61998CC0312_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Detta mål behandlar samspelet mellan gemenskapslagstiftningen om skydd för geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar och om den fria rörligheten för varor, å ena sidan, och nationell lagstiftning om skydd för härkomstbeteckningar och lagstiftning om illojal konkurrens, inklusive konsumentskydd, å andra sidan. Bundesgerichtshof (Tysklands högsta domstol i tvistemål och brottmål) har frågat domstolen om rådets förordning (EEG) nr 2081/92 av den 14 juli 1992 om skydd för geografiska och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel(1) utgör hinder för tillämpningen av nationella bestämmelser som förbjuder vilseledande användning av enkla härkomstbeteckningar.
2 Jag vill inledningsvis påpeka att den terminologi som används inom detta område i sig riskerar att utgöra en rik källa till förvirring. Jag kommer att använda termen "härkomstbeteckning"(2) i den enkla bemärkelsen av en ort som betecknar en produkt där det, för det första, inte finns något samband mellan produktens egenskaper och dess geografiska ursprung och, för det andra, användningen av namnet kan ge konsumenten intrycket att produkten kommer från den orten. Av begäran om förhandsavgörande framgår att detta dessutom är den bemärkelse i vilken den hänskjutande domstolen använder termen "enkel härkomstbeteckning". Jag kommer däremot endast att använda beteckningarna "geografisk beteckning"(3) och "ursprungsbeteckning"(4) i den mening som avses i förordning nr 2081/92, nämligen (sammanfattningsvis) där det finns en koppling mellan produktens egenskaper och dess geografiska ursprung.(5)
Bakgrunden och tvisten vid den nationella domstolen
3 Motparten, som driver ett bryggeri i Warstein, är innehavare av varumärke nr 1 166 399 Warsteiner avseende öl av typ Pilsen, som registrerades den 24 oktober 1990. Hösten 1990 förvärvade motparten Paderbornbryggeriet, beläget 40 km från Warstein.
4 Föremålet för tvisten är den formulering som används av motparten på etiketterna till flaskorna för ölsorterna Light och Fresh som bryggdes i Paderbornbryggeriet fram till slutet av år 1991. På etiketten på framsidan av ölflaskorna beskrivs ölet som "Warsteiner Premium Light" respektive "Warsteiner Marke (märke Warsteiner) Premium Fresh". Etiketten på baksidan av flaskorna upprepar i båda fallen namnet, erbjuder viss reklaminformation om ölet, och avslutar med upplysningen:
"Specialbryggt enligt de tyska renhetslagarna för öl och tappat på flaska i vårt nya
BRYGGERI I PADERBORN."
5 Jag vill här framhålla att det är ostridigt dels att "Warsteiner", adjektivformen av ortsnamnet "Warstein", är en härkomstbeteckning, dels att det öl som bryggdes i Warstein inte har några särskilda egenskaper som kan tillskrivas orten. Det anseende som öl av märket Warsteiner åtnjuter beror på ölets kvalitet och marknadsföringen av märket.
6 Klaganden, en förening som enligt sina stadgar har till uppgift att motarbeta illojal konkurrens, anser att etiketternas utformning är vilseledande och att härkomstbeteckningen Warsteiner därför inte kan användas avseende öl bryggt i Paderborn.(6) Motparten har genmält att kunderna inte betraktar Warsteiner som en angivelse av geografiskt ursprung. Orten Warsteiner är okänd för kunderna och även om vissa kunder förknippar beteckningen Warsteiner med geografiskt ursprung, så är inte bedömningen av ölet beroende av lokalt betingade faktorer. Det finns andra ölsorter med härkomstbeteckning vilka inte (uteslutande) kommer från den ort som avses med beteckningen.
7 Efter att ha inhämtat en konsumentundersökning biföll Landgericht Mannheim (Tyskland) i huvudsak klagandens yrkande om ett förbudsföreläggande och förbjöd genom beslut av den 10 juni 1994 motparten att saluföra, distribuera och/eller på marknaden släppa ut öl av typerna Warsteiner Premium Light och Warsteiner Premium Light som bryggts i Paderbornbryggeriet med de ovannämnda etiketterna. Landgericht grundade sitt beslut på 3 § i Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (lag om illojal konkurrens, nedan kallad UWG).(7)
8 Efter överklagande upphävde Oberlandesgericht Karlsruhe (Tyskland) Landgericht Mannheims dom och ogillade talan. Den ansåg att undersökningen visade att beteckningen vilseledde endast en mindre del av de tillfrågade konsumenterna på ett sätt som påverkade deras konsumtionsbeteende. Till syvende och sist kände endast 8 procent av de tillfrågade konsumenterna som drack öl, inbegripet de som bara vid vissa tillfällen eller sällan drack öl, till att det fanns en ort som heter Warstein, och tillmätte denna ort betydelse.
9 Klaganden överklagade till Bundesgerichtshof. Den domstolen ansåg att beslutet i överklagandet var beroende av om förordning nr 2081/92 utgjorde hinder för nationellt skydd av enkla härkomstbeteckningar. Om den nationella lagstiftningen inte påverkades av förordningen, skulle klagandens talan av de skäl som anges nedan bifallas. Den förklarade därför målet vilande och ställde genom ett beslut av den 2 juli 1998 följande fråga till domstolen:
"Utgör bestämmelserna i rådets förordning (EEG) nr 2081/92 av den 14 juli 1992 om skydd för geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel hinder för tillämpning av nationell lagstiftning som förbjuder vilseledande bruk av en enkel geografisk härkomstbeteckning, det vill säga en beteckning där det inte finns något samband mellan produktens egenskaper och dess geografiska härkomst?"
10 Skriftliga yttranden har ingivits av parterna, den österrikiska, den franska, den tyska, den grekiska och den italienska regeringen och av kommissionen. Parterna, den tyska, den grekiska och den italienska regeringen och kommissionen var representerade vid sammanträdet.
Tillämpliga nationella bestämmelser och den hänskjutande domstolens tolkning av dessa
11 I 3 § i UWG föreskrivs att:
"Var och en som i affärssammanhang i konkurrenssyfte lämnar vilseledande uppgifter om ... (produkters) härkomst kan bli föremål för talan om förbud att använda nämnda uppgifter."
12 Även om det förefaller som om detta mål ursprungligen väcktes och i första instans avgjordes med åberopande av ovanstående bestämmelse, förklarade Bundesgerichtshof i begäran om förhandsavgörande att målet främst styrs av Markengesetz (varumärkeslagen), som trädde i kraft den 1 januari 1995, och alla synpunkter utgår från detta.
