62001CC0199_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Genom ansökningar som inkom till domstolens kansli den 14 maj 2001 har IPK-München GmbH (nedan kallat IPK) i mål C-199/01 P och Europeiska gemenskapernas kommission i mål C-200/01 P, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen, överklagat dom meddelad av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (tredje avdelningen) den 6 mars 2001 i mål T-331/94 RV, IPK-München mot kommissionen (REG 2001, s II-779, nedan kallad den överklagade domen). I den överklagade domen har förstainstansrätten ogiltigförklarat kommissionens beslut av den 3 augusti 1994 att inte betala ut till IPK resten av det finansiella stöd som hade beviljats inom ramen för ett projekt angående skapandet av en databank med uppgifter om ekologisk turism i Europa (nedan kallat beslutet).
2. Genom beslut av domstolens ordförande den 15 oktober 2001 har de båda målen förenats vad gäller det muntliga och skriftliga förfarandet, samt domen.
I – Bakgrunden till överklagandena
3. Den juridiska ramen och bakgrunden till överklagandena framgår i den överklagade domen som följer:
”Bakgrunden till tvisten
1 Den 26 februari 1992 offentliggjorde kommissionen i Europeiska gemenskapernas officiella tidning en infordran av förslag om stöd till projekt inom turism- och miljöområdet (EGT C 51, s. 15). I detta meddelande uppgav kommissionen att den avsåg att anslå totalt 2 miljoner ecu till detta program och att cirka 25 projekt skulle väljas ut. I meddelandet angavs även att de utvalda projekten skulle vara genomförda inom ett år efter undertecknandet av avtalet.
2 Den 22 april 1992 lämnade sökanden, som är ett företag etablerat i Tyskland och som är verksamt inom turistnäringen, in ett förslag till kommissionen avseende skapandet av en databank med uppgifter om ekologisk turism i Europa. Databanken skulle kallas ’Ecodata’. Sökanden skulle enligt förslaget ansvara för samordningen av projektet. Sökanden skulle dock vara tvungen att samarbeta med tre partner för att utföra uppdraget, nämligen det franska företaget Innovence, det italienska företaget Tourconsult och det grekiska företaget 01-Pliroforiki. I förslaget preciserades inte hur uppgifterna skulle fördelas mellan dessa företag, utan det angavs bara att samtliga var ’konsulter som var specialiserade på turism samt på projekt avseende information och turism’.
3 Sökandens förslag omfattade sju stadier för genomförandet av projektet, vars totala tidslängd uppgick till femton månader.
4 Genom skrivelse av den 4 augusti 1992 informerade kommissionen sökanden om sitt beslut att bevilja ett stöd på 530 000 ecu till Ecodata-projektet, vilket utgjorde 53 procent av de planerade utgifterna för projektet, och uppmanade sökanden att underteckna och återsända ’stödmottagarens förklaring’ (nedan kallad förklaringen), vilken bifogades skrivelsen och som innehöll villkoren för mottagande av stöd.
5 I förklaringen angavs att 60 procent av stödbeloppet skulle utbetalas när kommissionen mottog den i vederbörlig ordning undertecknade förklaringen från sökanden och att resten skulle utbetalas när kommissionen hade mottagit och godtagit olika rapporter om projektets genomförande, det vill säga en mellanliggande rapport som skulle inges inom tre månader från projektets påbörjande och en slutrapport, till vilken räkenskaperna skulle bifogas, som skulle inges inom tre månader efter projektets fullbordan och senast den 31 oktober 1993.
6 Förklaringen undertecknades av sökanden den 23 september 1992 och mottogs av kommissionens generaldirektorat ’Företagspolitik, handel, turism och näringsdrivande föreningar’ (GD XXIII) den 29 september 1992.
7 Genom skrivelse av den 23 oktober 1992 underrättade kommissionen sökanden om att den förväntade sig att erhålla den första rapporten den 15 januari 1993. I samma skrivelse bad kommissionen också sökanden att inge två andra mellanliggande rapporter, varav den ena skulle inges den 15 april 1993 och den andra skulle inges den 15 juli 1993. Slutligen upprepade kommissionen att slutrapporten skulle inges senast den 31 oktober 1993.
8 Kommissionen föreslog också sökanden att godta att ett tyskt företag, Studienkreis für Tourismus (nedan kallat Studienkreis), skulle delta i projektet. Kommissionen hade redan år 1991 överfört ett stöd om 60 000 ecu till Studienkreis för genomförandet av ett projekt för ekologisk turism kallat ’Ecotrans’.
9 Heinrich von Moltke, generaldirektör för GD XXIII, som trodde att sökanden ännu inte skickat in förklaringen, översände den 18 november 1992 ett nytt exemplar av nämnda förklaring och anmodade sökanden att underteckna och återsända den.
10 Tzoanos, som vid denna tidpunkt var avdelningschef vid GD XXIII, kallade sökanden och 01-Pliroforiki till ett möte, som ägde rum utan Innovence och Tourconsult. Tzoanos krävde under detta möte att 01-Pliroforiki skulle anförtros huvuddelen av arbetet och beviljas merparten av medlen. Sökanden godtog inte detta krav.
11 Den första delen av stödet, 318 000 ecu (60 procent av det totala stödet om 530 000 ecu), utbetalades i januari 1993.
12 Studienkreis deltagande i projektet diskuterades under ett möte som ägde rum vid kommissionen den 19 februari 1993. I mötesprotokollet anges följande:
’Företrädare för [sökanden], de tre parterna och Ecotrans [Studienkreis] skall mötas i Rom lördagen den 13 mars för att komma överens ... om en verkställighetsplan omfattande de fem organisationerna. [Sökanden] skall måndagen den 15 mars rapportera till kommissionen om utgången av detta möte’.
13 Några dagar efter mötet den 19 februari 1993 fråntogs Tzoanos ansvaret för handläggningen av Ecodata-projektet. Därefter inleddes ett disciplinförfarande mot Tzoanos som utmynnade i att han avsattes.
14 Slutligen deltog inte Studienkreis i genomförandet av Ecodata-projektet. Sökanden, Innovence, Tourconsult och 01-Pliroforiki träffade den 29 mars 1993 formellt ett avtal om fördelningen av arbetsuppgifter och medel inom ramen för Ecodata-projektet. Denna fördelning uttrycktes tydligt i sökandens första rapport som gavs in i april 1993 (nedan kallad den första rapporten).
15 Sökanden lämnade en andra rapport i juli 1993 och en slutrapport i oktober 1993. Sökanden erbjöd också kommissionen en förevisning av det arbete som hade utförts. Denna förevisning ägde rum den 15 november 1993.
