62003CC0171_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. College van Beroep voor het bedrijsleven (förvaltningsdomstol för frågor om handel och industri) har ställt tre tolkningsfrågor om hur en frist som införts genom lagstiftningen om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött skall beräknas, och en fråga om giltighet med avseende på huruvida följderna av att nämnda frist inte har iakttagits är proportionerliga.
I – Bakgrund, tillämpliga bestämmelser och frågor om tolkning och giltighet
2. Parter i målet vid den nationella domstolen är två företag som bedriver boskapsskötsel (Maatschap Toeters och M.C. Verberk) och Productschap Vee en Vlees (en byrå för saluföring av boskap och kött). Sökandena ansökte om det bidrag för tidig saluföring av kalvar som föreskrivs enligt den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött. Productschap Vee en Vlees avslog ansökningarna, eftersom de hade lämnats in efter den treveckorsfrist som fastställs i de föreskrifter som var tillämpliga.
3. Maatschap Toeters kalvar slaktades den 12, den 13 och den 16 mars 1998. Productschap Vee en Vlees ansåg att fristen för att lämna in ansökningarna hade löpt ut den 3, den 6 och den 7 april 1998 och att den ansökan som togs emot den 8 april 1998 hade lämnats in för sent. De kalvar som M.C. Verberk var ägare till slaktades den 27 och den 28 januari 1998. Productschap Vee en Vlees ansåg därför att treveckorsfristen hade löpt ut den 18 och den 19 februari 1998 och att den ansökan som togs emot den 20 februari 1998 också hade lämnats in för sent.
4. Företagen överklagade besluten till den nationella domstolen, som anser att utgången av målen beror på hur artikel 3 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1182/71 av den 3 juni 1971 om regler för bestämning av perioder, datum och frister(2) skall tolkas. Av bestämmelsen framgår följande:
”1. …
Om en tidsfrist uttryckt i dagar, veckor, månader eller år skall räknas från det ögonblick då en händelse eller handling äger rum, skall den dag då händelsen eller handlingen äger rum inte ingå i tidsfristen.
2. Om inte annat följer av bestämmelserna i punkterna 1 och 4 skall följande gälla:
…
c) En tidsfrist uttryckt i veckor, månader eller år skall inledas vid början av första dagens första timme inom tidsfristen och upphöra vid utgången av den sista timmen under den dag i den sista veckan, månaden eller året som infaller på samma veckodag respektive samma datum som den dag som inleder tidsfristen. …”
5. Den nationella domstolen ansåg att utgången i målen även beror på tolkningen och giltigheten av artikel 50a.1 i förordning nr 3886/92,(3) enligt vilken ”[b]idragsansökningar [för tidig saluföring av kalvar] skall lämnas in till den berörda medlemsstatens behöriga myndighet senast tre veckor efter den dag slakten sker”.
6. Det är i detta sammanhang som nämnda domstol har ställt följande frågor om tolkning och giltighet:
”1.a Skall artikel 3.2 c i förordning nr 1182/71 tolkas så att en sådan tidsfrist uttryckt i veckor som föreskrivs i artikel 50a i förordning nr 3886/92 löper ut vid utgången av den dag i den sista veckan som infaller på samma veckodag som dagen efter den dag då slakten ägde rum?
1.b Står det en medlemsstat fritt att vid tillämpning av artikel 50a i förordning nr 3886/92 fastställa vid vilken tidpunkt en bidragsansökan skall anses vara inlämnad med stöd av sådana nationella processrättsliga regler som gäller i medlemsstaten för jämförbara nationella ansökningsfrister?
1.c Skall, om fråga 1.b skall besvaras nekande, artikel 50a i förordning nr 3886/92 tolkas så att en bidragsansökan skall anses vara ’inlämnad’ i tid om denna bevisligen har postats före utgången av treveckorsfristen och har mottagits av den behöriga myndigheten vid en sådan tidpunkt efter fristen att myndigheten har kunnat lämna ifrågavarande uppgifter till kommissionen på samma dag som skulle ha varit fallet även om bidragsansökan hade mottagits av den behöriga myndigheten inom fristen?
2. Är artikel 50a.1 i förordning nr 3886/92 giltig i den del den innebär att sökanden går miste om hela bidraget så snart ansökningsfristen överskrids, oavsett fristöverskridningens art och omfattning?”
