61996CC0410_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Åklagaren har i ett brottmål vid brottmålsavdelningen vid Tribunal de grande instance de Metz väckt åtal mot André Ambry som företagsledare för SARL "A" Tours. André Ambry anklagas för att ha medverkat i eller själv ägnat sig åt att anordna och försälja resor eller utlandsvistelser, utan att inneha det tillstånd som enligt fransk lagstiftning krävs för sådan verksamhet. Det är ostridigt i målet att André Ambry vid prefekten i Moselle ansökt om tillstånd, men att han förvägrats ett sådant tillstånd med motiveringen att hans säkerhet, vilken ställts av ett italienskt finansbolag, "Compagnia cauzioni SpA", med säte i Rom, inte uppfyllde villkoren i artikel 14 i dekret nr 94/490 av den 15 juni 1994,(1) vilket antagits med stöd av artikel 31 i lag nr 92/645 av den 13 juli 1992(2) om villkor för verksamhet avseende anordnande och försäljning av resor eller utlandsvistelser.
2 Jag vill inledningsvis beskriva innehållet i de bestämmelser som rör den säkerhet som varje resebyrå måste inneha. I artikel 4 i lag nr 92/645 anges att endast fysiska och juridiska personer som är näringsidkare och innehar ett tillstånd för resebyråverksamhet i vinstsyfte får anordna eller sälja resor eller utlandsvistelser för individer eller grupper, och preciseras villkoren för utfärdande av ett sådant tillstånd. Bland dessa villkor ingår under punkt c följande villkor:
"Den sökande måste gentemot sina kunder styrka att han har en tillräcklig ekonomisk säkerhet, avsedd särskilt för återbetalning av erlagda belopp för de tjänster som anges i artikel 1 och för att täcka kostnader för ersättande tjänster, ställd av en gemensam garantifond, ett kreditinstitut eller ett försäkringsbolag, varvid denna ekonomiska säkerhet skall inkludera kostnader för eventuell hemtransport och i så fall måste vara omedelbart realiserbar i landet."
3 I artikel 12 i dekret nr 94/490 föreskrivs följande:
"Den ekonomiska säkerhet som föreskrivs i artikel 4 c i den ovan nämnda lagen av den 13 juli 1992 skall bestå av en skriftlig betalningsutfästelse utfärdad av:
1, en juridisk person som bildats för att förvalta en gemensam garantifond som har skapats i detta syfte, eller
2, ett kreditinstitut eller ett försäkringsbolag med behörighet att ställa ekonomisk säkerhet.
Den ekonomiska säkerheten skall vara särskilt destinerad för återbetalning av de belopp som kunderna utgivit till resebyrån enligt deras avtal för pågående eller framtida tjänster och den måste inbegripa kostnader för resenärers hemtransport, bland annat i fall då resebyrån har ställt in sina betalningar och lämnat in ansökan om försättande i konkurs.
Säkerheten måste uppfylla samtliga villkor som uppställs i detta kapitel."
4 I artikel 14, vilken utgör grunden för prefektens beslut att vägra att bevilja André Ambry nämnda tillstånd, föreskrivs följande:
"Den ekonomiska säkerhet som har ställts av ett kreditinstitut eller av ett försäkringsbolag kan endast godtas om kreditinstitutet eller försäkringsbolaget i fråga har sitt säte i en stat som är medlem av Europeiska gemenskapen eller har en filial i Frankrike. Denna ekonomiska säkerhet måste i samtliga fall vara omedelbart realiserbar, så att den enligt villkoren i artikel 16 ovan täcker kundernas hemtransport. Om kreditinstitutet eller försäkringsbolaget är beläget i en annan stat som är medlem av Europeiska gemenskapen än Frankrike, måste det i detta syfte ha ingått ett avtal med ett kreditinstitut eller försäkringsbolag beläget i Frankrike. Den berörda resebyrån skall till prefekten översända ett intyg om detta utfärdat av det kreditinstitut eller det försäkringsbolag som är beläget i Frankrike.
