62023CJ0423
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)
22 päivänä tammikuuta 2026 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Sähkön sisämarkkinat – Direktiivi (EU) 2019/944 – 5 artikla – Markkinapohjaiset toimitushinnat – Direktiivi (EU) 2018/2001 – Uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistäminen – Asetus (EU) 2022/1854 – Korkeisiin energianhintoihin liittyvät hätätoimenpiteet – 6 ja 7 artikla – Tiettyjä energianlähteitä käyttävien sähköntuottajien saamien markkinatulojen yläraja – 8 artikla – Kansalliset toimenpiteet, joilla rajoitetaan markkinatuloja edelleen – Edellytykset – Kansallinen säännöstö, jossa ei taata sitä, että tuottajat voivat pitää 10 prosenttia ylärajan ylittävistä tuloista – Uusiutuvan energian alan investointien suojaaminen – Se, ettei kivihiilestä tuotetun sähkön myynnistä saataville tuloille ole asetettu ylärajaa – Se, ettei sääntelyä ole eriytetty eri energianlähteiden perusteella
Asiassa C‑423/23,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardian alueellinen hallintotuomioistuin, Italia) on esittänyt 7.7.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 10.7.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Secab Soc. coop.
vastaan
Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA) ja
Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA,
jossa asian käsittelyyn osallistuvat:
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero della Transizione ecologica,
Ministero dello Sviluppo economico,
Associazione Italia Solare ETS,
Assoidroelettrica ja
Elettricità Futura – Unione delle imprese elettriche italiane,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Jarukaitis (esittelevä tuomari) sekä tuomarit M. Condinanzi ja N. Jääskinen,
julkisasiamies: A. Rantos,
kirjaaja: hallintovirkamies G. Chiapponi,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 6.11.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Secab Soc. coop., edustajinaan C. Mainardis, M. Nussi ja A. Travi, avvocati,
–
Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA, edustajinaan D. Gallo, G. Pellegrino, G. Vercillo ja A. Zoppini, avvocati,
–
Associazione Italia Solare ETS, edustajanaan G. Cassar, avvocata,
–
Assoidroelettrica, edustajinaan G. B. Conte ja G. Giordano, avvocati,
–
Elettricità Futura – Unione delle imprese elettriche italiane, edustajanaan C. Martorana, avvocata,
–
Italian hallitus, asiamiehinään S. Fiorentino ja G. Palmieri, avustajinaan L. Delbono ja R. Guizzi, avvocati dello Stato,
–
Belgian hallitus, asiamiehinään P. Cottin ja M. Jacobs, avustajinaan K. Decroix ja B. Martel, advocaten,
–
Kreikan hallitus, asiamiehinään K. Boskovits ja C. Kokkosi,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään O. Beynet, B. De Meester, T. Scharf ja A. Spina,
kuultuaan julkisasiamiehen 6.2.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2012/27/EU muuttamisesta 5.6.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/944 (EUVL 2019, L 158, s. 125) 5 artiklan 4 kohdan, uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä 11.12.2018 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2018/2001 (EUVL 2018, L 328, s. 82) johdanto-osan 2, 3 ja 12 perustelukappaleen sekä korkeisiin energianhintoihin liittyvistä hätätoimenpiteistä6.10.2022 annetun neuvoston asetuksen (EU) 2022/1854 (EUVL 2022, L 261 I, s. 1) johdanto-osan 27–29, 39 ja 41 perustelukappaleen sekä 6 artiklan 1 kohdan, 7 artiklan 1 kohdan h–j alakohdan sekä 8 artiklan 1 kohdan a ja d alakohdan ja 2 kohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Secab Soc. Coop., joka on sähköntuotannon alalla toimiva osuuskunta, ja toisaalta Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA) (kansallinen energia-, verkko- ja ympäristöalan sääntelyviranomainen, Italia) ja Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA, joka on Italian oikeuden mukaisesti perustettu yhtiö, jonka Italian valtio omistaa kokonaisuudessaan Ministero dell’Economia e delle Finanzen (talous- ja valtiovarainministeriö, Italia) välityksellä ja jonka tehtävänä on edistää ja tukea uusiutuvien energialähteiden kehittämistä ja energiatehokkuutta kansallisen energiapolitiikan puitteissa, ja joka koskee sellaisen kansallisen säännöstön lainmukaisuutta, jossa asetetaan yläraja tietyistä uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön myynnistä saataville markkinatuloille.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2018/2001
3
Direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 2, 3 ja 12 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2)
[SEUT] 194 artiklan 1 kohdan mukaisesti uusiutuviin energialähteisiin perustuvien energiamuotojen edistäminen on yksi [Euroopan] unionin energiapolitiikan tavoitteista. Tällä direktiivillä pyritään tähän tavoitteeseen. Uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian eli ’uusiutuvan energian’ käytön lisääminen on tärkeä osa toimenpidekokonaisuutta, joka on tarpeen kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi, ilmastonmuutosta koskevan Yhdistyneiden kansakuntien puitesopimuksen osapuolten 21. konferenssissa vuonna 2015 hyväksyttyyn Pariisin ilmastosopimukseen – – perustuvan unionin sitoumuksen noudattamiseksi sekä vuoteen 2030 ulottuvien energia- ja ilmastopuitteiden toteuttamiseksi, mukaan lukien sitova tavoite, jonka mukaan päästöjä vähennetään unionissa vähintään 40 prosentilla vuoden 1990 tasosta vuoteen 2030 mennessä. Uusiutuvaa energiaa vuonna 2030 koskeva sitova unionin tavoite ja jäsenvaltioiden panokset sen saavuttamiseen – mukaan luettuna niiden perusosuudet, jotka sisältävät yhteenvedon vuodelle 2020 asetetuista kansallisista kokonaistavoitteista – kuuluvat niihin seikkoihin, joilla on yleistä merkitystä unionin energia- ja ympäristöpolitiikan kannalta. Muita tällaisia seikkoja tässä direktiivissä säädetyissä puitteissa ovat esimerkiksi uusiutuvaan energiaan perustuvien lämmitys- ja jäähdytysratkaisujen ja uusiutuvien liikenteen polttoaineiden kehittäminen.
(3)
Uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön lisääntyminen on olennaisen tärkeää myös edistettäessä energiansaannin varmuutta, kestävää ja edullista energiaa, teknologian kehitystä ja innovaatioita sekä teknistä ja teollista johtajuutta samalla, kun tuotetaan ympäristöön, sosiaalialaan ja terveyteen liittyvää hyötyä ja luodaan merkittäviä työllistymis- ja aluekehitysmahdollisuuksia varsinkin maaseudulla sekä syrjäisillä, harvaanasutuilla tai teollisuuden osittaisesta alasajosta kärsivillä alueilla.
– –
(12)
Jotta tuettaisiin jäsenvaltioiden kunnianhimoisia panoksia unionin tavoitteen saavuttamiseen, olisi perustettava rahoituspuitteet, joilla helpotetaan investointeja uusiutuvaa energiaa koskeviin hankkeisiin kyseisissä jäsenvaltioissa, mukaan lukien rahoitusvälineitä käyttämällä.”
Direktiivi 2019/944
4
Direktiivin 2019/944 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Markkinapohjaiset toimitushinnat”, säädetään seuraavaa:
”1.   Toimittajilla on oltava vapaus määrittää hinta, jolla ne toimittavat sähköä asiakkaille. Jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimet toimittajien välisen tehokkaan kilpailun varmistamiseksi.
– –
3.   Poiketen siitä, mitä 1 ja 2 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot saavat soveltaa energiaköyhille tai heikossa asemassa oleville kotitalousasiakkaille toimitettavan sähkön hinnoitteluun julkisia toimia. Tällaisiin julkisiin toimiin sovelletaan 4 ja 5 kohdassa säädettyjä edellytyksiä.
4.   Sähköntoimitusten hinnoitteluun sovellettavien julkisten toimien on oltava seuraavanlaisia:
a)
niiden on oltava yleisen taloudellisen edun mukaisia eivätkä ne saa ylittää sitä, mikä on tarpeen niillä tavoitellun yleisen taloudellisen edun saavuttamiseksi;
b)
niiden on oltava selkeästi määriteltyjä, avoimia, syrjimättömiä sekä todennettavissa olevia;
c)
niiden avulla on turvattava se, että unionin sähköalan yritykset voivat tarjota asiakkaille palvelujaan tasapuolisesti;
d)
niiden on oltava ajallisesti rajoitettuja sekä toimien edunsaajien osalta oikeasuhteisia;
e)
ne eivät saa syrjivästi aiheuttaa markkinaosapuolille lisäkustannuksia.
– –”
Asetus (EU) 2022/1854
5
Asetuksen 2022/1854 johdanto-osan 1, 27–29 ja 39–41 perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”(1)
Sähkömarkkinoilla on nähty erittäin korkeita hintoja syyskuusta 2021 lähtien. – –
– –
(27)
Taso, jolle markkinatulojen yläraja asetetaan, ei saisi vaarantaa niiden tuottajien, joihin sitä sovelletaan, mukaan lukien uusiutuvan energian tuottajat, kykyä kattaa investointi- ja toimintakustannuksensa, ja sen olisi säilytettävä tulevat investoinnit vähähiiliseen ja luotettavaan sähköjärjestelmään tarvittavaan kapasiteettiin ja kannustettava niihin. Markkinatulojen yläraja, joka on yhtenäinen yläraja koko unionissa, on paras ratkaisu sähkön sisämarkkinoiden toiminnan säilyttämiseksi, koska se ylläpitää hintakilpailua eri teknologioita käyttävien sähköntuottajien välillä, erityisesti uusiutuvien energialähteiden osalta.
(28)
Satunnaisia ja lyhytaikaisia hintahuippuja voidaan pitää tavanomaisena piirteenä sähkömarkkinoilla ja ne voivat olla hyödyllisiä joillekin sijoittajille tuotantoinvestointien kattamiseksi, mutta helmikuusta 2022 lähtien koettu äärimmäinen ja jatkuva hintojen nousu poikkeaa huomattavasti tavanomaisesta markkinatilanteesta, jossa esiintyy satunnaisia huippuhintoja. Sen vuoksi markkinatulojen ylärajaa ei olisi asetettava alhaisemmalle tasolle kuin markkinaosapuolten kohtuulliset odotukset sähkön hintojen keskimääräisestä tasosta tunteina, joina sähkön kysyntä oli korkeimmillaan, aikana ennen Venäjän [federaation] hyökkäyssotaa Ukrainaa vastaan. Ennen helmikuuta 2022 sähkön tukkumarkkinoiden keskimääräisten huippuhintojen odotettiin olevat unionissa viime vuosikymmeninä selvästi ja johdonmukaisesti alle 180 euroa megawattitunnilta huolimatta sähkön hintaeroista unionin eri alueiden välillä. Koska markkinaosapuolten alkuperäinen investointipäätös perustui oletukseen, jonka mukaan hinnat olisivat keskimäärin kyseistä tasoa alhaisemmat huipputunteina, markkinatulojen ylärajan asettaminen 180 euroon megawattitunnilta vastaa tasoa, joka on selvästi korkeampi kuin markkinoiden alkuperäiset odotukset. Jättämällä marginaali hintaan, jota sijoittajat olisivat kohtuudella voineet odottaa, varmistetaan, että markkinatulojen yläraja ei ole ristiriidassa investointien kannattavuutta koskevan alkuperäisen arvioinnin kanssa.
(29)
Lisäksi markkinatulojen yläraja 180 euroa megawattitunnilta on johdonmukaisesti korkeampi, kohtuullinen marginaali mukaan luettuna, kuin asiaankuuluvien tuotantoteknologioiden nykyiset tasoitetut energian kokonaistuotantokustannukset (LCOE [levelised cost of electricity]), minkä ansiosta tuottajat, joihin ylärajaa sovelletaan, voivat kattaa investointi- ja toimintakustannuksensa. Kun otetaan huomioon, että markkinatulojen yläraja jättää huomattavan marginaalin kohtuullisen LCOE:n ja markkinatulojen ylärajan välille, sen ei voida odottaa heikentävän investointeja uuteen inframarginaaliseen kapasiteettiin.
– –
(39)
Jotta voidaan ottaa huomioon toimitusvarmuuteen liittyvät huolenaiheet, jäsenvaltioilla olisi oltava mahdollisuus asettaa markkinatulojen yläraja siten, että sähköntuottajat voivat pitää 10 prosenttia markkinatulojen ylärajan ylittävistä ylijäämätuloista.
(40)
Koska sähköntuotantolaitosten tuotantoyhdistelmä ja kustannusrakenne vaihtelevat suuresti eri jäsenvaltioissa, niiden olisi sallittava pitää voimassa tai ottaa käyttöön kansallisia kriisitoimenpiteitä tietyin edellytyksin.
(41)
Jäsenvaltioilla olisi erityisesti jatkossakin oltava mahdollisuus rajoittaa niiden tuottajien tuloja edelleen, joihin markkinatulojen ylärajaa sovelletaan, ja asettaa kivihiilestä tuotetun sähkön myynnistä saataville markkinatuloille erityinen yläraja, koska kivihiilen hinta saattaa olla merkittävästi alhaisempi kuin marginaalisilla teknologioilla tuotetun sähkön hinta joissakin jäsenvaltioissa. Jotta voidaan varmistaa oikeusvarmuus, jäsenvaltioiden olisi myös voitava pitää voimassa tai ottaa käyttöön kansallisia kriisitoimenpiteitä, joilla rajoitetaan muiden kuin niiden tuottajien markkinatuloja, joihin sovelletaan unionin laajuista markkinatulojen ylärajaa.”
6
Mainitun asetuksen 6 artiklan, jonka otsikkona on ”Markkinatulojen pakollinen yläraja”, 1 ja 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Tuottajien 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista lähteistä tuotetusta sähköstä saamien markkinatulojen yläraja on 180 euroa tuotetun sähkön megawattituntia kohti.
2.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että markkinatulojen yläraja kohdistuu tuottajien ja tapauksen mukaan tuottajien puolesta sähkön tukkumarkkinoille osallistuvien välittäjien kaikkiin markkinatuloihin riippumatta markkinoiden aikavälistä, jolla transaktio toteutetaan, ja siitä, käydäänkö sähkökauppaa kahdenvälisesti vai keskitetyllä markkinapaikalla.”
7
Mainitun asetuksen 7 artiklan, jonka otsikko on ”Markkinatulojen ylärajan soveltaminen sähköntuottajiin”, 1 ja 5 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Edellä 6 artiklassa säädettyä markkinatulojen ylärajaa sovelletaan markkinatuloihin, jotka saadaan seuraavista lähteistä tuotetun sähkön myynnistä:
a)
tuulivoima;
b)
aurinkoenergia (aurinkolämpö ja aurinkosähkö);
c)
geoterminen energia;
d)
vesivoima ilman tekoallasta;
e)
biomassapolttoaine (kiinteät tai kaasumaiset biomassapolttoaineet), lukuun ottamatta biometaania;
f)
jätteet;
g)
ydinvoima;
h)
ruskohiili;
i)
raakaöljytuotteet;
j)
turve.
– –
5.   Jäsenvaltiot voivat päättää, että markkinatulojen ylärajaa sovelletaan ainoastaan 90 prosenttiin 6 artiklan 1 kohdassa säädetyn markkinatulojen ylärajan ylittävistä markkinatuloista.”
8
Kyseisen asetuksen 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Kansalliset kriisitoimenpiteet”, säädettiin seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiot voivat
a)
pitää voimassa tai ottaa käyttöön toimenpiteitä, joilla rajoitetaan edelleen 7 artiklan 1 kohdassa luetelluista lähteistä sähköä tuottavien tuottajien markkinatuloja, mukaan lukien mahdollisuus tehdä ero eri teknologioiden välillä, sekä muiden markkinaosapuolten markkinatuloja, mukaan lukien sähkökauppaa käyvät markkinaosapuolet;
– –
c)
pitää voimassa tai ottaa käyttöön kansallisia toimenpiteitä, joilla rajoitetaan niiden tuottajien markkinatuloja, jotka tuottavat sähköä muista kuin 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista lähteistä;
d)
asettaa erityisen ylärajan kivihiilestä tuotetun sähkön myynnistä saataville markkinatuloille;
– –
2.   Tämän asetuksen mukaisesti 1 kohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä koskevat seuraavat vaatimukset:
a)
niiden on oltava oikeasuhteisia ja syrjimättömiä;
b)
ne eivät saa vaarantaa investointisignaaleja;
c)
niillä on varmistettava, että investointi- ja toimintakustannukset katetaan;
d)
ne eivät saa vääristää sähkön tukkumarkkinoiden toimintaa eivätkä varsinkaan vaikuttaa ajojärjestykseen ja hinnanmuodostukseen tukkumarkkinoilla;
e)
niiden on oltava unionin oikeuden mukaisia.”
9
Asetuksen 2022/1854 10 artiklan, jonka otsikko on ”Ylijäämätulojen jakaminen”, 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki markkinatulojen ylärajan soveltamisesta saatavat ylijäämätulot käytetään sellaisten sähkön loppuasiakkaita tukevien toimenpiteiden rahoittamiseen, joilla lievennetään korkeiden sähkönhintojen vaikutusta kyseisiin asiakkaisiin.”
10
Kyseisen asetuksen 22 artiklassa, jonka otsikko on ”Voimaantulo ja soveltaminen”, säädettiin seuraavaa:
”1.   Tämä asetus tulee voimaan sitä päivää seuraavana päivänä, jona se julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
2.   Rajoittamatta velvoitetta varmistaa ylijäämätulojen jakaminen 10 artiklan mukaisesti ja käyttää väliaikaisen solidaarisuusmaksun tuotto 17 artiklan mukaisesti sekä rajoittamatta 20 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua raportointivelvoitetta, tätä asetusta sovelletaan 31 päivään joulukuuta 2023 noudattaen seuraavaa:
– –
c) 6, 7 ja 8 artiklaa sovelletaan 1 päivästä joulukuuta 2022 30 päivään kesäkuuta 2023;
– –”
Italian oikeus
Asetus nro 4/2022
11
Asetus (decreto legge) nro 4/2022, joka on siihen tehtyine muutoksineen muunnettu laiksi kiireellisistä toimenpiteistä yritysten ja talouden toimijoiden, työn, terveyden ja alueellisten palvelujen tukemiseksi covid-19-kriisin yhteydessä sekä hinnankorotusten vaikutusten hillitsemisestä sähköalalla 27.1.2022 annetun asetuksen nro 4 muuttamisesta ja laiksi muuntamisesta 28.3.2022 annetulla lailla nro 25 (legge n. 25 - Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 27 gennaio 2022, n. 4, recante misure urgenti in materia di sostegno alle imprese e agli operatori economici, di lavoro, salute e servizi territoriali, connesse all’emergenza da COVID-19, nonché per il contenimento degli effetti degli aumenti dei prezzi nel settore elettrico; jäljempänä asetus nro 4/2022), sisälsi 15 bis §:n, jonka otsikkona on ”Uusiutuvia energialähteitä käyttävissä tuotantolaitoksissa tuotettua sähköä koskevat lisätoimenpiteet”. Kyseisessä 15 bis §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.   Energian hintaan sovelletaan ajanjaksolla 1.2.2022–31.12.2022 kaksisuuntaista korvausmekanismia, joka koskee sähköä, jota syöttävät verkkoon
a)
teholtaan yli 20 kW:n aurinkosähkölaitokset, joihin sovelletaan ostohintamekanismiin perustuvaa kiinteää hintaa (Conto Energia), joka ei ole riippuvainen markkinahinnoista
b)
ennen 1.1.2010 käyttöön otetut teholtaan yli 20 kW:n sähköntuotantolaitokset, joissa sähköä tuotetaan aurinkovoimalla, vesivoimalla, geotermisellä energialla tai tuulivoimalla ja joihin ei sovelleta kannustinmekanismeja.