13 Sjätte delen i Markengesetz består av tre avsnitt. Det första avsnittet (126-129 §§) har rubriken "Skydd för geografiska härkomstbeteckningar" och det andra avsnittet (130-136 §§) har rubriken "Skydd för geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar i den mening som avses i förordning (EEG) nr 2081/92". Det tredje avsnittet innehåller bestämmelser om fördelningen av kompetensen att anta föreskrifter.
14 I 126 § i Markengesetz - som bär rubriken Namn, beteckningar eller tecken som är skyddade såsom geografiska härkomstbeteckningar - föreskrivs följande:
"Med geografiska härkomstbeteckningar avses i denna lag namn på orter, regioner, områden eller länder samt andra beteckningar eller tecken som används i affärssammanhang för att ange varors eller tjänsters geografiska härkomst."
15 I 127 § i Markengesetz, rubricerad "Skyddets räckvidd", föreskrivs följande:
"1) En geografisk härkomstbeteckning får inte användas i affärssammanhang för varor eller tjänster som inte härstammar från den ort, den region, det område eller det land som den geografiska härkomstbeteckningen anger, om användningen av sådana namn, beteckningar eller tecken för varor eller tjänster av en annan härkomst är ägnad att vilseleda allmänheten om produktens verkliga ursprung.
2) Om varor eller tjänster med en geografisk härkomstbeteckning har särskilda kännetecken eller en särskild egenskap, kan denna geografiska härkomstbeteckning endast användas i affärssammanhang för denna typ av varor eller tjänster av denna härkomst om dessa varor eller tjänster uppvisar nämnda kännetecken eller egenskap.
3) Om en geografisk härkomstbeteckning har ett särskilt anseende, kan den inte användas i affärssammanhang för varor eller tjänster av en annan härkomst, även om det inte finns någon risk för vilseledande om den geografiska härkomsten, om dess användning för varor eller tjänster av en annan härkomst är av sådan natur att det utan godtagbart skäl dras en otillbörlig fördel av den geografiska härkomstbeteckningens anseende eller av dess speciella karaktär, eller att nämnda anseende eller karaktär skadas."
16 I 128 § första stycket i Markengesetz föreskrivs följande:
"Den som kan göra gällande rättigheter enligt 13 § andra stycket i lagen om illojal konkurrens [UWG] kan väcka förbudstalan mot var och en som i affärssammanhang använder namn, beteckningar eller tecken i strid med 127 §."
17 Det framgår i detta hänseende av begäran om förhandsavgörande att 13 § andra stycket UWG avser medkonkurrenterna, yrkesförbunden, konsumentföreningarna samt industri- och handelskamrarna eller hantverkskamrarna.
18 Bundesgerichtshof har i begäran om förhandsavgörande betonat att skyddet för härkomstbeteckningar i 126-128 §§ i Markengesetz skall betraktas som lex specialis avseende ett skydd som till sin karaktär hör hemma inom det konkurrensrättsliga området och att 3 § i UWG nu endast kan åberopas i fråga om situationer som inte omfattas av 126 § och följande paragrafer i Markengesetz. Härkomstbeteckningar utgör dock inte en särskild typ av immaterialrätt, eftersom de inte tillskrivs en viss (exklusiv) rättighetshavare. Individuellt skydd uppstår fortfarande bara som en följd av det primära konkurrensrättsliga skyddet.
19 Bundesgerichtshof har fortsättningsvis anfört att härkomstbeteckningar kan skyddas även när varornas ursprung saknar betydelse för konsumentens köpbeslut, eftersom det till skydd för konkurrenterna är förbjudet att ange felaktiga uppgifter om varors geografiska ursprung. Skyddet för enkla härkomstbeteckningar enligt 127 § första stycket i Markengesetz förutsätter endast att det, på grund av dess speciella karaktär eller varornas speciella art, inte klart kan uteslutas att varorna producerats på den angivna orten.(8) Det förutsätter inte att konsumenten förknippar en speciell kvalitet som kan tillskrivas regionala eller lokala förhållanden med beteckningen eller att beteckningen som sådan är känd för konsumenterna. För förevarande mål är det därför inte relevant om konsumenterna förknippar särskilda förväntningar i fråga om kvalitet med ölets ursprungsort eller i vilken grad beteckningen Warsteiner som geografisk beteckning är av betydelse för konsumentens köpbeslut. Eftersom motparten inte presenterat tillfredsställande och tillräckliga uppgifter om Paderborn, orten där ölet bryggs, har han förbjudits att använda den lokala beteckningen Warsteiner för öl som bryggs i Paderborn.
20 Bundesgerichtshof avslutar med att påpeka att motparten skulle kunna neutralisera betydelsen av Warsteiner som geografisk beteckning genom att på etiketten på ölflaskornas framsida ange att ölet bryggs i Paderborn, och kanske dessutom lägga ordet Marke (märke eller varumärke) till beteckningen Warsteiner.(9) Enligt klaganden marknadsfördes visst öl av typerna Fresh och Light som motparten bryggde i Paderborn med etiketter som uppfyllde båda dessa krav och i en dom i en parallell talan som klaganden väckt mot motparten avseende sådana etiketter dömde Bundesgerichtshof till förmån för motparten. Parterna tycks dock inte anse att det förfarande som föranledde denna begäran om förhandsavgörande genom den domen har förlorat sitt ändamål - enligt klaganden önskar motparten återgå till den i detta mål ifrågasatta utformningen av etiketterna om han lagligen kan göra det.
Tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser
Förordning nr 2081/92
21 Genom förordning nr 2081/92 upprättas, avseende beteckningar som uppfyller villkoren i och som är registrerade enligt förordningen, ett system för skydd i hela gemenskapen.
22 I sjunde, nionde och tionde övervägandena i ingressen till förordning nr 2081/92 anges följande:
"Det finns emellertid nationella olikheter i sättet att ordna registrering av ursprungsbeteckning och geografisk beteckning. En gemenskapsmetod bör planeras. Ett gemensamt regelverk för skydd av dessa beteckningar gör det möjligt att utveckla dessa, eftersom ett sådant skydd med enhetlig metod säkerställer konkurrens på lika villkor mellan produkter med sådana beteckningar och höjer produkternas trovärdighet i konsumenternas ögon.
Denna förordnings räckvidd begränsas till vissa jordbruksprodukter och livsmedel där det finns ett samband mellan egenskaperna hos produkten eller livsmedlet och det geografiska ursprunget. Räckvidden kan sedermera ökas så att också andra produkter eller livsmedel omfattas.
