62023CJ0572
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2026. gada 5. februārī (
*1
)
Apelācija – Institucionālās tiesības – Eiropas Parlamenta locekļi – Privilēģijas un imunitāte – Lēmums par Parlamenta locekļu parlamentārās imunitātes atcelšanu – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. punkts – Labas pārvaldības princips – Parlamenta Juridiskā komiteja – Prasība par referenta neitralitāti
Lietā C‑572/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2023. gada 15. septembrī iesnieguši
Carles Puigdemont i Casamajó
, ar dzīvesvietu Vaterlo (Beļģija),
Antoni Comín i Oliveres
, ar dzīvesvietu Vaterlo,
Clara Ponsatí i Obiols
, ar dzīvesvietu Vaterlo,
kurus pārstāv P. Bekaert, S. Bekaert, advocaten, un G. Boye, abogado,
apelācijas sūdzības iesniedzēji,
pārējie lietas dalībnieki –
Eiropas Parlaments, ko pārstāv N. Görlitz, N. Lorenz un J.‑C. Puffer, pārstāvji,
atbildētājs pirmajā instancē
Spānijas Karaliste, ko pārstāv A. Gavela Llopis, pārstāve,
persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei] (referente), S. Rodins [S. Rodin], N. Pisarra [N. Piçarra] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 4. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Carles
Puigdemont i Casamajó, Antoni Comín i Oliveres un Clara Ponsatí i Obiols (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēji”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 5. jūlija spriedumu Puigdemont i Casamajó u.c./Parlaments (T‑272/21, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2023:373), ar kuru noraidīta viņu prasība atcelt Eiropas Parlamenta 2021. gada 9. marta lēmumus P9_TA(2021)0059, P9_TA(2021)0060 un P9_TA(2021)0061 par pieprasījumu atcelt viņu imunitāti (turpmāk tekstā – “strīdīgie lēmumi”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Protokols (Nr. 7)
2
Protokola (Nr. 7) par privilēģijām un imunitāti Eiropas Savienībā (turpmāk tekstā – “Protokols Nr. 7”) 9. pants noteic:
“Eiropas Parlamenta sesijās tā locekļiem ir:
a)
savā valstī – imunitāte, ko piešķir attiecīgās valsts parlamenta locekļiem;
b)
visās citās dalībvalstīs – imunitāte attiecībā uz aizturēšanu un tiesvedību.
Imunitāte tāpat attiecas uz Eiropas Parlamenta locekļiem, kamēr viņi dodas uz Eiropas Parlamenta sanāksmes vietu un prom no tās.
Ja Eiropas Parlamenta locekli aiztur pārkāpuma izdarīšanas laikā, viņš nevar atsaukties uz imunitāti, un tā neliedz Eiropas Parlamentam izmantot tiesības kādam no tā locekļiem atņemt imunitāti.”
Reglaments
3
Eiropas Parlamenta Reglamenta, kas piemērojams devītajam sasaukumam (2019.–2024. gads), redakcijā pirms grozījumiem, kas tajā izdarīti ar Parlamenta 2023. gada 17. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā – “Reglaments”), 5. pants “Privilēģijas un imunitāte” noteica:
“1.   Deputāti izmanto privilēģijas un imunitāti, kas paredzētas Protokolā Nr. 7 [..].
2.   Īstenojot savas pilnvaras attiecībā uz privilēģijām un imunitāti, Parlaments rīkojas tā, lai saglabātu savu demokrātiskas likumdevējas asamblejas integritāti un nodrošinātu deputātu neatkarību, viņiem veicot savus pienākumus. Deputāta imunitāte nav viņa personīgā privilēģija, bet gan visa Parlamenta un tā deputātu neatkarības garantija.
[..]”
4
Reglamenta 6. pants “Imunitātes atcelšana” noteica:
“1.   Visus pieprasījumus atcelt imunitāti izvērtē saskaņā ar Protokola Nr. 7 [..] 7., 8. un 9. pantu un saskaņā ar Reglamenta 5. panta 2. punktā minētajiem principiem.
[..]”
5
Reglamenta 9. pants “Ar imunitāti saistītās procedūras” noteica:
“1.   Par visiem Parlamenta priekšsēdētājam adresētajiem dalībvalsts kompetentās iestādes pieprasījumiem atcelt deputāta imunitāti vai deputāta vai bijušā deputāta pieprasījumiem aizstāvēt privilēģijas un imunitāti paziņo plenārsēdē, un tos nodod atbildīgajai komitejai.
[..]
13.   Komiteja sagatavo šī panta piemērošanas principus.
[..]”
Paziņojums Nr. 11/2019
6
Eiropas Parlamenta Juridiskās komitejas (turpmāk tekstā –“JURI komiteja”) pieņemtā 2019. gada 19. novembra paziņojuma locekļiem par principiem, kas piemērojami pieprasījumiem atcelt imunitāti (turpmāk tekstā – “Paziņojums Nr. 11/2019”), 6. punkts noteic:
“[JURI] komiteja katram imunitātes atcelšanas pieprasījumam ieceļ referentu.” [Neoficiāls tulkojums]
7
Paziņojuma Nr. 11/2019 7. punkts noteic:
“Katra politiskā grupa tālab izraugās vienu deputātu, kurš pilda pastāvīgā referenta pienākumus imunitātes lietās, kā arī pilda koordinatora pienākumus, lai nodrošinātu, ka imunitātes lietas skata pieredzējuši deputāti. Politiskās grupas rūpējas, lai par pastāvīgajiem referentiem tiku ieceltas personas, kuras zināmas kā īpaši godprātīgas.”
8
Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punkts formulēts šādi:
“Katras imunitātes lietas referenta amatu rotācijas kārtībā vienlīdzīgi ieņem politiskās grupas. Tomēr referents nevar nedz būt piederīgs tai pašai politiskajai grupai, nedz būt ievēlēts no tās pašas dalībvalsts kā deputāts, par kura imunitāti tiek lemts.”
9
Paziņojuma Nr. 11/2019 43. punkts formulēts šādi:
“Ja attiecīgā procedūra neattiecas uz viedokļu paušanu vai deputāta balsojumiem, pildot pienākumus, imunitāte jāatceļ, ja vien neizrādās, ka kriminālvajāšanas mērķis ir kaitēt deputāta politiskajai darbībai un tātad Parlamenta neatkarībai (fumus persecutionis).”
Strīda priekšvēsture
10
Strīda priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–19. punktā, un šīs tiesvedības vajadzībām to var rezumēt šādi.
11
C. Puigdemont i Casamajó bija Generalitat de Catalunya (Katalonijas autonomās kopienas pašpārvalde, Spānija) priekšsēdētājs, savukārt A. Comín i Oliveres un C. Ponsatí i Obiols bija Gobierno autonómico de Cataluña (Katalonijas autonomās kopienas valdība, Spānija) locekļi laikā, kad tika pieņemts 2017. gada 6. septembraLey 19/2017 del Parlamento de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación (Katalonijas parlamenta Likums 19/2017 par pašnoteikšanās referendumu; 2017. gada 6. septembraDOGC 7449A, 1. lpp.) un 2017. gada 8. septembraLey 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoríedad jurídica y fundacional de la República (Katalonijas parlamenta Likums 20/2017 par juridisko pāreju un Republikas dibināšanu; 2017. gada 8. septembraDOGC 7451A, 1. lpp.), kā arī laikā, kad 2017. gada 1. oktobrī tika rīkots pašnoteikšanās referendums, kas bija paredzēts pirmajā no šiem likumiem, kuros ietverto tiesību normu piemērojamība pa šo laiku tika apturēta ar Tribunal Constitucional (Konstitucionālā tiesa, Spānija) nolēmumu.
12
Pēc tam, kad bija pieņemti minētie likumi un sarīkots minētais referendums, Ministerio Fiscal (Prokuratūra, Spānija), Abogado del Estado (Valsts juridiskā dienesta pārstāvis, Spānija) un politiskā partija “VOX” ierosināja kriminālprocesu pret vairākām personām, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzējiem, uzskatot, ka tās – kā nu kura persona – esot izdarījušas tostarp tādus nodarījumus, kas kvalificējami kā sacelšanās, dumpis un publisko līdzekļu nelikumīga piesavināšanās (turpmāk tekstā – “aplūkojamais kriminālprocess”).
13
2018. gada 21. martāTribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) izdeva rīkojumu, apsūdzot apelācijas sūdzības iesniedzējus tādos prezumētos nodarījumos kā sacelšanās un publisko līdzekļu nelikumīga piesavināšanās. Ar 2018. gada 9. jūlija rīkojumu Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji, aizbēguši no Spānijas, izvairās no tiesas, un apturēja aplūkojamo kriminālprocesu līdz brīdim, kad viņi tiks atrasti.