16 Genom skrivelse av den 30 november 1993 meddelade kommissionen sökanden följande:
’ ... kommissionen menar att rapporten över [Ecodata]-projektet visar att arbetet fram till den 31 oktober 1993 inte på ett tillfredsställande sätt överensstämmer med vad som förutsades i Ert förslag av den 22 april 1992. Kommissionen anser därför att den inte är skyldig att betala resterande 40 procent av dess erbjudna stöd på 530 000 ecu till detta projekt.
Skälen för kommissionens ställningstagande är de följande:
1. Projektet är långt ifrån fullbordat. I det ursprungliga förslaget angavs att det femte stadiet i projektet skulle vara en prövotid. Det sjätte och det sjunde stadiet skulle bestå i en utvärdering av systemet respektive en expansion av systemet (till de 12 medlemsstaterna), och av tidsschemat på sidan 17 i förslaget framgår tydligt att dessa stadier skulle fullbordas som en del i det projekt som kommissionen skulle bidra till finansieringen av.
2. Testfrågeformuläret var alldeles för detaljerat för projektet i fråga, särskilt med beaktande av tillgängliga medel och projektets karaktär. Det borde ha varit baserat på en mer realistisk bedömning av vilken information som personer som arbetar med turism- och miljöfrågor huvudsakligen har behov av ... .
3. Ett antal databaser skulle länkas samman för att upprätta ett distributivt datorsystem. Detta hade inte skett den 31 oktober 1993.
4. Beskaffenheten av och kvaliteten på uppgifterna från testområdena motsvarar inte alls förväntningarna, i synnerhet som det bara rörde sig om fyra medlemsstater med tre områden i varje stat. En stor del av uppgifterna som ingår i systemet är antingen av marginellt intresse eller irrelevanta för frågor avseende miljöaspekter på turism, särskilt på regional nivå.
5. Av dessa och andra skäl, som också är uppenbara, framgår det tillräckligt klart att projektet har blivit illa lett och samordnat av [sökanden] och att det inte har genomförts på ett sätt som överensstämmer med dess åtaganden.
Vidare skall kommissionen försäkra sig om att de 60 procent av stödet som redan betalats (det vill säga 318 000 ecu) enbart använts för att i enlighet med förklaringen som undertecknades vid godkännandet av Ert förslag av den 22 april 1992 genomföra projektet som nämns i detta förslag. Kommissionen skulle vilja ge följande kommentarer beträffande Er rapport om användningen av medlen:
[punkterna 6–12 i skrivelsen]
För det fall [sökanden] önskar kommentera vår bedömning av situationen beträffande kostnaderna, anmodar vi Er att göra detta så snart som möjligt. Det är först vid detta stadium som kommissionen kan bilda sig en slutlig uppfattning om huruvida de redan utbetalade 60 procenten använts i överensstämmelse med förklaringen och besluta om [sökanden] har rätt att behålla detta belopp.
...’
17 Sökanden invände mot innehållet i den återgivna skrivelsen, bland annat genom en skrivelse till kommissionen av den 28 december 1993. Under tiden fortsatte den att utveckla projektet och höll några offentliga förevisningar av detta. Den 29 april 1994 träffades sökanden och representanter för kommissionen för att diskutera tvisten.
18 Genom skrivelse av den 3 augusti 1994 meddelade direktör Jordan vid GD XXIII sökanden följande:
’Jag beklagar att Ni inte tidigare har kunnat erhålla ett direkt svar efter vår skriftväxling och efter mötet [den 29 april 1994]
...[E]rt svar av den 28 december har inte fått oss att ändra uppfattning. Ni väckte dock ytterligare ett antal frågor som jag skulle vilja kommentera.
Jag måste nu underrätta Er om att efter att jag helt har satt mig in i frågan ... kan jag inte se att det finns någon anledning att hålla fler möten. Jag bekräftar därför nu att vi inte, av de skäl som angavs i min skrivelse av den 30 november och av ovan angivna skäl, kommer att göra några fler utbetalningar till detta projekt. Vi kommer att tillsammans med de andra avdelningarna undersöka huruvida vi skall begära att Ni återbetalar en del av de 60 procent som redan betalats. För det fall vi beslutar att sådan återbetalning skall begäras kommer vi att underrätta Er om detta.’”
II – Förfarandet
4. Det var under dessa omständigheter som IPK väckte talan om ogiltigförklaring av beslutet, genom ansökan som registrerades vid förstainstansrättens kansli den 13 oktober 1994.
5. Genom dom av den 15 oktober 1997 i mål T-331/94, IPK mot kommissionen (REG 1997, s. II-1665), ogillade förstainstansrätten talan.
6. I punkt 47 i denna dom fastslog förstainstansrätten följande:
”... sökanden [kan] inte ... klandra kommissionen för att ha försenat projektets genomförande. I detta avseende kan det konstateras att sökanden, som skulle samordna arbetet, väntade ända till mars 1993 innan den inledde förhandlingar med sina partner om fördelningen av uppgifterna för att genomföra projektet. Således lät sökanden halva tiden för projektets genomförande passera innan något faktiskt arbete rimligtvis kunde påbörjas. Även om sökanden hade framlagt vissa uppgifter om att en eller flera av kommissionens tjänstemän lade sig i projektet på ett besvärande sätt under perioden mellan november 1992 och februari 1993, har den inte alls visat att denna inblandning gjorde det omöjligt för sökanden att inleda ett effektivt samarbete med sina partner före mars 1993.”
7. Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 22 december 1997 överklagade IPK med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen, förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet IPK mot kommissionen.
8. Domstolen slog fast följande i dom av den 5 oktober 1999 i mål C-433/97 P, IPK mot kommissionen (REG 1999, s. I-6795):
”15 Domstolen konstaterar, såsom framgår av punkt 47 i den överklagade domen, att klaganden hade lämnat uppgifter om att tjänstemän vid kommissionen lagt sig i ledningen av projektet. Denna inblandning i projektet beskrivs närmare i punkterna 9 och 10 i den överklagade domen och den kan ha påverkat projektets förlopp.
16 Under dessa omständigheter ankom det på kommissionen att styrka att klaganden, trots tjänstemännens agerande, fortfarande kunde leda projektet på ett tillfredsställande sätt.
17 Detta betyder att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att kräva att klaganden skulle bevisa att tjänstemän vid kommissionen hade agerat på ett sätt som gjort det omöjligt för klaganden att inleda ett effektivt samarbete med sina partner i projektet.’
9. Följaktligen undanröjde domstolen förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet IPK mot kommissionen och återförvisade målet till förstainstansrätten enligt artikel 54 första stycket i EG-stadgan för domstolen. Domstolen förordnade att beslut om rättegångskostnaderna skulle meddelas senare.
10. Efter återförvisning av målet ogiltigförklarade förstainstansrätten beslutet genom den överklagade domen och förpliktade kommissionen att ersätta sina och IPK:s rättegångskostnader vid förstainstansrätten och domstolen, med motiveringen att kommissionen åsidosatt principen om tro och heder genom att vägra utbetala den andra delen av stödet på grund av att projektet inte varit slutfört den 31 oktober 1993.
