62003TO0108_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål T‑108/03,
Elisabeth von Pezold,
Pöls (Österrike), företrädd av advokaten R. von Pezold,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av G. Braun, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring till viss del av kommissionens beslut av den 14 juli 2000 om godkännande av programdokument för utveckling av Republiken Österrikes landsbygd under perioden 2000–2006,
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN
(tredje avdelningen)
sammansatt av ordföranden M. Jaeger samt domarna V. Tiili och O. Czúcz,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1. Den 17 maj 1999 antog rådet förordning (EG) nr 1257/1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden och om ändring och upphävande av vissa förordningar (EGT L 166, s. 80).
2. I kapitel VIII i avdelning II i förordningen preciseras de olika stödåtgärderna inom skogsbrukssektorn och villkoren för deras beviljande.
3. I artikel 29.1 i förordning nr 1257/1999 anges följande:
”Stöd till skogsbruket skall bidra till att bevara och utveckla skogens ekonomiska, ekologiska och sociala funktioner på landsbygden.”
4. I artikel 30.1 andra strecksatsen i förordning nr 1257/1999 föreskrivs särskilt att ”[s]tödet till skogsbruket skall avse … investeringar i skog, vilka syftar till att avsevärt höja dess ekonomiska, ekologiska eller sociala värde”.
5. Artikel 37.1 i förordning nr 1257/1999 har följande lydelse:
”Stöd till landsbygdens utveckling skall endast beviljas för sådana åtgärder som är förenliga med gemenskapens lagstiftning.”
6. I artikel 37.4 i förordning nr 1257/1999 anges följande:
”Medlemsstaterna får införa ytterligare eller strängare krav för att bevilja stöd från gemenskapen till landsbygdens utveckling, under förutsättning att sådana villkor står i överensstämmelse med målen och kraven i denna förordning.”
7. Artikel 39.2 i förordning nr 1257/1999 har följande lydelse:
”De planer för landsbygdens utveckling som medlemsstaterna överlämnar skall innehålla en bedömning av om de föreslagna åtgärderna är förenliga och samverkar med andra åtgärder, samt en redogörelse för de åtgärder som vidtagits för att uppnå denna förenlighet och samverkan.”
8. Vidare föreskrivs följande i artikel 41.1 i förordning nr 1257/1999:
”Planer för utveckling av landsbygden skall utarbetas för den geografiska nivå som bedöms vara lämpligast. Detta skall göras av de behöriga myndigheter som utsetts av medlemsstaten och medlemsstaten skall överlämna planerna till kommissionen efter det att samråd har ägt rum med behöriga myndigheter och organisationer på lämplig geografisk nivå.”
9. Slutligen föreskrivs i artikel 44.2:
”Kommissionen skall bedöma de föreslagna planerna och avgöra om de är förenliga med denna förordning. På grundval av planerna skall kommissionen senast sex månader efter det att planerna överlämnats godkänna programdokumenten för landsbygdens utveckling i enlighet med det förfarande som avses i artikel 50.2 i förordning (EG) nr 1260/1999 [rådets förordning av den 21 juni 1999 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna (EGT L 161, s. 1)].”
Bakgrund till tvisten
10. I enlighet med bestämmelserna i förordning nr 1257/1999 lade behöriga myndigheter i Österrike den 1 september 1999 fram Österreichische Programm für die Entwicklung des ländlichen Raumes (österrikiskt program för landsbygdens utveckling, nedan kallat planen för landsbygdens utveckling) för kommissionen. Detta program innehåller bland annat en beskrivning av planerade åtgärder för genomförandet av planen och en övergripande finansieringsplan, i vilken det anges vilka nationella och gemensamma stöd som föreskrivs i fråga om varje punkt i planen och varje åtgärd inom de planerade punkterna. Efter det att diskussioner förts med kommissionen blev planen föremål för ett slutgiltigt förslag i en version som förelades kommissionen den 23 juni 2000.