– –
3.   Edellä olevaa 1 momenttia sovellettaessa GSE laskee jäljempänä a ja b kohdassa tarkoitettujen arvojen välisen erotuksen siten, että
a)
viitehinta, joka vastaa tämän asetuksen [liitteenä olevan] taulukon mukaista hintaa kullakin markkina-alueella [56–58 euroa megawattitunnilta (lukuun ottamatta Sardinian ja Sisilian saaria, joista ensin mainitun osalta se on 61 euroa megawattitunnilta ja jälkimmäisen osalta 75 euroa megawattitunnilta)]
b)
markkinahinta, joka on
1)
edellä 1 momentin a kohdassa tarkoitettujen tuotantolaitosten ja 1 momentin b kohdassa tarkoitettujen tuotantolaitosten, joissa sähköä tuotetaan aurinkovoimalla, geotermisellä energialla tai jokivesivoimalla, osalta sähkön tuntihinta asianomaisella markkina-alueella, tai sellaisten ennen 27.1.2022 tehtyjen toimitussopimusten, jotka eivät täytä 7 momentissa tarkoitettuja edellytyksiä, osalta kyseisissä sopimuksissa ilmoitettu hinta
2)
edellä 1 momentin b kohdassa tarkoitettujen tuotantolaitosten, lukuun ottamatta sen 1 alakohdassa tarkoitettuja tuotantolaitoksia, osalta sähkön tuntihintojen kuukausittainen aritmeettinen keskiarvo markkina-alueilla, tai sellaisten ennen 27.1.2022 tehtyjen toimitussopimusten, jotka eivät täytä 7 momentissa tarkoitettuja edellytyksiä, osalta kyseisissä sopimuksissa ilmoitettu hinta.
4.   Jos 3 momentissa tarkoitettu erotus on positiivinen, GSE maksaa tuottajalle vastaavan määrän. Jos erotus on negatiivinen, GSE laatii laskuerittelyn tai perii tuottajalta vastaavan määrän.
– –”
12
Korvausmekanismin, josta säädetään 15 bis §:ssä, soveltamista jatkettiin 30.6.2023 saakka asetuksen (decreto legge) nro 115/2022, joka on siihen tehtyine muutoksineen muunnettu laiksi energiaa, vesikriisiä sekä sosiaali- ja teollisuuspolitiikkaa koskevista kiireellisistä toimenpiteistä 9.8.2022 annetun asetuksen nro 115 muuttamisesta ja laiksi muuntamisesta 21.9.2022 annetulla lailla nro 142 (legge n. 142 - Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 9 agosto 2022, n. 115, recante misure urgenti in materia di energia, emergenza idrica, politiche sociali e industriali, GURI nro 221, 21.9.2022, s. 1), 11 §:n 2 momentilla.
Laki nro 197/22
13
Valtion alustavasta talousarviosta varainhoitovuodeksi 2023 ja monivuotisesta talousarviosta kolmivuotiskaudeksi 2023–2025 29.12.2022 annetun lain nro 197 (legge n. 197 - Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2023 e bilancio pluriennale per il triennio 2023–2025; GURI nro 303, 29.12.2022, Supplemento ordinario nro 43; jäljempänä laki nro 197/22) 1 §:n 30–33 momentissa säädetään seuraavaa:
”30.   Asetuksen [2022/1854] mukaisesti sovelletaan ajanjaksolla 1.12.2022–30.6.2023 sähköntuottajien saamiin markkinatuloihin ylärajaa yhdensuuntaisen korvausmekanismin avulla, kun kyse on sähköstä, jota syöttävät verkkoon
a)
uusiutuvia energialähteitä käyttävät tuotantolaitokset, jotka eivät kuulu [asetuksen nro 4/2022] 15 bis §:n soveltamisalaan;
b)
asetuksen [2022/1854] 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja uusiutumattomia energianlähteitä käyttävät tuotantolaitokset.
31.   Markkinatulojen ylärajaa sovelletaan sähköntuottajien ja tapauksen mukaan tuottajien puolesta sähkön tukkumarkkinoille osallistuvien välittäjien kaikkiin edellä mainituista tuotantolaitoksista saamiin markkinatuloihin riippumatta markkinoiden aikavälistä, jolla transaktio toteutetaan, ja siitä, käydäänkö sähkökauppaa kahdenvälisesti vai keskitetyllä markkinapaikalla.
32.   Edellä olevaa 30 momenttia sovellettaessa [GSE] laskee jäljempänä a ja b kohdassa tarkoitettujen arvojen välisen erotuksen siten, että
a)
viitehinta on 180 euroa megawattitunnilta tai sellaisten energianlähteiden osalta, joiden tuotantokustannukset ovat tätä hintaa korkeammat, teknologialle määritetty arvo, joka on vahvistettu ARERA:n – – määrittämien perusteiden mukaisesti ottaen huomioon investointi- ja toimintakustannukset sekä investoinneista saatava kohtuullinen voitto. Tätä varten viitehinta on niiden tuotantolaitosten osalta, joita kannustetaan muilla kuin vihreät sertifikaatit korvaavilla yhdensuuntaisilla mekanismeilla, enintään määrän, joka on 180 euroa megawattitunnilta, ja sovellettavan tariffin välinen erotus;
b)
markkinahinta vastaa markkina-alueen tuntihinnan kuukausikeskiarvoa, joka määritetään jaksoittaisia energialähteitä käyttävien tuotantolaitosten osalta painotettuna keskiarvona kunkin laitoksen tuotantoprofiilin perusteella ja muita kuin jaksoittaisia energialähteitä käyttävien tuotantolaitosten osalta aritmeettisena keskiarvona, tai sellaisten toimitussopimusten osalta, jotka on tehty ennen tämän lain nro 197/22 voimaantuloa [eli ennen 1.1.2023] ja jotka eivät kuulu 37 momentissa tarkoitettuihin tapauksiin, mainituissa sopimuksissa ilmoitettua hintaa.
33.   Jos 32 momentissa tarkoitettu erotus on negatiivinen, GSE laatii laskuerittelyn tai perii tuottajalta vastaavan määrän.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
14
Secab harjoittaa jokivesivoimalla toimivien vesivoimaloiden toimintaa. Koska kyseinen yhtiö kuuluu asetuksen nro 4/2022 15 bis §:n soveltamisalaan, siihen on sovellettu kyseisessä säännöksessä säädettyä tulojen ylärajaa koskevaa toimenpidettä. Saatuaan tässä yhteydessä useita laskuja GSE:ltä se nosti Tribunale amministrativo regionale per la Lombardiassa (Lombardian alueellinen hallintotuomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, kanteen, jossa se vaati kumoamaan muun muassa ARERA:n päätöksen, jolla kyseinen säännös pantiin täytäntöön, GSE:n antamat kyseisen säännöksen soveltamista koskevat tekniset määräykset sekä GSE:n 18.10. ja 15.11.2022 sille saman säännöksen nojalla toimittamat laskut. Secab väittää kanteensa tueksi, että asetuksen nro 4/2022 15 bis § on unionin oikeuden vastainen.
15
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että kyseisen 15 bis §:n, jota oli alun perin tarkoitus soveltaa 1.2.–31.12.2022, soveltamisaikaa jatkettiin 30.6.2023 saakka asetuksella nro 115/2022. Se huomauttaa myös, että asetus 2022/1854 tuli voimaan vasta 8.10.2022, että siinä tulojen yläraja säädettiin korkeammaksi ja toimenpiteen soveltamisala laajemmaksi kuin mainitussa 15 bis §:ssä ja että lain nro 197/22 1 §:n 30–38 momentilla säädettiin kyseisen asetuksen 6–8 artiklan soveltamisesta 1.12.2022–30.6.2023 joskin siten, että saman 15 bis §:n soveltamisalaan jo kuuluneet uusiutuvia energialähteitä käyttävät tuotantolaitokset suljettiin ulkopuolelle. Se mainitsee, että vaikka 15 bis § annettiin ennen asetusta 2022/1854, se oli olennaisilta osin kansallisen oikeuden säännös, jolla kyseinen asetus pantiin täytäntöön kyseisessä 15 bis §:ssä tarkoitetun uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian osalta.
16
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että mainitun 15 bis §:n – samoin kuin asetuksen 2022/1854 – antamisen tarkoituksena oli rajoittaa väliaikaisesti sellaisten energiantuottajien saamia poikkeuksellisia markkinatuloja, joiden kustannuksiin maakaasun hintavaihtelut eivät vaikuttaneet, soveltamalla näiden poikkeuksellisiin tuloihin ylärajaa ja jakamalla vastaavat määrät loppuasiakkaille. Se on kuitenkin epävarma niistä konkreettisista menettelytavoista, jotka Italian lainsäätäjä valitsi tällaisen tulojen ylärajan käyttöönottamiseksi.