Nuvarande bruk gör det lämpligt att definiera två slags geografiska beskrivningar, nämligen skyddade geografiska beteckningar och skyddade ursprungsbeteckningar."
23 I artikel 1.1 föreskrivs följande:
"Denna förordning fastställer regler för skydd av ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar för sådana jordbruksprodukter som är avsedda att förtäras av människor och som avses i bilaga 2 till fördraget och för sådana livsmedel som avses i bilaga 1 till denna förordning och de jordbruksprodukter som förtecknats i bilaga 2 till denna förordning.
..."
Bland de livsmedel som nämns i bilaga 1 ingår öl.
24 Enligt artikel 2.1 i förordningen skall "Gemenskapsskydd för ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar" avseende jordbruksprodukter och livsmedel erhållas i enlighet med förordningen.
25 Den allmänna definitionen av ursprungsbeteckning och geografisk beteckning i den mening som avses i förordningen anges i artikel 2.2:
"a) ursprungsbeteckning: Namn på en region, en ort eller i undantagsfall ett land, använt för att beskriva en jordbruksprodukt eller ett livsmedel
- som härstammar från ifrågavarande region, ort eller land,
och
- vars kvalitet eller egenskaper helt eller väsentligen beror på viss geografisk omgivning med de naturliga och mänskliga faktorer som därtill hör och vars framställning, bearbetning och beredning äger rum i det ifrågavarande geografiska området.
b)
geografisk beteckning: Namn på en region, en ort eller i undantagsfall ett land, använt för att beskriva en jordbruksprodukt eller ett livsmedel
- som härstammar från ifrågavarande region, ort eller land,
och
- som besitter viss kvalitet, har visst anseende eller äger viss annan egenskap som kan hänföras till detta geografiska ursprung och som framställs, bearbetas och bereds i det ifrågavarande geografiska området."
26 Enligt artikel 17.1 i förordningen var medlemsstaterna skyldiga att "[i]nom sex månader efter det att denna förordning ha[de] trätt i kraft, $ meddela kommissionen vilka hos dem skyddade beteckningar eller, vad gäller medlemsstater som saknar sådant skyddssystem, vilka inarbetade beteckningar de önskar registrera i enlighet med denna förordning". Vidare föreskrivs i artikel 17.3 att "[m]edlemsstaterna får bibehålla det nationella skyddet för de beteckningar som de har meddelat i enlighet med punkt 1 intill dess att beslut om registrering i enlighet med denna förordning har fattats". Senare registrering är givetvis möjlig, och strömmen av ansökningar enligt förordningen är fortfarande jämn. Registreringsförfarandet fastställs i artiklarna 4-7: Sammanfattningsvis har en grupp, eller under vissa omständigheter en fysisk eller juridisk person, rätt att begära registrering avseende jordbruksprodukter eller livsmedel som dessa producerar eller förädlar i den mening som avses i artikel 2.2 a eller 2.2 b. Kommissionen kontrollerar att registreringsansökningen innehåller alla de uppgifter som föreskrivs och offentliggör, om så är fallet, uppgifterna i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Om ingen invändning framställts inom sex månader från offentliggörandet, är namnet registrerat.
Direktiv om märkning och reklam
27 Klaganden, motparten, den tyska regeringen och kommissionen har i tur och ordning hänvisat till rådets direktiv 79/112/EEG om presentation och reklam i fråga om livsmedel(10) och direktiv 84/450/EEG om vilseledande reklam.(11)
28 Genom direktiv 79/112 antogs allmänna gemenskapsregler som skall gälla horisontellt för alla livsmedel som släpps ut på marknaden och som är avsedda att saluföras till konsumenter.(12) Det huvudsakliga syftet med regler om märkning av livsmedel bör vara behovet att informera och skydda konsumenten, och reglerna för märkning bör också förbjuda användning av information som skulle kunna vilseleda köparen.(13) Märkning definieras så att detta begrepp omfattar varje ord, detalj, varumärke, märkesnamn, illustration eller symbol på varje märkning av livsmedel.(14) Den får inte vara sådan att den på ett avgörande sätt skulle kunna vilseleda köparen om vad som är utmärkande för livsmedlet, särskilt dess slag, identitet, egenskaper, sammansättning, kvantitet, hållbarhet, ursprung eller härkomst.(15)
29 Direktiv 84/450 syftar till att förbättra konsumentskyddet och undanröja de snedvridningar av konkurrensen och hinder för den fria rörligheten för varor som följer av skillnaderna mellan medlemsstaternas lagar om vilseledande reklam.(16) I detta syfte eftersträvas att genom förordningen uppställa objektiva minimikriterier för att avgöra om reklam är vilseledande och minimikrav för hur skyddet mot sådan reklam skall ombesörjas. Med "reklam" avses enligt den vida definitionen i artikel 2.1 varje form av framställning i samband med närings- eller affärsverksamhet, hantverk eller yrkesutövning för att främja tillhandahållandet av varor eller tjänster. Enligt definitionen i artikel 2.2 avses med "vilseledande reklam" all reklam som på något sätt vilseleder eller sannolikt kommer att vilseleda de personer den riktar sig till eller dem som nås av den, och som genom sin vilseledande karaktär sannolikt kommer att påverka deras ekonomiska beteende, eller som av dessa skäl skadar eller sannolikt kommer att skada en konkurrent. I artikel 3 slås fast att vid avgörandet av om viss reklam är vilseledande skall hänsyn tas till alla inslagen i reklamen avseende varornas geografiska eller kommersiella ursprung. I artikel 7 föreskrivs att medlemsstaterna har rätt att bibehålla eller anta bestämmelser som avser att tillförsäkra bland andra konsumenterna ett mera omfattande skydd.
Bedömning
30 Ett antal olika frågeställningar aktualiseras i förevarande mål. Först och främst måste det fastställas om förordning nr 2081/92 medger parallell nationell lagstiftning om enkla härkomstbeteckningar. Detta är ju den fråga som Bundesgerichtshof har ställt. Om så är fallet uppstår följdfrågan om den nationella lagstiftningen är förenlig med gemenskapsrättens övriga krav, särskilt fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor. Den frågan togs upp av motparten, den tyska, den franska och den italienska regeringen i deras skriftliga yttranden. Eftersom yttrandena emellertid huvudsakligen fokuserades på räckvidden av förordning nr 2081/92, föremålet för den enda ställda frågan, begärde domstolen att yttrandena vid sammanträdet även skulle behandla sambanden mellan det nationella skyddet för enkla härkomstbeteckningar och fördragets bestämmelser om den fria rörligheten för varor och, i det sammanhanget, frågan huruvida Bundesgerichtshofs tolkning av 127 § första stycket i Markengesetz är förenlig med gemenskapsrättens krav, särskilt avseende konsumentskyddet. Jag kommer först att behandla tolkningsfrågan, nämligen huruvida förordning nr 2081/92 medger en parallell förekomst av nationell lagstiftning om enkla härkomstbeteckningar.
