62002CC0464_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. I förevarande mål har kommissionen väckt talan med stöd av artikel 226 EG mot Danmark, angående lagstiftning och praxis rörande i den medlemsstaten bosatta personers användning av fordon som registrerats i en annan medlemsstat.
2. Den situationen uppkommer vanligen när en person med hemvist i Danmark är anställd av ett företag som har sitt hemvist i en annan medlemsstat och den arbetsgivaren tillhandahåller en bil, att brukas antingen helt i tjänsten eller såväl privat som i tjänsten, som är registrerad i arbetsgivarens namn i den medlemsstat där denne har sitt hemvist.
Förfarandets bakgrund
3. Danmark ålägger en registreringsskatt vid köp av nya fordon. Skatten beräknas på fordonets värde, och uppgår till 105 procent av fordonets inköpspris (inklusive mervärdesskatt och andra skatter om totalt 34 procent) upp till en tröskel som fastställs varje år, och till 180 procent på resterande belopp.(2) Även om det i vissa andra medlemsstater uttas liknande skatter – om än på en väsentligt lägre nivå – har varken Sverige eller Tyskland, vilka är de två medlemsstater som har direkta vägförbindelser med Danmark någon sådan skatt.
4. Enligt den lagstiftning som gällde i Danmark fram till den 1 juli 1999(3) och som fortfarande tillämpas i vissa fall (nedan kallad den ursprungliga lagstiftningen) får en person med hemvist i Danmark inte använda ett fordon som är registrerat i en annan medlemsstat utan att ha tillstånd till detta. Sådana tillstånd ges endast när bilen huvudsakligen används utanför Danmarks gränser och det föreligger synnerliga skäl att inte kräva att bilen skall registreras i Danmark. Det är ostridigt att tillstånd huvudsakligen ges för direkta resor under helger och ferier mellan den tyska eller svenska gränsen och förarens hemvist, medan annan privat användning av fordonet inte är tillåten. Överträdelser bestraffas med böter. Om en person med hemvist i Danmark önskar använda en tjänstebil som tillhandahålls av en arbetsgivare som har sitt hemvist i en annan medlemsstat i en situation när användningen inte uppfyller villkoren för tillstånd är dennes enda möjlighet enligt den ursprungliga lagstiftningen att registrera bilen på nytt i Danmark och betala hela registreringsskatten.
5. Den ursprungliga lagstiftningen ändrades år 1999(4) så att en person med hemvist i Danmark tilläts att i Danmark använda ett fordon som är registrerat i en annan medlemsstat i arbetsgivarens namn, under förutsättning att arbetstagaren erhåller ett tillstånd och att hans ”huvudsakliga sysselsättning” är hos den arbetsgivaren. Detta villkor är uppfyllt antingen när arbetstagaren arbetar heltid för denne arbetsgivare eller får minst halva sin inkomst från denne. Enligt Danmark har kriteriet ”huvudsaklig sysselsättning” valts för att så långt som möjligt minska risken för missbruk av bestämmelserna.
6. Tillståndet, som måste medföras i fordonet och på begäran uppvisas för polisen, ges mot betalning av en skatt som motsvarar en del av den danska registreringsskatten. Den beräknas på ettdera av två sätt.
7. När fordonet endast används i tjänsten uppgår skatten till antingen 60 DKK (cirka 8 EUR) för bilar och motorcyklar, eller 30 DKK (cirka 4 EUR) för lastbilar, för varje dag som fordonet används i Danmark.
8. När och så länge som fordonet används såväl i tjänsten som privat utgår skatten med hela det belopp som skulle ha utgått vid återregistrering i Danmark, att betalas med 3 procent för varje kvartal, jämte en tilläggsskatt med 1,5 procent av den totala överskjutande summan. Dessutom måste en deposition motsvarande en kvartalsbetalning av skatten jämte tilläggsskatten erläggas. I ett cirkulär(5) har det angivits att dagpendling från arbetstagarens hemvist i Danmark till arbetsplatsen i en annan medlemsstat skall anses utgöra privat bruk. Den dagliga skatten tillämpas således inte när detta är den avsedda användningen.
