61996CC0090_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I
Johdanto
1 Käsiteltävä asia liittyy kansalaisuuteen perustuvaan välilliseen syrjintään, jota ylimääräisten opettajien palkkaamisessa väitetään harjoitettavan muita kuin italialaisia vieraiden kielten opettajia kohtaan, jotka opettavat äidinkielellään italialaisessa yliopistossa. Nämä opettajat otetaan töihin yksityisoikeudellisten sopimusten perusteella, kun taas Italian lainsäädännössä tällainen ylimääräinen opetus varataan tietyn palkkaluokan opettajille, joiden työsuhteet ovat julkisoikeudellisia. Italian lain mukaan muut kuin Italian kansalaiset eivät voineet saada tällaisia julkisoikeudellisia yliopistovirkoja ennen vuotta 1994. Onko tämä ylimääräiseen opetukseen liittyvä rajoitus kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää, ja jos näin on, onko se oikeassa suhteessa Italian yliopistojärjestelmän oikeutettuihin tarpeisiin ja niiden kannalta objektiivisesti perusteltu?
II
Asiaa koskeva lainsäädäntö ja tosiseikat
2 Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15 päivänä lokakuuta 1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68(1) 1 artiklassa ja 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
"1 artikla
1. Jokaisella jäsenvaltion kansalaisella on oltava asuinpaikasta riippumatta oikeus ryhtyä palkattuun työhön ja toimia siinä toisen jäsenvaltion alueella kyseisen valtion kansalaisten työntekoa koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten mukaisesti.
2. Hänellä on erityisesti oltava sama oikeus ottaa vastaan tarjolla olevaa työtä toisen jäsenvaltion alueella kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaisella.
- -
3 artikla
1. Tämän asetuksen mukaan ei jäsenvaltion lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä taikka hallinnollista käytäntöä saa soveltaa, jos;
- niissä asetetaan sellaisia rajoituksia tai ehtoja työn hakemiselle tai työpaikan tarjoamiselle tai ulkomaalaisen oikeudelle ottaa vastaan työtä ja työskennellä, jotka eivät koske oman maan kansalaisia; tai
- niiden yksinomaisena tai pääasiallisena tarkoituksena tai vaikutuksena on, huolimatta siitä, että niitä sovelletaan kansalaisuudesta riippumatta, estää muiden jäsenvaltioiden kansalaisia saamasta tarjottua työtä.
Tämä säännös ei koske tarjotun työn tai tehtävän laadusta johtuvaa kielivaatimusta."
3 Asiassa merkitykselliset Italian oikeussäännökset kuuluvat seuraavasti. Italiassa 11.7.1980 annetun presidentin asetuksen N:o 382 (jäljempänä vuoden 1980 asetus) 114 §:ssä, sellaisena kuin se on muutettuna 19.11.1990 annetun lain N:o 341
12 §:llä, säädetään seuraavaa:
"Vakituisiin virkoihin ja viransijaisiksi voidaan nimittää ainoastaan saman tai vastaavan tieteenhaaran vakinaisia opettajia ja vakinaisia tutkijoita,(2) jotka kuuluvat samaan tiedekuntaan; jos tällaisia henkilöitä ei ole, tällaisiin virkoihin ja toimiin voidaan nimittää perustellulla päätöksellä saman tai toisen yliopiston muiden tiedekuntien vakinaisia opettajia ja vakinaisia tutkijoita. Jos viransijaisuuksia hakevat saman tieteenhaaran vakinaiset opettajat ja vakinaiset tutkijat, tiedekuntaneuvoston on annettava etusija opettajien hakemuksille."