Räckvidden av förordning nr 2081/92
31 Klaganden, den franska, den tyska och den italienska regeringen och kommissionen har alla instämt i Bundesgerichtshofs uppfattning, såsom den formulerats i tolkningsfrågan: förordning nr 2081/92 är enbart tillämplig på ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar enligt definitionen i förordningens artikel 2(17) - nämligen beteckningar avseende produkter där det finns ett samband mellan det geografiska ursprunget och produkternas särskilda egenskaper - och utgör inte hinder för nationell lagstiftning som skyddar andra typer av geografiska beteckningar.
32 Den tyska regeringen har tillagt att direktiv 79/112 om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel(18) och direktiv 84/450 om vilseledande reklam(19) ålägger medlemsstaterna att förbjuda alla vilseledande beteckningar, ett förbud som därmed omfattar beteckningar som är vilseledande avseende geografiskt ursprung. Det skulle strida mot dessa direktiv om förordningen fråntog medlemsstaterna deras befogenheter i fråga om härkomstbeteckningar.(20) Om förordningen vore uttömmande skulle dessutom vilseledande användning av sådana härkomstbeteckningar stå utom kontroll på såväl nationell nivå som på gemenskapsnivå.
33 Den österrikiska regeringen delar uppfattningen att förordningen inte utgör hinder för nationell lagstiftning som skyddar härkomstbeteckningar, men har kommit till den slutsatsen genom ett annat resonemang. Den har påpekat att förordningens syfte bland annat är att gynna landsbygdens ekonomi. Det skulle strida mot det syftet om enkla härkomstbeteckningar som inte åtnjuter skydd av förordningen även skulle förlora allt nationellt skydd, eftersom de berörda producenternas levnadsstandard skulle påverkas avsevärt. Den österrikiska och den tyska regeringen har båda dessutom hänvisat till artikel 22 i avtal om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights, TRIPS)(21) som ålägger parterna - inklusive gemenskapen själv och medlemsstaterna i egenskap av medlemmar i WTO - att skydda "geografiska beteckningar".
34 Motparten och den grekiska regeringen har däremot anfört att förordningen uttömmande reglerar skyddet för alla typer av geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar och således utgör hinder för nationell lagstiftning inom området (även om motparten i sina yttranden vid sammanträdet i samband med ytterligare frågor som togs upp av domstolen utgick från att hinder för den nationella lagstiftningen inte förelåg på denna grund). Motparten har tillagt att förordningen inte påverkar den nationella konkurrenslagstiftningen som syftar till att skydda konsumenter mot vilseledande förfaranden, särskilt inte regler som genomför direktiv 79/112 om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel(22) och direktiv 84/450 om vilseledande reklam.(23)
35 Enligt min uppfattning framgår det klart av såväl förordningens syfte som av dess lydelse att den inte utgör hinder för nationella system till skydd för enkla härkomstbeteckningar, det vill säga beteckningar där det inte finns något samband mellan produktens geografiska härkomst och dess kvalitet eller anseende.
36 För det första är det som jag ser det uppenbart att förordningen i sig endast omfattar de jordbruksprodukter och livsmedel vars egenskaper har ett samband med deras ursprungsort: se nionde övervägandet i ingressen(24) och definitionerna i artikel 2.2 av "ursprungsbeteckning" och "geografisk beteckning", till vilka förordningen genom artikel 1.1 uttryckligen är begränsad.(25) Det är ostridigt att enkla härkomstbeteckningar inte omfattas av denna definition.
37 Det skulle givetvis kunna hävdas att det vore märkligt om enkla härkomstbeteckningar kunde skyddas utan att några villkor ställs upp, samtidigt som strikta krav ställs på en "geografisk beteckning" i den mening som avses i förordningen. Svaret på den invändningen är att strikta krav är motiverade för att garantera gemenskapstäckande skydd enligt ett gemenskapssystem inom området för "äkta" ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar (det vill säga de som överensstämmer med definitionerna i artikel 2.2), men att detta inte borde hindra medlemsstaterna från att ombesörja ett nationellt skydd på den nivå de finner lämplig (förutsatt givetvis att skyddet är förenligt med andra bestämmelser i gemenskapsrätten och särskilt med fördragets bestämmelser om den fria rörligheten för varor).
38 Motparten har, trots att förordningen enligt artikel 2 genom registrering endast skyddar de ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar som överensstämmer med artikelns definition, gjort gällande att förordningens räckvidd, såsom den definieras i artikel 1, omfattar alla typer av geografiska benämningar och beteckningar och således utgör hinder för nationellt skydd av alla typer av sådana, inklusive härkomstbeteckningar. Detta ter sig för mig som en något långsökt tolkning, som dessutom motsägs av uttalandet i förordningens ingress att dess räckvidd begränsas till produkter där det finns ett samband mellan egenskaperna och det geografiska ursprunget.(26)
39 Som nämnts ovan har flera av parterna till stöd för sina argument hänvisat till direktiv 79/112 om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel(27) och till direktiv 84/450 om vilseledande reklam.(28) Direktivet har åberopats både av dem som har gjort gällande att förordningen inte kan vara uttömmande, eftersom den i så fall skulle förhindra medlemsstaterna från att uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet att förbjuda märkning och reklam som är vilseledande i fråga om ursprung, och av motparten som har hävdat att förordningen, även om den förhindrar nationell lagstiftning om härkomstbeteckningar, inte påverkar sådan lagstiftning som de direktiv som har till uppgift att skydda konsumenterna.
40 Enligt min uppfattning är inte direktiven till någon hjälp för att avgöra om förordningen är uttömmande eller inte. De har emellertid viss betydelse för frågan huruvida den nationella lagstiftningen är laglig oberoende av förordningens räckvidd. Jag kommer därför att behandla direktiven i det sammanhanget nedan.
41 Jag tillstår att det inte är uppenbart huruvida förordningen utgör hinder för parallella nationella system till skydd för produkter och livsmedel inom förordningens tillämpningsområde, nämligen produkter och livsmedel som beskrivs genom de geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar som definieras däri. Den frågan aktualiseras dock inte i förevarande mål, som endast berör frågan huruvida ett nationellt system till skydd för enkla härkomstbeteckningar, som tveklöst faller utanför förordningens tillämpningsområde, är lagligt.