9. I båda fallen skall skatten erläggas av arbetsgivaren.
10. Förfarandet för att erhålla tillstånd enligt den ändrade lagstiftningen är följande. Ansökan skall göras skriftligen till den lokala tull- och skattemyndigheten, med angivande av huruvida den avser daglig skatt eller kvartalsskatt. Till ansökan skall ett intyg från arbetsgivaren bifogas, av vilket detaljerade uppgifter om anställningsvillkoren och framför allt att anställningen är arbetstagarens ”huvudsakliga sysselsättning” skall framgå.
11. När kvartalsskatt – som fastställs utifrån fordonets värde – skall utgå gör tullmyndigheten en provisorisk värdering, där det normalt inte krävs att fordonet uppvisas. Tillståndet lämnas kort därefter. Senare görs en definitiv värdering av fordonsvärderingsmyndigheten, som är fristående från tullmyndigheten.
12. När ansökan är fullständig utfärdas tillståndet med automatik. Märken med bilens registreringsnummer att fästa på fordonets vindruta tillhandahålls. När daglig skatt skall utgå måste arbetsgivaren eller arbetstagaren skriva datum för användning på märket för att fordonet lagligen skall få framföras i Danmark den dagen. När kvartalsskatt skall utgå tillhandahålls ett märke för varje period som tillståndet gäller (upp till maximalt två år).
13. Om en person med hemvist i Danmark kör ett fordon som är registrerat utomlands utan att kunna uppvisa tillstånd och märke kan han åläggas ett bötesstraff, och dessutom kan fordonet tas i beslag.
14. Den ursprungliga lagstiftningen gäller när villkoret om ”huvudsaklig anställning” enligt den ändrade lagstiftningen inte är uppfyllt.
15. Kommissionen har yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Danmark har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 10 EG jämförd med artikel 39 EG, genom att i sin lagstiftning och förvaltningspraxis 1) inte tillåta att arbetstagare, som arbetar i en medlemsstat som gränsar till Danmark och som har sitt hemvist i Danmark, för yrkesmässigt och privat bruk använder en tjänstebil som är registrerad i ett grannland där arbetsgivarens företag har sitt hemvist, och 2) endast tillåta att arbetstagare, som arbetar i en annan medlemsstat i Europeiska unionen och som har sitt hemvist i Danmark, för yrkesmässigt eller privat bruk använder ett motorfordon, särskilt tjänstebil, som är registrerat i en annan medlemsstat där arbetsgivarens företag har sitt hemvist på villkor att a) anställningen i det utländska företaget utgör den berörda personens huvudsakliga sysselsättning och att b) en avgift erläggs för detta.
16. Jag utgår ifrån att den första delen av yrkandet rör den ursprungliga lagstiftningen, medan den andra delen rör den ändrade lagstiftningen.
Tillämpningsområdet för artikel 39 EG
17. Kommissionen har främst gjort gällande att varken den ursprungliga eller den ändrade lagstiftningen är förenlig med den fria rörligheten för arbetstagare enligt artikel 39 EG, eftersom de båda begränsar arbetstagares rätt att ta anställning i en annan medlemsstat, och friheten för arbetsgivare i andra medlemsstater att anställa arbetstagare med hemvist i Danmark.
18. Danmark har, med stöd av Finland, som intervenerat i förfarandet, gjort gällande att lagstiftningen – såväl den ursprungliga som den ändrade – inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 39 EG, eftersom den inte påverkar tillträdet till arbetsmarknaden. Danmark har i synnerhet anfört att lagstiftningen varken hindrar en persons med hemvist i Danmark tillträde till arbetsmarknaden i andra medlemsstater eller företag med hemvist i andra medlemsstater från att anställa personer med hemvist i Danmark. I lagstiftningen har endast regler för personers med hemvist i Danmark användning av tjänstebilar som är registrerade i andra medlemsstater fastställts.
19. Efter att kommissionen och Danmark hade ingivit sina yrkanden i förevarande mål meddelade domstolen dom i målet Van Lent.(6) I det målet, som rörde en persons med hemvist i Belgien användning av en bil som tillhandahållits av dennes luxemburgske arbetsgivare, fastslog domstolen att artikel 39 EG utgör hinder mot nationella bestämmelser, enligt vilka en i medlemsstaten bosatt arbetstagare saknar rätt att i medlemsstaten använda ett fordon som är registrerat i en angränsande medlemsstat, som tillhör ett leasingföretag med hemvist i sistnämnda medlemsstat och som har ställts till arbetstagarens förfogande av arbetsgivaren, vilken tillika har sitt hemvist i den angränsande medlemsstaten.
20. Vid förhandlingen i förevarande mål anförde Danmark att domen i det ovannämnda målet Van Lent rörde en annan situation, eftersom den ifrågavarande bilens användare inte enligt de belgiska bestämmelser som då gällde alls kunde registrera bilen i Belgien i eget namn. Ansökan om registrering kunde endast göras av ägaren, och denne skulle vara registrerad för mervärdesskatt i Belgien eller ha ett registrerat kontor där. Enligt den ändrade danska lagstiftningen får däremot brukaren av en tjänstebil registrera en bil som ägs av dennes arbetsgivare.
21. Enligt min mening är denna skillnad inte relevant. Visserligen anförde domstolen i domen i det ovannämnda målet Van Lent att belgisk lagstiftning hindrade arbetstagaren från att registrera fordonet i Belgien genom att kräva att registreringen görs av fordonets ägare, och att ägaren, ett leasingföretag, saknade möjlighet att registrera fordonet med anledning av att företaget inte har hemvist i Belgien och saknar ett belgiskt momsregistreringsnummer.(7) Domstolen fortsatte emellertid med att anföra att ”[s]ådana bestämmelser kan också leda till att en arbetsgivare med säte i en medlemsstat avstår från att anställa en arbetstagare som är bosatt i en annan medlemsstat eftersom detta skulle medföra högre kostnader och administrativa svårigheter”.(8)
22. Den bedömningen gör sig även gällande i förevarande mål, där en arbetsgivare med hemvist i en annan medlemsstat kan förse en anställd med hemvist i Danmark med tjänstebil – även uteslutande för att användas i tjänsten – bara om arbetsgivaren är beredd att antingen a) registrera bilen på nytt i Danmark och betala den avskräckande registreringsskatten eller b) iaktta förfarandet för att erhålla tillstånd och betala antingen den dagliga skatten eller ett belopp som potentiellt motsvarar hela registreringsskatten i kvartalslånga perioder, jämte tillägg motsvarande ränta och deposition.
23. Såsom kommissionen har anfört påverkar bestämmelser som hindrar eller försvårar en arbetstagares yrkesutövning, i förevarande fall genom föreskrifter som innebär en administrativ och ekonomisk börda för dennes potentiella arbetsgivare, tillträde till arbetsmarknaden. Mer allmänt har domstolen slagit fast att fördragsbestämmelser om fri rörlighet för personer har till syfte att underlätta för medborgarna inom gemenskapen att utöva all slags yrkesverksamhet där, och de utgör hinder för åtgärder som kan missgynna dessa medborgare när de önskar utöva ekonomisk verksamhet i en annan medlemsstat.(9)
24. Även om Danmark godtagit att dess lagstiftning, sedd för sig, synes kunna avskräcka en arbetsgivare i en annan medlemsstat från att anställa en arbetstagare med hemvist i Danmark, har Danmark gjort gällande att lagstiftningen skall ses i sitt sammanhang, och att när man även beaktar löner och andra förmåner har den inte någon sådan verkan.
25. Jag anser det inte vara nödvändigt att pröva denna fråga särskilt. Såsom domstolen framhöll i domen i målet Clean Car Autoservice,(10) måste arbetstagarnas rättighet att utan diskriminering anta anställning och vara sysselsatta åtföljas av arbetsgivarnas rättighet att anställa dem med beaktande av bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare, och dessa bestämmelser skulle med lätthet kunna kringgås om det skulle räcka att medlemsstaterna, för att kringgå de förbud som bestämmelserna omfattar, tvingar arbetsgivarna att vid anställning av en arbetstagare tillämpa villkor som denne har att uppfylla och som, om de skulle tillämpas direkt med avseende på denne, utgör hinder mot den fria rörligheten som denne kan åberopa enligt artikel 39 EG.
26. Dessa principer gör sig på samma sätt gällande i förevarande mål, där en medlemsstat i sin lagstiftning föreskriver villkor, för en del av den ersättning eller de förmåner som arbetstagaren erhåller, som sannolikt avskräcker arbetsgivare i en annan medlemsstat från att anställa arbetstagare med hemvist i den förstnämnda medlemsstaten, snarare än att den föreskriver diskriminerande villkor som skall uppfyllas. Det kan tilläggas att tillstånd och betalning av den dagliga skatten krävs även när tjänstebilen endast är avsedd att användas i tjänsten. Även i sådana fall – där tillhandahållandet av bilen inte kan anses utgöra en löneförmån – förefaller det, såsom kommissionen anfört, nästan säkert att en arbetsgivare i Tyskland (eller Sverige) hellre anställer arbetstagare med hemvist inom det egna territoriet för att utföra arbetsuppgifter som medför tjänsteresor till eller genom Danmark.
27. Jag anser således att den i förevarande mål ifrågavarande lagstiftningen omfattas av tillämpningsområdet för artikel 39 EG liksom även att den i princip är oförenlig med den bestämmelsen.
28. Eftersom lagstiftningen strider mot artikel 39 EG till följd av dess begränsande verkan anser jag det inte vara nödvändigt att pröva vad Danmark alternativt anfört om att lagstiftningen inte är diskriminerande. Oavsett hur det är med den saken står det klart att artikel 39 EG inte bara förbjuder all diskriminering på grund av nationalitet mellan medlemsstaternas arbetstagare när det gäller anställning, löner och andra arbets- och anställningsvillkor utan även nationella bestämmelser som, även om de tillämpas utan hänsyn till arbetstagarnas nationalitet, utgör ett hinder mot deras fria rörlighet.(11) Även om Danmark har rätt i sitt påstående att lagstiftningen inte är diskriminerande strider den således ändå mot artikel 39 EG.
29. Eftersom jag utgår från att kommissionens talan har stöd i artikel 39 EG kommer jag inte att behandla kommissionens påstående att den danska lagstiftningen strider mot artikel 10 EG särskilt.
Möjlig motivering
30. Danmark har vidare alternativt gjort gällande att den ifrågavarande lagstiftningen är motiverad.
31. Visserligen kan nationella åtgärder som annars skulle anses strida mot artikel 39 EG vara tillåtna om den har ett legitimt syfte som är förenligt med fördraget och om detta syfte skulle vara berättigat på grund av tvingande skäl med hänsyn till allmänintresset, under förutsättning att den är lämplig för att säkerställa uppnåendet av detta syfte och att den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det.(12) Danmark har gjort gällande att lagstiftningen har ett legitimt syfte och att den inte är oproportionerlig.
32. Danmark har för det första, med hänvisning till domstolens rättspraxis, anfört att den danska bilregistreringsskatten är förenlig med gemenskapsrätten,(13) att registrering är nödvändigt förbunden med utövandet av dess beskattningsrätt, och att när ett fordon som leasats från ett företag med hemvist i en medlemsstat faktiskt används i en annan medlemsstat får den senare föreskriva ett krav på att fordonet skall registreras på dess territorium.(14) Av detta följer, enligt Danmark, att det också är tillåtet för medlemsstaterna att säkerställa att deras lagstiftning på detta område tillämpas på ett korrekt sätt, och i synnerhet att skatten betalas.
33. Den omständigheten att domstolen i domarna i de ovannämnda målen kommissionen mot Danmark och De Danske Bilimportører fastslog att den danska bilregistreringsskatten inte strider mot artiklarna 28 EG eller 90 EG innebär emellertid inte med nödvändighet att den inte begränsar arbetstagares fria rörlighet i strid med artikel 39 EG eller att sådana begränsningar med nödvändighet är motiverade och proportionerliga. Det skall även anmärkas att förevarande mål inte rör skattens normala tillämpning, utan dess tillämpning på bilar som registrerats i en annan medlemsstat av en ägare med hemvist i den medlemsstaten. Medlemsstater måste vidare utöva sin beskattningsrätt inom det icke-harmoniserade området för fordonsskatt i enlighet med gemenskapsrätten. Domstolen slog i domen i det ovannämnda målet Cura Anlagen, som åberopats av Danmark, faktiskt utt ryckligen fast just detta.(15) Det är således inte tillräckligt att Danmark hänvisar till sin rätt att utta registreringsskatt, utan det måste också visas att Danmark har utövat denna rätt på ett korrekt sätt.
34. Detsamma gäller vad Finland anfört om att fordonsskatt är en fråga som är förbehållen medlemsstaternas behörighet.
35. Danmark har för det andra gjort gällande att varje begränsande verkan som denna lagstiftning har grundas på behovet av att säkerställa att personer med hemvist i Danmark inte kringgår kravet på registreringsskatt. Utan dessa bestämmelser skulle personer med hemvist i Danmark kunna undvika skatt genom att öppna företag eller filialer i en annan medlemsstat, genom vilka de skulle kunna förvärva bilar för användning i Danmark, medan de är registrerade i den andra staten.
36. Visserligen har medlemsstaterna rätt att neka personer som gjort sig skyldiga till missbruk eller bedrägeri de fördelar som den fria rörligheten medför. Så får emellertid endast ske efter en prövning i det enskilda fallet, där sådant beteende har bevisats. Enbart risken för missbruk eller bedrägeri kan inte motivera en allmän begränsning som förhindrar ett genuint utövande av rättigheter enligt gemenskapsrätten.(16) Sådana begränsningar är i sig oproportionerliga, eftersom de omöjliggör ett legitimt utövande av rättigheter enligt gemenskapsrätten.
37. Danmark har för det tredje anfört att lagstiftningen medför ett skydd mot att skatteintäkter, som uppgår till 15 miljarder DKK (1997 års uppgifter), förloras. Enligt fast rättspraxis kan förlorade skatteintäkter dock aldrig motivera begränsningar i utövandet av en grundläggande frihet.(17)
38. Danmark har för det fjärde gjort gällande att villkoret om ”huvudsaklig sysselsättning”, som måste vara uppfyllt för att den ändrade lagstiftningen skall vara tillämplig, är proportionerligt. Avsikten med det villkoret är att säkerställa att en arbetstagare som har tillgång till tjänstebil faktiskt är anställd av arbetsgivaren, då ett rent formellt anställningsförhållande inte är tillräckligt. Villkoret är objektivt och lätt att kontrollera. Danmark har tillagt att om den ändrade lagstiftningen skulle tillämpas på alla personer med hemvist i Danmark som är anställda i en annan medlemsstat, oavsett anställningens omfattning, skulle det vara avsevärt svårare att skydda sig mot missbruk. Om så vore fallet skulle polisen vara tvungen att kontrollera varje utlandsregistrerad bil i Danmark som förs av en person med hemvist där i syfte att kontrollera huruvida dess förare hade en verklig anställning, oavsett omfattning, i en annan medlemsstat. Detta skulle vara olämpligt.