Prefekten skall utan dröjsmål och under samma villkor underrättas om eventuella ändringar i detta avtal och i förekommande fall om ett nytt avtal med samma syfte.
..."
5 Villkoren för ianspråktagande av säkerheten föreskrivs i artikel 16 i dekretet, vilken har följande lydelse:
"Säkerheten skall endast tas i anspråk om borgenären, hos det organ som ställt säkerheten, styrker att skulden är klar och förfallen och att den resebyrå som omfattas av säkerheten är på obestånd, utan att garanten gentemot borgenären kan göra gällande delat eller subsidiärt ansvar.
Resebyråns obestånd kan framgå antingen av att den har lämnat in en konkursansökan eller av att den delgivits betalningsanmaning av stämningsman [huissier] eller genom rekommenderat brev med mottagningsbevis, varvid den vägrat att betala eller inte yttrat sig inom fyrtiofem dagar från delgivningen.
I fall av tvist skall borgenären meddela garanten om stämningen genom rekommenderat brev med mottagningsbevis.
Om garanten bestrider betalningsskyldighet eller fordringens storlek, kan borgenären väcka talan direkt vid behörig domstol.
Prefekten kan utan hänsyn till bestämmelserna ovan besluta att i nödfall ta säkerheten i anspråk för att en resebyrås kunder skall kunna resa hem genom att ålägga garanten att omedelbart och med högsta prioritet frigöra nödvändiga medel för att täcka kostnaderna för hemtransporten. Om den ekonomiska säkerheten har ställts av en gemensam garantifond som avses i artikel 13 ovan skall denna säkerställa att säkerheten omedelbart kan tas i anspråk om prefekten finner att ett nödfall är för handen."
6 André Ambry har i brottmålet bestritt brottslig gärning och har gjort gällande att de krav som framgår av ovan nämnda artikel 14 i dekretet inte är förenliga med gemenskapsrätten, i de fall då ett kreditinstitut eller ett försäkringsbolag etablerat i en annan stat som är medlem av Europeiska unionen har ställt säkerhet för resebyrån. Enligt hans mening utgör dessa krav ett hinder för kapitalets fria rörlighet och friheten att tillhandahålla tjänster vad avser ställande av ekonomisk säkerhet, såsom dessa framgår av fördraget och sekundärrätten, varför beslutet att inte bevilja honom tillstånd strider mot gemenskapsrätten. Eftersom avslaget var rättsstridigt kan enligt hans mening åtal inte väckas mot honom.
7 Tribunal de grande instance de Metz ansåg att frågan huruvida bestämmelserna i artikel 14 i det ovan nämnda dekretet är förenliga med gemenskapsrätten är helt avgörande för bedömningen av huruvida åtalet mot André Ambry är välgrundat, varför den har ställt följande fråga till domstolen:
"Skall artikel 14 i dekret nr 94/490 av den 15 juni 1994, antaget med stöd av artikel 31 i lag nr 92/645 av den 13 juli 1992, anses oförenlig med direktiv 73/183/EEG, samordningsdirektivet av den 15 december 1989, artikel 59 i EG-fördraget och artikel 73s i Maastrichtfördraget, i det att där krävs att, då ekonomisk säkerhet ställs i en annan av EG:s medlemsstater än Frankrike, det kreditinstitut eller försäkringsbolag som är beläget i en annan av EG:s medlemsstater än Frankrike skall ingå avtal med ett kreditinstitut eller försäkringsbolag i Frankrike?"
Tillämpliga gemenskapsbestämmelser
8 Jag vill inledningsvis påpeka att hänvisningen till artikel 73s i EG-fördraget måste vara ett skrivfel, eftersom det inte finns någon sådan artikel. Mot bakgrund av sammanhanget kan man anta att den nationella domstolen åsyftar artikel 73b i EG-fördraget, som förbjuder restriktioner för kapitalrörelser.