42 Jag föreslår därför att den fråga som har ställts av Bundesgerichtshof skall besvaras så att förordningen inte utgör hinder för nationell lagstiftning som 127 § första stycket i Markengesetz, som skyddar enkla härkomstbeteckningar. Frågan huruvida sådan lagstiftning är laglig måste därför bedömas med utgångspunkt i andra gemenskapsrättsliga principer.
Tillämpligheten av artikel 30 EG-fördraget
43 Nästa fråga som bör behandlas är huruvida sådan nationell lagstiftning som 127 § första stycket i Markengesetz faller inom tillämpningsområdet för artikel 30 i EG-fördraget (nu artikel 28 EG i ändrad lydelse), som förbjuder kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan mellan medlemsstaterna.
44 Med tanke på att man söker göra tysk lagstiftning gällande mot ett tyskt företag avseende öl som bryggts i Tyskland, kan det ifrågasättas om de omständigheter som ligger till grund för målet vid den nationella domstolen faller inom tillämpningsområdet för artikel 30. Ombudet för den italienska regeringen tog faktiskt upp den frågeställningen vid förhandlingen. Motparten, och indirekt den franska och den tyska regeringen, anser dock att artikel 30 i princip är tillämplig på grund av den nationella lagstiftningens potentiella effekt på handeln inom gemenskapen.
45 En liknande fråga uppstod i målet Pistre m.fl.,(29) som berörde ett åtal mot franska medborgare i samband med franska produkter som marknadsfördes inom Frankrikes territorium. Åtalet gällde underlåtenhet att inhämta det tillstånd som enligt den nationella lagstiftningen krävdes för att använda vissa benämningar vid marknadsföring av varor. Domstolen underkände argumentet att åtalet under dessa omständigheter inte omfattades av artikel 30, och slog fast att man likväl inte kunde bortse från artikeln endast av det skälet att alla omständigheter i det konkreta mål som var anhängigt vid den nationella domstolen inskränkte sig till en enda medlemsstat, eftersom tillämpningen av en nationell bestämmelse i ett sådant fall nämligen även kunde medföra verkningar för den fria rörligheten av varor mellan medlemsstaterna.(30) Det måste dock noteras att frågeställningen i det målet aktualiserades på ett tämligen ovanligt sätt. Det gjordes gällande att den nationella lagstiftningens förenlighet med artikel 30 var relevant på grund av att om lagstiftningen hade varit olaglig endast avseende import, skulle det ha inneburit en diskriminering av nationella producenter. En sådan omvänd diskriminering skulle ha varit olaglig enligt den nationella lagstiftningen. Följaktligen kunde de nationella producenterna indirekt stödja sig på artikel 30 för att undgå att den nationella lagstiftningen tillämpades på dem.
46 I förevarande fall finns dock inte något sådant samband. Jag anser fortfarande att det för att artikel 30 skall vara tillämplig måste föreligga en faktisk eller potentiell påverkan på handeln mellan medlemsstaterna. Det kan noteras att denna uppfattning även nyligen uttrycktes av generaladvokat Saggio i målet Guimont.(31) Eftersom argumentation angående artikel 30 dock har anförts, kommer jag att behandla frågorna med utgångspunkt från antagandet att sådan påverkan kan komma att konstateras.
47 Beträffande det materiella innehållet omfattas 127 § första stycket i Markengesetz klart av tillämpningsområdet för artikel 30, som inbegriper alla handelsregler antagna av medlemsstater som, direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, kan utgöra ett hinder för handeln inom gemenskapen.(32)
48 Det återstår således att fastställa om de berörda nationella bestämmelserna kan motiveras antingen med stöd av artikel 36 i EG-fördraget (nu artikel 30 EG i ändrad lydelse) eller som ett tvingande hänsyn till allmänintresset i den mening som avses i domen i målet Cassis de Dijon.(33)
Skyddet för industriell och kommersiell äganderätt enligt artikel 36
49 Artikel 36 tillåter importrestriktioner som är motiverade på olika grunder, bland annat skyddet för industriell och kommersiell äganderätt, förutsatt att restriktionerna inte utgör ett medel för godtycklig diskriminering eller innefattar en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. Klaganden har gjort gällande att den nationella lagstiftningen omfattas av detta undantag, och har till stöd för denna inställning åberopat domen i målet Exportur(34), där domstolen föreföll godta att skyddet för enkla härkomstbeteckningar faller inom tillämpningsområdet för skyddet för "industriell och kommersiell äganderätt" i den mening som avses i artikel 36.(35)
50 Motparten har genmält att tvisten vid den nationella domstolen i förevarande mål i ett väsentligt avseende skiljer sig från den i målet Exportur. I det målet föreföll domstolen godta att härkomstbeteckningar var skyddsvärda då de "kan ... åtnjuta ett högt anseende bland konsumenterna och vara ett viktigt medel för producenterna på de platser som beteckningarna avser att dra till sig en kundkrets".(36) Skyddet för sådana härkomstbeteckningar var därför berättigat med hänvisning till risken att deras anseende annars kunde exploateras av andra. I förevarande mål förbjuder dock den nationella lagstiftningen användningen av härkomstbeteckningar oberoende av om produktens anseende är knutet till den geografiska beteckningen eller inte. Beteckningen Warsteiner har marknadsförts av motparten och dess anseende beror på den ölkvalitet som den definierar, snarare än på ölets geografiska ursprung. Motparten har därav dragit slutsatsen att han ensam är berättigad att väcka talan om åsidosättande av sin grundläggande gemenskapsrättsliga rätt till skydd av immaterialrättigheter.
