62024CO0001
DOMSTOLENS BESLUT (nionde avdelningen)
den 2 oktober 2024 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 53.2 i domstolens rättegångsregler – Artikel 267 FEUF – Begreppet domstol – College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter, Nederländerna) – Jurisdiktion av tvingande art – Icke-bindande beslut – Uppenbart att begäran om förhandsavgörande inte kan upptas till prövning”
I mål C‑1/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter, Nederländerna) genom beslut av den 8 maj 2023, som inkom till domstolen den 2 januari 2024, i målet
X
mot
Achmea Schadeverzekeringen NV,
meddelar
DOMSTOLEN (nionde avdelningen),
sammansatt av avdelningsordföranden O. Spineanu-Matei, samt domarna J.-C. Bonichot (referent) och S. Rodin,
generaladvokat: P. Pikamäe,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet enligt artikel 53.2 i domstolens rättegångsregler genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat,
följande
Beslut
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och rådets direktiv 2004/113/EG av den 13 december 2004 om genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster (EUT L 373, 2004, s. 37).
2
Begäran har framställts i ett mål inför College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter, Nederländerna) mellan parterna X, som är ägare till ett enskilt företag, och Achmea Schadeverzekeringen NV, ett försäkringsbolag (nedan kallat Achmea). Målet rör principen om likabehandling av kvinnor och män när det gäller arbetsgivares tillgång till försäkringar mot följderna av anställdas frånvaro.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
Artikel 3 i direktiv 2004/113, med rubriken ”Tillämpningsområde”, har följande lydelse:
”1.   Inom ramen för gemenskapens befogenheter skall detta direktiv tillämpas på alla personer som tillhandahåller varor och tjänster som är tillgängliga för allmänheten oberoende av den berörda personen, såväl inom den offentliga som den privata sektorn, inklusive offentliga organ, och som erbjuds utanför området för privat- och familjeliv och transaktioner som utförs i det sammanhanget.
...
4.   Detta direktiv skall inte gälla frågor som rör arbetslivet, inklusive verksamhet som egenföretagare, i den utsträckning dessa frågor omfattas av andra rättsakter i gemenskapslagstiftningen. ”
4
Artikel 5 i direktivet har rubriken ”Försäkringstekniska faktorer”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall se till att i alla nya kontrakt som ingås senast efter den 21 december 2007, användningen av kön som en faktor vid beräkningen av premier och ersättningar i samband med försäkringar och därmed sammanhängande finansiella tjänster inte resulterar i att skillnader uppstår i enskilda personers premier och ersättningar.”
Nederländsk rätt
5
I artikel 7 i Algemene wet gelijke behandeling (allmänna lagen om likabehandling) av den 2 mars 1994 (Stb. 1994, nr 230) (nedan kallad lagen om likabehandling) föreskrivs följande i punkt 1:
”Diskriminering är förbjuden i samband med tillhandahållande av varor eller tjänster eller i samband med beviljande av tillgång till, fullgörande eller uppsägning av avtal rörande varor och tjänster, samt i samband med tillhandahållandet av karriärvägledning och tillhandahållande av rådgivning eller information angående skol- eller yrkesval, när sådana transaktioner utförs
a.
vid utövandet av ett yrke eller en näringsverksamhet,
b.
av offentliga myndigheter,
c.
av institutioner som är verksamma inom området för bostäder, socialt skydd, hälso- och sjukvård, kultur eller utbildning, eller
d.
av fysiska personer som inte bedriver en yrkesmässig verksamhet eller en näringsverksamhet, förutsatt att tillhandahållandet sker inom den offentliga sfären.”
6
Artikel 10.1 i Wet College voor de rechten van de mens (lag om institutet för mänskliga rättigheter) av den 24 november 2011 (Stb. 2011, nr 573) har följande lydelse:
”[College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter)] kan på skriftlig begäran genomföra en utredning för att fastställa om diskriminering har förekommit eller förekommer i den mening som avses i den allmänna lagen om likabehandling, i [Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen (lagen om likabehandling av kvinnor och män)] eller i artikel 646 i del 7 i [Burgerlijk Wetboek (civillagen)], och det kan meddela sitt beslut i frågan. [College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter)] kan även på eget initiativ utreda om sådan diskriminering förekommer systematiskt och det kan meddela sitt beslut i frågan.”
7
I artikel 11.1 i lagen om institutet för mänskliga rättigheter föreskrivs följande:
”[College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter)] ska inleda en utredning och det motiverade beslut som fattas ska skriftligen meddelas sökanden, den som har gjort sig skyldig till diskriminering och, i förekommande fall, den diskriminerade personen.”