III – Parternas yrkanden
11. IPK har yrkat att domstolen skall
– upphäva den överklagade domen till den del förstainstansrätten i punkt 34 och framåt har utgått från att punkterna 6–12 i kommissionens skrivelse av den 30 november 1993 inte låg till grund för beslutet,
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
12. Kommissionen har yrkat att domstolen skall
– upphäva den överklagade domen och ogilla IPK:s talan avseende beslutet,
– i andra hand upphäva den överklagade domen och återförvisa målet till förstainstansrätten,
– förplikta IPK att ersätta rättegångskostnaderna.
IV – Parternas grunder och argument
13. IPK har anfört följande tre grunder för sitt överklagande:
– För det första en påstådd missuppfattning av tvistens föremål.
– För det andra ett påstått åsidosättande av motiveringsskyldigheten.
– För det tredje ett påstått åsidosättande av de bindande rättsverkningarna av domstolens dom i det ovan nämnda målet IPK mot kommissionen.
14. Kommissionen har i sitt överklagande anfört att det under förfarandet förekommit fel i följande fem avseenden som skadat kommissionens intressen:
– För det första en påstådd ofullständig bedömning av beslutets motivering och en överträdelse av förbudet mot obehörig vinst.
– För det andra en påstådd felaktig bedömning av den otillåtna samverkan mellan Tzoanos, det grekiska företaget 01-Pliroforiki och IPK.
– För det tredje en påstådd felaktig bedömning av kommissionens förslag att låta Studienkreis delta i projektet.
– För det fjärde underlåtenhet att pröva vilka konsekvenser ett åsidosättande av principen om tro och heder skulle leda till.
– För det femte underlåtenheten att pröva principerna dolo agit, qui petit, quod statim redditurus est
och fraus omnia corrumpit .
V – Huruvida överklagandena kan tas upp till sakprövning
15. Kommissionen anser att dess grunder avser ”fel under förfarandet”. Uppräkningen ovan visar att det egentligen är fråga om materiella grunder, vilket IPK rätteligen har påpekat. De berör nämligen inte något fel under förfarandet utan avser tvärtom att domstolen i sak skall undersöka flera punkter i förstainstansrättens resonemang.
16. Denna felaktiga kvalificering saknar dock betydelse. Den försvårar inte förståelsen av innehållet av nämnda grunder och befriar inte domstolen från att göra en bedömning av dem.
17. IPK:s ståndpunkt enligt vilken den felaktiga kvalificeringen av kommissionens grunder måste medföra att kommissionens överklagande inte kan prövas i sak bör sålunda underkännas.
18. Då förstainstansrätten ogiltigförklarat kommissionens beslut och kommissionen följt utsatta frister torde kommissionens överklagande utan tvekan kunna tas upp till sakprövning. Det bör dock omgående understrykas att så inte är fallet för IPK.
19. I detta hänseende har kommissionen anfört att IPK inte längre existerar under denna benämning och att man om uppgiften stämmer borde ifrågasätta IPK:s talerätt. IPK har dock anfört att endast namnbyte ägt rum och att IPK fortfarande är inskrivet i Münchens stads handelsregister under samma nummer. Detta torde räcka för att häva kommissionens tvivel.
20. Den egentliga frågeställningen är dock inte denna utan framgår av IPK:s ovan nämnda yrkanden. Det bör påminnas om att IPK har yrkat att domstolen skall upphäva förstainstansrättens dom ”till den del förstainstansrätten i punkt 34 och framåt har utgått från att punkterna 6–12 i kommissionens skrivelse av den 30 november 1993 inte låg till grund för beslutet”.
21. Det framgår direkt att dessa yrkanden inte syftar till att erhålla någon ändring av den överklagade domens domslut, enligt vilket kommissionens beslut ogiltigförklaras. Däremot berör de uttryckligen en del av motiveringen till förstainstansrättens resonemang, i vilken IPK önskar en ändring.
22. Härav följer att överklagandet inte uppfyller de nödvändiga villkoren i domstolens rättegångsregler, där det i artikel 113.1 stadgas att klagandens yttranden får avse att förstainstansrättens avgörande skall upphävas helt eller delvis. Detta innebär nödvändigtvis att en part måste yrka ändring av den överklagade domens domslut.
23. För övrigt går ett sådant överklagande emot artikel 56 andra stycket i domstolens stadga, som begränsar rätten att överklaga till den part som helt eller delvis förlorat i första instans. Detta är inte fallet för IPK, som i första instans yrkat ogiltigförklaring av kommissionens beslut och erhållit denna ogiltigförklaring.
24. Det framgår även av rättspraxis att ett sådant överklagande inte tas upp till sakprövning. Domstolen har alltså beslutat att ett överklagande inte kunde prövas i det fall klagandens talan i första instans bifallits och denne i överklagandet yrkat att avgörandet skulle grundas på andra domskäl än de som angavs i första instans.(2)
25. IPK verkar visserligen klandra förstainstansrätten för att den endast delvis har ogiltigförklarat beslutet genom att inte ogiltigförklara vissa skäl i motiveringen. Detta stämmer inte vid en närmare prövning. Det framgår nämligen av den överklagade domens domslut att kommissionens beslut ogiltigförklarats utan restriktioner, vilket betyder att ogiltigförklaring skett i sin helhet.
26. Tilläggas bör att förstainstansrätten under alla omständigheter inte hade befogenhet att ogiltigförklara skälen i motiveringen till ett beslut. Ett skäl kan nämligen per definition inte utgöra en rättsakt som går någon emot, och mot vilken det i denna egenskap kan väckas talan om ogiltigförklaring. Endast själva beslutsdelen kan anses gå någon emot och alltså bli föremål för en talan om ogiltigförklaring. Själva beslutsdelen, det vill säga vägran att betala ut resten av gemenskapsstödet, har dock enligt den överklagade domens domslut onekligen ogiltigförklarats i sin helhet.
27. Klaganden verkar i detta hänseende ha förväxlat ogiltigförklaringen av skälen till ett beslut, vilken är utesluten eftersom ett skäl inte utgör någon rättsakt som går någon emot, med plikten som föreligger för institutionen som har antagit den ogiltigförklarande rättsakten att bedöma vilka konsekvenser domen om ogiltigförklaring medför. Institutionens vidare agerande beror på innehållet i domen om ogiltigförklaring. Det kan framgå att den överklagade rättsaktens motivering var bristfällig och att institutionen följaktligen borde åtgärda detta. Emellertid är det under alla omständigheter beslutet som ogiltigförklaras i egenskap av rättsakt som går någon emot, och inte skälen i den motivering som ligger till grund för beslutet.