51 Jag instämmer i motpartens argument. Målet Exportur grundade sig på en talan som väckts av en spansk förening för exportörer av den berörda produkten (nougat betecknad "Turrón de Alicante" samt "Turrón de Jijona"), som bildats i syfte att starta och främja export, mot två franska producenter av nougat kallad "touron Alicante", "touron type Alicante", "touron Jijona" och "touron type Jijona", där klaganden yrkade att motparten skulle förbjudas att använda de spanska namnen i fråga. Målet grundade sig på konventionen av den 27 juni 1973 mellan Republiken Frankrike och spanska staten om skydd för ursprungsbeteckningar, härkomstangivelser och namn på vissa produkter, som föreskrev att namnen Turrón de Alicante och Turrón de Jijona inom Frankrikes territorium skulle reserveras enbart för spanska produkter eller varor och där användas endast i överensstämmelse med spansk lagstiftning. Oberoende av om enkla härkomstbeteckningar, som de som avses i domen i målet Exportur rimligen kan anses jämförliga med de centrala immaterialrättigheterna som patent, varumärken och upphovsrätt, stod det dock klart att klaganden i det fallet sökte göra gällande en rättighet som åtminstone var analog med den som klaganden (eller dess medlemmar) tillerkändes genom konventionen. Domstolen ansåg också uppenbarligen att det var väsentligt att de skyddade namnen och de produkter som tillverkades av de på den orten etablerade företagen hade ett anseende som de svarande tillverkarna drog nytta av.(37) I detta mål har däremot klaganden, som inte har någon som helst rättighet att använda den ifrågasatta härkomstbeteckningen, begärt att den inte skall få användas av de företag som själva har byggt upp det anseende som namnet åtnjuter. Att anse att den lagstiftning med stöd av vilken en sådan talan har väckts omfattas av skyddet för "industriell och kommersiell äganderätt" i den mening som avses i artikel 36 förefaller mig som en ansträngd tolkning av den godtagna användningen av gemenskapsrättsliga begrepp.
52 Dessutom har domstolen i sin rättspraxis om det undantagets räckvidd konsekvent slagit fast att artikel 36 endast medger undantag från principen om fri rörlighet för varor om dessa är motiverade för att skydda de rättigheter som utgör det särskilda föremålet för en sådan äganderätt.(38) Domstolen har dragit upp riktlinjer för vad som utgör det särskilda föremålet för olika typer av immaterialrättigheter. I fråga om exempelvis patent består det i att patenthavaren, som kompensation för sin uppfinnarmöda, tillförsäkras ensamrätt att använda en uppfinning för att tillverka industriprodukter och bringa dem i omsättning, antingen direkt eller genom att upplåta licens till tredje part, liksom rätten att motsätta sig efterbildning.(39) I fråga om varumärken är det garantin att varumärkets ägare har exklusiv rätt att använda det för att föra ut varor som skyddas därav på marknaden första gången. Garantin är avsedd att skydda ägaren mot konkurrenter som vill dra nytta av varumärkets status och anseende genom att sälja produkter som illegalt är försedda med märket.(40) Syftet med sådan nationell lagstiftning som 127 § första stycket i Markengesetz är uppenbarligen inte att skydda några jämförbara rättigheter med anknytning till härkomstbeteckningar. Bundesgerichtshof har i själva verket uttryckligen framhållit att, eftersom härkomstbeteckningar inte är knutna till en särskild exklusiv innehavare, är det inte lämpligt att behandla dem som immaterialrättigheter. Enligt min uppfattning är de principer som har utvecklats av domstolen inom området för industriell och kommersiell äganderätt i den strikta bemärkelsen av överlåtbara rättigheter som patent, varumärken och upphovsrätt en till sin natur olämplig ram för bedömningen av om nationell lagstiftning om enkla härkomstbeteckningar är laglig.
53 Slutligen vill jag påpeka att omständigheterna i målet Exportur hade sitt ursprung i ett helt annat historiskt och lagstiftningsmässigt sammanhang än omständigheterna i detta mål. I målet Exportur tog domstolen ställning till en konvention med en mycket vidare målsättning än den nationella lagstiftning som är ifrågasatt i detta mål. Konventionen syftade till att skydda ursprungsbeteckningar, härkomstbeteckningar och namn på vissa produkter, varav inga vid tiden för de omständigheter som gav upphov till tvisten vid den nationella domstolen var skyddade på gemenskapsnivå.(41) Jag är inte övertygad om att domstolens allmänna uttalande att syftet med konventionen "kan anses omfattat av skyddssfären för industriell och kommersiell äganderätt i den mening som avses i artikel 36" skall gälla det mycket snävare området för enkla härkomstbeteckningar, och ännu mindre nu när ursprungsbeteckningar omfattas av förordningen och därigenom skyddas på gemenskapsnivå.
54 Jag drar därför slutsatsen att sådan nationell lagstiftning som 127 § första stycket i Markengesetz inte omfattas av undantaget för åtgärder till skydd för industriell och kommersiell äganderätt i den mening som avses i artikel 36 i fördraget.
Rättfärdigande på grund av tvingande hänsyn
55 Även om domstolen föreföll godta att behovet av att skydda producenter mot illojal konkurrens och konsumenter mot vilseledande i fråga om produkternas ursprung kunde utgöra en grund för rättfärdigande med hänvisning till allmän ordning enligt artikel 36,(42) har senare rättspraxis klargjort att eftersom artikel 36 utgör ett undantag från den grundläggande fördragsregel som slås fast i artikel 30, måste den tolkas strikt och kan inte utvidgas till ändamål - såsom skyddet mot illojal konkurrens och konsumentskyddet - som inte uttryckligen nämns i artikeln.(43) Rättfärdigande av den nationella lagstiftningen i fråga med hänvisning till konsumentskyddet måste således sökas på annat håll.
56 Eftersom den nationella lagstiftningen är formulerad så att den utan skillnad gäller för inhemska och importerade varor, kan den begränsning av den fria rörligheten för varor inom gemenskapen som den innebär i princip motiveras av den formulering som först yttrades av domstolen i domen i målet Cassis de Dijon,(44) nämligen för att tillgodose tvingande hänsyn(45) som omfattade skyddet mot illojal konkurrens(46) och konsumentskyddet, förutsatt att lagstiftningen är förenlig med proportionalitetsprincipen.
