62024CJ0048_RES
Mål C‑48/24
VšĮ ”Vilniaus tarptautinė mokykla”
mot
Valstybinė kalbos inspekcija
(begäran om förhandsavgörande från Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)
Domstolens dom (första avdelningen) av den 12 februari 2026
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 49 FEUF – Etableringsfrihet – Tillämpningsområde – Ekonomisk verksamhet – Erkännande av yrkeskvalifikationer – Direktiv 2005/36/EG – Artikel 53 – Språkkunskaper – Nationell lagstiftning som föreskriver ett krav på att lärare och administrativ personal vid en privat utbildningsanstalt som regelbundet kommunicerar med allmänheten och med de administrativa myndigheterna måste behärska landets officiella språk – Artikel 4.2 FEU – En medlemsstats nationella identitet – Skydd och främjande av det officiella språket i en medlemsstat – Privat utbildningsanstalt som tillhandahåller internationella utbildningsprogram – Krav på nödvändighet – Proportionalitetsprincipen – Krav på kunskaper i det officiella språket utan möjlighet till undantag eller uppmjukning”
Fri rörlighet för personer – Etableringsfrihet – Bestämmelser i fördraget – Tillämpningsområde – Privat utbildningsanstalt som är etablerad i en medlemsstat – Medborgare i en annan medlemsstat som innehar en andel i utbildningsanstaltens kapital som gör det möjligt för denne att utöva inflytande över anstaltens beslut och att bestämma över dess verksamhet – Omfattas – Villkor – Utbildningsprogram som tillhandahålls stadigvarande och kontinuerligt, mot ersättning
(Artikel 49 FEUF)
(se punkterna 30–35 och 42–44 samt punkt 1 i domslutet)
Fri rörlighet för personer – Etableringsfrihet – Arbetstagare – Bestämmelser i fördraget – Prövning av en nationell åtgärd som har samband med dessa två grundläggande friheter – Kriterier för att fastställa tillämpliga regler – Åtgärd som till övervägande del påverkar etableringsfriheten – Undantag från tillämpningsområdet för den fria rörligheten
(Artiklarna 45 och 49 FEUF)
(se punkterna 37–41)
Fri rörlighet för personer – Etableringsfrihet – Inskränkningar – Krav på att behärska det officiella språket i en medlemsstat – Personal vid en privat utbildningsanstalt som regelbundet kommunicerar med allmänheten och med de administrativa myndigheterna – Utbildningsanstaltens skyldighet att se till att detta krav uppfylls – Tillåtet – Motiverad av det legitima målet att skydda och främja medlemsstatens officiella språk – Proportionalitet – Prövas av den hänskjutande domstolen
(Artikel 49 FEUF)
(se punkterna 45–71 samt punkt 2 i domslutet)
Fri rörlighet för personer – Etableringsfrihet – Frihet att tillhandahålla tjänster – Arbetstagare – Erkännande av yrkeskvalifikationer – Direktiv 2005/36 – Språkkunskaper – Privat utbildningsanstalt som tillhandahåller internationella utbildningsprogram – Nationell lagstiftning som kräver att lärare och administrativ personal som regelbundet kommunicerar med allmänheten och med de administrativa myndigheterna måste behärska landets officiella språk – Utbildningsanstaltens skyldighet att se till att detta krav uppfylls – Tillåtet – Motiverad av det legitima målet att skydda och främja medlemsstatens officiella språk – Proportionalitet – Prövas av den hänskjutande domstolen
(Artikel 49 FEUF; Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36, artikel 53.1)
(se punkterna 73–80 samt punkt 3 i domslutet)
Resumé
Efter en begäran om förhandsavgörande från Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens högsta förvaltningsdomstol) uttalar sig EU-domstolen bland annat om huruvida en nationell lagstiftning enligt vilken en internationell privatskola är skyldig att kontrollera att dess personal uppfyller ett krav på kunskaper i litauiska är förenlig med artikel 49 FEUF.
Vilniaus tarptautinė mokykla (Vilnius internationella skola, Litauen) (nedan kallad VTM), som är en privat läroanstalt vars kapital till största delen ägs av en finsk och en dansk medborgare, tillhandahåller, på engelska, ett internationellt program för lågstadiet och mellan-/högstadiet och ett internationellt gymnasieutbildningsprogram.
I maj 2022 genomförde Valstybinė kalbos inspekcija (Nationella språkinspektionen, Litauen) (nedan kallad VKI) en inspektion hos VTM för att kontrollera att VTM uppfyllde kraven i den litauiska lagstiftningen om det officiella språket. VKI upptäckte att arton anställda vid skolan, däribland fem medborgare i Europeiska unionen, inte hade klarat ett prov som styrkte deras kunskaper på mellannivå i litauiska eller inte hade lämnat in de handlingar som krävdes.
VKI utfärdade därefter ett föreläggande, i vilket VTM ålades att se till att de arton berörda anställda, som omfattade både lärare och administrativ personal, har klarat det statliga provet avseende kunskaper i det officiella språket före ett visst datum, vid äventyr av påföljder.