14
Pēc tam apelācijas sūdzības iesniedzēji pieteica savas kandidatūras Eiropas Parlamenta locekļu vēlēšanās, kas Spānijā notika 2019. gada 26. maijā.
15
2019. gada 14. oktobrīTribunal Supremo (Augstākā tiesa) Krimināllietu tiesas kolēģijas izmeklētājtiesnesis izsniedza gan Spānijas tiesību aktos paredzēto apcietināšanas orderi, gan Eiropas apcietināšanas orderi, gan starptautisko apcietināšanas orderi attiecībā uz C. Puigdemont i Casamajó, lai viņu varētu tiesāt aplūkojamajā kriminālprocesā. 2019. gada 4. novembrī tas pats tiesnesis izdeva līdzīgus apcietināšanas orderus attiecībā uz A. Comín i Oliveres un C. Ponsatí i Obiols.
16
2020. gada 13. janvāra plenārsēdē Parlaments pēc 2019. gada 19. decembra sprieduma Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115) pieņēma zināšanai C. Puigdemont i Casamajó un A. Comín i Oliveres ievēlēšanu Parlamentā no 2019. gada 2. jūlija.
17
2020. gada 13. janvārīTribunal Supremo (Augstākā tiesa) priekšsēdētājs paziņoja Parlamentam 2020. gada 10. janvāra pieprasījumu – kurš tika nosūtīts šīs tiesas Krimināllietu tiesas kolēģijas priekšsēdētāja vārdā un kurš izrietēja no šīs kolēģijas izmeklētājtiesneša tās pašas dienas rīkojuma – par C. Puigdemont i Casamajó un A. Comín i Oliveres parlamentārās imunitātes atcelšanu.
18
2020. gada 10. februārī Parlaments pēc 2020. gada 31. janvārī notikušās Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanās no Eiropas Savienības pieņēma zināšanai C. Ponsatí i Obiols ievēlēšanu Parlamentā no 2020. gada 1. februāra.
19
Tāpat 2020. gada 10. februārī Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) priekšsēdētājs paziņoja Parlamentam ar 2020. gada 4. februāri datētu pieprasījumu – kurš tika nosūtīts šīs tiesas Krimināllietu tiesas kolēģijas priekšsēdētāja vārdā un kurš izrietēja no šīs kolēģijas izmeklētājtiesneša tās pašas dienas rīkojuma – par C. Ponsatí i Obiols imunitātes atcelšanu.
20
Parlamenta priekšsēdētāja vietnieks plenārsēdē paziņoja par šā sprieduma 17. un 19. punktā minētajiem imunitātes atcelšanas pieprasījumiem un nodeva tos izskatīšanai JURI komitejā.
21
2021. gada 23. februārī JURI komiteja par šiem pieprasījumiem pieņēma ziņojumus A 9‑0020/2021, A 9‑0021/2021 un A 9‑0022/2021.
22
Ar strīdīgajiem lēmumiem Parlaments minētos pieprasījumus apmierināja.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
23
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2021. gada 19. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzēji cēla prasību, lūdzot atcelt strīdīgos lēmumus.
24
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2021. gada 26. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzēji, pamatojoties uz LESD 278. un 279. pantu, iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu un lūdza apturēt strīdīgo lēmumu izpildi.
25
Ar 2021. gada 2. jūnija rīkojumu lietā Puigdemont i Casamajó u.c./Parlaments (T‑272/21 R) Vispārējās tiesas priekšsēdētāja vietnieks nolēma apturēt strīdīgo lēmumu izpildi līdz dienai, kad tiks izdots rīkojums par pagaidu noregulējuma tiesvedības izbeigšanu. Ar 2021. gada 30. jūlija rīkojumu Puigdemont i Casamajó u.c./Parlaments (T‑272/21 R, EU:T:2021:497) Vispārējās tiesas priekšsēdētāja vietnieks noraidīja iepriekšējā punktā minēto pieteikumu par pagaidu noregulējumu un atcēla 2021. gada 2. jūnija rīkojumu.
26
Ar 2022. gada 24. maija rīkojumu Puigdemont i Casamajó u.c./Parlaments un Spānija (C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413) Tiesas priekšsēdētāja vietnieks atcēla 2021. gada 30. jūlija rīkojumu Puigdemont i Casamajó u.c./Parlaments (T‑272/21 R, EU:T:2021:497), uzdeva apturēt strīdīgo lēmumu izpildi un atlika lēmuma pieņemšanu par apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās izdevumiem saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē.
27
Prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirzīja astoņus pamatus.
28
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja, pirms tam noraidījusi:
–
pirmām kārtām, pirmo pamatu par strīdīgo lēmumu nepietiekamo pamatojumu;
–
otrām kārtām, otro pamatu par to, ka pieprasījumus atcelt apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitāti izdevušajai un Parlamentam iesniegušajai valsts iestādei neesot kompetences to darīt;
–
trešām kārtām, piekto pamatu par tiesiskās drošības un lojālas sadarbības principu, tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu strīdīgo lēmumu skaidrības trūkuma dēļ;
–
ceturtām kārtām, sesto pamatu, ciktāl tas attiecas uz LESD 343. panta, Protokola Nr. 7 9. panta un Reglamenta 5. panta 2. punkta, kā arī apelācijas sūdzības iesniedzēju vairāku pamattiesību pārkāpumu;
–
piektām kārtām, sesto pamatu, ciktāl tas attiecās uz kļūdām faktos un tiesību piemērošanā, kas esot pieļautas Parlamenta veiktajā fumus persecutionis pārbaudē, un septīto pamatu par labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu un acīmredzamām kļūdām, ko Parlaments esot pieļāvis savā vērtējumā attiecībā uz fumus persecutionis;
–
sestām kārtām, astoto pamatu par labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu, jo Parlaments esot atteicies piemērot Reglamenta 9. panta 7. punkta noteikumus;
–
septītām kārtām, ceturto pamatu būtībā par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu un
–
astotām kārtām, trešo pamatu par objektivitātes principa pārkāpumu.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
29
Apelācijas sūdzībā tās iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt strīdīgos lēmumus vai – pakārtoti – nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā un
–
piespriest Parlamentam un Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus vai – alternatīvi – atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
30
Parlamenta un Spānijas Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
31
Apelācijas sūdzības pamatojumam tās iesniedzēji izvirza desmit šādus pamatus:
–
pirmais pamats ir par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, noraidīdama pirmo atcelšanas pamatu tāpēc, ka tā uzskata, ka strīdīgajos lēmumos esot izpildīts LESD 296. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā –“Harta”) 41. panta 2. punktā noteiktais pienākums norādīt pamatojumu;
–
otrais pamats ir par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, noraidīdama otro atcelšanas pamatu un nospriezdama, ka pārbaudīt imunitātes atcelšanas pieprasījuma tiesiskumu, it īpaši šā pieprasījuma pieļaujamību – atbilstoši judikatūrai, kas izriet no 2018. gada 19. decembra sprieduma Berlusconi un Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023) –, nav nedz Vispārējās tiesas, nedz Parlamenta ziņā;
–
trešais pamats ir par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, secinādama, ka viņu tiesības uz to, lai viņu lieta Parlamentā tiktu izskatīta objektīvi un taisnīgi, nav pārkāptas;
–
ceturtais pamats ir par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, nospriezdama, ka Parlaments nav pārkāpis Hartas 41. panta 2. punktā nostiprinātās viņu tiesības tikt uzklausītiem;
–
piektais pamats ir par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, noraidīdama piekto atcelšanas pamatu par to, ka strīdīgo lēmumu skaidrības trūkuma dēļ ir pārkāpts tiesiskās drošības princips;
–
sestais pamats ir par tiesību kļūdām, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, noraidīdama sesto atcelšanas pamatu, kas attiecas uz LESD 343. pantā un Protokola Nr. 7 9. pantā, lasot tos kopsakarā ar Hartas 6. pantu, 39. panta 2. punktu un 45. pantu, kā arī Reglamenta 5. panta 2. punktu, paredzētās imunitātes pārkāpumu, un noraidīdama septīto atcelšanas pamatu, kas attiecas uz labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu;
–
septītais pamats ir par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, jo sagrozījusi pierādījumus, gan noraidīdama astoto atcelšanas pamatu par Parlamenta iepriekšējiem lēmumiem, no kuriem izriet, ka šī iestāde neatceļ savu locekļu imunitāti gadījumos, kad pastāv risks, ka viņi tiks apcietināti bez notiesājoša sprieduma, gan izvērtējot Reglamenta 9. panta 7. punkta piemērošanu;
–
astotais pamats ir par to, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi gan Hartas 47. pantu, lasot to kopsakarā ar 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantu un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, gan LESD 296. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. un 53. pantu, jo Vispārējā tiesa pieļāvusi tiesību kļūdu, nenorādīdama pienācīgu un pietiekamu pārsūdzētā sprieduma pamatojumu;
–
devītais pamats ir par to, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Hartas 47. pantu, interpretējot to Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. un 13. panta gaismā, jo minētā tiesa esot atteikusies veikt viņu lūgtos procesa organizatoriskos pasākumus un pierādījumu savākšanas pasākumus, un
–
desmitais pamats ir par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, pēc savas ierosmes nepārbaudīdama, vai par atcelšanas prasību joprojām jālemj, ņemot vērā jo īpaši Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) izmeklētājtiesneša 2023. gada 12. janvāra rīkojumu, un tas esot tiesiskās drošības principa pārkāpums.
