62009CO0519_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑519/09
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Arbeitsgericht Wuppertal (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 19. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 14. decembrī, tiesvedībā
Dieter May
pret
AOK Rheinland/Hamburg – Die Gesundheitskasse .
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. Ž. Kāzels [ J.‑J. Kasel ], tiesneši E. Levits (referents) un M. Safjans [ M. Safjan ],
ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [ V. Trstenjak ],
sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
atbilstoši Reglamenta 104. panta 3. punkta pirmajai daļai, saskaņā ar kuru Tiesa var izdot motivētu rīkojumu,
uzklausījusi ģenerāladvokāti,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.) 7. pantu.
2. Šis lūgums radās tiesvedībā starp Dīteru Meju [ Dieter May ] un viņa iepriekšējo darba devēju AOK Rheinland/Hamburg
– Die Gesundheitskasse [Vietējo vispārīgo Reinlandes un Hamburgas slimokasi (turpmāk tekstā – “ AOK ”)] saistībā ar finansiālas atlīdzības samaksu par dažām apmaksātām gadskārtējā atvaļinājuma dienām, ko viņš nevarēja izņemt 2006. un 2007. gadā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesiskais regulējums
3. Direktīvas 2003/88 1. pantā ir paredzēts:
“Mērķis un darbības joma
1. Šī direktīva nosaka minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai.
2. Šī direktīva attiecas uz:
a) obligātiem [..] ikgadējiem atpūtas laikposmiem [..]
[..]
3. Šo direktīvu piemēro visām darbību nozarēm, gan valsts, gan privātajām, [Padomes 1989. gada 12. jūnija] Direktīvas 89/391/EEK [par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (OV L 183, 1. lpp.)] 2. panta nozīmē, neskarot šīs direktīvas 14., 17., 18. un 19. pantu.
[..]”
4. Šīs direktīvas 7. panta redakcija ir šāda:
“Gadskārtējais atvaļinājums
1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz apmaksātu ikgadēju, vismaz četras nedēļas ilgu, atvaļinājumu saskaņā ar nosacījumiem par tiesībām uz šāda atvaļinājuma piešķiršanu, ko nosaka valsts tiesību akti un/vai prakse.
2. Obligāto apmaksāto ikgadējā atvaļinājuma laikposmu nevar aizstāt ar finansiālu atlīdzību, izņemot gadījumus, kad pārtrauc darba attiecības.”
5. Direktīvas 2003/88 17. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis var atkāpties no dažiem šīs direktīvas noteikumiem. Nekāda atkāpe nav pieļauta no minētās direktīvas 7. panta.
6. Direktīvas 89/391 piemērošanas joma ir definēta tās 2. pantā, uz kuru ir atsauce Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktā. Saskaņā ar minēto 2. pantu:
“1. Šī direktīva attiecas uz visām valsts un privātas darbības nozarēm (rūpniecību, lauksaimniecību, tirdzniecību, pārvaldi, pakalpojumiem, izglītību, kultūru, izklaidi u.c.).
2. Šī direktīva nav piemērojama, ja tā ir nenovēršamā pretrunā dažu valsts dienestu darbības īpatnībām, piemēram, bruņotajos spēkos vai policijā, vai kādā īpašā civilās aizsardzības dienestā.
[..]”
Valsts tiesiskais regulējums
7. 1993. gada 14. septembra Noteikumu par atvaļinājumu ierēdņiem un tiesnešiem Ziemeļreinas-Vestfālenes federālajā zemē ( Verordnung über den Erholungsurlaub der Beamtinnen und Beamtem und Richterinnen und Richter im Lande Nordrhein Westfalen – Erholungsurlaubsverordnung)
8. pantā ir noteikts:
“Ikgadējais atvaļinājums pēc iespējas pilnībā ir jāizmanto esošā gada laikā. Atvaļinājumu uz pieprasījuma pamata var piešķirt pa daļām; tomēr principā būtu jāizvairās no atvaļinājuma dalīšanas vairāk nekā divās daļās.
Tiesības uz atvaļinājumu noilgst pēc deviņiem mēnešiem pēc attiecīgā gada beigām. [Civildienesta attiecību sākumā vai beigās attiecīgā gada laikā] [..] tiesības uz atvaļinājumu noilgst tikai sekojošā gada beigās.”
