62008CC0069
ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 2. aprīlī (
1
)
Lieta C-69/08
Raffaello Visciano
pret
Istituto nazionale della previdenza sociale
(INPS)
“Sociālā politika — Darba ņēmēju aizsardzība — Darba devēja maksātnespēja — Direktīva 80/987/EEK — Pienākums pilnībā apmierināt prasījumus attiecībā uz darba samaksu ar iepriekš noteiktu maksimālo apjomu — Darba ņēmēja attiecībā uz garantiju fondu izvirzīto prasījumu raksturs — Noilguma termiņš”
I — Ievads
1.
Ar savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tribunale di Napoli [Neapoles tiesa] (turpmāk tekstā — “iesniedzējtiesa”) saskaņā ar EKL 234. pantu uzdod Tiesai trīs jautājumus par to, kā interpretēt Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvu 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku [darba ņēmēju] aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (
2
).
2.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemts tiesvedībā starp Visčiano [Visciano] (turpmāk tekstā — “prasītājs”) un Istituto Nazionale della Previdenza Soziale (Valsts sociālā nodrošinājuma iestāde, turpmāk tekstā — “INPS”) par Visčiano prasījumu apmierināšanu attiecībā uz viņa darba devēja neizpildītajām saistībām pēdējos trīs darba tiesisko attiecību mēnešos maksātnespējas dēļ. Pamata lietas dalībnieki būtībā strīdas par šo prasījumu apjomu, kā arī galvenokārt par to, vai INPS drīkst atsaukties uz Itālijas tiesību normās paredzēto viena gada noilguma termiņu. Šajā sakarā INPS norāda uz Itālijas augstākās tiesas judikatūru, kurā šādu prasījumu tiesiskais raksturs tiek pielīdzināts prasībām par sociālā nodrošinājuma pabalstu, kā arī uz valsts tiesību normu nepiemērojamību, kas varētu apturēt, proti, pārtraukt noilguma termiņu.
3.
Prejudiciālo jautājumu mērķis ir noskaidrot darba ņēmēju pret saskaņā ar Direktīvu 80/987 izveidojamām garantijas iestādēm vērsto prasījumu tiesisko raksturu un Kopienu tiesību prasības šo prasījumu īstenošanai tiesas ceļā.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
4.
Direktīva 80/987 redakcijā, kas piemērojama pamata lietā, ietver šādas atbilstošās normas.
5.
Saskaņā ar tās pirmo apsvērumu “ir jāparedz darbinieku [darba ņēmēju] aizsardzība to darba devēja maksātnespējas gadījumā, jo īpaši lai garantētu, ka apmierina to prasījumus attiecībā uz darba samaksu [..]”.
6.
Direktīvas 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Šī direktīva attiecas uz tām darbinieku [darba ņēmēju] prasībām pret darba devējiem, kas atzīti par maksātnespējīgiem 2. panta 1. punkta nozīmē, kuras izriet no darba līgumiem vai darba [tiesiskajām] attiecībām.
2.   Dalībvalstis izņēmuma kārtā drīkst neattiecināt šo direktīvu uz dažu kategoriju darbinieku [darba ņēmēju] prasījumiem, pamatojoties uz īpašiem darbinieku [darba ņēmēju] darba līgumiem vai darba [tiesiskajām] attiecībām vai pastāvot cita veida garantijām, kas darbiniekiem [darba ņēmējiem] nodrošina līdzvērtīgu aizsardzību tai, kura izriet no šīs direktīvas.
Darbinieku [darba ņēmēju] kategorijas, kas minētas pirmajā daļā, ir uzskaitītas pielikumā.”
7.
Saskaņā ar Direktīvas 2. panta 2. punktu tā neierobežo valstu tiesību aktos definētos terminus “darbinieks” [“darba ņēmējs”], “darba devējs”, “darba samaksa”, “iegūtās tiesības” un “iegūstamās tiesības”.
8.
Direktīvas 3. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 4. pantu iestādes, kas dod galvojumu, garantē to, ka apmierina darbinieku [darba ņēmēju] prasījumus attiecībā uz darba samaksu atbilstīgi darba līgumiem vai darba [tiesiskajām] attiecībām un darba samaksu par laikposmu pirms norādītā datuma.
2.   Pēc dalībvalstu izvēles 1. punktā minētais datums ir:
—
vai nu diena, kad darba devējs kļūst maksātnespējīgs,
—
vai diena, kad attiecīgajam darbiniekam [darba ņēmējam] izsniedz paziņojumu par darba līguma izbeigšanu darba devēja maksātnespējas dēļ,
—
vai diena, kad darba devējs kļūst maksātnespējīgs, vai arī diena, kad pārtraukts darba līgums vai darba [tiesiskās] attiecības ar attiecīgo darbinieku [darba ņēmēju] darba devēja maksātnespējas dēļ.”
9.
Direktīvas 4. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstīm ir tiesības ierobežot 3. pantā minēto iestāžu, kas dod galvojumu, atbildību.
2.   Kad dalībvalstis īsteno 1. punktā minētās tiesības, tās:
—
3. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā minētajā gadījumā nodrošina darbinieku [darba ņēmēju] prasījumus attiecībā uz darba samaksu par pēdējiem trīs mēnešiem atbilstīgi darba līgumiem vai darba [tiesiskajām] attiecībām sešos mēnešos pirms darba devēja maksātnespējas sākuma;
—
3. panta 2. punkta otrajā ievilkumā minētajā gadījumā nodrošina darbinieku [darba ņēmēju] prasījumus attiecībā uz darba samaksu par pēdējiem trīs mēnešiem atbilstīgi darba līgumiem vai darba [tiesiskajām] attiecībām pirms dienas, kad darbiniekam izsniedz paziņojumu par darba līguma izbeigšanu darba devēja maksātnespējas dēļ;
—
3. panta 2. punkta trešajā ievilkumā minētajā gadījumā nodrošina darbinieku [darba ņēmēju] prasījumus attiecībā uz darba samaksu par pēdējiem 18 mēnešiem atbilstīgi darba līgumiem vai darba [tiesiskajām] attiecībām pirms darba devēja maksātnespējas sākuma vai pirms dienas, kad darbiniekam [darba ņēmējam] izsniedz paziņojumu par darba līguma izbeigšanu darba devēja maksātnespējas dēļ. Šajā gadījumā dalībvalstis drīkst ierobežot saistības maksāt par darbu laikposmā, kas atbilst astoņām nedēļām vai vairākiem īsākiem laikposmiem, kuri kopā ilgst astoņas nedēļas.
3.   Tomēr dalībvalstis var noteikt darbinieku [darba ņēmēju] prasībām [prasījumiem] augstāko robežu, lai novērstu to, ka izmaksā summas, kas pārsniedz šīs direktīvas sociālos mērķus.
[..]”
10.
Direktīvas 5. pantā ir iekļautas šādas normas:
“Dalībvalstis paredz sīki izstrādātus noteikumus iestāžu, kas dod galvojumu, organizēšanai, finansēšanai un darbībai, jo īpaši ievērojot šādus principus:
a)
iestāžu aktīvi ir neatkarīgi no darba devēju apgrozāmā kapitāla, un tos neskar maksātnespējas procedūras;
b)
darba devēji piedalās finansēšanā, ja vien to pilnīgi nenodrošina valsts iestādes;
c)
iestāžu atbildība nedrīkst būt atkarīga no tā, vai ir izpildīti pienākumi piedalīties finansēšanā.”
11.
Direktīvas 6. panta redakcija ir šāda:
“Dalībvalstis var paredzēt, ka 3., 4. un 5. pants neattiecas uz maksājumiem saskaņā ar valstu sociālā nodrošinājuma sistēmām vai arī uzņēmumu vai starpuzņēmumu papildu pensiju programmām, kas nav saistītas ar valstu sociālā nodrošinājuma sistēmām.”
B — Valsts tiesības
1) Likums Nr. 297/1982
12.
Transponējot Direktīvu 80/987, 1982. gada 29. maija Likums Nr. 297 (
3
) par kompensāciju par darba tiesisko attiecību izbeigšanu noteikšanu un pensiju noteikumiem [turpmāk tekstā — “Likums Nr. 297”] 2. pantā paredzēja INSP pakļautībā izveidot “Garantiju fondu kompensāciju izmaksāšanai”, kas darba devēja maksātnespējas gadījumā tā vietā nodrošina kompensācijas izmaksu darba ņēmējiem vai to piederīgajiem, kuriem ir tiesības to saņemt, Codice civile (Civilkodekss) 2120. panta izpratnē. Pēc maksājuma veikšanas Garantiju fonds iegūst regresa tiesības pret darba devēju un attiecībā uz izmaksātajām summām iegūst nodrošinātā kreditora statusu, ko darba ņēmēju prasījumiem piešķir Codice civile 2751.a un 2776. pants.
2) Decreto legislativo Nr. 80/1992
13.
Ar 1992. gada 27. janvāraDecreto legislativo (Dekrētlikums) Nr. 80, ar ko transponē Direktīvu 80/987 par darbinieku [darba ņēmēju] aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (
4
) (turpmāk tekstā — “Decreto legislativo Nr. 80/92”), 1. un 2. pantu tiek regulēta tādu prasību apmierināšana, kas izriet no darba tiesiskajām attiecībām, un INPS pārvaldītā Garantiju fonda (turpmāk tekstā — “Fonds”) darbība.
14.
Decreto legislativo Nr. 80/92 1. panta (“Prasījumu, kas izriet no darba tiesiskajām attiecībām, apmierināšana”) 1. punktā ir noteikts:
“Ja darba devējs ir iesaistīts maksātnespējas, mierizlīguma, piespiedu likvidācijas vai ārkārtas administratīvajā procedūrā [..], tad šī darba devēja nodarbinātie darba ņēmēji vai to piederīgie, kuriem ir tiesības saņemt kompensāciju, iesniedzot prasību Garantiju fondā [..], var lūgt apmierināt [darba devēja] neizpildītās saistības 2. panta izpratnē.”
15.
Decreto legislativo Nr. 80/92 2. panta 1., 2., 4. un 5. punkta redakcija ir šāda:
“1.   Garantiju fonda maksājumi saskaņā ar 1. pantu attiecas uz [darba ņēmēju] prasījumiem, kas nav radušies darba tiesisko attiecību pārtraukšanas dēļ, par pēdējiem trim darba tiesisko attiecību mēnešiem 12 mēnešu laikposmā a) pirms 1. panta 1. punktā minēto procedūru gadījuma iestāšanās; b) pirms piespiedu izpildes iestāšanās; c) pirms lēmuma par likvidāciju pieņemšanas vai pagaidu uzņēmējdarbības beigām vai atļaujas turpināt uzņēmējdarbību termiņa beigām, darba ņēmējiem, kuri turpināja strādāt, vai pirms darba tiesisko attiecību izbeigšanas, ja šīs darba tiesiskās attiecības tika izbeigtas laikā, kad uzņēmums vēl turpināja veikt saimniecisko darbību.
2.   Saskaņā ar 1. punktu Fonda maksājumi nedrīkst pārsniegt trīskāršu mēneša augstākā atalgojuma summu, kas tiek maksāta kā īpaša piemaksa papildus mēneša algai, atvelkot ieturētās sociālās apdrošināšanas iemaksas.
