākumi, situāciju komēdijas, dokumentālās filmas, bērnu raidījumi un oriģināllugas”.
45
Šajā ziņā jānorāda, ka attiecībā uz īslaicīga videomateriāla publiskošanu laikraksta interneta vietnē, kas atbilst īsiem izvilkumiem no vietējiem sporta vai izklaides jaunumu apskatiem, Tiesa ir nospriedusi, ka šādi videomateriāli ietilpst jēdzienā “raidījums” Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē (spriedums, 2015. gada 21. oktobris, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, 24. punkts).
46
Lai nonāktu pie šāda vērtējuma, Tiesa it īpaši balstījās uz to, ka, tāpat kā televīzijas apraides raidījums, šie videomateriāli ir paredzēti plašai sabiedrības daļai un tiem var būt skaidri izteikta ietekme uz sabiedrību šīs direktīvas 21. apsvēruma izpratnē. Turklāt veids, kā atlasīt minētos videomateriālus, ciktāl tas ietver iespēju interneta lietotājam piekļūt video, kurš to interesē izvēlētajā brīdī, pēc individuāla pieprasījuma, pamatojoties uz katalogu vai sarakstu, ko izveidojis tiešsaistes laikraksta operators, neatšķiras no tā, kas tiek piedāvāts saistībā ar audiovizuālo mediju pakalpojumiem pēc pieprasījuma, kuri ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā. Visbeidzot, video, kas ietver ziņas, konkurē ar televīzijas apraides pakalpojumu sniedzēju piedāvātajiem informācijas pakalpojumiem, savukārt video, kas attiecas uz kultūras vai sporta pasākumiem vai atpūtas reportāžām, konkurē ar muzikālajiem kanāliem, sporta kanāliem un izklaides raidījumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 21. oktobris, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, 21. un 23. punkts).
47
Šajā gadījumā ESR tiesas sēdē norādīja, ka pamatlietā aplūkotais Makeleio raidījums bijis tāds raidījums, kas ik dienu tiek pārraidīts Makeleio interneta vietnē audiovizuālā formā, šis raidījums ilgst vairākas stundas, tam ir pašam savs nosaukums un to vadījis viens un tas pats žurnālists, šis raidījums tika pārraidīts ar Makeleio logotipu, pēdējā minētā savā interneta vietnē informējusi sabiedrību par raidījuma ikdienas pārraidīšanu un tā pārraides laikiem, šī raidījuma izplatīšana sākotnēji bijusi lineāra, pēc tam tas tika ievietots tiešsaistē, lai ieinteresētās personas pēc pieprasījuma tam varētu piekļūt, un šajā interneta vietnē ir saraksts, kas ļauj meklēt agrākus raidījumus. ESR arī norādīja, ka šīs pašas iezīmes piemīt arī pamatlietā aplūkotajam Zougla raidījumam.
48
Tāpēc, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotie raidījumi – kā videomateriāli, kas ietilpst laikraksta elektroniskajā versijā piedāvātajā audiovizuālā piedāvājuma tabulā vai katalogā, – ir “raidījumi” Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
49
Ceturtām kārtām, attiecībā uz kritērijiem, kas iesniedzējtiesai jāņem vērā, lai izvērtētu, kāds ir videomateriālu, kas pieejami laikraksta elektroniskajā versijā, publiskošanas pakalpojuma “galvenais nolūks” Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkta izpratnē, Tiesa ir nospriedusi, ka šādā vērtējumā jākoncentrējas uz pārbaudi, vai šim pakalpojumam ir autonoms saturs un funkcijas salīdzinājumā ar attiecīgās interneta vietnes operatora žurnālistikas darbību un tas nav tikai nenodalāms šīs darbības papildu pakalpojums, it īpaši to saišu dēļ, kas audiovizuālajam piedāvājumam ir ar teksta piedāvājumu (spriedums, 2015. gada 21. oktobris, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, 37. punkts).