32
Jāteic, ka trešais pamats ir iedalīts četrās daļās.
33
Trešā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 234.–238. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka tikai viena referenta iecelšana trīs lietās par parlamentārās imunitātes atcelšanu nav pretrunā nedz Hartas 41. panta 1. punktam un 39. panta 2. punktam, nedz Paziņojuma Nr. 11/2019 6. un 8. punktam.
34
Trešā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 239.–257. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu un sagrozījusi pierādījumus, apgalvodama, ka viņu arguments par referenta neitralitātes trūkumu nav pamatots, un esot pārkāpusi Hartas 41. panta 1. punktu un 39. panta 2. punktu, kā arī principus, kas izriet no Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punkta.
35
Trešā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 258.–262. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu un sagrozījusi pierādījumus, atzīdama, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments par JURI komitejas priekšsēdētāja neitralitātes trūkumu ir nepamatots.
36
Trešā pamata ceturtajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka, kļūdaini interpretēdama atcelšanas prasības trešā pamata ceturto daļu un to noraidīdama, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 219. un 262. punktā esot gan pieļāvusi tiesību kļūdu un kļūdu argumentācijā, gan pārkāpusi tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesības uz aizstāvību un neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
37
Tiesa uzskata par lietderīgu izvērtēt trešā pamata otro daļu.
Lietas dalībnieku argumenti
38
Trešā pamata ievadā apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka strīdīgo lēmumu “politisko” iedabu – kā to kvalificējusi Vispārējā tiesa – var saprast tikai kā tādu, kas izriet no Parlamenta “politiskuma” un nekādi neatšķiras no iedabas, kāda piemīt Eiropas Savienības Padomei vai Eiropas Komisijai, kuras ir politiskas iestādes. Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Parlamentam tāpēc bija pilnībā jāievēro Hartas 41. panta 1. punkts un 39. panta 2. punkts.
39
Trešā pamata otrā daļa ir iedalīta piecos iebildumos.
40
Pirmajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 244.–246. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka Hartas 41. panta 1. punktam, lasot to kopsakarā ar Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punktu, nav pretrunā tas, ka referents, kurš ir atbildīgs par imunitātes atcelšanas pieprasījumu izskatīšanu, ir piederīgs tai pašai politiskajai grupai jeb frakcijai, kurai ir piederīgi tās valsts politiskās partijas deputāti, kura, cēlusi prasību sabiedrības interesēs (actio popularis) aplūkojamajā kriminālprocesā, ir rosinājusi kriminālvajāšanu šajā procesā (turpmāk tekstā – “aplūkojamo kriminālprocesu rosinājusī politiskā partija”).
41
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji atgādina, ka Hartas 41. panta 1. punktā noteiktā neitralitātes prasība aptver gan subjektīvo neitralitāti, gan objektīvo neitralitāti.
42
Viņi apgalvo, ka, ņemot vērā Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punkta formulējumu un pretēji tam, ko Vispārējā tiesa secinājusi pārsūdzētā sprieduma 244. punktā, Parlaments pats ir uzskatījis, ka referenta neitralitātes vērtējumu ietekmē jau tas vien, ka viņš ir piederīgs kādai politiskajai grupai šajā iestādē. Proti, no minētā 8. punkta skaidri izrietot, ka Parlaments uzskata, ka referenta piederība tai pašai politiskajai grupai, kam ir piederīgs deputāts, uz kuru attiecas pieprasījums atcelt imunitāti, objektīvi rada leģitīmas šaubas par šā referenta neitralitāti. Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa secinājusi pārsūdzētā sprieduma 245. un 246. punktā, tāpat ir arī gadījumā, kad referents ir tādas politiskās grupas loceklis, kurai ir piederīgi aplūkojamo kriminālprocesu rosinājušās politiskās partijas deputāti.
43
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 246. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu un pārpratusi apelācijas sūdzības iesniedzēju apsvērumus, uzskatīdama, ka viņi apgalvo, ka vienīgais iemesls, lai politiskās grupas, kurai piederīgi šīs partijas deputāti, loceklim liegtu iespēju būt referentam esot viņa politiskā piederība. Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka dažādu politisko grupu locekļiem šāda piederība var būt kopīga. Tādējādi arguments, ka referents nedrīkst būt tās pašas politiskās grupas loceklis, kurai piederīgi minētās partijas deputāti, nav pielīdzināms argumentam, ka persona nedrīkst būt referents tāpēc vien, ka tai ar šo grupu ir kopīga politiskā piederība.
44
Otrajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 247.–251. punktā Vispārējā tiesa esot atteikusies atzīt, ka apstāklis, ka referents ir rīkojis 2019. gada 6. martā Parlamenta telpās notikušu pasākumu (turpmāk tekstā – “2019. gada 6. marta pasākums”), kura laikā kāds runātājs izteicis saukli “Ieslodzīsim Puigdemont!”, apliecināja, ka šis referents nav neitrāls, vai vismaz radīja leģitīmas šaubas par viņa neitralitāti. Apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā šajā ziņā neesot nozīmes tam, ka šis referents savu atbalstu nav paudis mutiski – kā pārsūdzētā sprieduma 250. punktā uzsver Vispārējā tiesa –, bet gan to darījis, aplaudējot šajā uzrunā teiktajam.
45
Pirmām kārtām, viņi apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 249. un 250. punktā Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus un līdz ar to pieļāvusi tiesību kļūdu, neņemdama vērā faktu, ka referents ne tikai rīkoja šo pasākumu, bet arī bija pie runātāju galda un skaidri atbalstīja iepriekšējā punktā minētajā uzrunā teikto, aplaudējot šai uzrunai.
46
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 251. punktā Vispārējā tiesa esot arī sagrozījusi pierādījumus, secinādama, ka minētā pasākuma vienīgā tēma, ņemot vērā tā nosaukumu, bija “Katalonijas politiskā situācija”, lai gan vairāk nekā puse no runātāja uzrunas bija veltīta kriminālprocesiem, kas Spānijā uzsākti tostarp pret apelācijas sūdzības iesniedzējiem.
47
Trešām kārtām, viņi apgalvo, ka minētajā 251. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, jo likusi saprast, ka referenta neitralitātes trūkumam būtu nozīme tikai tad, ja Parlamentam būtu bijis jānoskaidro, vai inkriminētie nodarījumi ir tikuši pierādīti.
48
Trešajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 253. un 254. punktā Vispārējā tiesa neesot ievērojusi, pirmkārt, tās Reglamenta 85. panta 2. punktu, kā arī tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesības uz aizstāvību, ņemot vērā Hartas 41. panta 1. punktu un 39. panta 2. punktu, un, otrkārt, neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, ciktāl tā kā nepieņemamu ir noraidījusi pierādījumu, ko veido kādā Bulgārijas laikrakstā publicētā intervija ar referentu, pamatodamās uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nebija pamatojuši novēlošanos šīs intervijas iesniegšanā.
49
Ceturtajā iebildumā viņi apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriezdama, ka pārsūdzētā sprieduma 255. punktā minētie elementi, kurus minētā tiesa esot sagrozījusi, kā arī citi iepriekš minētie elementi neļauj pierādīt referenta neitralitātes trūkumu.
50
Piektajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 256. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka viņi nav norādījuši nekādas referenta personiskās intereses, kas varētu iespējami kaitēt viņa neitralitātei. Katrā ziņā ar objektīvās neitralitātes trūkumu pietiekot, lai konstatētu, ka šajā lietā nav ievērots Hartas 41. panta 1. punkts un 39. panta 2. punkts.
51
Replikas rakstā apelācijas sūdzības iesniedzēji uzsver, ka viņu argumentācija par referenta neitralitātes trūkumu bija balstīta nevis uz vienkāršu politisku oponēšanu attiecībā uz viņiem, bet gan uz visnotaļ īpašu situāciju, kas izriet no apstākļa, ka aplūkojamajā kriminālprocesā tieši iesaistījusies politiskā partija, kuras deputāti Parlamentā bija piederīgi tai pašai politiskajai grupai, kurai ir piederīgs referents.