11. I planen föreskrivs särskilt i punkt 9.10.2.1.3 fjärde strecksatsen ett ekonomiskt stöd i form av ”integrerade åtgärder för plantering, bevarande och underhåll av odlingar” som skall beviljas med stöd av punkt 9.10.2.1.5 för en areal av högst 20 hektar per år och per åtgärd.
12. Kommissionen antog den 14 juli 2000, på grundval av planen för jordbrukets utveckling, beslut K (2002) 1973 slutlig, som inte har offentliggjorts, om godkännande av programdokumentet för utveckling av Republiken Österrikes landsbygd under perioden 2000–2006 (nedan kallat det omtvistade beslutet), vilket denna stat hade förelagt kommissionen i enlighet med artikel 44.2 i förordning nr 1257/1999.
13. De österrikiska myndigheterna antog med tillämpning av planen för landsbygdens utveckling flera särdirektiv, bland dem Sonderrichtlinie für die Umsetzung der ”Sonstigen Maßnahmen” des Österreichischen Programms für die Entwicklung des ländlichen Raums (särdirektiv för genomförandet av ”andra åtgärder” i den österrikiska planen för landsbygdens utveckling, nedan kallat särdirektivet), vilket trädde i kraft den 27 juli 2000. I punkt 6.2.1.4.1 i särdirektivet nämns, i likhet med i punkt 9.10.2.1.5 i planen för landsbygdens utveckling, att ett ekonomiskt stöd i form av ”integrerade åtgärder för plantering, bevarande och underhåll av odlingar” endast kan beviljas för en areal av högst 20 hektar per år och per åtgärd (nedan kallad den omtvistade bestämmelsen).
14. Sökanden, som äger ett skogsbolag med en skogsbevuxen areal av omkring 3 500 hektar, ingav den 27 april och den 31 augusti 2000, på grundval av särdirektivet, två ansökningar till jordbrukskammaren i Land Steiermark om stöd till finansiering av röjningsarbeten på två arealer om 20 respektive 5 hektar.
15. Genom två skrivelser av den 18 oktober 2000, upplyste bolaget Agrarmarkt Austria Marketing GmbH (nedan kallat bolaget Agrarmarkt), som härvid agerade i delstatens jordbruks- och skogsbruksministeriums namn och för dess räkning, sökanden om att skogsbruksavdelningen vid Land Steiermarks jordbrukskammare, efter att ha kontrollerat villkoren för beviljande av ifrågavarande stöd, hade beviljat ansökningarna om stöd med beloppen 79 999,91 österrikiska schilling (ATS) (5 813,82 euro) respektive 19 999,91 ATS (1 453,40 euro).
16. Genom skrivelse av den 18 januari 2001, underrättade bolaget Agrarmarkt sökanden om att skogsbruksavdelningen vid Land Steiermarks jordbrukskammare hade återkrävt beloppet 1 453,45 euro, vilket motsvarade det andra stödet, av sökanden med motiveringen att stödet hade beviljats sökanden på felaktiga grunder eftersom den i den omtvistade bestämmelsen fastställda gränsen hade överskridits. Bolaget Agrarmarkt preciserade vidare att eftersom ett belopp uppgående till 425,12 euro redan dragits av från en betalning som gjorts till förmån för sökanden den 20 december 2000 för ett skogsvägsprojekt, anmodades sökanden att betala tillbaka återstoden som uppgick till 1 028,33 euro.
17. Den 19 november 2001 väckte sökanden talan vid Bezirksgericht Wien Innere Stadt (staden Wiens distriktsdomstol) mot de österrikiska myndigheternas beslut att kräva återbetalning av det andra ekonomiska stödet. Till stöd för sin talan hävdade sökanden bland annat att den omtvistade bestämmelsen stred mot förordning nr 1257/1999 och gemenskapens konkurrenslagstiftning. De österrikiska myndigheterna gjorde under förfarandet gällande att den omtvistade bestämmelsen var en integrerad del av planen för landsbygdens utveckling, att den hade diskuteras och gjorts till föremål för en detaljerad granskning och att den borde anses vara godkänd genom det omtvistade beslutet.
18. Det är under dessa förhållanden som sökanden, genom en ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 24 mars 2003, har väckt denna talan.