7. Den nederländska regeringen, Productschap Vee en Vlees och kommissionen har inkommit med yttranden.
II – Bedömning
A – Den första tolkningsfrågan
8. Den nationella domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i hur en sådan frist som anges i veckor enligt förordning nr 1182/71 och som inleds då en händelse eller en handling äger rum skall beräknas. Den nationella domstolen har av artikel 3 i förordningen dragit slutsatsen att den dag då händelsen eller handlingen äger rum, i detta fall då kalvarna slaktades, inte skall räknas in i fristen, medan den är osäker på när fristens sista dag infaller. Det föreskrivs i artikel 3.2 c i förordningen att fristen skall upphöra vid utgången av den dag som infaller samma veckodag eller samma datum som den dag som inleder fristen. Avses den dag då händelsen eller handlingen äger rum och som inleder fristen, trots att den inte räknas in i fristen, eller rör det sig om följande dag, det vill säga fristens första dag? Den nationella domstolen har påpekat att enligt den första tolkningen kommer veckofristerna att uppgå till sju dagar, medan sådana frister kommer att uppgå till ytterligare en dag enligt den andra tolkningen. Således kommer en frist på en vecka att motsvara 8 dagar, en frist på två veckor att motsvara 15 dagar, etcetera.
9. Enligt den nederländska regeringen följer det av artikel 3 i förordning nr 1182/71 i sig att den sista dagen i en frist uttryckt i veckor skall vara den dag i den sista veckan i fristen som infaller på samma veckodag som den som följer efter den dag vid vilken den händelse eller handling äger rum som inleder fristen. Eftersom dagen för slakten inte räknas in i fristen, kan den dag då fristen börjar löpa i detta fall endast vara den följande dagen. Om slakten av kalvarna ägde rum måndagen den 16 mars 1998 inleddes treveckorsfristen således tisdagen den 17 mars 1998 klockan 00.00 varpå den löpte ut tisdagen i den tredje därefter följande veckan klockan 24.00, det vill säga tisdagen den 7 april 1998 klockan 24.00.
10. Kommissionen gör den motsatta tolkningen. Artikel 3 i förordning nr 1182/71 grundas på uttrycken fristens första dag och fristens sista dag. Kommissionen har av punkt 1 i nämnda bestämmelse dragit slutsatsen att fristens första dag är den dag då den händelse eller handling äger rum från vilken fristen skall räknas. Enligt punkt 1 i nämnda bestämmelse ingår inte den första dagen i fristen, så att samma frist gäller för alla berörda parter oavsett när händelsen eller handlingen ägde rum. Den dag då händelsen eller handlingen ägde rum kommer emellertid ändå att anses som den första dagen vid beräkningen av fristens sista dag. Om det inte vore så skulle en frist på en vecka motsvara 8 dagar, en frist på två veckor motsvara 15 dagar, etcetera, vilket kommissionen anser är ologiskt.
11. Denna fråga ger upphov till ett komplicerat tolkningsproblem av stor betydelse, detta till följd av det stora tillämpningsområdet för förordning nr 1182/71. Det anges i artikel 1 i förordningen att ”[o]m inte annat föreskrivits, skall bestämmelserna i … förordning[en] tillämpas på de rättsakter, som har antagits eller kommer att antas av rådet eller kommissionen enligt [f]ördraget”. Förordningen tillämpas således vid beräkning av perioder, datum och frister som har införts genom gemenskapslagstiftningen, med undantag av sådana frister som följer av särskilda föreskrifter och sådana frister som fastställs i primärrätten eller i rättsakter som inte har antagits av rådet eller kommissionen – exempelvis domstolens rättegångsregler, som är domstolens egen rättsakt och som innehåller särskilda bestämmelser om frister.
12. Min analys kommer att inledas med en kort hänvisning till de aktuella föreskrifterna, för att därefter fortsätta med ett systematiskt argument som, enligt min uppfattning, ger det mest korrekta svaret på den fråga som har ställts.
13. De språkversioner som jag har tagit del av ger inget definitivt svar. Detta beror på en tvetydighet som finns i alla versioner av artikel 3 i förordning nr 1182/71. Vid fastställandet av vilken dag som skall anses vara den sista dagen i de frister uttryckta i veckor, månader eller år, anges i punkt 2 i nämnda artikel endast att det skall vara den dag i den sista veckan, månaden eller året som infaller på samma veckodag eller samma datum som den dag som inleder fristen. Det klargörs emellertid inte om det är dagen då den händelse eller handling äger rum som inleder fristen, eller följande dag, vilken är fristens första dag, som avses.
14. Jag kommer först att hänvisa till de versioner av förordning nr 1182/71 som var officiella när förordningen antogs (den tyska, den franska, den italienska och den nederländska versionen). Även om alla officiella språkversioner av rättsakter i gemenskapens primär- och sekundärrätt har samma giltighet, kan det vara ändamålsenligt att, vid klargörandet av rättsakternas innebörd, ägna särskild uppmärksamhet åt de språkversioner som förelåg när rättsakterna antogs.