52
Papildus tam, ka šī situācija esot objektīvi salīdzināma ar situāciju, kas paredzēta Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punktā, esot arī acīmredzams, ka no referenta piederības tai pašai politiskajai grupai, kurai ir piederīgi minētās politiskās partijas deputāti, izrietošā interešu konflikta dēļ šis referents nebūt nerada iespaidu, ka viņš būtu objektīvs.
53
Turklāt ar veidu, kā Vispārējā tiesa notušējot atreferējusi 2019. gada 6. marta pasākumā notikušo, pat noklusēdama šā pasākuma patieso tēmu un iedabu, esot gribēts šo pasākumu noraksturot kā visnotaļ miermīlīgu.
54
Parlaments apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju trešā pamata otrajā daļā izklāstīto argumentāciju.
55
Atbildes rakstā Parlaments, pirmām kārtām, apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus, ar kuriem tiek apšaubīti pārsūdzētā sprieduma 243.–246. punktā Vispārējās tiesas izklāstītie apsvērumi par strīdīgo lēmumu politiskumu.
56
Pirmkārt, tas uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 244. punktu nav pamatota. Proti, Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punktā minētā situācija neesot pielīdzināma situācijai, kad referents ir piederīgs grupai, kas politiski oponē deputātam, uz kuru attiecas imunitātes atcelšanas pieprasījums. Parlaments apgalvo, ka – atbilstoši tam, kā Vispārējā tiesa atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 225. un 226. punktā, – lēmumi par imunitātes atcelšanas pieprasījumiem ir politiski un ka JURI komitejas deputāti jau pēc būtības nav politiski neitrāli. Gadījumā, ja par referentiem varētu iecelt tikai politiski neitrālus šīs komitejas locekļus, minētā komiteja nespētu darboties. Proti, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēji ir pievērsuši sabiedrības uzmanību saviem centieniem, varot uzskatīt, ka visi šīs komitejas locekļi attiecībā uz viņiem un viņu centieniem ir politiski pauduši nostāju vai nu pozitīvi, vai negatīvi.
57
Otrkārt, tas uzskata, ka nav pieņemama apelācijas sūdzības iesniedzēju neprecīzā argumentācija attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 246. punktu, kurā viņi apgalvo, ka viņu iebildums ir balstīts ne tikai uz politisko piederību, bet arī uz politiskai grupai piederīgo locekļu kopīgajām ekonomiskajām, finansiālajām un stratēģiskajām interesēm. Katrā ziņā šī argumentācija esot nepamatota, jo pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzēji esot vienīgi minējuši, ka referents ir piederīgs tai politiskajai grupai, kurai ir piederīgi politiskās partijas “VOX” biedri.
58
Otrām kārtām, Parlaments apstrīd argumentus, kas vērsti pret pārsūdzētā sprieduma 247.–251. punktā izklāstītajiem Vispārējās tiesas apsvērumiem par 2019. gada 6. marta pasākumu.
59
Ievadam tas uzsver, ka šis pasākums noticis cita sasaukuma laikā, pirms referents vēl varēja uzzināt, ka viņš tiks ievēlēts Parlamentā 2019. gada vēlēšanās, un katrā ziņā labu laiku pirms viņš tika iecelts par referentu attiecībā uz šiem imunitātes atcelšanas pieprasījumiem.
60
Pirmkārt, tas apgalvo, ka nav pieņemama apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija par pārsūdzētā sprieduma 249. un 250. punktu, kurā viņi apgalvo, ka Vispārējā tiesa sagrozījusi pierādījumus, jo būtībā apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz no jauna izvērtēt faktus. Katrā ziņā šī argumentācija neesot pamatota, jo politiskās partijas “VOX” ģenerālsekretārs, kā norādījusi Vispārējā tiesa, uzrunu noslēdzis ar vārdiem “Viva España, viva Europa y Puigdemont a prisión” (“Lai dzīvo Spānija, lai dzīvo Eiropa, un ieslodzīsim Puigdemont!”) un nekas 2019. gada 6. marta pasākuma ierakstā neliecinot, ka referents būtu kā īpaši paudis atzinību pēdējiem trim šajā uzrunā izteiktajiem vārdiem. Šis ieraksts drīzāk parādot ierastu pieklājības normām atbilstošu rīcību attiecībā pret runātāju viņa uzrunas beigās.
61
Otrkārt, tas apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 250. punktā izklāstītajam Vispārējās tiesas konstatējumam, ka minētā pasākuma laikā referents vārdiski nav izteicies, esot gan nozīme.
62
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija, ka pārsūdzētā sprieduma 251. punktā Vispārējā tiesa sagrozījusi pierādījumus, apgalvodama, ka 2019. gada 6. marta pasākuma tēma ir bijusi tikai “politiskā situācija Katalonijā”, esot balstīta uz kļūdainu šā sprieduma interpretāciju, jo Vispārējā tiesa nekādi neesot izslēgusi, ka šī tēma aptvēra arī aplūkojamo kriminālprocesu. Turklāt Vispārējā tiesa neesot sagrozījusi šā pasākuma ierakstu, īsi iepazīstinādama ar tā tēmu. Katrā ziņā šī argumentācija esot nepieņemama, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdzot no jauna izvērtēt faktus.
63
Ceturtkārt, tas apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, ar kuriem tiek apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma 251. punkta trešajā un ceturtajā teikumā sacītais, ir neefektīvi, jo tajos izklāstītie apsvērumi tikuši izklāstīti pakārtoti. Katrā ziņā šie argumenti esot jānoraida. Visupirms – apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments, ka vērtējumā attiecībā uz fumus persecutionis Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā nozīmīgos kritērijus, esot balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju. Turpinot – Vispārējā tiesa neesot pieļāvusi tiesību kļūdu, trešajā un ceturtajā teikumā būtībā uzsvērdama, ka 2019. gada 6. marta pasākumā apspriestais neattiecās uz jautājumiem, par kuriem Parlamentam jālemj imunitātes atcelšanas procedūrā. Visbeidzot arguments – kurā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka referents ar aplausiem ir atzinīgi novērtējis vēstījumu, ka strīdīgie lēmumi, Eiropas apcietināšanas orderi un brīdinājumi Šengenas Informācijas sistēmā, aplūkojot tos kopumā, viņus pakļauj paaugstinātam apcietināšanas riskam, – esot nepieņemams tāpēc, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā lūdzot Tiesu konstatēt faktus. Šis arguments katrā ziņā esot nepamatots, jo referents šim vēstījumam neesot aplaudējis.
64
Trešām kārtām, Parlaments iebilst pret apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem, ar kuriem tiek apšaubīti pārsūdzētā sprieduma 252.–255. punktā izklāstītie Vispārējās tiesas apsvērumi par citiem notikumiem. Pirmkārt, tas iebilst pret apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi tās Reglamenta 85. panta 2. punktu un nav izpildījusi tai noteikto pienākumu norādīt pamatojumu, noraidīdama kā nepieņemamus viņu argumentus, kuri balstīti uz referenta interviju, kas publicēta kādā Bulgārijas laikrakstā. Otrkārt, tas apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ka, konstatēdama, ka politiskās partijas “VOX” reakcija uz strīdīgo lēmumu pieņemšanu nepierāda referenta neitralitātes trūkumu, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu un sagrozījusi pierādījumus.
65
Ceturtām kārtām, Parlaments apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus, ar kuriem tiek apšaubīti pārsūdzētā sprieduma 256. punktā izklāstītie Vispārējās tiesas apsvērumi par interešu konflikta neesamību referenta gadījumā. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums, ka Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka neitralitātes trūkums var izpausties tikai ar izteikumiem, esot balstīts uz kļūdainu minētā 256. punkta interpretāciju. Otrkārt, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments par referenta personisko interesi, kas varētu kaitēt viņa neitralitātei, nav pamatots, tas esot nepieņemams. Katrā ziņā tas neesot pamatots.
66
Atbildes rakstā uz repliku Parlaments apgalvo, pirmām kārtām, ka, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucas uz politiskās partijas “VOX” pret viņiem Spānijas tiesās uzsākto tiesvedību, viņi nekādi nenorādot, kā šīs partijas rīcībā varētu būt vainojama politiskā grupa, kurai piederīgs referents. Ņemot vērā, ka šajā grupā bija gan deputāti, kuri atbalstīja apelācijas sūdzības iesniedzēju centienus, gan citi – kas tiem oponēja, tas vien, ka referents bija piederīgs minētajai grupai, nepamatojot apgalvojumu, ka šis referents neesot bijis objektīvs.