Parternas yrkanden
19. Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall:
– ogiltigförklara det omtvistade beslutet såvitt gäller godkännandet av den omtvistade bestämmelsen,
– i andra hand fastställa att det omtvistade beslutet inte kan betraktas som ett godkännande av den omtvistade bestämmelsen,
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
20. Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall:
– avvisa talan,
– i andra hand ogilla talan,
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
21. Enligt artikel 113 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten då den fattar ett beslut enligt bestämmelserna i artikel 114.3 och 114.4 i rättegångsreglerna när som helst pröva om talan skall avvisas till följd av att det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas.
22. I förevarande mål anser sig förstainstansrätten ha erhållit tillräckliga upplysningar genom handlingarna i målet och beslutar följaktligen att avgöra målet utan att inleda det muntliga förfarandet.
Parternas argument
23. Kommissionen har utan att göra en formell invändning om rättegångshinder i svarsinlagan och dupliken bestritt att begäran om ogiltigförklaring kan upptas till sakprövning med motiveringen att sökanden inte är direkt och personligen berörd av det omtvistade beslutet i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
24. När det inledningsvis gäller det första av dessa villkor har kommissionen erinrat om att det, i en situation där ett beslut är riktat till en medlemsstat, följer av domstolens rättspraxis att direkt inverkan förutsätter att den påtalade gemenskapsåtgärden har direkta verkningar på den enskildes rättsliga ställning och att den inte lämnar dem till vilka åtgärden riktar sig och som skall genomföra den något utrymme för skönsmässig bedömning eftersom åtgärden har en rent automatisk karaktär och endast följer av gemenskapslagstiftningen utan att några mellanliggande regler skall tillämpas. Kommissionen har tillagt att detsamma gäller när möjligheten för dem som beslutet är riktat till att inte följa gemenskapsrättsakten är rent teoretisk, eftersom det inte råder något tvivel om att de är villiga att dra de slutsatser som är förenliga med rättsakten (domstolens domar av den 5 maj 1998 i mål C‑386/96 P, Dreyfus mot kommissionen, REG 1998, s. I‑2309, punkterna 43 och 44, och i mål C‑404/96 P, Glencore Grain mot kommissionen, REG 1998, s. I‑2435, punkterna 43 och 44).
25. Det framgår av det omtvistade beslutet att det är riktat till Republiken Österrike och att det således inte kan anses vara riktat till sökanden. Kommissionen anser dock att ovan nämnda villkor inte är uppfyllda i förevarande mål. Kommissionen har betonat att det i det omtvistade beslutet endast fastställs att innehållet i den plan som förelagts den är lagenligt med avseende på förordning nr 1257/1999. Detta konstaterande kan inte ha någon direkt verkan i förhållande till en senare inträdande part som ansöker om stöd med hänsyn dels till det utrymme för skönsmässig bedömning som staten förfogar över vid planens genomförande, dels till att kommissionen inte står i något som helst rättsförhållande till nämnda sökande. Även om kommissionen har medgett att den omtvistade bestämmelsen faktiskt återfinns i punkt 9.10.2.1.5 i den av kommissionen godkända planen för landsbygdens utveckling, har den understrukit att två nationella åtgärder kommer med i bilden, nämligen särdirektivet och det beslut om beviljande av stöd som fattades av bolaget Agrarmarkt innan ifrågavarande godkännande skulle kunna ha haft någon inverkan på sökanden.
26. Kommissionen har även understrukit att domstolen ansett att den omständigheten att en nationell stödplan godkänts av kommissionen emellertid inte innebär att den skall anses utgöra en gemenskapsrättsakt. Under dessa omständigheter ankommer det på de nationella domstolarna att, i fall då ett avtal om stöd är oförenligt med den plan som har godkänts av kommissionen, dra konsekvenserna av detta mot bakgrund av den nationella rätten och beakta den relevanta gemenskapsrätten vid tillämpningen av nationell rätt (domstolens dom av den 19 september 2002 i mål C‑336/00, Huber, REG 2002, s. I‑7699, punkt 40). Detta resonemang är även tillämpligt i den situation där stödavtalet liksom i förevarande mål är förenligt med den godkända planen. I förevarande mål finns det således anledning för sökanden att väcka talan vid behörig nationell domstol och att vid denna domstol bestrida den omtvistade bestämmelsens giltighet med avseende på den nationella rätten och gemenskapsrätten.