[..]
4.   Veiktais maksājums saskaņā ar 1. punktu nedrīkst būt kumulatīvs ar šādiem maksājumiem: a) ar 12 mēnešus saskaņā ar 1. punktu maksāto īpašo piemaksu papildus mēneša algai; b) ar darba ņēmējam trīs mēnešu laikā atbilstoši 1. pantam maksāto atalgojumu; c) ar darba meklētāja pabalstu, kas saskaņā ar 1991. gada 23. jūlija Likumu Nr. 223 tiek maksāts trīs mēnešus, kas seko darba tiesisko attiecību izbeigšanās mēnesim.
5.   Tiesības uz pabalstiem atbilstoši 1. punktam noilgst pēc viena gada. [..]”
III — Fakti, pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
16.
No lēmuma uzdot prejudiciālus jautājumus izriet, ka prasītājs pamata lietā līdz 2000. gada 9. novembrim strādāja apsardzes uzņēmumā La Metropoli Sarl. Šajā datumā saskaņā ar Ministrijas dekrēta uzsākto piespiedu likvidācijas procesu sakarā ar maksātnespēju viņš tika pakļauts kolektīvās atlaišanas procedūrai atbilstoši Likuma Nr. 223/1991 4. un 24. pantam.
17.
2001. gada 8. jūnijā prasītājs atbilstoši Decreto legislativo Nr. 80, ar ko transponē Direktīvu 80/987, 1. un 2. pantu iesniedza INSP pakļautībā izveidotajā Garantiju fondā prasību apmierināt neīstenotos prasījumus, kas saistīti ar darba tiesisko attiecību pēdējiem trim mēnešiem.
18.
IPNS, aprēķinot Fonda izmaksājamo summu, tā vietā, lai viņam izmaksātu nesamaksāto atalgojuma summu Decreto legislativo Nr. 80/92 noteiktajā apmērā, proti, trīskāršu viena mēneša augstākā atalgojuma summu, kas tiek maksāta kā īpaša piemaksa papildus mēneša algai, no maksimālā apjoma, kas noteikts likumā, atvilka darba devēja izmaksātos avansa maksājumus, tādējādi izmaksājot mazāku summu, nekā viņam pienākas.
19.
Prasītājs uzskata, ka INPS izmantotā metode, atvelkot no maksimālās izmaksājamās summas avansa maksājumus, ko darba devējs izmaksājis uz algas rēķina, esot jāuzskata par nelikumīgu Tiesas 2004. gada 4. marta sprieduma apvienotajās lietās Barsotti u.c. (
5
) izpratnē un prasīja iesniedzējtiesai atzīt viņa tiesības saņemt starpību starp saņemto summu un maksimālo izmaksājamo summu bez jebkāda samazinājuma.
20.
INPS iebilda pret to ar pamatojumu, ka prasībai ir piemērojams viena gada noilguma termiņš. Šajā sakarā INPS izklāstīja, ka prasījumi pret Garantiju fondu neesot bijuši tie paši, kas tika iesniegti attiecībā pret darba devēju, bet gan neatkarīgi, nošķirami prasījumi par sociālā nodrošinājuma pabalstu. Turklāt tas piebilda, ka, tā kā runa esot par neatkarīgu, uz sociālā nodrošinājuma pabalstu vērstu prasību, tad šajā gadījumā nepastāvot likumā paredzētā parādu mantošana un normas par visu parādsaistību noilgumu, līdz ar to arī Legge fallimentare (turpmāk tekstā — “Maksātnespējas likums”) 94. pants, saskaņā ar kuru noilguma termiņš tiek apturēts līdz maksātnespējas procesa beigām, nav piemērojams. Tā kā noilguma termiņš nav ticis apturēts vai pārtraukts uzsāktas tiesvedības dēļ, tad saskaņā ar Decreto legislativo Nr. 80/92 2. pantā paredzēto viena gada termiņu prasībā izvirzītais prasījums esot jāuzskata par noilgušu.
21.
Tribunale di Napoli uzskata, ka sprieduma taisīšana šajā tiesvedībā ir atkarīga no Kopienu tiesību piemērošanas. Turklāt tā šaubās par Direktīvas 80/987 3. un 4. panta, kā arī citu Kopienu tiesību principu piemērošanu. Šī iemesla dēļ Tribunale di Napoli nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
1)
Vai 1980. gada 20. oktobra Direktīvas 80/987 3. un 4. pants — tiktāl, ciktāl tie paredz pienākumu apmierināt darba ņēmēju prasījumus attiecībā uz darba samaksu — atļauj attiecīgos prasījumus brīdī, kad tie tiek iesniegti garantiju fondā, vairs nevis uzskatīt par prasījumiem, kuriem ir darba samaksas raksturs, bet gan pārkvalificēt tos par prasījumiem attiecībā uz sociālo nodrošinājumu tikai tāpēc, ka samaksu par tiem dalībvalsts ir deleģējusi sociālā nodrošinājuma iestādei, un tādējādi jēdziens “darba samaksa” valsts tiesiskajā regulējumā tiek aizstāts ar jēdzienu “sociālā nodrošinājuma pabalsts”?
2)
Vai saistībā ar Direktīvas sociālo mērķi ir pietiekami valsts tiesiskajā regulējumā izmantot darba ņēmēja sākotnējo prasījumu attiecībā uz darba samaksu tikai kā salīdzinājuma bāzi, lai per relationem noteiktu ar garantiju fonda intervences starpniecību garantējamā pabalsta apmēru, vai arī ir paredzēts, ka darba ņēmēja prasījums attiecībā uz darba samaksu pret maksātnespējīgu darba devēju ir jāaizsargā ar garantiju fonda intervences palīdzību, nodrošinot, ka tā apjoms, garantijas un ierobežojumi laikā, kā arī tā īstenošanas procedūras ir tādas pašas kā tās, kādas ir atbilstoši jebkuram citam prasījumam saistībā ar darba tiesiskajām attiecībām tajā pašā tiesību sistēmā?
3)
Vai Kopienu tiesiskā regulējuma principi, it īpaši līdzvērtības un efektivitātes principi, atļauj neapmierinātajiem darba ņēmēju prasījumiem attiecībā uz darba samaksu, uz kuriem attiecas laikposms, kas noteikts saskaņā ar Direktīvas 80/987 4. pantu, piemērot tiesību normas par noilgumu, kuras ir nelabvēlīgākas nekā tās, kas piemērojamas līdzīga rakstura prasījumiem?
IV — Tiesvedība Tiesā
22.
Lēmums uzdot prejudiciālus jautājumus, kas pieņemts 2008. gada 29. janvārī, Tiesas kancelejā tika saņemts .
23.
Rakstveida apsvērumus Tiesas Statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā iesniedza prasītājs pamata lietā, INPS, Itālijas Republikas, Nīderlandes Karalistes un Spānijas Karalistes valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija.
24.
2009. gada 12. februāra tiesas sēdē savus apsvērumus sniedza prasītāja pamata lietā, INPS, Itālijas Republikas, Nīderlandes Karalistes un Spānijas Karalistes valdības, kā arī Komisijas pārstāvji.
V — Būtiskie lietas dalībnieku argumenti
A — Par pirmo jautājumu
25.
Prasītājs pamata lietā ierosina uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt tādējādi, ka tāda Direktīvas 80/987 interpretācija, kas prasījumiem pret Garantiju fondu piešķir citu tiesisko raksturu nekā darba samaksai, ir pretrunā Direktīvas sociālajam mērķim, jo šāda interpretācija izraisa zemāku aizsardzības līmeni, nekā tas paredzēts Kopienu tiesībās. Prasītājs paskaidro, ka Kopienu likumdevējs darba devēja maksātnespējas gadījumā ir vēlējies darba tiesiskajām attiecībām piešķirt papildu garantijas, nosakot dalībvalstīm pienākumu izmaksāt daļu no [darba ņēmējam] nesamaksātās darba algas.
26.
INPS norāda uz to, ka prejudiciālie jautājumi attiecoties tikai uz gadījumu, kurā prasījums par nesamaksātās darba algas izmaksu tiek izvirzīts maksātnespējas procesa ietvaros. Jaunā Corte di cassazione [Kasācijas tiesas] judikatūra vadās no Direktīvas 80/987 izrietošo tiesību sociālā rakstura un stiprina šo tiesību aizsardzību. Garantiju fonds, izpildot Direktīvas sociālo mērķi, nodrošinot algas pilnu izmaksu.
27.
Itālijas valdība ierosina uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt tādējādi, ka ar Direktīvas 80/987 3. un 4. pantu tiek pieļauts, ka neapmierinātie darba ņēmēju prasījumi, kad tiek iesniegti pret garantiju fondu, zaudē savu sākotnējo tiesisko raksturu kā darba alga un iegūst citu — sociālā pabalsta raksturu, jo valsts šo izpildi ir nodevusi garantiju fondam un tādējādi valsts likumdevējs jēdzienu “darba samaksa” attiecīgi ir aizstājis ar jēdzienu “sociālā nodrošinājuma pabalsts”.
28.
Itālijas valdība norāda, ka darba ņēmējs esot īpaši labi aizsargāts garantiju fondiem raksturīgās struktūras dēļ, jo garantiju fondi netiekot pakļauti piespiedu izpildes procedūrai. Turklāt Direktīva paredzot iespēju ierobežot laikā garantiju fonda maksāšanas pienākumu, kā arī noteikt maksājumu augstāko robežu. Līdz ar to garantiju fondi nodrošina visiem darba ņēmējiem minimālo aizsardzību. Turpretī, ja darba ņēmējam savi prasījumi pret darba devēju būtu jāīsteno pašam, tad nesamaksātās algas samaksa nebūtu garantēta
29.
Spānijas valdība ierosina uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt noliedzoši. Pirmkārt, tā norāda uz to, ka Starptautiskā Darba organizācija darba samaksas aizsardzību Konvencijā Nr. 173 un Ieteikumā Nr. 180 esot noteikusi ar garantiju fondu starpniecību. Otrkārt, Spānijas valdība uzskata, ka garantiju fonda izmaksātais pabalsts esot jāuzskata par darba samaksu, turklāt neatkarīgi no fakta, ka garantiju fonda budžetu, tāpat kā citus sociālos pabalstus, pārvalda pati INPS.
30.
Komisija uzskata, ka uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka tāda valsts tiesību norma kā Likums Nr. 297/82 un Decreto legislativo Nr. 80/92, kas darba ņēmēja prasījumiem pret garantiju fondu piešķir citu tiesisko raksturu nekā to, kāds ir prasījumiem pret darba devēju, nav pretrunā Direktīvas 80/987 3. un 4. pantam.
31.
Direktīva 80/987 prasot konkrētu rezultātu un atstājot dalībvalstu ziņā līdzekļu izvēli, lai šo rezultātu sasniegtu. Būtiski esot, ka garantiju fonds izpilda [darba devēja] pret darba ņēmēju neizpildītās saistības, un tas notiek neatkarīgi no pret garantijas fondu izvirzīto prasījumu tiesiskā rakstura.
32.