15. Enligt den tyska versionen löper fristen ut den dag i sista veckan, månaden eller året ”der dieselbe Bezeichnung oder dieselbe Zahl wie der Tag des Fristbeginns trägt” (som har samma beteckning eller nummer som den dag då fristen inleds). Det är inte uppenbart vilken denna ”Tag des Fristbeginns” är. Strax innan anges det i artikel 3.2 c att fristen börjar (beginnt) löpa första dagens första timme inom fristen ”des ersten Tages der Frist”, varför det förefaller som om den åsyftade dagen är den som följer efter den dag vid vilken den händelse eller handling äger rum som inleder tvisten, eftersom sistnämnda dag inte skall räknas in i fristen. Att verbet beginnen och ordet Fristbeginns används i den tyska versionen medan ordet Anfang används i punkt 1 antyder att fristens sista dag skall beräknas med hänvisning till fristens första dag, och inte till den dag då den händelse eller handling som inleder fristen äger rum. Detta undanröjer emellertid inte denna språkversions tvetydighet.
16. Enligt den franska versionen beror fristens sista dag på vilken dag som är ”jour de départ”, ett uttryck som kan avse såväl fristens första dag (premier jour du délai) som den dag då den handling eller händelse inträffar från vilken fristen skall räknas (à partir du moment où survient un événement ou s’effectue un acte). Användningen av uttrycken ”jour de départ” och ”à partir” skulle kunna leda tankarna till att lagstiftaren avser den dag då händelsen eller handlingen äger rum och inte den följande dagen, även om inte heller det senare alternativet kan uteslutas.
17. Den italienska versionen förefaller, dock utan att vara uppenbar, tala för den nederländska regeringens ståndpunkt, eftersom uttrycket ”giorno iniziale” (första dag) används i artikel 3.2 c strax efter fastställandet av att fristen ”comincia a decorrere all’inizio della prima ora del primo giorno del periodo” (inleds vid början av första dagens första timme inom fristen), medan uttrycket ”a partire dal momento in cui si verifica un evento o si compie un atto” (från den tidpunkt då en händelse eller en handling äger rum) förekommer i punkt 1.
18. Samma tvetydighet finns i den nederländska versionen, eftersom det i artikel 3.2 c hänvisas till ”dag waarop de termijn ingaat” (dagen då fristen inleds), medan det strax innan i samma punkt anges ”gaat een in weken, maanden of jaren omschreven termijn in …” (en frist uttryckt i veckor, månader eller år skall inledas …). Att samma verb (ingaan) används förefaller tala för att fristens sista dag är den dag som har samma veckodag som den dag som inleder fristen, det vill säga den dag som följer efter dagen då den händelse eller handling som inleder tvisten äger rum. I punkt 1 används emellertid också verbet ingaan, som hänvisning till den dag som inleder fristen, varför det är oklart vilken dag som avses.
19. Samma problem uppkommer i den spanska versionen (el día a partir del cual empieza a computarse un plazo), den portugisiska versionen (o dia do início do prazo), som snarare förefaller avse fristens första dag, och den engelska versionen (the day from which the period runs), som förefaller avse dagen då händelsen eller handlingen äger rum.
20. Denna oklarhet beträffande den fråga som har ställts skiljer sig från tolkningen av rättegångsfristerna vid domstolen och förstainstansrätten, som räknas enligt de egna föreskrifterna i artiklarna 80–82 och 101–103 i respektive rättegångsregler. Dessa bestämmelser är klara. Det föreskrivs nämligen att fristen löper ut ”vid utgången av den dag i fristens sista vecka, månad eller år som infaller på samma veckodag eller samma datum som den dag då händelsen eller handlingen från vilken fristen skall räknas inträffade eller företogs”.(4) Det råder inget tvivel om att referensdagen för beräkningen av när fristen löper ut är dagen då den händelse eller handling äger rum som inleder fristen. Följaktligen kommer fristen på en vecka att motsvara 7 dagar och fristen på två veckor att motsvara 14 dagar, etcetera. Det rör sig emellertid om helt skilda rättsakter. Lösningen i fråga om rättegångsfrister är följaktligen inte till någon hjälp vid tolkningen av förordning nr 1182/71. Det finns för övrigt inget skäl att tolka vare sig förordning nr 1182/71 mot bakgrund av domstolens och förstainstansrättens rättegångsregler eller nämnda rättegångsregler mot bakgrund av förordningen.
21. Eftersom lydelsen inte ger något slutgiltigt besked är det nödvändigt att tillämpa andra tolkningsmetoder. Det klargörs i rättspraxis att om lydelsen är oklar eller om språkversionerna av en gemenskapsbestämmelse skiljer sig från varandra, skall bestämmelsen i fråga tolkas mot bakgrund av den allmänna systematiken i och syftet med de föreskrifter i vilka den ingår.(5) I vårt fall kan vi endast ta hjälp av en systematisk tolkning, eftersom huvudsyftet med förordning nr 1182/71 i detta avseende är neutralt. Genom förordningen fastställs nämligen ”enhetliga allmänna regler”,(6) och båda tolkningarna säkerställer ett sådant syfte. Det är emellertid en av tolkningarna som skall väljas.
