Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
DEAN SPIELMANN
föredraget den 16 april 2026(1)
Mål C‑254/25
A.A.
mot
Wojewoda Śląski
(begäran om förhandsavgörande från Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Förvaltningsdomstolen i vojvodskapet Gliwice, Polen))
” Begäran om förhandsavgörande – Migrationspolitik – Villkor för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse för studier – Direktiv (EU) 2016/801 – Förfarandegarantier – Avbrytande av
handläggningsfrister för en tredjelandsmedborgares ansökan om uppehållstillstånd – Rätt till ett effektivt rättsmedel – Likvärdighetsprincipen ”
Inledning
1.        Den aktuella begäran om förhandsavgörande har framställts av Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Förvaltningsdomstolen i vojvodskapet Gliwice, Polen) i ett mål mellan tredjelandsmedborgaren A.A. (nedan kallad sökanden) och Wojewoda Śląski (vojvodskapet Schlesien, Polen) (nedan kallat vojvodskapet). Bakgrunden till det nationella målet är Ryska federationens invasion av Ukraina i februari 2022, som resulterade i en stor tillströmning av fördrivna personer till Polen. Den polska lagstiftaren har antagit bestämmelser som dels syftar till att avbryta fristerna för handläggning av ansökningar om uppehållstillstånd, bland annat för studier, dels syftar till att undanta
möjligheten att tillämpa nationella bestämmelser på den behöriga myndighetens passivitet, så att denna myndighet inte kan åläggas någon sanktionsavgift på grund av att de föreskrivna fristerna för att fatta beslut inte har iakttagits.
2.        Det nationella målet rör den omständigheten
att det inte har fattats något beslut om en tredjelandsmedborgares ansökan om tillfälligt uppehållstillstånd för studier inom den föreskrivna fristen och att det inte är möjligt att överklaga myndigheternas långsamma handläggning eller erhålla lämplig ekonomisk ersättning. Målet ger således domstolen tillfälle att, mot bakgrund av unionsrätten, pröva huruvida
den omständigheten att tredjelandsmedborgare enligt den relevanta nationella lagstiftningen undantas från den i nationell rätt föreskrivna
möjligheten att väcka passivitetstalan mot de polska förvaltningsmyndigheterna på grund av deras långsamma
handläggning av en ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd för studier, och från möjligheten att utverka ett beslut i vilket dessa myndigheter dels förpliktas
att betala ett lämpligt belopp som ersättning för åsidosättandet av rätten till skyndsam handläggning, dels åläggs att fatta ett beslut inom den frist som fastställts av den nationella domstolen.
3.        Denna bedömning kommer bland annat att göras mot bakgrund av artikel 34 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/801 av den 11 maj 2016 om villkoren för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse för forskning, studier, praktik, volontärarbete, deltagande i elevutbytesprogram eller utbildningsprojekt och för au pairarbete(2) och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Stadgan
4.        Artikel 47 i stadgan, med rubriken ”Rätt till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol”, är relevant i förevarande mål.
Direktiv 2016/801
5.        Artikel 5 i direktiv 2016/801 har rubriken ”Principer”. I artikel 5.1 och 5.3 föreskrivs följande:
”1.      För att en tredjelandsmedborgares ska ha rätt till inresa och vistelse enligt detta direktiv måste det framgå av styrkande handlingar att tredjelandsmedborgaren uppfyller
a)      de allmänna villkoren i artikel 7, och
b)      de relevanta särskilda villkoren i artikel 8, 11, 12, 13, 14 eller 16.
...
3.      Om de allmänna villkoren och de relevanta särskilda villkoren är uppfyllda ska tredjelandsmedborgare ha rätt till ett tillstånd.
Om en medlemsstat utfärdar uppehållstillstånd enbart på sitt territorium och alla villkor för inresa och vistelse som anges i detta direktiv är uppfyllda ska den berörda medlemsstaten utfärda erforderlig visering till tredjelandsmedborgaren.”
6.        I artikel 34 i detta direktiv, med rubriken ”Förfarandegarantier”, föreskrivs följande:
”1.      De behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten ska fatta beslut om ansökan om tillstånd eller ansökan om förlängning av ett tillstånd och skriftligen underrätta sökanden om beslutet i enlighet med förfarandena enligt nationell rätt så snart som möjligt, dock senast inom 90 dagar efter det att den fullständiga ansökan lämnades in.
...
3.      Om de uppgifter eller handlingar som getts in till stöd för ansökan är ofullständiga, ska de behöriga myndigheterna inom rimlig tid underrätta sökanden om vilka ytterligare uppgifter som krävs och fastställa en rimlig tidsfrist för att tillhandahålla dem. Den tidsfrist som anges i [punkt] 1 … ska upphöra att löpa fram till dess att de behöriga myndigheterna har mottagit de ytterligare uppgifter som krävs. Om dessa ytterligare uppgifter eller handlingar inte har ingetts inom tidsfristen får ansökan avslås.
...
5.      Alla beslut att avvisa eller avslå en ansökan, att inte förlänga eller att återkalla ett tillstånd ska kunna överklagas i den berörda medlemsstaten i enlighet med nationell rätt. I den skriftliga underrättelsen ska den domstol eller administrativa myndighet till vilken det går att överklaga anges, liksom tidsfristen för att ge in överklagandet”.
Genomförandebeslut 2022/382
7.        Enligt skälen 3 och 7 i rådets genomförandebeslut (EU) 2022/382 av den 4 mars 2022 om fastställande av att det föreligger massiv tillströmning av fördrivna personer från Ukraina i den mening som avses i artikel 5 i direktiv 2001/55/EG, med följden att tillfälligt skydd införs,(3) har Ryska federationens invasion av Ukraina, som fördömdes av rådet den 24 februari 2022, lett till en massiv tillströmning av fördrivna personer från Ukraina som inte kan återvända till sitt ursprungsland eller sin ursprungsregion. Omfattningen av denna tillströmning kan medföra att medlemsstaternas asylsystem inte kan hantera antalet nyanlända utan negativa följder för dessa systems funktion och för de berörda personernas och övriga skyddssökandes intressen.
Genomförandebeslut 2024/1836
8.        Enligt skälen 7 och 8 i rådets genomförandebeslut (EU) 2024/1836 av den 25 juni 2024 om förlängning av det tillfälliga skydd som infördes genom genomförandebeslut (EU) 2022/382,(4) innebär det fortsatta kriget, de svåra humanitära förhållandena, instabiliteten och risken för upptrappning att ytterligare massiv tillströmning av nyanlända inte kan uteslutas.