Komisija uzsver Itālijas tiesību normu daudznozīmību, runājot par darba ņēmēju prasījumu pret garantiju fondu izvērtēšanu, jo tiek pieļauta šo prasījumu kvalificēšana kā “prasījumi veikt maksājumu, kuriem piemīt darba samaksas raksturs” vai kā “prasījumi veikt sociālā nodrošinājuma pabalsta izmaksu”.
B — Par otro jautājumu
33.
Komisija uzskata, ka Direktīva 80/987 ir jāinterpretē tādējādi, ka, transponējot Direktīvu, attiecībā uz tās sociālo mērķi ir pietiekami, ja valsts tiesību normās darba ņēmēja sākotnējās tiesības uz darba samaksu tiek izmantotas tikai kā mēraukla, lai per relationem noteiktu no garantiju fonda izmaksājamā pabalsta apmēru. Komisija uzsver, ka Direktīvas mērķis esot garantēt darba ņēmējiem minimālo aizsardzību, lai viņiem darba devēja maksātnespējas gadījumā nodrošinātu neizmaksātās algas samaksu. Ja Kopienu likumdevējs būtu vēlējies darba ņēmēja prasījumus pret garantiju fondu visos iedomājamos aspektos pielīdzināt prasījumiem pret [attiecīgo] darba devēju, tad Kopienu likumdevējs nebūtu vienojies ar dalībvalstīm par iespēju ierobežot garantiju fondu maksāšanas pienākumu.
34.
Itālijas valdība ierosina uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt tādējādi, ka attiecībā uz Direktīvas sociālo mērķi ir pietiekami, ja valsts tiesību normās darba ņēmēja sākotnējās tiesības uz darba samaksu tiek izmantotas tikai kā mēraukla, lai per relationem noteiktu no garantiju fonda izmaksājamā pabalsta apmēru, turklāt tādos aspektos kā garantiju, termiņu un citu noteikumu turpmākai pastāvēšanai [darba ņēmēja] prasījumiem pret maksātnespējīgo darba devēju par nesamaksātās darba algas izmaksu tiesiskā izpratnē nav precīzi jāatbilst visiem citiem līdzīgiem prasījumiem par nesamaksātās darba algas izmaksu. Itālijas valdība paskaidro, ka jaunākā Itālijas Corte di cassazione judikatūra pamatojas uz apsvērumu, ka tiesības saņemt no garantiju fonda maksājumu izriet nevis no darba tiesiskajām attiecībām, bet gan no saiknes ar garantiju fondu. Atšķirībā no prasījumiem pret darba devēju — prasījumu pret garantiju fondu patstāvīgā rakstura dēļ normas par neizmaksātās algas samaksu nav piemērojamas.
35.
Nīderlandes valdība ierosina uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt tādējādi, ka attiecībā uz Direktīvas sociālo mērķi ir pietiekami, ja valsts tiesību normās darba ņēmēja sākotnējās tiesības uz darba samaksu tiek izmantotas tikai kā mēraukla, lai per relationem noteiktu no garantiju fonda izmaksājamā pabalsta apmēru. Valsts tiesību normām šis prasījums nav jāaplūko atbilstoši tās sākotnējam tiesiskajam raksturam.
36.
Spānijas valdība izklāsta, ka darba devēja maksātnespējas gadījumā esot pareizi darba ņēmēja prasījumiem par neizmaksātās algas samaksu piemērot tās pašas aizsardzības normas, kas kopumā esot spēkā darba samaksas jomā. Spānijas valdība pievērš uzmanību tam, ka prasījumi par darba algas izmaksu ietver noteiktas garantijas, kuras būtu jāsaglabā.
C — Par trešo jautājumu
37.
Prasītājs pamata lietā ierosina uz šo jautājumu atbildēt tādējādi, ka nav pieņemama tāda Direktīvas 80/987 interpretācija, saskaņā ar kuru prasījumiem pret [garantiju] fondu ir cits tiesiskais raksturs nekā prasījumiem, kuri izriet no darba tiesiskajām attiecībām, jo šādā veidā tiek radīta nevienlīdzība starp darba ņēmējiem dažādās dalībvalstīs, atkarībā no tā, vai [attiecīgajā dalībvalstī] pastāv vai nepastāv sociālā nodrošinājuma sistēma. Šāda Direktīvas interpretācija izraisa atšķirīgu attieksmi pret darba ņēmējiem vienas dalībvalsts ietvaros.
38.
Prasītājs pamata lietā norāda, ka jaunākās Corte di cassazione judikatūras sekas esot tādas, ka prasījumiem pret garantiju fondu tiek noteikti citi noilguma termiņi nekā visiem pārējiem prasījumiem attiecībā uz maksātnespējīgā uzņēmuma īpašuma masu.
39.
Prasītājs pamata lietā uzsver — lai gan pieteikšanās procedūra uz maksātnespējīgā uzņēmuma īpašuma masu vēl neesot noslēgusies un līdz ar to ir apturēts noilguma termiņš prasījumu reģistrācijai pret maksātnespējīgā uzņēmuma īpašuma masu, darba ņēmējiem, kuri vēl neesot saņēmuši summu spriedumā apvienotajās lietās Barsotti u.c. noteiktajā apmērā, savus reģistrētos prasījumus būtu jāļauj uzskatīt par noilgušiem tikai tādēļ vien, ka šie prasījumi tiek kvalificēti kā sociālā nodrošinājuma pabalsti.
40.
Turklāt prasītājs pamata lietā uzsver, ka šāda klasifikācija ir pretrunā līdzvērtības un efektivitātes principam.
41.
INPS atgādina, ka Corte di cassazione2001. gada 18. aprīļa spriedumā noraidīja iepriekš izlemjamā jautājumā celto iebildi par nesaderību ar līdzvērtības principu, to pamatojot, ka, nosakot viena gada noilguma termiņu, darba ņēmējam nav radīta nelabvēlīgāka situācija, salīdzinot ar to, ja viņam būtu pieejama apelācija, kas skar tikai valsts tiesības. Pamata lietā darba ņēmēja, kurš prasību tiesā par nesamaksātās algas izmaksu cēla vairāk nekā gadu pēc maksājuma pieprasīšanas, bezdarbība ir saistīta uz to, ka, ņemot vērā judikatūras attīstību, esot bijis ļoti grūti precīzi noteikt termiņa sākuma brīdi. Tomēr Corte di cassazione judikatūras sekas nav tādas, kas kavētu darba ņēmēju paredzētā termiņa ietvaros iesniegt prasījumus garantiju fondā par [darba devēja] neizmaksātās algas samaksu.
42.
Komisija uzskata, ka trešais prejudiciālais jautājums balstās uz pieņēmumu, ka darba ņēmēja pret garantiju fonda iesniegtajiem prasījumiem par neizmaksātās algas samaksu esot tāds pats tiesiskais raksturs kā prasījumiem, kurus darba ņēmējs var iesniegt pret savu darba devēju. Tādēļ, ņemot vērā ieteikto atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu, uz trešo prejudiciālo jautājumu nav jāatbild.
43.
Ja tomēr valsts tiesa nonāktu pie secinājuma, ka abu veidu prasījumiem ir līdzīgs tiesiskais raksturs, tad vienlīdzības un nediskriminācijas princips prasa, lai prasījumiem, kuri maksātnespējas procedūras ietvaros tiktu izvirzīti pret darba devēju, tiktu piemērota līdzvērtīga attieksme. No tā izriet, ka attiecībā uz noilguma termiņa pārtraukšanu šiem prasījumiem jāpiemēro vieni un tie paši noteikumi.
44.
Itālijas valdība ierosina uz trešo prejudiciālo jautājumu atbildēt tādējādi, ka Kopienu tiesību principi, it īpaši līdzvērtības un efektivitātes princips, pieļauj neapmierinātajiem prasījumiem par neizmaksātās algas samaksu piemērot mazāk labvēlīgus noilguma termiņus nekā līdzīga rakstura prasījumiem, jo katrā gadījumā piemērojamā tiesību norma ir jāņem vērā kopumā.
45.
Saistībā ar efektivitātes principu Itālijas valdība uzsver, ka Decreto legislativo Nr. 80/92 ļoti skaidri paredzot viena gada noilguma termiņu. Izmaiņas Corte di cassazione judikatūrā attiecoties tikai uz kopējās atbildības piemērojamību. Saistībā ar līdzvērtības principu Itālijas valdība izklāstīja, ka viena gada noilguma termiņš esot vispārīgi piemērojams sociālā nodrošinājuma pabalstiem. Turpinājumā Itālijas valdība norāda uz to, ka Corte di cassazione parasti vadās no tā, ka noilguma termiņš nav sācies, kamēr nepastāv konkrētie sociālā nodrošinājuma pabalsta saņemšanas nosacījumi, proti, noilguma termiņš sākas nevis ar darba tiesisko attiecību izbeigšanas brīdi, bet gan tad, kad izpildīti maksātnespējas normās paredzētie noteikumi.
46.
Nīderlandes valdība uzskata, ka Kopienu tiesības nav pret tādu noilguma termiņu kā pamata lietā, ko piemēro darba ņēmēju prasījumiem par Direktīvas 80/987 4. pantā minētajā laikposmā neizmaksāto darba algu, ciktāl šis noilguma termiņš nav pretrunā vienlīdzības un efektivitātes principiem.
47.
Turklāt Nīderlandes valdība pamatojas uz spriedumu lietā Pflücke (
6
), kas dalībvalstīm atļauj noteikt prekluzīvo termiņu, kura ietvaros darba ņēmējs atbilstoši valsts tiesību normām var iesniegt prasījumu par kompensāciju [darba devēja] maksātnespējas gadījumā, ja attiecīgais termiņš atbilst vispārējiem Kopienu tiesību principiem. Attiecīgi šis termiņš saskaņā ar vienlīdzības principu nedrīkst būt nelabvēlīgāks par termiņu, kas paredzēts līdzīgām prasībām, kas skar tikai valsts tiesības, un saskaņā ar efektivitātes principu šis termiņš nedrīkst būt noteikts tādējādi, ka būtu faktiski neiespējams īstenot tiesības, kas piešķirtas ar Kopienas tiesību aktiem.
48.
Turpinājumā Nīderlandes valdība vērš uzmanību uz to, ka iesniedzējtiesa acīmredzot uzskata, ka šajā lietā strīdīgajiem prasījumiem piemērojamais noilguma termiņš esot nelabvēlīgāks par termiņu, kas tiek piemērots līdzīga rakstura prasījumiem. Nīderlandes valdība norāda, ka vienlīdzības princips būtu jāpiemēro tādējādi, lai līdzvērtīgiem prasījumiem piemērojamās procesuālās normas savā starpā būtu salīdzināmas. Ja kāda dalībvalsts esot izvēlējusies tādu sistēmu, kurā darba samaksas garantijām esot privāttiesību prasījumu raksturs, tad šai dalībvalstij kā salīdzinājuma bāze esot jāizmanto līdzīgiem privāttiesību prasījumiem piemērojamais noilguma termiņš. Tāpat tas esot spēkā arī gadījumos, ja darba samaksas garantijas tiek klasificētas kā tiesības uz sociālā nodrošinājuma pabalstu.
49.
