Preliminär utgåva
DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen)
den 15 januari 2026 (*)
” Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Straffrättsligt samarbete – Rambeslut 2002/584/RIF – Europeisk arresteringsorder som utfärdats för lagföring – Artikel 2.4 – Krav på dubbel straffbarhet – Artikel 4 led 1 – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras – Artikel 5 led 3 – Överlämnande av den berörda personen villkorat av en garanti för att han eller hon återsänds till den verkställande medlemsstaten för att där avtjäna det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som dömts ut i den utfärdande medlemsstaten – Mål – Social återanpassning – Kamp mot straffrihet – Rambeslut 2008/909/RIF – Ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar i syfte att verkställa dessa domar i en annan medlemsstat – Artikel 7.3 och 7.4 – Artikel 9.1 d – Erkännande av dom och verkställighet av påföljd nekas av det skälet att dubbel straffbarhet inte föreligger – Artikel 25 – Verkställighet av påföljder till följd av en europeisk arresteringsorder ”
I mål C‑641/23 [Dubers](i),
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Rechtbank Amsterdam (Domstolen i Amsterdam, Nederländerna) genom beslut av den 26 oktober 2023, som inkom till domstolen den 26 oktober 2023, i ett förfarande avseende verkställighet av en europeisk arresteringsorder som utfärdats mot
YM,
ytterligare deltagare i rättegången:
Openbaar Ministerie,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden M.L. Arastey Sahún samt domarna J. Passer, E. Regan (referent), D. Gratsias och B. Smulders,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitiesekreterare: handläggaren A. Lamote,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 15 januari 2025,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–        YM, genom S.J. Linck och R. Malewicz, advocaten,
–        Openbaar Ministerie, genom K. van der Schaft och A.L. Wagenaar, officiers van justitie,
–        Nederländernas regering, genom M.K. Bulterman, A. Hanje och P.P. Huurnink, samtliga i egenskap av ombud,
–        Polens regering, genom B. Majczyna, i egenskap av ombud,
–        Europeiska kommissionen, genom H. Leupold, F. van Schaik, J. Vondung och F. Wilman, samtliga i egenskap av ombud,
och efter att den 3 april 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1        Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 2.4, artikel 4 led 1 och artikel 5 led 3 i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (EUT L 81, 2009, s. 24) (nedan kallat rambeslut 2002/584), och av artikel 7.4, artikel 9.1 d och artikel 25 i rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (EUT L 327, 2008, s. 27), i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299 (nedan kallat rambeslut 2008/909).
2        Begäran har framställts i ett mål om verkställighet i Nederländerna av en europeisk arresteringsorder som utfärdats av Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydzial III Karny (Regiondomstolen i Jelenia Góra, tredje brottmålsavdelningen, Polen) för lagföring av den polske medborgaren YM.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Rambeslut 2002/584
3        I skäl 6 i rambeslut 2002/584 anges följande:
”Den europeiska arresteringsorder som införs genom detta rambeslut utgör den första konkreta åtgärden på det straffrättsliga området rörande principen om ömsesidigt erkännande, vilken Europeiska rådet har kallat en ’hörnsten’ i det rättsliga samarbetet.”
4        Artikel 1 i detta rambeslut har rubriken ”[Definition av och s]kyldighet att verkställa en europeisk arresteringsorder”. I artikel 1.1 och 1.2 föreskrivs följande:
”1.      Den europeiska arresteringsordern är ett rättsligt avgörande, utfärdat av en medlemsstat med syftet att en annan medlemsstat skall gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd.
2.      Medlemsstaterna skall verkställa varje europeisk arresteringsorder i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande samt bestämmelserna i detta rambeslut.”
5        Artikel 2 i rambeslut 2002/584 har rubriken ”Tillämpningsområde för en europeisk arresteringsorder”. Artikel 2.2 och 2.4 har följande lydelse:
”2.      Följande brott skall medföra överlämnande på grundval av en europeisk arresteringsorder enligt villkoren i detta rambeslut och utan kontroll av om det föreligger dubbel straffbarhet för gärningen, förutsatt att brotten, som de definieras i den utfärdande medlemsstatens lagstiftning, kan leda till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd [under en längsta tid av] minst tre år i den utfärdande medlemsstaten:
–        Deltagande i en kriminell organisation.
–        Terrorism.
–        Människohandel.
–        Sexuellt utnyttjande av barn samt barnpornografi.
–        Olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen.
–        Olaglig handel med vapen, ammunition och sprängämnen.
–        Korruption.
–        Bedrägeri, inbegripet bedrägeri som riktar sig mot Europeiska gemenskapernas ekonomiska intressen enligt konventionen av den 26 juli 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen [(EGT C 316, 1995, s. 49)].
–        Penningtvätt.
–        Penningförfalskning, inklusive förfalskning av euron.
–        IT‑brottslighet.
–        Miljöbrott, inbegripet olaglig handel med hotade djurarter och hotade växtarter och växtsorter.
–        Hjälp till olovlig inresa och olovlig vistelse.
–        Mord, grov misshandel.
–        Olaglig handel med mänskliga organ och vävnader.
–        Människorov, olaga frihetsberövande och tagande av gisslan.
–        Rasism och främlingsfientlighet.
–        Organiserad stöld och väpnat rån.
–        Olaglig handel med kulturföremål, inbegripet antikviteter och konstverk.
–        Svindleri.
–        Beskyddarverksamhet och utpressning.
–        Förfalskning och piratkopiering.
–        Förfalskning av administrativa dokument och handel med sådana förfalskningar.
–        Förfalskning av betalningsmedel.
–        Olaglig handel med hormonsubstanser och andra tillväxtsubstanser.
–        Olaglig handel med nukleära och radioaktiva ämnen.
–        Handel med stulna fordon.
–        Våldtäkt.
–        Mordbrand.
–        Brott som omfattas av den internationella brottmålsdomstolens behörighet.
–        Kapning av flygplan eller fartyg.
–        Sabotage.
…
4.      När det gäller andra brott än de som omfattas av punkt 2 kan överlämnandet förenas med villkoret att de gärningar för vilka den europeiska arresteringsordern har utfärdats skall utgöra ett brott enligt den verkställande medlemsstatens lagstiftning, oberoende av brottsrekvisit eller brottets rättsliga rubricering.”
6        I artikel 3 i detta rambeslut anges de skäl som medför att verkställighet av en europeisk arresteringsorder ska vägras (obligatoriska vägransgrunder) och i artiklarna 4 och 4a de skäl som medför att sådan verkställighet får vägras (fakultativa vägransgrunder).
7        I artikel 4 leden 1 och 6 i rambeslut 2002/584 anges följande fakultativa skäl för att vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder:
”Den verkställande rättsliga myndigheten får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder
1.      om, i något fall som avses i artikel 2.4, den gärning som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern inte är ett brott enligt lagen i den verkställande medlemsstaten; …
…
6.      om den europeiska arresteringsordern har u[t]färdats för ver[k]ställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd och den eftersökte uppehåller sig i, är medborgare eller bosatt i den verkställande medlemsstaten och denna stat åtar sig att själv verkställa detta straff eller denna åtgärd enligt denna medlemsstats lagstiftning.”
8        I artikel 5 i rambeslutet, med rubriken ”Garantier som skall lämnas av den utfärdande staten i särskilda fall”, föreskrivs följande:
”Den verkställande rättsliga myndigheten får, i enlighet med den verkställande medlemsstatens lagstiftning, föreskriva att verkställigheten av en europeisk arresteringsorder är beroende av något av följande villkor:
…
3.      När den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder för lagföring är medborgare eller bosatt i den verkställande medlemsstaten får överlämnandet underkastas villkoret att personen efter att ha hörts återsänds till den verkställande medlemsstaten för att där avtjäna det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som dömts ut i den utfärdande medlemsstaten.”