28. IPK:s argument belyser för övrigt denna förväxling. IPK har nämligen anfört att förstainstansrätten borde ha ogiltigförklarat punkterna 6–12 i skrivelsen av den 30 november 1993, till vilka det ifrågasatta beslutet refererade, med motiveringen att kommissionen skulle kunna stödja sig på dessas innehåll i ett eventuellt senare beslut om återbetalning av redan utbetalda medel.
29. Faktumet att nämnda punkter eventuellt skulle kunna utnyttjas senare av kommissionen har inte på något sätt medfört att de kan betecknas som en rättsakt som går någon emot, och alltså är möjliga att ogiltigförklara. Endast det senare beslutet skulle kunna åtnjuta denna beteckning.
30. Det framgår av det ovan anförda att IPK:s överklagande skall avvisas. Det är således onödigt att i sak pröva de argument som åberopats av IPK.
VI – Tvistens materiella aspekter: kommissionens grunder
A – Första grunden: påstådd ofullständig bedömning av beslutets motivering och en överträdelse av förbudet mot obehörig vinst
1. Angående den påstådda ofullständiga bedömningen av beslutets motivering
31. Kommissionens kritik avser förstainstansrättens konstaterande i punkt 86 i den överklagade domen, som har följande lydelse:
32. ”Således insisterade kommissionen redan från sommaren 1992 fram till och med åtminstone den 15 mars 1993 hos sökanden på att Studienkreis skulle tas med i Ecodata-projektet, trots att det varken i sökandens förslag eller i beslutet om beviljande av stöd angavs att detta företag skulle delta i projektet. Detta innebar oundvikligen att projektet försenades. Vidare har kommissionen inte lyckats styrka att sökanden trots denna inblandning fortfarande kunde leda projektet på ett tillfredsställande sätt. Mot bakgrund härav anser förstainstansrätten att kommissionen åsidosatt principen om tro och heder genom att inte betala den andra delen av stödet på den grunden att projektet inte slutförts den 31 oktober 1993.”
33. Enligt kommissionen beaktades det inte i den överklagade domen att beslutet grundar sig på två helt olika skäl: å ena sidan att projektet inte var avslutat den 31 oktober 1993 eftersom det sjätte och det sjunde stadiet saknades (se punkterna 1 och 3 i beslutet) och å andra sidan att arbetet som utförts av IPK i stadierna ett till fem och som fakturerats till ett högt pris var oanvändbart (se punkterna 2 och 4 i beslutet).
34. Förstainstansrätten prövade över huvud taget inte detta andra skäl trots att detta hade utgjort föremål för en detaljerad motivering i punkterna 2 och 4 i skrivelsen av den 30 november 1993. Dessa punkter berör inte det sjätte och det sjunde stadiet, utan de preliminära skedena av projektet under vilka IPK hade utfört arbete som kvantitativt sett var omfattande, men som var onödigt, och för vilka IPK uppenbarligen hade tillräckligt med tid. Kommissionen har i sitt svaromål av den 12 januari 1995 (se punkterna 147–150) och i sin duplik av den 29 juni 1995 (se punkterna 122–124) vittgående uttalat sig i denna fråga, vilket förstainstansrätten inte tagit i beaktande.
35. Genom att enbart citera punkt 1 i skrivelsen av den 30 november 1993, har förstainstansrätten endast grundat sig på att den sjätte och den sjunde fasen av projektet inte hade utförts och har således inte undersökt det andra skälet som motiverade beslutet att vägra utbetalningen, som förstainstansrätten helt ogiltigförklarat.
36. Enligt kommissionens mening är alltså den överklagade domen inte tillräckligt motiverad och ger därmed upphov till en felaktig rättstillämpning.
37. Som svar har IPK inledningsvis anfört att denna grund, som baserar sig på påståendet om en oförenlig tjänst utförd av IPK, endast är en faktisk grund som inte omfattas av domstolens prövning av ett överklagande. Kommissionens överklagande syftar egentligen till en ny prövning av argumenten som anförts inför förstainstansrätten, vilket enligt domstolens rättspraxis inte ingår i syftet med ett överklagande (se beslut av domstolens ordförande av den 16 juli 1998 i mål C-252/97 P, N mot kommissionen, REG 1998, s. I-4871, punkt 15).
38. Till skillnad från vad kommissionen har anfört har IPK dessutom gjort gällande att det framgår av punkt 35 i den överklagade domen att förstainstansrätten noga undersökt punkterna 2–4 i skrivelsen av den 30 november 1993.
39. IPK har tillagt att förstainstansrätten var bunden av domen om återförvisning. Eftersom förstainstansrätten konstaterade att kommissionen inte bevisat, som domstolen krävde, att kommissionens agerande inte hindrat IPK från att på ett tillfredsställande sätt leda projektet, var förstainstansrätten tvungen att ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet i sin helhet. Det fanns ingen möjlighet att begränsa ogiltigheten till endast en del av beslutet.
40. Vad skall man anse om dessa argument?
41. Till skillnad från vad IPK har anfört utgör den första av kommissionens grunder inte en faktisk grund. Kommissionen har nämligen inte strävat efter att ta upp frågan huruvida IPK:s tjänster verkligen var otillräckliga eller i vilken utsträckning de var otillräckliga, vilket skulle utgöra en bevisfråga.
42. Kommissionen har klandrat förstainstansrätten för att ha ansett beslutet såsom otillräckligt motiverat eftersom det endast grundades på punkt 1 i skrivelsen av den 30 november 1993, utan att uppmärksamma de skäl som framgår av punkterna 2 och 4 i ovan nämnda skrivelse.
43. Kommissionens ståndpunkt innebär således att det görs gällande att beslutet giltigen var motiverat genom enbart en hänvisning till IPK:s otillräckliga tjänst, som återfinns i punkterna 2 och 4 i skrivelsen av den 30 november 1993.
44. Det bör dock konstateras att handlingarna som kommissionen ingav inom ramen för förfarandet inför förstainstansrätten inte visar något spår av denna ståndpunkt. Det stämmer visserligen att kommissionen redan i sitt svaromål nämnde IPK:s otillräckliga tjänster. För att citera ett exempel innehåller de delar av inlagorna som kommissionen refererade till i denna grund beaktanden som anknyter till de av IPK sammanställda formulären.
45. Det går dock inte att utläsa någonstans att kommissionen har påstått att endast skälen i punkterna 2 och 4 i skrivelsen av den 30 november 1993 räcker för att motivera beslutet och för att det inte skall ogiltigförklaras, vilket, enligt förstainstansrätten, följer av åsidosättandet av principen om tro och heder.
46. Av detta följer att kommissionen har åberopat en ny grund i överklagandet. Av fast rättspraxis framgår att en sådan grund inte kan tas upp till sakprövning.(3) Den bör därför avvisas.
2. Angående överträdelsen av förbudet mot obehörig vinst
47. Kommissionen klandrar förstainstansrätten för att ha föranlett en obehörig vinst för IPK genom att tvinga gemenskapen att utge ersättning för onödigt arbete som inte följer projektets riktlinjer, utan att förstainstansrätten har gjort en lämplig rättslig bedömning.