22. Det avgörande argumentet grundas på förhållandet mellan punkterna 1 och 2 i artikel 3 i förordning nr 1182/71. Punkt 1 är en bestämmelse i vilken det fastställs en särskild regel för en enda typ av frister, nämligen de som skall beräknas ”från det ögonblick då en händelse eller en handling äger rum”. Det är endast beträffande dessa frister som det fastställs att den dag då händelsen eller handlingen äger rum inte skall ingå i fristen. I fråga om rättegångsfrister har domstolen bekräftat att ”[b]estämmelser enligt vilka dagen då den handling företogs som utgör utgångspunkten inte räknas in i fristerna gällande förfarandet … har till syfte att garantera att varje part fullt ut kan utnyttja fristerna”.(7) På samma sätt gäller, beträffande förordning nr 1182/71, att samma frist är tillämplig på alla enskilda personer, oavsett vid vilken tidpunkt den händelse eller handling ägde rum från vilken fristen skall beräknas.
23. Regeln i punkt 2 skall däremot tillämpas på alla typer av frister, inte bara på dem som är beroende av en händelse eller en handling. Det är av detta skäl som denna punkt fick lydelsen ”[o]m inte annat följer av bestämmelserna i punkterna 1 och 4” (sistnämnda punkt avser det särskilda fall då fristens sista dag infaller på en helgdag, söndag eller lördag). Det är i denna punkt 2, och inte punkt 1, i artikel 3 som fristernas början och slut allmänt fastställs, och det framgår genast att detta sker så, att frister uttryckta i veckor alltid har en dag mer jämfört med om beräkningen avser veckor på sju dagar. Detsamma gäller frister uttryckta i månader eller år.
24. Om det antogs att lagstiftaren hade fastställt en frist på en vecka som inte räknas från en händelse eller en handling, utan från en viss dag,(8) exempelvis den 19 mars 2004, skulle den särskilda regeln i artikel 3.1 inte vara tillämplig, eftersom det inte är en sådan frist som avses i bestämmelsen. Detta är logiskt, eftersom alla berörda parter fullt ut kan förfoga över fristens första dag. I ett sådant fall inleds fristen, enligt artikel 3.2, klockan 00.00 fredagen den 19 mars 2004 varefter den upphör klockan 24.00 under den dag i den sista veckan inom fristen – följande vecka – som infaller på samma veckodag, det vill säga klockan 24.00 fredagen den 26 mars 2004. Det framgår vid en beräkning av de dagar som har förflutit att det rör sig om åtta hela dagar. Enligt förordning nr 1182/71 har en frist uttryckt i veckor följaktligen alltid en dag mer än de frister som hänför sig till ett visst veckonummer. Således kommer en frist på en vecka att omfatta 8 dagar, en frist på två veckor att omfatta 15 dagar, etcetera. Kommissionens argument, att det rör sig om att fristerna enligt förordning nr 1182/71 skall följa den vanliga almanackans logik, förefaller vara oriktigt.
25. Slutsatsen torde vara uppenbar, eftersom frister enligt förordning nr 1182/71 uttryckta i veckor, månader eller år inte kan vara olika beroende på huruvida de inleds ett visst datum eller huruvida de är beroende av en händelse eller en handling. Om lagstiftaren genom den särskilda regeln i punkt 1 avsåg att säkerställa att möjligheterna att utnyttja fristerna är desamma, skulle det inte vara i överensstämmelse härmed att behandla de enskilda personer som omfattas av en frist vars inledande är beroende av en händelse eller en handling på ett sätt, och de enskilda personer som omfattas av en frist som beräknas från ett visst datum på ett annat sätt. Den tolkning som förespråkas av kommissionen medför således att sistnämnda personer skulle få en dag mer när det rör sig om frister uttryckta i veckor, månader eller år, utan att det finns någon grund för att införa en sådan skillnad i behandling. Eftersom frister uttryckta i dagar alltid är lika långa oavsett om de börjar räknas från en viss dag eller från en händelse eller handling, skulle det inte heller vara logiskt om en frist uttryckt i veckor, månader eller år var olika lång beroende på vilken typ av frist det rör sig om.
26. Artikel 3.1 i förordning nr 1182/71 innebär följaktligen att inledningen av fristens första dag flyttas till början av följande dag för de frister vars inledande beror på en händelse eller en handling. I själva verket är de återstående timmarna av den dag då händelsen eller handlingen äger rum inte ämnade för att vidta den åtgärd för vilken fristen är avgörande, eftersom de inte ingår i fristen. Efter det att fristens första dag på detta sätt har fastställts till den dag som följer efter den händelse eller handling som fristen beror på, följer härav att den sista dagen sammanfaller med veckodagen eller veckodatumet för fristens första dag, och inte med den föregående dagen, som, även om den inleder fristen, inte hör till densamma.