27. Vad för det andra beträffar villkoret att sökanden skall vara personligen berörd, har kommissionen erinrat om att andra personer än dem som ett beslut är riktat till enligt rättspraxis kan göra anspråk på att vara personligen berörda endast om beslutet angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem från alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till (domstolens dom av den 15 juli 1963 i mål 25/62, Plaumann mot kommissionen, REG 1963, s. 197, svensk specialutgåva, volym 1, s. 181, och förstainstansrättens beslut av den 21 februari 1995 i mål T‑117/94, Associazione agricoltori della provincia di Rovigo m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II‑455, punkt 21). Föremålet för det omtvistade beslutet är dock ett godkännande av åtgärder med allmän räckvidd, däribland den omtvistade bestämmelsen, som är tillämpliga på objektivt bestämda faktiska omständigheter vilka har rättsverkningar i förhållande till en abstrakt angiven personkrets.
28. Kommissionen har särskilt i fråga om den omtvistade bestämmelsen understrukit att den utan åtskillnad rör alla österrikiska skogsägare utan att någon grupp bland dem är föremål för diskriminering av något slag. Således berörs sökanden av det omtvistade beslutet endast med avseende på en situation som är gemensam för samtliga nämnda skogsägare. Enbart den omständigheten att sökanden bedriver skogsbruk på en egendom av betydande storlek, och att skillnaden mellan egendomens areal och den maximala areal som kan bli föremål för stöd är större än för skogsbolag av mindre storlek, kan inte särskilja sökanden i förhållande till alla andra skogsägare.
29. Sökanden anser att denna talan kan upptas till sakprövning. Vad för det första gäller fristen för talans ingivande har sökanden gjort gällande att hon inte fick kännedom om det omtvistade beslutet förrän den 15 januari 2003 i samband med att de österrikiska myndigheterna lade fram sina argument inom ramen för förfarandet vid Bezirksgericht Wien Innere Stadt. Talan som inkom till förstainstansrättens kansli den 24 mars 2003 hade således ingetts i tid.
30. Sökanden anser sig för det andra vara direkt berörd av det omtvistade beslutet i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, med b eaktande av att den omtvistade bestämmelsen enligt de österrikiska myndigheterna genom nämnda beslut har förklarats vara förenlig med gemenskapsrätten och således trätt i kraft med direkt verkan i förhållande till sökanden.
31. Den omständigheten att Republiken Österrike rent teoretiskt kunde avstå från att genomföra den omtvistade bestämmelsen efter kommissionens godkännande saknar betydelse härvidlag. Huruvida ett beslut om godkännande av nationella bestämmelser har direkt verkan kan enligt sökanden inte vara beroende av om nationella myndigheter agerar godtyckligt efter det att nämnda beslut fattats, eftersom dessa myndigheter själva upprättat ifrågavarande bestämmelser och själva anmodat kommissionen att godkänna dem. Enligt sökanden hade Republiken Österrike utan några som helst tvivel för avsikt att genomföra de godkända bestämmelserna och den hade således endast en rent teoretisk möjlighet att avstå från att tillämpa den omtvistade bestämmelsen i den mening som avses i den rättspraxis som kommissionen citerat (domarna i de ovan i punkt 24 nämnda målen Dreyfus mot kommissionen, punkt 44, och Glencore Grain mot kommissionen, punkt 44).
32. Sökanden har vidare understrukit att de österrikiska myndigheterna inte ges något utrymme för skönsmässig bedömning i det omtvistade beslutet vad gäller tillämpningen av direktivet, vilket inte behöver någon annan införlivandeåtgärd. Sådana åtgärder är för övrigt otänkbara eftersom de stöd som finns föreskrivna i särdirektivet enligt österrikisk rätt beviljas med stöd av civilrättsliga regler.