9 För att ta ställning till André Ambrys påstående att kraven i den franska lagstiftningen inte är förenliga med gemenskapsrätten måste man omformulera frågan något. Om artikel 14 i det nämnda dekretet skulle strida mot gemenskapsrätten är det för att den inte ger en tjänst, närmare bestämt en garanti från ett finansiellt institut eller ett försäkringsbolag etablerat i en annan medlemsstat, samma värde som när samma tjänst tillhandahålls av ett företag av samma typ som är etablerat i Frankrike, annat än om ett särskilt villkor är uppfyllt, nämligen att det utländska företaget har ingått ett kompletterande garantiavtal med ett kreditinstitut eller ett försäkringsbolag etablerat i Frankrike. Denna vägran att likställa en tjänst som tillhandahålls av en ekonomisk aktör etablerad i en annan medlemsstat med en tjänst som tillhandahålls av en aktör som är etablerad inom landet framstår prima facie som en åtgärd som äventyrar friheten att tillhandahålla tjänster, och skall således bedömas med tillämpning av artikel 59 i EG-fördraget och - eftersom det här rör sig om finansiella tjänster och försäkringar - med beaktande av rådets andra direktiv 89/646/EEG av den 15 december 1989 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut, samt med ändring av direktiv 77/780/EEG,(3) och rådets direktiv 92/49/EG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring),(4) vilka tillsammans utgör nu gällande gemenskapsrätt på området.
10 Jag ser däremot inte - och jag ansluter mig här till den franska regeringens uttryckliga ståndpunkt och den spanska regeringens implicita ståndpunkt - hur artikel 14 i det ovannämnda dekretet skulle kunna inskränka kapitalets fria rörlighet eller friheten att utföra betalningar enligt artikel 73b i fördraget. Dekretet skapar nämligen inte något hinder för överföringar av medel från en annan medlemsstat till Frankrike, annat än om man anser att dekretet - genom att göra det mindre attraktivt, och således förmodligen mindre vanligt, för en fransk resebyrå att anlita ett kreditinstitut eller försäkringsbolag etablerat i en annan medlemsstat - automatiskt minskar de kapitalströmmar som är den oundvikliga följden av tillhandahållande av tjänster över landsgränserna. Ett sådant resonemang förefaller mig emellertid vara irrelevant. Antingen är kraven i artikel 14 tillåtna med hänsyn till reglerna om frihet att tillhandahålla tjänster, och i så fall är det självmotsägande att försöka ifrågasätta dem med stöd av artikel 73b, eller också är de inte tillåtna, och i så fall är de underkända oavsett vad som föreskrivs i artikel 73b.
11 Av olika skäl anser jag att frågan snarare är huruvida - och här ansluter jag mig i huvudsak till den franska regeringens förslag till hur frågan bör formuleras - principen om frihet att tillhandahålla tjänster, enligt artikel 59 i fördraget och, vad avser bank- och försäkringsverksamhet, de direktiv som antagits på området, särskilt de ovannämnda direktiven 89/646 och 92/49, utgör hinder för artikel 14 i dekret nr 94/490, enligt vilken garanten måste ingå avtal med ett kreditinstitut eller försäkringsbolag etablerat i Frankrike vad avser kostnader för resenärers hemtransport, om säkerhet har ställts av ett kreditinstitut eller försäkringsbolag etablerat i en annan medlemsstat än Frankrike.
12 För att kunna göra en sådan bedömning av huruvida nämnda artikel 14 är förenlig med gemenskapsrätten är det av största vikt att beakta att ovannämnda lag nr 92/645, för vilken dekret nr 94/490 utgör tillämpningsföreskrifter, är den lagstiftning som Frankrike har antagit för att införliva rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang(5) med nationell rätt. Denna anmärkning är av största vikt eftersom vi - för det fall att artikel 14 inte är förenlig med direktiven 89/646 och 92/49 men däremot innebär ett korrekt införlivande av direktiv 90/314 - kan komma att ställas inför ett problem som inte rör en konflikt mellan nationella och gemenskapsrättsliga regler, utan mellan olika gemenskapsrättsliga regler av samma art och värde, vilka alla tre har antagits av rådet.