39. Jag är inte övertygad av detta argument. Det förefaller vara genomförbart och mindre restriktivt att ha ett system för tillstånd som gör det möjligt att pröva huruvida det verkligen föreligger något anställningsförhållande, och att inte ta ut någon skatt där så är fallet.
40. När arbetstagarens ”huvudsakliga sysselsättning” inte är hos den arbetsgivare som tillhandahållit tjänstebilen måste dessutom bilen för att få användas för något som helst privat ändamål, inklusive dagpendling, vara registrerad i Danmark. Jag kan inte se några skäl för detta. Enligt fast rättspraxis skyddar artikel 39 EG även deltidsarbetande och arbetstagare med låga inkomster.(18) I den utsträckning som den ifrågavarande lagstiftningen begränsar den fria rörligheten för sådana arbetstagare strider den mot fördraget, även om inte den anställning i vilken tjänstebilen tillhandahållits är deras ”huvudsakliga sysselsättning” såsom denna definieras i nationell lagstiftning.
41. Även i de fall där den ändrade lagstiftningen är tillämplig krävs det att tillstånd erhålls innan en tjänstebil som är registrerad i en annan medlemsstat får användas i Danmark av någon med hemvist i det landet, oavsett hur kortvarig denna användning är och om bilen vederbörligen återlämnas till arbetsgivaren. Även dagpendling mellan arbetstagarens bostad och arbetet anses tydligen som privat användning, och således utgår kvartalsskatt även när detta är det enda sätt på vilket tjänstebilen används. Återigen förefaller detta gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de ändamål som åberopats av Danmark. Samma slutsats gör sig gällande beträffande den omständigheten att lagstiftningen inte innehåller några föreskrifter som gör det möjligt att beakta förhållandet mellan privat användning och användning i tjänsten.
42. Danmark har slutligen anfört att domstolen i domen i det ovannämnda målet Cura Anlagen(19) fastslagit att en konsumtionsskatt som stod i proportion till hur länge fordonet varit registrerat i den stat där det använts kan anses vara proportionerlig. Att den fastslog att den där ifrågavarande konsumtionsskatten var otillåten förefaller främst ha berott på att skatten inte var proportionerlig till hur länge den registreringen varat. Danmark har av detta dragit slutsatsen att dess lagstiftning om registreringsskatt som tillämpas på bilar som är registrerade i en annan medlemsstat inte är oförenlig med fördragets bestämmelser om fri rörlighet.
43. Jag anser emellertid inte att domstolens uttalande om tillåtligheten av den konsumtionsskatt som var i fråga i domen i det ovannämnda målet Cura Anlagen, vars betalning var en förutsättning för registrering, är relevant i förevarande mål. En konsumtionsskatt är av annat slag än en registreringsskatt för fordon. Syftet med konsumtionsskatten i domen i det ovannämnda målet Cura Anlagen var att säkerställa ett miljövänligt beteende vid inköp och leasing av privatfordon, och skatten fastställdes utifrån fordonets bränsleförbrukning.
44. När det gäller frågan om proportionalitet skall jag avsluta med följande anmärkning. Det skall hållas i minnet att registreringsskatten är – vilket Danmark godtagit – mycket hög, och kan av ovan anförda skäl medföra en i hög grad begränsande verkan för företag med hemvist i andra medlemsstater som vill anställa personer med hemvist i Danmark. Även om lagstiftningens syfte skulle vara legitimt och förenligt med fördraget, och motiveras av tvingande skäl med hänsyn till allmänintresset, vilket enligt min mening inte har visats, förefaller det mig därför vara mycket svårt att göra gällande att den är lämplig för att uppnå det eftersträvade syftet och att den inte går längre än vad som är nödvändigt.