33. Det sagda får till följd att besluten om tilldelning av stöd som fattas på detta område undgår kontroll av Verfassungsgerichtshof (österrikisk författningsdomstol) och Verwaltungsgerichtshof (österrikisk förvaltningsdomstol). Den omständigheten att talan inte kan upptas till sakprövning får till följd att sökanden fråntas den grundläggande rätten till ett verksamt rättsligt skydd, vilken har erkänts av domstolen. Sökanden har härvidlag preciserat att hon i sin ansökan, genom vilken talan anhängiggjordes av den 19 november 2001 till Bezirksgericht Wien Innere Stadt begärde att denna domstol skulle ställa en tolkningsfråga till EG‑domstolen angående huruvida en nationell bestämmelse genom vilken föremålet för ett stöd begränsas till en viss areal per år är förenlig med gemenskapsrätten. Bezirksgericht Wien Innere Stadt tillkännagav dock sin avsikt att inte ställa den begärda tolkningsfrågan. Sökanden blev således tvungen att väcka denna talan för att inte förlora sin rätt att väcka talan mot det omtvistade beslutet. Kommissionens argument att det ankommer på de nationella domstolarna att kontrollera huruvida nationella bestämmelser är förenliga med gemenskapsrätten är härvidlag irrelevant, eftersom dessa domstolar saknar behörighet att uttala sig om huruvida kommissionen har gjort sig skyldig till ett åsidosättande av gemenskapsrätten.
34. För det tredje slutligen, anser sökanden att hon är personligen berörd av det omtvistade beslutet. Sökanden har gjort gällande att det skogsbolag som hon äger omfattar 1 250 hektar med unga träd som behöver skötsel (det vill säga mer än en tredjedel av bolagets totala skogsbevuxna areal) till följd av en nyligen genomförd återplantering av 500 hektar skog, finansierad med egna tillgångar, på omkring fyra miljoner euro. Denna återplantering var vidare nödvändig till följd av intensivt skogsbruk och miljöförstöring orsakad av utsläpp från en lokal brunkolseldad värmecentral och en cellulosafabrik, som båda två är i statlig ägo, samt för att erhålla skydd mot laviner och för att förbättra vattenresursutnyttjandet. Sökanden är emellertid endast i stånd att utföra sådan skötsel på 120 hektar om året. Det framgår av detta ovanliga samband att sökanden är personligen berörd av det omtvistade beslutet.
35. Sökanden har medgett att hon inte specifikt åsyftas i det omtvistade beslutet. Hon har emellertid hävdat att kommissionen borde ha tagit hänsyn till det faktum, som var bekant för de österrikiska myndigheterna, att den omtvistade bestämmelsen just rör de få skogsbolag som i det allmännas intresse åtar sig ett betydande ansvar genom att underhålla stora högt belägna odlingar som är kraftigt utsatta för förorenande utsläpp. Det är nämligen endast 5 procent om året av de österrikiska skogsbevuxna arealerna som behöver denna skötsel, vilket betyder att endast en liten grupp skogsbolag med en areal på över 400 hektar berörs av det omtvistade beslutet.
Förstainstansrättens bedömning
Förstahandsyrkandet vilket syftar till en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet
36. Förstainstansrätten konstaterar inledningsvis att denna talan formellt har till föremål en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet såvitt det innebär ett godkännande av punkt 6.2.1.4.1 i särdirektivet. Det skall emellertid framhållas att det omtvistade beslutet i överensstämmelse med artikel 44.2 i förordning nr 1257/1999 innebär ett godkännande på grundval av planen för landsbygdens utveckling av det programdokument som förelagts kommissionen, och det omtvistade beslutet kan således inte formellt anses innehålla ett godkännande av punkt 6.2.1.4.1 i det särdirektiv som utgör en tillämpning av nämnda plan på nationell nivå. Eftersom det inte har bestritts av parterna att den sistnämnda bestämmelsen i huvudsak är identisk med punkt 9.10.2.1.5 i planen för landsbygdens utveckling skall denna talan i realiteten anses avse en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet såvitt det innebär ett godkännande av punkt 9.10.2.1.5 i planen för landsbygdens utveckling.