27. Jag anser att detta argument är nödvändigt och tillräckligt för att besvara den första frågan på det sätt som den nederländska regeringen har föreslagit, även om också andra skäl kan anföras. För det första kan det understrykas att punkterna 1 och 2 i artikel 3 i kommissionens ursprungliga förslag motsvarades av skilda artiklar (artiklarna 3 och 5) i förordningen,(9) varför det svårligen kan antas att ett begrepp i sistnämnda artikel kunde avse ett begrepp i förstnämnda artikel. Närheten och det osannolika med en hänvisning i punkt 2 till punkt 1, när det i punkt 2 i sig finns ett naturligt omnämnande av fristens sista dag, är omständigheter som kan beaktas vid tolkningen av den lydelse som lagstiftaren slutligen antog. Till sist anser jag, när det gäller den tvetydiga lydelsen, att en riktig tolkning också är den som säkerställer en högre grad av rättssäkerhet, såväl för de enskilda som för de nationella myndigheter som skall tillämpa de frister som regleras i förordning nr 1182/71.
28. Sammanfattningsvis skall artikel 3.2 c i förordning nr 1182/71 tolkas på så sätt att de frister uttryckta i veckor, månader eller år som skall räknas från det ögonblick då en händelse eller en handling äger rum, skall upphöra vid utgången av den dag i den sista veckan, månaden eller året inom fristen som infaller på samma veckodag respektive samma datum som den dag som följer efter den dag då den händelse eller handling ägde rum från vilken fristen skall räknas.
B – Den andra tolkningsfrågan
29. Denna fråga är mycket enklare än den första frågan. Något som talar för detta är att kommissionen och den nederländska regeringen har föreslagit att denna fråga skall besvaras nekande, varvid de har grundat sig på liknande argument.
30. I gemenskapsrätten fastställs nämligen tydligt vilka villkor som gäller för ingivande av de ansökningar som det rör sig om i detta mål, nämligen i de föreskrifter som följer av förordningarna nr 3886/92 och 1182/71. Genom dessa förordningar fastställs det nämligen en gemensam organisation av marknaden för nötkött samt allmänna och enhetliga regler om frister. Detta sker på ett uttömmande sätt såvitt avser de frågor som nu behandlas (varaktigheten och beräkningen av fristen för att ansöka om bidrag). Om det vore möjligt att tillämpa de nationella administrativa bestämmelserna skulle gemenskapsrättens enhetlighet och jämlikheten mellan ekonomiska aktörer äventyras.
31. Jag anser därför att en medlemsstat genom att tillämpa artikel 50a i förordning nr 3886/92 inte fritt kan fastställa vid vilken tidpunkt en bidragsansökan skall anses vara inlämnad med stöd av sådana nationella processrättsliga regler som gäller i medlemsstaten för jämförbara nationella ansökningsfrister.
C – Den tredje tolkningsfrågan
32. Även den tredje frågan tycks vara enkel att besvara. Jag anser, i likhet med den nederländska regeringen och kommissionen, att artikel 50a i förordning nr 3886/92 skall tolkas på så sätt att det som är relevant är när ansökan tas emot av den behöriga myndigheten och inte när den lämnas till postanstalten.
33. Enligt en stor majoritet av de olika språkversionerna är det denna tolkning som är riktig. Härmed avses den franska versionen (est à introduire auprès de l’autorité compétente), den spanska versionen (se presentarán ante la autoridad competente), den engelska versionen (shall be lodged with the competent authority), den italienska versionen (dev’essere presentata all’autoritá competente), den portugisiska versionen (devem ser apresentados à autoridade competente), den tyska versionen (sind … bei der zuständigen Behörde … einzureichen), den danska versionen (indgives til medlemsstatens myndigheder) och den svenska versionen (skall lämnas in till den … behöriga myndighet). De engelska och franska versionerna är särskilt tydliga genom det däri använda verbet, som avser den tidpunkt då ansökan fysiskt ges in till den behöriga myndigheten. Övriga versioner är också tydliga, särskilt med hänsyn till att det viktiga är ingivandet till den behöriga myndigheten . Även om det verb som används i andra versioner (på finska toimittaa, som uppenbarligen kan betyda såväl sända som överlämna ; på grekiska υποβάλλεται) kanske är något tvetydiga, medför det särskilda omnämnandet av den behöriga myndigheten att den mest naturliga tolkningen är den enligt vilken det som räknas är dagen då myndigheten mottar ansökan och inte dagen då ansökan avsänds.
34. Föreskrifternas klara ordalydelse skiljer förevarande mål från mål C-1/02, Borgmann,(10) i vilket domstolen, när den relevanta dagen enligt vissa språkversioner av den tillämpliga lagstiftningen var dagen då ansökan avsändes, medan det enligt andra versioner var dagen då ansökan mottogs som var relevant, valde dagen då ansökan avsändes. Domstolen ansåg att varken föreskrifternas syfte eller deras systematik talade mot en sådan tolkning och att man på detta sätt kunde säkerställa de ekonomiska aktörernas rättssäkerhet. I förevarande mål finns det emellertid inte några språkliga avvikelser som kan motivera en sådan tolkning.