8
I artikel 13.1 i denna lag föreskrivs följande:
”[College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter)] kan väcka talan om att ett beteende som strider mot den allmänna lagen om likabehandling, lagen om likabehandling av kvinnor och män eller artikel 646 i del 7 i civillagen ska förklaras rättsstridigt, att beteendet förbjuds eller om det förordnas att följderna av detta ska undanröjas.”
9
I artikel 28 i Besluit werkwijze onderzoek gelijke behandeling (förordning om formerna för utredning av likabehandling) föreskrivs följande:
”Det beslut som fattas av [College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter)], eventuellt jämte rekommendationer, är offentligt. När det enligt [College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter)] är motiverat för att skydda parternas, de berörda personernas eller tredjemans väsentliga intressen, kan det vara tillräckligt att lämna en anonymiserad kopia av beslutet.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
10
X har uteslutande kvinnliga anställda i sitt företag.
11
Achmea erbjuder skadeförsäkringar till företagare, inklusive försäkringar mot följderna av att deras anställda är frånvarande.
12
Enligt nederländsk rätt är arbetsgivaren, om en anställd är frånvarande på grund av sjukdom, skyldig att fortsätta att betala en del av lönen för en period som i princip varar upp till 102 veckor. Arbetsgivaren kan försäkra sig om denna risk hos en försäkringsgivare genom att teckna en försäkring mot följderna av en sådan frånvaro. Enligt denna försäkring ska arbetsgivaren erhålla en ersättning som täcker en del av lönen för en anställd som är sjuk under de två första åren av sjukdomen.
13
Achmeas webbplats innehåller ett verktyg som gör det möjligt att beräkna storleken på försäkringspremien. X använde detta verktyg när hon uteslutande hade kvinnliga anställda, och enligt den beräkning som gjordes med detta verktyg uppgick försäkringspremien till cirka 920,64 euro per månad. Efter att ha gjort en ny beräkning, där hon utgick från antagandet att hon endast hade manlig personal, uppgick försäkringspremien till 691,88 euro per månad.
14
Som svar på en förfrågan från X förklarade Achmea att premiebeloppet beräknas på grundval av uppgifter om risker och historiska uppgifter som inbegriper olika faktorer, bland annat kön.
15
Enligt Achmeas försäkringsvillkor beror premiebeloppet på företagets verksamhet, uppgifter om anställdas frånvaro inom branschen, det vill säga i förhållande till antalet anställda, täckningsgraden, uppgifter om anställda, såsom garanterad årslön, födelseår och kön, frånvarodagar och ersättningar som betalats ut under de tre senaste åren.
16
X väckte talan vid College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter), som är det hänskjutande organet, för att få ett beslut om huruvida det under de omständigheter som beskrivits ovan föreligger en förbjuden könsdiskriminering. Det hänskjutande organet anser att Achmea tillämpar en sådan diskriminering genom att ta med könsfaktorn vid beräkningen av storleken på försäkringspremien mot följderna av anställdas frånvaro. Av detta följer att den begärda premien när det uteslutande är fråga om kvinnlig personal är högre än den premie som begärs för personal som enbart består av män.
17
Achmea har däremot vid det hänskjutande organet gjort gällande att bolaget begär en högre premie för att försäkra kvinnor, eftersom deras genomsnittliga frånvaro på grund av sjukdom statistiskt sett är högre. Enligt Achmea framgår det endast av direktiv 2004/113 att användningen av kön som en faktor i försäkringssammanhang inte får leda till skillnader i premier och ersättningar för enskilda. Detta direktiv gäller således endast försäkringar och pensioner som är privata, frivilliga och åtskilda från anställningsförhållandet. Så är emellertid inte fallet med försäkringen i det mål som anhängiggjorts vid det hänskjutande organet. Det är således tillåtet att använda kön som faktor för att bestämma premien.
18
Det hänskjutande organet vill för det första få klarhet i huruvida X kan åberopa direktiv 2004/113. Det hänskjutande organet anser att X inte kan åberopa det skydd som föreskrivs i artikel 7 i lagen om likabehandling, eftersom det inte är X som är diskriminerad, utan de anställda. Denna artikel ska anses utgöra ett införlivande av artikel 3 i direktivet med nederländsk rätt, vilket gör det nödvändigt att fastställa direktivets räckvidd.