50
Tādējādi iesniedzējtiesai būs jāizvērtē, vai pamatlietā aplūkotajiem raidījumiem ir autonoms saturs un funkcija salīdzinājumā ar tiešsaistes laikraksta izdevēja preses rakstu saturu un funkciju. Ja tas tā ir, šie raidījumi ietilpst Direktīvas 2010/13 piemērošanas jomā. Savukārt, ja minētie raidījumi, šķiet, ir tikai nenodalāms šī izdevēja žurnālistikas darbības papildinājums, it īpaši to saiknes ar teksta piedāvājumu dēļ, tie neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
51
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet – tas, ka laikraksta interneta vietnē piedāvātie videomateriāli ir pieejami un skatāmi neatkarīgi no iepazīšanās ar šī laikraksta elektroniskās versijas rakstiem, norāda uz to, ka šādā vietnē piedāvāto videomateriāla pieejamības pakalpojumu varētu uzskatīt par tādu, kuram ir autonoms saturs un funkcija salīdzinājumā ar šīs interneta vietnes operatora žurnālistikas darbību, un tādējādi par tādu, kas veido no citiem tā piedāvātajiem pakalpojumiem atšķirīgu pakalpojumu (spriedums, 2015. gada 21. oktobris, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, 36. punkts).
52
Piektām kārtām, saskaņā ar Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta c) apakšpunktu jēdziens “redakcionāla atbildība” šajā direktīvā nozīmē efektīvu kontroli gan attiecībā uz raidījumu izvēli, gan uz to organizāciju, kuru nodrošina vai nu ar hronoloģisku raidījumu programmu televīzijas apraides gadījumā, vai arī katalogā, ja tie ir audiovizuālo mediju pakalpojumi pēc pieprasījuma.
53
Runājot par laikraksta interneta vietnē piedāvātu videomateriālu pieejamības pakalpojumu, jāatzīst, ka šāda kontrole var attiekties tostarp uz video ievietošanu tiešsaistē un izņemšanu, grafiku un laikiem video izplatīšanai šajā interneta vietnē, laikposmu, kurā tie būs pieejami interneta lietotājiem, minētās interneta vietnes struktūru, veidu, kādā videoieraksti tiek parādīti un atlasīti, video meklēšanas sistēmu un šīs interneta vietnes satura atjaunināšanu.
54
Lai gan iesniedzējtiesai būs jāizvērtē, vai Makeleio un Zougla attiecībā uz pamatlietā aplūkotajiem raidījumiem ir redakcionāla atbildība Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, šī sprieduma 47. punktā minētie elementi norāda uz to, ka tas tā ir. Fakts, ko Makeleio apstiprināja tiesas sēdē, ka, pirmkārt, raidījuma, par kuru ir runa pamatlietā, vadītājs bijis žurnālists, kuru šī sabiedrība nodarbinājusi, lai veiktu tiešraides retranslāciju un ikdienā pārraidītu šo raidījumu, un, otrkārt, ka Makeleio bija nolēmusi pārraidīt ar to saistīto raidījumu, par kuru ir runa pamatlietā, apstiprina, ka šī sabiedrība ir uzņēmusies redakcionālu atbildību par to.
55
Ņemot vērā šī sprieduma 37.–54. punktā izklāstītos apsvērumus un neskarot pārbaudes, kas būs jāveic iesniedzējtiesai, uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, balstoties uz pieņēmumiem, ka, pirmkārt, Makeleio un Zougla ir “mediju pakalpojumu sniedzēji” Direktīvas 2010/13 izpratnē, un it īpaši tiešsaistes televīzijas pakalpojumu sniedzēji, un, otrkārt, pamatlietā aplūkotā raidījumu pārraidīšana ir “audiovizuālo mediju pakalpojums” šīs direktīvas izpratnē.