Spānijas valdība ierosina uz trešo prejudiciālo jautājumu atbildēt noliedzoši. Tā uzskata, ka valsts tiesību akti, kas paredzot viena gada prekluzīvo termiņu, tuvāk nenosakot šī termiņa sākuma brīdi un neņemot vērā darba devēja maksātnespējas procesa īpatnības, esot piemēroti, lai radītu tādu situāciju, kurā netiktu ievērota Direktīvā 80/987 noteiktā minimālā aizsardzība.
VI — Juridiskais vērtējums
A — Ievada piezīmes
50.
Darba tiesības Eiropas Savienības dalībvalstīs ir saskaņotas tikai dažās jomās. Darba tiesību jomā pieņemto likumdošanu būtībā var iedalīt pamatprincipos, normās par darba ņēmēja aizsardzību krīzes uzņēmumā gadījumā, normās par vīriešu un sieviešu vienlīdzību, kā arī noteikumos par tehnisko darba drošību (
7
).
51.
Direktīva 80/987 ir jāietver Kopienu darba tiesību normu otrajā kategorijā (
8
). Ar šo direktīvu tiek nodrošināta visu darba ņēmēju minimālā aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā (
9
). Darba devēju neizpildītās darba līgumu vai darba tiesisko attiecību saistības, kas attiecas uz darba samaksu noteiktā laika posmā, nodrošina īpaši izveidojami garantiju fondi. Bez Direktīvā 80/987 noteiktās aizsardzības darba ņēmēju prasījumi izmaksāt darba algu bieži būtu nostādīti vienlīdzīgā situācijā ar citu kreditoru prasījumiem. Šādos gadījumos darba ņēmēju prasību īstenošana būtu gandrīz vai neiespējama (
10
). Kā jau tas izriet no tās pirmā apsvēruma (“nepieciešamība līdzsvarot [..] sociālo attīstību Kopienā”) un kā to Tiesa vairākkārt uzsvērusi savā judikatūrā, Direktīvai ir sociāls mērķis darba ņēmēju interesēs (
11
). Tas pats attiecas arī uz līdz 2005. gada 8. oktobrim valsts tiesībās transponējamo Direktīvu 2002/74/EK (
12
), kas, pamatojoties uz Tiesas judikatūru un ņemot vērā maksātnespējas tiesību normu izmaiņas dalībvalstīs, kā arī iekšējā tirgus attīstību, pielāgoja un grozīja dažus noteikumus.
52.
No vienas puses, Direktīvas 80/987 garantētā aizsardzība ir noteikta kā Kopienu tiesību minimālais standarts. No otras puses, šī aizsardzība izriet no daļējas valsts tiesību saskaņošanas (
13
), kuras dēļ netiek ietekmētas dalībvalstu iespējas piemērot vai ieviest normatīvus vai administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem, kā tas skaidri izriet no Direktīvas 80/987 9. panta (
14
). Vienlaikus Kopienu likumdevējs, transponējot Direktīvu, piešķir dalībvalstīm plašu rīcības brīvību (
15
), atļaujot tām pašām noteikt garantiju fondu organizēšanu, darbību un finansēšanu (5. pants), kā arī izvēlēties vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek apmierināti darba ņēmēju prasījumi attiecībā uz darba samaksu (3. pants). Turklāt Kopienu likumdevējs atturas pats paredzēt noteiktu 2. panta 2. punktā minēto darba tiesību jēdzienu definīcijas un tā vietā attiecībā uz jēdzienu definēšanu atsaucas uz valsts tiesībām (
16
).
53.
Tā nav pirmā reize, kad Tiesa apskata Itālijas tiesu uzdotus prejudiciālos jautājumu par Direktīvas 80/987 interpretāciju. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu sniedz vēl vienu reizi iespēju parādīt saikni starp Kopienu darba tiesību normām — Direktīvas 80/987 veidā — un valsts darba tiesību normām, kā arī nepieciešamības gadījumā precizēt dalībvalstu likumdevēja kompetences robežas, lai efektīvi īstenotu Kopienu tiesībās paredzētās darba ņēmēju tiesības.
B — Par pirmo prejudiciālo jautājumu
54.
Ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 80/987 normām atbilst tāda valsts tiesību norma, kas darba ņēmēju prasījumus par neizmaksātās darba algas samaksu pārkvalificē par sociālā nodrošinājuma pabalsta prasībām, jo dalībvalsts šīs prasības par neizmaksāto darba algu izpildi ir uzticējusi sociālā nodrošinājuma fondam.
55.
Iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norāda uz to, ka pēdējos gados Corte di cassazione attiecībā uz pabalstu tiesisko raksturu, ko izmaksā Garantiju fonds, lai izpildītu darba ņēmēju prasības par neizmaksātās darba algas samaksu par pēdējiem trim darba tiesisko attiecību mēnešiem darba devēja maksātnespējas gadījumā, esot izveidojušās atšķirīgas interpretācijas, kas ir ietekmējis zemāko instanču tiesu judikatūru, it īpaši attiecībā uz Itālijas tiesību normās paredzēto viena gada noilguma termiņu sociālā nodrošinājuma pabalstam. Lai gan Sezioni Unite (Kasācijas tiesas apvienotā palāta) atbalstītais interpretācijas virziens fonda pabalstus kvalificē kā “darba samaksu”, tomēr otrais interpretācijas virziens prasījumus pret garantiju fondiem kvalificē kā “sociālā nodrošinājuma pabalstu”, kas esot jāuzskata par pabalstu, kurš nav atkarīgs no pret darba devēju vērsta prasījuma par darba algas samaksu. Itālijas valdība savos rakstveida apsvērumos norāda, ka Corte di cassazione pašlaik atbalsta šo otro interpretācijas virzienu.
56.
Tuvāk aplūkojot gan par labu vienam, gan par labu otram virzienam minētos argumentus, kļūst skaidrs, ka Itālijas augstāko tiesu judikatūrā pārstāvētais tiesību normu vērtējums balstās galvenokārt uz Itālijas tiesību sistēmas īpatnībām. Tas attiecas, piemēram, uz jautājumu par to normu piemērojamību, kas nosaka attiecīgos noilguma termiņus, kā arī to normu piemērojamību, kas nosaka šī noilguma termiņa apturēšanu, proti, pārtraukšanu. Kā to atbilstoši izklāsta Komisija un iesniedzējtiesa, tad atkarībā no valsts tiesību normas var atrast argumentus gan kas atbalsta, gan kas neatbalsta kādu noteiktu tiesību normu vērtējumu.
57.
Tomēr jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 234. pantu prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesai nav kompetences paust savu viedokli par valsts tiesību aktiem. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (
17
) atbilstoši EKL 234. pantam Tiesa nav kompetenta interpretēt valsts likumus vai administratīvos noteikumus, ne arī tiesības paust viedokli par šo tiesību aktu atbilstību Kopienu tiesībām. Tomēr Tiesa var sniegt iesniedzējtiesai norādījumus par Kopienu tiesību interpretāciju, kas nodrošinātu iesniedzējtiesai iespēju atbildēt uz tajā izskatāmo juridisko jautājumu.
58.
Šajā sakarā vispirms ir jānorāda uz jau minēto dalībvalstu rīcības brīvību, transponējot Direktīvu 80/987 (
18
), kas tām ļauj pašām noteikt garantiju sistēmas detaļas, vienlaikus paredzot noteiktu Kopienu aizsardzības mērķi. Lai sasniegtu šo mērķi, Direktīvas 80/987 3. panta 1. punktā Kopienu likumdevējs tikai paredz, ka dalībvalstis “veic vajadzīgos pasākumus”, lai nodrošinātu, ka garantiju fondi “nodrošina”, ka tiek apmierināti darba ņēmēju prasījumi attiecībā uz darba samaksu atbilstīgi darba līgumiem vai darba tiesiskajām attiecībām un darba samaksu par laikposmu pirms norādītā datuma.
59.
Atbilstoši direktīvas kā tiesību normas raksturam saskaņā ar EKL 249. panta trešo daļu tā dalībvalstīm attiecībā uz sasniedzamo mērķi ir saistoša, tomēr to sasniegšanas formu un metožu izvēle tiek atstāta valstu iestāžu ziņā. Tādēļ ar katras direktīvas transponēšanu ir saistīts dalībvalstu pienākums sasniegt noteiktu rezultātu (
19
), kas Direktīvas 80/987 gadījumā faktiski ir nodrošināt papildu garantijas nesamaksātās darba algas izmaksai darba devēja maksātnespējas gadījumā.
60.
Kā tas tika izklāstīts iepriekš, tad Kopienu likumdevējs uzdod dalībvalstīm pieņemt detalizētus noteikumus garantiju fondu finansējuma un darbības veida organizēšanai, bet pats nosaka tikai konkrētus, obligātus pamatnoteikumus, kuriem katrā ziņā ir jānodrošina Direktīvas aizsardzības mērķa sasniegšana.
61.
Tā kā dalībvalstu pienākums būtībā ir radīt Direktīvā prasīto tiesisko stāvokli, tad, raugoties no Kopienas likumdevēja viedokļa, nav būtiski, kāds ir darba ņēmēju garantiju fondā iesniegto prasību tiesiskais raksturs it īpaši tādēļ, ka no Direktīvas 80/987 normām neizriet nekādas norādes pretējai interpretācijai. Līdz ar to saskaņā ar pašreizējo Kopienas tiesību sistēmu valsts likumdevējs var pats brīvi noteikt šādu prasību tiesisko raksturu, ja vien šis raksturs atbilst pārējām Kopienu tiesību normām. Kopienu tiesībās noteiktās robežas valsts likumdevēja rīcības brīvībai, transponējot Direktīvu 80/987, es apskatīšu trešajā prejudiciālajā jautājumā.
62.
Valsts likumdevēja pamata kompetence noteikt pret garantiju fondu vērsto prasījumu tiesisko raksturu galu galā izriet arī no apstākļa, ka Direktīva 80/987 paredz tikai minimālu saskaņošanu, lai noteiktu darba ņēmēju minimālo aizsardzības apjomu. Direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 100. pantu (EKL 94. pants) un tai veicināšanas ceļā bija jātuvina valsts tiesību normas EK līguma 117. panta (EKL 136. pants) izpratnē. Tomēr vēlamā saskaņošana bija jāveic pakāpeniski tādēļ, ka Kopienu likumdevējs, kā to Tiesa secināja spriedumā lietā Francovich II (
20
), saskārās ar lielām grūtībām, saskaņojot atšķirīgās valsts sistēmas, kurās daļēji nemaz nepastāvēja šāda veida garantiju mehānismi (
21
). Tādēļ Tiesa tajā pašā spriedumā atzina, lai gan Direktīva neapšaubāmi veicina darba ņēmēju dzīves un darba apstākļu uzlabošanu visā Kopienā un pakāpenisku attiecīgo tiesību normu saskaņošanu, tomēr vēl joprojām pastāvēs tiesību normu atšķirības dažādās dalībvalstīs, kas varētu atsaukties uz darba ņēmēju aizsardzību (
22
).
63.