19
För det andra anser detta organ att man av artikel 5.1 i direktiv 2004/113 underförstått skulle kunna dra slutsatsen att det är tillåtet med skillnader i premier och ersättningar för andra än enskilda till följd av att kön används som försäkringsteknisk faktor. Det hänskjutande organet anser att det, för det fall direktiv 2004/113 skulle vara tillämpligt i förevarande fall, ska avgöras om beaktandet av försäkringstekniska skillnader på grund av kön vid beräkningen av storleken på försäkringspremien mot följderna av anställdas frånvaro medför indirekt könsdiskriminering genom att en arbetsgivare eventuellt skulle vara mindre benägen att anställa kvinnor. Nämnda organ ställer sig frågande till varför det skulle vara möjligt att ta hänsyn till de försäkringstekniska skillnaderna mellan män och kvinnor vad gäller de premier som företagare eller arbetsgivare betalar för försäkringar mot följderna av anställdas frånvaro, medan sådana skillnader i försäkringspremier som de försäkrade, i egenskap av privatpersoner, betalar för privata försäkringar inte får beaktas.
20
Mot denna bakgrund beslutade College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Ska [direktiv 2004/113] tolkas så, att det även är tillämpligt på sökandens situation, som inte själv diskrimineras på grund av kön, men som missgynnas på grund av att hon uteslutande har kvinnlig personal och följaktligen betalar en högre premie än den som hon skulle ha betalat om hon (även) hade haft manlig personal?
2)
Ska direktiv 2004/113 – även med beaktande av artikel 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och för det fall detta direktiv är tillämpligt på sökandens situation i egenskap av arbetsgivare – tolkas så, att användningen av kön som en faktor i samband med försäkringstjänster och därmed sammanhängande finansiella tjänster inte heller bör medföra skillnader i premier och ersättningar för arbetsgivare (som inte är enskilda)?”
Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
21
Det framgår av artikel 53.2 i domstolens rättegångsregler att om det är uppenbart att en begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning, får domstolen efter att ha hört generaladvokaten, när som helst avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat, utan vidare handläggning.
22
Denna bestämmelse ska tillämpas i förevarande mål.
23
Det framgår av domstolens fasta praxis att det förfarande som har införts genom artikel 267 FEUF utgör ett medel för samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna, genom vilket EU-domstolen tillhandahåller de nationella domstolarna de uppgifter om unionsrättens tolkning som de behöver för att kunna avgöra de mål som de ska pröva (dom av den 7 maj 2024, NADA m.fl., C‑115/22, EU:C:2024:384, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
24
Vid bedömningen av huruvida ett hänskjutande organ utgör en domstol i den mening som avses i artikel 267 FEUF, vilket är en rent unionsrättslig fråga, beaktar domstolen ett antal omständigheter, däribland om organet är inrättat enligt lag, om det är av stadigvarande karaktär, om dess jurisdiktion är av tvingande art, om förfarandet är kontradiktoriskt, om organet tillämpar rättsregler samt om det är oavhängigt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 juni 1966, Vaassen-Göbbels_61/65, EU:C:1966:39, s. 395; dom av den 3 maj 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, punkt 41, och dom av den 7 maj 2024, NADA m.fl., C‑115/22, EU:C:2024:384, punkt 35).
25
Det framgår även av EU-domstolens fasta praxis att de nationella domstolarna endast är behöriga att begära förhandsavgörande från EU-domstolen om en tvist är anhängig vid dem och om förfarandet i fråga är avsett att leda till ett avgörande av rättskipningskaraktär (dom av den 3 maj 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
26
I förevarande fall framgår de omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av huruvida det föreligger en ”domstol” av det hänskjutande organets svar som inkom till EU-domstolen den 5 april 2024 efter en begäran om upplysningar från detta organ.
27
Det är visserligen riktigt att bestämmelserna i lagen om Institutet för mänskliga rättigheter och de förtydliganden som College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter) har lämnat synes bekräfta att institutet är upprättat enligt lag, dess behörighet, dess tillämpning av rättsregler och förfarandes kontradiktoriska karaktär, men detsamma kan inte sägas fråga om kravet på att det hänskjutande organets jurisdiktion ska vara av tvingande art.
28
Enligt EU-domstolens praxis anses ett hänskjutande organ, vars behörighet inte är beroende av parternas samtycke, vara en jurisdiktion av tvingande art när dess beslut är bindande för parterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 september 1997, Dorsch Consult, C‑54/96, EU:C:1997:413, punkterna 27 och 29, och dom av den 6 oktober 2015, Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, punkterna 22–25).
29
Det är uppenbart att så inte är fallet här.
30
Det ska för det första påpekas att institutet i sitt svar på EU-domstolens begäran om upplysningar har preciserat att dess avgöranden inte har rättsverkan av ett domstolsavgörande i den mening som avses i den nederländska lagstiftningen.