Par pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma interpretāciju
56
Rakstveida apsvērumos Eiropas Komisija pauž šaubas par iesniedzējtiesas veikto pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma interpretāciju, saskaņā ar kuru valsts tiesību normas, kurās paredzēts pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību, pretējā gadījumā paredzot sodu, kā arī aizliegums izplatīt standartiem neatbilstošu saturu – arī šī aizlieguma neievērošanas gadījumā paredzot sodu –, nav piemērojamas tiešsaistes televīzijas pakalpojumu sniedzējiem.
57
Jāatgādina, kā izriet no pastāvīgās judikatūras, ka attiecībā uz valsts tiesību sistēmas normu interpretāciju Tiesai principā ir pienākums balstīties uz juridisko vērtējumu, kas izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma. Proti, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Tiesas kompetencē nav interpretēt dalībvalsts tiesību aktus (spriedums, 2023. gada 5. decembris, Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
58
Tāpēc uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, pamatojoties uz pieņēmumu, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums nav piemērojams tiešsaistes televīzijas pakalpojumu sniedzējiem.
Par pirmo jautājumu
59
Vispirms – no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa, ņemot vērā pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, vaicā, vai Direktīvas 2010/13 piemērošanas jomā ietilpst, pirmkārt, pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību un, otrkārt, aizliegums izplatīt standartiem neatbilstošu saturu.
60
Kā izriet no Direktīvas 2010/13 nosaukuma un 11. apsvēruma, tās mērķis ir koordinēt dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu, lai pabeigtu īstena šo pakalpojumu iekšējā tirgus izveidi. Šajā nolūkā minētajā direktīvā ir noteikts saskaņots minimālo noteikumu kopums, kas piemērojams visiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem, no kuriem daži, kā izriet no šīs direktīvas 18. apsvēruma un Direktīvas 2018/1972 7. apsvēruma, attiecas uz šo pakalpojumu saturu.
61
Tomēr, kā ģenerāladvokāte būtībā norādījusi secinājumu 72. punktā, papildus Direktīvā 2010/13 paredzētajām minimālajām prasībām tā neiejaucas audiovizuālo mediju pakalpojumu saturā, un šādas iejaukšanās neesība turklāt atspoguļo Savienības likumdevēja vēlmi šo pakalpojumu sniedzējiem atstāt reālas lēmumu pieņemšanas pilnvaras attiecībā uz šādu saturu, kā norādīts tās 38. apsvērumā.
62
Tātad Direktīvā 2010/13 nav ietverta neviena tiesību norma, kas attiektos uz tās piemērošanas jomā ietilpstošo raidījumu satura kvalitāti kā tādu, un tajā nav paredzēts neviens aizlieguma pamats saistībā ar sliktu pārraidītā satura kvalitāti vai standartiem neatbilstošu kvalitāti.
63
Tāpēc aizliegums izplatīt kvalitatīvi degradējošu saturu neietilpst Direktīvas 2010/13 piemērošanas jomā, jo šāds aizliegums pārsniedz šajā direktīvā noteiktās minimālās prasības.
64
Ņemot to vērā, šajā gadījumā no lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertās informācijas izriet, kā ESR turklāt apstiprināja tiesas sēdē Tiesā, ka pamatlietā aplūkoto raidījumu saturs tika kvalificēts kā “standartiem neatbilstošs” un tādējādi tika uzskatīts par tādu, uz kuru attiecas pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais aizliegums izplatīt standartiem neatbilstošu saturu, tikai tādēļ, ka tāds saturs tika uzskatīts par tādu, kas aizskar cilvēka cieņu.