17
Kyseinen tuomioistuin pohtii ensinnäkin asetuksen nro 4/2022 15 bis §:ssä säädetyn ylärajan määrää. Se katsoo tältä osin yhtäältä, että vaikka kyseisen 15 bis §:n 3 momentin a kohdassa tarkoitettu viitehinta 56–75 euroa tuotetun sähkön megawattitunnilta on huomattavasti alhaisempi kuin unionin vahvistama viitehinta 180 euroa tuotetun sähkön megawattitunnilta, se on ARERA:n mukaan kohtuullinen. Italian lainsäätäjä nimittäin määritti hinnan käyttäen kullakin markkina-alueella 1.1.2010–31.12.2020 todettujen inflaatiokorjattujen hintojen aritmeettisia keskiarvoja. Se katsoo kuitenkin, että asetuksen 2022/1854 johdanto-osan 28 perustelukappaleen mukaan markkinatulojen ylärajan vahvistamisessa olisi pitänyt käyttää tunteja, joina kysyntä oli korkeimmalla tasollaan ennen Venäjän federaation hyökkäyssotaa Ukrainaa vastaan. Lisäksi vuonna 2020, jota leimasivat covid-19-epidemiaan liittyvät häiriöt, kansallinen yhtenäishinta oli ollut historiallisen alhainen, jopa 38,92 euroa tuotetun sähkön megawattitunnilta, kun taas vuoden 2021 hinta, jota ei otettu huomioon tässä keskiarvossa, oli noussut voimakkaasti eli jopa 125 euroon tuotetun sähkön megawattitunnilta, mikä jatkui vuoden 2022 ensimmäisellä neljänneksellä, jolloin se oli 308 euroa tuotetun sähkön megawattitunnilta. Tässä tilanteessa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee, onko mainitussa 15 bis §:ssä säädetty yläraja oikeasuhteinen ja kohtuullinen, koska kyseisessä säännöksessä ei taata, että tuottajat voisivat pitää 10 prosenttia tämän ylärajan ylittävistä tuloista, kuten kyseisen asetuksen johdanto-osan 39 perustelukappaleessa kuitenkin edellytetään.
18
Toisaalta kyseisen tuomioistuimen mukaan asetuksen nro 4/2022 15 bis § ei näytä soveltuvan uusiutuvien energialähteiden alalla tehtävien investointien suojaamiseen erityisesti siltä osin kuin on kyse kyvystä toteuttaa tällaisia investointeja tulevaisuudessa uusiutuvien energialähteiden käytön lisäämiseksi. Se viittaa tältä osin erityisesti direktiivin 2018/2001 johdanto-osan toiseen perustelukappaleeseen, jossa korostetaan fossiilisten energialähteiden korvaamisen ja uusiutuvien energialähteiden käytön edistämisen merkitystä, sekä asetuksen 2022/1854 johdanto-osan 28 ja 29 perustelukappaleeseen, joista ilmenee, että yläraja on vahvistettava siten, ettei se vaikuta alkuperäiseen arviointiin investointien kannattavuudesta. Italian lainsäätäjä näyttää sen mukaan sivuuttaneen nämä vaatimukset kyseisessä 15 bis §:ssä säädettyä ylärajaa määrittäessään.
19
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa yhtäältä, että asetuksen 2022/1854 6 artiklassa vahvistettua ylärajaa sovelletaan ruskohiiltä, raakaöljyä ja turvetta käyttäviin energiantuottajiin ja että sen johdanto-osan 41 perustelukappaleessa ja 8 artiklan 1 kohdan d alakohdassa todetaan, että jäsenvaltioiden olisi asetettava erityinen yläraja kivihiiltä käyttäville tuottajille. Asetuksen nro 4/0022 15 bis §:ssä ei kuitenkaan säädetä mistään säännöstöstä, jota sovellettaisiin tällaisiin tuottajiin, jotka ovat siten saaneet perusteetonta etua. Toisaalta se huomauttaa, että vaikka asetuksen 2022/1854 8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus säätää eri järjestelmästä eri energialähteille, mainitussa 15 bis §:ssä otettiin käyttöön yksi ainoa yläraja kaikille siinä tarkoitetuille tuottajaryhmille, vaikka tuotantokustannukset vaihtelevat tuotantolaitosluokittain.
20
Tässä tilanteessa Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Ovatko direktiivin [2019/944] 5 artiklan 4 kohta, direktiivin [2018/2001] johdanto-osan 3 ja 12 perustelukappale sekä asetuksen [2022/1854] johdanto-osan [27–29] ja 39 perustelukappale, 6 artiklan 1 kohta ja 8 artiklan 2 kohta esteenä sellaiselle kansalliselle sääntelylle, jonka mukaan sähkön myynnistä saatavien markkinatulojen yläraja määritetään asetuksen nro 4/2022 15 bis §:ssä säädetyllä menettelyllä, joka ei takaa tuottajille mahdollisuutta pitää kymmentä prosenttia kyseisen ylärajan ylittävistä tuloista?
2)
Ovatko direktiivin [2019/944] 5 artiklan 4 kohta, direktiivin [2018/2001] johdanto-osan 2, 3 ja 12 perustelukappale sekä asetuksen [2022/1854] johdanto-osan [27–29] ja 39 perustelukappale, 6 artiklan 1 kohta ja 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohta esteenä sellaiselle kansalliselle sääntelylle, jonka mukaan sähkön myynnistä saatavien markkinatulojen yläraja määritetään asetuksen nro 4/2022 15 bis §:ssä säädetyllä menettelyllä, joka ei suojaa uusiutuviin energianlähteisiin tehtäviä investointeja eikä kannusta niihin?
3)
Ovatko direktiivin [2018/2001] johdanto-osan 3 perustelukappale sekä asetuksen [2022/1854] johdanto-osan 27 ja 41 perustelukappale, 7 artiklan 1 kohdan [h–j] alakohta ja 8 artiklan 1 kohdan a ja d alakohta sekä 2 kohta esteenä sellaiselle kansalliselle sääntelylle, jonka mukaan sähkön myynnistä saatavien markkinatulojen yläraja määritetään asetuksen nro 4/2022 15 bis §:ssä säädetyllä menettelyllä, johon ei sisälly lainkaan erityistä ylärajaa kivihiilestä tuotetun sähkön myynnistä saataville tuloille eikä tuotantolähteittäin eroteltua sääntelyä?”
Tutkittavaksi ottaminen
21
GSE ja Italian hallitus väittävät, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta, koska se ei sisällä kaikkia niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta unionin tuomioistuin voisi antaa siihen hyödyllisen vastauksen, joten se ei täytä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa asetettuja vaatimuksia. GSE väittää erityisesti, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kunkin esitetyn kysymyksen osalta jättänyt mainitsematta tiettyjä tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, jotka kuitenkin ovat ratkaisevia kyseisen tuomioistuimen esittämien epäilyjen asianmukaiseksi arvioimiseksi, ja että nämä epäilyt ovat lisäksi suurelta osin perustuneet Secabin kannekirjelmässään esittämiin perusteluihin.
22
Vakiintuneen oikeuskäytännön – jota unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan a ja b alakohta nyttemmin ilmentää – mukaan on niin, että jotta unionin oikeutta voitaisiin tulkita kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisellä tavalla, kansallisen tuomioistuimen on määritettävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. On lisäksi välttämätöntä, että – kuten työjärjestyksen 94 artiklan c alakohdassa todetaan – ennakkoratkaisupyyntöön sisältyy selostus niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä, sekä ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen toteama yhteys kyseisten säännösten ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä (tuomio 21.12.2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ennakkoratkaisupyyntö on näiden vaatimusten mukainen. Se sisältää nimittäin yksityiskohtaisen kuvauksen asian kannalta merkityksellisistä tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista, ja ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt kunkin kysymyksen osalta syyt, joiden vuoksi se katsoo, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö saattaa olla ristiriidassa siinä tarkoitettujen unionin oikeuden säännösten ja määräysten kanssa.
24
Lisäksi kansallisilla tuomioistuimilla on laaja oikeus saattaa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi asian kannalta merkityksellisten unionin oikeuden säännösten tulkintaa koskeva kysymys. Yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa pääasia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on nimittäin kunkin asian erityspiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Tästä seuraa, että kansallisten tuomioistuinten esittämillä kysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian ratkaisemisen kannalta ja että unionin tuomioistuin voi kieltäytyä ratkaisemasta kansallisen tuomioistuimen esittämää ennakkoratkaisukysymystä ainoastaan silloin, jos on ilmeistä, että pyydetyllä tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen mainittuihin kysymyksiin (ks. vastaavasti tuomio 16.12.1981, Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, 15 ja 18 kohta ja tuomio 1.8.2025, Voore Mets ja Lemeks Põlva, C‑784/23, EU:C:2025:609, 31 kohta).
25
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämien näkemysten perustuminen suurelta osin Secabin sille esittämiin perusteluihin – vaikka tämä oletettaisiin toteen näytetyksi – ei ole omiaan osoittamaan, että ennakkoratkaisupyyntö olisi jätettävä tutkimatta, koska työjärjestyksen 94 artiklassa mainitut edellytykset täyttyvät eikä nyt käsiteltävässä asiassa ole kyse mistään niistä tilanteista, joiden perusteella unionin tuomioistuin voisi kieltäytyä vastaamasta edellisessä kohdassa yksilöityyn ennakkoratkaisukysymykseen.