Rambeslut 2008/909
9        I skälen 9 och 12 i rambeslut 2008/909 anges följande:
”(9)      Verkställighet av påföljden i den verkställande staten bör förbättra den dömda personens möjligheter till social återanpassning. När den behöriga myndigheten i den utfärdande staten ska förvissa sig om att påföljden, genom verkställighet av påföljden i den verkställande staten, främjar syftet att underlätta den dömda personens sociala återanpassning, bör den beakta sådana faktorer som till exempel personens anknytning till den verkställande staten, frågan om han eller hon anser den staten vara platsen för familjeband samt språkliga, kulturella, sociala eller ekonomiska och andra band till den verkställande staten.
…
(12)      Detta rambeslut bör också i tillämpliga delar gälla vid verkställighet av påföljder i de fall som omfattas av artiklarna 4 [led] 6 och 5 [led] 3 i rambeslut [2002/584]. Utan att det påverkar det rambeslutet innebär detta bland annat att den verkställande staten för att överväga huruvida personen bör överlämnas eller domen verkställas i de fall som avses i artikel 4 [led] 6 i rambeslut 2002/584 … kan kontrollera förekomsten av ett skäl för att inte erkänna en dom och verkställa en påföljd i enlighet med artikel 9 i det här rambeslutet, bland annat genom att kontrollera dubbel straffbarhet i den utsträckning den verkställande staten avger en förklaring enligt artikel 7.4 i det här rambeslutet.”
10      Artikel 3 i rambeslut 2008/909 har rubriken ”Syfte och tillämpningsområde”. I artikel 3.1 föreskrivs följande:
”Syftet med detta rambeslut är att fastställa regler enligt vilka medlemsstaterna, för att underlätta en social återanpassning av den dömda personen, ska erkänna en dom och verkställa påföljden.”
11      I artiklarna 4 och 5 i detta rambeslut föreskrivs kriterierna och det tillämpliga förfarandet för att översända en dom och ett intyg till en annan medlemsstat.
12      I artikel 7 i rambeslutet, med rubriken ”Dubbel straffbarhet”, föreskrivs följande i punkterna 1, 3 och 4:
”1.      Följande brott ska medföra erkännande av domen och verkställighet av påföljden enligt villkoren i detta rambeslut och utan kontroll av om det föreligger dubbel straffbarhet för gärningen, förutsatt att brotten, som de definieras i den utfärdande statens lagstiftning, är straffbara i den utfärdande staten och kan leda till fängelse eller en annan frihetsberövande åtgärd under en längsta tid av minst tre år:
–        Deltagande i en kriminell organisation.
–        Terrorism.
–        Människohandel.
–        Sexuellt utnyttjande av barn samt barnpornografi.
–        Olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen.
–        Olaglig handel med vapen, ammunition och sprängämnen.
–        Korruption.
–        Bedrägeri, inbegripet bedrägeri som riktar sig mot Europeiska gemenskapernas ekonomiska intressen enligt konventionen av den 26 juli 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen.
–        Tvätt av vinning av brott.
–        Penningförfalskning, inklusive förfalskning av euron.
–        IT‑brottslighet.
–        Miljöbrott, inbegripet olaglig handel med hotade djurarter och hotade växtarter och växtsorter.
–        Hjälp till olovlig inresa och olovlig vistelse.
–        Mord, grov misshandel.
–        Olaglig handel med mänskliga organ och vävnader.
–        Människorov, olaga frihetsberövande och tagande av gisslan.
–        Rasism och främlingsfientlighet.
–        Organiserad stöld eller väpnat rån.
–        Olaglig handel med kulturföremål, inbegripet antikviteter och konstverk.
–        Svindleri.
–        Beskyddarverksamhet och utpressning.
–        Förfalskning och piratkopiering.
–        Förfalskning av administrativa dokument och handel med sådana förfalskningar.
–        Förfalskning av betalningsmedel.
–        Olaglig handel med hormonpreparat och andra tillväxtsubstanser.
–        Olaglig handel med nukleära och radioaktiva ämnen.
–        Handel med stulna fordon.
–        Våldtäkt.
–        Mordbrand.
–        Brott som omfattas av den internationella brottmålsdomstolens behörighet.
–        Kapning av flygplan eller fartyg.
–        Sabotage.
…
3.      När det gäller andra brott än de som omfattas av punkt 1 får den verkställande staten låta erkännande av domen och verkställighet av påföljden förenas med villkoret att de gärningar som föranlett domen ska utgöra ett brott enligt den verkställande statens lagstiftning, oberoende av brottsrekvisit eller brottets rättsliga rubricering.
4.      Varje medlemsstat får när detta rambeslut antas eller senare genom en förklaring till rådets generalsekretariat ange att den inte kommer att tillämpa punkt 1. En sådan förklaring får när som helst återkallas. Förklaringar eller återkallanden av dessa ska offentliggöras i Europeiska unionens officiella tidning.”
13      Artikel 8 i rambeslut 2008/909 har rubriken ”Erkännande av domen och verkställighet av påföljden”. I artikel 8.1 föreskrivs följande:
”Den behöriga myndigheten i den verkställande staten ska erkänna en dom som har översänts i enlighet med artikel 4 och i enlighet med förfarandet i artikel 5 och omedelbart vidta alla nödvändiga åtgärder för verkställighet av påföljden, såvida inte denna myndighet beslutar att åberopa något av skälen för att vägra erkännande eller verkställighet enligt artikel 9.”
14      Artikel 9 i nämnda rambeslut har rubriken ”Skäl för att inte erkänna en dom och verkställa en påföljd”. I artikel 9.1 d anges följande:
”1.      Den behöriga myndigheten i den verkställande staten får vägra att erkänna domen och verkställa påföljden, om
…
d)      i fall som avses i artikel 7.3 och, såvida den verkställande staten har lämnat en förklaring enligt artikel 7.4, i fall som avses i artikel 7.1, domen avser gärningar som inte skulle utgöra ett brott enligt den verkställande statens lagstiftning. …”
15      Artikel 25 i samma rambeslut, med rubriken ”Verkställighet av påföljder till följd av en europeisk arresteringsorder”, har följande lydelse:
”Utan att det påverkar bestämmelserna i rambeslut 2002/584 … ska bestämmelserna i det här rambeslutet i tillämpliga delar, i den utsträckning de är förenliga med bestämmelserna i det rambeslutet, gälla vid verkställighet av påföljder i de fall där en medlemsstat åtar sig att verkställa påföljden enligt artikel 4 [led] 6 i det rambeslutet eller där den i enlighet med artikel 5 [led] 3 i det rambeslutet har ställt som villkor att personen, i syfte att undvika straffrihet, ska återsändas för att avtjäna påföljden i den berörda medlemsstaten.”
16      Konungariket Nederländerna har genom en förklaring av den 20 september 2012, anmäld till rådets generalsekretariat i enlighet med artikel 7.4 i rambeslut 2008/909, angett att det inte kommer att tillämpa artikel 7.1 i rambeslutet.
Nederländsk rätt
Lagstiftning rörande den europeiska arresteringsordern
17      I Wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) (lag om införlivande av Europeiska unionens råds rambeslut om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna) av den 29 april 2004 (Stb. 2004, nr 195), som syftar till att införliva rambeslut 2002/584 i nederländsk rätt, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad OLW), föreskrivs följande i artikel 6:
”1.      En nederländsk medborgare får överlämnas såvitt överlämnandet begärs för en brottmålsundersökning som riktar sig mot denna medborgare och såvitt den verkställande rättsliga myndigheten, för det fallet att vederbörande döms till ett ovillkorligt [fängelsestraff eller en frihetsberövande åtgärd] i den utfärdande medlemsstaten för de gärningar för vilka överlämnandet får medges, anser det säkerställt att straffet kan avtjänas i Nederländerna.