13 Relevanta bestämmelser i direktiv 90/314 är, vad avser bedömningen av huruvida artikel 14 är förenlig med gemenskapsrätten, artikel 7 och artikel 8. Artikel 7 har följande lydelse:
"Den arrangör eller återförsäljare som är part i avtalet skall visa att han, i händelse av obestånd, har tillräcklig säkerhet för återbetalning av erlagda belopp och för hemtransport av konsumenten."
14 Artikel 8 har följande lydelse:
"Medlemsstaterna får för att skydda konsumenten anta eller upprätthålla strängare bestämmelser på det område som omfattas av detta direktiv."
Bedömning
15 Efter denna beskrivning av regelverket kan jag inleda bedömningen av de omständigheter som är avgörande för svaret på tolkningsfrågan. Jag tror inte att det finns någon anledning att göra någon längre utläggning vad rör omständigheten att kravet på avtal med ett företag beläget i Frankrike, när ett företag i en annan medlemsstat med tillämpning av reglerna om frihet att tillhandahålla tjänster har ställt säkerheten, av allt att döma utgör en inskränkning av denna frihet. Kravet är visserligen inte så långtgående att det - på samma sätt som ett krav att använda sig av en filial eller agentur etablerad i Frankrike - berövar ett sådant företag möjlighet att verka på den franska marknaden genom att erbjuda sina tjänster från en annan medlemsstat. Jag delar inte den franska regeringens ståndpunkt att eftersom det inte föreligger något krav att ha ett företag i Frankrike, eller styrka att man där har ett fast driftsställe eller ett dotterbolag, eller där binda kapital, inskränks inte friheten att tillhandahålla tjänster. Kravet i artikel 14 tvingar det utländska företaget att övervinna två hinder: det måste dels hitta ett företag beläget i Frankrike som är villigt att ingå det avtal som behövs för att den säkerhet som det ställer skall erkännas, vilket inte alltid kan tänkas bli så lätt, eftersom det måste samarbeta med en eventuell konkurrent, dels bära kostnaderna för att ingå ett sådant avtal, eftersom man knappast kan tänka sig att det franska företaget lämnar sitt bistånd gratis, och därvid sänka sina marginaler för att kunna vara konkurrensmässigt i förhållande till franska företag. Det är således helt klart att åtgärden utgör en restriktion.
16 Är denna restriktion oundviklig i det att kravet i artikel 14 i dekretet nästan kan sägas ställas även i artikel 7 i direktiv 90/314, som den franska regeringen menar? Enligt den franska regeringen skall den säkerhet som föreskrivs i nämnda artikel ha tre egenskaper: Den skall kunna tas i anspråk i händelse av arrangörens eller återförsäljarens insolvens, möjliggöra såväl återbetalning av erlagda belopp som konsumenternas hemtransport samt vara "tillräcklig ... för" denna återbetalning och hemtransport.
17 Den franska regeringen har med åberopande av domstolens dom av den 8 oktober 1996(6) gjort gällande att medlemsstaterna när de införlivar denna artikel är skyldiga att uppnå ett visst resultat och att, genom åtgärder som de själva väljer, uppnå optimal effektivitet och viss grad av automatik vad avser ianspråktagande av säkerheten.
18 Även om jag instämmer helt och fullt i att medlemsstaterna är skyldiga att uppnå ett resultat vad avser den säkerhet som resebyråkunderna skall omfattas av, måste jag på samma gång konstatera att den franska regeringen medgivit att medlemsstaterna fritt kan välja medel för att uppnå detta mål, och på intet sätt har hävdat att gemenskapslagstiftaren tvingar medlemsstaterna att ta till medel som gör att de bryter mot andra förpliktelser som åligger dem enligt fördraget eller sekundärrätten.
19 Med andra ord kan man inte se det som att gemenskapslagstiftaren genom artikel 7, och än mindre artikel 8, har gett medlemsstaterna fria händer att frångå reglerna om den gemensamma marknaden, i enlighet med principen att ändamålet helgar medlen, för att konsumenterna skall ges ett optimalt skydd. Detta hindrar inte att medlemsstaterna, under de förutsättningar som anges i domstolens rättspraxis, kan vidta åtgärder som kan innebära inskränkningar av de friheter som garanteras i fördraget, om detta visar sig nödvändigt för att uppnå det resultat som anges i artikel 7.
20 Jag kommer därför att undersöka huruvida den obestridliga restriktionen av friheten att tillhandahålla tjänster, vilken följer av artikel 14 i dekret nr 94/490, kan anses berättigad, med beaktande av att skyldigheten att ingå avtal med ett företag beläget i Frankrike inte kan anses ha något stöd vare sig i direktiv 89/646 (kreditinstitut) eller direktiv 92/49 (försäkringar). Såsom kommissionen har understrukit framgår av fast rättspraxis att en sådan restriktion endast kan anses berättigad av tvingande allmänna intressen om det rör sig om en åtgärd som är icke-diskriminerande, proportionerlig, objektivt nödvändig, och om det intresse som skall skyddas inte redan skyddas genom de bestämmelser som tjänsteutövaren omfattas av i den medlemsstat där han är etablerad,(7) och om nämnda intresse inte har varit föremål för harmonisering på gemenskapsnivå.(8)
21 Det måste därför kontrolleras huruvida dessa olika villkor är uppfyllda i förevarande fall. Jag kommer snabbt att nämna de villkor som uppenbart är uppfyllda, för att sedan i detalj gå igenom de delar av den franska lagstiftningen som verkligen är problematiska. Villkoret i artikel 14 i dekretet för att en resebyrå som skaffar sig en säkerhet från ett företag etablerat i en annan medlemsstat än Frankrike synes av allt att döma syfta till att skydda konsumenter som råkar ut för att researrangören eller återförsäljaren går i konkurs, genom att föreskriva att den säkerhet som ställts av en garant etablerad utanför Frankrike måste kompletteras med ett åtagande från ett företag beläget i Frankrike, varför det är tydligt att det är ett syfte av allmänintresse som eftersträvas.(9)
22 Det förefaller vidare som om den franska lagstiftningen, åtminstone vad avser de regler som är tillämpliga för resebyråer, inte möter hinder på grund av harmonisering inom gemenskapen, eftersom, såsom kommissionen påpekat, dels artikel 7 i ovannämnda direktiv 90/314 inte definierar hur den föreskrivna säkerheten skall ställas, dels artikel 8 i samma direktiv tillåter att medlemsstaterna för att skydda konsumenten antar strängare nationella bestämmelser än dem som föreskrivs i direktivet. Villkoret att det intresse som skall skyddas inte redan får vara skyddat genom de bestämmelser som tjänsteutövaren omfattas av i den medlemsstat där han är etablerad, ställer inte heller till några problem, eftersom det inte är garantens solvens som är i fråga, utan dennes förmåga att effektivt ingripa när en fransk resebyrå har gått i konkurs. Det som återstår att pröva är således huruvida den franska lagstiftningen är diskriminerande eller inte, samt om den är objektivt nödvändig och proportionerlig.
23 Den första frågan är svårare att besvara än vad man först kan tro. Den garant som är etablerad i en annan medlemsstat måste - och detta är André Ambrys invändning - uppfylla ett speciellt villkor, endast av den anledningen att denne inte är etablerad i Frankrike. Allt tyder således på att en diskriminering är för handen. Men man kan också - i likhet med kommissionen - anse att det inte är fråga om någon diskriminering, vilken som bekant består i att man behandlar lika situationer olika eller olika situationer lika, eftersom ett företag som är beläget utanför Frankrike inte befinner sig i samma situation som ett företag beläget i Frankrike, vad avser företagens möjligheter att omedelbart realisera säkerheten, vilket är ett krav som ställs på garanterna enligt artikel 14 i dekretet. Kommissionen har i detta sammanhang gjort gällande att en fransk bank kan överföra medel omedelbart till ett annat företag beläget i Frankrike, och detta eftersom de är med i samma clearing-system, medan ett utländskt företag, som inte har ett konto i en fransk bank, inte kan det. Den franska regeringen har i samma sammanhang, med hänvisning till olika studier och till omständigheten att gemenskapslagstiftaren sett sig föranledd att ingripa genom Europaparlamentets och rådets direktiv 97/5/EG av den 27 januari 1997 om gränsöverskridande betalningar,(10) gjort gällande att gireringar från en medlemsstat till en annan än så länge inte alltid kan ske på ett tillfredsställande sätt.
24 Dessa argument kan inte utan vidare avfärdas, även om de gränsöverskridande betalningar som ställer till problem är de som utförs då en enskild vänder sig till en bank för en girering, och man kan anta att det går lättare när en bank eller liknande organ för egen räkning vill göra en girering till en annan medlemsstat.
25 Dessa argument är emellertid inte helt övertygande. Man kan nämligen ställa sig frågan - men jag måste erkänna att jag inte vet svaret - vad som skulle hända ifall en säkerhet har ställts för en resebyrå som, i likhet med vad som här är fallet, är etablerad i nordöstra Frankrike, och säkerheten har ställts av en bank belägen i Saarland. Tar det längre tid för denna bank att girera medel för att uppfylla sitt åtagande än vad det gör för en fransk bank som ställt säkerhet, om denna bank är etablerad i Perpignan eller Bayonne? Om nu gränsöverskridande betalningar verkligen är förknippade med så stora svårigheter måste man ställa sig frågan hur räddningsföretag sedan många år tillbaka effektivt kan bistå kunder som råkat ut för olyckor i avsides belägna hörn av världen.
26 Eftersom inget kan sägas säkert utgår jag ifrån hypotesen att skillnaden i situation mellan ett företag beläget i Frankrike och ett annat företag beläget i en annan medlemsstat gör att man inte kan anse att kraven i artikel 14 i dekretet är diskriminerande, och jag övergår i stället till övriga villkor som dessa krav måste uppfylla för att kunna vara tillåtna enligt gemenskapsrätten. Är kraven både objektivt nödvändiga och proportionerliga? I likhet med den mening som kommissionen har uttryckt vid förhandlingen, finner jag att kraven inte är det och detta av flera skäl.
27 Innan jag redogör för dessa skäl vill jag precisera att jag inte utan vidare vill avfärda de argument som den franska regeringen har utvecklat. Jag är helt enig med den franska regeringen om att det är av avgörande vikt att den säkerhet som gäller för resebyråns verksamhet omedelbart kan realiseras i Frankrike när det rör sig om hemtransport för resebyråns kunder. Samtliga i församlingen har säkert i minnet den bisarra situation som en österrikisk resebyrås kunder hamnade i när de togs som gisslan av ett grekiskt hotell, och vars olyckliga öde vi fick ta del av i mål C-364/96 rörande en fråga för förhandsavgörande från Bezirksgericht für Handelssachen i Wien.
28 Den turist som väntar på att kunna få resa hem har ett uppenbart intresse av att säkerheten kan realiseras omedelbart, men det är också av vikt att garanten snabbt lämnar sitt bistånd. Om så sker kan de utgifter som betalas ur resebyråns säkerhet begränsas och konkurrensen inom detta verksamhetsområde främjas. Om det dröjer innan säkerheten tas i anspråk förlängs turistens vistelse, vilket medför ökade kostnader som garanten måste betala, förutom de kostnader som denne i vilket fall som helst måste betala för de berördas hemtransport. Om hemresan kan äga rum inom kort tid kommer garantens bistånd för hemtransport i allmänhet endast att innebära att den i stället för den resebyrå som försatts i konkurs betalar turisternas returbiljetter. Att resebyråns kunder omedelbart får resa hem ligger således både i turistföretagens och de garanterande företagens intresse.
29 Jag ser också ett klart intresse i att prefekten ingriper såsom föreskrivs i artikel 16 i dekret nr 94/490. Det kan knappast ifrågasättas att den turist som fastnat på andra sidan klotet hellre ser att myndigheterna i den medlemsstat där han köpt sin resa ingriper än att han på eget initiativ måste se till att garanten ingriper.