26
Lisäksi siltä osin kuin Belgian hallitus väittää, ettei osaa esitetyistä kysymyksistä voida ottaa tutkittavaksi, koska kysymyksillä pyritään saamaan tulkinta unionin säädösten perustelukappaleista, vaikka perustelukappaleilla ei ole sitovaa oikeudellista arvoa, on riittävää todeta, että pelkästään tämä seikka ei ole omiaan osoittamaan väitettyä tutkittavaksi ottamista koskevien edellytysten puuttumista (ks. vastaavasti tuomio 13.12.1989, Grimaldi, C‑322/88, EU:C:1989:646, 7 ja 8 kohta ja tuomio 15.7.2021, FBF, C‑911/19, EU:C:2021:599, 53 ja 54 kohta).
27
Ennakkoratkaisupyyntö voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
28
Aluksi on muistutettava, että kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tätä silmällä pitäen tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Unionin tuomioistuin saattaa myös joutua ottamaan huomioon sellaisia unionin oikeussääntöjä, joihin kansallinen tuomioistuin ei ole ennakkoratkaisukysymyksessään viitannut (ks. tuomio 28.11.2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18 kohta ja tuomio 1.8.2025, Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, 44 kohta).
29
Se, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on muodollisesti rajoittanut kysymyksensä koskemaan vain unionin oikeuden joidenkin tiettyjen säännösten tai määräysten tulkintaa, ei estä unionin tuomioistuinta esittämästä sille kaikkia tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, poimimalla kaikista kyseisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (ks. tuomio 29.11.1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26 kohta ja tuomio 1.8.2025, Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, 45 kohta).
30
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii saamaan ohjeita, joiden avulla se voisi arvioida ennen asetusta 2022/1854 annetun ja 1.2.2022–30.6.2023 sovelletun kansallisen säännöstön, jossa säädetään sähkön myynnistä saatavien markkinatulojen ylärajasta, unionin oikeuden mukaisuutta. Lisäksi vaikuttaa siltä, että ensimmäiseen kysymykseen vastaamiseksi on otettava huomioon myös asetuksen 2022/1854 7 artiklan 5 kohta ja 8 artiklan 1 kohta, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei viitannut kysymyksensä sanamuodossa.
31
On siis katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2019/944 5 artiklan 4 kohtaa, direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 3 ja 12 perustelukappaletta sekä asetuksen 2022/1854 6 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklaa, luettuina kyseisen asetuksen 7 artiklan 5 kohdan sekä sen johdanto-osan 27–29 ja 39 perustelukappaleen valossa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä ennen asetusta 2022/1854 annetulle kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistettiin ajanjaksolle 1.2.2022–30.6.2023 yläraja markkinatuloille, jotka sähköntuottajat saavat jokivesivoimaa käyttävistä tuotantolaitoksista, varmistamatta, että kyseiset tuottajat voivat pitää 10 prosenttia kyseisen ylärajan ylittävistä tuloistaan.
32
Tältä osin on ensinnäkin muistutettava, että direktiivin 2019/944 5 artiklan 1 kohdassa säädetään, että toimittajat voivat vapaasti määrittää hinnan, jolla ne toimittavat sähköä asiakkaille, ja että jäsenvaltioiden on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet varmistaakseen tehokkaan kilpailun toimittajien välillä. Kyseisen 5 artiklan 3 kohdassa täsmennetään kuitenkin, että poiketen siitä, mitä muun muassa 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot saavat 5 artiklan 4 ja 5 kohdassa säädettyjen edellytysten mukaisesti soveltaa julkisia toimia heikossa asemassa oleville tai energiaköyhille kotitalousasiakkaille toimitettavan sähkön hinnoitteluun.
33
Direktiivin 2019/944 5 artiklan 4 kohdalla pyritään siten sääntelemään jäsenvaltioiden toimia niiden hintojen vahvistamisessa, joilla sähköntoimittajat myyvät sähköä tietyille asiakasryhmille. Kyseinen säännös ei näin ollen liity ylärajan vahvistamiseen tiettyjen tuottajien sähkön myynnistä saamille markkinatuloille.
34
Tästä seuraa, että mainittua säännöstä on tulkittava siten, ettei se ole esteenä edellä 31 kohdassa kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännöstölle.
35
Toiseksi on muistutettava, että unionin säädöksen johdanto-osalla ei ole sitovaa oikeusvaikutusta (tuomio 19.11.1998, Nilsson ym., C‑162/97, EU:C:1998:554, 54 kohta ja tuomio 19.12.2024, Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine, C‑664/23, EU:C:2024:1046, 39 kohta). Direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 3 ja 12 perustelukappaleessa ei siis sellaisinaan voida asettaa velvoitteita muun muassa jäsenvaltioille. Näin ollen ne eivät voi olla esteenä edellä 31 kohdassa kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännöstölle.
36
Vaikka oletettaisiin, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 3 ja 12 perustelukappaleeseen viittaamalla saamaan tulkinnan kyseisen direktiivin säännöksistä, on joka tapauksessa todettava, että 3 ja 12 perustelukappaleessa esitetään vain yleisiä huomioita yhtäältä siitä roolista, joka uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön lisäämisellä voi olla muun muassa energiansaannin varmuuden, kestävän ja edullisen energian sekä teknologian kehityksen edistämisessä, sekä toisaalta tavoitteesta ottaa jäsenvaltioissa käyttöön rahoituspuitteet, joilla helpotetaan investointeja uusiutuvaa energiaa koskeviin hankkeisiin, tavoitteena tukea jäsenvaltioiden kunnianhimoisia panoksia unionin tavoitteen saavuttamiseksi. Tällaiset yleiset seikat eivät kuitenkaan liity mihinkään direktiivin 2018/2001 tiettyyn säännökseen, jossa asetettaisiin jäsenvaltioille konkreettinen velvoite.
37
Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 3 ja 12 perustelukappaletta on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä edellä 31 kohdassa kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännöstölle.
38
Kolmanneksi on mainittava yhtäältä, että asetuksen 2022/1854 22 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaan sen 6–8 artiklaa sovellettiin 1.12.2022–30.6.2023. Tästä seuraa, ettei niitä missään tapauksessa voida tulkita siten, että ne olisivat esteenä edellä 31 kohdassa kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännöstölle ajanjaksolla, jolloin niitä ei sovellettu, eli nyt käsiteltävässä asiassa 1.2.–30.11.2022.
39
Toisaalta pääasiassa kyseessä olevasta ajanjaksosta, jonka aikana kyseisiä artikloja sovellettiin, on muistutettava, että kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että sähköntuottajien mainitun asetuksen 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista lähteistä tuotetusta sähköstä saamien markkinatulojen yläraja on 180 euroa tuotetun sähkön megawattituntia kohti. Näihin lähteisiin kuuluu kyseisen 7 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaan vesivoima ilman tekoallasta.
40
Lisäksi kyseisen 7 artiklan 5 kohdassa täsmennetään, että jäsenvaltiot voivat päättää, että markkinatulojen ylärajaa sovelletaan ainoastaan 90 prosenttiin asetuksen 2022/1854 6 artiklan 1 kohdassa säädetyn markkinatulojen ylärajan ylittävistä markkinatuloista.
41
Tästä seuraa, että jäsenvaltioiden on erityisesti kyseisen 6 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä 7 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja 5 kohdan kanssa, mukaan rajattava jokivesivoiman tuottajien markkinatulot enintään 180 euroon megawattitunnilta ja että niillä ei ole velvollisuutta vaan ainoastaan mahdollisuus soveltaa tätä ylärajaa vain 90 prosenttiin niistä markkinatuloista, jotka ylittävät mainitussa 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ylärajan.
42
Nyt käsiteltävässä asiassa on kuitenkin selvää, että pääasiassa kyseessä oleva yläraja ei ole 180 euroa tuotetun sähkön megawattituntia kohti vaan saman 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu alempi yläraja. Tältä osin asetuksen 2022/1854 8 artiklan 1 kohdassa luetellaan erilaisia kansallisia toimenpiteitä, joita jäsenvaltiot voivat toteuttaa kriisitilanteessa ja joiden on siis täytettävä kyseisen 8 artiklan 2 kohdassa luetellut edellytykset.
43
Asetuksen 2022/1854 8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään tarkemmin muun muassa, että jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai ottaa käyttöön toimenpiteitä, joilla rajoitetaan edelleen kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdassa luetelluista lähteistä sähköä tuottavien tuottajien markkinatuloja. Kyseisen 8 artiklan 2 kohdan a alakohdassa puolestaan täsmennetään, että mainitun 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia ja syrjimättömiä, b alakohdassa, että ne eivät saa vaarantaa investointisignaaleja, c alakohdassa, että niillä on varmistettava, että investointi- ja toimintakustannukset katetaan, d alakohdassa, että ne eivät saa vääristää sähkön tukkumarkkinoiden toimintaa eivätkä varsinkaan vaikuttaa ajojärjestykseen ja hinnanmuodostukseen tukkumarkkinoilla, ja e alakohdassa, että niiden on oltava unionin oikeuden mukaisia.
44
Asetuksen 2022/1854 8 artiklassa asetetaan siis jäsenvaltioille velvollisuus soveltaa ylärajaa, jonka ne pitävät voimassa tai ottavat käyttöön kyseisen 8 artiklan 1 kohdan nojalla, vain 90 prosenttiin kyseisen ylärajan ylittävistä tuloista. Tästä seuraa, ettei asetuksen 2022/1854 voida katsoa olevan esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistetaan yläraja markkinatuloille, jotka sähköntuottajat saavat jokivesivoimaa käyttävistä tuotantolaitoksista, sillä perusteella, ettei säännöstöllä taata sitä, että kyseiset tuottajat voivat pitää 10 prosenttia markkinatulojen ylärajan ylittävistä tuloistaan.