65
Tāpēc, ņemot vērā pamatlietā izskatāmos strīdus, jāatzīst, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2010/13 jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kas saturu pārraida internetā, ir noteikts pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību un atturēties izplatīt saturu, kas apdraud šo vērtību – pretējā gadījumā paredzot sodu –, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
66
Šajā ziņā, pirmām kārtām, jānorāda, ka Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punktā, kas ir daļa no šīs direktīvas III nodaļā ietvertajiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem piemērojamiem noteikumiem, dalībvalstīm ir noteikts pienākums ar atbilstīgiem līdzekļiem nodrošināt, lai audiovizuālo mediju pakalpojumi, kurus sniedz to jurisdikcijā esoši mediju pakalpojumu sniedzēji, nesaturētu kūdīšanu uz vardarbību vai naidu, kas vērsta pret personu grupu vai grupas locekli, pamatojoties uz kādu no Hartas 21. pantā minētajiem iemesliem, vai publisku provokāciju izdarīt teroristu nodarījumu, “neskar[ot] dalībvalstu pienākumu ievērot un aizsargāt cilvēka cieņu”.
67
Ar šo pēdējo teikuma daļu Savienības likumdevējs tādējādi ir paredzējis pienākumu dalībvalstīm, īstenojot Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punktu, ne tikai respektēt, bet arī aizsargāt cilvēka cieņu, jo šis pienākums, kā izriet no minētās tiesību normas lasījuma kopumā, it īpaši nozīmē, ka dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka audiovizuālo mediju pakalpojumu, ko sniedz to jurisdikcijā esošie pakalpojumu sniedzēji, saturs neapdraud cilvēka cieņas vērtību.
68
Tāpēc no Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību un aizliegums izplatīt saturu, kas apdraud šo vērtību, ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.
69
Otrām kārtām, konteksts, kādā iekļaujas 6. panta 1. punkts, apstiprina šādu interpretāciju.
70
Saskaņā ar Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punktu audiovizuāli komercpaziņojumi ietilpst jēdzienā “audiovizuālo mediju pakalpojums” šīs direktīvas izpratnē. Tas, ka minētās direktīvas 9. pantā, kas arī ir daļa no tās III nodaļā ietvertajām tiesību normām, dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, lai šie paziņojumi atbilstu noteiktām prasībām, tostarp – it īpaši saskaņā ar tā 1. punkta c) apakšpunkta i) punktu – prasībai neapdraudēt cilvēka cieņu, apstiprina, ka šīs pašas direktīvas koordinētajās jomās Savienības likumdevējs ir vēlējies paredzēt aizlieguma pamatu, kas konkrēti saistīts ar cilvēka cieņas vērtības aizskārumu, un tas ir iemesls, kas izriet no pienākuma ievērot šo vērtību.
71
Trešām kārtām, jānorāda, ka, pirmkārt, kā izriet no Direktīvas 2010/13 104. apsvēruma, tās mērķis ir izveidot telpu bez iekšējām robežām attiecībā uz audiovizuālo mediju pakalpojumiem, vienlaikus nodrošinot augstu aizsardzības līmeni vispārējiem interešu mērķiem, un it īpaši cilvēka cieņas aizsardzībai. Otrkārt, no šīs direktīvas 59. apsvēruma izriet, ka tādu noteikumu pieņemšana kā minētās direktīvas 6. pantā paredzētie ir pamatota ar apsvērumiem, kas it īpaši attiecas uz cilvēka cieņas aizsardzību visos audiovizuālo mediju pakalpojumos.
72
Tādējādi tāda Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru šī tiesību norma aptver pienākumu respektēt cilvēka cieņas vērtību un aizliegumu izplatīt saturu, kas apdraud šo vērtību, ir saderīga gan ar šīs direktīvas mērķiem, gan ar pašas minētās tiesību normas mērķiem.
73
Tāpēc no Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punkta gramatiskās, kontekstuālās un teleoloģiskās interpretācijas izriet, ka pienākums ievērot cilvēka cieņas vērtību un aizliegums izplatīt saturu, kas apdraud šo vērtību, ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā un tātad arī šīs direktīvas piemērošanas jomā.
74
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīva 2010/13 jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kas pārraida saturu internetā, ir noteikts pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību un atturēties no tāda satura izplatīšanas, kas apdraud šo vērtību – pretējā gadījumā paredzot sodu –, ietilpst šīs direktīvas, it īpaši tās 6. panta 1. punkta, piemērošanas jomā.