37. Härvidlag framhåller vidare förstainstansrätten att artikel 44.2 i förordning nr 1257/1999 har följande ordalydelse:
”Kommissionen skall bedöma de föreslagna planerna och avgöra om de är förenliga med denna förordning. På grundval av planerna skall kommissionen senast sex månader efter det att planerna överlämnats godkänna programplaneringsdokumenten för utveckling av landsbygden … .”
38. Det framgår för övrigt av artikel 1 i det omtvistade beslutet att kommissionen godkände det programdokument som Republiken Österrike lade fram på grundval av den utvecklingsplan som densamma förelade kommissionen i dess slutgiltiga version den 23 juni 2000.
39. Härav följer att kommissionens prövning av programdokumenten inför godkännandebeslutet med nödvändighet avser innehållet i planen för landsbygdens utveckling på grundval av vilket nämnda dokument har upprättats (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 26 nämnda målet Huber, punkt 39).
40. Det måste vidare slås fast att kommissionen, som inte har motsagts på denna punkt av sökanden, har medgett att planen för landsbygdens utveckling inbegriper en bestämmelse i punkt 9.10.2.1.5 varigenom en begränsning införs av stöden till skogsbruket i fråga om ”integrerade åtgärder för plantering, bevarande och underhåll av odlingar” till en areal av 20 hektar per år och per åtgärd. Förstainstansrätten anser således att det omtvistade beslutet innebär ett godkännande från kommissionens sida av denna bestämmelse.
41. Vad gäller frågan om huruvida denna talan om ogiltigförklaring kan upptas till sakprövning erinrar förstainstansrätten om att, om det antas att talan har väckts i rätt tid och att sökanden har intresse av att agera gentemot det omtvistade beslutet, varje fysisk eller juridisk person enligt artikel 230 EG på samma villkor får väcka talan mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom.
42. Det är i förevarande mål utrett att det omtvistade beslutet uteslutande är riktat till Republiken Österrike. Under dessa förhållanden erinrar förstainstansrätten om att enligt fast rättspraxis andra personer än dem som ett beslut är riktat till kan göra anspråk på att vara personligen berörda endast om beslutet angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem från alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till (domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet Plaumann mot kommissionen, s. 223, och domstolens beslut av den 12 december 2003 i mål C‑258/02 P, Bactria mot kommissionen, REG 2003, I‑0000, punkt 34).
43. Förstainstansrätten konstaterar emellertid i förevarande mål att syftet med det omtvistade beslutet är att bevilja och fastställa villkoren för ekonomiskt stöd från EUGFJ till planen för utveckling av Republiken Österrikes landsbygd under perioden 2000–2006, vilken innehåller den ovannämnda bestämmelsen. Denna bestämmelse som godkänts genom det omtvistade beslutet framstår således som en bestämmelse med allmän räckvidd som är tillämplig på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en abstrakt angiven personkrets.
44. Det omtvistade beslutet angår följaktligen sökanden endast på grund av hennes objektiva egenskap av skogsägare verksam i Österrike på samma sätt som alla andra ekonomiska aktörer som befinner sig i samma situation (se analogt beslutet i det ovan i punkt 27 nämnda målet Associazione agricoltori della provincia di Rovigo m.fl. mot kommissionen, punkterna 24 och 25).
45. Vad beträffar sökandens argument att hon missgynnas av ifrågavarande åtgärd med hänsyn till att hon bedriver skogsbruk på en betydande egendom, erinrar förstainstansrätten om att, även om det antas att denna omständighet är riktig, det nämligen inte räcker att vissa aktörer i ekonomiskt hänseende påverkas av rättsakten i större omfattning än vad deras konkurrenter gör för att de förstnämnda skall anses vara personligen berörda av rättsakten (förstainstansrättens beslut av den 15 september 1999 i mål T‑11/99, Van Parys m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑2653, punkterna 50 och 51). Även om det skulle godtas att den omtvistade begränsningen kan få till följd att sökanden beviljas ett stöd som proportionellt sett är mindre än det som betalas ut till skogsägare med mindre egendomar, blir följden inte desto mindre densamma för andra skogsägare med egendomar av liknande omfattning som den som ägs av sökanden (se analogt förstainstansrättens beslut av den 2 april 2004 i mål T‑231/02, Gonnelli och AIFO mot kommissionen, REG 2004, s. I‑0000, punkt 45).