45
Kun otetaan huomioon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät epäilyt, on vielä lisättävä, ettei tällaista säännöstöä voida pitää suhteettomana kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, ellei sitten unionin lainsäätäjän katsota itse loukanneen suhteellisuusperiaatetta antamalla jäsenvaltioille vain mainitun asetuksen 7 artiklan 5 kohdassa säädetyn mahdollisuuden. Lisäksi yleisen tulkintaperiaatteen mukaan säännöstä on tulkittava niin pitkälle kuin mahdollista tavalla, joka ei aseta sen pätevyyttä kyseenalaiseksi (tuomio 4.10.2001, Italia v. komissio, C‑403/99, EU:C:2001:507, 37 kohta ja tuomio 8.5.2025, Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, 66 kohta).
46
Edellä 44 kohdassa omaksuttua tulkintaa tukevat lisäksi asetuksen 2022/1854 johdanto-osan perustelukappaleet. Sen 39 perustelukappaleessa nimittäin todetaan, että jotta voidaan ottaa huomioon toimitusvarmuuteen liittyvät huolenaiheet, jäsenvaltioilla ”olisi oltava mahdollisuus” asettaa markkinatulojen yläraja siten, että sähköntuottajat voivat pitää 10 prosenttia markkinatulojen ylärajan ylittävistä ylijäämätuloista. Kyseisessä 39 perustelukappaleessa vahvistetaan näin ollen, että jäsenvaltioilla ei ole edes kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ylärajan puitteissa velvollisuutta antaa asianomaisille tuottajille mahdollisuutta pitää 10 prosenttia tämän ylärajan ylittävistä ylijäämätuloista.
47
Lisäksi 40 perustelukappaleessa todetaan, että koska sähköntuotantolaitosten tuotantoyhdistelmä ja kustannusrakenne vaihtelevat suuresti eri jäsenvaltioissa, niiden olisi sallittava pitää voimassa tai ottaa käyttöön kansallisia kriisitoimenpiteitä tietyin edellytyksin. Asetuksen 2022/1854 johdanto-osan 41 perustelukappaleessa täsmennetään muun muassa, että jäsenvaltioilla olisi jatkossakin oltava mahdollisuus rajoittaa niiden tuottajien tuloja edelleen, joihin markkinatulojen ylärajaa sovelletaan. Näihin perustelukappaleisiin ei siten sisälly mitään mainintaa siitä, että jäsenvaltioiden olisi kyseisen asetuksen 8 artiklan 1 kohdan nojalla voimassa pitämänsä tai käyttöön ottamansa ylärajan puitteissa säädettävä, että asianomaiset tuottajat voivat pitää 10 prosenttia ylärajan ylittävistä tuloistaan.
48
Sama pätee asetuksen 2022/1854 johdanto-osan 27–29 perustelukappaleeseen, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ensimmäisessä kysymyksessään ja joissa ei myöskään mainita kyseisen tuomioistuimen ensimmäisen kysymyksensä yhteydessä tarkoittamaa velvollisuutta.
49
Tästä seuraa, että siltä osin kuin asetuksen 2022/1854 6 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklaa, luettuina kyseisen asetuksen 7 artiklan 5 kohdan sekä johdanto-osan 27–29 ja 39 perustelukappaleen valossa, sovelletaan ajallisesti, niitä on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä edellä 31 kohdassa kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännöstölle.
50
Ensimmäiseen kysymykseen on kaiken edellä mainitun perusteella vastattava, että direktiivin 2019/944 5 artiklan 4 kohtaa, direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 3 ja 12 perustelukappaletta sekä asetuksen 2022/1854 6 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklaa, luettuina kyseisen asetuksen 7 artiklan 5 kohdan sekä sen johdanto-osan 27–29 ja 39 perustelukappaleen valossa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä ennen asetusta 2022/1854 annetulle kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistettiin ajanjaksolle 1.2.2022–30.6.2023 yläraja markkinatuloille, jotka sähköntuottajat saavat jokivesivoimaa käyttävistä tuotantolaitoksista, varmistamatta, että kyseiset tuottajat voivat pitää 10 prosenttia kyseisen ylärajan ylittävistä tuloistaan.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
51
Kun otetaan huomioon edellä 28–30 kohdassa jo todettu, on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2019/944 5 artiklan 4 kohtaa, direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 2, 3 ja 12 perustelukappaletta sekä asetuksen 2022/1854 6 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohtaa, luettuina kyseisen asetuksen johdanto-osan 27–29 ja 39 perustelukappaleen valossa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä ennen asetusta 2022/1854 annetulle kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistettiin ajanjaksolle 1.2.2022–30.6.2023 yläraja markkinatuloille, jotka sähköntuottajat saavat jokivesivoimaa käyttävistä tuotantolaitoksista, määrittämällä se asianomaisella markkina-alueella 1.1.2010–31.12.2020 todettujen, inflaatiokorjattujen hintojen aritmeettisen keskiarvon perusteella.
52
Tältä osin on ensinnäkin muistutettava, että edellä 32 ja 33 kohdassa jo esitetyistä syistä direktiivin 2019/944 5 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä edellisessä kohdassa kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännöstölle.
53
Toiseksi edellä 35 ja 36 kohdassa jo esitetyistä syistä direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 3 ja 12 perustelukappaletta on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä edellä 51 kohdassa kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännöstölle. Sama koskee kyseisen direktiivin johdanto-osan toista perustelukappaletta. Sen lisäksi, että viimeksi mainitulla perustelukappaleella ei ole sitovaa oikeudellista arvoa, siinä nimittäin ainoastaan korostetaan, että uusiutuviin energialähteisiin perustuvien energiamuotojen edistäminen on yksi mainitussa direktiivissä tarkoitetuista unionin energiapolitiikan tavoitteista ja että uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön lisääminen on tärkeä osa toimenpidekokonaisuutta, joka on tarpeen muun muassa kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi, ilman että tämä ilmenisi konkreettisesti jostakin saman direktiivin säännöksestä.
54
Kolmanneksi on mainittava, että yhtäältä edellä 38 kohdassa esitetystä syystä asetuksen 2022/1854 6 artiklan 1 kohta ja 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohta eivät voi olla esteenä edellä 51 kohdassa kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännöstölle ajanjaksolla, jonka aikana niitä ei sovellettu, eli nyt käsiteltävässä asiassa 1.2.–30.11.2022.
55
Toisaalta pääasiassa kyseessä olevasta ajanjaksosta, jonka aikana kyseisiä säännöksiä sovellettiin, on todettava, että asetuksen 2022/1854 6 artiklan 1 kohdasta ja 8 artiklasta, joiden sanamuoto palautettiin mieleen edellä 39, 42 ja 43 kohdassa, ilmenee, että – kuten myös julkisasiamies esittää ratkaisuehdotuksensa 44 kohdassa – pelkästään se seikka, että jäsenvaltion 8 artiklan 1 kohdan nojalla vahvistama yläraja on alempi kuin asetuksen 2022/1854 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yläraja, ei sellaisenaan ole omiaan osoittamaan, että ensimmäinen yläraja olisi ristiriidassa kyseisen asetuksen kanssa, koska näissä säännöksissä jätetään jäsenvaltioille tiettyä harkintavaltaa, jonka ansiosta ne voivat määrittää vahvistettavan ylärajan ottaen huomioon kansallisten markkinoidensa ominaispiirteet. Asetukseen 2022/1854 ei nimittäin sen 8 artiklan 2 kohdassa lueteltuja edellytyksiä lukuun ottamatta sisälly mitään täsmällistä mainintaa siitä, miten jäsenvaltioiden, jotka käyttävät niille saman asetuksen 8 artiklan 1 kohdassa ja erityisesti sen a alakohdassa annettua mahdollisuutta, on vahvistettava kyseinen yläraja.
56
Tältä osin asetuksen 2022/1854 johdanto-osan 27–29 ja 39 perustelukappaletta ei voida tulkita siten, että niissä velvoitettaisiin jäsenvaltiot noudattamaan tiettyä menetelmää. Kuten edellä 35 kohdassa jo muistutettiin, unionin säädöksen johdanto-osalla ei ole sitovaa oikeusvaikutusta. Näillä johdanto-osan perustelukappaleilla ei siis sellaisenaan voida asettaa velvoitteita muun muassa jäsenvaltioille.
57
Vaikka kyseisessä 27 perustelukappaleessa täsmennetään, että taso, jolle markkinatulojen yläraja asetetaan, ei saisi vaarantaa asianomaisten tuottajien kykyä kattaa investointi- ja toimintakustannuksensa, minkä lisäksi sen olisi turvattava tulevat investoinnit vähähiiliseen ja luotettavaan sähköjärjestelmään tarvittavaan kapasiteettiin ja kannustettava niihin, nämä täsmennykset eivät eroa sisällöltään siitä, mitä kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään, eli että investointisignaalit eivät saa vaarantua.
58
Vaikka mainitun asetuksen johdanto-osan 28 ja 29 perustelukappaleessa esitetään syyt, joiden vuoksi Euroopan unionin neuvosto vahvisti saman asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa ylärajaksi 180 euroa tuotetun sähkön megawattituntia kohti, niissä ei aseteta jäsenvaltioille velvollisuuksia sen menetelmän osalta, jolla ne vahvistavat ylärajan asetuksen 2022/1854 8 artiklan 1 kohdan nojalla.