67
Otrām kārtām, Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot sagrozījusi 2019. gada 6. marta pasākuma tēmu. Tas uzsver, ka šā pasākuma ieraksta virsraksts, uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma pielikumos, bija “Cataluña es España” (“Katalonija ir Spānija”), taču sanāksmes, kurā uzstājās politiskās partijas “VOX” ģenerālsekretārs, tēma bija “Nācijvalstu loma Eiropas Savienībā un pilsonisko brīvību aizstāvēšana”. Parlaments precizē, ka Eiropas apcietināšanas orderi, uz kuriem šīs partijas ģenerālsekretārs ir atsaucies savā uzrunā, nebija tie orderi, kas tikuši izsniegti pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzēji jau bija ievēlēti par deputātiem.
68
Spānijas Karaliste apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju trešā pamata otrajā daļā izklāstīto argumentāciju.
69
Ievadā Spānijas Karaliste uzsver, ka imunitātes atcelšanas pieprasījuma izskatīšanas procedūrā Parlamentam jāievēro Hartas 39. pants un 41. panta 1. punkts, un strīdīgo lēmumu pieņemšanas gadījumā tas tā arī ticis darīts.
70
Pirmām kārtām, Spānijas Karaliste apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti par apgalvoto tiesību kļūdu Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punkta interpretācijā, lasot to kopsakarā ar Hartas 41. pantu, nevar likt apšaubīt pārsūdzētā sprieduma 245. un 246. punktā izklāstītos motīvus, kas izpaužas kā secinājums, kurš izdarīts, pamatojoties uz minētā sprieduma 242.–244. punktu, kuri savukārt nav apstrīdēti. Minētajos 242.–244. punktā Vispārējā tiesa esot paskaidrojusi, ka vienkārša piederība politiskai grupai vien neietekmē tai piederīgās personas neitralitāti.
71
Otrām kārtām, Spānijas Karaliste norāda, ka, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 249.–251. punktā ir sagrozījusi faktus, viņu argumenti tomēr nepierāda acīmredzamu Vispārējās tiesas pieļautu kļūdu šo faktu vērtējumā.
72
Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments par apgalvoto tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 251. punkta beigās, attiecoties uz apsvērumu, kas formulēts ad abundantiam.
73
Ceturtām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija, ar kuru viņi pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīdama viņu replikas rakstā iesniegto dokumentu par nepieņemamu, neesot pietiekami precīza un esot jānoraida.
Tiesas vērtējums
Ievadapsvērumi
74
No LESD 343. panta pirmā teikuma izriet, ka atbilstīgi nosacījumiem, kas izklāstīti Protokolā Nr. 7, dalībvalstīs Savienībai ir visas tās uzdevumu izpildei vajadzīgās privilēģijas un imunitāte.
75
Šā protokola mērķis ir nodrošināt Savienības iestādēm pilnīgu un efektīvu aizsardzību pret šķēršļiem vai apdraudējumiem to pienācīgai darbībai un neatkarībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, 82. punkts).
76
Parlamenta gadījumā šis mērķis nozīmē ne tikai to, ka saskaņā ar pārstāvības demokrātijas principu, kurā konkretizēta LES 2. pantā minētā demokrātijas vērtība un kurš īstenots LES 14. panta 3. punktā, šīs iestādes sastāvs patiesi un pilnīgi atspoguļo izvēles, ko Savienības pilsoņi brīvi veikuši attiecībā uz personām, kuras tie izraudzījušies par saviem pārstāvjiem konkrēta sasaukuma laikā, bet arī to, lai Parlaments saskaņā ar varas dalīšanas principu savā darbībā būtu aizsargāts pret šķēršļiem vai risku, ka tiks apdraudēta tā pienācīga darbība. Tieši šādā – divējādā – ziņā Parlamenta locekļiem paredzētās imunitātes mērķis ir nodrošināt šīs iestādes neatkarību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, 63., 83. un 84. punkts).
77
Šis Parlamenta locekļiem paredzētās imunitātes mērķis ir minēts arī Reglamenta 5. pantā. Pēc precizējuma šā panta 1. punktā, ka deputātiem ir Protokolā Nr. 7 paredzētās privilēģijas un imunitāte, šā panta 2. punkts noteic, ka pilnvaru attiecībā uz privilēģijām un imunitāti īstenošanā Parlaments rīkojas tā, lai saglabātu savu demokrātiskas likumdevējas asamblejas integritāti un nodrošinātu deputātu neatkarību pienākumu izpildē, un ka parlamentārā imunitāte nav deputāta personīgā privilēģija, bet gan visa Parlamenta un tā deputātu neatkarības garantija.
78
Saskaņā ar Protokola Nr. 7 9. panta trešo daļu Parlamentam ir tiesības kādam no locekļiem atcelt imunitāti. Tādējādi imunitātes atcelšanas procedūra notiek Parlamentā. Lai gan šo procedūru īsteno politiski atbildīgās personas, šī procedūra un lēmums, ar kuru Parlaments nolemj atcelt imunitāti, pēc to iedabas ir nevis politiski, kā Vispārējā tiesa secinājusi pārsūdzētā sprieduma 112., 225. un 242. punktā, bet gan juridiski.
79
Ņemot vērā, ka lēmums par imunitātes atcelšanu ietilpst Parlamenta kompetencē, šai iestādei patiešām ir plaša rīcības brīvība paredzēt noteikumus, kas piemērojami imunitātes atcelšanas pieprasījumu izskatīšanā. Līdz ar to šos noteikumus pieņem un piemēro Parlamenta locekļi, kas ir piederīgi tajā izveidotajām politiskajām grupām.
80
Tomēr Parlamentam saskaņā ar LES 2. pantā nostiprinātajām tiesiskuma un cilvēktiesību ievērošanas vērtībām, izskatot imunitātes atcelšanas pieprasījumu, jāievēro šai imunitātei piemērojamie noteikumi un tiesību principi, kā arī Harta, kuras noteikumi ir adresēti Parlamentam kā vienai no Hartas 51. panta 1. punktā minētajām Savienības iestādēm. Lēmums par imunitātes atcelšanu var liegt attiecīgajam deputātam pildīt savu mandātu, kas ir Parlamenta locekļa statusa galvenais atribūts un izriet no apstākļa, ka viņš ir ievēlēts Savienības tiesībās paredzētās vispārējās tiešās vēlēšanās brīvā un aizklātā balsojumā (spriedums, 2019. gada 19. decembris, Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, 65. punkts). No tā izriet, ka imunitātes atcelšanas pieprasījumi – ievērojot, ka tie var apdraudēt gan attiecīgā deputāta mandātu, gan, kā atgādināts šā sprieduma 76. punktā, pienācīgu Parlamenta darbību kopumā, – jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgā indivīda tiesības un pārstāvības demokrātijas un varas dalīšanas principus, nevis politiskās nostājas.
81
Tieši šo iepriekš izklāstīto apsvērumu gaismā jāizvērtē apelācijas sūdzības iesniedzēju pirmais un otrais iebildums, ar kuriem viņi būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot ievērojusi Hartas 41. panta 1. punktu, pārsūdzētā sprieduma 244.–246. punktā un attiecīgi 247.–251. punktā nospriezdama, ka nav pamatots viņu arguments par referenta – kurš JURI komitejā ir atbildīgs par viņu imunitātes atcelšanas pieprasījumu izskatīšanu – neitralitātes trūkumu.
Par pirmo iebildumu
82
Pārsūdzētā sprieduma 244. punktā Vispārējā tiesa būtībā secināja, ka referenta – kurš iesaistās parlamentārās komitejas veiktajā izmeklēšanā attiecībā uz imunitātes atcelšanas pieprasījumu – neitralitāti principā nevar vērtēt, nedz ņemot vērā viņa politisko ideoloģiju, nedz viņa politiskās ideoloģijas un deputāta, uz kuru attiecas imunitātes atcelšanas pieprasījums, politiskās ideoloģijas salīdzinājumu. Tā visupirms precizēja, ka referenta piederība kādai valsts politiskajai partijai vai Parlamentā izveidotai politiskajai grupai, neatkarīgi no vērtībām un idejām, ko tās aizstāv, pat pieņemot, ka tās varētu atklāt šā deputāta situācijai a priori nelabvēlīgus uzskatus, principā neietekmē referenta neitralitātes vērtējumu. Vispārējā tiesa, pamatodamās uz savu judikatūru, atzina, ka minētā referenta un konkrētā deputāta politiskās ideoloģijas atšķirības pašas par sevi nav pamats, lai apšaubītu strīdīgo lēmumu pieņemšanas procedūras pienācīgu norisi.
83
Pēc tam minētā sprieduma 245. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka šajā lietā referenta piederība Eiropas Konservatīvo un reformistu politiskajai grupai principā neietekmēja viņa neitralitātes vērtējumu.