31
För det andra har institutet, enligt artikel 10.1 första stycket i lagen om Institutet för mänskliga rättigheter, på skriftlig begäran befogenhet att genomföra en utredning för att fastställa om diskriminering har skett eller sker i den mening som avses i bland annat den nederländska lagen om likabehandling eller den nederländska civillagen. Enligt artikel 11.1 i lagen om Institutet för mänskliga rättigheter ska institutet delge sökanden, den som gjort sig skyldig till diskriminering och, i förekommande fall, den diskriminerade personen sitt motiverade beslut. Enligt artikel 28 i förordningen om förfarandet för en utredning angående likabehandling är institutets beslut offentliga.
32
I dessa bestämmelser anges emellertid inte den konkreta rättsverkan av de ”beslut” som meddelas efter att College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter) har gjort en utredning.
33
Enligt institutets svar kan visserligen dess beslut ha rättsverkningar. Enligt den rättspraxis från Hoge Raad (Högsta domstolen, Nederländerna) som nämns i detta svar får en domstol inte avvika från ett avgörande från Commissie gelijke behandeling (Kommissionen för likabehandling), som var föregångaren till College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter), utan att på vederbörligt sätt motivera sin ståndpunkt i detta avseende. Dessutom följer av en utredning om ”uppföljning” av institutets beslut att dessa i ungefär 74 procent av fallen leder till att svaranden vidtar åtgärder i enlighet med dessa beslut. På grund av att dessa beslut oftast publiceras på institutets webbplats med angivande av namnet på den part som klagomålet avser, har de en avskräckande verkan.
34
Den enda rättsliga följden av ett beslut från College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter) är följaktligen att utlösa en särskild motiveringsskyldighet för den domstol som prövar målet i sak, för det fall denna domstol skulle avvika från ett sådant beslut.
35
Även om det inte förefaller ha bestritts att de beslut som fattats av College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter) iakttas och i allmänhet godtas, är dessa beslut icke desto mindre inte bindande för parterna och de är inte bindande för de domstolar vid vilka talan eventuellt kommer att väckas till följd av ett sådant beslut. Enbart den omständigheten att den domstol vid vilken talan eventuellt väckts är skyldig att förklara varför den avviker från institutets ståndpunkt, vilken ska betraktas som en förstärkt motiveringsskyldighet, innebär inte att detta avgörande har bindande verkan. Institutets beslut är således inte bindande i den mening som avses i domstolens praxis.
36
För det tredje kan institutet, enligt artikel 13 i lagen om Institutet för mänskliga rättigheter, väcka talan om fastställelse av att ett agerande som strider mot den nederländska lagstiftningen om likabehandling är rättsstridigt, oavsett om detta agerande är förbjudet eller om det förordnas om att följderna av detta ska undanröjas. Dessutom bekräftade College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter) i sitt svar på begäran om upplysningar att det kan väcka talan i domstol efter det att förfarandet vid institutet har avslutats.
37
Denna omständighet visar emellertid inte att College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter) är ett rättskipande organ i den mening som avses i domstolens rättspraxis, utan tvärtom att dess ställningstaganden inte är bindande. Om institutets beslut var bindande skulle det nämligen inte vara nödvändigt att inleda ett rättsligt förfarande efter det att institutets utredning har avslutats. Det hänskjutande organet tycks således snarare stödja sig på sin auktoritet för att säkerställa att dess beslut följs, och om så inte är fallet kan institutet, eller berörda parter, väcka talan vid nederländska civilrättsliga domstolar.
38
För det fjärde kan en berörd person, enligt det svar som lämnats av det hänskjutande organet, även väcka talan vid behörig civilrättslig domstol, utan att det är obligatoriskt att först väcka talan vid College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter). Institutet har i detta avseende preciserat att dess behörighet är ”fakultativ” och inte ”exklusiv”.
39
Även om ett hänskjutande organ kan anses vara en ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF, trots dess fakultativa behörighet i den meningen att käranden kan välja att väcka talan direkt vid en annan domstol (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2015_Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, punkterna 23–25, och dom av den 20 september 2018, Montte, C‑546/16, EU:C:2018:752, punkterna 23 och 24), framgår det icke desto mindre av punkterna 30–37 ovan att besluten från College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter) inte är bindande för parterna i förfarandet vid detta institut.
40
Det är följaktligen uppenbart att det hänskjutande organet i förevarande mål inte uppfyller kravet på att dess jurisdiktion ska vara av tvingande art. Av detta följer att College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter) inte är en ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF och att det är uppenbart att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning.
Rättegångskostnader
41
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (nionde avdelningen) följande:
Det är uppenbart att begäran om förhandsavgörande som framställts av College voor de Rechten van de Mens (Institutet för mänskliga rättigheter, Nederländerna) genom beslut av den 8 maj 2023, som inkom till domstolen den 2 januari 2024, inte kan upptas till prövning.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.