59
Kyseisen asetuksen johdanto-osan 39 perustelukappaleen osalta on mainittava, että kuten edellä 46 kohdasta ilmenee, siinä ainoastaan todetaan, että toimitusvarmuuteen liittyvien huolenaiheiden huomioon ottamiseksi jäsenvaltioilla olisi oltava mahdollisuus asettaa markkinatulojen yläraja siten, että sähköntuottajat voivat pitää 10 prosenttia markkinatulojen ylärajan ylittävistä ylijäämätuloista.
60
Koska asetuksessa 2022/1854 ei ole sitovaa mainintaa menetelmistä, joita jäsenvaltioiden on noudatettava vahvistaessaan ylärajan asetuksen 2022/1854 8 artiklan 1 kohdan nojalla, on siis noudatettava kyseisen 8 artiklan 2 kohdassa säädettyjä vaatimuksia. Kun otetaan huomioon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät epäilyt, on tältä osin muistutettava, että mainitun 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdan säännösten mukaan 1 momentin nojalla vahvistettu yläraja ei saa vaarantaa investointisignaaleja ja sillä on varmistettava, että investointi- ja toimintakustannukset katetaan.
61
Arviointi, joka koskee kansallisten viranomaisten valitseman ylärajan yhteensoveltuvuutta kyseisen 2 kohdan b ja c alakohdan säännöksissä mainittujen perusteiden kannalta, on luonteeltaan tosiseikkoja koskeva ja riippuu kansallisten markkinoiden ominaispiirteistä sekä kaikista oikeudellisista seikoista ja tosiseikoista, jotka ovat ominaisia erityisesti kyseessä olevien sähköntuottajien tilanteelle. Tällainen arviointi kuuluu siis kansallisten viranomaisten ja tässä tapauksessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimivaltaan. Unionin tuomioistuimen voi kuitenkin vakiintuneen oikeuskäytäntönsä mukaan esittää ennakkoratkaisupyyntöön vastatessaan täsmennyksiä, joilla ohjataan kansallista tuomioistuinta sen suoritettavaksi kuuluvassa arvioinnissa (ks. analogisesti tuomio 21.2.2006, Halifax ym., C‑255/02, EU:C:2006:121, 77 kohta ja tuomio 11.1.2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, 42 kohta).
62
Tämän arvioinnin kannalta merkitystä on siten ensinnäkin sillä, että ylärajan määrittämisessä käytettiin objektiivista kriteeriä, joka perustui kyseisillä markkinoilla ennen energiakriisiä melko pitkäaikaisesti vallinneisiin keskimääräisiin olosuhteisiin, ja että inflaatio otettiin huomioon. Tällainen objektiivinen kriteeri vaikuttaa nimittäin sellaiselta, joka täyttää asetuksen 2022/1854 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa asetetut vaatimukset, koska sen avulla voidaan taata, että yläraja vahvistetaan sellaiselle hintatasolle, jonka tavanomaisen valistuneet sijoittajat saattoivat kohtuudella ennakoida silloin, kun ne toteuttivat sijoituksensa.
63
Erityisesti on todettava, että koska kyseisen 8 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaan markkinatulojen yläraja on vahvistettava siten, että ylijäämätuloihin päästään käsiksi – missä yhteydessä on otettava huomioon investointi- ja toimintakustannukset, jotka on voitava kattaa –, tällaisen kriteerin avulla vahvistettu yläraja vaikuttaa sellaiselta, jonka avulla päästään käsiksi juuri niihin tuloihin, jotka ylittävät tällaisen hintatason, eli tuloihin, joita tällaiset sijoittajat eivät kohtuudella voineet odottaa saavansa sijoituspäätöstä tehdessään.
64
Se, että nyt käsiteltävässä asiassa on otettu huomioon vuosi 2020 eikä vuosi 2021, ei ole osoitus siitä, ettei menetelmä täytä kyseisissä säännöksissä vahvistettuja vaatimuksia. Yhtäältä on nimittäin kiistatonta, että energian hinnat alkoivat nousta jyrkästi jo vuonna 2021, ja asetuksen 2022/1854 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessakin korostetaan, että sähkömarkkinoilla oli havaittu hyvin korkeita hintoja jo syyskuusta 2021 lähtien. Ylärajalla, jonka jäsenvaltiot voivat kyseisen asetuksen 8 artiklan nojalla ottaa käyttöön, tavoitellun päämäärän kanssa olisi siten ristiriidassa katsoa, että vuosi 2021 on välttämättä otettava huomioon ylärajan määrittämisessä. Toisaalta vaikuttaa siltä – ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtäviin kuuluvista tarkistuksista muuta ilmene –, että poikkeuksellista hinnannousua, joka ylärajalla pyrittiin kompensoimaan kuluttajille, välittömästi edeltäneiden kymmenen vuoden hintakeskiarvon, jota lisäksi voitiin tarkistaa inflaation perusteella, käyttämisellä voitiin nyt käsiteltävässä tapauksessa neutraloida kaikki mahdolliset poikkeavuudet, jotka olisivat voineet vaikuttaa johonkin vertailukohtana käytetyistä 10 vuodesta.
65
Toiseksi arvioinnissa, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava, merkitystä on myös kyseisen ylärajan poikkeuksellisuudella ja rajatulla ajallisella soveltamisalalla erityisesti suhteutettuna sen soveltamisalaan kuuluvien uusiutuvista energialähteistä sähköä tuottavien tuotantolaitosten keskimääräiseen käyttöaikaan ja siihen, että uusiutuvan energian alalla tehtävät investoinnit ovat jo luonteeltaankin pitkäaikaisia investointeja. Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtäviin kuuluvista tarkistuksista muuta johdu, nyt käsiteltävässä asiassa – kun otetaan huomioon pääasiassa kyseessä olevan ylärajan poikkeuksellisuus ja sen rajattu soveltamisaika suhteessa jokivesivoimalaitoksen käyttöikään – ei siis vaikuta siltä, että ylärajan vahvistaminen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella menetelmällä olisi omiaan vaarantamaan kyseisen alan investoinnit.
66
Kolmanneksi on todettava, että arvioitaessa markkinatulojen ylärajan mahdollisia vaikutuksia investointeihin merkitystä on myös tuotantolaitosten kustannusrakenteella sekä kyseisen teknologian aktualisoiduilla energiakustannuksilla. Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että – jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtäviin kuuluvista tarkistuksista muuta ilmene – Secabin kaltaisten uusiutuvan energian tuottajien kustannusrakenne on pysynyt pitkälti muuttumattomana fossiilisten polttoaineiden hintojen ennakoimattomasta noususta huolimatta eikä tämä hinnannousu ole vaikuttanut tällaisille toimijoille aiheutuviin energian tuotantokustannuksiin.
67
Neljänneksi se, että vahvistettuun ylärajaan liittyy nyt käsiteltävän tapauksen tavoin mekanismi, jolla luodaan lakisääteinen velvollisuus korvata asianomaisille tuottajille markkinahintojen liiallinen aleneminen, jolloin kyseinen yläraja on myös taattu vähimmäishinta näille tuottajille, viittaa siihen, että yläraja on vahvistettu tasolle, joka riittää täyttämään asetuksen 2022/1854 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdan vaatimukset, ellei ole katsottava, ettei käyttöön otetulla mekanismilla ole taloudellista logiikkaa.
68
Viidenneksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on otettava huomioon myös se, että asetuksella 2022/1854, joka on yleisen edun turvaamiseksi toteutettu kiireellinen toimenpide, mukaan lukien siinä jäsenvaltioille tunnustetuilla mahdollisuuksilla, joihin kuuluu sen 8 artiklan 1 kohtaan perustuva toimivalta vahvistaa kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädettyä ylärajaa alempi yläraja kyseisen 8 artiklan 2 kohdan vaatimuksia noudattaen, saatetaan uusiutuvan energian tuottajien edut tasapainoon kuluttajien etujen kanssa, ja sen 10 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on käytettävä markkinatulojen ylärajan soveltamisesta saatavat ylijäämätulot sellaisten sähkön loppuasiakkaita tukevien toimenpiteiden rahoittamiseen, joilla lievennetään korkeiden sähkönhintojen vaikutusta kyseisiin asiakkaisiin.
69
Toiseen kysymykseen on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiivin 2019/944 5 artiklan 4 kohtaa, direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 2, 3 ja 12 perustelukappaletta sekä asetuksen 2022/1854 6 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohtaa, luettuina kyseisen asetuksen johdanto-osan 27–29 ja 39 perustelukappaleen valossa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä ennen asetusta 2022/1854 annetulle kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistettiin ajanjaksolle 1.2.2022–30.6.2023 yläraja markkinatuloille, jotka sähköntuottajat saavat jokivesivoimaa käyttävistä tuotantolaitoksista, määrittämällä se asianomaisella markkina-alueella 1.1.2010–31.12.2020 todettujen, inflaatiokorjattujen hintojen aritmeettisen keskiarvon perusteella, kunhan tällainen säännöstö ei vaikuta uusiutuvan energian alan investointeihin kyseisen 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitetulla tavalla, mitä on arvioitava kaikkien merkityksellisten olosuhteiden perusteella.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
70
Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii kolmannella kysymyksellään yhtäältä tarvetta asettaa yläraja kivihiilestä peräisin olevan sähkön tuottajien tuloille ja toisaalta säätää eriytetyistä tulojen enimmäismääristä eri sähköntuottajaryhmille, joihin sovelletaan asetuksen nro 4/2022 15 bis §:ssä säädettyä ylärajaa. Asetusta sovelletaan kuitenkin vain tiettyihin tuotantolaitoksiin, joissa käytetään ”aurinkoenergiaa, vesivoimaa, geotermistä energiaa ja tuulivoimaa”.