35. Argumentet att den nationella myndigheten hade kunnat avsända uppgifterna i fråga till kommissionen vid samma tidpunkt oavsett om det är dagen för avsändandet eller dagen för mottagandet som räknas kan enligt min mening inte leda till en annan tolkning av artikel 50a i förordning nr 3886/92. Det rör sig om en frist som fastställs generellt för alla aktörer och dess verkan är i princip att den åtgärd som den har betydelse för inte kommer att kunna vidtas efter det att fristen har löpt ut. En förlängning av de frister beroende på de dagar då slakten av kalvarna äger rum och då uppgifterna skall avsändas till kommissionen kan för övrigt svårligen förenas med principerna om jämlikhet och om rättssäkerhet, förutom de praktiska svårigheter som det skulle medföra för de behöriga nationella myndigheterna.
36. Jag anser därför att artikel 50a i förordning nr 3886/92 skall tolkas på så sätt att en bidragsansökan inte kan anses vara inlämnad i tid även om denna bevisligen har postats före utgången av treveckorsfristen och har mottagits av den behöriga myndigheten vid en sådan tidpunkt efter fristen att myndigheten har kunnat lämna ifrågavarande uppgifter till kommissionen på samma dag som skulle ha varit fallet om bidragsansökan hade mottagits av den behöriga myndigheten inom fristen.
D – Den fjärde frågan i begäran om förhandsavgörande
37. Vad beträffar frågan om giltigheten av artikel 50a i förordning nr 3886/92 kommer jag först och främst att notera att den inte avser giltigheten av treveckorsfristen, utan huruvida följderna av att fristen inte iakttas är giltiga. Dessa följder består härvid alltid i att ansökan avslås, oavsett den tid med vilken fristen har överskridits. Enligt den nationella domstolen medför proportionalitetsprincipen att bidraget skall reduceras med hänsyn till den tid med vilken fristen har överskridits. Detta är, enligt nämnda domstol, förenligt med en bestämmelse som inte är tillämplig på det bidrag som är i fråga i detta mål, nämligen artikel 8 i förordning (EEG) nr 3887/92,(11) som har följande lydelse: ”Utom vid fall av force majeure medför en för sent inlämnad stödansökan att det stödbelopp som ansökan gäller och som jordbrukaren skulle ha beviljats om ansökan inlämnats i rätt tid, reduceras med 1 % per arbetsdag. Om förseningen uppgår till mer än 25 dagar skall ansökan inte godtas och inget stöd skall beviljas.”
38. Den nederländska regeringen och kommissionen anser att artikel 50a i förordning nr 3886/92 är förenlig med proportionalitetsprincipen. Den nederländska regeringen anser att detta mål skiljer sig från målet Pressler,(12) i vilket domstolen ogiltigförklarade en bestämmelse angående en strukturell åtgärd som inte tog hänsyn till hur stor förseningen var vid inlämnandet av en ansökan. Domstolen ansåg att de nationella myndigheterna alltjämt hade gott om tid på sig för att överlämna en sammanfattning av deklarationerna till kommissionen. I förevarande fall är det emellertid fråga om en konjunkturell åtgärd som skiljer sig från de strukturbidrag beträffande vilka det i lagstiftningen föreskrevs en uppdelning av bidraget för det fall ansökan lämnades in för sent. Eftersom det rör sig om en konjunkturell åtgärd skall kommissionen dessutom fortlöpande och effektivt kunna bedöma åtgärdens verkningar. Enligt den nederländska regeringen och kommissionen förutsätter detta att fristen strikt iakttas. Detta medför att följderna av att fristen inte iakttas är förenliga med proportionalitetsprincipen, eftersom de inte går längre än vad som är nödvändigt för att uppnå de syften som eftersträvas med åtgärden i fråga.