57 Bundesgerichtshof har i sin begäran om förhandsavgörande understrukit sin uppfattning att 127 § första stycket i Markengesetz är en konkurrensrättslig bestämmelse. Den tyska regeringen har betonat att nämnda bestämmelse bygger på konsumentskyddet. Den aspekten av lagstiftningen framgår klart inte bara av dess lydelse utan även av det faktum att konsumentorganisationer, enligt 128 § första stycket i Markengesetz jämförd med 13 § andra stycket i UWG, har rätt att väcka talan om överträdelser av 127 § första stycket, och att 3 § i UWG, som 127 § första stycket i Markengesetz förefaller vara avsedd att komplettera inom området för härkomstbeteckningar, ofta har prövats av domstolen som en bestämmelse avsedd att skydda konsumenterna.(47)
58 Under alla omständigheter framgår det tydligt av domen i målet Cassis de Dijon att de två begreppen konsumentskydd och illojal konkurrens är intimt förknippade med varandra. Domstolen slog där fast att ett obligatoriskt fastställande av en lägsta alkoholhalt på detta område inte kunde anses som en väsentlig garanti för god handelssed(48) eftersom det endast var fråga om att tillförsäkra konsumenten lämplig information på produktens förpackning.(49) De två grunderna för att rättfärdiga ett undantag kommer beroende på sin natur ofta att föreligga samtidigt.(50) Förordning nr 2081/92 baseras i själva verket på målsättningen att skydda konsumenter och producenter.(51)
59 Det framgår tydligt av domstolens rättspraxis att risken för att konsumenter skall vilseledas endast kan begränsa kravet på fri rörlighet för varor och således rättfärdiga handelshinder om denna risk är tillräckligt allvarlig,(52) och att domstolen vid bedömningen av risknivån har beaktat de förväntningar som en normalt informerad samt skäligen uppmärksam och upplyst genomsnittskonsument kan tänkas ha.(53)
60 Om således den på detta sätt definierade genomsnittskonsumenten beträffande en viss produkt som marknadsförs med en enkel härkomstbeteckning inte gör någon koppling mellan de egenskaper hos produkten som motiverar hans köp och härkomstbeteckningen, påverkar inte beteckningen hans beslut, han kan inte rimligen anses ha blivit vilseledd, och ett förbud mot att marknadsföra produkten med beteckningen, av det föregivna skälet att skydda konsumenterna, skulle vara uppenbart oproportionerligt och olämpligt för att uppnå det syftet.
61 Det framgår av de siffror som har angivits i begäran om förhandsavgörande (hämtade ur den konsumentundersökning på vilken Oberlandesgericht Karlsruhe baserade sin dom) att även om närmare 81 procent av dem som ofta drack öl kände till orten Warstein, tillmätte endast 8 procent av de tillfrågade konsumenterna som drack öl, inbegripet de som bara vid vissa tillfällen eller sällan drack öl, denna ort betydelse.
62 Bundesgerichtshof har i begäran om förhandsavgörande förklarat att det inte är en förutsättning för att en härkomstbeteckning skall skyddas enligt 127 § första stycket i Markengesetz att härkomstbeteckningen är känd för konsumenterna som en sådan, utan endast att den omnämnda orten inte klart kan uteslutas som produktionsort. Mot bakgrund av den tolkningen är det ovidkommande om det faktum att det finns en ort som heter Warstein har betydelse för genomsnittskonsumentens beslut att köpa Warsteiner öl. Frågan om det finns en verklig risk för att konsumenten skall vilseledas beträffande produktens geografiska ursprung beaktas inte.
63 Om emellertid inte genomsnittskonsumenten vilseleds är det svårt att se vilket allmänintresse som tillgodoses genom att användningen av härkomstbeteckningar begränsas. En sådan begränsning kan inte förenas med den standard för genomsnittskonsumenten, vilken jag beskrivit ovan, som domstolen har utvecklat som måttstock vid bedömningen av om hinder för den fria rörligheten för varor är lagliga i detta sammanhang. Med andra ord är det uppenbart oproportionerligt att under sådana omständigheter förbjuda marknadsföringen av en produkt med en härkomstbeteckning. Jag finner därför att 127 § första stycket i Markengesetz, såsom den tolkats av Bundesgerichtshof, av ovanstående skäl utgör en oberättigad begränsning av den fria rörlighet för varor som garanteras genom artikel 30, eftersom den skulle få till effekt att skydda enkla härkomstbeteckningar, och därmed potentiellt begränsa handeln inom gemenskapen, även om det inte föreligger någon faktisk risk för att konsumenterna vilseleds. Om den nationella domstolen skulle anse att 127 § första stycket i Markengesetz innefattade ett krav på en tillräckligt allvarlig risk för att genomsnittskonsumenten, såsom denne definieras av domstolen, skulle vilseledas avseende det geografiska ursprunget, vore den dock förenlig med artikel 30, eftersom den då skulle vara motiverad av hänsyn till konsumentskyddet.
64 Den metoden garanterar dessutom att den nationella lagstiftningens laglighet bedöms med utgångspunkt från samma kriterier som kommer att avgöra dess förenlighet med direktiv 79/112 om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel,(54) eftersom samma måttstock på genomsnittskonsumenten, såsom denne definierats av domstolen, kommer att tillämpas i fråga om det direktivet. Det framgår av domstolens rättspraxis(55) att den standarden är tillämplig för att fastställa i vilken omfattning en beskrivning, ett varumärke(56) eller en reklamtext är vilseledande enligt fördraget eller gemenskapslagstiftningen.
65 Situationen är dock i viss mån en annan i fråga om direktiv 84/450 om vilseledande reklam,(57) som är utformad som ett minimistandarddirektiv och inte hindrar medlemsstaterna från att bibehålla eller anta bestämmelser som avser att tillförsäkra konsumenterna, näringsidkarna och den stora allmänheten ett mera omfattande skydd.(58) Direktivet i sig skulle därför inte utgöra hinder för en nationell lagstiftning som 127 § första stycket i Markengesetz, såsom den tolkats av Bundesgerichtshof. En sådan lagstiftning måste dock, som nämnts ovan, vara förenlig med de principer som med utgångspunkt i artikel 30 har formulerats av domstolen.(59) Resultatet skulle följaktligen bli detsamma.
Förslag till avgörande
66 Jag anser därför att den fråga som har ställts av Bundesgerichtshof skall besvaras på följande sätt:
1) Rådets förordning nr 2081/92 av den 14 juli 1992 om skydd för geografiska och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel utgör inget hinder för tillämpning av nationell lagstiftning som förbjuder bruk, som medför risk för vilseledande, av en geografisk härkomstbeteckning när det inte finns något samband mellan produktens egenskaper och dess geografiska härkomst.
2) Om denna nationella lagstiftning faktiskt eller potentiellt påverkar handeln mellan medlemsstaterna och den av den nationella domstolen tolkas som ett förbud mot användning av enkla härkomstbeteckningar även i fall då dessa inte riskerar att vilseleda en normalt informerad samt skäligen uppmärksam och upplyst genomsnittskonsument, står nämnda lagstiftning i strid med artikel 30 i EG-fördraget (nu artikel 28 EG i ändrad lydelse).
(1) - EGT L 208, s. 1, svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 153, ändrad genom rådets förordning (EG) nr 535/97 av den 17 mars 1998, EGT L 83, s. 3.
(2) - "Indication de provenance géographique" och "geographische Herkunftsangabe".
(3) - "Indication géographique" och "geographische Angabe".