4 Molemmat yliopiston työntekijäryhmät, jotka voivat hakea toimia, ovat julkisoikeuden alaisia. Näyttää siltä, että kyseisessä Italian lainsäädännössä tarkoitetut "kurssit" ovat opiskelijoille tarjottavaan pääopetukseen nähden ylimääräisiä ja että tilapäistä kurssiopetusta voi olla tarjolla joko silloin, kun poissaolevalle opettajalle tarvitaan sijainen tai silloin, kun sama kurssi järjestetään useammin kuin kerran saman lukuvuoden aikana kiinnostuneiden opiskelijoiden suuren lukumäärän vuoksi. Ylimääräisellä ja tilapäisellä kurssiopetuksella helpotetaan asianomaisen opettajan tai tutkijan tavallista työtaakkaa, ja näyttää siltä, että siitä maksetaan ainoastaan silloin, kun tehty tuntimäärä ylittää opetusvastuussa olevalta työntekijältä tavallisesti vaaditun tuntimäärän.(3)
5 Tutkijoiden tehtävät on määritelty vuoden 1980 asetuksen 31, 32 ja 38 §:ssä siten, että ne sisältävät käytännön harjoituksia opiskelijoiden kanssa, avustusta ja opastusta opiskelijoiden lopputöiden valmistelussa, uusien opetusmenetelmien kehittämistä ja tutkimustyötä.(4) Tutkijaksi pääsyä varten järjestettävässä kilpailussa on kirjalliset ja suulliset kokeet, ja siinä arvioidaan hakijoiden ansiot. Jotta tutkijat voidaan vakinaistaa kolmen vuoden koeajan jälkeen, kansallinen komitea hyväksyy heidät tarkastettuaan heidän tämän jakson aikana tekemänsä tutkimus- ja opetustyön.(5)
6 Vuoden 1980 asetuksen 28 §:ssä säädetään vieraiden kielten opettajien (lettore/docente) asemasta ja tehtävistä seuraavasti:
" - - [R]ehtorit voivat asianomaisen tiedekunnan perustellusta esityksestä tehdä yksityisoikeudellisia työsopimuksia, jotka perustuvat kielikursseille osallistuvien opiskelijoiden tosiasialliseen harjoituksen tarpeeseen, - - sellaisten vierasta kieltä äidinkielenään puhuvien opettajien kanssa, joilla on tiedekunnan tarkistama todisteellinen ja hyväksyttävä kelpoisuus - - .
Tiedekunnan on kuitenkin aina tarkistettava opettajien erityinen kelpoisuus.
- - Ensimmäisessä momentissa tarkoitettujen työsopimusten kestoa ei voida pidentää sen lukuvuoden ulkopuolelle, joksi ne on tehty, ja ne voidaan uusia vuosittain yhteensä korkeintaan viideksi vuodeksi.
Yliopiston hallintoneuvosto päättää tiedekuntaneuvostoa kuultuaan opettajien tehtävistä ja palkkauksesta.
Palkkaus ei voi ylittää osa-aikaisen lehtorin alkupalkkaa."(6)
7 Nämä edellytykset olivat yhteisöjen tuomioistuimen asioissa 33/88, Allué ym. (jäljempänä asia Allué I),(7) ja C-259/91, C-331791 ja C-332/91, Allué ym. (jäljempänä asia Allué II),(8) antamien tuomioiden kohteena. Näissä asioissa vieraiden kielten opettajien kanssa tehtyjen työsopimusten, joiden kesto oli rajoitetumpi (ainoastaan yksi vuosi, joka oli uusittavissa yhteensä korkeintaan viideksi vuodeksi) kuin muiden työntekijöiden(9) tai muun opettajakunnan(10) osalta, katsottiin olevan kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää, sillä 75 prosenttia tällaisista opettajista oli muita kuin italialaisia,(11) eikä erilaiselle kohtelulle ollut objektiivista perustetta. Pääasian kantajat (jäljempänä kantajat) ovat Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisia ja vieraiden kielten opettajia Università degli studi di Veronassa (Veronan yliopisto, jäljempänä yliopisto). Asioissa Allué I ja Allué II annettujen tuomioiden seurauksena Veronan pretore (tuomari) katsoi heidän työsopimustensa yliopiston kanssa olevan yliopisto-opettajien kanssa toistaiseksi tehtäviä sopimuksia (docenti a tempo indeterminato dell' Università), ja he saivat osa-aikaisen apulaislehtorin palkkaa (professore associato a tempo definito).(12) Heidän työsopimuksiaan pidetään kuitenkin yhä yksityisoikeudellisina, toisin kuin useimpien muiden yliopiston henkilöstöön kuuluvien työsopimuksia. Asiassa Allué II julkisasiamies Lenz huomautti, että tuon asian kantajat pitivät myös tätä seikkaa syrjivänä, mutta että se ei ollut tuolloin oikeudenkäynnin kohteena.(13) Italian laissa julkisen sektorin virat, julkisoikeudelliset yliopiston virat mukaan lukien, oli vuoteen 1994 varattu Italian kansalaisille. Nämä virat avattiin muille kuin Italian kansalaisille 7.2.1994 annetun pääministerin asetuksen N:o 174
3 §:llä, jolla pantiin täytäntöön 3.2.1993 annetun asetuksen 37 §.