Pretēji iesniedzējtiesas viedoklim, es uzskatu, ka tikai no tā apstākļa vien, ka Direktīvas 80/987 3. un 4. pantā runa ir par “darba samaksu”, nevar secināt, ka Kopienu tiesībās pastāv jebkāda garantiju fondu maksāto pabalstu klasifikācija. Šajā, tikai ar Direktīvas tekstu pamatotajā interpretācijā nav ņemts vērā fakts, ka Direktīva atbilstoši tās 2. panta 2. punktam neskar valsts tiesību aktos definēto terminu “darba samaksa”. Tiesa spriedumā lietā Rodríguez Caballero (
23
) šo normu interpretēja tādējādi, ka dalībvalstīm ir pienākums definēt terminu “darba samaksa” un noteikt tā saturu. Kā to Tiesa atzina iepriekš minētajā spriedumā, tad šī norma juridiski ir jāsaprot kā tieša atsauce uz valsts tiesību normām.
64.
Turklāt man šķiet, ka darba ņēmēja pret garantiju fondu izvirzīto prasījumu klasificēšana kā tiesības uz sociālo nodrošinājumu atbilst Direktīvai un tās mērķim (
24
). Darba ņēmēja pret garantiju fondu izvirzīto prasījumu tiesiskais raksturs ir atkarīgs no tā, vai garantiju fonds maksā trešo personu parādu, proti, darba devēja parādu, vai arī fonds maksā savu, neatkarīgu pabalstu, ko aprēķina, pamatojoties uz līdzšinējās algas apmēru. Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir būtiski zināt, kāds saskaņā ar Direktīvas norādēm ir garantiju fonda tiesiskais raksturs. Attiecībā uz to Direktīvas 80/987 5. pantā paredzēts, ka garantiju fonds tiek finansēts no darba devēju iemaksām un valsts līdzekļiem. Sīkākus finansēšanas noteikumus dalībvalstis izstrādā pašas. Līdz ar to garantiju fonds pēc sava rakstura drīzāk ir sociālā nodrošinājuma fonds. Jau šis apstāklis vien liecina, ka garantiju fonda maksātā pabalsta uzskatīšana par fonda maksātu, neatkarīgu pabalstu atbilst Direktīvai 80/987, līdz ar to, lai darba ņēmēju pret fondiem izvirzītie prasījumi atbilstu Direktīvas normām, tiem nav jāpiemīt to sākotnējam tiesiskajam raksturam kā prasījumiem par neizmaksātās darba algas samaksu.
65.
Pēc tam — Direktīvas 80/987 5. panta c) punkts nosaka, ka garantiju fonda maksāšanas pienākums pret attiecīgo darba ņēmēju nedrīkst būt atkarīgs no tā, vai darba devējs ir izpildījis savus pienākumus piedalīties finansēšanā (
25
). Citiem vārdiem sakot, garantiju fondam maksājums ir jāveic obligāti, ja vien tam pastāv juridisks pamats. Šīs normas mērķis ir novērst risku, ka darba ņēmējs darba devēja maksātnespējas gadījumā nevar izvirzīt prasījumus pret garantiju fondu, lai gan tieši garantiju fondam ir jānodrošina aizsardzība darba ņēmējam darba devēja maksātnespējas gadījumā. Turklāt no šīs Direktīvas normas var secināt, ka nav obligāti pret garantiju fondu izvirzīto prasījumu raksturs tiesiski jāpielīdzina pret darba devēju izvirzīto prasījumu raksturam. Drīzāk [darba ņēmēja] tiesības izvirzīt prasījumus pret [garantiju fondu] izriet no likuma normām, neatkarīgi no darba devēja maksātspējas un maksāt vēlmes. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, es uzskatu, ka [darba ņēmēja] tiesībām izvirzīt prasījumus [pret garantiju fondu] nav nepieciešams tāds pats tiesiskais raksturs kā prasījumiem pret darba devēju.
66.
Visbeidzot, izvērtējot pirmo prejudiciālo jautājumu, ir jāaplūko apstāklis, ka dalībvalstis saskaņā ar Direktīvas 80/987 6. pantu drīkst paredzēt, ka darba devēja maksājumi neietilpst valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā. Principā šīs iemaksas ir arī daļa no darba algas, jo tās izriet no abpusējām darba tiesiskajām attiecībām un kas kopā ar darba algu veido darba devēja parādu, pat ja darba alga — kā tas ir maksātnespējas gadījumā — netiek izmaksāta. Direktīvas 80/987 piešķirtā iespēja novērst no neveiktām sociālās apdrošināšanas iemaksām izrietošos trūkumus citos veidos, parāda, ka Direktīva 80/987 neprasa, lai valsts tiesību normās noteikti tiktu pārņemts sākotnējo prasījumu par neizmaksātās darba algas samaksu [tiesiskais raksturs].
67.
Ņemot vērā iepriekšējos apsvērumus, uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka tāda valsts tiesību norma kā Likums Nr. 297/82 un Decreto legislativo Nr. 80/92, kas darba ņēmēju prasījumiem pret garantiju fondu piešķir citu tiesisko raksturu nekā darba ņēmēju prasījumiem pret darba devēju, nav pretrunā Direktīvas 80/987 3. un 4. pantam.
C — Par otro prejudiciālo jautājumu
68.
Ar savu otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai saistībā ar Direktīvas sociālo mērķi ir pietiekami valsts tiesībās darba ņēmēja sākotnējo prasību par neizmaksātās darba algas samaksu izmantot tikai kā mērauklu, lai noteiktu ar garantiju fonda intervences starpniecību garantējamā pabalsta apmēru, vai drīzāk ir jānodrošina, ka šis prasījuma apjoms, garantijas un ierobežojumi laikā, kā arī tā īstenošanas procedūras ir tādas pašas kā tās, kādas ir atbilstoši jebkuram citam prasījumam saistībā ar darba tiesiskajām attiecībām tajā pašā tiesību sistēmā.
69.
Lai varētu atbildēt uz šo jautājumu, vispirms ir jāaplūko Direktīvas 80/987 4. pants, kura 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir tiesības ierobežot 3. pantā minēto garantiju fondu maksāšanas pienākumu. Radot iespēju garantiju fondiem ierobežot prasījumu izpildi gan laika, gan arī apjoma ziņā, pirmkārt, ir jānovērš situācija, ka garantiju fondiem tiek uzlikts pārlieku liels finansiālais slogs un, otrkārt, ir jānodrošina aizsardzība pret ļaunprātīgu garantiju fondu izmantošanu (
26
). Nosakot [pabalsta] augstāko robežu, tiek novērsta situācija, ka pabalsti tiek izmaksāti tādā apmērā, kas neatbilst Direktīvas sociālajam mērķim (
27
).
70.
Neraugoties uz šī tiesiskā regulējuma likumdošanas mērķi, jau no šī pilnvarojuma vien var secināt, ka darba ņēmēja prasījums pret garantiju fondu kvalitatīvi nav identisks prasījumam pret maksātnespējīgo darba devēju, bet gan drīzāk pakļauts ierobežojumiem, kas dalībvalstīm jānosaka, neskarot Direktīvas 4. panta 2. un 3. punktā precīzi noteiktās robežas. Ja Kopienu likumdevēja mērķis būtu bijis nostādīt darba ņēmēju vienādā tiesiskajā situācijā gan attiecībā pret garantiju fondu, gan attiecībā pret darba devēju, tad, kā to pareizi izklāsta Komisija, Kopienu likumdevējs būtu atteicies no šāda Direktīvā 80/987 paredzētā aizsardzības apjoma ierobežojuma.
71.
Jau šī iemesla dēļ nepamatota būtu tāda interpretācija, saskaņā ar kuru Direktīvas 80/987 mērķis ir prasījumu pret garantiju fondu attiecībā uz tā apjomu, garantijām un ierobežojumiem laikā, kā arī tā īstenošanas procedūrām pielīdzināt jebkuram citam prasījumam saistībā ar darba tiesiskajām attiecībām tajā pašā tiesību sistēmā.
72.
Turklāt, kā jau es izklāstīju, aplūkojot pirmo prejudiciālo jautājumu, tā kā Direktīvā 80/987 nav konkrētas normas, tad principā dalībvalstu kompetencē ir pieņemt lēmumu par darba ņēmēja par garantiju fondu izvirzīto prasījumu tiesisko raksturu. Ņemot vērā varbūtējās abu prasījumu tiesiskā rakstura atšķirības, ir iespējams, ka atšķiras arī pret darba devēju un pret garantiju fondu izvirzīto prasījumu apjoms, garantijas un ierobežojumi laikā, kā arī īstenošanas procedūras. Tas pats par sevi nav pretrunā Kopienu tiesību normām to pašreizējā redakcijā.
73.
Līdz ar to uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka saistībā ar Direktīvas sociālo mērķi ir pietiekami, ja valsts tiesībās darba ņēmēja sākotnējo prasījumu par neizmaksātās darba algas samaksu izmanto tikai kā mērauklu, lai noteiktu ar garantiju fonda intervences starpniecību nodrošināmā pabalsta apmēru.
D — Par trešo prejudiciālo jautājumu
74.
Trešā prejudiciālā jautājuma mērķis ir noteikt, vai Kopienu tiesību normas atļauj darba ņēmēju prasījumam par neizmaksātās darba algas samaksu laikposmā, kas paredzēts Direktīvas 80/987 4. pantā, piemērot pamata lietā izmantoto noilguma termiņu.
75.
Šajā sakarā es vēlos vispirms norādīt, ka pārsūdzības termiņi ir absolūti termiņi. Šī termiņa beigšanās neatkarīgi no materiālo tiesību stāvokļa parasti attiecīgajai personai vairs neļauj turpināt pārbaudīt kādu situāciju valsts iestādēs vai tiesā. Tas bieži ir bijis iemesls, lai Tiesā pārbaudītu valsts tiesību aktos paredzēto termiņu saderību ar Kopienu tiesībām.
76.
Dalībvalstu procesuālo tiesību normas nav saskaņotas. Šajā jomā nepastāv arī nekāda vispārēja Kopienas likumdošanas kompetence. Tādēļ Tiesa savā judikatūrā uzsver, ka subjektīvo Kopienu tiesību īstenošanas procedūra vadās no valsts tiesībām (
28
). Šis kā “dalībvalstu procesuālās autonomijas” pazīstamais Kopienu tiesību princips tiek atzīts arī tiesību zinātņu rakstos (
29
).
77.
Arī Direktīvā 80/987 nav nekādas norādes par prekluzīvo, proti, noilguma termiņu ilgumu. Tomēr spriedumā lietā Pflücke (
30
) Tiesa secināja, ka dalībvalstis savās tiesību normās principā var brīvi paredzēt prekluzīvos termiņus, kuru ietvaros darba ņēmējam [darba devēja] maksātnespējas gadījumā ir jāiesniedz prasījums izmaksāt kompensāciju Direktīvas 80/987 izpratnē, ja vien šie termiņi atbilst Kopienu tiesību principiem.
78.
Runājot par principiem, tad saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (
31
) šādi prekluzīvie termiņi valsts tiesību normās nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem termiņiem, kas attiecas uz līdzīgiem prasījumiem valsts līmenī (līdzvērtības princips), un, no otras puses, tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (efektivitātes princips). Tā kā Kopienu tiesības nenošķir prekluzīvo un noilguma termiņu, bet orientējas tikai uz faktisku ar Kopienu tiesībām piešķirto tiesību īstenošanu, tad, man šķiet, atbilstoši šo judikatūru attiecināt arī uz noilguma termiņiem.