…
3.      Punkt 1 är även tillämplig på en utländsk medborgare som, vid förhandlingen i rechtbank [(domstol)], visar att han eller hon lagligen har vistats oavbrutet i Nederländerna i minst fem år i den mening som avses i artikel 8 inledningen och leden a–e och l i [Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (2000 års utlänningslag) av den 23 november 2000 (Stb. 2000, nr 495)], förutsatt att han eller hon kan lagföras i Nederländerna för de gärningar som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern och förutsatt att han eller hon inte förväntas förlora sin uppehållsrätt i Nederländerna som en följd av ett fängelsestraff eller en annan åtgärd som utdöms mot honom eller henne efter överlämnandet. Eventuella styrkande handlingar måste ges in i god tid före förhandlingen i rechtbank [(domstol)].”
18      I artikel 7 OLW föreskrivs följande:
”1.      Överlämnande får medges för
a.      en brottmålsutredning som inletts av den utfärdande medlemsstatens myndigheter eller av den europeiska åklagarmyndighet som avses i artikel 1 i [rådets förordning (EU) 2017/1939 av den 12 oktober 2017 om genomförande av fördjupat samarbete om inrättande av Europeiska åklagarmyndigheten (EUT L 283, 2017, s. 1)] till följd av misstanken att den person som begärs överlämnad enligt den utfärdande rättsliga myndigheten har begått
1°.      en gärning som i den utfärdande medlemsstatens lagstiftning rubriceras som ett brott och som också finns upptagen på förteckningen i bilaga 1 till denna lag och för vilken maximistraffet enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning är [fängelse eller en annan frihetsberövande åtgärd] i tre år eller mer, eller
2°.      en annan gärning som är straffbar både enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning och enligt nederländsk lagstiftning och för vilken maximistraffet enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning är [fängelse eller en annan frihetsberövande åtgärd] i tolv månader eller mer,
b.      verkställighet [av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd] på fyra månader eller längre, som den person som begärs överlämnad ska avtjäna i den utfärdande medlemsstaten för en sådan gärning som avses i led 1 eller 2.
…”
Lagstiftning rörande erkännande och verkställighet av brottmålsdomar
19      I Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (lag om ömsesidigt erkännande och verkställighet av fängelsestraff och villkorliga straff) av den 12 juli 2012 (Stb. 2012, nr 333), som syftar till att införliva rambeslut 2008/909 i nederländsk rätt, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad WETS), föreskrivs följande i artikel 1:1:
”I denna lag och i de bestämmelser som grundar sig på den ska följande definitioner gälla:
a.      Ministern: Nederländernas säkerhets- och justitieminister.
…”
20      I artikel 2:11 WETS föreskrivs följande:
”1.      Ministern ska översända domstolsavgörandet och intyget till advocaat-generaal bij het ressortsparket [(generaladvokaten vid åklagarmyndigheten vid appellationsdomstolen)], såvida inte ministern omgående anser att det finns skäl att vägra att erkänna domstolsavgörandet.
2.      Generaladvokaten ska omedelbart överlämna domstolsavgörandet och intyget till den särskilda avdelningen vid Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden [(Appellationsdomstolen i Arnhem-Leeuwarden, Nederländerna)], vilken avdelning avses i artikel 67 i Wet op de rechterlijke organisatie [(lag om domstolsväsendet) av den 18 april 1827 (Stb. 1827, nr 20)]. Generaladvokaten ska lämna eventuella synpunkter på de ovan angivna handlingarna till den särskilda avdelningen senast fjorton dagar efter överlämnandet av handlingarna.
3.      Appellationsdomstolens särskilda avdelning ska bedöma
a.      om det finns skäl att vägra att erkänna domstolsavgörandet i enlighet med artikel 2:13.1,
…
7.      Senast sex veckor efter mottagandet av domstolsavgörandet och intyget ska appellationsdomstolens särskilda avdelning översända sin skriftliga och motiverade bedömning enligt punkt 3 till ministern.”
21      Artikel 2:12 WETS har följande lydelse:
”1.      Ministern ska besluta om erkännande av domstolsavgörandet med beaktande av appellationsdomstolens särskilda avdelnings bedömning.
…”
22      I artikel 2:13 i denna lag föreskrivs följande:
”1.      Domstolsavgörandet ska inte erkännas om
…
f.      den gärning för vilken [fängelsestraff eller annan frihetsberövande åtgärd] har utdömts inte skulle ha varit straffbar enligt nederländsk lagstiftning om den hade begåtts i Nederländerna.
…”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
23      Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Regiondomstolen i Jelenia Góra, tredje brottmålsavdelningen, Polen) har utfärdat två europeiska arresteringsorder för lagföring av YM, en den 9 november 2020 och den andra den 9 maj 2023.
24      Rechtbank Amsterdam (Domstolen i Amsterdam, Nederländerna), vilken är den hänskjutande domstol, ska i egenskap av verkställande rättslig myndighet avgöra om de båda europeiska arresteringsorderna ska verkställas.
25      Den hänskjutande domstolen har emellertid klargjort att begäran om förhandsavgörande endast rör den andra arresteringsordern. Denna arresteringsorder utfärdades för att den berörda personen skulle kunna lagföras för en enda gärning, nämligen underlåtenheten att fullgöra sin underhållsskyldighet gentemot sin underårige son, i enlighet med beslut som fattats av polska domstolar.
26      Den utfärdande rättsliga myndigheten har inte rubricerat gärningen som ett brott enligt artikel 2.2 i rambeslut 2002/584, som kan medföra överlämnande av den berörda personen utan kontroll av huruvida det föreligger dubbel straffbarhet för gärningen. Även om den hänskjutande domstolen har konstaterat att gärningen inte utgör brott enligt nederländsk rätt, överväger den ändå att inte tillämpa den fakultativa vägransgrund som baseras på ett sådant konstaterande, vilket anges i artikel 4 led 1 i nämnda rambeslut.
27      Nämnda domstol anser nämligen att den berörda personen, som är polsk medborgare, ska anses vara bosatt i Nederländerna i den mening som avses i artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, eftersom han har varit lagligen bosatt i Nederländerna oavbrutet i mer än fem år.
28      Den hänskjutande domstolen har också konstaterat att den berörda personen har en nära anknytning till Konungariket Nederländerna, varför hans chans till återanpassning till samhället skulle öka om han fick avtjäna ett fängelsestraff eller annan frihetsberövande åtgärd – som kan komma att utdömas i Polen efter överlämnandet – i Nederländerna. Den hänskjutande domstolen har framhållit att YM har varit bosatt i Nederländerna i ungefär tolv år, att han har haft en ansenlig inkomst de senaste åren, att han talar nederländska väl och att han, även om han för närvarande saknar sysselsättning, har för avsikt att utbilda sig till fitnessinstruktör.
29      Den hänskjutande domstolen ställde först tre frågor till EU-domstolen i sin begäran om förhandsavgörande men antog den 13 februari 2024 ett beslut, som lämnades in till EU-domstolen den 26 februari 2024, om att återkalla den första och den andra frågan. Den hänskjutande domstolen har förklarat att beslutet att återkalla en del av begäran om förhandsavgörande fattades efter det att den nederländska regeringen den 21 december 2023 hade lagt fram lagförslaget Wet herimplementatie Europees strafrecht (lag om nytt införlivande av unionens straffrätt), vilket när det antas kommer att leda till att de problem med införlivandet av rambeslut 2002/584 som var föremålet för denna domstols två första tolkningsfrågor kan lösas.
30      Den hänskjutande domstolen har med avseende på den tredje tolkningsfrågan, som nu är den enda fråga som EU-domstolen ska besvara, påpekat att den avser det fallet att en europeisk arresteringsorder utfärdas för en gärning som avses i artikel 2.4 i rambeslut 2002/584 och som inte utgör ett brott enligt lagstiftningen i den verkställande medlemsstaten. Såsom anges i punkt 26 ovan överväger den hänskjutande domstolen att inte göra gällande den fakultativa vägransgrunden i artikel 4 led 1 i rambeslutet. I stället har den nämnt den möjlighet som ges i artikel 5 led 3 i rambeslutet, att förena överlämnandet av den berörda personen med villkoret att personen i fråga ska återsändas till den verkställande medlemsstaten för att där avtjäna ett fängelsestraff eller annan frihetsberövande åtgärd som personen eventuellt döms till i den utfärdande medlemsstaten.
31      Den hänskjutande domstolen har klargjort att erkännandet av en fällande dom som meddelats i en annan medlemsstat än Konungariket Nederländerna, enligt tillämplig nederländsk lagstiftning vid tidpunkten för beslutet om hänskjutande, automatiskt ska vägras om den gärning som fängelsestraffet eller någon annan frihetsberövande åtgärd utdömts för inte skulle utgöra ett brott enligt nederländsk rätt om gärningen hade begåtts i Nederländerna.
32      Om en europeisk arresteringsorder utfärdas för lagföring avseende gärningar som inte är straffbara i nederländsk rätt och denna arresteringsorder verkställs samtidigt som överlämnandet av den berörda personen förenas med en garanti om återsändande i enlighet med artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, kan personen i fråga följaktligen, oberoende av vad som föreskrivs i denna bestämmelse, inte i Nederländerna avtjäna ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd som eventuellt utdöms i den utfärdande medlemsstaten.
33      Den hänskjutande domstolen anser att denna situation strider mot unionsrätten. Eftersom artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 föreskriver ett fakultativt skäl för att vägra att erkänna en dom och verkställa en påföljd är medlemsstaterna, i samband med att de införlivar bestämmelsen i deras nationella rättsordning, enligt den hänskjutande domstolens mening, skyldiga att ge de behöriga myndigheterna ett visst utrymme för skönsmässig bedömning. Annars skulle denna vägransgrund ges en tvingande karaktär. Den hänskjutande domstolen har tillagt att nämnda vägransgrund bör tolkas restriktivt, i enlighet med det syfte att underlätta den berörda personens återanpassning till samhället som eftersträvas med nämnda rambeslut.
34      Den hänskjutande domstolen anser för övrigt att det är tveksamt huruvida ett sådant utrymme för skönsmässig bedömning är förenligt med unionsrätten för det fall en garanti om återsändande tillämpas för en gärning som inte är straffbar enligt lagstiftningen i den verkställande medlemsstaten. Det förhållandet att det i ett sådant fall inte är möjligt att verkställa ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd i Konungariket Nederländerna skulle nämligen kunna strida mot artikel 25 i rambeslut 2008/909.
35      Den hänskjutande domstolen har i detta sammanhang angett att bestämmelserna i rambeslut 2002/584 enligt nämnda artikel 25 ska ges företräde framför bestämmelserna i rambeslut 2008/909. Det framgår vidare av punkt 41 i domen av den 11 mars 2020, SF (Europeisk arresteringsorder – Garanti för återsändande till den verkställande staten) (C‑314/18, EU:C:2020:191), att den verkställande rättsliga myndigheten, enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, i särskilda situationer får besluta att ett straff som dömts ut i den utfärdande medlemsstaten ska verkställas i den verkställande medlemsstaten.
36      Den hänskjutande domstolen anser under dessa förutsättningar – när den verkställande rättsliga myndigheten inte har gjort gällande det fakultativa skäl för att vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder som grundar sig på dubbel straffbarhet, enligt artikel 4 led 1 i rambeslut 2002/584, utan har förenat överlämnandet av den berörda personen med en garanti om återsändande för att öka den berörda personens chanser att återanpassa sig till samhället, i enlighet med artikel 5 led 3 i detta rambeslut – att unionsrätten utgör hinder för att den behöriga myndigheten i den verkställande medlemsstaten sedan kan vägra att erkänna domen och att verkställa den påföljd som meddelats i den utfärdande medlemsstaten och som stöd för sin vägran åberopa det skäl som grundar sig på dubbel straffbarhet, enligt artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909.
37      Den hänskjutande domstolen menar att en vägran att verkställa ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd som utdömts i den utfärdande medlemsstaten i ett sådant fall skulle strida mot det mål som eftersträvas med artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, det vill säga att öka den berörda personens chanser till återanpassning till samhället, och innebära att den ändamålsenliga verkan av denna bestämmelse gick förlorad.
38      Den hänskjutande domstolen har vidare angett att svaret på frågan kommer att ha betydelse för dess beslut att överlämna eller inte överlämna den berörda personen till myndigheterna i den utfärdande medlemsstaten. Den hänskjutande domstolen har särskilt angett att den, för det fall EU-domstolen skulle finna att unionsrätten inte utgör hinder för att tillämpa de berörda nationella bestämmelserna, skulle kunna ompröva sin avsikt att mot en garanti om återsändande överlämna denna person till de polska myndigheterna. I ett sådant fall skulle det nämligen inte finnas några garantier för att den berörda personen i Nederländerna skulle kunna avtjäna ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd, som eventuellt utdöms mot honom i Polen, för att öka hans chanser till återanpassning till samhället.
39      Den hänskjutande domstolen vill således få klarhet i huruvida erkännande och verkställighet i Nederländerna av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd som eventuellt utdöms i Polen, i det skede då garantin för återsändande enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584 ska genomföras, kan hindras av att gärningen inte är straffbar enligt nederländsk rätt.
40      I sitt beslut att återkalla två av frågorna (se punkt 29 ovan) har den hänskjutande domstolen redogjort närmare för skälen till att det problem som ligger till grund för den tredje tolkningsfrågan inte skulle undanröjas genom en ändring av den nederländska lagstiftningen som innebär att skälet för att vägra erkännande av domen och verkställighet av påföljden i artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 ges en fakultativ karaktär.
41      Även i ett sådant fall har ministern, enligt den hänskjutande domstolen, nämligen befogenhet att direkt vägra att erkänna en dom som meddelats av myndigheterna i den utfärdande medlemsstaten och således vägra återsändandet av den berörda personen till Nederländerna på grund av att gärningen inte är straffbar enligt nederländsk rätt, i enlighet med vad som föreskrivs i artiklarna 2:11.1 och 2:13.1 f WETS. Även om ministern inte utövar denna befogenhet, skulle den särskilda avdelningen vid Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Appellationsdomstolen i Arnhem-Leeuwarden), enligt den hänskjutande domstolen, fortfarande ha befogenhet att vägra att erkänna domen och därmed vägra återsändandet av den berörda personen till Nederländerna på grund av att gärningen inte är straffbar enligt nederländsk rätt. Den hänskjutande domstolen preciserar att ministern enligt artikel 2:12.1 WETS skulle vara bunden av en sådan vägran.
42      Mot denna bakgrund beslutade Rechtbank Amsterdam (Domstolen i Amsterdam) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Utgör artikel 9.1 d i rambeslut [2008/909], jämförd med artikel 25 i samma rambeslut samt med artiklarna 4 led 1 och 5 led 3 i rambeslut [2002/584], hinder för att en medlemsstat som har tillämpat artikel 7.4 i rambeslut [2008/909] genomför den förstnämnda bestämmelsen så, att en verkställande rättslig myndighet först kan godkänna ett överlämnande för lagföring till den utfärdande medlemsstaten – efter att ha fått en garanti om återsändande för en sådan gärning som avses i artikel 2.4 i rambeslut [2002/584] som inte utgör ett brott enligt den verkställande medlemsstatens lagstiftning, men med avseende på vilket den verkställande rättsliga myndigheten uttryckligen har avstått från att avslå begäran om överlämnande av detta skäl – och att andra myndigheter i den verkställande medlemsstaten (som verkställande stat) därefter ska eller får vägra att erkänna och verkställa fängelsestraffet eller den frihetsberövande åtgärden som utdömts för gärningen i den utfärdande medlemsstaten på grund av att gärningen inte utgör ett brott i den verkställande medlemsstaten (som verkställande stat) och sålunda ska eller får vägra att tillämpa garantin om återsändande?”
Prövning av tolkningsfrågan
43      Det ska inledningsvis påpekas att den hänskjutande domstolen, bland de olika unionsrättsliga bestämmelser som nämns i frågan, anger det fall att en medlemsstat har använt sig av artikel 7.4 i rambeslut 2008/909. Enligt denna bestämmelse får varje medlemsstat när detta rambeslut antas eller senare genom en förklaring till rådets generalsekretariat ange att den inte kommer att tillämpa punkt 1 i denna artikel, i vilken det föreskrivs att de brott som där anges ska medföra erkännande av domen och verkställighet av påföljden enligt villkoren i detta rambeslut och utan kontroll av om det föreligger dubbel straffbarhet för gärningen.
44      I förevarande fall framgår det emellertid av de uppgifter som lämnats av den hänskjutande domstolen, såsom de återgetts i punkt 25 ovan, att den europeiska arresteringsorder som är aktuell i det nationella målet har utfärdats för att lagföra den berörda personen för underlåtenhet att fullgöra sin underhållsskyldighet gentemot sin minderåriga son. Det kan konstateras att det brott som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern inte finns bland de brott som anges i artikel 7.1 i rambeslut 2008/909. Detta innebär att det förhållandet (se punkt 16 ovan) att Konungariket Nederländerna, genom en förklaring av den 20 september 2012, anmäld till rådets generalsekretariat i enlighet med artikel 7.4 i rambeslut 2008/909, har angett att det inte kommer att tillämpa artikel 7.1 i rambeslutet, saknar betydelse för utgången i det nationella målet.
45      Den hänskjutande domstolen ska följaktligen anses ha ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 9.1 d och artikel 25 i rambeslut 2008/909 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs en skyldighet eller en möjlighet för den behöriga myndigheten i en medlemsstat att åberopa artikel 9.1 d för att vägra att erkänna den dom som meddelats och verkställa den påföljd som utdömts i en annan medlemsstat, med motiveringen att de avser en gärning som inte utgör ett brott enligt lagstiftningen i den första medlemsstaten, när den verkställande rättsliga myndigheten i denna medlemsstat dessförinnan hade beslutat att verkställa den europeiska arresteringsorder som ledde till denna dom och denna påföljd,
–        dels genom att avstå från att åberopa den fakultativa vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 1 i rambeslut 2002/584, vilken även baseras på att det inte föreligger dubbel straffbarhet, för ett brott som omfattas av artikel 2.4 i rambeslutet,
–        dels genom att, enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, underkasta överlämnandet av den berörda personen villkoret att personen efter att ha hörts återsänds till den verkställande medlemsstaten för att där avtjäna det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som dömts ut i den utfärdande medlemsstaten.
46      Med hänsyn till de förklaringar som den hänskjutande domstolen har lämnat avseende den nederländska lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet, vilka sammanfattats i punkterna 31 och 32 ovan, ska det först prövas huruvida det skäl för att vägra att erkänna domen och verkställa påföljden, som föreskrivs i artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909, kan införlivas med medlemsstaternas rättsordningar, på så sätt att den behöriga myndigheten i den verkställande staten är skyldig att automatiskt vägra att erkänna varje fällande dom för gärningar som inte utgör ett brott enligt den statens nationella rätt. Mot bakgrund av denna bedömning ska det därefter prövas vilket utrymme för skönsmässig bedömning den sistnämnda myndigheten eventuellt har vid tillämpningen av denna vägransgrund i ett enskilt fall, efter det att den berörda personen har överlämnats mot en garanti om återsändande, i enlighet med artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584.
47      För att besvara denna fråga ska det erinras om att det, enligt fast rättspraxis, vid tolkningen av en unionsbestämmelse inte bara är lydelsen som ska beaktas, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (dom av den 30 oktober 2025, Tomann, C‑134/24, EU:C:2025:839, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
Huruvida det är möjligt att införliva artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 på ett sådant sätt att det fastställs en obligatorisk grund för att vägra erkännande och verkställighet som baserar sig på kravet på dubbel straffbarhet
48      I artikel 7.3 i rambeslut 2008/909 föreskrivs att ”[den verkställande staten, när] det gäller andra brott än de som omfattas av punkt 1[,] får … låta erkännande av domen och verkställighet av påföljden förenas med villkoret att de gärningar som föranlett domen ska utgöra ett brott enligt den verkställande statens lagstiftning, oberoende av brottsrekvisit eller brottets rättsliga rubricering”.
49      I artikel 9.1 d i rambeslutet föreskrivs bland annat att den behöriga myndigheten i den verkställande staten får vägra att erkänna domen och verkställa påföljden i de fall som avses i artikel 7.3 i rambeslutet.
50      Det framgår således av ordalydelsen i dessa båda bestämmelser, särskilt av användningen av verbet ”får”, att den verkställande rättsliga myndigheten själv ska ha ett utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra om det finns anledning att vägra att erkänna domen och verkställa påföljden av de skäl som anges i artikel 9 (se, analogt, dom av den 29 april 2021, X (Europeisk arresteringsorder – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, punkt 43).
51      När medlemsstaterna väljer att införliva en eller flera av de fakultativa vägransgrunder som anges i artikel 9 i rambeslutet får de följaktligen inte föreskriva att de rättsliga myndigheterna i den verkställande medlemsstaten är skyldiga att vägra att erkänna en dom eller vägra att verkställa en påföljd som formellt omfattas av tillämpningsområdet för dessa grunder, utan att dessa myndigheter har möjlighet att beakta omständigheterna i varje enskilt fall (se, analogt, dom av den 29 april 2021, X (Europeisk arresteringsorder – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, punkt 44).
52      Det ska vidare påpekas att denna tolkning stöds av det sammanhang i vilket artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 ingår.
53      Det ska i detta sammanhang erinras om att principen om ömsesidigt erkännande, enligt artikel 8.1 i detta rambeslut, innebär att den behöriga myndigheten i den verkställande staten i princip ska erkänna en dom som har översänts och omedelbart vidta alla nödvändiga åtgärder för verkställighet av påföljden (dom av den 11 januari 2017, Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, punkt 42).
54      Av detta följer att kravet på dubbel straffbarhet är ett undantag från huvudregeln om erkännande av en dom och verkställighet av påföljden. Utrymmet för att neka erkännande av domen och verkställighet av påföljden av det skälet att det inte föreligger dubbel straffbarhet, enligt artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909, ska följaktligen tolkas restriktivt så att antalet fall där erkännande och verkställighet nekas begränsas (dom av den 11 januari 2017, Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, punkt 46).
55      Eftersom den behöriga myndigheten i den verkställande staten, i enlighet med den tolkning som gjorts i punkt 50 ovan, ska ha ett utrymme för skönsmässig bedömning, ska denna myndighet, när de aktuella gärningarna inte utgör ett brott enligt lagstiftningen i den verkställande staten, likväl i vissa fall kunna besluta att inte åberopa denna vägransgrund, för att säkerställa erkännande av domen och verkställighet av påföljden.
56      Slutligen, vad gäller tolkningen av artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 mot bakgrund av målet med rambeslutet, ska det påpekas att detta rambeslut, enligt dess artikel 3.1, syftar till att fastställa regler enligt vilka medlemsstaterna, för att underlätta en dömd persons återanpassning till samhället, ska erkänna en dom och verkställa påföljden (dom av den 11 januari 2017, Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, punkt 50).
57      Den tolkning av artikel 9.1 d i rambeslutet som gjorts i punkt 50 ovan bidrar just till att uppnå detta mål, eftersom den behöriga myndigheten i den verkställande staten, genom att använda sitt utrymme för skönsmässig bedömning, kan välja att inte åberopa det skäl för att vägra erkännande och verkställighet som grundar sig på kravet på dubbel straffbarhet med motiveringen att verkställighet av påföljden i den verkställande staten skulle bidra till att underlätta den dömda personens återanpassning till samhället.
58      Mot bakgrund av övervägandena i punkterna 48–57 ovan finner domstolen att artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs en skyldighet för den behöriga myndigheten i en medlemsstat att vägra att erkänna den dom som meddelats och att verkställa den påföljd som utdömts i en annan medlemsstat med motiveringen att de avser gärningar som inte utgör ett brott enligt lagstiftningen i den första medlemsstaten, utan att den behöriga myndigheten i den verkställande medlemsstaten ges något som helst utrymme för skönsmässig bedömning i detta hänseende.
Huruvida det är möjligt att åberopa det skäl för att vägra erkännande av en dom och verkställighet av en påföljd som föreskrivs i artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909, efter det att den berörda personen har överlämnats, mot en garanti om återsändande, enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584
59      Mot bakgrund av den tolkning som gjorts i föregående punkt ska det härefter, såsom angetts i punkt 46 ovan, prövas huruvida bestämmelserna i rambeslut 2002/584, särskilt artikel 4 led 1 och artikel 5 led 3 i detta rambeslut, jämförda med artikel 25 i rambeslut 2008/909, utgör hinder för att den behöriga myndigheten i den verkställande medlemsstaten har möjlighet att, med tillämpning av det skäl som anges i artikel 9.1 d i sistnämnda rambeslut, vägra att erkänna domen eller att verkställa påföljden, när den verkställande rättsliga myndigheten i samma medlemsstat dessförinnan dels har avstått från att åberopa den fakultativa vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 1 i rambeslut 2002/584, vilken avser att det inte föreligger dubbel straffbarhet, dels enligt artikel 5 led 3 i detta rambeslut har uppställt som villkor för överlämnandet att den berörda personen ska återsändas.
60      Det ska först erinras om att det genom rambeslut 2002/584 har inrättats ett förenklat och effektivare system för överlämnande av personer som har dömts eller misstänks för brott. Syftet med detta är att underlätta och påskynda det rättsliga samarbetet, vilket i sin tur syftar till att uppnå målet för Europeiska unionen att bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, på grundval av den höga grad av förtroende som ska finnas mellan medlemsstaterna (dom av den 4 september 2025, C.J (Verkställighet av en påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder), C‑305/22, EU:C:2025:665, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
61      Principen om ömsesidigt erkännande utgör enligt skäl 6 i rambeslut 2002/584 en ”hörnsten” i det straffrättsliga samarbetet. Inom det område som regleras av rambeslutet kommer denna princip till uttryck i dess artikel 1.2, varigenom det instiftas en regel om att medlemsstaterna är skyldiga att verkställa varje europeisk arresteringsorder på grundval av denna princip och i enlighet med bestämmelserna i rambeslutet (dom av den 4 september 2025, C.J (Verkställighet av en påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder), C‑305/22, EU:C:2025:665, punkt 40 och där angiven rättspraxis).
62      Av detta följer, för det första, att de verkställande rättsliga myndigheterna endast får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder av de skäl som följer av rambeslut 2002/584, såsom detta har tolkats av EU-domstolen. För det andra är huvudregeln att en europeisk arresteringsorder ska verkställas, medan möjligheten att vägra verkställighet av den är utformad som ett undantag som ska tolkas restriktivt (dom av den 4 september 2025, C.J (Verkställighet av en påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder), C‑305/22, EU:C:2025:665, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
63      Vad gäller dessa skäl anges i artikel 3 i rambeslut 2002/584 de skäl som medför att verkställighet av en europeisk arresteringsorder ska vägras (obligatoriska vägransgrunder), och i artiklarna 4 och 4a anges de skäl som medför att verkställighet av arresteringsordern får vägras (fakultativa vägransgrunder).
64      I artikel 5 i nämnda rambeslut föreskrivs de garantier som ska lämnas av den utfärdande medlemsstaten i särskilda fall. Enligt artikel 5.3 i rambeslutet får den verkställande rättsliga myndighetens verkställighet av en europeisk arresteringsorder, när den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder för lagföring är medborgare eller bosatt i den verkställande medlemsstaten, underkastas villkoret att den berörda personen efter att ha hörts återsänds till den verkställande medlemsstaten för att där avtjäna det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som dömts ut i den utfärdande medlemsstaten.
65      Vad gäller inverkan av en sådan garanti om återsändande på tillämpningen av det skäl för att vägra erkännande och verkställighet som föreskrivs i artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909, i det skede då den fällande domen ska erkännas, erinrar domstolen om att rambeslut 2008/909, i likhet med rambeslut 2002/584, på det straffrättsliga området konkretiserar principerna om ömsesidigt förtroende och ömsesidigt erkännande. Dessa principer innebär, bland annat när det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa, att varje medlemsstat, utom under exceptionella omständigheter, är skyldig att utgå från att de andra medlemsstaterna iakttar unionsrätten och, i synnerhet, de grundläggande rättigheter som erkänns i unionsrätten. Rambeslut 2008/909 förstärker således det rättsliga samarbetet om erkännande och verkställighet av domar i brottmål när personer har dömts till fängelse eller till någon annan frihetsberövande åtgärd i en annan medlemsstat, för att underlätta den dömda personens återanpassning till samhället (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 4 september 2025, C.J (Verkställighet av en påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder), C‑305/22, EU:C:2025:665, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
66      Dessutom finns det, såsom EU-domstolen redan har slagit fast, ingenting som tyder på att unionslagstiftaren har haft för avsikt att föreskriva två olika rättssystem avseende erkännande av brottmålsdomar och verkställighet av påföljder, beroende på om en europeisk arresteringsorder har utfärdats eller inte (dom av den 4 september 2025, C.J (Verkställighet av en påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder), C‑305/22, EU:C:2025:665, punkt 48).
67      Det framgår av artikel 25 i rambeslut 2008/909, jämförd med skäl 12 i samma beslut, att detta rambeslut, i den utsträckning dess bestämmelser är förenliga med bestämmelserna i rambeslut 2002/584, i tillämpliga delar ska gälla vid verkställighet av påföljder, bland annat när en medlemsstat, i enlighet med artikel 5 led 3 i det sistnämnda rambeslutet, har ställt som villkor för att verkställa en europeisk arresteringsorder för lagföring i den utfärdande staten att den berörda personen ska återsändas till den verkställande staten för att där avtjäna den påföljd som dömts ut i den utfärdande medlemsstaten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 september 2025, C.J (Verkställighet av en påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder), C‑305/22, EU:C:2025:665, punkt 49).
68      Unionslagstiftaren har dessutom, i artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, fäst särskild vikt vid att förbättra möjligheterna för återanpassning till samhället för den som är medborgare eller bosatt i den verkställande medlemsstaten, genom att vederbörande ges möjlighet att i den verkställande medlemsstaten avtjäna det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som han eller hon kan komma att ådömas i den utfärdande medlemsstaten, efter det att vederbörande har överlämnats dit i enlighet med en europeisk arresteringsorder (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 mars 2020, SF (Europeisk arresteringsorder – Garanti för återsändande till den verkställande staten), C‑314/18, EU:C:2020:191, punkt 48).
69      Med hänsyn till att det är samma mål som eftersträvas med dels möjligheten att villkora överlämnandet av den berörda personen av att det ställs en garanti om återsändande enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, dels bestämmelserna i rambeslut 2008/909, det vill säga att underlätta återanpassningen till samhället för personer som dömts i en annan medlemsstat, måste den rättsliga myndigheten i den verkställande staten beakta dessa bestämmelser när den önskar tillämpa det skäl för att inte erkänna en dom och verkställa en påföljd som föreskrivs i artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 4 september 2025, C.J (Verkställighet av en påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder), C‑305/22, EU:C:2025:665, punkt 47).
70      På samma sätt framgår det av del f i standardformuläret för intyg i bilaga I till rambeslut 2008/909 att den behöriga myndigheten, i samband med erkännandet av den fällande domen enligt detta rambeslut, ska beakta garantin om återsändande, i och med att det i intyget ska hänvisas till nämnda garanti när överlämnandet är villkorat av ett återsändande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 september 2025, C.J (Verkställighet av en påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder), C‑305/22, EU:C:2025:665, punkt 58).
71      När den verkställande rättsliga myndigheten beslutar att tillämpa mekanismen för överlämnande av den berörda personen, mot en garanti om återsändande, enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, ska den göra en samlad bedömning av samtliga konkreta omständigheter i denna persons fall som kan ge vägledning i frågan huruvida personens anknytning till den verkställande medlemsstaten är av sådant slag att den visar att denne är tillräckligt integrerad i den staten och att dennes möjligheter till återanpassning till samhället efter verkställigheten av det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som ådömts därmed kommer att öka om straffverkställigheten sker i den verkställande medlemsstaten. Bland dessa omständigheter ingår denna persons familjeband samt språkliga, kulturella, sociala och ekonomiska band till den verkställande medlemsstaten samt arten, tiden och villkoren för personens vistelse i denna medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 16 november 2023, PY (Tredjelandsmedborgare i den verkställande medlemsstaten), C‑636/22, EU:C:2023:899, punkterna 42 och 43 samt där angiven rättspraxis).
72      Det ankommer följaktligen på den verkställande rättsliga myndigheten att, med beaktande av de särskilda omständigheterna i det aktuella fallet, bedöma huruvida den berörda personens anknytning till den verkställande medlemsstaten är tillräcklig för att det mål om återanpassning till samhället som eftersträvas med artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584 bättre ska kunna uppnås för det fall nämnda person avtjänar det straff som han eller hon kan komma att dömas till i den medlemsstaten (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 16 november 2023, PY (Tredjelandsmedborgare i den verkställande medlemsstaten), C‑636/22, EU:C:2023:899, punkt 39).
73      Vid denna bedömning ankommer det, såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 73 och 74 i sitt förslag till avgörande, på den verkställande rättsliga myndigheten att göra en avvägning mellan flera intressen, såsom intresset av att den berörda personen återanpassas till samhället efter en eventuell fällande dom, behovet av att undvika straffrihet för personen i fråga och förhållandet att det inte föreligger dubbel straffbarhet. Om den verkställande rättsliga myndigheten beslutar att tillämpa mekanismen för överlämnande av den berörda personen mot en garanti om återsändande, enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, och därmed avstå från att göra gällande den fakultativa vägransgrunden i artikel 4 led 1 i detta rambeslut, måste slutsatsen dras att den anser att intressena av att motverka straffrihet för denna person och att återanpassa honom eller henne till samhället väger tyngre än konstaterandet att gärningen i fråga inte är straffbar enligt den egna nationella lagstiftningen. Antagandet av ett sådant beslut förutsätter emellertid med nödvändighet att samtliga relevanta bestämmelser i såväl detta rambeslut som i rambeslut 2008/909 beaktas.
74      Av vad som angetts ovan, och i synnerhet av den inneboende logiken i mekanismen för överlämnande av den berörda personen, mot en garanti om återsändande enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, följer att genomförandet av denna mekanism, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 78 i sitt förslag till avgörande, grundar sig på den verkställande medlemsstatens underförstådda åtagande att i princip verkställa det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som eventuellt kan komma att utdömas i den utfärdande medlemsstaten till följd av detta överlämnande.
75      För att på bästa sätt säkerställa att detta åtagande iakttas och följs – och följaktligen för att säkerställa dels att principen om ömsesidigt förtroende iakttas, vilken, såsom framgår av punkt 65 ovan, ligger till grund för rambesluten 2002/584 och 2008/909, dels att de system för ömsesidigt erkännande som inrättats genom rambesluten fungerar väl – finner domstolen att möjligheten för den behöriga myndigheten i den verkställande staten att åberopa det skäl för att vägra erkännande och verkställighet som anges i artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 ska vara strikt begränsad vid tillämpningen av den garanti om återsändande som föreskrivs i artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584.
76      Det mål som eftersträvas med artikel 5 led 3 och de mål som mer allmänt eftersträvas med rambesluten 2002/584 och 2008/909 talar även för den tolkning som det redogjorts för i föregående punkt.
77      För det första, vad gäller målet att främja den berörda personens återanpassning till samhället, ska det påpekas att den garanti om återsändande som krävts vid överlämnandet av denna person enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584 skulle riskera att förlora sin ändamålsenliga verkan för det fall den möjlighet som den behöriga myndigheten i den verkställande staten har enligt artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 att vägra att erkänna domen och att verkställa påföljden inte är strikt begränsad. Detta mål, som motiverar att mekanismen för överlämnande av den berörda personen mot en sådan garanti om återsändande utlöses, skulle nämligen kunna äventyras i det skede då myndigheten ska erkänna den fällande domen.
78      Såsom EU-domstolen redan har slagit fast ska den samordning som unionslagstiftaren har föreskrivit mellan rambeslut 2002/584 och rambeslut 2008/909 dessutom bidra till att genomföra målet att underlätta den berörda personens återanpassning till samhället. En sådan återanpassning är för övrigt förenlig inte enbart med den dömda personens intressen, utan även med unionens allmänna intressen (dom av den 11 mars 2020, SF (Europeisk arresteringsorder – Garanti för återsändande till den verkställande staten), C‑314/18, EU:C:2020:191, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
79      Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 82 i sitt förslag till avgörande ger ett sådant synsätt således stöd för att tolka den vägransgrund som anges i artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 restriktivt när mekanismen för överlämnande av den berörda personen, mot en garanti om återsändande, genomförs i enlighet med artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584.
80      För det andra, vad gäller målet att undvika straffrihet för den berörda personen, ska det erinras om att rambeslut 2002/584, såsom påpekats i punkt 60 ovan, syftar till att införa ett förenklat och effektivare system för överlämnande av personer som har dömts eller misstänks för brott. Enligt artikel 1.1 i rambeslut 2002/584 syftar nämligen systemet med en europeisk arresteringsorder till att en eftersökt person ska gripas och överlämnas för att, med hänsyn till målet med rambeslutet, det begångna brottet inte ska förbli ostraffat och för att nämnda person ska åtalas eller avtjäna det fängelsestraff som vederbörande dömts till (dom av den 11 mars 2020, SF (Europeisk arresteringsorder – Garanti för återsändande till den verkställande staten), C‑314/18, EU:C:2020:191, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
81      Dessutom ska, enligt artikel 25 i rambeslut 2008/909, vid verkställighet av påföljder till följd av en europeisk arresteringsorder och utan att det påverkar tillämpningen av rambeslut 2002/584, bestämmelserna i rambeslut 2008/909 gälla i tillämpliga delar, i den utsträckning de är förenliga med bestämmelserna i rambeslut 2002/584, för att undvika att den berörda personen undgår straff. Av detta följer, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 86 i sitt förslag till avgörande, att det korrekta förhållandet mellan rambesluten 2002/584 och 2008/909 – vid verkställighet av en påföljd till följd av överlämnandet av denna person, mot en garanti om återsändande, i enlighet med artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584 – måste avgöras i varje enskilt fall med beaktande av såväl syftet att underlätta den berörda personens återanpassning till samhället som syftet att motverka straffrihet.