Risken för de nationella asylsystemens
effektiva funktion kvarstår således, vilket innebär att det är nödvändigt att förlänga det tillfälliga skyddet för att säkerställa ett omedelbart skydd och en harmoniserad uppsättning rättigheter med minskade formaliteter, och undvika att en avveckling av denna ordning leder till att en stor mängd ansökningar om internationellt skydd ges in samtidigt, vilket
skulle kunna överbelasta dessa system.
Polsk rätt
Lagen av den 12 mars 2022
9.        Ustawa o pomocy obywatelom Ukrainy w związku z konfliktem zbrojnym na terytorium tego państwa (lag om bistånd till ukrainska medborgare i samband med den väpnade konflikten på Ukrainas
territorium), av den 12 mars 2022(5) antogs till följd av genomförandebeslut 2022/382. I denna lag fastställs särskilda regler för laglig vistelse för ukrainska medborgare som anländer till Polen.(6) Den konsoliderade texten till denna lag, i dess lydelse enligt de ändringar som införts sedan lagen antogs, innehåller artikel 100d som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet och som har följande lydelse:
”1.      Under perioden fram till den 30 september 2025 ska fristerna för att handlägga ärenden rörande
1)      beviljandet av
a)      tidsbegränsade uppehållstillstånd,
b)      permanenta uppehållstillstånd,
c)      EU-uppehållstillstånd för varaktigt bosatta,
till utlänningar,
2)      ändring av
a)      tidsbegränsade uppehållstillstånd eller arbetstillstånd,
b)      tidsbegränsade uppehållstillstånd för högkvalificerad anställning,
3)      återkallande av utlänningars
a)      tidsbegränsade uppehållstillstånd,
b)      permanenta uppehållstillstånd,
c)      EU-uppehållstillstånd för varaktigt bosatta,
– inte börja löpa och de frister som har börjat löpa upphöra att löpa
under denna period i de förfaranden som vojvodskapet genomför.
2.      De handlingar som utförts under den period som avses i punkt 1,
i samband med de förfaranden som avses i punkt 1,
är gällande.
3.      Under den period som avses i punkt 1 ska
1)      bestämmelserna om passivitet hos den myndighet som ansvarar för förfarandet i de fall som avses i punkt 1 och dess skyldighet att underrätta parten eller deltagaren i förfarandet om att ärendet inte har handlagts i tid inte tillämpas,
2)      den myndighet som ansvarar för förfarandet i de fall som avses i punkt 1 inte påföras några böter och inte åläggas att betala ekonomisk ersättning till sökande på grund av att myndigheten inte har fattat något beslut inom den lagstadgade tidsfristen.
4.      Den omständigheten att den myndighet som ansvarar för förfarandet i de fall som avses i punkt 1 har underlåtit att agera, eller har agerat för sent, under den period som avses i punkt 1, utgör inte grund för en passivitetstalan eller en talan mot oskäligt långa handläggningstider eller ett åsidosättande av partens rätt att få sitt ärende prövat så snart som möjligt.”
10.      Nämnda artikel 100d trädde i kraft den 1 januari 2023 och har varit föremål för flera ändringar. Datumen för när de avbrutna fristerna skulle löpa ut fastställdes först till den 24 augusti 2023 respektive den 4 mars 2024 och senare till den 30 juni 2024. Denna artikel ersatte artikel 100c i samma lag, vilken var tillämplig fram till den 31 december 2022.
Utlänningslagen
11.      I artikel 3 i ustawa o cudzoziemcach (utlänningslagen), av den 12 december 2013(7), föreskrivs följande:
”I denna lag avses med
...
2)      utlänning: den som inte är polsk medborgare,
...”
12.      I artikel 112a i utlänningslagen föreskrivs följande:
”1.      Beslut om beviljande av tidsbegränsat uppehållstillstånd för en utlänning ska fattas inom 60 dagar.
2.      Den tidsfrist som avses i punkt 1 ska börja löpa den dag då det sista av följande inträffade:
1)      utlänningen gav personligen in en ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd eller infann sig personligen
på
vojvodskapets kontor efter det att ansökan gavs in, såvida inte skyldigheten att infinna sig personligen inte är tillämplig på utlänningen, eller
2)      utlänningen gav in en formellt
korrekt eller korrigerad ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd, eller
3)      utlänningen företedde de handlingar som avses i artikel 106.2.2, eller den av vojvodskapet fastställda fristen i artikel 106.2a löpte ut.
3.      Vad gäller det förfarande för beviljande av ett tidsbegränsat uppehållstillstånd som avses i artikel 139a.1 och artikel 139o.1 ska den tidsfrist som avses i punkt 1 börja löpa från och med den dag då det sista av följande inträffade:
1)      mottagningsenheten gav in en formellt korrekt eller korrigerad ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt artikel 139a.1 eller artikel 139o.1, eller
2)      mottagningsenheten företedde de handlingar som avses i artikel 106.2.2, eller den av vojvodskapet fastställda fristen i artikel 106.2a löpte ut.
4.      Förfarandet för överklagande av beviljandet av ett tidsbegränsat uppehållstillstånd till en utlänning ska avslutas inom 90 dagar.
5.      Om överklagandet inte uppfyller de lagstadgade kraven ska den frist som avses i punkt 4 börja löpa från och med den dag då överklagandet uppfyller dessa krav.”
Lagen om rättegång i förvaltningsdomstol
13.      I artikel 53.2b i ustawa – Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (lagen om rättegång i förvaltningsdomstol), av den 30 augusti 2002(8) föreskrivs följande:
”En passivitetstalan eller en talan mot oskäligt lång handläggningstid kan väckas när som helst efter det att en påminnelse har skickats till den behöriga myndigheten.”
14.      I artikel 149 i denna lag föreskrivs följande:
”1.      När domstolen bifaller en talan mot myndigheternas passivitet eller oskäligt lång handläggningstid i de fall som avses i artikel 3.2.1–3.2.4 eller mot den oskäligt långa handläggningstiden i de fall som avses i artikel 3.2.4a ska domstolen
1)      ålägga myndigheten att inom en viss tidsfrist fatta ett beslut, ett tolkningsbeslut eller en åtgärd,
2)      ålägga myndigheten att fastställa eller erkänna förekomsten av den rättighet eller skyldighet som följer av lagen,
3)      förklara att myndigheten har visat prov på passivitet eller förorsakat oskäligt lång handläggningstid.