79.
Galvenokārt valsts tiesai ir jāsecina, vai valsts procesuālo tiesību norma atbilst šiem nosacījumiem, jo to uzdevums atbilstoši EKL 10. pantā ietvertajam līdzdalības principam ir garantēt indivīdu tiesisko aizsardzību, kas izriet no Kopienu tiesību tiešas iedarbības. Ja valsts tiesa secina, ka kāda valsts tiesību norma šajā izpratnē ir pretrunā Kopienu tiesībām, tiesai tā ir jāatstāj nepiemērota (
32
).
80.
Iepriekš minēto nosacījumu abstrakta konstatācija tomēr ir Tiesas kompetencē, kurai EKL 234. pantā paredzētā prejudiciālā nolēmuma sniegšanas ietvaros ir uzdevums nodrošināt vienveidīgu Kopienu tiesību piemērošanu (
33
).
81.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka darba ņēmēja pret Garantiju fondu izvirzīto prasījumu kvalificēšana par tiesībām uz sociālā nodrošinājuma pabalstu izraisa to, ka šis prasījums, salīdzinot ar attiecīgiem prasījumiem, kuri tiek izvirzīti maksātnespējas procesa ietvaros, ir neizdevīgākā situācijā. Turklāt iesniedzējtiesa salīdzina Decreto legislativo Nr. 80/92, ar ko transponē Direktīvas 80/987 2. panta 5. punktā noteikto viena gada noilguma termiņu, ar piecu gadu noilguma termiņu prasījumiem par neizmaksātās darba algas samaksu.
82.
Tādēļ atbilstoši šim izklāstam vispirms es pārbaudīšu, vai valsts likumdevējam, lai ievērotu Direktīvas mērķus, transponējot Direktīvu 80/987, attiecībā uz noilguma termiņiem ir jāpārņem valsts tiesību normās paredzētais prasījumu par neizmaksātās darba algas samaksu izvirzīšanas termiņš.
83.
Kā es to izklāstīju, atbildot uz pirmo un otro prejudiciālo jautājumu, tad darba ņēmēja prasījumam pret garantiju fondu nav jābūt kvalitatīvi identiskam ar prasījumu pret maksātnespējīgo darba devēju (
34
). Drīzāk šim prasījumam ir piemērojami ierobežojumi, kas dalībvalstīm jānosaka, neskarot Direktīvas 80/987 4. panta 2. un 3. punktā precīzi noteiktās robežas. Līdz ar to Kopienu likumdevēja mērķis nebija nostādīt darba ņēmēju vienādā tiesiskajā situācijā gan attiecībā pret garantiju fondu, gan attiecībā pret darba devēju. Tas pats jāsaka arī par abiem prasījumiem paredzētajiem noilguma termiņiem. No tā var secināt, ka pret garantiju fondu izvirzīto prasījumu īstenošanas termiņu un tā noilgumu nevar pielīdzināt prasījuma par nesamaksātās darba algas samaksu īstenošanas termiņam. Apstāklis, ka parasti prasījumu par nesamaksātās darba algas samaksu īstenošanas termiņš ir pieci gadi un līdz ar to ir ievērojami ilgāks par termiņu, kurā jāizvirza prasījums pret garantiju fondu, ir nebūtisks, jo abi noilguma termiņi nav līdzvērtīgi. Raugoties arī no jebkura cita līdzvērtības principa aspekta, abus noilguma termiņus nevar aplūkot vienādi, jo piecu gadu noilguma termiņu faktiski neīstenojamam prasījumam nevar pielīdzināt viena gada termiņam garantētam garantiju fonda pabalstam. Tādēļ man nešķiet, ka valsts tiesību normas būtu pretrunā līdzvērtības principam.
84.
Šo secinājumu apstiprina arī tas, ka dažās dalībvalstīs darba devēja maksātnespējas gadījumos no darba tiesiskajām attiecībām izrietošo prasību īstenošanas termiņi tiek aizstāti ar īpašiem — un galvenokārt īsākiem — maksātnespējas normatīvo aktu termiņiem, kas jāuzskata par lex specialis. Šādā situācijā kopumā ir redzams, ka darba devēja maksātnespējas gadījumā var mainīties no darba tiesiskajām tiesībām izrietošo prasījumu tiesiskās īstenošanas ceļš — atbilstoši maksātnespējas raksturam — kura dēļ, pat pieņemot, ka prasījumi pret garantiju iestādi tiktu uzskatīti par no darba tiesiskajām attiecībām izrietošiem prasījumiem, tas obligāti neietekmētu šo prasījumu noilguma termiņus.
85.
Tam pamatā var būt apsvērums, ka attiecībā uz prasījumu īstenošanu, kas izriet no darba tiesiskajām attiecībām, vairs nevar vadīties tikai no savstarpējām parādsaistībām starp darba ņēmēju un darba devēju. Maksātnespējas gadījumā vienlaikus ir jāņem vērā daudz dažādu pušu intereses: darba ņēmēju sociālās vajadzības, maksātnespējas administratora intereses ātri reorganizēt vai attiecīgi likvidēt uzņēmumu, ko varētu kavēt gari noilguma termiņi, kā arī nenodrošināto kreditoru — tostarp arī darba ņēmēju — intereses, lai pēc iespējas plašāk tiktu apmierinātas viņu tiesības (
35
). Iesniedzējtiesai savas kompetences ietvaros ir jāpārbauda, vai arī Itālijā darba tiesībās paredzētos termiņus ir aizstājušas īpašas maksātnespējas normas.
86.
Maksātnespēja, raugoties ne tikai no daudzu valsts tiesību sistēmu, bet arī acīmredzot no Direktīvas 80/987 pieņēmēju viedokļa, ir negaidīts, ārkārtējs notikums, kurā jāatrod katram konkrētajam gadījumam piemērots risinājums. Direktīva — kā tas izriet no tās dažām normām — ir vērsta uz šo konkrēto situāciju, kas saistīta ar darba samaksas neveikšanu. Attiecībā uz termiņiem Direktīva piešķir dalībvalstīm rīcības brīvību, ja vien tiek nodrošināts mērķis — finansiāls atbalsts bezdarba periodā. Turpretī Direktīvā nav ietverta vēlme nodrošināt darba tiesību termiņus, kas daudzās tiesību sistēmās nav spēkā maksātnespējas gadījumos un ko turklāt maksātnespējīga uzņēmuma darba ņēmējs parasti nevarētu izmantot pret savu darba devēju līdz šī termiņa beigām — šajā lietā piecos gados.
87.
Visbeidzot, vēl ir jāpārbauda, vai Itālijas tiesību normās sociālā nodrošinājuma pabalstiem paredzētais viena gada termiņš ir tāds, kas nepadara par faktiski neīstenojamām tās tiesības, kuru aizsardzība ir valsts tiesu pienākums. Kā to spriedumā Pflücke (
36
) saistībā ar prekluzīvo termiņu piemērošanu valsts tiesību līmenī secināja Tiesa, tad termiņš nedrīkst būt tik īss, ka attiecīgajai personai praksē nav iespējams šo termiņu ievērot un līdz ar to šī persona zaudē aizsardzību, ko tai garantē Direktīva 80/987.
88.
Tiesa tajā pašā spriedumā uzsvēra, ka tik īss termiņš kā divi mēneši ir jāpamato ar tiesiskās drošības imperatīviem iemesliem, it īpaši saistībā ar raitu garantiju fonda darbību (
37
). Vienlaikus Tiesa nenoteica precīzākas prasības attiecībā uz termiņu ilgumu, nemaz nerunājot par minimālo termiņu pret garantiju fondu vērsto prasību īstenošanai.
89.
Turklāt, aplūkojot attiecīgo judikatūru (
38
) kopumā, ir jāsecina, ka Tiesa atbilstošu termiņu noteikšanā, piemēram, prasības celšanai, saskata tiesiskās paļāvības pamatprincipa piemērošanas gadījumu un tādēļ tā galvenokārt atsaucas uz valsts prekluzīvo un noilguma termiņu atbilstību Kopienu tiesībām (
39
). Tā Tiesa saistībā ar privātpersonu prasībām par zaudējumu atlīdzību Direktīvas 80/987 novēlotas transponēšanas valsts tiesībās dēļ spriedumā Palmisani (
40
), ņemot vērā mūsdienu Kopienu tiesību stāvokli, ir atzinusi par pieņemamu pat viena gada prekluzīvo termiņu prasībai par zaudējuma atlīdzību. Tas pats attiecas uz prekluzīvo, proti, noilguma termiņu divi (
41
), trīs (
42
) vai pieci (
43
) gadi prasībām par nepamatoti iekasētu maksājumu atmaksu.
90.
Ņemot vērā šo judikatūru, es nesaskatu, kādēļ viena gada noilguma termiņa piemērošana per se nozīmētu to, ka darba ņēmēju no darba līgumiem vai darba tiesiskajām attiecībām izrietošo tiesību, ko tiem piešķir Kopienu tiesību sistēma, īstenošana tiek padarīta praktiski neiespējama. Prasītājam pamata lietā objektīvi bija iespējams noskaidrot termiņu, jo tas ietverts valsts likumdošanā un līdz ar to — pretēji tam, kā tas bieži ir nepilnīgi transponēts vai netransponēts direktīvas gadījumā, — šis termiņš bija vispārēji zināms. Turklāt nekas neliecina, ka prasītājam faktiski varētu būt neiespējami vai pārmērīgi grūti ievērot termiņu prasījumu pret Garantiju fondu izvirzīšanai. Man šķiet, ipso facto pamatoti un arī iespējami īstenot savas tiesības viena gada laikā. Šis termiņš ir atbilstošs arī īpašajai darba devēja maksātnespējas situācijai, kurā nepieciešama ātra uzņēmuma reorganizācija vai attiecīgi likvidācija ar mērķi apmierināt kreditoru prasības.
91.
Līdz ar to, pamatojoties uz Tiesas noteiktajiem principiem, es secinu, ka valsts tiesību norma atbilst arī efektivitātes principa prasībām.
92.
Vēl viens Kopienu tiesībās dalībvalstu rīcības brīvībai, transponējot Direktīvu 80/987, uzliktais ierobežojums izriet no pamattiesībām. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamattiesības ietilpst vispārējo tiesību principos, kuru ievērošana jānodrošina Tiesai. Proti, ir atzīts, ka dalībvalstīm, īstenojot un transponējot Kopienu tiesību normas, ir jāievēro Kopienu tiesību sistēmā paredzētās pamattiesību aizsardzības prasības. Tātad dalībvalstīm šīs normas cik plaši vien iespējams jāpiemēro atbilstoši šīm prasībām (
44
). Pamattiesībās it īpaši ietilpst vispārējais vienlīdzības un nediskriminācijas princips. Atbilstoši šim principam līdzīgās situācijās nevajadzētu piemērot atšķirīgus noteikumus un dažādās situācijās savukārt nevajadzētu piemērot vienādus noteikumus, ja vien tādai pieejai nav objektīva pamata (
45
).
93.