VTM överklagade detta föreläggande. Efter att överklagandet hade avslagits, överklagade VTM detta beslut till den hänskjutande domstolen, som beslutade att vilandeförklara målet och ställa en fråga till EU-domstolen om den nationella lagstiftningens förenlighet med unionsrätten.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att enligt fast rättspraxis är en inskränkning av etableringsfriheten endast tillåten om den dels är motiverad av tvingande skäl av allmänintresse, dels är förenlig med proportionalitetsprincipen.
Vad gäller förekomsten av ett tvingande skäl av allmänintresse förefaller den aktuella nationella lagstiftningen vara avsedd att skydda och främja användningen av Republiken Litauens officiella språk, vilket utgör ett legitimt mål som i princip kan motivera en inskränkning av de grundläggande friheter som föreskrivs i unionsrätten.
Vad gäller frågan om den aktuella nationella lagstiftningen är ägnad att säkerställa detta mål, om den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det och inte är oproportionerlig i förhållande till det, ankommer det ytterst på den hänskjutande domstolen – som är ensam behörig att bedöma de faktiska omständigheterna i målet och tolka den nationella lagstiftningen – att avgöra huruvida och i vilken utsträckning denna lagstiftning uppfyller dessa krav.
Domstolen påpekar emellertid, för det första, att denna lagstiftning framstår som ägnad att säkerställa att målet att skydda och främja medlemsstatens officiella språk uppnås, eftersom den främjar att personer som omfattas av detta språkkrav använder nämnda språk i sina kontakter med eleverna, elevernas föräldrar och allmänheten samt, vad särskilt gäller administrativ personal, med de nationella administrativa myndigheterna. Nämnda lagstiftning är dessutom inte bara tillämplig på samtliga utbildningsanstalter i Litauen, utan även på samtliga anställda vid dessa utbildningsanstalter vars anställning bland annat innefattar regelbunden kommunikation med andra personer och ett behov av att fylla i officiella standardformulär.
Vad för det andra gäller frågan huruvida den aktuella nationella lagstiftningen är nödvändig, erinrar domstolen om att åtgärder som begränsar en grundläggande frihet endast kan anses vara motiverade om det eftersträvade målet inte kan uppnås genom åtgärder med mindre begränsande verkan. Medlemsstaterna har visserligen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid valet av åtgärder för att förverkliga målen för sin politik som syftar till att skydda det officiella språket, eftersom en sådan politik är ett uttryck för den nationella identiteten, i den mening som avses i artikel 4.2 FEU, men detta utrymme för skönsmässig bedömning kan emellertid inte motivera att enskildas rättigheter enligt fördragsbestämmelserna om de grundläggande friheterna allvarligt åsidosätts.
I förevarande fall anser domstolen att det aktuella språkkravet förefaller uppfylla kravet på nödvändighet, eftersom det inte har visats att mindre ingripande åtgärder skulle kunna säkerställa en likvärdig nivå av effektivitet när det gäller att uppnå målet att skydda och främja det officiella språket.
De beviskrav som uppställs i den nationella lagstiftningen för att visa att språkkravet är uppfyllt förefaller emellertid gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det legitima mål som eftersträvas. Skyldigheten för de berörda personerna att uppvisa ett intyg som utfärdats av ett litauiskt organ på grundval av språktest som anordnas i Litauen utesluter nämligen varje beaktande av den kunskapsnivå som ett intyg eller examensbevis som erhållits i en annan medlemsstat gör det möjligt att anta att dess innehavare besitter, med hänsyn till vad som i beviset intygas om studiernas art och varaktighet.
För det tredje, vad gäller proportionaliteten i strikt mening, anser domstolen att detta krav innebär att när en medlemsstat, i syfte att skydda och främja sitt officiella språk, avser att införa ett språkkrav för lärare och viss administrativ personal vid privata utbildningsanstalter, så åligger det medlemsstaten att göra en balanserad avvägning mellan detta mål av allmänt intresse och de rättigheter som följer av artikel 49 FEUF. En sådan balanserad avvägning kan exempelvis ske genom en nationell lagstiftning som föreskriver en möjlighet att gradvis höja kravnivån för personalens kunskaper i det officiella språket efter att personalen har rekryterats, att nivån på de kunskaper som krävs anpassas beroende på anställningens längd, eller att det införs ett undantag från detta språkkrav, vilket motiveras av relevanta omständigheter, bland annat när ingen fullt kvalificerad kandidat söker den lediga tjänsten.
I förevarande fall påpekar domstolen att det aktuella språkkravet gäller för samtliga lärare och all administrativ personal vid en privat utbildningsanstalt som regelbundet kommunicerar med allmänheten och med de administrativa myndigheterna, från det att dessa anställda tillträder sin tjänst och oberoende av anställningsavtalets längd, och detta utan att det föreskrivs något undantag eller någon uppmjukning i detta avseende.
Den aktuella nationella lagstiftningen förefaller således inte vara förenlig med proportionalitetsprincipen i strikt mening, eftersom den framstår som oproportionerlig i förhållande till det eftersträvade målet, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma.