62015CC0268
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
YVES BOT
föredraget den 14 juni 2016 (
1
)
Mål C‑268/15
Fernand Ullens de Schooten
mot
Ministre des Affaires sociales et de la Santé publique,
Ministre de la Justice
(begäran om förhandsavgörande från Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel, Belgien))
”Begäran om förhandsavgörande — Medlemsstaternas ansvar för åsidosättande av unionsrätten — Rent inhemsk situation — Artikel 43 EG (nu artikel 49 FEUF) — Nationella bestämmelser enligt vilka laboratorier för klinisk biologi endast får drivas av personer med behörighet att utföra tjänster avseende klinisk biologi — Förenlighet”
1.
Förevarande begäran om förhandsavgörande rör tolkningen av artiklarna 43, 49 och 56 EG (nu artiklarna 49, 56 respektive 63 FEUF), av artikel 4.3 FEU samt av effektivitetsprincipen och principen om unionsrättens företräde och räckvidden av den skyldighet som enligt artikel 267 tredje stycket FEUF åligger de domstolar som såsom högsta instans beslutar att ställa tolkningsfrågor till EU-domstolen.
2.
Denna begäran har framställts inom ramen för en skadeståndstalan som Fernand Ullens de Schooten har väckt mot belgiska staten avseende åsidosättande av unionsrätten från den belgiska lagstiftarens och domstolsväsendets sida.
3.
Fernand Ullens de Schooten har i sin talan i huvudsak gjort gällande att den belgiska lagstiftaren har åsidosatt artikel 43 EG genom att anta artikel 3.1 punkterna 3 och 4 i kungligt lagdekret nr 143 av den 30 december 1982 om villkor som laboratorierna ska uppfylla för att göra tjänster avseende klinisk biologi berättigade till ersättning från sjuk- och försäkringskassan, (
2
) i ändrad lydelse enligt artikel 17 i ramlagen av den 30 december 1988 (nedan kallat kungligt dekret nr 143).
4.
I artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 fastställdes, på området tjänster avseende klinisk biologi, de villkor som laboratorier för medicinska analyser skulle uppfylla för att kunderna skulle kunna erhålla ersättning av sjukförsäkringskassan för de mottagna tjänsterna. I dess lydelse som var i kraft före antagandet av lagen av den 24 maj 2005 om ändring av kungligt dekret nr 143, följde av denna bestämmelse att endast laboratorier som drevs av personer med behörighet att utföra tjänster avseende klinisk biologi, det vill säga läkare, apotekare eller diplomerade kemister, kunde utföra de ersättningsbara tjänsterna. (
3
)
5.
Vidare har Fernand Ullens de Schooten gjort gällande att de belgiska domstolarna har åsidosatt unionsrätten. Han har således klandrat Cour de cassation (Kassationsdomstolen, Belgien) för att ha vägrat att framställa en begäran om förhandsavgörande, Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel, Belgien) för att ha åsidosatt artikel 43 EG, Cour de cassation och Cour d’appel de Mons (Kassationsdomstolen och Appellationsdomstolen i Mons, Belgien) för att ha åsidosatt unionsrätten genom att grunda sina bedömningar på en felaktig tolkning av räckvidden av principen om rättskraft.
6.
För det första ska, i syfte att avgränsa målet och fastställa dess betydelse, en beskrivning göras av bakgrunden till detta.
I – Den processuella bakgrunden till målet
7.
Fernand Ullens de Schooten drev laboratoriet för klinisk biologi BIORIM, som försattes i konkurs den 3 november 2000. Detta laboratorium finansierade sina tjänster, genom sjuk- och socialförsäkringskassan (INAMI). Laboratoriet använde systemet med ”betalningsombud”.
8.
Till följd av ett klagomål som Fernand Ullens de Schooten hade ingett till Europeiska kommissionen, väckte denna institution den 20 juni 1985 en talan vid domstolen i syfte att få fastställt att Konungariket Belgien hade åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 52 i EEG-fördraget (därefter artikel 43 i EG-fördraget, [nu artikel 49 FEUF]), genom att från ersättning av sjuk- och socialförsäkringskassan utesluta tjänster avseende klinisk biologi som utförs av laboratorier som drivs av ett privat bolag vars medlemmar, ägare och förvaltare inte alla är fysiska personer med behörighet att utföra medicinska analyser.
9.
Genom dom av den 12 februari 1987, kommissionen/Belgien (221/85, EU:C:1987:81) ogillade domstolen denna talan. Domstolen fastställde, särskilt beträffande etableringsfriheten, att varje medlemsstat, med förbehåll för iakttagande av likabehandlingsprincipen, i avsaknad av unionsrättsliga bestämmelser på området inom sitt territorium fritt kan reglera verksamheten för laboratorier som utför tjänster avseende klinisk biologi. (
4
) Vidare fann domstolen att de aktuella belgiska bestämmelserna inte utgjorde hinder för att läkare eller apotekare som var medborgare i andra medlemsstater, etablerade sig i Belgien och drev ett laboratorium för kliniska analyser med utnyttjande av socialförsäkringssystemets ersättning. Det rörde sig således om bestämmelser som oskiljaktigt var tillämpliga på belgiska medborgare och medborgare i andra medlemsstater och som inte var diskriminerande i detta hänseende. (
5
)
10.
Under år 1989 var laboratoriet BIORIM föremål för en brottsutredning på grund av en misstanke om undandragande av skatt. Efter denna utredning ställdes Fernand Ullens de Schooten tillsammans med andra personer inför rätta vid Tribunal correctionnel de Bruxelles (Belgien). Han åtalades för förfalskning i flera fall som begåtts i syfte att dölja den olagliga driften av laboratorier för medicinsk analys i strid med artikel 3 i kungligt dekret nr 143.
11.
Genom dom av den 30 oktober 1998 dömde Tribunal de première instance de Bruxelles (Förstainstansdomstolen i Bryssel, Belgien) Fernand Ullens de Schooten till ett fängelsestraff på fem år samt böter. Vidare biföll denna domstol försäkringskassornas yrkanden, vilka väckt civilrättslig talan och förpliktade Fernand Ullens de Schooten att till dem betala ett belopp som preliminärt uppgick till en euro.
12.
Denna dom upphävdes av Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) genom dom av den 7 september 2000. Den appellationsdomstolen dömde emellertid Fernand Ullens de Schooten för samma handlande till ett fängelsestraff på fem år, med villkorlig frigivning efter fyra år, samt böter. De yrkanden som åberopats av målsägandena förklarades inte kunna tas upp till prövning eller sakna grund.
13.
När det gäller det handlande som begåtts efter ikraftträdandet av artikel 3 i kungligt dekret nr 143, ogillade Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) Fernand Ullens de Schootens invändning avseende att denna bestämmelse inte var förenlig med unionsrätten, men vägrade att ställa en tolkningsfråga till domstolen.
14.
Genom dom av den 14 februari 2001 ogillade Cour de Cassation (Kassationsdomstolen) överklagandena av den straffrättsliga dom som Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) meddelat och biföll målsägandenas överklaganden, varvid målet återförvisades till Cour d’appel de Mons (Appellationsdomstolen i Mons).
15.
Genom dom av den 23 november 2005 biföll Cour d’appel de Mons (Appellationsdomstolen i Mons) delvis det yrkande om betalning som sex försäkringskassor hade framställt gentemot Fernand Ullens de Schooten med anknytning till de belopp som felaktigt betalats till laboratoriet BIORIM under perioden den 1 augusti 1989 till den 16 april 1992.
16.
Denna domstol godtog inte Fernand Ullens de Schootens argument att artikel 3 i kungligt dekret nr 143 var oförenlig med unionsrätten. Då Cour d’appel de Mons (Appellationsdomstolen i Mons) ansåg sig bunden av den rättskraft som Cour d’appels de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) dom av den 7 september 2000 erhållit förpliktade den Fernand Ullens de Schooten att till dessa försäkringskassor betala ett belopp som preliminärt uppgick till en euro, varvid de berörda försäkringskassorna uppmanades att räkna om sin skada avseende de betalningar som skett efter den 30 april 1990.
17.
Domen av den 23 november 2005 överklagades. Cour de cassation (Kassationsdomstolen) ogillade dessa överklaganden genom dom av den 14 juni 2006.
18.
Parallellt med detta domstolsförfarande avseende Fernand Ullens de Schootens ansvar upphävde kommissionen för klinisk biologi, genom ett beslut av den 18 mars 1999, tillfälligt tillståndet för laboratoriet BIORIM under en tolvmånadersperiod.
19.
Genom ett ministerbeslut av den 9 juli 1999 ogillade ministern för folkhälsa överklagandet av det beslutet.
20.
Genom ett beslut av den 8 juni 2000 förlängde kommissionen för klinisk biologi beslutet om tillfälligt upphävande av tillståndet med tolv månader.
21.
Genom ett ministerbeslut av den 24 juli 2000 ogillade ministern för folkhälsa överklagandet av detta nya beslut.
22.
Efter att talan om ogiltigförklaring väckts mot dessa ministerbeslut vid två tillfällen ställde Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Belgien) en tolkningsfråga till Cour constitutionnelle (Författningsdomstolen, Belgien) avseende huruvida artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 var förenlig med konstitutionen.
23.
Genom dom nr 160/2007, av den 19 december 2007, slog Cour constitutionnelle (Författningsdomstolen) fast att denna bestämmelse i den version som var tillämplig före den ändring som infördes genom lagen av den 24 maj 2005, var förenlig med artiklarna 10 och 11 i konstitutionen.
24.
Följaktligen ogillade Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen), genom domar av den 10 september och den 22 december 2008, respektive talan.
25.
Parallellt riktade kommissionen, efter ett klagomål från bland annat Fernand Ullens de Schooten, den 17 juli 2002 ett motiverat yttrande till Konungariket Belgien, i vilket den angav att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 var oförenlig med artikel 43 EG.
26.
Då artikel 3 i kungligt dekret nr 143 hade ändrats genom lagen av den 24 maj 2005 i syfte att göra den förenlig med unionsrätten, avslutade kommissionen ärendet den 4 april 2006.
27.
Fernand Ullens de Schooten ingav emellertid ett nytt klagomål till kommissionen den 10 april 2007 för att göra gällande de nya överträdelser av unionsrätten som han ansåg att Konungariket Belgien hade gjort sig skyldigt till, nämligen brister i det belgiska domstolsväsendet på grund av det påstådda åsidosättandet av unionsrätten från de belgiska domstolarnas sida och brister i lagstiftningen på grund av att de belgiska myndigheterna, för äldre förhållanden, hade upprätthållit tillämpningen och verkningarna av artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143.
28.
Genom två klagomål av den 14 december 2006 respektive den 3 mars 2008 klagade Fernand Ullens de Schooten vidare till Europadomstolen för mänskliga rättigheter för att få fastställt att État belge (belgiska staten) hade åsidosatt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950. (
6
)
29.
Europadomstolen fann i sin dom av den 20 september 2011, Ullens de Schooten och Rezabek mot Belgien, (
7
) att artikel 6.1 i Europakonventionen inte hade åsidosatts.
30.
Den 17 juli 2007 väckte Fernand Ullens de Schooten talan vid Tribunal de première instance de Bruxelles (Förstainstansdomstolen i Bryssel, Belgien) mot belgiska staten, i syfte att garantera, för det första, alla ekonomiska följder av den fällande domen av den 23 november 2005 av Cour d’appel de Mons (Appellationsdomstolen i Mons), för det andra, alla följder av eventuella fällande domar mot denne efter ansökan av laboratoriet BIORIM eller dess tidigare verkställande direktör och, för det tredje, alla följder av en fällande dom mot denne i skatterättsliga mål.
31.
Fernand Ullens de Schooten gjorde genom denna talan även gällande att belgiska staten skulle förpliktas att betala ett belopp på 500000 euros i ideellt skadestånd, ett preliminärt belopp på 34500000 euros på grund av att han inte, mellan den 1 januari 1990 och den 1 december 2005, hade möjlighet att driva ett laboratorium för klinisk biologi samt ett preliminärt belopp på en euro för advokatarvoden i samband med förfarandet vid domstolarna och kommissionen.
32.
För det fall Tribunal de première instance de Bruxelles (Förstainstansdomstolen i Bryssel) skulle vara tveksam till huruvida unionsrätten var tillämplig i förevarande mål bad Fernand Ullens de Schooten den att ställa en tolkningsfråga till EU-domstolen.
33.
Genom dom av den 19 juni 2009 fastställde Tribunal de première instance de Bruxelles (Förstainstansdomstolen i Bryssel) att talan inte kunde tas upp till prövning eftersom kraven var preskriberade.
34.
Fernand Ullens de Schooten överklagade den domen till den hänskjutande domstolen, vid vilken han upprepade de yrkanden som han hade gjort gällande vid Tribunal de première instance de Bruxelles (Förstainstansdomstolen i Bryssel).
35.
Mot denna bakgrund beslutade Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1.
Kräver [union]srätten, och i synnerhet effektivitetsprincipen, i vissa fall och särskilt i sådana fall som nämnts i punkt 38 [i denna begäran om förhandsavgörande], att preskriptionsfristen enligt nationell rätt, såsom den som följer av artikel 100 i de samordnade lagarna om statens bokföring som är tillämplig på en talan om skadestånd som väckts av en enskild mot belgiska staten på grund av lagstiftarens överträdelse av artikel 43 … EG … inte börjar löpa förrän denna överträdelse har konstaterats eller garanteras effektivitetsprincipen, e contrario, i tillräcklig mån under dessa omständigheter genom möjligheten för enskilda att få till stånd ett preskriptionsavbrott genom delgivning av en stämningsansökan?
2.
Ska artiklarna 43, 49 och 56 EG samt begreppet ”en rent intern situation”, vilket begrepp kan begränsa en enskilds möjlighet att åberopa dessa bestämmelser i en tvist vid en nationell domstol, tolkas så, att de utgör hinder för tillämpningen av [unions]rätten i en tvist mellan en belgisk medborgare och belgiska staten angående skadestånd för skada till följd av ett påstått åsidosättande av [union]srätten i form av antagandet och vidmakthållandet av en belgisk lagstiftning av det slag som återfinns i artikel 3 i kungligt dekret nr 143 …, som är tillämplig utan åtskillnad på medborgarna i denna stat och medborgare i andra medlemsstater?
3.
Ska principen om att [union]srättens företräde och artikel 4.3 FEU tolkas så, att det inte är möjligt att avstå från att tillämpa regeln om rättskraft när det är fråga om att ompröva eller upphäva ett lagakraftvunnet domstolsavgörande som visar sig strida mot [unions]rätten, eller ska principen tvärtom tolkas så att det är möjligt att avstå från att tillämpa en nationell regel om rättskraft när denna regel, på grundval av nämnda lagakraftvunna domstolsavgörande som strider mot [unions]rätten, leder till ett annat domstolsavgörande som vidmakthåller överträdelsen av [unions]rätten i det första domstolsavgörandet?
4.
Kan EU-domstolen bekräfta att frågan huruvida regeln om rättskraft inte ska tillämpas för det fall det föreligger ett lagakraftvunnet domstolsavgörande som strider mot [unions]rätten i samband med ett yrkande om omprövning eller upphävande av detta avgörande, inte utgör en fråga som i materiellt hänseende är identisk, i den mening som avses i dom [av den 27 mars 1963, Da Costa m.fl. (28/62–30/62, EU:C:1963:6) och i dom av den 6 oktober 1982, Cilfit m.fl. (283/81, EU:C:1982:335)], med frågan huruvida regeln om rättskraft [inte ska tillämpas när det rör sig om ett lagakraftvunnet domstolsavgörande], som bedömts strida mot [union]srätten inom ramen för ett yrkande om att ett (nytt) avgörande ska meddelas när regeln medför att överträdelsen av [unions]rätten upprepas, vilket innebär att den domstol som dömer i sista instans inte kan undgå sin skyldighet att framställa en begäran om förhandsavgörande?”
II – Rättslig bedömning
36.
Jag kommer först att pröva den andra tolkningsfrågan, beträffande vilken de parter som deltog i förhandlingen anmodades att koncentrera sina muntliga anföranden. Jag kommer därefter att föreslå en omformulering av de övriga tolkningsfrågorna vilka alla grundar sig på den felaktiga premissen att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 var oförenlig med artikel 43 EG och jag kommer slutligen att korrigera denna premiss i riktning mot en korrekt tillämpning av unionsrätten, såsom jag anser att den följer av domstolens praxis avseende innehav av kapitalandelar i apotek och laboratorier för biomedicinska analyser.
A –
Den andra tolkningsfrågan, avseende följderna av en rent inhemsk situation för möjligheten att åberopa artikel 43 EG inom ramen för en skadeståndstalan mot en medlemsstat för åsidosättande av unionsrätten
37.
Fernand Ullens de Schooten har i huvudsak gjort gällande följande ståndpunkt: Enligt honom har de nationella domstolar som prövat förfarandena avseende honom inte fäst någon vikt vid argumentet att artikel 3 i kungligt dekret nr 143 var oförenlig med artikel 43 EG. Trots unionsrättens företräde har denna artikel 3 fortsatt att tillämpas. Uppenbara åsidosättanden av unionsrätten har således, trots kommissionens agerande, upprepats av flera nationella domstolar. Dessa åsidosättanden har konsoliderats med stöd av den nationella bestämmelsen om rättskraft.
38.
Liksom den belgiska regeringen anser jag att artiklarna 49 och 56 EG i den andra tolkningsfrågan endast har åberopats rent formellt. Sökanden i det nationella målet har nämligen i huvudsak grundat sina yrkanden på artikel 43 EG. (
8
) Prövningen av denna tolkningsfråga ska således göras uteslutande mot bakgrund av etableringsfriheten, vilken åsyftas i den första tolkningsfrågan.
39.
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 43 EG, trots att omständigheterna i det nationella målet endast avser en enda medlemsstat, kan åberopas av sökanden inom ramen för en skadeståndstalan beträffande åsidosättande av unionsrätten som väckts mot denna medlemsstat.
40.
Det är frestande att besvara denna tolkningsfråga kort och koncist genom en strikt tillämpning av domstolens praxis avseende att fördragets bestämmelser inte ska tillämpas på området fri rörlighet för personer i rent inhemska situationer.
41.
Rent inhemska situationer kan beskrivas som situationer som ”inte har någon anknytning till någon av de situationer som avses i [union]srätten” (
9
) och som följaktligen ”inte omfattas av tillämpningsområdet för fördragets bestämmelser” (
10
)”[i avsaknad av] en tillräcklig anknytning till handeln mellan medlemsstaterna”. (
11
)
42.
Domstolen har slagit fast att fördragets bestämmelser om fri rörlighet för personer, och de rättsakter som har antagits för att genomföra dessa bestämmelser, inte kan tillämpas på situationer som inte har någon anknytning till någon av de situationer som avses i unionsrätten och som i alla relevanta avseenden är begränsade till en enda medlemsstat”. (
12
)
43.
Det är emellertid ostridigt att sökanden i det nationella målet, som är belgisk medborgare, motsätter sig den belgiska statens uppfattning att det var riktigt att meddela de fällande domar som avkunnats mot honom i samband med driften av ett biomedicinskt laboratorium i Belgien. Med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning av de omständigheter som sökanden i det nationella målet har åberopat som bevis för att det föreligger en anknytning till utlandet, (
13
) förefaller en rent inhemsk situation föreligga.
44.
Mot bakgrund av den ståndpunkt som Cour constitutionnelle (Författningsdomstolen) intog i sin dom av den 19 december 2007, går det i detta fall inte att tillämpa domstolens praxis enligt vilken EU-domstolens svar, även i en rent inhemsk situation, kan vara användbart för den nationella domstolen, när den nationella rätten innebär att den nationella domstolen ska tillerkänna en medborgare i en medlemsstat samma rättigheter som dem som medborgare från andra medlemsstater skulle ha i samma situation enligt unionsrätten. (
14
)
45.
I målet som ledde till Cour constitutionnelles (Författningsdomstolen) dom av den 19 december 2007 hade Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) ställt en tolkningsfråga avseende huruvida artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 stod i strid med likhetsprincipen och icke-diskrimineringsprincipen som föreskrivs i artiklarna 10 och 11 i författningen, genom att den skapade en skillnad i behandlingen av läkare, apotekare och diplomerade kemister å ena sidan och de övriga ekonomiska aktörerna å andra sidan, eftersom endast de förstnämnda kan utnyttja sjukförsäkringskassans ersättning för de tjänster som de tillhandahåller. I den domen påpekade Cour constitutionnelle (Författningsdomstolen) att ”SPRL BIORIM är ett bolag bildat enligt belgisk rätt etablerat i Belgien och att den första part som intervenerade vid Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) är av belgisk nationalitet. De har klagat över att de endast kan driva ett laboratorium för klinisk biologi på de villkor som fastställs i de bestämmelser som domstolen har ombetts att tolka. Eftersom dessa rättsliga förhållanden håller sig helt inom en medlemsstat, kan sökandena inte göra gällande artiklarna 43, 49 och 56 [EG]” (
15
).
46.
Som den belgiska regeringen har gjort gällande följer det således av Cour constitutionnelles (Författningsdomstolen) dom att det inte i den nationella belgiska rätten föreskrivs att sökanden i det nationella målet ska tillerkännas samma rättigheter som en medborgare från en annan medlemsstat hypotetiskt sett har enligt unionsrätten mot bakgrund av villkoren i artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143.
47.
Den belgiska regeringen har med fog gjort gällande likheten med målet som ledde till domen av den 22 december 2010, Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808), vilket avsåg en tvist mellan belgiska nationella försäkringskassan och en huvudentreprenör etablerad i Belgien som var solidariskt ansvarig med stöd av belgiska bestämmelser för de skulder som dess underleverantör ådragit sig, vilken också var etablerad i Belgien. I det målet hade Cour constitutionnelle (Författningsdomstolen) redan prövat frågan huruvida artikel 49 EG var tillämplig i det rent inhemska mål som den hade att avgöra. Under dessa omständigheter ansåg domstolen att den saknade behörighet att besvara de tolkningsfrågor som ställts till den, eftersom unionsrätten inte var tillämplig.
48.
Jag anser emellertid – och detta av flera skäl – att det inte är vare sig möjligt eller lämpligt att, mot bakgrund av de faktiska omständigheterna i förevarande mål, göra en strikt tolkning av rättspraxis avseende rent inhemska situationer som leder till att sökanden i det nationella målet inte kan göra gällande unionsrätten inom ramen för den skadeståndstalan som den väckt mot belgiska staten.
49.
För det första kan domstolen inte bortse från den omständigheten att merparten av de tvistemål som Fernand Ullens de Schooten har varit föremål för eller som han har initierat sedan ett tjugotal år tillbaka rör det huvudsakliga argumentet att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 är oförenlig med artikel 43 EG. Domstolarna, i synnerhet Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) i sin dom av den 7 september 2000, har tillämpat artikel 43 EG.
50.
För det andra ska det erinras om att kommissionen har avgett ett motiverat yttrande, vilket meddelades Konungariket Belgien den 17 juli 2002, i vilket den angav att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 var oförenlig med artikel 43 EG. Jag vill understryka den motstridighet som det skulle innebära att, inom ramen för denna begäran om förhandsavgörande, hävda att unionsrätten inte kan åberopas av sökanden i det nationella målet till stöd för dess skadeståndstalan mot den belgiska staten, medan kommissionen officiellt har intagit ståndpunkten att bestämmelsen inte är förenlig med unionsrätten.
51.
Det är känt att de rättsliga verkningarna av ett motiverat yttrande är begränsade och i synnerhet att det sistnämnda inte styrker fördragsbrott. Detta motiverade yttrande belyser emellertid möjligheten att det föreligger åsidosättanden av unionsrätten och enskilda har anledning att undersöka konsekvenserna av sådana åsidosättanden vid sina nationella domstolar i syfte att erhålla ersättning för den skada de har lidit.
52.
Låt oss vidare föreställa oss att Konungariket Belgien efter kommissionens motiverade yttrande vägrat att ändra sin nationella lagstiftning, att en talan väckts vid domstolen och att denna slagit fast att medlemsstaten hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 43 EG genom att anta artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143. Skulle denna domstol sedan, inom ramen för en begäran om förhandsavgörande, till svar på en fråga identisk med den andra tolkningsfrågan i förevarande mål, kunna slå fast att argumentet att denna nationella bestämmelse är oförenlig med unionsrätten inte kan åberopas av en sökande vid en nationell domstol som stöd för en skadeståndstalan mot belgiska staten till följd av ett åsidosättande av unionsrätten, enbart på grund av att det rör sig om en rent inhemsk situation, med andra ord enbart på grund av att denna sökande är en medborgare i den medlemsstat som har infört den ifrågasatta åtgärden? Jag anser inte det och ser inget skäl till att det skulle förhålla sig annorlunda när det administrativa förfarandet avslutats med ett motiverat yttrande.
53.
För det tredje utgör artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143, såsom framgår av det förfarande som kommissionen har inlett för att Konungariket Belgien ändrar sin nationella lagstiftning och som jag närmare förklarar nedan, en åtgärd som kan utgöra hinder för tillträdet för ekonomiska aktörer som är etablerade i andra medlemsstater till den belgiska marknaden för medicinska analyser.
54.
När det rör sig om sådana bestämmelser med gränsöverskridande verkningar har domstolen, flera gånger, accepterat att tolka unionsrätten även om omständigheterna i de nationella målen som låg till grund för respektive begäran om förhandsavgörande var begränsade till en enda medlemsstat. (
16
)
55.
Domstolen har i denna rättspraxis inlett med att fastställa att en medlemsstats bestämmelser som, enligt deras lydelse, är oskiljaktigt tillämpliga på denna medlemsstats medborgare och på medborgare från andra medlemsstater i allmänhet endast kan omfattas av de bestämmelser om de grundläggande friheter som fördraget garanterar i den mån de är tillämpliga på situationer som har en anknytning till handeln mellan medlemsstaterna. Vidare har domstolen för att grunda sin behörighet påpekat att det inte på något sätt är uteslutet att ekonomiska aktörer etablerade i andra medlemsstater har varit eller är intresserade av att utöva ekonomisk verksamhet i den medlemsstat där bestämmelserna har bestritts.
56.
Mot denna bakgrund anser jag att det bästa sättet för domstolen att besvara den hänskjutande domstolens tolkningsfrågor är att inte strikt tillämpa sin rättspraxis avseende rent inhemska situationer för att fastställa att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning, utan i stället, i enlighet med den samarbetsanda som karaktäriserar detta förfarande, fastställa att denna begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning och därefter omformulera tolkningsfrågorna för att ge den hänskjutande domstolen ett svar som gör det möjligt för den att entydigt avgöra det nationella målet.
57.
Omständigheterna i det nationella målet är visserligen begränsade till en enda medlemsstat. Ett svar från domstolen är emellertid nödvändigt för att lösa den nationella tvisten. Med andra ord ligger det helt i linje med domstolen roll att bidra till rättsskipningen i medlemsstaterna, genom den samarbetsanda som ska prägla förhandsavgörandets funktion. (
17
)
58.
Det ska erinras om att det framgår av fast rättspraxis att ”artikel 43 EG utgör hinder för varje nationell åtgärd som, även om den tillämpas utan diskriminering med avseende på nationalitet, kan göra det svårare eller mindre attraktivt för [unionens] medborgare att utöva den etableringsfrihet som garanteras genom fördraget” (
18
).
59.
Den rättspraxis som främjar upptagande till prövning av tolkningsfrågor på grund av potentiella verkningar av en nationell åtgärd på möjligheten för företag etablerade i andra medlemsstater att utnyttja sin frihet att etablera sig i den medlemsstat som föreskrivit en sådan åtgärd gör det möjligt att nå ett slut på den motsägelse som det innebär att denna åtgärds förenlighet med unionsrätten kan prövas inom ramen för en talan om fördragsbrott men inte, på grund av särdragen i det konkreta fallet som består i att det saknas anknytning till utlandet, inom ramen för en begäran om förhandsavgörande.
60.
I detta syfte föreslår jag att domstolen ska fastställa att förevarande begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning och besvara den andra tolkningsfrågan så att artikel 43 EG, under sådana omständigheter som dem som är aktuella i det nationella målet, kan åberopas inom ramen för en skadeståndstalan mot en medlemsstat för åsidosättande av unionsrätten.
B –
Huruvida artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 är förenlig med unionsrätten
61.
Det ska inledningsvis påpekas att även om den hänskjutande domstolen inte har ställt någon fråga som uttryckligen rör huruvida artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 är förenlig med fördragets bestämmelser avseende etableringsfriheten har den emellertid för avsikt att tillämpa dessa i det nationella målet för det fall det hinder som är knutet till en rent inhemsk situation skulle undanröjas av domstolen genom svaret på den andra tolkningsfrågan.
62.
Den hänskjutande domstolen kommer emellertid, i syfte att pröva huruvida skadeståndstalan mot den belgiska staten ska bifallas, nödvändigtvis att behöva uttala sig om huruvida den nationella lagstiftaren och de nationella domstolar som i turordning har prövat tvisten har gjort sig skyldiga till ett åsidosättande av unionsrätten.
63.
Det ska i detta hänseende påpekas att de argument som Fernand Ullens de Schooten har anfört i huvudsak grundar sig på premissen att de nationella domstolarna gjorde en felaktig bedömning när de fann att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 var förenlig med artikel 43 EG. Denna felaktiga tillämpning av unionsrätten upprätthölls enligt honom genom förfarandena efter varandra på grund av den rättskraft som erkänts Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) dom av den 7 september 2000.
64.
Det är uppenbart att om premissen att unionsrätten har åsidosatts vederläggs, vilket jag anser att den ska och vilket jag kommer att förklara nedan, kommer avgörandet av förevarande mål, vilket enligt min uppfattning har framställts ur en onödigt komplex synvinkel, att förenklas.
65.
Av detta skäl ska domstolen, enligt min uppfattning uttala sig om huruvida artikel 43 EG ska tolkas så, att den utgör hinder för en sådan nationell bestämmelse som artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143.
66.
Jag är medveten om att det inte är domstolens roll att sträva efter att avgöra andra frågor än dem som den hänskjutande domstolen har identifierat i sin begäran om förhandsavgörande.
67.
Domstolen förefaller emellertid inte på något sätt stå inför ett sådant problem i förevarande mål.
68.
Det ska i detta hänseende påpekas att det uttryckligen framgår av punkt 24 i beslutet om hänskjutande att Fernand Ullens de Schooten, till stöd för sin skadeståndstalan mot den belgiska staten, har gjort gällande att både lagstiftaren och domstolsväsendet har åsidosatt artikel 43 EG.
69.
Det skulle enligt min uppfattning vara minst sagt motsägelsefullt om domstolen, inom ramen för en begäran om förhandsavgörande som är avsedd att göra det möjligt för den hänskjutande domstolen att lösa den nationella tvisten, inte tillät sig att behandla denna fråga trots att den utgör själva kärnan i denna tvist.
70.
I detta hänseende är den omständigheten att tolkningen av artikel 43 EG i förhållande till artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 inte uttryckligen har begärts av den hänskjutande domstolen inte något hinder för att domstolen prövar denna fråga. Det ligger för övrigt i linje med domstolens praxis att anse att enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer det på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. Domstolen ger även regelbundet uttryck för sin strävan att lämna ett fullständigt svar till den hänskjutande domstolen. (
19
) I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits. Den omständigheten, att en nationell domstol formellt sett har formulerat en tolkningsfråga med hänvisning till vissa bestämmelser i unionsrätten, utgör inte hinder för att EU-domstolen tillhandahåller den domstolen alla uppgifter om unionsrättens tolkning som kan vara användbara vid avgörandet av det nationella målet, oberoende av om det har hänvisats därtill i frågorna eller inte. Det ankommer härvid på EU-domstolen att utifrån samtliga uppgifter som den nationella domstolen har lämnat, och i synnerhet utifrån skälen i beslutet om hänskjutande, avgöra vilka delar av unionsrätten som behöver tolkas med hänsyn till saken i målet. (
20
)
71.
Mot denna bakgrund föreslår jag att EU-domstolen, i enlighet med den samarbetsanda som präglar förfarandet för förhandsavgöranden och i syfte att ge den hänskjutande domstolen alla uppgifter avseende tolkningen av unionsrätten som kan vara användbara för avgörandet av det nationella målet, ska ge denna domstol upplysningar som gör det möjligt för den att pröva huruvida den premiss avseende åsidosättande av unionsrätten som förevarande begäran om förhandsavgörande grundas på är välgrundad.
72.
Denna väsentliga aspekt av förevarande mål nämndes vid förhandlingen. Kommissionen angav således att den höll fast vid den ståndpunkt som den hade gjort gällande i sitt motiverade yttrande av den 17 juli 2002. Fernand Ullens de Schooten erinrade å sin sida om den ståndpunkt som kommissionen intagit i detta motiverade yttrande. Slutligen angav Konungariket Belgien att det, år 2005, hade ändrat den ifrågasatta nationella bestämmelsen i syfte att frivilligt och i förebyggande syfte rätta sig efter nämnda motiverade yttrande och således undvika ett förfarande vid domstolen, men att denna ändring inte motsvarade ett erkännande från dess sida av att denna bestämmelse inte var förenlig med unionsrätten.
73.
Det följer av de handlingar som ingetts till domstolen att sökandena, inom ramen för det nationella förfarande som ledde till cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) dom av den 7 september 2000, gjorde gällande att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 var oförenlig med artikel 43 EG.
74.
I den domen beslutade nämnda domstol till sökandenas nackdel på denna punkt. Den erinrade om att de nationella villkor som kan hindra eller göra det mindre attraktivt att utöva de grundläggande friheter som garanteras i fördraget ska uppfylla följande fyra förutsättningar. De ska vara tillämpliga på ett icke-diskriminerande sätt, de ska framstå som motiverade med hänsyn till tvingande skäl av allmänintresse, de ska vara ägnade att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom dem och de ska inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning.
75.
Enligt Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) uppfyller den ifrågasatta nationella bestämmelsen dessa fyra villkor. Nämnda domstol påpekade att villkoret att laboratorierna skulle drivas av personer med behörighet att utföra tjänster avseende klinisk biologi inte kunde anses vara diskriminerande, eftersom samma behörighet krävdes för såväl belgiska medborgare som för medborgare från andra medlemsstater.
76.
Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) påpekade även att det mål som eftersträvades med de kritiserade bestämmelserna var att bekämpa överkonsumtionen av tjänster avseende klinisk biologi, eftersom denna var av sådan art att den kunde sätta försäkringskassans budget ur balans. Enligt den domstolen tillät den behörighet som krävdes av operatörerna, oavsett vilka de var, att på ett ändamålsenligt och i förhållande till det eftersträvade syftet proportionerligt sätt begränsa antalet laboratorier, förhindra att de underkastades kommersiella intressen, undvika ett överutbud av tjänster avseende klinisk biologi och bekämpa överkonsumtion.
77.
Den bedömning som Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) gjorde i sin dom av den 7 september 2000 förefaller helt förenlig med de principer som domstolen slagit fast i sin rättspraxis avseende innehav av kapitalandelar i apotek och laboratorier för biomedicinska analyser.
78.
Det ska i detta hänseende påpekas att den tes som kommissionen framställt i sitt motiverade yttrande avseende att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 är oförenlig med artikel 43 EG motsades av domstolen i denna praxis. (
21
)
79.
Fernand Ullens de Schooten har åberopat domen av den 21 april 2005, kommissionen/Grekland (C‑140/03, EU:C:2005:242), avseende optikaffärer. Domstolen fann i den domen att de åtgärder som föreskrevs i de aktuella grekiska bestämmelserna, vilka inte tillät en optiker att driva fler än en optikaffär och begränsade till högst 50 procent den andel av aktiekapitalet som kunde innehas av andra personer än optikern, var oförenliga med artiklarna 43 och 48 EG. Det finns enligt Fernand Ullens de Schooten en parallell mellan, å ena sidan, de bestämmelser som gav upphov till denna dom och, å andra sidan, den belgiska bestämmelse som är aktuell i förevarande mål.
80.
Det ska emellertid påpekas att domstolen har intagit en annan ståndpunkt i sina domar avseende restriktioner vad gäller innehavet av kapitalandelar i apotek. (
22
) I dessa domar slog domstolen nämligen fast att etableringsfriheten inte utgjorde hinder för en nationell lagstiftning såsom den italienska och den tyska lagstiftningen enligt vilka rätten att äga och driva apotek är förbehållen farmaceuter.
81.
I målet som ledde fram till domen av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772), gjorde kommissionen, i sin första anmärkning gällande, att den franska lagstiftningen om laboratorier för biomedicinska analyser åsidosatte artikel 43 EG, i så måtto att en icke-biolog inte fick inneha mer än en 25 procent av kapitalet, och därmed av röstetalet, i ett bolag med begränsat ansvar för utövande av fria yrken (Selarl-bolag) som driver laboratorier för biomedicinska analyser.
82.
I det målet gjorde kommissionen gällande att domstolens resonemang beträffande apotek förklarades av att läkemedel har en mycket speciell karaktär. (
23
) Enligt kommissionen utförs biomedicinsk verksamhet dock endast på grundval av en läkarremiss, vilket medför större garantier både vad gäller skyddet för folkhälsan och kostnadskontrollen för hälso- och sjukvårdssystemet. Kravet på läkarremiss gäller nämligen både för testens beskaffenhet och för antalet test som ska utföras. (
24
)
83.
Kommissionen anförde vidare att den biomedicinska sektorn kännetecknas av stora behov av finansiering, vilket skiljer denna sektor från bland annat apotekssektorn. De ifrågasatta bestämmelserna utgjorde emellertid hinder för att genomföra sådana fusioner som skulle möjliggöra sådana investeringar som behövs för att kunna tillhandahålla en kvalitetstjänst. (
25
)
84.
Det mål som Republiken Frankrike gjorde gällande var att skydda folkhälsan. De ifrågasatta bestämmelserna syftade nämligen, enligt denna medlemsstat, till att upprätthålla biologernas oberoende ställning genom att förhindra att de fattar beslut styrda av ekonomisk hänsyn och inte av folkhälsohänsyn. (
26
)
85.
Domstolen erinrade i sin dom om att det både av dess rättspraxis och av artikel 152.5 EG framgår att unionsrätten inte inkräktar på medlemsstaternas behörighet att själva utforma sina system för social trygghet eller att organisera och tillhandahålla hälso- och sjukvårdstjänster. (
27
)
86.