Tomēr šajā lietā nav divas salīdzināmas situācijas. Pirmkārt, kā jau iepriekš tika izklāstīts, Direktīva nekādā gadījumā nenosaka, ka prasījumam par neizmaksātās darba algas samaksu pret darba devēju ir jāpiemēro tādi paši noteikumi kā prasījumam pret garantiju fondu. Otrkārt, prasītājs pamata lietā nevar atsaukties uz to, ka dažādās dalībvalstīs tiek radīta nevienlīdzīga situācija starp darba ņēmējiem, jo Kopienu likumdevējs dalībvalstīm ir piešķīris plašu rīcības brīvību gan attiecībā uz prasījumu pret garantiju fondu tiesiskā rakstura definēšanu, gan arī attiecībā uz noilguma termiņiem.
94.
Kā es nesen izklāstīju savos secinājumos lietā Horvath (
46
), tad atšķirības starp dažādiem valsts noteikumiem jomās, kas nav saskaņotas, nav diskriminācijas. Gluži pretēji, dalībvalstis var brīvi pieņemt tiesību normas jomās, kuras ir to kompetencē, un tādējādi apstāklis, ka divās dalībvalstīs kādā jautājumā tiek pieņemts atšķirīgs tiesiskais regulējums, nevar būt vienlīdzības principa pārkāpums. Tas jau sen ir atzīts Tiesas judikatūrā (
47
). Līdz ar to Tiesa pirmo reizi spriedumā apvienotajās lietās Van Dam en Zonen u.c. (
48
) precizēja, ka valsts tiesību normu piemērošanu nevar uzskatīt par nediskriminācijas principa pārkāpumu tikai tādēļ, ka, iespējams, dažas dalībvalstis piemēro mazāk stingras tiesību normas. Tas ir nepārprotami skaidrs, jo pretēja interpretācija nozīmētu, ka tiek ietekmēta dalībvalstu likumdošanas sfēra, kam ir grūti rast pamatojumu.
95.
Tātad, nosakot viena gada noilguma termiņu, netiek pārkāpts arī vienlīdzības princips.
VII — Secinājumi
96.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Tribunale di Napoli prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
tādas valsts tiesību normas kā Likums Nr. 297/82 un Decreto legislativo Nr. 80/92, kas darba ņēmēju prasījumiem pret garantiju fondu piešķir citu tiesisko raksturu nekā darba ņēmēju prasījumiem pret darba devēju, nav pretrunā 3. un 4. pantam Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvā 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku [darba ņēmēju] aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā;
2)
saistībā ar Direktīvas sociālo mērķi ir pietiekami, ja valsts tiesībās darba ņēmēja sākotnējo prasījumu par neizmaksātās darba algas samaksu izmanto tikai kā mērauklu, lai noteiktu ar garantiju fonda intervences starpniecību nodrošināmā pabalsta apmēru;
3)
pret garantiju fondiem izvirzītajiem prasījumiem piemērojot īsāku noilguma termiņu nekā prasījumiem pret darba devēju par nesamaksātās darba algas samaksu, netiek pārkāpti Kopienu pamatprincipi, it īpaši līdzvērtības un efektivitātes princips, kā arī nediskriminācijas princips.
(
1
)	Oriģinālvaloda — vācu.
(
2
)	OV L 283, 23. lpp.
(
3
)	1982. gada 31. maijaGURI Nr. 147.
(
4
)	1992. gada 13. februāraGURI, kārtējais pielikums Nr. 36, 26. lpp.
(
5
)	2004. gada 4. marta spriedums apvienotajās lietās C-19/01, C-50/01 un C-84/01 Barsotti u.c. (Recueil, I-2005. lpp.).
(
6
)	2003. gada 18. septembra spriedums lietā C-125/01 Pflücke (Recueil, I-9375. lpp.).
(
7
)	Eichenhofer, E. Arbeitsrecht. No: Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts (izd. Dauses, M. A.), D. III, 29. punkts, 9. lpp., tematiskais sadalījums.
(
8
)	Sociālās darba aizsardzības tēmā Eiropas Savienības darba tiesību ietvaros paralēli darba ņēmēju aizsardzībai darba devēja maksātnespējas gadījumā (regulē Direktīva 80/987) ietilpst arī darba ņēmēju aizsardzība kolektīvās atlaišanas gadījumos (regulē Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīva 98/59/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu; OV L 225, 16. lpp.) un darba ņēmēju sociālā aizsardzība uzņēmuma īpašnieku maiņas gadījumā (regulē Padomes Direktīva 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu un uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā; OV L 61, 26. lpp.).
(
9
)	Skat. arī Barnard, C., EC Employment Law, 2. izdevums, Oksforda, 2000, 504. lpp., ar norādi uz Direktīvas 80/987 9. pantu.
(
10
)	Šajā sakarā skat. Krimphove, D., Europäisches Arbeitsrecht. Minhene, 1996, 255. lpp.
(
11
)	Skat. 1997. gada 10. jūlija spriedumu lietā C-373/95 Maso u.c. (Recueil, I-4051. lpp., 56. punkts), spriedumu lietā C-125/97 Regeling (Recueil, I-4493. lpp., 20. punkts), spriedumu lietā C-441/99 Gharehveran (Recueil, I-7687. lpp., 26. punkts) un spriedumu lietā C-201/01 Walcher (Recueil, I-8827. lpp., 38. punkts).
(
12
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīva 2002/74/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 80/987/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV L 270, 10. lpp.).
(
13
)	Iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Regeling, 19. punkts. Ģenerāladvokāts Kosma [Cosmas] savu 1998. gada 14. maija secinājumu lietā Regeling 47. punktā norāda uz to, ka Kopienu likumdevējs nelabprāt piekrita Direktīvas veiktajai daļējai saskaņošanai. Drīzāk jau daļēju saskaņošanu piespieda veikt situācija, proti, to noteica būtiskās atšķirības attiecīgajos dalībvalstu tiesību aktos un praktiskās grūtības izstrādāt vienotas normas, kuras varētu vienoti piemērot visās dalībvalstīs.
(
14
)	Iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Maso u.c., 3. punkts.
(
15
)	1991. gada 19. novembra spriedums apvienotajās lietās C-6/90 un C-9/90 Francovich u.c. (Recueil, I-5357. lpp., 25. un 26. punkts), spriedums lietā C-334/92 Wagner Miret (Recueil, I-6911. lpp., 17. punkts) un iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Gharehveran, 36. punkts.
(
16
)	Skat. 2004. gada 16. decembra spriedumu lietā C-520/03 Olaso Valero (Krājums, I-12065. lpp., 31. punkts) un spriedumu lietā C-442/00 Rodríguez Caballero (Recueil, I-11915. lpp., 27. punkts).
(
17
)	Skat. tostarp 1999. gada 18. novembra spriedumu lietā C-107/98 Teckal (Recueil, I-8121. lpp., 33. punkts), spriedumu lietā C-57/01 Makedoniko Metro un Michaniki (Recueil, I-1091. lpp., 55. punkts) un iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Barsotti u.c., 30. punkts.
(
18
)	Skat. šo secinājumu 52. punktu.
(
19
)	Arī tiesību doktrīnā vācu valodā EKL 249. panta trešās daļas vācu valodas versijas jēdziens “mērķis” tiek saprasts kā direktīvā noteikts sasniedzamais “rezultāts”. Šo uzskatu apstiprina jēdziena formulējums citās valodu versijās (“résultat”, “result”, “resultado”, “risultato”, “resultaat”). Tātad dalībvalstīm ir jārada Direktīvā prasītais tiesiskais stāvoklis (šajā sakarā skat. Schroeder, W., no: EUV/EGV — Kommentar (izd. Rudolf Streinz), Minhene, 2003, EKL 249. pants, 77. punkts, 2178. lpp., un Biervert, B., EU-Kommentar (izd. Jürgen Schwarze), Bāden-Bādene, 2000, EKL 249. pants, 25. punkts, 2089. lpp.). Šī iemesla dēļ tiesību doktrīnā ir nostiprinājies franču valodas jēdziens “obligation de résultat” (skat. Lenaerts, K. un van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union. 2. izdevums, Londona, 2006, 17-123. punkts, 768. lpp.).
(
20
)	1995. gada 9. novembra spriedums lietā C-479/93 Francovich II (Recueil, I-3843. lpp., 25. un 26. punkts). Tiesa norādīja uz Padomei iesniegto Komisijas priekšlikumu Direktīvai (OV C 135, 2. lpp.). No šī priekšlikuma izriet, ka jau pirms Direktīvas pieņemšanas vairākās dalībvalstīs pastāvēja iestādes, kas nodrošināja darba ņēmēju tiesības darba devēja maksātnespējas gadījumā, bet kuru regulējums diemžēl bija ļoti atšķirīgs, citās dalībvalstīs šādi fondi nemaz nepastāvēja.
(
21
)	Vācijas Federatīvajā Republikā jau kopš 1974. gada, tātad pirms Direktīvas 80/987 stāšanās spēkā, pastāvēja noteikumi par pabalstiem [darba devēja] maksātnespējas gadījumos. Iemesls šo pabalstu [darba devēja] maksātnespējas gadījumos ieviešanai bija recesija 70. gadu sākumā, kuras dēļ pieauga maksātnespējas gadījumi, un darba ņēmēju stāvoklis darba devēja maksātnespējas gadījumā strauji pasliktinājās. Vācijas Federālā valdība uzskatīja, ka 1974. gadā darba ņēmējiem algas zaudējumu apjoms bija DEM 20 līdz 50 miljonu. Tādēļ tiesību normu pielāgošana jaunajai ekonomiskajai un sociālajai struktūrai tika uzskatīta par ļoti nepieciešamu. (skat. Grepl, M., Die Funktionen des Insolvenzgeldes unter besonderer Berücksichtigung des europäischen Rechts. Hamburga, 2008, 8. lpp.). Viena no pirmajām dalībvalstīm, kas ieviesa garantiju sistēmu, ir Beļģija, kas jau 60. gados izveidoja attiecīgu garantiju fondu (skat. Servais, J.-M., Droit Social de l’Union Européenne. Brisele, 2008, 182. lpp.). Pirms pabalstu [darba devēja] maksātnespējas gadījumos ieviešanas pašreizējā izpratnē, daudzās dalībvalstīs darba ņēmēju aizsardzība tika nodrošināta, piešķirot tiem prioritārā kreditora statusu attiecībā uz viņu tiesībām uz neizmaksātās darba algas izmaksu. Tas nozīmēja, ka neizmaksāto algu parāds, kas radies pirms maksātnespējas procesa uzsākšanas, maksātnespējas procedūras ietvaros tika klasificēts kā prioritāras tiesības. Tomēr šī metode aizvien biežāk izrādījās nepietiekama, lai garantētu darba ņēmēju aizsardzību.
(
22
)	Skat. iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Francovich II, 20. un 27. punkts.
(
23
)	Iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Rodríguez Caballero.
(
24
)	Acīmredzot iepriekš 21. zemsvītras piezīmē minētais Servais, J.-M., 182. lpp., acīmredzami uzskata tāpat. Viņš norāda, ka principi, uz kuriem pamatojas garantiju fondu darbība, līdzinās sociālā nodrošinājuma principiem: obligāts raksturs, solidaritāte, finansēšana no iemaksām (iespējami izņēmumi), kas tiek aprēķinātas uz algas bāzes, īstenošanu administratīvi tehniskā, finansiālā un juridiskā ziņā veic neatkarīgas iestādes.