71
Kun otetaan huomioon edellä 28–30 kohdassa jo todettu, on näin ollen ymmärrettävä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2018/2001 johdanto-osan kolmatta perustelukappaletta ja asetuksen 2022/1854 7 artiklan 1 kohdan h, i ja j alakohtaa, 8 artiklan 1 kohdan a ja d alakohtaa ja 8 artiklan 2 kohtaa, luettuina sen johdanto-osan 27 ja 41 perustelukappaleen valossa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä ennen asetusta 2022/1854 annetulle kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistettiin ajanjaksolle 1.2.2022–30.6.2023 yläraja markkinatuloille, jotka sähköntuottajat saavat jokivesivoimaa käyttävistä tuotantolaitoksista, säätämättä ylärajaa kivihiilestä tuotetun energian myynnistä saaduille tuloille tai eriytettyä ylärajaa aurinkoenergialla, geotermisellä energialla tai tuulivoimalla tuotetun sähkön tuottajille.
72
Tältä osin on ensinnäkin muistutettava, että – kuten edellä 35 ja 36 kohdassa jo todettiin – direktiivin 2018/2001 johdanto-osan kolmas perustelukappale ei ole oikeudellisesti sitova eikä siinä lausuttua ole ilmaistu konkreettisesti missään kyseisen direktiivin säännöksessä. Kolmannella perustelukappaleella ei myöskään ole yhteyttä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen ylärajan asettamiseen tiettyjen sähköntuottajien tuloille. Niinpä mainittu perustelukappale ei voi olla esteenä edellisessä kohdassa kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännöstölle.
73
Toiseksi asetuksen 2022/1854 7 artiklan 1 kohdan h–j alakohtaa, 8 artiklan 1 kohdan a ja d alakohtaa sekä 8 artiklan 2 kohtaa ei voida edellä 38 kohdassa jo esitetystä syystä tulkita siten, että ne olisivat esteenä edellä 71 kohdassa kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännöstölle ajanjaksolla 1.2.–30.11.2022, koska kyseisiä säännöksiä ei siis voida soveltaa ajallisesti.
74
Ajanjakson 1.12.2022–30.6.2023 osalta asetuksen 2022/1854 7 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä sen 6 artiklan 1 kohdan kanssa, ilmenee, että kyseisessä 6 artiklassa säädettyä markkinatulojen ylärajaa sovelletaan kyseisen 7 artiklan 1 kohdassa luetelluista lähteistä tuotetun sähkön myynnistä saataviin markkinatuloihin. Näihin kuuluvat muun muassa a alakohdan mukaan tuulivoima, b alakohdan mukaan aurinkolämpö ja aurinkosähkö, c alakohdan mukaan geoterminen energia, d alakohdan mukaan vesivoima ilman tekoallasta, h alakohdan mukaan ruskohiili, i alakohdan mukaan raakaöljytuotteet ja j alakohdan mukaan turve. Kivihiili ei kuulu 7 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin energialähteisiin.
75
Mainitun asetuksen 8 artiklan 1 kohdan c alakohdassa sitä vastoin täsmennetään, että jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai ottaa käyttöön kansallisia toimenpiteitä, joilla rajoitetaan niiden tuottajien markkinatuloja, jotka tuottavat sähköä muista kuin saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetuista lähteistä, ja että jäsenvaltiot voivat asettaa erityisen ylärajan kivihiilestä tuotetun sähkön myynnistä saataville markkinatuloille. Kuten näiden säännösten yksiselitteisestä sanamuodosta ilmenee, kyse on pelkistä jäsenvaltioille annetuista mahdollisuuksista. Jäsenvaltioilla ei siis ole velvollisuutta asettaa ylärajaa sähköntuottajien kivihiilestä saamille markkinatuloille.
76
Lisäksi asetuksen 2022/1854 8 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan jäsenvaltioilla on ainoastaan mahdollisuus tehdä ero teknologioiden välillä. Näin ollen pelkästään sen, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella säännöstöllä säädetään samasta tulojen ylärajasta 7 §:n 1 momentin d ja h–j alakohdassa luetelluista lähteistä peräisin olevan sähkön tuottajille tai että lailla nro 197/22 on vahvistettu erilainen yläraja sähköntuottajille, jotka tuottavat sähköä muista kyseisessä 1 momentissa luetelluista lähteistä, ei voida katsoa olevan ristiriidassa kyseisen asetuksen säännösten kanssa.
77
Kyseisen asetuksen johdanto-osan 27 ja 41 perustelukappaleen, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on vedonnut, perusteella ei voida valita edellä 75 ja 76 kohdassa esitetystä poikkeavaa tulkintaa. Koska unionin säädöksen johdanto-osalla ei ole sitovaa oikeudellista arvoa, johdanto-osaan voida vedota kyseisen säädöksen varsinaisista säännöksistä poikkeamiseksi eikä säännösten tulkitsemiseksi tavalla, joka on selvästi niiden sanamuodon vastainen (tuomio 21.3.2024, LEA, C‑10/22, EU:C:2024:254, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Nyt käsiteltävässä asiassa asetuksen 2022/1854 6–8 artiklan sanamuoto on yksiselitteinen siltä osin kuin on kyse siitä, että jäsenvaltioilla ei ole velvollisuutta säätää ylärajasta sähköntuottajien kivihiilestä saamille markkinatuloille tai eriytetyistä ylärajoista käytetystä teknologiasta riippuen.
78
Kuten edellä 57 kohdassa jo todettiin, asetuksen 2022/1854 johdanto-osan 27 perustelukappale ei myöskään eroa sisällöltään siitä, mitä kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään, vaan siinä todetaan ainoastaan, että tulojen yläraja ei saa vaarantaa uusiutuviin energialähteisiin tehtäviä investointeja. Mainitun asetuksen 41 perustelukappaleessa puolestaan ainoastaan vahvistetaan, että jäsenvaltioilla on vain mahdollisuus asettaa erityinen yläraja kivihiilestä tuotetun sähkön myynnistä saaduille markkinatuloille.
79
Kolmanteen kysymykseen on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiivin 2018/2001 johdanto-osan kolmatta perustelukappaletta ja asetuksen 2022/1854 7 artiklan 1 kohdan h–j alakohtaa, 8 artiklan 1 kohdan a ja d alakohtaa ja 8 artiklan 2 kohtaa, luettuina sen johdanto-osan 27 ja 41 perustelukappaleen valossa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä ennen asetusta 2022/1854 annetulle kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistettiin ajanjaksolle 1.2.2022–30.6.2023 yläraja markkinatuloille, jotka sähköntuottajat saavat jokivesivoimaa käyttävistä tuotantolaitoksista, säätämättä ylärajaa kivihiilestä tuotetun energian myynnistä saaduille tuloille tai eriytettyä ylärajaa aurinkoenergialla, geotermisellä energialla tai tuulivoimalla tuotetun sähkön tuottajille.
Oikeudenkäyntikulut
80
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2012/27/EU muuttamisesta 5.6.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/944 5 artiklan 4 kohtaa, uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä 11.12.2018 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2018/2001 johdanto-osan 3 ja 12 perustelukappaletta sekä korkeisiin energianhintoihin liittyvistä hätätoimenpiteistä 6.10.2022 annetun neuvoston asetuksen (EU) 2022/1854 6 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklaa, luettuina yhdessä sen 7 artiklan 5 kohdan sekä johdanto-osan 27–29 ja 39 perustelukappaleen kanssa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä ennen asetusta 2022/1854 annetulle kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistettiin ajanjaksolle 1.2.2022–30.6.2023 yläraja markkinatuloille, jotka sähköntuottajat saavat jokivesivoimaa käyttävistä tuotantolaitoksista, varmistamatta, että kyseiset tuottajat voivat pitää 10 prosenttia kyseisen ylärajan ylittävistä tuloistaan.
2)
Direktiivin 2019/944 5 artiklan 4 kohtaa, direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 2, 3 ja 12 perustelukappaletta sekä asetuksen 2022/1854 6 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohtaa, luettuina kyseisen asetuksen johdanto-osan 27–29 ja 39 perustelukappaleen valossa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä ennen asetusta 2022/1854 annetulle kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistettiin ajanjaksolle 1.2.2022–30.6.2023 yläraja markkinatuloille, jotka sähköntuottajat saavat jokivesivoimaa käyttävistä tuotantolaitoksista, määrittämällä se asianomaisella markkina-alueella 1.1.2010–31.12.2020 todettujen, inflaatiokorjattujen hintojen aritmeettisen keskiarvon perusteella, kunhan tällainen säännöstö ei vaikuta uusiutuvan energian alan investointeihin kyseisen 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitetulla tavalla, mitä on arvioitava kaikkien merkityksellisten olosuhteiden perusteella.
3)
Direktiivin 2018/2001 johdanto-osan 3 perustelukappaletta sekä 7 artiklan 1 kohdan h–j alakohtaa, 8 artiklan 1 kohdan a ja d alakohtaa sekä asetuksen 2022/1854 8 artiklan 2 kohtaa, luettuina yhdessä sen johdanto-osan 27 ja 41 perustelukappaleen kanssa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä ennen asetusta 2022/1854 annetulle kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistettiin ajanjaksolle 1.2.2022–30.6.2023 yläraja markkinatuloille, jotka sähköntuottajat saavat jokivesivoimaa käyttävistä tuotantolaitoksista, säätämättä ylärajaa kivihiilestä tuotetun energian myynnistä saaduille tuloille tai eriytettyä ylärajaa aurinkoenergialla, geotermisellä energialla tai tuulivoimalla tuotetun sähkön tuottajille.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.