Vid utövandet av denna behörighet är medlemsstaterna emellertid skyldiga att iaktta unionsrätten, däribland primärrättens bestämmelser om den fria rörligheten, inklusive etableringsfriheten enligt artikel 43 EG. I dessa bestämmelser föreskrivs att medlemsstaterna inte får införa eller bibehålla obefogade inskränkningar i utövandet av dessa friheter inom området för hälso- och sjukvård. (
28
)
87.
Vid bedömningen av huruvida denna skyldighet har iakttagits, ska hänsyn tas till att människors hälsa och liv ges högsta prioritet bland de värden och intressen som skyddas genom EG‑fördraget och att det ankommer på medlemsstaterna att fastställa på vilken nivå de vill säkerställa skyddet för folkhälsan och på vilket sätt denna nivå ska uppnås. Eftersom nivån i fråga kan variera mellan medlemsstaterna, bör medlemsstaterna medges ett utrymme för skönsmässig bedömning. (
29
)
88.
Det framgår av fast rättspraxis att artikel 43 EG utgör hinder för varje nationell åtgärd som, även om den tillämpas utan diskriminering på grund av nationalitet, kan göra det svårare eller mindre attraktivt för unionens medborgare att utöva den etableringsfrihet som garanteras genom fördraget. (
30
)
89.
Det ska i detta sammanhang erinras om att begreppet ”inskränkning” i den mening som avses i artikel 43 EG, omfattar åtgärder som vidtagits av en medlemsstat som, även om de är oskiljaktigt tillämpliga, påverkar tillträdet till marknaden för företag i andra medlemsstater och således hindrar handeln inom unionen.
90.
I synnerhet utgör enligt domstolen bestämmelser enligt vilka en näringsidkare med hemvist i en annan medlemsstat måste ha tillstånd för att få etablera sig i den mottagande medlemsstaten och enligt vilka verksamheten som egenföretagare är förbehållen vissa näringsidkare som uppfyller förutbestämda krav, vilket är en förutsättning för att de ska erhålla detta tillstånd, en inskränkning i den mening som avses i artikel 43 EG. (
31
)
91.
Det står klart att, i likhet med vad domstolen konstaterade i sin dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772), kan villkoret i artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143, enligt vilka laboratorierna för biomedicin, för att kunna utnyttja INAMI:s ersättning, endast får drivas av personer med behörighet att utföra tjänster avseende klinisk biologi, kan begränsa möjligheten för fysiska eller juridiska personer som är etablerade i andra medlemsstater och som inte uppfyller detta villkor, att etablera sig i Belgien. Att inte kunna utföra analystjänster för vilka ersättning från INAMI kan erhållas kan nämligen avskräcka ekonomiska aktörer som inte uppfyller villkoret i artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 från att etablera sig i Belgien. Denna nationella bestämmelse leder således till att göra det svårare och mindre attraktivt för dessa ekonomiska aktörer att utöva sin verksamhet genom ett fast driftställe och att deras tillträde till den belgiska marknaden för biomedicinsk analys påverkas.
92.
Domstolen ska därför pröva huruvida en sådan inskränkning kan vara motiverad.
93.
Det följer av fast rättspraxis att en inskränkning av etableringsfriheten, som är tillämplig utan diskriminering med avseende på nationalitet, kan vara motiverad av tvingande skäl av allmänintresse, förutsatt att den är ägnad att säkerställa förverkligandet av det mål som eftersträvas med den och att den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. (
32
)
94.
Det kan konstateras att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 kan tillämpas utan diskriminering på grund av nationalitet.
95.
Såsom domstolen har konstaterat, ingår skyddet för folkhälsan bland de skäl som kan motivera inskränkningar av de fria rörligheter som garanteras genom fördraget, såsom etableringsfriheten. (
33
)
96.
Det framgår härvid av rättspraxis att målet att upprätthålla kvaliteten på hälso- och sjukvård kan omfattas av ett av de undantag som föreskrivs i artikel 46 EG, i den mån målet bidrar till att säkerställa en hög hälsoskyddsnivå. (
34
)
97.
Det krävs dock att den aktuella nationella bestämmelsen kan säkerställa förverkligandet av detta mål.
98.
Domstolen har i detta hänseende påpekat, i sin dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772), att biomedicinsektorn har en särskild karaktär och att den spelar en framträdande roll i hälso- och sjukvårdssystemet. (
35
)
99.
Domstolen slog fast den analys som generaladvokaten Mengozzi (
36
) hade föreslagit och underströk således att ”på samma sätt som en farmaceuts utlämning av ett olämpligt läkemedel till en kund kan få allvarliga konsekvenser, kan biomedicinska analyser som utförs på ett olämpligt sätt, eller som utförs för sent eller på ett felaktigt sätt, medföra bland annat felaktiga diagnoser och felaktiga behandlingar”. (
37
) Domstolen påpekade vidare att ”[p]recis som en överkonsumtion eller felaktig användning av läkemedel kan dessutom ett felaktigt eller olämpligt utförande av biomedicinska analyser, både i kvantitativt och kvalitativt hänseende, medföra onödiga kostnader för socialförsäkringssystemet och följaktligen för staten”. (
38
)
100.
Domstolen drog av detta slutsatsen att ”[d]et framgår således att ett felaktigt eller olämpligt utförande av biomedicinska analyser innebär en folkhälsorisk som är jämförbar med den som följer av ett olämpligt utlämnande av läkemedel, som domstolen hade tillfälle att undersöka i domen av den 19 maj 2009 i … målet kommissionen/Italien [C‑531/06, EU:C:2009:315], och i domen i … målen Apothekerkammer des Saarlandes m.fl. [C‑171/07 och C‑172/07, EU:C:2009:316]. Däremot förefaller nämnda risk inte vara jämförbar med den risk som följer av ett felaktigt eller olämpligt utlämnande av optikerprodukter, som domen av den 21 april 2005, kommissionen/Grekland [C‑140/03, EU:C:2005:242] avsåg. Ett sådant utlämnande kan visserligen få negativa konsekvenser för patienten, men kommissionen har dock inte visat att det är lika allvarligt som ett felaktigt eller olämpligt utförande av biomedicinska analyser.” (
39
)
101.
Domstolen konstaterade ”med hänsyn dels till de likheter som finns mellan apotekssektorn och sektorn för biomedicinska analyser vad gäller riskerna för folkhälsan, dels till det faktum att dessa två sektorer, till skillnad från vad kommissionen har anfört, i realiteten inte kan skiljas åt vare sig vad gäller kravet på remiss eller recept från läkare eller vad gäller finansieringsbehoven – att de principer som formulerades i domen av den 19 maj 2009 …, kommissionen/Italien [C‑531/06, EU:C:2009:315], och i domen … Apothekerkammer des Saarlandes m.fl. [C‑171/07 och C‑172/07, EU:C:2009:316], avseende restriktioner vad gäller innehav av kapitalandelar i apotek, till fullo kan överföras till det förevarande målet”. (
40
)”Med hänsyn till den möjlighet som medlemsstaterna har att fastställa på vilken nivå de vill säkerställa skyddet för folkhälsan, kan de således kräva att biomedicinska analyser ska utföras av biologer som verkligen är yrkesmässigt oberoende. Medlemsstaterna får även vidta åtgärder som kan eliminera eller minska risken för att detta oberoende påverkas negativt, då en sådan påverkan kan vara till skada för folkhälsan och kvaliteten på hälso- och sjukvården”. (
41
) Domstolen har även understrukit att ”[i]cke-biologer saknar, per definition, biologernas utbildning, erfarenhet och ansvar. Mot denna bakgrund föreligger det inte samma garantier i fråga om dessa som beträffande biologerna.” (
42
)
102.