39. Denna fråga gör det möjligt att klargöra en aspekt av rättspraxis om tillämpningen av proportionalitetsprincipen i fråga om frister. Det görs i denna rättspraxis inte alltid åtskillnad mellan de frister vars bristande iakttagande medför att det vidtas en sanktionsåtgärd (exempelvis att en säkerhet förverkas eller att böter påförs) och de frister vars bristande iakttagande leder till ett annat negativt beslut (exempelvis att ett bidrag inte beviljas). Jag anser att en sådan distinktion är viktig. För det fall det rör sig om sanktionsåtgärder är det motiverat med en dubbel prövning. Det skall bedömas huruvida fristen är proportionerlig, men också huruvida den sanktionsåtgärd som har vidtagits står i proportion till hur allvarlig överträdelsen är. Det är ur denna synvinkel förståeligt att domstolen har ogiltigförklarat bestämmelser genom vilka samma sanktionsåtgärd vidtogs oavsett hur allvarlig överträdelsen var, hur länge den hade pågått och dess verkan på uppnåendet av de syften som eftersträvades med föreskrifterna i fråga.(13)
40. När det däremot rör sig om en frist vars bristande iakttagande inte leder till en sanktionsåtgärd, utan till ett annat negativt beslut, bör bedömningen av proportionaliteten begränsas till den fastställda fristen, och inte utsträckas till att även omfatta följderna av att fristen inte har iakttagits. Domen i det ovannämnda målet Pressler tycks tala mot ett sådant betraktelsesätt, eftersom domstolen ogiltigförklarade en bestämmelse enligt vilken ekonomiska aktörer som lämnade in sin ansökan efter fristens utgång inte kunde få något stöd, ”oavsett hur stor förseningen var”.(14) Det resonemang som domstolen lade till grund för att ogiltigförklara en sådan bestämmelse visar emellertid att det var den fastställda fristen som ansågs vara oproportionerlig med hänsyn till de syften som eftersträvades med föreskrifterna, och inte följderna av att fristen inte hade iakttagits.(15)
41. Det föreslagna tillvägagångssättet ligger för övrigt i linje med följande uttalande i domen i målet Denkavit France: ”Att rätten att göra någonting gällande upphör som en följd av att handlingarna har getts in för sent är i regel en normal följd av att preklusionsfristen har löpt ut, och inte en sanktionsåtgärd.”(16) Jag anser således att det är motsägelsefullt att förklara att en frist vars bristande iakttagande inte medför en sanktionsåtgärd är proportionerlig med hänsyn till vissa föreskrifters syften och att därefter pröva huruvida följderna av det bristande iakttagandet är proportionella. De negativa följder som nämnda frist har för de enskilda är med andra ord inte någon sanktionsåtgärd, utan följer av fristens preklusiva karaktär. De är således en normal följd av att man inte längre med giltighet kan vidta den åtgärd eller göra gällande den rättighet för vilken fristen är avgörande. I detta fall omfattas proportionaliteten av en sådan preklusion av bedömningen av huruvida själva fristen är proportionerlig, en frist som gäller på samma sätt för alla enskilda personer och som normalt skall motsvara ett allmänintresse som hänger samman med god förvaltningssed. Jag anser sammanfattningsvis att det bara är i det fall där det bristande iakttagandet av en frist är avgörande för vidtagandet av en sanktionsåtgärd som det skall göras en separat prövning av huruvida en sådan sanktionsåtgärd är proportionerlig. I övriga fall skall prövningen endast avse frågan huruvida den fastställda fristen är proportionerlig.
42. Eftersom detta mål rör en frist vars bristande iakttagande inte medför någon sanktionsåtgärd, räcker det att avgöra huruvida fristen är proportionerlig, vilket ändrar lydelsen av den fråga som den nationella domstolen har ställt. Såsom kommissionen har påpekat har gemenskapslagstiftaren i fråga om den gemensamma jordbrukspolitiken ett utrymme för skönsmässig bedömning, varför domstolens kontroll endast kan avse huruvida en åtgärd är uppenbart olämplig med hänsyn till dess syfte.(17) Proportionalitetsprincipen skall följaktligen inte tillämpas strikt, utan det gäller att fastställa huruvida fristen är uppenbart oproportionerlig. Jag anser inte att preklusionsfristen på tre veckor enligt artikel 50a i förordning nr 3886/92 i förevarande mål är uppenbart oproportionerlig, utan tvärtom nödvändig vid beviljandet av ett tillfälligt bidrag som kräver en kontinuerlig uppföljning av kommissionen för att bidraget skall kunna beviljas. Jag anser likaledes att fristens varaktighet är skälig och tillräcklig för att eventuella bidragsmottagare skall kunna lämna in sina ansökningar inom fristen.
43. Denna typ av helhetsbedömning av frågan huruvida en frist är proportionerlig – utan att uppskatta huruvida dess följder är proportionerliga – gör det dessutom möjligt att undvika att på ett något godtyckligt sätt behöva skilja mellan konjunkturella åtgärder, beträffande vilka fristerna skall iakttas strikt, och strukturella åtgärder, beträffande vilka fristerna a contrario
endast är tvingande om det i lagstiftningen föreskrivs en uppdelning, i förhållande till hur stor förseningen är, av de negativa följderna av att fristen inte har iakttagits. Det är slutligen uppenbart att lagstiftaren kan föreskriva denna typ av uppdelningar, vilket emellertid inte innebär att lagstiftaren till följd av en allmän gemenskapsrättslig princip med rang av grundlag – proportionalitetsprincipen – är skyldig att göra detta och att de bestämmelser som inte innehåller sådana mekanismer blir ogiltiga.
44. Jag anser följaktligen att det vid prövningen av den fjärde frågan i begäran om förhandsavgörande inte har framkommit någon omständighet som påverkar giltigheten av artikel 50a i förordning nr 3886/92.
III – Förslag till avgörande
45. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som har ställts av College van Beroep voor het bedrijfsleven på följande sätt:
1) Artikel 3.2 c i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1182/71 av den 3 juni 1971 om regler för bestämning av perioder, datum och frister skall tolkas på så sätt att de frister uttryckta i veckor, månader eller år som skall räknas från det ögonblick då en händelse eller en handling äger rum, skall upphöra vid utgången av den dag i den sista veckan, månaden eller året inom fristen som infaller på samma veckodag respektive samma datum som den dag som följer efter den dag då den händelse eller handling ägde rum från vilken fristen skall räknas.