8. 1999. gada 1. janvāra AOK Rheinland darbinieku dienesta reglamenta ( Dienstordnung für die Angestellten der AOK Rheinland ) 20. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja vien īpašos noteikumos vai šajā dienesta reglamentā nav noteikts citādi, darbiniekiem un izdienas pensiju saņemošajām personām pēc analoģijas vai mutatis mutandis piemēro federālo zemju ierēdņiem piemērojamos noteikumus par:
[..]
f) atvaļinājumu.”
Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
9. D. Mejs bija nodarbināts AOK no 1966. gada 1. aprīļa līdz 2009. gada 31. martam. Kopš 2006. gada 24. aprīļa un līdz aiziešanai no darba viņš slimības dēļ ļoti lielā mērā bija zaudējis darba spējas.
10. D. Mejs bija izmantojis apmaksāto gadskārtējo atvaļinājumu 2008. un 2009. gadā.
11. Savā prasībā, kas celta Arbeitsgericht Wuppertal (Vupertāles Darba strīdu tiesa), D. Mejs pieprasa finansiālu atlīdzību par vienpadsmit gadskārtējā atvaļinājuma dienām 2006. gadā, kā arī par divdesmit astoņām gadskārtējā atvaļinājuma dienām 2007. gadā, kuras viņš nav varējis izņemt.
12. AOK prasa prasību noraidīt. Tās skatījumā Ziemeļreinas-Vestfālenes slimokases darbiniekam (“Angestellter”), uz kuru attiecas dienesta reglaments (“Dienstordnung”), atalgojums un tādējādi arī finansiālā atlīdzība tiek maksāta kā šīs federālās zemes ierēdnim, kuram saskaņā ar valsts tiesību aktiem darba attiecību beigās nav nekādu tiesību uz finansiālu atlīdzību par [neizņemto] gadskārtējo atvaļinājumu.
13. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tiesības uz šādu finansiālu atlīdzību par [neizņemtu] gadskārtējo atvaļinājumu izriet no Direktīvas 2003/88 7. panta 1. un 2. punkta, ja tajā izmantotais “darba ņēmēja” jēdziens sevī ietver arī darbinieku, uz kuru attiecas tāds kā pamata lietā minētajam prasītājam piemērojamais dienesta reglaments.
14. Šajā kontekstā Arbeitsgericht Wuppertal nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai darba ņēmēja jēdziens Direktīvas 2003/88/EK [..] 7. panta 1. un 2. panta izpratnē attiecas arī uz darbinieku, kas pakļauts tādas publisko tiesību iestādes dienesta reglamentam, kuras autonomajos statūtos, kas izdoti, pamatojoties uz likumisku pilnvarojumu, attiecībā uz šī darbinieka tiesībām uz atvaļinājumu ir atsauce uz [Ziemeļreinas-Vestfālenes federālās zemes] ierēdņiem piemērojamām tiesību normām?”
Par prejudiciālo jautājumu
15. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 104. panta 3. punkta pirmo daļu gadījumā, ja atbilde uz prejudiciālu jautājumu skaidri izriet no judikatūras, Tiesa pēc tam, kad tā ir uzklausījusi ģenerāladvokātu, var izdot motivētu rīkojumu, kurā ir norāde uz attiecīgo judikatūru.
16. Minētā tiesību norma ir piemērojama šajā lietā.
17. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai darba ņēmēja jēdziens Direktīvas 2003/88 7. panta izpratnē sevī ietver publisko tiesību apvienības sociālā nodrošinājuma jomā darbinieku, uz kuru tostarp attiecībā uz tiesībām uz apmaksātu gadskārtēju atvaļinājumu attiecas ierēdņiem piemērojamas normas.
18. Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktu, to lasot kopā ar Direktīvas 89/391 2. pantu, uz kuru ir atsauce pirmajā minētajā pantā, šīs direktīvas piemēro visām darbību nozarēm, gan valsts, gan privātajām, lai veicinātu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības uzlabošanu darbā un noregulētu konkrētus viņu darba laika organizēšanas aspektus.
19. Tā Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīvas 89/391 piemērošanas joma ir jāsaprot plaši un tādēļ tās 2. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētie izņēmumi ir jāinterpretē šauri (šajā ziņā skat. tostarp 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑303/98 Simap, Recueil, I‑7963. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī 2006. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑132/04 Komisija/Spānija, 22. punkts). Minētie izņēmumi ir tikuši pieņemti tikai tādēļ, lai nodrošinātu veiksmīgu darbību dienestiem, kas ir nepieciešami drošības, veselības, kā arī sabiedriskās kārtības aizsardzībai īpaši smagas un plaša mēroga situācijas gadījumā (2004. gada 5. oktobra spriedums apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 55. punkts).