1a.      Domstolen ska avgöra om myndighetens passivitet eller oskäligt långa handläggningstid innebär ett flagrant åsidosättande av lagen.
1b.      I det fall som avses i punkt 1.1 och 1.2 får domstolen dessutom avgöra huruvida det föreligger en rättighet eller en skyldighet och huruvida målets art och de faktiska och rättsliga omständigheter som ligger till grund för målet inte ger upphov till rimliga tvivel.
2.      I det fall som avses i punkt 1 kan domstolen dessutom på eget initiativ eller på begäran av parten påföra myndigheten böter
med det belopp som föreskrivs i artikel 154.6, eller förplikta myndigheten att betala ett penningbelopp till sökanden på upp till hälften av det belopp som föreskrivs i artikel 154.6.”
15.      I artikel 153 i nämnda lag föreskrivs följande:
”Den rättsliga bedömning och de anvisningar
rörande det fortsatta förfarandet som anges i domstolens avgörande ska vara bindande för de myndigheter som är föremål för talan på grund av sitt
agerande, sin passivitet eller sin oskäligt långa handläggningstid samt för domstolarna, såvida inte lagbestämmelserna har ändrats.”
Tvisten i det nationella målet, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
16.      Den 17 april 2024 ingav A.A., en tredjelandsmedborgare, en ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd till vojvodskapet för att bedriva universitetsstudier i Polen. Eftersom myndigheten inte hade fattat något beslut inom den i nationell rätt föreskriva fristen, skickade A.A. den 25 oktober 2024 en påminnelse till vojvodskapet.
17.      Den 22 november 2024 väckte A.A. passivitetstalan mot nämnda myndighet vid Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Förvaltningsdomstolen i vojvodskapet Gliwice), den hänskjutande domstolen, eftersom myndigheten fortfarande inte hade fattat något beslut om hans ansökan. I sin talan kritiserade A.A.
vojvodskapet för att uppenbart ha överskridit handläggningstiden för ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd och yrkade att
förvaltningsmyndigheten skulle åläggas att utfärda detta tillstånd inom 14 dagar och
förpliktas att betala ersättning till honom eller, i andra hand, påföras böter.
18.      I sitt svaromål yrkade vojvodskapet att talan skulle ogillas med hänvisning till bland annat artikel 100d i lagen av den 12 mars 2022. I enlighet med denna artikel börjar fristen
för vojvodskapets handläggning av ansökan
inte löpa förrän från och med den 30 september 2025, eller upphör att löpa fram till detta datum, på grund av de successiva ökningarna av antalet ansökningar om uppehållstillstånd till följd av Ryska federationens angrepp mot Ukraina den 24 februari 2022. De avbrutna fristerna skulle ursprungligen ha börjat löpa igen den 31 december 2022, men har skjutits fram flera gånger.
Vojvodskapet påpekade även att det i artikel 100d föreskrivs att fram till och med den 30 september 2025 är bestämmelserna om myndighetens passivitet och skyldighet att underrätta parten om att ärendet inte kommer att handläggas inom den föreskrivna fristen inte tillämpliga och att inga böter eller ersättningar kan utdömas till förmån för sökande för myndighetens underlåtenhet att iaktta de lagstadgade tidsfristerna.
19.      Eftersom Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Förvaltningsdomstolen i vojvodskapet Gliwice) hyste tvivel om huruvida det var förenligt med unionsrätten att avbryta tidsfristerna och tredjelandsmedborgarna saknar tillgång till ett effektivt rättsmedel mot de offentliga förvaltningsorganens passivitet beslutade Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Förvaltningsdomstolen i vojvodskapet Gliwice) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande:
”1)      Utgör följande fördragsprinciper:
a)      rättsstatsprincipen och principen om respekt för de mänskliga rättigheterna (artiklarna 2 och 6.3 FEU …),
b)      proportionalitetsprincipen (artikel 52.1 jämförd med artikel 51.1 i [stadgan],
… jämförd med artikel 6.1 FEU),
c)      principen om unionsrättens företräde och dess ändamålsenliga verkan (artikel 4.3 FEU) och
d)      principen om ’rätt till god förvaltning’
(vilken betraktas som en unionsrättslig princip enligt artikel 41.1–41.4 i stadgan, jämförd med artikel 51.1 i stadgan, artikel 6.1 FEU, och kan härledas från EU-domstolens rättspraxis)
– hinder mot ett långvarigt och vid flera tillfällen förlängt undantag i nationell rätt, vilket föreskrivs av organisatoriska eller ekonomiska skäl, för utländska medborgare (tillika tredjelandsmedborgare) från att utöva rätten till ett effektivt rättsmedel mot förhalning av offentliga myndigheter (påminnelser, passivitetstalan eller talan om orimligt lång handläggningstid), bland annat mot bakgrund av kraven i artikel 34.1 och 34.3 i [direktiv 2016/801]?
2)      Ska det långvariga och vid flera tillfällen förlängda undantaget i nationell rätt, vilket anges i punkt 1, från möjligheten för utländska medborgare, tillika tredjelandsmedborgare, att utöva sin rätt till ett effektivt rättsmedel mot förhalning av offentliga myndigheter och från möjligheten för den nationella förvaltningsdomstolen att utdöma en lämplig penningsumma som ersättning för myndighetens åsidosättande av rätten till skyndsam handläggning, och från möjligheten att förordna om att ett förvaltningsbeslut ska antas inom den frist som fastställts av domstolen, när polska medborgare inte har berövats denna möjlighet inom ramen för sina egna administrativa ärenden, tolkas så, att:
a)      kraven på allmänintresse inte är uppfyllda och de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen inskränks på ett orimligt sätt (artiklarna 2, artikel 6.1 och 6.3 FEU, jämförda med artikel 52 punkterna 1–3 i stadgan);
b)      utländska medborgare, tillika tredjelandsmedborgare, diskrimineras (artikel 2 FEU, artiklarna 10 och 18 FEUF samt artiklarna 20, 21.1 och 21.2 i stadgan);
c)      den rättviseprincip (som kommer till uttryck i artikel 2 FEU) åsidosätts och;
d)      faktisk och effektiv tillgång till rättslig prövning försvåras ([artikel] 2 FEU, [artikel] 67.4 FEUF, [artikel] 47 [jämförd] med artikel 51.1 i stadgan)[?]”