48. Som svar har IPK för det första åberopat att grunden enbart avser faktiska omständigheter. För det andra utgör det påstådda förbudet mot obehörig vinst enligt IPK varken någon gemenskapsrättslig princip eller någon princip i belgisk eller tysk rätt. För det tredje har IPK anfört att utbetalningen av gemenskapsstödets andra del har en juridisk grund, med andra ord avtalet som träffats mellan kommissionen och IPK. En obehörig vinst förutsätter dock en förmån utan juridisk grund.
49. Det bör observeras att IPK:s vinst, som hänför sig till den slutliga utbetalningen av gemenskapsstödet, endast är obehörig om IPK inte hade rätt till nämnda utbetalning, vilket ankommer på kommissionen att styrka.
50. Av vad anförts följer att grunden som avser en överträdelse av förbudet mot obehörig vinst inte kan anses stödja kommissionens ståndpunkt och att överklagandet inte kan bifallas på denna grund.
51. Den första grunden som kommissionen åberopar bör därför underkännas i sin helhet.
B – Andra grunden: påstådd felaktig bedömning av den otillåtna samverkan mellan Tzoanos, det grekiska företaget 01-Pliroforiki och IPK
52. I punkterna 88 och 89 i den överklagade domen beskrev förstainstansrätten kommissionens argument om en otillåten samverkan mellan Tzoanos, företaget 01-Pliroforiki och IPK. Argumentet underkändes med följande motivering:
”90 Förstainstansrätten konstaterar att det varken i det ifrågasatta beslutet eller i skrivelsen av den 30 november 1993, som det ifrågasatta beslutet hänvisar till, nämns att det skulle föreligga en olaglig samverkan mellan Tzoanos, 01-Pliroforiki och sökanden, vilken skulle utgöra hinder för utbetalningen av den andra delen av stödet till sökanden. Vidare anges det varken i det ifrågasatta beslutet eller i skrivelsen av den 30 november 1993 att kommissionen ansåg att sökanden beviljats stödet på ett otillbörligt sätt. Under dessa omständigheter kan kommissionens förklaring avseende den olagliga samverkan mellan de berörda parterna inte anses vara ett förtydligande under förfarandet av skälen till det ifrågasatta beslutet (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 26 november 1981 i mål 195/80, Michel mot parlamentet, REG 1981, s. 2861, punkt 22, förstainstansrättens dom av den 12 december 1996 i mål T-16/91 RV, Rendo m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. II-1827, punkt 45, och av den 25 maj 2000 i mål T-77/95 RV, Ufex m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II-2167, punkt 54).
91 Med stöd av artikel 173 i EG-fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse) skall förstainstansrätten begränsa sin prövning till att endast avse det ifrågasatta beslutets lagenlighet på grundval av skälen i rättsakten. Följaktligen skall kommissionens argument avseende principen att svek omintetgör allt ( fraus omnia corrumpit)
inte godtas.
92 Om kommissionen efter det att den fattat det ifrågasatta beslutet ansåg att indicierna i punkt 89 ovan var tillräckliga för att dra slutsatsen att det förelåg en olaglig samverkan mellan Tzoanos, 01-Pliroforiki och sökanden som innebar att förfarandet för tilldelning av stöd till förmån för Ecodata-projektet blev ogiltigt, hade den – istället för att under förevarande förfarande åberopa skäl som inte anges i nämnda beslut – kunnat återkalla stödet och fatta ett nytt beslut, inte bara om att inte betala den andra delen av stödet utan även om att begära att den redan utbetalade delen skulle betalas tillbaka.
93 Av vad anförts följer att det ifrågasatta beslutet skall ogiltigförklaras samt att det saknas anledning att pröva sökandens andra grund.”
53. Kommissionen har klandrat förstainstansrätten för att inte ha beaktat övervägandena i punkterna 15 och 16 i domstolens dom i det ovan nämnda målet IPK mot kommissionen. Då det ankom på kommissionen att ”styrka att klaganden, trots tjänstemännens agerande, fortfarande kunde leda projektet på ett tillfredsställande sätt”, kunde inte förstainstansrätten bortse från kommissionens argument om en otillåten samverkan och anse det som irrelevant. Kommissionen har hävdat att denna samverkan orsakat förseningar i genomförandet av projektet åtminstone fram till och med februari 1993. Detta beror dels på att de medverkande i projektet inte kunde komma överens om tilldelningen av de medel som Tzoanos krävt till det grekiska företagets fördel, vilket medförde att hela projektet avstannade, dels på att IPK helt klart dolde Tzoanos ageranden för Heinrich von Moltke.
54. Kommissionen har hävdat att förstainstansrätten inte beaktat samtliga de faktiska uppgifter som kommissionen redogjort för i fråga om samverkan. Detta har medfört att förstainstansrätten omöjliggjort för kommissionen att bevisa att projektets försening egentligen inte berodde på kommissionens förslag av den 27 juli 1992 att låta Studienkreis delta i projektet, utan på den otillåtna samverkan. Förstainstansrätten har i punkt 85 i den överklagade domen hävdat att kommissionen ”på grund av att [den] inte åberopat några andra argument” inte kunnat styrka att IPK, trots kommissionens inblandning, ”fortfarande kunde leda projektet på ett tillfredsställande sätt”. Detta är en felaktig slutsats eftersom förstainstansrätten inte har undersökt alla argument som hänför sig till arbetets försening på grund av samverkan och inte heller beaktat de bevis som förebringats i den frågan.
55. IPK har däremot understrukit att någon otillåten samverkan inte ägt rum mellan Tzoanos, 01-Pliroforiki och IPK. Beslutets lagenlighet skall bedömas endast mot bakgrund av dess motivering. Såsom förstainstansrätten har påpekat innehöll beslutet inget uttalande i fråga om en påstådd otillåten samverkan mellan IPK och 01-Pliroforiki.
56. Enligt IPK har domstolen i punkt 16 i sin dom i det ovannämnda målet IPK mot kommissionen förpliktat kommissionen att frambringa ett konkret bevis. Kommissionen skulle styrka att förseningen i genomförandet av projektet inte berodde på kommissionens tjänstemän och att IPK trots detta var i stånd att avsluta projektet i tid. Denna skyldighet fullgjordes inte av kommissionen, som tvärtom försökte kringgå den genom ett negativt bevis. Kommissionen har försökt bevisa att IPK inte kunnat avsluta projektet i tid på grund av den påstådda samverkan. För övrigt har IPK tillagt att kommissionen själv måste medge att den har grundat sig på enbart misstankar som endast sammanställts i syfte att undvika fullgörandet av avtalsenliga skyldigheter.