Par otro jautājumu
75
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi un šī sprieduma 64. punktā minētos apsvērumus, jākonstatē, ka ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2010/13 4. panta 1. punkts, lasot to vienlīdzīgas attieksmes principa gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kas izplata saturu internetā, ir noteikts pienākums ievērot cilvēka cieņas vērtību un atturēties no tāda satura izplatīšanas, kas apdraud šo vērtību, pretējā gadījumā paredzot sodu.
76
Šajā ziņā jāatgādina, ka, pamatojoties uz Padomes Direktīvu 89/552/EEK (1989. gada 3. oktobris) par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV 1989, L 298, 23. lpp.), kuras grozītā redakcija tika kodificēta ar Direktīvu 2010/13, Tiesa jau ir nospriedusi, ka ar šādu direktīvu nav pilnībā saskaņotas tiesību normas jomās, uz kurām tā attiecas, bet ir vienīgi paredzētas minimālās prasības Eiropas Savienībā veidotajiem televīzijas raidījumiem, kurus paredzēts pārraidīt tās iekšienē (spriedums, 2013. gada 18. jūlijs, Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, 12. punkts un tajā minētā judikatūra).
77
Šajā kontekstā, kā izriet no Direktīvas 2010/13 4. panta 1. punkta un 41. un 83. apsvēruma, lai nodrošinātu televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, dalībvalstīm ir tiesības paredzēt attiecībā uz to jurisdikcijā esošajiem mediju pakalpojumu sniedzējiem sīkāk izstrādātas vai stingrākas normas un – noteiktos gadījumos – atšķirīgus nosacījumus jomās, uz kurām attiecas šī direktīva, ja šādas normas ir saderīgas ar Savienības tiesībām, un it īpaši ar to vispārējiem principiem (spriedums, 2021. gada 3. februāris, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
78
Valsts tiesiskajā regulējumā, kurā ir noteikts pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību un atturēties izplatīt saturu, kas apdraud šo vērtību, ir tikai paredzēts pienākums respektēt cilvēka cieņu un ar cilvēka cieņas vērtības aizskārumu saistītais aizlieguma pamats, kas paredzēts Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punktā, tādējādi šādā tiesiskajā regulējumā nav ietverti “sīkāki” vai “stingrāki” noteikumi šīs direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē, tāpēc pēdējā minētā tiesību norma uz to neattiecas.
79
Tāpēc uz otro jautājumu jāatbild, ņemot vērā nevis Direktīvas 2010/13 4. panta 1. punktu, bet gan šīs direktīvas 6. panta 1. punktu.
80
Šajā ziņā valsts tiesiskais regulējums, kurā ir noteikta tikai viena prasība, kas izriet no minētajā direktīvā paredzētajām minimālajām prasībām, piemēram, pienākums respektēt cilvēka cieņu un aizliegums izplatīt saturu, kas apdraud šo vērtību, kura izriet no šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punkta, obligāti jāpiemēro visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, kas ietilpst attiecīgās dalībvalsts kompetencē.
81
Ja tas tā nebūtu, ar šādu valsts tiesisko regulējumu ne tikai netiktu ievērota Direktīvas 2010/13, un it īpaši tās 6. panta 1. punkta, piemērojamība personām, bet arī tiktu apdraudēta šajā direktīvā izvirzītā mērķa izveidot audiovizuālo mediju pakalpojumu iekšējo tirgu, kā arī 6. panta 1. punktā paredzētā mērķa aizsargāt cilvēka cieņu visos audiovizuālo mediju pakalpojumos īstenošana.
82
No tā izriet, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā tikai noteiktiem mediju pakalpojumu sniedzējiem ir paredzēts pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību un atturēties no tāda satura izplatīšanas, kas apdraud šo vērtību, ir pretrunā Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punktam.