20.      Skriftliga yttranden har inkommit till domstolen från den polska regeringen och Europeiska kommissionen.
Bedömning
21.      Den hänskjutande domstolen har ställt sina tolkningsfrågor, vilka jag kommer att pröva tillsammans, för att få klarhet i huruvida lagen av den 12 mars 2022 strider mot unionsrätten, särskilt artikel 34.1 och 34.3 i direktiv 2016/801, genom att lagstiftaren, av skäl hänförliga till administrativa eller ekonomiska begränsningar, varaktigt och vid flera tillfällen har förlängt undantaget i nationell rätt för tredjelandsmedborgares möjlighet att utöva rätten till ett effektivt rättsmedel mot förvaltningsmyndigheters passivitet, och avskaffat nationella förvaltningsdomstolarnas möjlighet
att utdöma en lämplig penningsumma som ersättning för myndighetens åsidosättande av rätten till skyndsam handläggning, och
dessa domstolars möjlighet att förordna om att ett förvaltningsbeslut ska antas inom den frist som fastställts av domstolen.
22.      För att besvara dessa frågor, i vilka domstolen uppmanas att bedöma huruvida ett sådant uteslutande av rättsmedel är förenligt med unionsrätten, särskilt med de relevanta bestämmelserna i direktiv 2016/801 och med artikel 47 i stadgan(9), är det enligt min mening nödvändigt att i tur och ordning pröva flera omständigheter. För det första erinrar jag om syftet med direktiv 2016/801, för att klargöra funktionen och räckvidden av det förfarande för utfärdande av uppehållstillstånd som omfattas av detta instrument. För det andra gör jag, mot bakgrund av artikel 34 i direktivet och rätten till ett effektivt domstolsskydd i artikel 47 i stadgan, en bedömning av den nationella lagstiftning enligt vilken fristerna för prövning av tredjelandsmedborgares ansökningar om uppehållstillstånd för studier i Polen inte ska
tillämpas eller ska avbrytas. Det är således nödvändigt
att pröva huruvida och i vilken utsträckning denna lagstiftning undergräver den ändamålsenliga verkan av direktiv 2016/801, bland annat mot bakgrund av likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen. För det tredje är det nödvändigt att pröva den polska regeringens argument avseende förekomsten av
force majeure och bedöma huruvida den betydande tillströmningen av personer som fördrivits till följd av Ryska federationens anfallskrig mot Ukraina
utgör
en sådan omständighet som kan motivera de aktuella undantagen från unionsrätten.
Syftet med direktiv 2016/801 och den frist för handläggning av ansökningar om uppehållstillstånd som föreskrivs i artikel 34.1 däri
23.      Vid min prövning utgår jag i första hand från ordalydelsen i artikel 34.1 i direktiv 2016/801, enligt vilken ”[d]e behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten ska fatta beslut om ansökan om tillstånd eller ansökan om förlängning av ett tillstånd och skriftligen underrätta sökanden om beslutet i enlighet med förfarandena enligt nationell rätt så snart som möjligt, dock senast inom 90 dagar efter det att den fullständiga ansökan lämnades in”.
24.      Hänvisningen till att handläggningen ska ske ”så snart som möjligt”, i kombination med fastställandet av en frist på högst 90 dagar(10) speglar själva systematiken i detta direktiv, som syftar till att förbättra och förenkla villkoren för inresa och vistelse, bland annat för att göra det möjligt för berörda personer att i tid ansluta sig till läsåret och organisera sina studier på ett effektivt sätt.(11) Med andra ord utgör skyndsam handläggning av en ansökan om uppehållstillstånd för studier en väsentlig del av det system som inrättats genom direktiv 2016/801.
25.      Enligt artikel 5.3 i direktivet är medlemsstaterna skyldiga att utfärda uppehållstillstånd för studier till en sökande som uppfyller kraven i artiklarna 7 och 11 i direktivet. Såsom kommissionen påpekade i sitt yttrande innebär begreppet ”utfärdande” att de behöriga nationella myndigheterna, inom fristen på 90
dagar, ska pröva ansökan och fatta beslut om den, genom att utfärda tillståndet när villkoren är uppfyllda eller genom att avslå ansökan i annat fall.(12)
26.      Vad vidare gäller frågan huruvida det i unionsrätten anges orsaker som gör det möjligt att avbryta denna maximala tidsfrist, konstaterar jag att det i artikel 34.3 i direktiv 2016/801 endast anges ett enda skäl för att avbryta fristen, nämligen att ansökan är ofullständig när de behöriga myndigheterna begär ytterligare uppgifter från sökanden. Om så är fallet fastställer dessa myndigheter en rimlig tidsfrist för att förete begärda uppgifter. Detta innebär att den frist som föreskrivs i artikel 34.1 upphör att löpa
fram till dess att uppgifterna har mottagits. Härav följer, såsom kommissionen har påpekat, att det i direktiv 2016/801 inte föreskrivs någon annan möjlighet för medlemsstaterna att, i form av ett undantag, avbryta eller förlänga fristerna för att anta beslut om uppehållstillstånd i några andra situationer
än i detta
klart avgränsade fall.
27.      Av det ovan anförda följer att i den mån det i
den aktuella nationella lagstiftningen föreskrivs att handläggningstiderna för förfaranden avseende ett tillfälligt uppehållstillstånd inte ska börja löpa eller, om de har börjat löpa, tillfälligt ska upphöra att löpa under den period som beaktas i de förfaranden som vojvodskapet genomför, utgör denna lagstiftning, utöver det fall som avses i artikel 34.3 i direktiv 2016/801, hinder för att låta den frist som anges i artikel 34.1 i direktivet löpa ut. En sådan lagstiftning skulle i princip kunna strida mot den harmoniserade ram som unionslagstiftaren har eftersträvat. Syftena med direktiv 2016/801, såsom dessa framgår av bland annat skälen 3 och 14 i direktivet, skulle nämligen åsidosättas om förseningar i prövningen av ansökningarna medför att de berörda studenterna inte kan påbörja sina studier i början av läsåret eller till och med förhindras från att registrera sig vid lärosätet. I en sådan situation kan inte ens en omsorgsfull tredjelandsmedborgare åtnjuta den fulla verkan av sina rättigheter enligt direktivet under tiden som handläggningen av ansökningar om uppehållstillstånd för studier gång på gång avbryts.
28.      I det nationella målet innebär emellertid avbrytandet av fristerna att de rättsmedel som avses i artikel 100d.3 i lagen av den 12 mars 2022 inte längre kan tillämpas.