(
25
)	Fuchs, M. un Marhold, F. Europäisches Arbeitsrecht. 2. izdevums, Vīne, 2006, 169. lpp.
(
26
)	Šajā sakarā skat. Fuchs, M. un Marhold, F., minēts iepriekš 25. zemsvītras piezīmē, 169. un 170. lpp., un Teyssié, B., Droit européen du travail, 2. izdevums, Parīze, 2003, 220. lpp.
(
27
)	Saskaņā ar iepriekš 26. zemsvītras piezīmē minēto Teyssié, B., 220. lpp., dalībvalstis, nosakot augstāko robežu [pabalstiem], nepārkāpjot Direktīvas normas, var novērst situāciju, ka tiek samaksāts lielāks pabalsts, nekā to paredz Direktīvas sociālais mērķis. Līdzīgu uzskatu pauž arī Guggenbühl, A. un Leclerc, S., Droit social européen des travailleurs salariés et indépendants — Recueil de la législation et de la jurisprudence de l’Union européenne, Brisele, 1995, 518. lpp., un iepriekš 21. zemsvītras piezīmē minētais Grepl, M., 34. lpp., saskaņā ar ko, nosakot [pabalstu] augstāko robežu, katrā atsevišķā gadījumā tiek novērsta situācija, kurā tiek pārpildīts Direktīvas sociālais mērķis.
(
28
)	Saskaņā ar dalībvalstu institucionālās un procesuālās autonomijas principu dalībvalstīm Kopienu tiesības principā ir jāīsteno saskaņā ar valsts administratīvajām un administratīvi procesuālajām tiesību normām. Šajā sakarā skat. manu izklāstu par tieši īstenotajām Kopienu muitas tiesībām dalībvalstīs 2007. gada 3. maija secinājumos lietā C-62/06 Zefeser ( spriedums, Krājums, I-11995. lpp., 36. punkts). Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru gadījumā, ja attiecīgajā jautājumā nav Kopienu tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un jāparedz sīki procesuāli noteikumi prasībām, kas paredzētas, lai aizsargātu tiesības, kuras attiecīgajām personām ir noteiktas Kopienu tiesībās (šajā sakarā skat. spriedumu lietā 33/76 Rewe, Recueil, 1989. lpp., 5. punkts, un spriedumu lietā 45/76 Comet, Recueil, 2043. lpp., 13. punkts; spriedumu lietā C-312/93 Peterbroeck, Recueil, I-4599. lpp., 12. punkts, kā arī spriedumu lietā C-453/99 Courage un Crehan, Recueil, I-6297. lpp., 29. punkts; spriedumu lietā C-13/01 Safalero, Recueil, I-8679. lpp., 49. punkts; spriedumu lietā C-432/05 Unibet, Krājums, I-2271. lpp., 39. punkts; spriedumu apvienotajās lietās no C-222/05 līdz C-225/05 Van der Weerd u.c., Krājums, I-4233. lpp., 28. punkts, un spriedumu lietā C-2/06 Kempter, Krājums, I-411. lpp., 57. punkts).
(
29
)	Skat. Stettner, R., “Verwaltungsvollzug”, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts (izd. Dauses M. A.), B. III sējums, 30. punkts; Voß, R. un Grabitz, Hilf, Das Recht der Europäischen Union, EKL 135. panta 4. un 9. punkts (papildu izdevums 2004. gada janvārī); Kahl, W., Kommentar zum EUV/EGV, 1. izdevums (1999), 10. pants, 377. lpp., 24. punkts, kā arī Lenaerts, K., Arts, D. un Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. izdevums, Londona, 2006, 83. lpp., 3-001. punkts.
(
30
)	2003. gada 18. septembra spriedums lietā C-125/01 Pflücke (Recueil, I-9375. lpp., 33. punkts).
(
31
)	Skat. it īpaši iepriekš 30. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Pflücke, 34. punkts, kā arī vispārīgi iepriekš 28. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Rewe, 5. punkts, un iepriekš 28. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Comet, 13. un 16. punkts; iepriekš 15. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Francovich u.c., 43. punkts; iepriekš 28. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Peterbroeck, 14. un nākamie punkti; 1997. gada 10. jūlija spriedumu lietā C-261/95 Palmisani (Recueil, I-4025. lpp., 27. punkts), spriedumu lietā C-126/97 Eco Swiss (Recueil, I-3055. lpp., 45. punkts), spriedumu apvienotajās lietās C-52/99 un C-53/99 Camarotto un Vignone (Recueil, I-1395. lpp., 28. un 30. punkts), iepriekš 28. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Courage un Crehan, 29. punkts; spriedumu lietā C-159/00 Sapod Audic (Recueil, I-5031. lpp., 52. punkts) un spriedumu apvienotajās lietās no C-295/04 līdz C-298/04 Manfredi (Recueil, I-6619. lpp., 62. punkts).
(
32
)	Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesa nedrīkst piemērot valsts tiesību normu, kas paredz prekluzīvo termiņu, ja tā secina, ka šī norma neatbilst Kopienu tiesību prasībām un to nav iespējams interpretēt atbilstoši Kopienu tiesībām (šajā sakarā skat. 1978. gada 9. marta spriedumu lietā 106/77 Simmenthal, Recueil, 629. lpp., 21. punkts; spriedumu lietā C-91/92 Faccini Dori, Recueil, I-3325. lpp., 26. punkts; spriedumu lietā C-188/00 Kurz, Recueil, I-10691. lpp., 69. punkts, un iepriekš 30. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Pflücke, 48. punkts). Tā uzskata arī ģenerāladvokāts Kosma secinājumos iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minētajam spriedumam lietā C-261/95 Palmisani, 20. punkts.
(
33
)	Skat. iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētos ģenerāladvokāta Kosmas secinājumus lietā Palmisani, 21. punkts, kā arī iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu šajā lietā, 33. punkts.
(
34
)	Skat. šo secinājumu 61. un 70. punktu.
(
35
)	Maksātnespējas procesa mērķis ir parādnieka visu kreditoru [prasījumu] apmierināšana. Kreditoru [prasījumu] apmierināšana notiek, izmantojot parādnieka īpašumu, turklāt to var darīt trīs dažādos veidos: 1) vairumā gadījumu parādnieka īpašums tiek pārvērsts naudā un ienākumi tiek sadalīti starp kreditoriem. Šajā gadījumā runa ir par īpašuma likvidāciju. 2) Turklāt uzņēmumu gadījumā ir iespējama arī reorganizācija. Šādā gadījumā parādnieka īpašums tiek izmantots par labu kreditoriem tādā veidā, ka šis īpašums — parasti pēc būtiskām investīcijām un pārstrukturizācijas — atkal atjaunots tādā stāvoklī, lai tas gūtu ienākumus, no kuriem tad arī tiek apmierinātas kreditoru prasības. 3) Visbeidzot, ir iespējama arī uzņēmumu apvienošana, kuras ietvaros dzīvotspējīgs uzņēmums (vai tā daļa) tiek nodots citai juridiskai personai, piemēram, konkurentam vai uzņēmuma pārņēmējam, un ienākumi no pirkuma cenas tiek sadalīti starp līdzšinējiem kreditoriem (šajā sakarā skat. Bork, R., Einführung in das Insolvenzrecht. 4. izdevums, Tībingene, 2005, 2. un 3. lpp.).
(
36
)	Iepriekš 30. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Pflücke, 37. punkts.
(
37
)	Turpat, 39. punkts.
(
38
)	Skat. šo secinājumu 31. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.
(
39
)	Par valsts prekluzīvo un noilguma termiņu atbilstību Kopienu tiesībām skat. 94. punktu manos 2008. gada 4. septembra secinājumos lietā C-445/06 Danske Slagterier (2009. gada 24. marta spriedums, Krājums, I-2119. lpp.). Šajā sakarā skat. arī von Bogdandy, A., no: Grabitz, E. un Hilf, M., minēts iepriekš 29. zemsvītras piezīmē, 10. pants, 48., 54. un 54.a punkts.
(
40
)	Iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Palmisani. Pamata lietā šajā tiesvedībā runa bija par prasību par zaudējumu, kas radušies, novēloti transponējot Direktīvu 80/987, atlīdzību.
(
41
)	Iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Camarotto un Vignone, 30. punkts.
(
42
)	1998. gada 15. septembra spriedums lietā C-231/96 Edis (Recueil, I-4951. lpp.).
(
43
)	1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C-90/94 Haahr Petroleum (Recueil, I-4085. lpp., 49. punkts) un spriedums lietā C-188/95 Fantask (Recueil, I-6783. lpp., 49. punkts).
(
44
)	Skat. 1994. gada 24. marta spriedumu lietā C-2/92 Bostock (Recueil, I-955. lpp., 16. punkts), spriedumu lietā C-292/97 Karlsson u.c. (Recueil, I-2737. lpp., 37. punkts) un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Rodríguez Caballero, 30. punkts.
(
45
)	Skat., piemēram, 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-189/01 Jippes (Recueil, I-5689. lpp., 129. punkts), iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Rodríguez Caballero, 32. punkts; spriedumu lietā C-149/96 Portugāle/Padome (Recueil, I-8395. lpp., 91. punkts), iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Francovich II, 23. punkts; spriedumu lietā C-306/93 SMW Winzersekt (Recueil, I-5555. lpp., 30. punkts).
(
46
)	2009. gada 3. februāra secinājumi joprojām izskatāmajā lietā C-428/07 Horvath 112.–114. punkts.
(
47
)	Skat. 1969. gada 13. februāra spriedumu lietā 14/68 Walt Wilhelm (Recueil, 1. lpp., 13. punkts), spriedumu lietā 1/78 Kenny (Recueil, 1489. lpp., 18. punkts), spriedumu lietā 31/78 Bussone (Recueil, 2429. lpp., 38. un 39. lpp.), spriedumu lietā 136/78 Auer (Recueil, 437. lpp., 23.–26. punkts), spriedumu apvienotajās lietās no 185/78 līdz 204/78 Van Dam en Zonen u.c. (Recueil, 2345. lpp., 10. punkts), spriedumu lietā 155/80 Oebel (Recueil, 1993. lpp., 9. punkts), spriedumu lietā 126/82 Smit (Recueil, 73. lpp., 27. punkts), spriedumu apvienotajās lietās C-251/90 un C-252/90 Wood un Cowie (Recueil, I-2873. lpp., 19. punkts), spriedumu apvienotajās lietās C-267/91 un C-268/91 Keck un Mithouard (Recueil, I-6097. lpp., 8. punkts), spriedumu lietā C-279/93 Schumacker (Recueil, I-225. lpp., 21. punkts) un spriedumu lietā C-177/94 Perfili (Recueil, I-161. lpp., 17. punkts).
(
48
)	Iepriekš 47. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Van Dam en Zonen u.c., 10. punkts. Šī judikatūra tika turpināta iepriekš 47. zemsvītras piezīmē minētajos spriedumos lietā Oebel, 9. punkts; lietā Smit, 27. punkts; apvienotajās lietās Wood un Cowie, 19. punkts, un lietā Perfili, 17. punkts.