2) En medlemsstat kan inte, genom att tillämpa artikel 50a i kommissionens förordning (EEG) nr 3886/92 av den 23 december 1992 om tillämpningsföreskrifter för de bidragssystem som fastställs i rådets förordning (EEG) nr 805/68 om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött och om upphävande av förordningarna (EEG) nr 1244/82 och (EEG) nr 714/89, fritt fastställa vid vilken tidpunkt en bidragsansökan skall anses vara inlämnad med stöd av sådana nationella processrättsliga regler som gäller i medlemsstaten för jämförbara nationella ansökningsfrister.
3) Artikel 50a i förordning nr 3886/92 skall tolkas på så sätt att en bidragsansökan inte kan anses vara inlämnad i tid även om denna bevisligen har postats före utgången av treveckorsfristen och har mottagits av den behöriga myndigheten vid en sådan tidpunkt efter fristen att myndigheten har kunnat lämna ifrågavarande uppgifter till kommissionen på samma dag som skulle ha varit fallet om bidragsansökan hade mottagits av den behöriga myndigheten inom fristen.
4) Det har vid prövningen av den fjärde frågan inte framkommit någon omständighet som påverkar giltigheten av artikel 50a i förordning nr 3886/92.
(1) .
(2)
–	EGT L 124, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 1, s. 71.
(3)
–	Kommissionens förordning nr 3886/92 av den 23 december 1992 om tillämpningsföreskrifter för de bidragssystem som fastställs i rådets förordning (EEG) nr 805/68 om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött och om upphävande av förordningarna (EEG) nr 1244/82 och (EEG) nr 714/89 (EGT L 391, s. 20; svensk specialutgåva, område 3, volym 47, s. 91), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 2311/96 av den 2 december 1996 (EGT L 313, s. 9).
(4)
–	Det rör sig om den lydelse som följer av ändringarna av domstolens rättegångsregler av den 15 maj 1991 (EGT L 176, s. 1). Denna text är en ”kodifiering” av domen av den 15 januari 1987 i mål 152/85, Misset mot rådet (REG 1987, s. 223), punkt 8.
(5)
–	Se exempelvis dom av den 27 mars 1990 i mål C-372/88, Cricket St.- Thomas (REG 1990, s. I‑1345), punkt 19.
(6)
–	Andra skälet i förordning nr 1182/71.
(7)
–	Beslut av den 17 maj 2002 i mål C-406/01, Tyskland mot parlamentet och rådet (REG 2002, s. I‑4561), punkt 14, som hänvisar till punkt 8 i domen i det ovannämnda målet Misset mot rådet.
(8)
–	Frister av denna typ fastställs ofta. Se exempelvis de frister som föreskrivs i kommissionens förordning (EG) nr 1392/2001 av den 9 juli 2001 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 3950/92 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 187, s. 19).
(9)
–	Kommissionens förslag (EEG, Euratom) till regler för beräkning av frister, som den lade fram den 27 juli 1969 (EGT C 108, s. 10).
(10)
–	Dom av den 1 april 2004 i mål C-1/02, Borgmann (REG 2004, s. I-0000).
(11)
–	Kommissionens förordning (EEG) nr 3887/92 av den 23 december 1992 om fastställande av tillämpningsföreskrifter för det integrerade administrations- och kontrollsystemet för vissa av gemenskapens stödsystem (EGT L 391, s. 36; svensk specialutgåva, område 3, volym 47, s. 107), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1648/95 av den 6 juli 1995 (EGT L 156, s. 27).
(12)
–	Dom av den 21 januari 1992 i mål C-319/90, Pressler (REG 1992, s. I-203).
(13)
–	Se exempelvis dom av den 20 februari 1979 i mål 122/78, Buitoni (REG 1979, s. 677; svensk specialutgåva, volym 4, s. 385), och dom av den 6 juli 2000 i mål C-356/97, Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen (REG 2000, s. I-5461).
(14)
–	Punkt 17.
(15)
–	Särskilt punkt 16, vari det slogs fast att ”ett fullständigt iakttagande av datumet den 7 september för att inge skördedeklarationerna framstår inte som oumbärligt för att säkerställa att kommissionen får en adekvat kännedom om produktionen och lagren inom sektorn för vinodling före den 10 december”.
(16)
–	Dom av den 22 januari 1986 i mål 266/84, Denkavit France (REG 1986, s. 149), punkt 21.
(17)
–	Se exempelvis dom av den 13 november 1990 i mål C-331/88, Fedesa m.fl. (REG 1990, s. I‑4023), punkt 14, och av den 11 juli 1989 i mål 265/87, Schräder (REG 1989, s. 2237; svensk specialutgåva, volym 10, s. 97), punkterna 21 och 22.