Förslag till avgörande
45. Mot ovanstående bakgrund föreslår jag att domstolen skall:
1) fastställa att Konungariket Danmark har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 10 EG jämförd med artikel 39 EG, genom att i sin lagstiftning och förvaltningspraxis 1) inte tillåta att arbetstagare, som arbetar i en medlemsstat som gränsar till Danmark och som har sitt hemvist i Danmark, för yrkesmässigt och privat bruk använder en tjänstebil som är registrerad i ett grannland där arbetsgivarens företag har sitt hemvist, och 2) endast tillåta att arbetstagare, som arbetar i en annan medlemsstat i Europeiska unionen och som har sitt hemvist i Danmark, för yrkesmässigt eller privat bruk använder ett motorfordon, särskilt tjänstebil, som är registrerat i en annan medlemsstat där arbetsgivarens företag har sitt hemvist på villkor att a) anställningen i det utländska företaget utgör den berörda personens huvudsakliga sysselsättning och att b) en avgift erläggs för detta,
2) förplikta Konungariket Danmark att ersätta kommissionens rättegångskostnader, och
3) förplikta Republiken Finland, i egenskap av intervenient, att bära sina rättegångskostnader.
(1) .
(2)
–	För vidare uppgifter angående denna skatt, se mitt förslag till avgörande inför dom av den 17 juni 2003 i mål C-383/01, De Danske Bilimportører (REG 2003, s. I-6065), punkt 11.
(3)
–	Särskilt 105a § och 106 § i justitieministeriets dekret av den 10 januari 1992, som ersatts av transportministeriets dekret nr 592 av den 24 juni 1996.
(4)
–	Genom lag 385 av den 2 juni 1999 och transportministeriets dekret av den 21 juni 1999.
(5)
–	Cirkulär 102 av den 28 juni 1999, som ersatts av riktlinjer för tullar och av cirkulär 172 av den 20 september 2001.
(6)
–	Dom av den 2 oktober 2003 i mål C-232/01, Hans van Lent (REG 2003, s. I-11525).
(7)
–	Punkt 18 i domen.
(8)
–	Punkt 20 i domen.
(9)
–	Se dom av den 29 april 2004 i mål C-387/01, Weigel och Weigel (REG 2004, s. I-0000), punkt 52, och där angiven rättspraxis.
(10)
–	Dom av den 7 maj 1998 i mål C-350/96, Clean Car Autoservice (REG 1998, s. I-2521), punkterna 20 och 21.
(11)
–	Domen i det ovan i fotnot 8 nämnda målet Weigel och Weigel, punkterna 50 och 52.
(12)
–	Dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 104, och där angiven rättspraxis.
(13)
–	Dom av den 11 december 1990 i mål 47/88, kommissionen mot Danmark (REG 1990, s. I-4509), och det ovan i fotnot 2 nämnda målet De Danske Bilimportører.
(14)
–	Dom av den 21 mars 2002 i mål C-451/99, Cura Anlagen (REG 2002, s. I-3193), punkterna 41 och 42.
(15)
–	Punkt 40 i den ovan i fotnot 14 nämnda domen.
(16)
–	Se exempelvis dom av den 17 juli 1997 i mål C-28/95, Leur-Bloem (REG 1997, s. I-4161), punkterna 39–44, av den 26 september 2000 i mål C-478/98, kommissionen mot Belgien (REG 2000, s. I-7587), punkt 45, och av den 21 november 2002 i mål C-436/00, X och Y (REG 2002, s. I-10829), punkt 62.
(17)
–	Dom av den 12 december 2002 i mål C-385/00, De Groot (REG 2002, s. I-11819), punkt 103 och där angiven rättspraxis, och domen i det ovan i fotnot 15 nämnda målet X och Y, punkt 50.
(18)
–	Dom av den 23 mars 1982 i mål 53/81, Levin (REG 1982, s. 1035, svensk specialutgåva, volym 6, s. 35), av den 3 juni 1986 i mål 139/85, Kempf (REG 1986, s. 1741, svensk specialutgåva, volym 8, s. 629), och av den 3 juli 1986 i mål 66/85, Lawrie-Blum (REG 1986, s. 2121, svensk specialutgåva, volym 8, s. 661).
(19)
–	Punkt 69 och domslutet i den ovan i fotnot 14 nämnda domen.