83
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kuri pārraida saturu internetā, ir noteikts pienākums ievērot cilvēka cieņas vērtību un atturēties no tāda satura izplatīšanas, kas apdraud šo vērtību, pretējā gadījumā paredzot sodu.
Par trešo jautājumu
84
Ņemot vērā uz pirmo un otro jautājumu sniegtās atbildes un šī sprieduma 64. punktā minētos apsvērumus, jākonstatē, ka ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Hartas 49. panta 1. punkta pirmajā teikumā nostiprinātais noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kas izplata saturu internetā, noteikts pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību un atturēties izplatīt tādu saturu, kas apdraud šo vērtību – pretējā gadījumā paredzot sodu –, saskaņā ar valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas principu tiek interpretēts plaši tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst pēdējo minēto mediju pakalpojumu sniedzēju kategorija.
85
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, piemērojot valsts tiesības, valsts tiesām tās jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši attiecīgās direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un tātad panāktu atbilstību LESD 288. panta trešajai daļai. Šis pienākums interpretēt valsts tiesības atbilstoši [Savienības tiesībām] atbilst LESD sistēmai, jo tas valsts tiesām, īstenojot savu kompetenci, ļauj nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, iztiesājot tajās iesniegtās lietas (spriedums, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
86
Princips, ka valsts tiesības jāinterpretē atbilstoši Savienības tiesībām, prasa, lai valsts tiesas, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, veiktu visas to kompetencē ietilpstošās darbības, lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pilnīgu efektivitāti un nonāktu pie risinājuma, kas atbilstu direktīvas mērķim (spriedums, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
87
Tomēr, kā Tiesa ir nospriedusi, atbilstīgas interpretācijas principa robežas nosaka vispārējie tiesību principi, kas ir Savienības tiesību neatņemama sastāvdaļa, un it īpaši Hartas 49. panta 1. punkta pirmajā teikumā nostiprinātais noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 28. jūnijs, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, 52. punkts un tajā minētā judikatūra; 2021. gada 24. marts, Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze, C‑870/19 un C‑871/19, EU:C:2021:233, 49. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2021. gada 14. oktobris, Ministerul Lucrărilor Publice, Dezvoltării şi Administraţiei, C‑360/20, EU:C:2021:856, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
88
Šis princips, kas ir vispārējā tiesiskās drošības principa īpaša izpausme, tostarp nozīmē, ka likumā ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi, lai nodrošinātu paredzamību gan attiecībā uz noziedzīgā nodarījuma definīciju, gan attiecībā uz soda noteikšanu (spriedums, 2024. gada 10. septembris, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, 103. punkts un tajā minētā judikatūra). Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma, un vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība (spriedums, 2023. gada 14. septembris, Komisija un IGG/Dansk Erhverv, C‑508/21 P un C‑509/21 P, EU:C:2023:669, 86. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
89
Šajā ziņā it īpaši saistībā ar gadījumu, kas attiecas uz tādas kriminālatbildības apjomu, kura izriet no likuma, kas pieņemts, lai izpildītu direktīvu, Tiesa ir precizējusi, ka princips, saskaņā ar kuru krimināltiesības netiek piemērotas pārmērīgi par sliktu apsūdzētajai personai un kurš izriet no noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principa un, vispārīgāk, no tiesiskās drošības principa, nepieļauj, ka kriminālvajāšana tiek uzsākta par rīcību, kuras sodāmība skaidri neizriet no likuma (spriedums, 1996. gada 12. decembris, X, C‑74/95 un C‑129/95, EU:C:1996:491, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
90
Galu galā valsts tiesas pienākums interpretēt valsts tiesības atbilstoši direktīvai ir ierobežots ar noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu, jo, kā Tiesa ir vairākkārt norādījusi, direktīva pati par sevi un neatkarīgi no dalībvalsts likuma, kas pieņemts tās piemērošanai, nevar noteikt vai pastiprināt to personu kriminālatbildību, kuras rīkojas, pārkāpjot tās noteikumus (skat. spriedumu, 2012. gada 28. jūnijs, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
91
Visbeidzot jāprecizē, ka noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips ir piemērojams arī attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem un sodiem, kam nav krimināltiesiska rakstura (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 28. oktobris, SGS Belgium u.c., C‑367/09, EU:C:2010:648, 61. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
92
Kā izriet no šī sprieduma 82. punkta, valsts tiesiskais regulējums, ar kuru visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kas izplata saturu internetā, ir noteikts pienākums ievērot cilvēka cieņas vērtību un atturēties no tāda satura izplatīšanas, kas apdraud šo vērtību, ir pretrunā Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punktam.