Inom ramen för prövningen av frågan huruvida inskränkningen av etableringsfriheten i den mening som avses i artikel 43 EG inte gick utöver vad som var nödvändigt för att uppnå det målet att skydda folkhälsan, gjorde kommissionen bland annat gällande att detta mål kunde uppnås genom mindre begränsande åtgärder, som till exempel krav på att biomedicinska analyser måste utföras av behörig personal som har de nödvändiga kvalifikationerna och på vilken den deontologiska principen om hälso- och sjukvårdspersonalens oberoende ställning är tillämplig. Beträffande medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning fann domstolen emellertid, genom samma resonemang som den tillämpat på innehav av kapitalandelar i apotek, att ”en medlemsstat [kan] bedöma att det föreligger risk för att det i praktiken bortses från de regler som har till syfte att säkerställa biologernas yrkesmässiga oberoende. Vinstintresset hos en person som inte är biolog dämpas nämligen inte på samma sätt som för självständigt verksamma biologer, och den omständigheten att biologerna är anställda av ett Selarl-bolag som driver laboratorier för biomedicinska analyser och som till största delen ägs av icke-biologer kan göra det svårt för de anställda biologerna att opponera sig mot instruktioner från icke-biologer”. (
43
) Enligt domstolen ”kan det inte uteslutas att dessa icke-biologer frestas att avstå från de undersökningar som är mindre lönsamma ur ekonomisk synvinkel eller som är mer komplicerade att genomföra, eller att minska verksamheten med patientrådgivning under den preanalytiska och postanalytiska fasen, en verksamhet som utgör ett särdrag för biomedicinens organisation i Frankrike”. (
44
)
103.
Jag anser att även om de belgiska bestämmelser som är aktuella i förevarande mål inte är identiska med dem som domstolen prövade i sin dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772), gör de vägledande principer som följer av såväl denna dom som domarna om innehav av kapitalandelar i apotek det möjligt att anse att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 är förenlig med artikel 43 EG, i den mån den inskränkning av etableringsfriheten som den innebär berättigas av målet avseende skydd för folkhälsan och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.
104.
Det följer i detta hänseende av de handlingar som domstolen förfogar över, och särskilt av Cour constitutionnelles (Författningsdomstolen) dom av den 19 december 2007, att artikel 3 i kungligt dekret nr 143 hade till syfte att bekämpa den växande överkonsumtionen inom sektorn för klinisk biologi och de missbruk som konstaterats inom denna sektor.
105.
Liksom den belgiska regeringen anser jag att den belgiska lagstiftaren, genom att säkerställa att laboratorierna inte drivs av personer som, genom sina kvalifikationer, befinner sig utanför hälso- och sjukvårdssektorn, utan av yrkeskunniga inom tjänster för klinisk biologi som, genom själva sin ställning inte kan utöva sin verksamhet i strikt kommersiella syften, utan tvärtom måste agera med hänsyn till målen för folkhälsan och således i första hand säkerställa patientens hälsa och tjänsternas kvalitet, har vidtagit en lämplig åtgärd för att uppnå målet att bekämpa den växande överkonsumtionen inom sektorn klinisk biologi och de missbruk som konstaterats inom denna sektor.
106.
Det ska erinras om att det är ostridigt att skyddet för folkhälsan ingår bland de tvingande skäl av allmänintresse som, enligt artikel 46.1 EG, kan motivera inskränkningar av etableringsfriheten. Det följer vidare av domstolens praxis att detta undantag omfattar målsättningen att utesluta risken för att den ekonomiska balansen i det sociala trygghetssystemet allvarligt rubbas. (
45
) Målet att bekämpa den växande överkonsumtionen inom sektorn för klinisk biologi och de missbruk som konstaterats i denna sektor är direkt knutna till detta sistnämnda mål.
107.
Det ska i detta hänseende erinras om att domstolen i sina domar avseende innehav av kapitalandelar i apotek slog fast att ”[ö]verkonsumtion eller felaktig användning av läkemedel innebär … slöseri med ekonomiska resurser. Ett sådant slöseri är särskilt allvarligt då läkemedelssektorn genererar avsevärda kostnader och ska tillfredsställa ökande behov, medan de ekonomiska resurser som kan avsättas för hälso- och sjukvård inte är obegränsade, oavsett vilken finansieringsmetod som används”. (
46
) Domstolen har i detta hänseende påpekat att ”[d]et finns ett direkt samband mellan dessa ekonomiska resurser och den vinst som verksamma näringsidkare gör inom läkemedelssektorn, eftersom det i de flesta medlemsstater är de berörda sjukförsäkringsorganen som ersätter kostnaderna för ordination av läkemedel”. (
47
)
108.
Domstolen har av detta dragit slutsatsen att med hänsyn till dessa risker för folkhälsan och för den finansiella jämvikten inom systemen för social trygghet, ”kan medlemsstaterna underkasta de personer som ansvarar för detaljhandeln med läkemedel stränga krav, som bland annat avser formerna för saluföring och vinststrävan. I synnerhet kan medlemsstaterna förbehålla detaljhandelsförsäljning av läkemedel åt, i princip, endast farmaceuter, på grund av att dessa ska kunna lämna vissa garantier och vara i stånd att ge upplysningar till konsumenterna”. (
48
)
109.
Jag anser vidare att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet att bekämpa den växande överkonsumtionen inom sektorn för klinisk biologi och de missbruk som konstaterats inom denna sektor. Det ska i detta hänseende erinras om att denna bestämmelse inte har till syfte att förbjuda existensen och driften av laboratorier som inte uppfyller de villkor som fastställts i nämnda bestämmelse, utan endast att underställa ersättningen från INAMI för tjänster avseende analyser precisa krav beträffande yrkeskvalifikationen för dem som driver dessa laboratorier. Mot bakgrund av domstolens ovannämnda praxis avseende innehav av kapitalandelar i apotek och laboratorier för biomedicinska analyser är sådana krav enligt min uppfattning proportionerliga.
110.
Det följer av ovannämnda överväganden att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 ska anses förenlig med artikel 43 EG.
111.
Det är nu lämpligt att dra slutsatser av hur detta konstaterande kommer att påverka den skadeståndstalan som Fernand Ullens de Schooten har väckt mot den belgiska staten för åsidosättande av unionsrätten.
112.
Enligt fast rättspraxis föreligger enligt unionsrätten rätt till ersättning under förutsättning att tre villkor är uppfyllda, nämligen att den rättsregel som har överträtts har till syfte att ge enskilda rättigheter, att det är en tillräckligt klar överträdelse och att det finns ett direkt orsakssamband mellan åsidosättandet av medlemsstatens skyldighet och den skada som de berörda personerna har lidit. (
49
)
113.
Eftersom premissen att ett åsidosättande av unionsrätten föreligger på grund av att artikel 3.1 leden 3 och 4 i kungligt dekret nr 143 är oförenlig med artikel 43 EG visar sig vara felaktig, kan inte Fernand Ullens de Schooten inom ramen för den skadeståndstalan som han har väckt mot den belgiska staten erhålla någon rätt till ersättning grundad på unionsrätten.
114.
Av detta följer att Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel) under alla omständigheter inte kan bifalla denna talan. Således är ett svar från domstolen på den första, den tredje och den fjärde tolkningsfrågan, vilka alla är grundade på premissen, som enligt min uppfattning är felaktig, att den belgiska staten har åsidosatt unionsrätten, inte till någon nytta för avgörandet av det nationella målet. Jag föreslår således att domstolen ska begränsa sitt svar till de ovan i detta förslag till avgörande analyserade frågorna.
III – Förslag till avgörande
115.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen svarar Cour d’appel de Bruxelles (Appellationsdomstolen i Bryssel, Belgien) på följande sätt:
Under de omständigheter som är aktuella i det nationella målet får artikel 43 EG åberopas inom ramen för en skadeståndstalan mot en medlemsstat för åsidosättande av unionsrätten.