20. Tā kā nevienam no šiem apstākļiem nav nozīmes saistībā ar darbinieku, kas atrodas tādā situācijā kā pamata lietā minētais prasītājs, tad uz šāda darbinieka darbību attiecas Direktīvas 2003/88 piemērošanas joma.
21. Tāpat tālāk jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdzienam “darba ņēmējs” LESD 45. panta izpratnē ir autonoma nozīme un tas nav jāinterpretē sašaurināti. Visas personas, kas veic reālas un faktiskas darbības, izņemot tik nebūtiskas darbības, ka tās tiešām var uzskatīt par visnotaļ ierobežotām un palīgdarbībām, ir jāuzskata par “darba ņēmējiem”. Saskaņā ar šo judikatūru darba tiesisko attiecību būtiska pazīme ir tā, ka persona noteiktu laika posmu sniedz pakalpojumus citai personai tās vadībā, par to saņemot atlīdzību (it īpaši skat. 1986. gada 3. jūlija spriedumu lietā 66/85 Lawrie‑Blum, Recueil, 2121. lpp., 16. un 17. punkts; 2004. gada 23. marta spriedumu lietā C‑138/02 Collins, Recueil, I‑2703. lpp., 26. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑456/02 Trojani, Krājums, I‑7573. lpp., 15. punkts).
22. Šis Tiesas sniegtais precizējums saistībā ar jēdzienu “darba ņēmējs” LESD 45. panta izpratnē ir spēkā arī attiecībā uz darbinieka jēdzienu LESD 288. pantā minētajos tiesību aktos (šajā ziņā skat. 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑94/07 Raccanelli, Krājums, I‑5939. lpp., 27. punkts).
23. Šajā sakarā jāsecina, ka iesniedzējtiesas lēmumā nav nevienas norādes, kas liktu apšaubīt, ka darba attiecībām starp D. Meju un viņa darba devēju AOK piemita šī rīkojuma 21. punktā aprakstītās darba attiecību iezīmes.
24. Visbeidzot, lai gan no iepriekš minētā jau izriet, ka uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši, tomēr vēl jānorāda, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka, tā kā LESD 45. panta 4. punktā atrodamajā izņēmuma noteikumā attiecībā uz darbu valsts pārvaldē nekas nav nošķirts, ir vienalga, vai darba ņēmējs ir nodarbināts kā strādnieks, kā darbinieks vai kā ierēdnis, kā arī vai viņš ir nodarbināts, pamatojoties uz privāttiesībām vai publiskajām tiesībām. Šie juridiskie apzīmējumi valsts tiesību aktos var mainīties atkarībā no valsts likumdevēja vēlmes, un tādēļ tie nevar būt Savienības tiesību interpretācijas kritērijs (skat. 1974. gada 12. februāra spriedumu lietā 152/73 Sotgiu, Recueil, 153. lpp., 5. punkts).
25. Pilnības labad jānorāda, ka Tiesa skaidri ir secinājusi, ka Vācijas universitātes profesors neatkarīgi no viņa ierēdņa statusa, kas tam piešķirts saskaņā ar Vācijas tiesībām, ir darba ņēmējs LESD 45. panta izpratnē (šajā ziņā skat. 2005. gada 10. marta rīkojumu lietā C‑178/04 Marhold, 19. punkts).
26. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jāsecina, ka no Tiesas judikatūras skaidri izriet, ka tāds kā pamata lietā minētais publisko tiesību apvienības darbinieks ir “darba ņēmējs” Direktīvas 2003/88 7. panta izpratnē.
27. Tādējādi uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/88 7. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “darba ņēmējs” sevī ietver publisko tiesību apvienības sociālā nodrošinājuma jomā darbinieku, uz kuru tostarp attiecībā uz tiesībām uz apmaksātu gadskārtēju atvaļinājumu attiecas ierēdņiem piemērojamas normas.
Par tiesāšanās izdevumiem
28. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “darba ņēmējs” sevī ietver publisko tiesību apvienības sociālā nodrošinājuma jomā darbinieku, uz kuru tostarp attiecībā uz tiesībām uz apmaksātu gadskārtēju atvaļinājumu attiecas ierēdņiem piemērojamas normas.