(4) - "Appelation d'origine" och "Ursprungsbezeichnung".
(5) - Se avseende den fullständiga definitionen punkt 25 nedan.
(6) - Den relevanta nationella lagstiftningen återges nedan i punkterna 11 och 15.
(7) - Se punkt 11 nedan.
(8) - Motparten har nämnt pennorna Mont Blanc och rakbladen Havana som exempel ur nationell rättspraxis på beteckningar där orten på detta sätt klart kan uteslutas.
(9) - Detta anges på båda etiketterna på ölet Fresh, men inte på någon av etiketterna på ölet Light.
(10) - Rådets direktiv av den 18 december 1978 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel, EGT, L 33, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 130.
(11) - Rådets direktiv av den 10 september 1984 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om vilseledande reklam, EGT, L 250, s. 17, svensk specialutgåva, område 15, volym 4, s. 211, ändrat genom Europaparlamentets och rådets direktiv 97/55/EG av den 6 oktober 1997 om ändring av direktiv 84/450/EEG om vilseledande reklam så att detta omfattar jämförande reklam (EGT L 290, s. 18).
(12) - Tredje och femte övervägandena i ingressen och artikel 1.1.
(13) - Se sjätte och tolfte övervägandena i ingressen.
(14) - Artikel 1.3 a.
(15) - Artikel 2.1 a i.
(16) - Dom av den 16 januari 1992 i mål C-373/90, X (REG 1992, s. I-131), punkt 9.
(17) - Se punkt 25 ovan.
(18) - Ovan fotnot 10.
(19) - Ovan fotnot 11.
(20) - Klaganden har framfört samma argument enbart avseende direktiv 84/450.
(21) - EGT L 336, 1994, s. 214; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 216.
(22) - Ovan fotnot 10.
(23) - Ovan fotnot 11.
(24) - Ovan punkt 22.
(25) - Ovan punkt 25.
(26) - Nionde övervägandet, ovan punkt 22.
(27) - Ovan fotnot 10.
(28) - Ovan fotnot 11.
(29) - Dom av den 7 maj 1997 i de förenade målen C-321/94-C-324/94 (REG 1997, s. I-2343), punkt 35.
(30) - Punkterna 44 och 45 i domen.
(31) - Förslag till avgörande föredraget den 9 mars 2000 i mål C-448/98, punkterna 5-8.
(32) - Dom av den 11 juli 1974 i mål 8/74, Dassonville (REG 1974, s. 837).
(33) - Dom av den 20 februari 1979 i mål 120/78, Rewe-Zentral (REG 1979, s. 649; svensk specialutgåva, volym 4, s. 377).
(34) - Dom av den 10 november 1992 i mål C-3/91 (REG 1992, s. I-5529; svensk specialutgåva, volym 13, s. 159).
(35) - Se punkt 37 i domen.
(36) - Punkt 28.
(37) - Se punkterna 28 och 37 i domen.
(38) - Dom av den 8 juni 1971 i mål 78/70, Deutsche Grammophon (REG 1971, s. 487; svensk specialutgåva, volym 1, s. 575), punkt 11 och senare ofta bekräftad.
(39) - Dom av den 31 oktober 1974 i mål 15/74, Sterling Drug (REG 1974, s. 1147; svensk specialutgåva, volym 2, s. 367), punkt 9.
(40) - Dom av den 31 oktober 1974 i mål 16/74, Winthrop (REG 1974, s. 1183), punkt 8.
(41) - Även om domen avkunnades några månader efter det att förordningen hade trätt i kraft, ägde händelserna rum före denna tidpunkt.
(42) - Dom av den 20 februari 1975 i mål 12/74, kommissionen mot Tyskland (REG 1975, s. 181; svensk specialutgåva, volym 2, s. 441), särskilt generaladvokaten Warners förslag till avgörande, s. 208.
(43) - Se exempelvis dom av den 17 juni 1981 i mål 113/80, kommissionen mot Irland (REG 1981, s. 1625; svensk specialutgåva, volym 6, s. 145), punkterna 7 och 8, och av den 6 november 1984 i mål 177/83, Kohl (REG 1984, s. 3651), punkt 14.
(44) - Ovan fotnot 33.
(45) - "Exigences impératives": ursprungligen översatt till "mandatory requirements", men nu vanligen återgivet som "imperative" eller "overriding requirements".
(46) - "La loyauté des transactions commerciales", ursprungligen i domen i målet Cassis de Dijon översatt till "the fairness of commercial transactions".
(47) - Se exempelvis dom av den 2 februari 1994 i mål C-315/92, Verband Sozialer Wettbewerb, nedan kallad Clinique (REG 1994, s. I-317), och av den 6 juli 1995 i mål C-470/93, Mars (REG 1995, s. I-1923) och, nu senast, av den 13 januari 2000 i mål C-220/98, Estée Lauder (REG 2000, s. I-177).
(48) - Ovan fotnot 46.
(49) - Punkt 13.
(50) - För en analys av de mer allmänna sambanden mellan konkurrensrätten och fördelar för konsumenterna, se punkterna 58-61 i mitt förslag till avgörande i mål C-7/97, Bronner (REG 1998, s. I-7791).
(51) - Se särskilt andra, tredje och fjärde övervägandena i ingressen.
(52) - Dom av den 26 november 1996 i mål C-313/94, Graffione (REG 1996, s. I-6039), punkt 24, och de domar som nämns där.
(53) - Dom av den 16 juli 1998 i mål C-210/96, Gut Springenheide och Tusky (REG 1998, s. I-4657), punkterna 30-32, och de domar som nämns där, och, nu senast, dom av den 4 april 2000 i mål C-465/98, Darbo, punkt 20. För en användbar redogörelse för begreppet genomsnittskonsument inom gemenskapsrätten, se punkterna 23-29 i förslag till avgörande av generaladvokaten Fennelly, föredraget den 16 september 1999 i målet Estée Lauder (ovan fotnot 47).
(54) - Ovan fotnot 10.
(55) - Se domarna i de i fotnot 53 ovan nämnda målen.
(56) - Det test med utgångspunkt från genomsnittskonsumenten som formulerades av domstolen i domen i målet Gut Springenheide och Tusky godkändes uttryckligen avseende varumärken i domen av den 22 juni 1999 i mål C-342/97, Lloyd Schuhfabrik Meyer (REG 1999, s. I-3819), punkt 26.
(57) - Ovan fotnot 11.
(58) - Artikel 7.
(59) - Se dom av den 13 december 1990 i mål C-238/89, Pall (REG 1990, s. I-4827), punkt 22.