82      Om den behöriga myndigheten i den verkställande staten, i samband med erkännandet av domen i syfte att verkställa påföljden, kunde ifrågasätta den garanti om återsändande som ställts i enlighet med artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584 – genom att göra en ny bedömning av de omständigheter som redan bedömts av den verkställande rättsliga myndigheten i samband med verkställigheten av den europeiska arresteringsordern – skulle den sistnämnda myndigheten kunna avhållas från att utlösa den mekanism för överlämnande av den berörda personen, mot en garanti om återsändande, som föreskrivs i denna bestämmelse, eller till och med från att verkställa den europeiska arresteringsordern, vilket skulle kunna undergräva målet att förhindra att den berörda personen undgår straff.
83      Dessutom innebär principen om ömsesidigt erkännande, som anges i punkt 65 ovan och som ligger till grund för rambeslut 2008/909, enligt artikel 8.1 i det rambeslutet, att den behöriga myndigheten i den verkställande staten i princip är skyldig att bifalla en begäran om erkännande av en dom och om verkställighet av ett fängelsestraff eller annan frihetsberövande åtgärd som utdömts i en annan medlemsstat, och som har översänts till den i enlighet med artiklarna 4 och 5 i rambeslutet. Den kan i princip endast vägra att bifalla en sådan begäran av de skäl för att vägra erkännande och verkställighet som uttömmande räknas upp i artikel 9 i nämnda rambeslut (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 november 2023, Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, punkt 20).
84      Det följer således av övervägandena i punkterna 60–83 ovan att den behöriga myndigheten i den verkställande staten inte kan åberopa det skäl för att vägra erkännande av domen och verkställighet av påföljden som anges i artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909, vid genomförandet av den garanti om återsändande som föreskrivs i artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, eftersom åberopandet av detta skäl skulle leda till att det görs en omprövning av de omständigheter som redan beaktats av den verkställande rättsliga myndigheten vid dess beslut att villkora överlämnandet av den berörda personen av denna garanti.
85      Såsom den nederländska regeringen och Europeiska kommissionen gjorde gällande vid förhandlingen förhåller det sig emellertid annorlunda när en förändring av personens rättsliga eller faktiska situation, såsom att anknytningen till den verkställande medlemsstaten försvagas eller upphör, medför att intresset av att fängelsestraffet eller den frihetsberövande åtgärden verkställs i den verkställande medlemsstaten inte längre har företräde vid tidpunkten för erkännande av domen i syfte att verkställa påföljden enligt rambeslut 2008/909.
86      I samband med erkännandet av domen enligt rambeslut 2008/909 är det således viktigt att se till att erkännandet fortfarande uppfyller syftet med detta rambeslut, nämligen att underlätta den dömdes återanpassning till samhället. När förändrade omständigheter motiverar att det görs en omprövning av den verkställande rättsliga myndighetens ursprungliga bedömning, vilken föranledde denna myndighet att ge intresset av den berörda personens återanpassning till samhället företräde framför det förhållandet att det inte föreligger dubbel straffbarhet, kan den behöriga myndigheten i den verkställande medlemsstaten, i det skede då domen ska erkännas och påföljden verkställas, således besluta att det sistnämnda intresset ska ges företräde, och i detta sammanhang göra gällande det skäl till att inte erkänna domen och verkställa påföljden som anges i artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909.
87      Ett erkännande av den möjlighet som anges i punkterna 85 och 86 ovan för den behöriga myndigheten i den verkställande staten att åberopa artikel 9.1 d, när det på grund av förändrade omständigheter inte längre är motiverat att tillämpa den garanti om återsändande som ursprungligen krävdes på grundval av andra omständigheter, säkerställer således på bästa sätt att det mål om återanpassning till samhället som eftersträvas med samma rambeslut iakttas. Om denna bestämmelse inte i något fall kunde åberopas i samband med tillämpningen av garantin om återsändande, skulle den berörda personen nämligen riskera att automatiskt återsändas till den verkställande medlemsstaten, trots att garantin om återsändande inte längre har något syfte. I ett sådant fall undergräver inte användningen av den möjlighet som ges i nämnda bestämmelse den mekanism för överlämnande av denna person, mot en garanti om återsändande, som föreskrivs i artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584.
88      I ett sådant fall äventyras inte heller målet att förhindra att den berörda personen undgår straff, dels eftersom möjligheten för den behöriga myndigheten i den verkställande staten att åberopa artikel 9.1 d i rambeslut 2008/909 är strikt reglerad, dels eftersom denna person i förekommande fall kommer att avtjäna sitt straff i den utfärdande medlemsstaten.
89      Mot bakgrund av samtliga dessa överväganden ska den ställda frågan besvaras enligt följande. Artikel 9.1 d och artikel 25 i rambeslut 2008/909 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs en skyldighet eller en möjlighet för den behöriga myndigheten i en medlemsstat att åberopa artikel 9.1 d för att vägra att erkänna den dom som meddelats och verkställa den påföljd som utdömts i en annan medlemsstat med motiveringen att de avser gärningar som inte utgör ett brott enligt lagstiftningen i den första medlemsstaten, när,
–        för det första, den verkställande rättsliga myndigheten i denna medlemsstat dessförinnan har beslutat att verkställa den europeiska arresteringsorder som ledde till nämnda dom och påföljd,
–        dels genom att avstå från att åberopa den fakultativa vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 1 i rambeslut 2002/584, vilken även baseras på att det inte föreligger dubbel straffbarhet, för ett brott som omfattas av artikel 2.4 i rambeslutet,
–        dels genom att, enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, underkasta överlämnandet av den berörda personen villkoret att personen efter att ha hörts återsänds till den verkställande medlemsstaten för att där avtjäna det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som dömts ut i den utfärdande medlemsstaten, och
–        för det andra, omständigheterna inte har förändrats efter överlämnandet av den berörda personen, mot en garanti om återsändande, på ett sådant sätt som skulle kunna motivera att denna garanti inte verkställs.
Rättegångskostnader
90      Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:
Artiklarna 9.1 d och 25 i rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen, i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009,
ska tolkas så,
att de utgör hinder för en nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs en skyldighet eller en möjlighet för den behöriga myndigheten i en medlemsstat att åberopa artikel 9.1 d för att vägra att erkänna den dom som meddelats och verkställa den påföljd som utdömts i en annan medlemsstat med motiveringen att de avser gärningar som inte utgör ett brott enligt lagstiftningen i den första medlemsstaten, när,
för det första, den verkställande rättsliga myndigheten i denna medlemsstat dessförinnan har beslutat att verkställa den europeiska arresteringsorder som ledde till nämnda dom och påföljd_dels genom att avstå från att åberopa den fakultativa vägransgrund som föreskrivs i artikel 4 led 1 i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, vilken även baseras på att det inte föreligger dubbel straffbarhet, för ett brott som omfattas av artikel 2.4 i rambeslut 2002/584, i dess ändrade lydelse_dels genom att, enligt artikel 5 led 3 i rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, underkasta överlämnandet av den berörda personen villkoret att personen efter att ha hörts återsänds till den verkställande medlemsstaten för att där avtjäna det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som dömts ut i den utfärdande medlemsstaten, ochför det andra, omständigheterna inte har förändrats efter överlämnandet av den berörda personen, mot en garanti om återsändande, på ett sådant sätt som skulle kunna motivera att denna garanti inte verkställs.
Underskrifter
*      Rättegångsspråk: nederländska.
i       Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.