Artikel 43 EG ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en medlemsstats bestämmelser enligt vilka endast laboratorier för klinisk biologi som drivs av personer med behörighet att utföra tjänster avseende klinisk biologi, nämligen läkare, apotekare eller diplomerade kemister, får utföra analystjänster som kan ersättas genom socialförsäkringssystemet i denna medlemsstat.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Moniteur belge av den 12 januari 1983.
(
3
)	Artikel 3.1 i kungligt dekret nr 143 har följande lydelse:
”Laboratoriet ska drivas
…
3 antingen av en eller flera personer med behörighet att utföra tjänster avseende klinisk biologi som faktiskt utför analyser i detta laboratorium och som inte är förskrivande läkare,
4° eller av ett civilrättsligt bolag som har formen av ett aktiebolag, ett handelsbolag eller en kooperativ förening och vars ägare, ledare eller förvaltare uteslutande är sådana personer som anges i 3° i denna punkt,
…”
(
4
)	Punkt 9.
(
5
)	Punkt 11.
(
6
)	Nedan kallad Europakonventionen.
(
7
)	CE:ECHR:2011:0920JUD000398907.
(
8
)	Se i detta hänseende punkt 24 i beslutet om hänskjutande.
(
9
)	Dom av den 28 mars 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, punkt 11).
(
10
)	Dom av den 28 mars 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, punkt 12).
(
11
)	Picod, F., ”Libre circulation et situation interne”, Revue des affaires européennes, 2003–2004/1, s. 47, särskilt s. 48.
(
12
)	Dom av den 8 maj 2013, Libert m.fl. (C‑197/11 och C‑203/11, EU:C:2013:288, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
(
13
)	Enligt Fernand Ullens de Schooten har hans situation flera anknytningar till unionsrätten. Han utnyttjar nämligen sin fria rörlighet i de övriga medlemsstaterna, laboratoriet BIORIM drivs med kapital som är placerat i dessa övriga medlemsstater bland annat i Luxemburg där flera bankkonton har öppnats i detta laboratoriums namn. Belgiska staten har även hållit flera luxemburgska bolag ansvariga för Fernand Ullens de Schootens skatteskulder. Vidare kan medborgare etablerade i andra medlemsstater ha utnyttjat laboratoriet BIORIM:s tjänster.
(
14
)	Se dom av den 22 december 2010, Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808).
(
15
)	Punkt B.4.3. i den domen.
(
16
)	Se, bland annat, dom av den 11 mars 2010, Attanasio Group (C‑384/08, EU:C:2010:133, punkt 23 och där angiven rättspraxis, samt punkt 24), dom av den 1 juni 2010, Blanco Pérez och Chao Gómez (C‑570/07 och C‑571/07, EU:C:2010:300, punkt 40), dom av den 19 juli 2012, Garkalns (C‑470/11, EU:C:2012:505, punkt 21), dom av den 8 maj 2013, Libert m.fl. (C‑197/11 och C‑203/11, EU:C:2013:288, punkt 34), dom av den 5 december 2013, Venturini m.fl. (C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:791, punkt 25), och dom av den 15 oktober 2015, Grupo Itevelesa m.fl. (C‑168/14, EU:C:2015:685, punkt 35 och där angiven rättspraxis, samt punkt 36). Se även, för en sammanfattning av denna rättspraxis, punkterna 33‑38 i generaladvokat Wahls förslag till avgörande i de förenade målen Venturini m.fl. (C‑159/12‑C‑161/12, EU:C:2013:529). Som Cheynel, B. har påpekat i, ”Les situations purement internes à la lumière de l’arrêt Libert e.a.”, Revue des affaires européennes, 2013/2, s. 405, angående domen av den 8 maj 2013, Libert m.fl. (C‑197/11 och C‑203/11, EU:C:2013:288), ”förefaller domstolen i sin praxis ha erkänt att själva möjligheten till inskränkande verkningar av nationella bestämmelser sedermera räcker för att nämnda bestämmelser ska omfattas av artiklarna 21 FEUF (fri rörlighet för medborgare), 45 (fri rörlighet för arbetstagare), 49 (etableringsfrihet), 56 (frihet att tillhandahålla tjänster) och 63 (fri rörlighet för kapital), oavsett vilken situation som föreligger för den unionsmedborgare som gör gällande att de nationella bestämmelserna strider mot dessa artiklar i fördraget” (s. 407).
(
17
)	Se, bland annat, beslut av den 14 mars 2013, Loreti m.fl. (C‑555/12, ej publicerat, EU:C:2013:174, punkt 20 och där angiven rättspraxis).
(
18
)	Se, bland annat, dom av den 21 april 2005, kommissionen/Grekland (C‑140/03, EU:C:2005:242, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
(
19
)	Se, bland annat, dom av den 6 oktober 2015, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, punkt 67).
(
20
)	Se, bland annat, dom av den 18 december 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, punkt 37 och där angiven rättspraxis), och dom av den 15 oktober 2015, Biovet (C‑306/14, EU:C:2015:689, punkt 17 och där angiven rättspraxis).
(
21
)	Det rör sig om en ”rättspraxis för en harmonisk förening mellan den inre marknadens krav, i detta fall etableringsfriheten, och skydd för folkhälsan.” (se Michel, V., ”Laboratoires d’analyses médicales”, Revue Europe nr 2, februari 2011, kommentar 59).
(
22
)	Se dom av den 19 maj 2009, kommissionen/Italien (C‑531/06, EU:C:2009:315), och dom Apothekerkammer des Saarlandes m.fl. (C‑171/07 och C‑172/07, EU:C:2009:316).
(
23
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 23).
(
24
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 24).
(
25
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 25).
(
26
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 31).
(
27
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 40).
(
28
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
(
29
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
(
30
)	Se, bland annat, dom av den 19 maj 2009, Apothekerkammer des Saarlandes m.fl. (C‑171/07 och C‑172/07, EU:C:2009:316, punkt 22 och där angiven rättspraxis).
(
31
)	Se, bland annat, dom av den 19 maj 2009, Apothekerkammer des Saarlandes m.fl. (C‑171/07 och C‑172/07, EU:C:2009:316, punkt 23 och där angiven rättspraxis).
(
32
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 50 och där angiven rättspraxis).
(
33
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 52 och där angiven rättspraxis).
(
34
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 53 och där angiven rättspraxis).
(
35
)	Punkt 56.
(
36
)	Se punkterna 83 och 84 i generaladvokat Mengozzis förslag till avgörande i målet kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:305).
(
37
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 57).
(
38
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 57).
(
39
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 58).
(
40
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 65).
(
41
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 66 och där angiven rättspraxis).
(
42
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 67 och där angiven rättspraxis).
(
43
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 82 och där angiven rättspraxis).
(
44
)	Se dom av den 16 december 2010, kommissionen/Frankrike (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 82 och där angiven rättspraxis).
(
45
)	Se dom av den 10 mars 2009, Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
(
46
)	Se dom av den 19 maj 2009, kommissionen/Italien (C‑531/06, EU:C:2009:315, punkt 57 och där angiven rättspraxis), och dom Apothekerkammer des Saarlandes m.fl. (C‑171/07 och C‑172/07, EU:C:2009:316, punkt 33).
(
47
)	Se dom av den 19 maj 2009, kommissionen/Italien (C‑531/06, EU:C:2009:315, punkt 57), och dom Apothekerkammer des Saarlandes m.fl. (C‑171/07 och C‑172/07, EU:C:2009:316, punkt 33).
(
48
)	Se dom av den 19 maj 2009, kommissionen/Italien (C‑531/06, EU:C:2009:315, punkt 58 och där angiven rättspraxis), och dom Apothekerkammer des Saarlandes m.fl. (C‑171/07 och C‑172/07, EU:C:2009:316, punkt 34).
(
49
)	Se, bland annat, dom av den 10 juli 2014, Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, punkt 50 och där angiven rättspraxis).