Det ska således prövas huruvida ett sådant uteslutande av överklagandemöjligheter är förenligt med direktiv 2016/801 och artikel 47 i stadgan.
Artikel 34.5 i direktiv 2016/801 och rätten till ett effektivt domstolsskydd
29.      Jag övergår nu till kärnan i de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt, vilka i huvudsak avser huruvida det är förenligt med unionsrätten att det inte går att väcka en passivitetstalan mot förvaltningsmyndigheterna, när fristerna för prövning av ansökningar om tidsbegränsade uppehållstillstånd
har avbrutits, och det saknas möjlighet att påföra den behöriga myndigheten böter eller ålägga den att betala ersättning till sökande.
30.      Jag påpekar till att börja med att enligt artikel 34.5 i direktiv 2016/801 ska alla beslut att avvisa eller avslå en ansökan, att inte förlänga eller att återkalla ett tillstånd kunna överklagas i den berörda medlemsstaten i enlighet med nationell rätt.
31.      Av detta följer att för det fall ett beslut meddelas om avslag på en ansökan om inresa och vistelse i en medlemsstat för studier, ger artikel 34.5 uttryckligen en tredjelandsmedborgare som ingett en sådan ansökan rätt att överklaga beslutet i enlighet med den nationella lagstiftningen i den medlemsstat som fattat beslutet.(13)
32.      EU-domstolen har preciserat att unionslagstiftaren, genom att ange att överklagandet ska ske i enlighet med nationell rätt, har överlåtit åt medlemsstaterna att besluta om vilken typ av rättsmedel som är tillgängliga för sökande som omfattas av direktiv 2016/801 och de konkreta reglerna för nämnda rättsmedel.
Arten och den konkreta utformningen av det prövningsförfarande som avses i artikel 34.5 i detta direktiv ska dock fastställas i enlighet med artikel 47 i stadgan.(14)
33.      Jag erinrar i detta avseende om att tillämpningsområdet för stadgan definieras, i
fråga om medlemsstaternas åtgärder, i artikel 51.1 i stadgan enligt vilken bestämmelserna i denna riktar sig till medlemsstaterna när de tillämpar unionsrätten. Artikel 51.1 i stadgan bekräftar EU-domstolens fasta praxis enligt vilken de grundläggande rättigheter som garanteras i unionens rättsordning är tillämpliga i samtliga fall som regleras av unionsrätten, men inte i andra fall.(15) Eftersom det nationella målet omfattas av direktiv 2016/801 är artikel 47 i stadgan tillämplig på detta mål.
34.      Härav följer, såsom domstolen erinrat om i bland annat domen i målet Darvate(16),
att även om det, i avsaknad av unionsbestämmelser på området, ankommer på varje medlemsstat att i sin rättsordning ange vilka domstolar som är behöriga och fastställa de processuella regler som gäller för en talan som syftar till att säkerställa skyddet av de rättigheter för enskilda som följer av unionsrätten, bär medlemsstaterna likväl ansvaret för att dessa rättigheter i varje enskilt fall tillförsäkras ett effektivt domstolsskydd såsom föreskrivs i artikel 47 i stadgan.
35.      Domstolen har redan klargjort räckvidden av artikel 34.5 i direktiv 2016/801, bland annat i domarna i målen Darvate och
Perle. Av domen i målet
Darvate framgår att denna bestämmelse, jämförd med artikel 47 i stadgan, inte kräver att tredjelandsmedborgaren, för att överklaga ett beslut om avslag på hans eller hennes ansökan om inresa och vistelse för studier, har tillgång till
ett särskilt förfarande för överklagande
vid brådskande mål, även om iakttagandet av fristerna för det ordinarie förfarandet skulle kunna äventyra genomförandet av hans eller hennes studier, eller har tillgång till ett förfarande för överklagande som ger domstolen befogenhet att besluta om sådana interimistiska åtgärder som ålägger myndigheterna att fatta ett nytt beslut i syfte att bevilja det begärda tillståndet eller själv fatta ett nytt beslut.
36.      Av domen i målet
Perle följer vidare att denna bestämmelse, jämförd med artikel 47 i stadgan, inte utgör hinder för att överklagandet av ett avslagsbeslut sker i form av
en talan om ogiltigförklaring, utan möjlighet för den domstol som prövar överklagandet att ersätta de behöriga myndigheternas bedömning med sin egen eller fatta ett nytt beslut, under förutsättning att villkoren för att väcka talan och, i förekommande fall, villkoren för verkställighet av domen om ogiltigförklaring gör det möjligt att inom kort tid fatta ett nytt beslut som är konformt med domstolens bedömning, så att en tredjelandsmedborgare som agerar tillräckligt snabbt kan åtnjuta full verkan av sina rättigheter enligt direktiv 2016/801.(17)
37.      Jag konstaterar emellertid att det finns en betydande skillnad mellan dessa domar och det nationella målet.
I de ovannämnda målen avsåg
de frågor som ställdes till domstolen arten och omfattningen av de rättsmedel som var tillgängliga i de berörda nationella rättsordningarna och huruvida medlemsstaterna enligt unionsrätten, inbegripet enligt artikel 47 i stadgan, var skyldiga att införa ytterligare rättsmedel.(18) Det rörde sig med andra ord om att bedöma huruvida en talan om ogiltigförklaring var tillräcklig, eller om denna behövde kompletteras med ett särskilt överklagande, interimistiska åtgärder eller ett erkännande av en befogenhet att ersätta de behöriga myndigheternas bedömning med sin egen.
38.      Så är inte fallet i det nationella målet. Den hänskjutande domstolen har inte att ta ställning till vilka rättsmedel som ska införas för att uppfylla kraven i artikel 34.5 i direktiv 2016/801, utan till frågan huruvida en nationell lagstiftning är förenlig med unionsrätten när denna lagstiftning medför att de rättsmedel som redan föreskrivs i den nationella rättsordningen – och som normalt är tillgängliga för tredjelandsmedborgare som ansöker om tillfälligt uppehållstillstånd för studier – under en lång period inte kan
tillämpas.
39.      Jag erinrar i detta avseende om att det av fast rättspraxis framgår att unionsrätten, inbegripet bestämmelserna i stadgan, inte innebär att medlemsstaterna är skyldiga att införa andra rättsmedel än dem som föreskrivs i nationell rätt. Det ska emellertid framgå av den nationella rättsordningens systematik att det finns rättsmedel som åtminstone
accessoriskt gör det möjligt att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt unionsrätten.(19)
40.      I förevarande fall framgår det, såsom kommissionen har påpekat och med förbehåll för den prövning som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, inte av begäran om förhandsavgörande att de berörda personerna, under den period
då artikel 100d i lagen av den 12 mars 2022 är tillämplig, förfogar över något annat rättsmedel, utöver de rättsmedel som inte kan tillämpas
enligt denna bestämmelse, som gör det möjligt för dem att få fastställt att den behöriga myndigheten har gjort sig skyldig till passivitet eller erhålla ersättning för vållad
skada. Jag anser emellertid att det är en naturlig följd av själva idén om en harmoniserad maximal tidsfrist, såsom den frist som föreskrivs i artikel 34.1 i direktiv 2016/801, att sökande enligt nationell rätt har tillgång till
ett effektivt
rättsmedel för att ifrågasätta administrativ senfärdighet eller en oskäligt lång handläggningstid som skulle urholka denna frist.
41.      Jag erinrar dessutom om att det i avsaknad av unionsrättsliga bestämmelser på området enligt fast praxis ankommer på varje medlemsstat att i sin rättsordning fastställa de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet av enskildas rättigheter, enligt principen om processuell autonomi. Dessa regler får emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som reglerar liknande nationella situationer (likvärdighetsprincipen) eller medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen).(20)
42.      I det nationella målet anser jag att det uppkommer ett problem
när det gäller likvärdighetsprincipen. I en sådan situation som den aktuella i det nationella målet har den nationella lagstiftaren nämligen gjort det omöjligt för en viss kategori av personer att använda sig av rättsmedel som i princip ska vara tillgängliga för dem, närmare bestämt
”utlänningar” i den mening som avses i artikel 100d.1.1 i lagen av den 12 mars 2022, som vill klaga på förvaltningsmyndigheternas
passivitet vid prövningen av deras ansökningar om tidsbegränsat uppehållstillstånd för studier. Samma rättsmedel förblir emellertid
tillgängliga för polska medborgare som vill
ifrågasätta administrativ senfärdighet i andra situationer där förvaltningsmyndigheterna har gjort sig skyldiga till passivitet
i samband med prövningen av en ansökan som uteslutande omfattas av nationell rätt.
43.      Det återstår emellertid att beakta det särskilda sammanhang i vilket den omtvistade bestämmelsen antogs, nämligen Ryska federationens anfallskrig mot Ukraina och den betydande tillströmningen av personer till Polen. Det ska således prövas i vilken grad denna omständighet, som den hänskjutande domstolen har framhållit och som har åberopats av den polska regeringen, kan påverka bedömningen mot bakgrund av unionsrätten och följaktligen svaret på tolkningsfrågorna.
Argumentet om force majeure
44.      Jag anser att det inte kan motiveras att bedömningen av huruvida artikel 100d i lagen av den 12 mars 2022 är förenlig med direktiv 2016/801 görs utan att beakta de omständigheter som den polska regeringen har åberopat som skäl för att anta denna bestämmelse. Enligt den polska regeringen har den betydande tillströmningen av fördrivna personer från Ukraina till följd av det ryska angreppet lamslagit den administrativa apparaten och utgör ett fall av force majeure(21) som motiverar antagandet av nationella undantagsåtgärder och interimistiska åtgärder, såsom det undantag från möjligheten att överklaga som föreskrivs i artikel 100d.3 i denna lag.
45.      Enligt domstolens fasta praxis åsyftar force majeure-begreppet onormala och oförutsebara omständigheter, vilka inte kan kontrolleras av den som åberopar detta begrepp
och vilkas
följder, trots iakttagandet av all vederbörlig omsorg, inte hade kunnat undvikas.(22) Detta begrepp har emellertid inte samma innebörd inom unionsrättens olika tillämpningsområden och begreppets innebörd
ska därför fastställas mot bakgrund av det rättsliga sammanhang i vilket det är meningen att det ska få verkningar.(23)
46.      Av
domstolens praxis framgår även att den, i samband med en talan om fördragsbrott enligt artikel 258 FEUF, undantagsvis kan godta förekomsten av force majeure som skäl för att en medlemsstat inte uppfyller sina skyldigheter enligt unionsrätten, förutsatt att villkoren för force majeure är uppfyllda. En medlemsstat som ”tillfälligt stöter på oöverstigliga problem”
kan ur detta perspektiv endast åberopa force majeure för den period som är absolut nödvändig för att
övervinna dessa svårigheter.(24)
47.      Såsom generaladvokaten Medina påpekade i sitt förslag till avgörande i målet Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth m.fl.,(25) är kravet på en sådan motivering särskilt strikt. Åberopandet av force majeure kan endast godtas när det i vederbörlig ordning har visats att det objektivt sett är omöjligt att uppfylla de skyldigheter som följer av unionsrätten. Även under onormala och oförutsebara omständigheter är en medlemsstat fortfarande skyldig att vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att unionsrätten iakttas.
48.      Av rättspraxis framgår i synnerhet att verkningarna av en force majeure-situation inte får ta längre tid än vad som är materiellt nödvändigt för en myndighet som visat normal omsorg för att hantera situationen och anpassa sig till den.(26) Medlemsstaten måste dessutom anföra specifika och precisa omständigheter som kan styrka att det föreligger ett fall av force majeure,(27) och de åberopade händelserna ska även vara kortvariga och ha begränsad inverkan.(28)
49.      Av det ovan anförda följer att en medlemsstat som tillfälligt stöter på oöverstigliga svårigheter kan åberopa force majeure, men endast för den period som är nödvändig för att övervinna dessa svårigheter.(29)
50.      I det nationella målet ankommer det på den hänskjutande domstolen att, mot bakgrund av samtliga relevanta omständigheter, avgöra huruvida tillströmningen av fördrivna personer till Polen på grund av Ryska federationens angrepp mot Ukraina sedan februari 2022 kan utgöra sådan force majeure som motiverar antagandet av nationella undantagsåtgärder och interimistiska åtgärder, såsom det undantag från möjligheten att överklaga beslut som avses i artikel 100d.3 i denna lag.
51.      För att kunna ge den hänskjutande domstolen användbara upplysningar anser jag emellertid att det är lämpligt att erinra om flera omständigheter som den hänskjutande domstolen skulle kunna beakta vid sin bedömning av huruvida force majeure föreligger i den mening som avses i EU-domstolens praxis.