46. Även om det likaledes skulle godtas att såsom sökanden har påstått endast en liten grupp skogsbruksenheter med en areal som överstiger 400 hektar behöver utföra visst underhållsarbete, bland annat till följd av den miljöförstöring som orsakas av förorenande utsläpp, erinrar förstainstansrätten om att möjligheten att mer eller mindre exakt fastställa antalet rättssubjekt som berörs av en rättsakt, eller till och med deras identitet, innebär inte att dessa rättssubjekt skall anses personligen berörda av rättsakten, om det – såsom i förevarande mål – framgår att den är tillämplig i objektiva rättsliga eller faktiska situationer som anges i rättsakten i fråga (domstolens dom av den 22 november 2001 i mål C‑451/98, Antillean Rice Mills mot rådet, REG 2001, s. I‑8949, punkt 52).
47. Sökandens argument slutligen, enligt vilket hon är personligen berörd av det omtvistade beslutet i och med att kommissionen borde ha tagit hänsyn till att ifrågavarande bestämmelse just rör de få skogsbolag som i det allmännas intresse ådrar sig betydande kostnader genom att underhålla stora högt belägna odlingar som är kraftigt utsatta för förorenande utsläpp, kan inte godtas.
48. Förstainstansrätten noterar nämligen att det framgår av fast rättspraxis att den omständigheten att kommissionen enligt specifika bestämmelser har en skyldighet att beakta konsekvenserna av en rättsakt som den har för avsikt att anta i förhållande till vissa enskilda personers situation leder till att dessa personer särskiljs (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 26 juni 1990 i mål C‑152/88, Sofrimport mot kommissionen, REG 1990, s. I‑2477, punkt 11). Det finns emellertid anledning att framhålla att gemenskapsbestämmelserna, bland dem förordning nr 1257/1999, inte innehåller någon bestämmelse enligt vilken kommissionen är skyldig att, vid den tidpunkt då ett godkännandebeslut antas, beakta beslutets konsekvenser för enskilda, sådana som sökanden (se, analogt, förstainstansrättens dom av den 13 december 1995 i de förenade målen T‑481/93 och T‑484/93, Exporteurs in Levende Varkens m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II‑2941, punkt 62).
49. Det följer av vad som anförts ovan att sökanden inte befinner sig i en faktisk situation som särskiljer henne från alla andra ekonomiska aktörer och att sökanden därför inte är personligen berörd av det omtvistade beslutet.
50. Sökanden har slutligen påstått att den omständigheten att talan inte kan upptas till sakprövning utgör ett åsidosättande av den grundläggande rätten till ett verkningsfullt rättsligt skydd.
51. Förstainstansrätten påpekar i detta avseende, såsom domstolen fastställde i domen av den 25 juli 2002 i mål C‑50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s I‑6677, punkt 40), att det dels genom artiklarna 230 EG och 241 EG, dels genom artikel 234 EG har införts ett fullständigt system med rättsmedel och förfaranden i EG‑fördraget som är ägnade att säkerställa kontrollen av lagenligheten hos gemenskapsinstitutionernas rättsakter. Denna kontroll har anförtrotts gemenskapsdomstolarna (se även domstolens dom av den 23 april 1986 i mål 294/83, Les Verts mot parlamentet, REG 1986, s. 1339, punkt 23; svensk specialutgåva, volym 8, s. 529). I detta system har fysiska och juridiska personer, som på grund av reglerna om upptagande till sakprövning i artikel 230 fjärde stycket EG inte kan väcka talan direkt vid domstolen mot gemenskapsrättsakter av allmän räckvidd, möjlighet att göra gällande att en sådan rättsakt är ogiltig, antingen inför EG‑domstolen i enlighet med artikel 241 EG eller inför nationell domstol, och därvid förmå den sistnämnda domstolen som själv saknar behörighet att pröva giltigheten av gemenskapens rättsakter (domstolens dom av den 22 oktober 1987 i mål 314/85, Foto-Frost, REG 1987, s. 4199, punkt 20; svensk specialutgåva, volym 9, s. 233), att begära ett förhandsavgörande från EG‑domstolen angående denna fråga.