84
Visbeidzot minētā sprieduma 246. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka šajā politiskajā grupā patiešām ietilpa arī deputāti no politiskās partijas “VOX”, kas attiecībā pret apelācijas sūdzības iesniedzējiem bija ļoti īpašā situācijā, jo bija rosinājusi aplūkojamo kriminālprocesu. Tomēr Vispārējās tiesas ieskatā šī īpašā situācija skāra deputātus, kas ir politiskās partijas “VOX” biedri, un principā nav attiecināma uz visiem minētās politiskās grupas locekļiem tikai tāpēc, ka viņiem – ņemot vērā to, ka tie pārstāvēja vienu politisko grupu, – ir vienāda politiskā piederība.
85
Kā Vispārējā tiesa uzsvērusi pārsūdzētā sprieduma 225. un 226. punktā, procedūrai, kurā var tikt pieņemts lēmums par imunitātes atcelšanu, jābūt saderīgai ar Hartas 41. panta 1. punktā nostiprinātajām tiesībām uz labu pārvaldību.
86
Šī Hartas norma noteic, ka ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās. Tādējādi ar šīm ikvienai personai piešķirtajām tiesībām ir apveltīts arī ikviens Parlamenta loceklis, uz kuru attiecas imunitātes atcelšanas pieprasījums.
87
Neitralitātes prasībai ir divas daļas, proti, pirmkārt, subjektīvā neitralitāte, saskaņā ar kuru neviens par konkrēto lietu atbildīgais attiecīgās iestādes loceklis nedrīkst izrādīt nostāšanos kāda pusē vai personīgus aizspriedumus, un, otrkārt, objektīvā neitralitāte, saskaņā ar kuru šai iestādei jānodrošina pietiekamas garantijas, lai varētu izslēgt jebkādas leģitīmas šaubas, proti, aizdomas par iespējamiem aizspriedumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Spānija/Padome, C‑521/15, EU:C:2017:982, 91. punkts).
88
Parlaments, īstenojot tā plašo rīcības brīvību, kas minēta šā sprieduma 79. punktā, var pieņemt noteikumus, kuros ir konkretizēta saskaņā ar Hartas 41. pantu noteiktā aizsardzība pret neobjektivitātes risku.
89
Tādējādi Parlaments Reglamenta 6. pantā paredzējis, ka ikviens imunitātes atcelšanas pieprasījums tiek izskatīts saskaņā ar Protokolu Nr. 7, kā arī Reglamenta 5. panta 2. punktā minētajiem principiem.
90
Minētā reglamenta 9. panta attiecīgi 1. un 13. punktā ir precizēts, ka par visiem Parlamenta priekšsēdētājam adresētajiem dalībvalsts kompetentās iestādes pieprasījumiem atcelt deputāta imunitāti paziņo plenārsēdē un tos nodod atbildīgajai komitejai, kas nosaka minētā 9. panta piemērošanas principus.
91
Tādējādi JURI komiteja, kas iecelta, lai izskatītu imunitātes atcelšanas pieprasījumus, pieņēma Paziņojumu Nr. 11/2019, kurš bija piemērojams šīs lietas faktu norises laikā un kurā paredzēti noteikumi, kas piemērojami šiem pieprasījumiem.
92
Šajā paziņojumā tika noteikti, pirmkārt, noteikumi par imunitātes atcelšanas pieprasījuma izskatīšanu pēc būtības. Tādējādi šā paziņojuma 43. punkts būtībā noteica, ka tad, ja pieprasījums attiecas uz šā protokola 9. pantā paredzēto imunitātes atcelšanu, imunitāte jāatceļ, ja vien neizrādās, ka kriminālvajāšanas mērķis ir kaitēt deputāta politiskajai darbībai un tātad Parlamenta neatkarībai (fumus persecutionis).
93
Otrkārt, tika noteikti procesuālie noteikumi attiecībā uz imunitātes atcelšanas pieprasījumu izskatīšanu.
94
Visupirms jāteic, ka saskaņā ar Paziņojuma Nr. 11/2019 6. punktu JURI komiteja katram imunitātes atcelšanas pieprasījumam ieceļ referentu.
95
Pēc tam norādāms apstāklis, ka šā paziņojuma 7. punkts tostarp noteic, ka katra politiskā grupa tālab ieceļ deputātu – par kura priekšzīmīgo godprātību ir zināms – pastāvīgā referenta pienākumu pildīšanai imunitātes lietās.
96
Visbeidzot – saskaņā ar minētā paziņojuma 8. punktu katrā imunitātes lietā politiskās grupas referenta amatu ieņem rotācijas kārtībā vienlīdzīgi, tomēr referents nevar būt piederīgs tai pašai politiskajai grupai, kurai piederīgs deputāts, par kura imunitāti tiek lemts, ne arī būt ievēlēts tajā pašā dalībvalstī, kurā ievēlēts šis deputāts.
97
No Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punkta izriet, ka Parlaments ir uzskatījis, ka referents no tās pašas politiskās grupas, kurai piederīgs deputāts, par kura imunitāti tiek lemts, nevar izskatīt imunitātes atcelšanas pieprasījumu. Tādējādi šī pieeja ir balstīta uz apsvērumu, ka, ņemot vērā šā referenta un šā deputāta piederību vienai un tai pašai politiskajai grupai, viņiem varētu būt kas kopīgs, tostarp kopīga politiskā piederība, līdz ar to nevar izslēgt leģitīmas šaubas, proti, aizdomas par minētā referenta iespējamiem aizspriedumiem šā sprieduma 87. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē par labu minētajam deputātam. Tāpēc, lai nodrošinātu referenta neitralitāti, kā prasīts Hartas 41. panta 1. punktā, Parlaments, izmantojot tā plašo rīcības brīvību, ir uzskatījis par nepieciešamu paredzēt noteikumu, kas liedz šā referenta piederību kādai konkrētai politiskajai grupai.
98
Hartas 41. panta 1. punkta ievērošanas nolūkā konsekventi jāpiemēro attiecīgās iestādes noteiktās garantijas, lai novērstu jebkādas leģitīmas šaubas, proti, aizdomas par neobjektivitāti un nodrošinātu imunitātes atcelšanas pieprasījumu taisnīgu izskatīšanu.
99
Šādas piemērošanas nolūkā arī neitralitātes prasība, kas konkretizēta Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punktā, jāīsteno tā, lai referents, kurš piederīgs citai politiskajai grupai, nevis tā deputāta politiskajai grupai, par kura imunitāti tiek lemts, izskatītos objektīvi neitrāls.
100
Proti, ņemot vērā Parlamenta locekļiem paredzētās imunitātes mērķus, kas atgādināti šā sprieduma 75.–77. punktā, referenta neitralitātes prasība nozīmē, ka šim deputātam nedrīkst rasties pamats leģitīmām šaubām, proti, aizdomām par to, ka referents, kuram jāizskata minētais pieprasījums, nevadās pēc apsvērumiem, kuri viņam traucētu objektīvi pildīt savus pienākumus, lai sagatavotu Parlamenta lēmumu par iespējamu fumus persecutionis esību, kā minēts šā sprieduma 92. punktā.
101
Taču šāda referenta oponēšana deputāta, par kura imunitāti tiek lemts, politiskajām idejām pati par sevi nevar nozīmēt, ka šis referents būtu neobjektīvs, turpretim gluži citādi ir ar referenta piederību politiskajai grupai, kurai piederīgi ir arī tādas politiskās partijas biedri, kura pret šo deputātu ir rosinājusi imunitātes atcelšanas pieprasījuma pamatā esošo kriminālprocesu un kura ir īpaši ieinteresēta šā kriminālprocesa iznākumā.
102
Kā norādīts šā sprieduma 97. punktā, saskaņā ar Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punktā minēto noteikumu referenta piederība konkrētai politiskajai grupai var ietekmēt iespēju viņu iecelt par referentu, lai izskatītu kādu konkrētu imunitātes atcelšanas pieprasījumu. Nav uzskatāms, ka ar šo noteikumu īstenotā neitralitātes prasība ir spēkā tikai gadījumā, ja referents ir piederīgs politiskajai grupai, kurā ietilpst deputāts, uz kuru attiecas šāds pieprasījums, bet ne situācijās, kad šis referents ir piederīgs kādai citai politiskajai grupai.
103
No tā izriet, ka – tā kā Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punktā Parlaments ir paredzējis noteikumu, saskaņā ar kuru no rotācijas sistēmas, kas piemērojama referenta iecelšanai, tiek izslēgts jebkurš referents, kas ir piederīgs tai politiskajai grupai, kurai ir piederīgs deputāts, uz kuru attiecas imunitātes atcelšanas pieprasījums, Parlamentam, lai ievērotu Hartas 41. panta 1. punktu, no šīs sistēmas jāizslēdz arī referents, kas ir piederīgs tādai politiskajai grupai, kurai ir piederīgi tās politiskās partijas deputāti, kas ir rosinājusi šā pieprasījuma pamatā esošo kriminālprocesu pret šo deputātu un kas ir īpaši ieinteresēta šā kriminālprocesa iznākumā. Proti, šādu referentu šā sprieduma 87. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē varētu uztvert kā neobjektīvu.
104
Šajā ziņā nevar piekrist Parlamenta argumentam, ka saiknes starp tā locekļiem no dažādām valstu politiskajām partijām, kuri tajā apvienojas kādā politiskā grupā, neesot pietiekami ciešas, lai spētu kaitēt tā šīs politiskās grupas locekļa objektīvajai neitralitātei, kuram jāpilda referenta pienākumi, izskatot pieprasījumu atcelt kāda cita minētās grupas locekļa imunitāti. Proti, šis arguments ir pretrunā apstāklim, ka Parlaments pats, pieņemot Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punktu, uzskatīja, ka referenta piederība tai pašai politiskajai grupai, kurai ir piederīgs deputāts, par kura imunitāti tiek lemts, nav saderīga ar šā referenta objektīvo neitralitāti.
105
Tāpēc tad, ja JURI komitejā par referentu imunitātes atcelšanas pieprasījuma izskatīšanai tiek iecelts kāds Parlamenta loceklis, kas ir piederīgs politiskajai grupai, kurā ietilpst tās politiskās partijas biedri, kura rosinājusi šā pieprasījuma pamatā esošo kriminālprocesu pret šo deputātu, tādā situācijā kā šā sprieduma 101. un 103. punktā norādītā nav pietiekamu garantiju, kas ļautu izslēgt jebkādas deputāta, uz kuru attiecas minētais pieprasījums, leģitīmas šaubas, proti, aizdomas par šāda referenta iespējamiem aizspriedumiem attiecībā pret viņu, un šis referents tāpēc nav uzskatāms par neitrālu atbilstoši šā sprieduma 97. punktā atgādinātajam standartam, ko Parlaments noteicis pats, izmantojot tā plašās pilnvaras. Šāda iecelšana ir uzskatāma par tādu, kas notikusi, pārkāpjot Hartas 41. panta 1. punktu.
106
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, jāsecina, ka pārsūdzētā sprieduma 245. un 246. punktā ir pieļauta tiesību kļūda – Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka deputāta imunitātes atcelšanas pieprasījuma izskatīšanai iecelta referenta piederība tai pašai politiskajai grupai, kurā ietilpst pret šo deputātu vērsto kriminālprocesu rosinājušās politiskās partijas biedri, neietekmē šā referenta neitralitātes vērtējumu, būtībā nospriežot, ka tādējādi par referentu varēja iecelt šīs politiskās grupas locekli.
107
Tāpēc trešā pamata otrās daļas pirmais iebildums jāapmierina.
Par otro iebildumu
108
Pārsūdzētā sprieduma 249. punktā Vispārējā tiesa norādīja: nav strīda par to, ka referents, pildot Parlamenta locekļa pienākumus, ir rīkojis 2019. gada 6. marta pasākumu, kurā politiskās partijas “VOX” ģenerālsekretārs uzstājās ar uzrunu par tēmu “Cataluña es España” (“Katalonija ir Spānija”), kuru šis runātājs noslēdza ar vārdiem “Viva España, viva Europa y Puigdemont a prisión” (“Lai dzīvo Spānija, lai dzīvo Eiropa, un ieslodzīsim Puigdemont!”).
109
Minētā sprieduma 250. punktā Vispārējā tiesa norādīja: no šā pasākuma ieraksta izriet, ka referents pie runātāju galda bija līdzās diviem citiem Parlamenta locekļiem un minētajam ģenerālsekretāram, kurš vienīgais uzstājās ar uzrunu.
110
Minētā sprieduma 251. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka šāda pasākuma rīkošanu var uzskatīt par tādu, kas pauž gan referenta atbalstu politiskās partijas “VOX” aizstāvētajām idejām, kuras, kā apliecina pasākuma tēma, it īpaši skar Katalonijas politisko situāciju un to, ka viņš oponē apelācijas sūdzības iesniedzēju politiskajai nostājai.
111
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 251. punktā Vispārējā tiesa atzina: lai gan aplūkojamajā kriminālprocesā apelācijas sūdzības iesniedzējiem inkriminētie nodarījumi patiešām ir saistīti ar politisko situāciju Katalonijā, ciktāl tie attiecas uz šā sprieduma 11. punktā minēto likumu pieņemšanu un uz tajā pašā punktā minētā pašnoteikšanās referenduma rīkošanu, pārsūdzētā sprieduma 244. un 246. punktā minēto iemeslu dēļ ar apstākli, ka deputāts, kas vēlāk kļūs par imunitātes atcelšanas lietu referentu, pauž nostāju attiecībā uz šo situāciju, nav pietiekami, lai objektivitātes principu varētu uzskatīt par pārkāptu.
112
Taču pārsūdzētā sprieduma 249. un 250. punktā Vispārējās tiesas konstatētajiem faktiem bija nozīme, lai novērtētu, vai šajā lietā referenta – kas iecelts, lai izskatītu pieprasījumus atcelt apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitāti, – rīcība bija tāda, ka, iespējams, nav izpildīta neitralitātes prasība, jo šos faktus varētu uztvert kā neobjektivitātes izpausmi, un tas – pretēji Parlamenta apgalvotajam – tā ir pat tad, ja šie fakti ir notikuši vēl pirms šis referents varējis uzzināt, ka viņš tiks ievēlēts 2019. gada vēlēšanās, pirms Parlamentam ir iesniegti šie pieprasījumi un pirms attiecīgais Parlamenta loceklis vienlīdzīgas rotācijas starp politiskajām grupām kārtībā ticis iecelts par referentu minēto pieprasījumu izskatīšanai. Proti, bija jāņem vērā minēto faktu esība, lai novērtētu iespēju viņu iecelt par referentu šo pieprasījumu izskatīšanai.
113
Šajā ziņā jānorāda, ka minētā sprieduma 251. punktā Vispārējā tiesa apstiprina: nav nozīmes, ka referents paudis atbalstu politiskās partijas “VOX” nostājai attiecībā uz situāciju Katalonijā, secinājumu par to, ka ar 2019. gada 6. marta pasākuma rīkošanu objektivitātes princips neesot pārkāpts, pamatodama ar atsauci uz pārsūdzētā sprieduma 244. un 246. punktu. Taču, pirmkārt, pēdējā no nupat minētajiem punktiem ir pieļauta tiesību kļūda, kā nospriests šā sprieduma 106. punktā. Otrkārt, ar atziņu, ko Vispārējā tiesa izklāstījusi, atsaukdamās uz minētā sprieduma 244. punktu, un saskaņā ar ko nav nozīmes tam, ka referents ir paudis atbalstu šai nostājai, nav atbildēts uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, kas attiecās nevis uz topošā referenta viedokli par situāciju Katalonijā, bet gan uz aktīvu atbalstu, ko viņš sniedzis šai aplūkojamo kriminālprocesu rosinājušajai politiskajai partijai.
114
Kā izriet no strīda priekšvēstures notikumu hronoloģiskās secības, ko Vispārējā tiesa izklāstījusi pārsūdzētajā spriedumā, it īpaši no šā sprieduma 11.–13. punktā īsumā atreferētajiem notikumiem izriet, ka 2019. gada 6. marta pasākuma rīkošanas brīdī šī politiskā partija jau bija rosinājusi attiecīgo kriminālprocesu. Tāpēc apstāklis, ka persona, kas vēlāk tika iecelta par referentu, rīkojusi šo pasākumu, liecināja ne tikai par atbalstu minētās partijas politiskajām idejām jautājumā par situāciju Katalonijā, bet arī par labvēlīgu nostāju attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju kriminālvajāšanu. Vispārējā tiesa, analīzē atstādama šo aspektu bez ievērības, nav ņēmusi vērā elementu, kas bija jo īpaši nozīmīgs, lai novērtētu, vai šā pasākuma rīkotājs – nepārkāpjot neitralitātes prasību – vēlāk varēja tikt iecelts par referentu no šīs kriminālvajāšanas izrietošo imunitātes atcelšanas pieprasījumu izskatīšanas procedūrā.
115
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 251. punktā veiktā faktu juridiskā kvalifikācija ir kļūdaina, jo Vispārējā tiesa, pamatodamās tostarp uz minētā sprieduma 246. punktu, kurā pašā ir pieļauta tiesību kļūda, un pienācīgi neņemdama vērā strīda priekšvēstures notikumu hronoloģisko secību, secināja – apstāklis, ka persona, kas vēlāk iecelta par referentu, bija rīkojusi 2019. gada 6. marta pasākumu, nepadara šo personu par nepiemērotu referenta amatam un tātad nav uzskatāms par neitralitātes prasības Hartas 41. panta 1. punkta izpratnē neizpildi.
116
Šādos apstākļos jāapmierina arī trešā pamata otrās daļas otrais iebildums.
117
Tā kā šā sprieduma 106. un 115. punktā konstatētās tiesību kļūdas ir tādas, kuru dēļ pārsūdzētais spriedums var būt atceļams, apelācijas sūdzība jāapmierina; izvērtēt pārējos apelācijas sūdzības trešā pamata otrās daļas iebildumus un pārējos tās pamatus nav vajadzīgs.
Par prasību Vispārējā tiesā
118
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu šajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
119
Šajā gadījumā Tiesa uzskata, ka tai jātaisa galīgais spriedums šajā lietā. Šo lietu tiesvedības stadija ļauj izspriest, jo apelācijas sūdzības iesniedzēju Vispārējā tiesā celtā atcelšanas prasība ir balstīta uz pamatiem, par kuriem Vispārējā tiesā ir notikušas uz sacīkstes principu balstītas debates un kuru izvērtēšanai nav jāveic nekādi papildu procesa organizatoriskie vai pierādījumu savākšanas pasākumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 8. septembris, Komisija un Padome/Carreras Sequeros u.c., C‑119/19 P un C‑126/19 P, EU:C:2020:676, 130. punkts).
120
Kā norādīts šā sprieduma 28. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēji savas Vispārējā tiesā celtās prasības pamatošanai izvirzījuši astoņus pamatus.
121
Šīs prasības trešais pamats, kas iedalīts trīs daļās, ir par to, ka esot pārkāptas apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības uz viņu lietu objektīvu un godīgu izskatīšanu atbilstoši Hartas 41. panta 1. punktam, lasot to kopsakarā ar LESD 296. panta otro daļu un Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktu.
122
Trešā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Parlaments, ieceldams neobjektīvu referentu, esot pārkāpis Hartas 41. panta 1. punktu un 39. panta 2. punktu un neesot izpildījis būtisku formas prasību.
123
Pirmajā iebildumā viņi apgalvo, ka šā referenta neitralitātes trūkums izrietot no viņa piederības politiskajai grupai, kurā ietilpa Parlamenta locekļi, kas piederīgi politiskajai partijai “VOX”, kura oponē apelācijas sūdzības iesniedzējiem un ir rosinājusi aplūkojamo kriminālprocesu.
124
Otrajā iebildumā viņi apgalvo, ka neitralitātes trūkums izrietot no apstākļa, ka minētais referents kopā ar šo politisko partiju ir rīkojis 2019. gada 6. marta pasākumu, kurā viņš paudis atbalstu sauklim “Ieslodzīsim Puigdemont!”, aplaudējot šai uzrunai.
125
Parlaments, kura prasījumus atbalsta Spānijas Karaliste, apstrīd šos argumentus. Pirmkārt, tas apgalvo, ka nedz kāds noteikums, nedz princips neliedz referentam būt piederīgam politiskajai grupai, kurā ietilpst arī tādas valsts partijas deputāti, kuras politiskie mērķi ir pretēji tiem, ko tiecas sasniegt deputāts, uz kuru attiecas imunitātes atcelšanas pieprasījums. Tas norāda, ka šāda piederība izriet no Parlamentam un lēmumiem par šādu pieprasījumu piemītošā politiskuma, un uzsver Parlamentā izveidoto politisko grupu neviendabīgumu. Otrkārt, tas apgalvo, ka pat tad, ja apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti par attiecīgā referenta rīcību būtu bijuši pieņemami, šie argumenti katrā ziņā nav pietiekami, lai liktu apšaubīt šā referenta neitralitāti.
126
Šajā ziņā – kā atgādināts šā sprieduma 86. un 87. punktā – Hartas 41. panta 1. punktā nostiprinātās tiesības uz labu pārvaldību paredz, ka ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās. Neitralitātes prasība aptver gan subjektīvo neitralitāti, gan objektīvo neitralitāti.
127
Kā izklāstīts šā sprieduma 79. punktā, Parlamentam attiecībā uz imunitātes atcelšanas pieprasījumu izskatīšanu ir plaša rīcības brīvība, kas ietver tiesības noteikt procesuālos noteikumus, kuri piemērojami tad, kad Parlamentam jālemj par šādiem pieprasījumiem.
128
Parlaments, īstenojot tā plašo rīcības brīvību, JURI komitejas darba gaitā pieņēma Paziņojumu Nr. 11/2019, kurā noteikti principi, kas piemērojami, šai komitejai izskatot imunitātes atcelšanas pieprasījumu, tostarp tie, kas izklāstīti šā paziņojuma 8. punktā, kurā reglamentēta referenta, kam jāizskata konkrētais pieprasījums, iecelšana vienlīdzīgas rotācijas starp politiskajām grupām kārtībā.
129
Šajā lietā nav strīda par to, ka referents, kuram bija jāizskata pieprasījumi atcelt apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitāti, bija piederīgs tādai politiskajai grupai, kurai bija piederīgi aplūkojamo kriminālprocesu rosinājušās politiskās partijas biedri.
130
Šā sprieduma 97.–105. un 114. punktā izklāstīto iemeslu dēļ jākonstatē, ka šis referents nenodrošināja pietiekamas garantijas, lai izslēgtu jebkādas apelācijas sūdzības iesniedzēju leģitīmas šaubas, proti, aizdomas par iespējamiem nelabvēlīgiem viņa aizspriedumiem pret tiem, un tāpēc šo referentu nevarēja uzskatīt par neitralitātes prasībai atbilstošu. Tātad šā referenta iecelšana ir uzskatāma par tādu, kas notikusi, pārkāpjot Hartas 41. panta 1. punktu.
131
No tā izriet, ka ar šo iecelšanu ir izdarīts JURI komitejas ziņojumu pieņemšanas procedūras pārkāpums. Tātad jau pašās strīdīgo lēmumu pieņemšanas procedūrās ir konstatējams formāls trūkums.
132
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka procesuālo noteikumu par nelabvēlīga akta pieņemšanu neievērošana ir uzskatāma par būtisku procedūras noteikumu pārkāpumu LESD 263. panta otrās daļas izpratnē, un līdz ar to, ja Savienības tiesa konstatē, ka apstrīdētais akts nav pieņemts likumīgi, tai jānosaka sekas, kas izriet no būtiska procedūras noteikuma pārkāpuma, un tādējādi šis akts jāatceļ (spriedums, 2024. gada 14. marts, D & A Pharma/Komisija un EMA, C‑291/22 P, EU:C:2024:228, 158. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tā kā šajā gadījumā strīdīgie lēmumi tika pieņemti, pamatojoties uz JURI komitejas ziņojumiem, kas būtu bijuši jāuzskata par spēkā neesošiem, spēkā nav arī paši šie lēmumi.
133
Tātad prasības trešā pamata otrā daļa jāatzīst par pamatotu un strīdīgie lēmumi jāatceļ saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju Vispārējā tiesā šajā ziņā izvirzītajiem prasījumiem, savukārt prasības trešā pamata pārējās daļas un pārējie pamati nav jāizvērtē.
Par tiesāšanās izdevumiem
134
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
135
Atbilstoši šā reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
136
Tā kā šajā lietā Parlamentam spriedums ir nelabvēlīgs gan tiesvedībā Vispārējā tiesā, gan apelācijas tiesvedībā, tam saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumiem jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās izdevumus saistībā ar šīm tiesvedībām.
137
Turklāt saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 4. punktu Tiesa var nolemt, ka tad, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē un piedalījusies apelācijas tiesvedības rakstveida vai mutvārdu daļā, pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati. Šajā lietā jānolemj, ka Spānijas Karaliste, kas iestājusies lietā pirmajā instancē un piedalījusies tiesvedības rakstveida daļā šajā apelācijas tiesvedībā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 5. jūlija spriedumu Puigdemont i Casamajó u.c./Parlaments (T‑272/21, EU:T:2023:373).
2)
Atcelt Eiropas Parlamenta 2021. gada 9. marta lēmumus P9_TA(2021)0059, P9_TA(2021)0060 un P9_TA(2021)0061.
3)
Eiropas Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā Eiropas Savienības Vispārējā tiesā un apelācijas tiesvedībā, kā arī atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas abās šajās tiesvedībās radušies Carles
Puigdemont i Casamajó, Antoni Comín i Oliveres un Clara Ponsatí i Obiols
.
4)
Spānijas Karaliste sedz pati savus gan ar tiesvedību Eiropas Savienības Vispārējā tiesā, gan ar apelācijas tiesvedību saistītos tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.