52.      För det första skulle den hänskjutande domstolen kunna beakta den tidsmässiga aspekten. Även om tillströmningen är kopplad till händelser som inträffade år 2022 är det nödvändigt att bedöma i vilken mån succesiva förlängningar, fram till den 30 september 2025, av undantaget från den tillgång som tredjelandsmedborgares har till de rättsmedel som avses i artikel 100d.3 i lagen av den 12 mars 2022 fortfarande kan anses vara följden av en onormal och oförutsebar händelse.
53.      För det andra är det nödvändigt att pröva huruvida de behöriga myndigheterna har övervägt en mindre ingripande åtgärd, såsom en riktad anpassning av fristerna, prioritering av vissa ärenden, övergångsbestämmelser eller en tidsmässig gradering av tillämpningen av den aktuella åtgärden.
54.      För det tredje är det nödvändigt att pröva huruvida den nationella lagstiftaren har anfört konkreta och kontrollerbara omständigheter till stöd för den omtvistade åtgärdens nödvändighet och förlängningen av densamma. Den hänskjutande domstolen skulle bland annat kunna undersöka om lagen, eller motiveringen till denna, bygger på uppgifter om exempelvis utvecklingen av antalet ansökningar, den faktiska handläggningskapaciteten, fördelningen av den administrativa bördan eller den omständigheten att andra lösningar har visat sig omöjliga. Avsaknaden av sådana uppgifter, eller avsaknaden av ett resonemang som kopplar samman dessa omständigheter med valet av ett allmänt undantag från möjligheten att
använda sig av de
aktuella rättsmedlen, försvagar enligt min mening argumentet om force majeure.
55.      Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att tolkningsfrågorna ska besvaras på följande sätt: Artikel 34.1 och 34.3 i direktiv 2016/801, jämförd med artikel 47 i stadgan, ska tolkas så, att dessa bestämmelser utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken tredjelandsmedborgare, i avsaknad av force majeure i den mening som avses i domstolens praxis, undantas från den i nationell rätt föreskrivna
möjligheten
både att utöva sin rätt till ett effektivt rättsmedel mot den behöriga förvaltningsmyndighetens passivitet eller långsamma handläggning av en ansökan om uppehållstillstånd för studier och att erhålla ett beslut om denna ansökan inom en viss tidsfrist.
Förslag till avgörande
56.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara de frågor som ställts av Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Förvaltningsdomstolen i vojvodskapet Gliwice, Polen) på följande sätt:
Artikel 34.1 och 34.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/801 av den 11 maj 2016 om villkoren för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse för forskning, studier, praktik, volontärarbete, deltagande i elevutbytesprogram eller utbildningsprojekt och för au pairarbete, jämförd med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna,
ska tolkas så,
de utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken tredjelandsmedborgare, i avsaknad av force majeure i den mening som avses i domstolens praxis, undantas från den i nationell rätt föreskrivna möjligheten både att utöva sin rätt till ett effektivt rättsmedel mot den behöriga förvaltningsmyndighetens passivitet eller långsamma handläggning av en ansökan om uppehållstillstånd för studier och att erhålla ett beslut om denna ansökan inom en viss tidsfrist.
1      Originalspråk: franska.
2      EUT L 132, 2016, s. 21.
3      EUT L 71, 2022, s. 1.
4      EUT L, 2024/1836.
5      Dz. U. 2022, position 583.
6      Dz. U. 2025, position 337 (nedan kallad lagen av den 12 mars 2022).
7      Dz. U. 2024, position 769.
8      Dz. U. 2024, position 935.
9      Även om den hänskjutande domstolen även har hänvisat till rättsstatsprincipen och principen om respekt för de mänskliga rättigheterna (artiklarna 2 och 6.3 FEU), proportionalitetsprincipen (artikel 52.1 jämförd med artikel 51.1 i stadgan och artikel 6.1 FEU), principen om unionsrättens företräde och effektivitet (artikel 4.3 FEU) och rätten till god förvaltning (artikel 41.1–4 i stadgan, jämförd med artikel 51.1 i stadgan och artikel 6.1 FEU), artiklarna 10 och 18 FEUF, artiklarna 20, 21.1 och 21.2 i stadgan samt artikel 67.4 FEUF, anser jag att domstolens svar endast kan avse artikel 34 i direktiv 2016/801, jämförd med artikel 47 i stadgan. Jag påpekar att det av fast rättspraxis följer att enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits, och, i förekommande fall, begränsa sin tolkning till enbart de relevanta bestämmelser som är föremål för begäran om förhandsavgörande. Se, exempelvis, dom av den 26 januari 2023, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Polisregistrering av biometriska och genetiska uppgifter) (C-205/21, EU:C:2023:49, punkt 77, i vilken EU-domstolen omformulerade den tredje tolkningsfrågan från den hänskjutande domstolen).
10      Republiken Polen har införlivat denna skyldighet i artikel 112a.1 i utlänningslagen, i vilken en frist på 60 dagar föreskrivs.
11      Se skäl 14 i direktiv 2016/801. I skäl 3 i detta direktiv anges dessutom att ”[i]nvandring från länder utanför unionen är en källa till högkvalificerad arbetskraft, och särskilt studerande och forskare är alltmer eftersökta. De spelar en viktig roll genom att utgöra en del i
unionens viktigaste tillgång – humankapitalet – och genom att trygga en smart och hållbar tillväxt för alla, och bidrar därför till målen i Europa 2020-strategin”.
Vad gäller syftet med direktiv 2016/801, såsom detta framgår av skälen 3 och 14 däri, se dom av den 29 juli 2024, Perle (C-14/23, EU:C:2024:647, punkt 45) (nedan kallad domen i målet Perle).
12      Se, analogt, dom av 27 juni 2018, Diallo (C-246/17, EU:C:2018:499, punkterna 34–38). Se, även, skäl 30 i direktiv 2016/801, enligt vilket ”[n]är de allmänna och särskilda villkoren för inresa och vistelse är uppfyllda bör medlemsstaterna inom angivna tidsfrister utfärda ett tillstånd. Om en medlemsstat utfärdar uppehållstillstånd enbart på sitt territorium och alla villkor i detta direktiv för inresa och vistelse är uppfyllda bör medlemsstaten bevilja den berörda tredjelandsmedborgaren den visering som krävs och säkerställa att de behöriga myndigheterna effektivt samarbetar i
detta syfte. Om medlemsstaten inte utfärdar viseringar bör den bevilja den berörda tredjelandsmedborgaren ett motsvarande tillstånd som medger inresa”.