93
Tāpēc šāds valsts tiesiskais regulējums būtu jāinterpretē atbilstoši Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punktam tādējādi, ka uz pakalpojumu sniedzējiem, kas izplata saturu internetā, arī attiecas šajā tiesiskajā regulējumā paredzētais pienākums un tāpēc šī pienākuma neizpildes gadījumā tie var tikt sodīti.
94
Ja valsts tiesiskajā regulējumā nav paredzēts pienākums mediju pakalpojumu sniedzējiem, kas izplata saturu internetā, respektēt cilvēka cieņas vērtību un atturēties no tāda satura izplatīšanas, kas apdraud šo vērtību, kā arī nav paredzēts pakalpojumu sniedzējiem piemērot sodu par šī pienākuma neizpildi, noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips aizliedz sodīt minētos pakalpojumu sniedzējus par šādu rīcību, pat ja šāds valsts tiesiskais regulējums ir pretrunā Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punktam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 28. jūnijs, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
95
Tāpēc ar tādu interpretāciju, kāda iecerēta šī sprieduma 93. punktā, netiktu ievērots noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips un tādējādi tā būtu pretrunā robežām, kas izriet no pašas direktīvas būtības, proti, aizliegt – kā izriet no šī sprieduma 90. punktā atgādinātās judikatūras –, ka direktīva pati par sevi un neatkarīgi no dalībvalsts likuma, kas pieņemts tās piemērošanai, var noteikt vai pastiprināt to personu kriminālatbildību, kuras rīkojas, pārkāpjot tās noteikumus.
96
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu jāatbild, ka Hartas 49. panta 1. punkta pirmajā teikumā nostiprinātais noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kas izplata saturu internetā, noteikts pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību un atturēties izplatīt tādu saturu, kas apdraud šo vērtību – pretējā gadījumā paredzot sodu –, saskaņā ar valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas principu tiek interpretēts plaši tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst pēdējo minēto mediju pakalpojumu sniedzēju kategorija.
Par ceturto un piekto jautājumu
97
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegtās atbildes un šī sprieduma 64. punktā izklāstītos apsvērumus, uz ceturto un piekto jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
98
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2010/13/ES (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2018. gada 14. novembra Direktīvu (ES) 2018/1808,
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesiskais regulējums, ar kuru visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kas pārraida saturu internetā, ir noteikts pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību un atturēties izplatīt tādu saturu, kas apdraud šo vērtību – pretējā gadījumā paredzot sodu –, ietilpst Direktīvas 2010/13, it īpaši tās 6. panta 1. punkta, piemērošanas jomā.
2)
Direktīvas 2010/13, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2018/1808, 6. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kas pārraida saturu internetā, ir noteikts pienākums ievērot cilvēka cieņas vērtību un atturēties izplatīt tādu saturu, kas apdraud šo vērtību, pretējā gadījumā paredzot sodu.
3)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētais noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru visiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, izņemot tos, kas izplata saturu internetā, noteikts pienākums respektēt cilvēka cieņas vērtību un atturēties izplatīt tādu saturu, kas apdraud šo vērtību – pretējā gadījumā paredzot sodu –, saskaņā ar valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas principu tiek interpretēts plaši tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst pēdējo minēto mediju pakalpojumu sniedzēju kategorija.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – grieķu.