30 Det kan inte heller ifrågasättas att Frankrike genom den omtvistade lagstiftningen inte har använt sig av den möjlighet denna stat har givits i direktiv 90/314, nämligen att välja en lösning som innebär att säkerhet endast kan ställas genom att resebyrån ansluter sig till en gemensam garantifond som gäller för samtliga franska resebyråer, vilken lösning de facto skulle ha förhindrat kreditinstitut och försäkringsbolag etablerade i andra medlemsstater att vända sig till franska resebyråers kunder.
31 Det skall slutligen anmärkas att vad avser försäkringar har gemenskapslagstiftaren själv uttryckt åsikten att det i många fall kan vara av stor nytta att det företag som tillhandahåller tjänsten och som är etablerat i en annan medlemsstat har ett etableringsställe i den medlemsstat där konsumenten är bosatt. Det är av denna anledning som medlemsstaterna uttryckligen givits tillstånd att kräva sådant etableringsställe, genom artikel 12a i rådets direktiv 88/357/EEG, vilken införts genom artikel 6 i rådets direktiv 90/618/EEG av den 8 november 1990 om ändring, särskilt såvitt avser ansvarsförsäkring för motorfordon, av direktiv 73/239/EEG och direktiv 88/357/EEG, vilka avser samordning av lagar och andra författningar angående annan direkt försäkring än livförsäkring.(11)
32 Trots dessa positiva aspekter på den franska lagstiftningen finns det emellertid andra negativa aspekter som gör att den inte kan godtas. Den första negativa aspekten är att det förefaller som om det avtal som det utländska tjänsteföretaget måste ingå med ett företag beläget i Frankrike inte inskränker sig till ett visst samarbete, vilket skulle bestå i att det franska företaget lämnar garanten sitt bistånd för att gireringen skall kunna ske omedelbart till den prefekt som ingriper för att möjliggöra turisternas hemtransport, eventuellt genom ett förskott om en gränsöverskridande betalning inte verkar kunna genomföras på kort tid. Den franska regeringens förklaringar tyder nämligen på att kravet i själva verket består i att prefekten vid fransk domstol skall kunna begära interimistiska åtgärder mot det företag som är beläget i Frankrike, om prefekten anser att garanten dröjer för länge med att ingripa. Detta innebär att det inte endast rör sig om att detta företag gör ett åtagande gentemot garanten, utan att det franska företaget gentemot franska myndigheter tar över samtliga förpliktelser som åvilar garanten själv. Ett krav på ett sådant åtagande leder emellertid i själva verket till att det, förutom kravet på säkerhet som ställts av ett kreditinstitut eller ett försäkringsbolag etablerat i en annan medlemsstat, ställs ett krav på en identisk säkerhet från ett företag av samma typ etablerat i Frankrike, varför det därigenom är fråga om en vägran att erkänna en säkerhet som ställs med stöd av friheten att tillhandahålla tjänster, i enlighet med direktiv 89/646 och direktiv 92/49, som likvärdig i förhållande till en säkerhet som ställs av ett företag beläget i Frankrike. En sådan vägran att erkänna giltigheten av det "Europapass" som direktiven velat tillskapa genom ett erkännande som är giltigt i samtliga medlemsstater förefaller mig inte proportionerlig med hänsyn till det konsumentskydd som påstås utgöra grunden för denna vägran.
33 Den andra negativa aspekten framgår av den franska regeringens argumentation om att det inte går att säkerställa prefektens möjlighet att begära att interimistiska åtgärder vidtas mot en garant som inte uppfyller sitt åtagande annat än genom kravet på ett sådant avtal. Jag kan visserligen förstå den franska regeringens önskan att prefekten, ifall denne ser sig tvingad att väcka talan, skall kunna vända sig till en fransk domstol och inte skall behöva vara tvungen att ifall brådskande åtgärder är av nöden överkomma de svårigheter och förseningar som är förenade med en talan vid utländsk domstol. Med hänsyn till proportionalitetsprincipen anser jag emellertid att denna hänsyn inte kan anses göra kravet i artikel 14 berättigat. För att prefekten skall ges en sådan möjlighet skulle det ha räckt med att kräva att, då säkerheten ställts av en ekonomisk aktör etablerad i en annan medlemsstat, denna måste acceptera en avtalsklausul om att fransk domstol är behörig i samtliga tvister som rör ianspråktagande av säkerheten, särskilt som det beslut som den franska domstolen fattar kan verkställas på sätt som anges i Brysselkonventionen.