13      Se domen i målet
Perle (punkt 61) och dom av den 19 juni 2025, Darvate m.fl. (C‑299/23, EU:C:2025:461, punkt 27) (nedan kallad domen i målet Darvate).
14      Se domen i målet
Darvate (punkterna 28 och 29).
15      Se dom av den 10 mars 2021, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C-949/19, EU:C:2021:186, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
16      Domen i målet
Darvate (punkt 30). Se, även, dom av den 14 maj 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C-924/19 PPU och C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 142 och där angiven rättspraxis).
17      Se domarna i målen
Perle (punkt 67) och
Darvate (punkterna 45 och 46).
18      Se domen i målet
Darvate (punkt 33).
19      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Darvate (punkt 33). Se, även, dom av den 13 mars 2007, Unibet (C-432/05, EU:C:2007:163, punkt 40) och dom av den 24 oktober 2018, XC m.fl. (C-234/17, EU:C:2018:853, punkt 51).
20      Se dom av den 13 december 2017, El Hassani (C-403/16, EU:C:2017:960, punkt 26) och dom av den 10 mars 2021, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C-949/19, EU:C:2021:186, punkt 43).
21      Den polska regeringen har i detta avseende hänvisat till skälen 3 och 7 i genomförandebeslut 2022/382, i vilka det ryska anfallskriget kvalificeras som oförutsebart, oprovocerat och omotiverat för att göra gällande att dessa skäl bekräftar att den massiva tillströmningen av fördrivna personer från Ukraina uppfyller de villkor som uppställts
i EU-domstolens praxis för att force majeure ska anses föreligga. Den polska regeringen har även åberopat skäl 7 i genomförandebeslut 2024/1836, enligt vilket ytterligare massiv tillströmning från Ukraina inte kan uteslutas och det kvarstår en risk för de nationella asylsystemens effektiva funktion. För egen del påpekar jag att varken det ryska angreppet mot Ukraina eller tillströmningen av fördrivna personer från Ukraina i sig kan kvalificeras som ”force majeure” sett till ordalydelsen i de ovannämnda skälen.
22      Se dom av den 30 september 2021, revisionsrätten/Pinxten (C-130/19, EU:C:2021:782, punkt 781).
23      Se dom av den 25 januari 2017, Vilkas (C-640/15, EU:C:2017:39, punkterna 53 och 54 och där angiven rättspraxis).
24      Se dom av den 25 januari 2024, kommissionen/Irland (Trihalometaner i dricksvattnet)
(C-481/22, EU:C:2024:85, punkt 92). Se, i detta avseende, förslag till avgörande av generaladvokaten Medina i målet
Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth m.fl. (C-97/24, EU:C:2025:269, punkt 36).
25      Förslag till avgörande av generaladvokaten Medina i målet Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth m.fl. (C-97/24, EU:C:2025:269, punkt 37). Generaladvokat Medina tillade i samma punkt i sitt förslag till avgörande att ”[s]åsom framgår av uttrycket ’tillfälligt … oöverstigliga svårigheter’ innebär den restriktiva tolkningen av begreppet force majeure dessutom att om den händelse som hindrar medlemsstaten från att uppfylla sina skyldigheter enligt unionsrätten är tillfällig, så får den endast underlåta att uppfylla sina skyldigheter under den tid som händelsen varar och under en rimligt kort period”.
26      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juli 1985, kommissionen/Italien (101/84, EU:C:1985:330, punkt 16).
27      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2012, kommissionen/Italien
(C-68/11, EU:C:2012:815, punkt 65).
28      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 januari 2024, kommissionen/Irland (Trihalometaner i dricksvattnet) (C-481/22, EU:C:2024:85, punkt 93).
29      Se förslag till avgörande av generaladvokaten Medina i målet Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth m.fl. (C-97/24, EU:C:2025:269, punkt 40).
Dessutom anser jag att det är lämpligt att beakta praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) i liknande mål där en stat har åberopat migrationstryck för att motivera ett ingrepp i effektiviteten i de rättsmedel som
de berörda personerna har tillgång till. Denna hänvisning är desto mer relevant av det skälet att när stadgan omfattar rättigheter som motsvarar sådana rättigheter som garanteras av Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen), vilken
undertecknades i Rom den 4 november 1950,
är syftet med artikel 52.3 i
stadgan att säkerställa det nödvändiga sambandet
mellan dessa rättigheter, utan att det påverkar unionsrättens autonomi.
I det mål som avgjordes genom Europadomstolens dom av den 13 december 2012, De Souza Ribeiro mot Frankrike [GC] (CE:ECHR:2012:1213JUD002268907), angående ett avlägsnande av en brasiliansk medborgare från Guyana som verkställdes ungefär 50 minuter efter det att en ansökan om uppskov med verkställigheten hade getts in till en domstol, påpekade Europadomstolen exempelvis att den särskilt snabba verkställigheten av åtgärden, som enbart grundade sig på prefektursmyndighetens beslut, i praktiken hade medfört att befintliga överklaganden blev verkningslösa och således inte tillgängliga (§ 95), och att det i klagandens
fall inte hade gjorts en tillräckligt ingående prövning, med lämpliga processuella garantier, av lagenligheten av den omtvistade åtgärden från en nationell instans sida (§ 96). Europadomstolen slog vid detta tillfälle fast att Guyanas geografiska läge, dess höga migrationstryck och den risk för överbelastning av domstolarna som åberopats av svarandemedlemsstaten inte i sig motiverade den undantagsordning som föreskrevs i lagstiftningen eller dess funktion. Nämnda domstol erinrade om att det utrymme för skönsmässig bedömning som staterna förfogar över när det gäller formerna för genomförandet av artikel 13 i Europakonventionen inte får leda till att de berörda personerna berövas processuella minimigarantier mot godtyckligt avlägsnande (§ 97). Detta mål rörde visserligen ett avlägsnande i samband med irreguljär migration och inte det förfarande för vistelse för studier som är i fråga i det nationella målet. Jag anser emellertid att det ändå
är ett exempel på ett övervägande som har allmän räckvidd, nämligen att migrationstryck, även om det överlappar med en risk för en betydande ökning av domstolarnas arbetsbörda, inte kan motivera att rätten till ett effektivt domstolsskydd urholkas.