52. Förutom att det ankommer på medlemsstaterna att skapa ett fullständigt system för rättsmedel och förfaranden som möjliggör ett säkerställande av rätten till ett verksamt rättsligt skydd, har domstolen även fastställt att en sådan tolkning av artikel 230 EG inte kan godtas som går ut på att en talan om ogiltigförklaring bör kunna upptas till sakprövning även om det, efter en konkret prövning vid EG‑domstolen av nationella förfarandebestämmelser, visar sig att det enligt dessa bestämmelser inte är tillåtet för den enskilde att genom att väcka talan ifrågasätta den omtvistade gemenskapsrättsaktens giltighet. En enskild kan inte heller anses ha rätt att föra talan om ogiltigförklaring direkt vid EG‑domstolen, även om det efter en konkret prövning vid EG‑domstolen av nationella förfarandebestämmelser visas att denne saknar möjlighet att få till stånd en prövning av den omtvistade rättsaktens giltighet genom att föra talan vid nationell domstol (beslutet i det ovan i punkt 42 nämnda målet Bactria mot kommissionen, punkt 58). En sådant system skulle nämligen medföra att gemenskapsdomstolarna i varje konkret fall skulle tvingas tolka nationella processrättsliga bestämmelser, vilket de inte är behöriga att göra inom ramen för sin kontroll av lagenligheten av gemenskapens rättsakter (domen i det ovan i punkt 51 nämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 43).
53. Slutligen har domstolen i vart fall klart slagit fast (domen i det ovan i punkt 51 nämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 44), vad angår villkoret i artikel 230 fjärde stycket EG att den som väcker talan måste vara personligen berörd, att detta skall tolkas mot bakgrund av rätten till ett verksamt rättsligt skydd och med beaktande av de omständigheter som kan särskilja en sökande. En sådan tolkning får emellertid inte medföra att gemenskapsdomstolarna bortser från detta villkor, vilket uttryckligen föreskrivits i fördraget, utan att därmed överskrida gränserna för sin behörighet enligt fördraget.
54. Förstainstansrätten kan således inte godta sökandens argument att hon fråntas all möjlighet att väcka talan i domstol i syfte att försvara sina rättigheter för det fall att denna talan om ogiltigförklaring avvisas, ett påstående som hon för övrigt inte har kunnat bevisa.
55. Härav följer att kravet på att det skall finnas ett verksamt rättsligt skydd inte inverkar på slutsatsen att sökanden inte är personligen berörd av det omtvistade beslutet. Följaktligen skall denna talan om ogiltigförklaring avvisas utan att det behöver fastställas om sökanden direkt påverkas av det omtvistade beslutet och om hon har väckt nämnda talan inom den föreskrivna fristen.
Andrahandsyrkandet som syftar till en fastställelse av att det omtvistade beslutet inte kan betraktas som ett godkännande av den omtvistade bestämmelsen
56. Sökanden har i sitt andrahandsyrkande begärt att förstainstansrätten skall fastställa att det omtvistade beslutet inte kan betraktas som ett godkännande av den omtvistade bestämmelsen.
57. Det bör dock erinras om att det enligt de gemenskapsrättsliga förfarandereglerna inte finns någon annan möjlighet för domstolen än den som föreskrivs i artikel 234 EG att uttala sig om tolkningen av en rättsakt som antagits av en gemenskapsinstitution.
58. Yrkandet kan således inte prövas eftersom det är uppenbart att förstainstansrätten saknar behörighet att uppta denna fråga till prövning.
Rättegångskostnader
59. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
följande beslut:
1) Talan avvisas.
2) Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.
Luxemburg den 28 februari 2005