57. Vad skall man anse om dessa argument?
58. Kommissionen har framfört kritik mot den överklagade domen och menar att de bevis som förebringats till stöd för beslutets lagenlighet och som syftar till att styrka att en samverkan mellan IPK, 01-Pliroforiki och Tzoanos mycket riktigt bidragit till förseningen i genomförandet av projektet inte beaktades i den överklagade domen.
59. Denna grund baserar sig på en felaktig bedömning av domstolens dom. Domstolen har nämligen upphävt förstainstansrättens dom på grund av att förstainstansrätten hade förpliktat IPK att bevisa att kommissionens inblandning omöjliggjort för IPK att uppfylla sina skyldigheter trots att IPK hade åberopat olika fakta som kunde ha använts som bevis, vilket resulterade i att bevisbördan kastades om och alltså att kommissionen skulle bevisa att projektets genomförande förblev möjligt trots sina anställdas inblandning.
60. Domstolens resonemang har dock inte medfört, såsom kommissionen tycks anse, att det endast återstår för kommissionen att på alla sätt bevisa att förseningen i genomförandet av projektet orsakades av en annan anledning än kommissionens anställdas inblandning.
61. Ett sådant tillvägagångssätt skulle nämligen medföra att kommissionen tilläts att i efterhand åberopa en motivering som inte återfinns i den ifrågasatta rättsakten. Det framgår dock av fast rättspraxis att motiveringen i princip skall ges till den som berörs samtidigt som beslutet som går denne emot och att en avsaknad av motivering inte kan avhjälpas genom att den som berörs blir informerad om skälen till beslutet under förfarandet i domstolen.(4) Syftet med motiveringen är bland annat att möjliggöra för beslutets mottagare att bedöma beslutets giltighet, och i synnerhet att bedöma chanserna i ett eventuellt överklagande. Detta syfte kan inte uppfyllas om det godtogs att skälen till ett beslut inte angavs i beslutet utan framställdes för domaren av den institution som antagit rättsakten.
62. Det finns ingen anledning att anta att domstolen skulle ha velat avvika från denna fasta rättspraxis, som föranleds av rättssäkerhetens bindande krav, för att möjliggöra för kommissionen att i efterhand motivera sitt beslut genom att framhålla en samverkan som över huvud taget inte nämns i beslutets text.
63. Av detta följer att förstainstansrätten med rätta har ansett som avgörande det obestridliga faktum att samverkan som framhållits av kommissionen inte framgick i beslutets skäl och på denna grund underkänt kommissionens argument. Förstainstansrätten hade inte ur detta hänseende någon skyldighet att uttala sig om den faktiska giltigheten av kommissionens påstående enligt vilket förseningen i projektets genomförande var orsakad av den otillåtna samverkan och inte av kommissionens anställdas inblandning.
64. Det framgår av nämnda fasta rättspraxis att även om kommissionens påståenden hade varit riktiga skulle det inte ha undanröjt nödvändigheten att nämna detta i beslutet.
65. Överklagandet kan således inte bifallas på kommissionens grund som avser en påstådd felaktig bedömning av den otillåtna samverkan mellan IPK, 01-Pliroforiki och Tzoanos.
C – Tredje grunden: påstådd felaktig bedömning av kommissionens förslag att låta Studienkreis delta i projektet
66. Det framgår av kommissionens inlagor att denna grund är indelad i flera aspekter.
67. Enligt kommissionen är för det första förstainstansrättens bedömning motsägelsefull och felaktig. Förstainstansrätten har själv konstaterat att kommissionens förslag om att Studienkreis skulle få delta i projektet var ett förslag som formulerats i projektets intresse och inte skulle innebära någon skyldighet för IPK. Kommissionen har i det avseendet understrukit att förstainstansrätten i punkt 8 i sin dom noterade att kommissionen föreslagit
IPK att Studienkreis skulle delta och att förstainstansrätten i punkt 69 i sin dom noterade att man endast bett IPK om att ”undersöka samarbetsmöjligheterna”.
68. Kommissionen har tillagt att förstainstansrätten konstaterade att kommissionen inte låtit beslutet om beviljande av stödet bero på godtagandet av Studienkreis deltagande. För övrigt har inget konstaterats i fråga om eventuella besvär som sökanden skulle ha åsamkats om detta förslag inte godtogs eller beaktades.
69. I punkt 78 i domskälen har förstainstansrätten i princip godtagit kommissionens argumentation. Förstainstansrätten har förklarat detta med att ”[o]m det var styrkt att anledningen till kommissionens ingripande för första gången i februari 1993 för att få med Studienkreis i Ecodata-projektet var att rädda ett projekt som vid detta tillfälle ännu inte kommit igång, skulle det ha kunnat godtas att ifrågavarande inblandning inte hindrade sökanden från att genomföra nämnda projekt på ett tillfredsställande sätt, utan i stället gjorde det möjligt för sökanden att uppfylla sina åtaganden inom den föreskrivna tidsfristen och i enlighet med angivna villkor”.
70. Förstainstansrätten noterade således inte att det förekom något illegalt vid mötet den 19 februari 1993 och hänvisade inte heller till något annat yttrande från kommissionen med syfte att låta Studienkreis delta i projektet.
71. Enligt kommissionen var det följaktligen motsägelsefullt av förstainstansrätten, efter alla dessa konstateranden, att ändå dra slutsatsen i den överklagade domens punkt 79, att kommissionens förslag utgjorde ett åsidosättande av principen om tro och heder. Kommissionen har i detta hänseende även hänvisat till punkt 86 i den överklagade domen.
72. Jag vill påminna om att förstainstansrätten, i den överklagade domen(5) och med tanke på konstaterade omständigheter, ansåg att ”kommissionen åsidosatt principen om tro och heder genom att inte betala den andra delen av stödet på den grunden att projektet inte slutförts den 31 oktober 1993”.
73. Det framgår alltså obestridligen av denna punkt att förstainstansrätten, tvärtemot vad kommissionen anfört, inte ansåg att förslaget att ansluta Studienkreis till projektet kunde ge upphov till ett åsidosättande av principen om tro och heder. Det är faktumet att kommissionen vägrade att göra den slutliga utbetalningen av stödet med motivering att projektet inte var avslutat, trots att det inte kunde uteslutas att kommissionen hade medansvar i denna försening, som utgör åsidosättandet av principen.
74. För övrigt finns det även ett annat skäl som leder till slutsatsen att kommissionens påstående om att förstainstansrättens bedömning var motsägelsefull saknar grund. Tvärtemot kommissionens åsikt betraktade förstainstansrätten nämligen inte ur något hänseende kommissionens initiativ som enbart ett förslag eller ett vänskapligt råd.
75. Det framgår av den detaljerade genomgången av de faktiska omständigheterna som förstainstansrätten gjorde i punkterna 69–85 i sin dom att förstainstansrätten ansåg att kommissionen försökte påtvinga IPK Studienkreis deltagande (punkt 70 i domen). Förstainstansrätten underströk även att detta önskemål framstod som tvingande för IPK (punkt 73 i domen). Förstainstansrätten drog därav slutsatsen att kommissionen kontinuerligt, åtminstone mellan sommaren 1992 och den 15 mars 1993, pressat IPK för att Studienkreis skulle få ansluta sig till genomförandet av projektet Ecodata.
76. För det andra har kommissionen i anslutning till denna grund anfört ytterligare en motsägelse i förstainstansrättens resonemang. Kommissionen har gjort gällande att förstainstansrätten å ena sidan inte kunde anse förslaget att ansluta Studienkreis till projektet som ett åsidosättande av principen om tro och heder, och å andra sidan vidhålla i domens punkt 69 att kommissionen hade kunnat ställa Studienkreis deltagande som villkor för sitt beslut om att bevilja stöd.
77. Medan enbart ett förslag skulle ge IPK full frihet att avgöra fördelarna med Studienkreis eventuella deltagande, var införandet av ett sådant villkor juridiskt bindande och a fortiori
en ålagd restriktion av IPK:s frihet att leda projektet efter egen vilja.
78. Detta argument bör underkännas av två anledningar. Som redan påpekats ansåg inte förstainstansrätten att kommissionen hade nöjt sig med att endast formulera enbart ett förslag. I synnerhet har kommissionens resonemang a fortiori
felaktigt bortsett från den avgörande roll som tidpunkten för kommissionens ingripande har.
79. Om kommissionen redan när den fattade beslutet om att bevilja finansiellt stöd hade valt att anbefalla Studienkreis deltagande hade de eventuella sökandena varit medvetna om förutsättningarna och kunna anpassa sina beslut efter dessa. Med andra ord hade rättssäkerheten kunnat garanteras. Sådant är dock inte fallet om kommissionen i efterhand, som i förevarande fall, utövar press för att erhålla Studienkreis deltagande emedan det inte fanns några formella krav ur detta hänseende och de som berördes var berättigade att tro att de var fria att samordna genomförandet av projektet på det sätt som de ansåg vara bäst.
80. Av detta följer att överklagandet inte kan bifallas på den tredje grunden som kommissionen har anfört.
D – Fjärde grunden: underlåtenheten att pröva vilka konsekvenser ett åsidosättande av principen om tro och heder skulle leda till
81. Genom denna grund har kommissionen klandrat förstainstansrätten för att av åsidosättandet av principen om tro och heder ha dragit slutsatsen att beslutet var ogiltigt i sin helhet. Förstainstansrätten har alltså gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning: förstainstansrätten antog att det förelåg ett samband mellan det finansiella värdet av det sjätte och det sjunde stadiet av projektet, som inte genomfördes, och summan av den andra stödutbetalningen, som inte utbetalades. Detta betyder att förstainstansrätten anser att värdet av det sjätte och det sjunde stadiet av projektet uppgår till exakt 40 procent av de totala kostnaderna. Det finns dock inget samband mellan dessa punkter eftersom beslutet inte bara grundar sig på att det sjätte och det sjunde stadiet inte fullgjorts, utan även på det undermåliga utförandet av det femte stadiet, för vilket kommissionen i sitt beslut också vägrade att betala ut det belopp som begärts.
82. Eftersom det när allt kommer omkring handlar om belopp som går att beräkna exakt och som har beräknats anser kommissionen att förstainstansrätten i punkt 94 av den överklagade domen inte borde ha beslutat om ogiltigförklaring av hela beslutet såsom juridisk konsekvens av bedömningen, utan ha ogiltigförklarat beslutet till den del kommissionen genom sitt beslut vägrade att utge stöd för utgifter som IPK lagligen pådragit sig för det sjätte och det sjunde stadiet av projektet, som sedan inte genomförts på grund av tidsbrist.
83. IPK har anfört att överklagandet inte heller kan bifallas på denna grund och, som IPK korrekt påpekat angående kommissionens första anförda grund, att ogiltigförklaringen av endast en del av beslutet inte torde komma i fråga på grund av att domstolens dom är bindande och enhetligheten i beslutet att bevilja stöd.
84. Jag anser att kommissionens argument inte beaktar omfattningen av den bristfällighet som förstainstansrätten konstaterat. Förstainstansrätten ansåg nämligen att kommissionen åsidosatt principen om tro och heder genom att förklara sin vägran att göra den slutliga utbetalningen med förseningen som orsakats i genomförandet av projektet, och samtidigt bortse från effekten av sin egen inblandning i denna försening. Förstainstansrätten konstaterade även att beslutet inte innehöll de andra skälen som kommissionen åberopade under förfarandet. I detta avseende hänvisas till mina kommentarer rörande kommissionens första grund.
85. Det var således omöjligt för förstainstansrätten att endast ogiltigförklara en del av beslutet. Eftersom beslutet enligt förstainstansrätten saknar nödvändig motivering påverkar denna brist hela beslutet. Förstainstansrätten har alltså inte antagit att det förelåg ett samband mellan värdet på de outförda skedena och värdet på det resterande stödet. Förstainstansrätten hade endast kunnat agera annorlunda om det hade konstaterats att bristerna som rörde beslutet endast påverkade vissa delar av det sistnämnda beslutet.
86. Det framgår dock inte av beslutstexten att den av kommissionen åberopade förseningen endast antogs motivera vägran att utbetala en del av stödet.
87. Det är alltså med full rätt som förstainstansrätten kommit fram till att de konstaterade bristerna påverkade beslutet som helhet.
88. Jag är inte heller övertygad om att en ogiltigförklaring av endast en del av beslutet, såsom kommissionen uppenbarligen önskat, nödvändigtvis var i kommissionens intresse. Kommissionen skulle nämligen ha blivit tvungen att utbetala en summa som säkerligen skulle ha understigit den slutliga utbetalningen, men som kommissionen inte nödvändigtvis skulle ha ansett som skälig. Däremot skapade förstainstansrättens totala ogiltigförklaring ett helt annat sammanhang. Såsom förstainstansrätten rätteligen påpekat måste kommissionen vidta de åtgärder som domens verkställighet medför och således åtgärda bristerna i beslutet, men innehållet i det sistnämnda påverkas inte i övrigt.
89. Av ovan nämnda skäl föreslår jag att överklagandet inte skall bifallas på grunden om underlåtenhet att pröva konsekvenserna av ett åsidosättande av principen om tro och heder.
E – Femte grunden: underlåtenheten att pröva principerna
dolo agit, qui petit,
quod statim redditurus est och fraus omnia corrumpit
90. Kommissionen påstår att förstainstansrätten genom sin prövning av frågan rörande samverkan, åsidosatt principerna dolo agit, qui petit, quod statim redditurus est
(”den som kräver det som genast måste återlämnas handlar mot tro och heder”) och fraus omnia corrumpit
(”svek omintetgör allt”) som kommissionen uttryckligen åberopade under det muntliga förfarandet inför förstainstansrätten den 16 november 2000. Vid detta tillfälle förklarade förstainstansrätten sig inte vara någon straffrättslig instans och att förstainstansrätten inte kunde ta upp frågan om samverkan.