34 Den tredje negativa aspekten rör förhållandet att den franska lagstiftningen utgår ifrån ett antagande om att de medel som behövs för att bekosta resebyråns kunders hemtransport när en resebyrå inte kan uppfylla sina åtaganden kommer att ställas till förfogande alltför sent för att denna hemtransport skall kunna ske under optimala villkor och att hemtransporten alltid kommer att ske på ett mindre effektivt sätt än om garanten hade varit etablerad i Frankrike, utan att lagstiftningen ger den utländske garanten möjlighet att styrka att detta antagande i hans fall helt saknar grund.
35 Såsom jag redan har angivit ovan kan en garant vara etablerad i en annan medlemsstat men ändå geografiskt befinna sig i närheten av den prefekt som handlägger ärendet, vilket säkerligen på flera sätt underlättar prefektens handläggning, medan en garant etablerad i Frankrike i själva verket kan befinna sig långt borta och själv behöva viss tid för att verkligen genomföra nödvändig överföring av medel.
36 Jag måste medge att en garant etablerad i en annan medlemsstat i de flesta fall kommer att ställas inför större svårigheter än en garant etablerad i Frankrike. Den franska lagstiftningen borde emellertid, på ett sätt som det inte ankommer på mig att precisera, ha tagit hänsyn till omständigheten att det kan förekomma fall då det inte kan ifrågasättas att garanten kan uppfylla sina skyldigheter på ett effektivt sätt. En förvisso mindre restriktiv inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster vore en lagstiftning som hade tillåtit den nationella myndigheten att vägra att godta en säkerhet som inte uppfyller vissa objektiva effektivitetskriterier eller kräva att garanten anför bevisning som styrker att den säkerhet som han ställt kan tas i anspråk på ett effektivt sätt. Den franska lagstiftningen innehåller en alltför generell regel som inte medger ställningstaganden i enskilda fall, varför den än en gång måste anses strida mot proportionalitetsprincipen.
37 Med beaktande av samtliga dessa överväganden föreslår jag att domstolen besvarar den tolkningsfråga som ställts av Tribunal de grande instance de Metz enligt följande:
Principen om frihet att tillhandahålla tjänster, såsom den framgår av artikel 59 i EG-fördraget, av rådets andra direktiv 89/646/EEG av den 15 december 1989 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut, samt med ändring av direktiv 77/780/EEG, och av rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring), utgör hinder för en nationell lagstiftning som den som gäller i Frankrike till följd av artikel 14 i dekret nr 94/490, vilken, vad avser den säkerhet som resebyråer måste förfoga över, systematiskt ställer som krav att ifall ekonomisk säkerhet ställs av ett kreditinstitut eller försäkringsbolag som är etablerat i en annan medlemsstat, måste garanten ingå avtal med ett kreditinstitut eller försäkringsbolag som är etablerat på det nationella territoriet vad avser säkerhet ställd för hemtransport av resenärer.
(1) - JORF, s. 8746.
(2) - JORF, s. 9457.
(3) - EGT L 386, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 27.
(4) - EGT L 228, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 160.
(5) - EGT L 158, s. 59; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 153.
(6) - Domen i de förenade målen C-178/94, C-179/94, C-188/94, C-189/94 och C-190/94, Dillenkofer m.fl. (REG 1996, s. I-4845).
(7) - Dom av den 25 juli 1991 i mål C-76/90, Säger (REG 1991, s. I-4221), punkt 15.
(8) - Dom av den 25 juli 1991 i mål C-353/89, kommissionen mot Nederländerna (REG 1991, s. I-4069; svensk specialutgåva, volym 11).
(9) - Dom av den 4 december 1986 i mål 205/84, kommissionen mot Tyskland (REG 1984, s. 3755; svensk specialutgåva, volym 8), punkt 29 och följande.
(10) - EGT L 43, s. 25.
(11) - EGT L 330, s. 44; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 62.