91. Kommissionen har i detta avseende påpekat att kommissionen inte heller är någon straffrättslig instans, men att den dock måste ta sitt ansvar vad gäller skyddet av gemenskapens finansiella intressen. Å ena sidan befinner sig kommissionen i detta avseende i ett dilemma i den mån den, vid misstanke om korruption, måste fatta beslut långt innan den kan stödja sig på straffrättsliga beslut som vunnit laga kraft. Som framgår i förevarande fall är det inte heller möjligt att vilandeförklara förfarandet inför förstainstansrätten i väntan på en eventuell straffrättslig dom, så länge den anklagade parten inte ger sitt samtycke till vilandeförklaringen.
92. Å andra sidan ställer förstainstansrätten höga krav i fråga om bevis angående brottsliga gärningar. I brist på en lagakraftvunnen straffrättslig dom kunde alltså kommissionen endast grunda sig på indicier och undersökningsresultat i takt med att de uppkommit och i den mån sådana fanns. Kommissionen har understrukit att den för förstainstansrätten framlagt de indicier som den anser är relevanta för domen på grund av å ena sidan att samverkan försenat projektet och å andra sidan att de nämnda indicierna utgjort en grund för försvar mot IPK:s begäran om att erhålla utbetalning av den andra delen av stödet. Genom att i förevarande mål utesluta en tillämpning av ovannämnda principer som grunder för försvar och istället kräva att kommissionen fattar ett nytt beslut med en ny motivering, har slutligen förstainstansrätten tvingat kommissionen att utbetala stödet så länge inte misstanken har styrkts och inte längre kan ifrågasättas.
93. Kommissionen anser dessutom att underlåtenheten att beakta principen dolo agit, qui petit, quod statim redditurus est
och förstainstansrättens slutsats enligt vilken den endast kan pröva principen fraus omnia corrumpit
om den åberopats som ett skäl för beslutet och inte som grund för försvar mot en väckt talan är juridiskt felaktiga. I likhet med nationella brottmålsdomstolar och domstolar för civilmål förfogar förstainstansrätten för övrigt över långtgående befogenheter att vidta åtgärder för att undersöka fakta.
94. Även om kommissionens dilemma är förståeligt bör det understrykas att lösningen som kommissionen föreslår inte är godtagbar.
95. Kommissionens ståndpunkt leder nämligen till att bevilja kommissionen rätten att skriva om motiveringen, eller till och med det materiella innehållet, i ett överklagat beslut under förevändning att nya överväganden görs och i takt med kommissionens eventuella nya upptäckter. Ur ett sådant perspektiv skulle en talan om ogiltigförklaring inte längre ha till föremål en bestämd rättsakt, till innehållet känd av sökanden vars talan formulerats utifrån det nämnda innehållet, men tvärtom en rörlig måltavla som går att ändra allteftersom nya händelser uppstår och som det är sökandens uppgift att uppsöka.
96. Det är uppenbart att en sådan lösning är oförenlig med själva begreppet domstolsprövning, som på så sätt skulle förlora sitt syfte. Även de mest grundläggande kraven på rättssäkerhet skulle utgöra ett hinder.
97. Det är alltså föga förvånande att denna ståndpunkt står i motsägelse till domstolens fasta rättspraxis, som jag redan uppmärksammat i samband med genomgången av den första anförda grunden. Enligt denna rättspraxis skall rättsaktens giltighet bedömas mot bakgrund av dess motivering och en institution är inte behörig att åberopa en ny motivering vid domstolen.
98. Av vad anförts följer vidare att kommissionen inte kan klandra förstainstansrätten för att inte ha utnyttjat sina utredningsbefogenheter. Även om förstainstansrätten på detta sätt hade kunnat fastställa förekomsten av den otillåtna samverkan som åberopats av kommissionen, hade inte förstainstansrätten kunnat stödja sitt avgörande på detta, då denna samverkan inte omnämndes i skälen till beslutet.
99. Bör det för den skull tillåtas att kommissionen tvingas uppoffra gemenskapernas finansiella intressen genom att utföra utbetalningar till bedrägliga aktörer?
100. Sådant är inte fallet. Tvärtom är kommissionen helt och hållet i stånd att tillämpa principen fraus omnia corrumpit. Förstainstansrätten har nämligen i punkt 92 i sin dom rätteligen noterat att ”[o]m kommissionen efter det att den fattat det ifrågasatta beslutet ansåg att indicierna i punkt 89 ovan var tillräckliga för att dra slutsatsen att det förelåg en olaglig samverkan mellan Tzoanos, 01-Pliroforiki och sökanden som innebar att förfarandet för tilldelning av stöd till förmån för Ecodata-projektet blev ogiltigt, hade den – istället för att under förevarande förfarande åberopa skäl som inte anges i nämnda beslut – kunnat återkalla stödet och fatta ett nytt beslut, inte bara om att inte betala den andra delen av stödet utan även om att begära att den redan utbetalade delen skulle betalas tillbaka”.
101. Kommissionen har alltså rätt att vidta nödvändiga åtgärder då konkreta indicier visar att det är nödvändigt att kommissionen vidtar åtgärder för att beskydda gemenskapens finansiella intressen. Noteras bör att tvärtemot vad kommissionen har hävdat så har förstainstansrätten aldrig krävt att kommissionen skulle invänta en eventuell civil- eller straffrättslig dom eller att den har tillräckliga bevis för att erhålla en fällande dom i ett brottmål.
102. Det framgår av vad som ovan anförts att det finns anledning att underkänna även denna grund och följaktligen ogilla hela kommissionens överklagande.
VII – Förslag till avgörande
– Jag föreslår följaktligen att domstolen skall
– avvisa IPK-München GmbH:s överklagande,
– i den del överklagandet som ingivits av Europeiska gemenskapernas kommission kan prövas, ogilla överklagandet,
– förplikta vardera parten att bära sin rättegångskostnad.
(1) .
(2)
–	Beslut meddelat av domstolens ordförande den 17 december 1998 i mål C-363/98 P (R), Emesa Sugar mot rådet (REG 1998, s. I-8787), punkterna 44–46.
(3)
–	Se, som exempel på fast rättspraxis, dom av den 28 maj 1998 i mål C-7/95 P, Deere mot kommissionen (REG 1998, s. I-3111), punkterna 62–65.
(4)
–	Se domen i det ovan i punkt 22 nämnda målet Michel mot parlamentet, punkt 12, och förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-352/94, Mo och Domsjö mot kommissionen (REG 1998, s. II-1989), punkt 276 och däri citerade referenser.
(5)
–	Citerad in extenso
i punkt 32 ovan.