8 Kantajat hakivat yliopiston ilmoituksen mukaista modernien kielten opettajan palkallista viransijaisuutta lukuvuodeksi 1995/96. Rehtori hylkäsi heidän hakemuksensa 14.4.1995 tekemillään päätöksillä pelkästään sillä perusteella, että he eivät olleet sovellettavassa laissa tarkoitettuja vakinaisia opettajia eivätkä vakinaisia tutkijoita. Kantajista kaksi oli tehnyt samanlaiset hakemukset vuonna 1994, ja heidän hakemuksensa oli hylätty samoilla perusteilla. Padovan yliopiston työntekijä Camilla Bettoni sai 19.4.1995 tehdyllä päätöksellä kyseessä olevan opettajan viransijaisuuden.
9 Kantajat vaativat näiden päätösten kumoamista Tribunale amministrativo regionale per il Venetossa (jäljempänä kansallinen tuomioistuin). He väittivät, että vuoden 1980 asetuksen 114 §:n, sellaisena kuin se on muutettuna, pääasiallisena vaikutuksena oli estää muiden jäsenvaltioiden kansalaisia saamasta kyseessä olevia viransijaisuuksia. He eivät olleet voineet saada tutkijan tai vakinaisen opettajan virkaa ennen vuotta 1994 Italian lainvastaisen tilanteen vuoksi (muiden kuin oman maan kansalaisten oli mahdotonta päästä sellaisiin julkisen sektorin virkoihin, joissa ei käytetä julkista valtaa), kun taas heidän nykyisten toistaiseksi voimassa olevien sopimustensa pitäisi heidän mukaansa katsoa vastaavan kolmen vuoden jälkeen vakinaistettavien tutkijoiden sopimuksia. He katsoivat, että heidän nykyiset opetustehtävänsä vastaavat vakinaisten opettajien tehtäviä tai vähintäänkin tutkijoiden tehtäviä. Yliopisto kiisti syrjintää tapahtuneen, koska samoja arviointiperusteita sovelletaan italialaisiin, jotka hakevat kyseisiä palkallisia toimia.
10 Kansallinen tuomioistuin on lykännyt asian käsittelyä ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
"Onko ETY:n perustamissopimuksen 5 ja 48 artiklaa sekä 15.10.1968 annetun asetuksen N:o 1612/68
1 ja 3 artiklaa tulkittava siten, että ne estävät sen, että jäsenvaltion lainsäädännössä rajoitetaan mahdollisuus opettaa ja toimia sijaisena yliopistossa koskemaan tiettyjä ryhmiä, kuten on tehty Italian lainsäädännössä ja hallintokäytännössä, sen asemesta, että säädettäisiin siitä, että myös vieraiden kielten yliopisto-opettajilla, joilla on toistaiseksi voimassa oleva työsopimus jonkin Italian yliopiston kanssa, on oikeus hakea opettajan tointa ja toimia sijaisena?"
III
Huomautukset
11 Kantajat, Italian tasavalta ja komissio ovat esittäneet kirjalliset ja suulliset huomautuksensa.$
12 Kehittäessään perusteetonta syrjintää koskevaa väitettään kantajat viittaavat työsopimuksensa ehtoihin, joissa edellytetään kielten opettamista, kirjallisten ja suullisten kokeiden järjestämistä sekä opiskelijoiden avustamista heidän valmistellessaan lopputyötään. He katsovat myös, että yliopiston tietyt henkilöstöryhmät - vakinaiset opettajat (assistenti di ruolo ad esaurimento) ja ammattiteknikot (tecnici laureati) -, joiden työsuhteet eivät ole julkisoikeudellisia tai joita ei ainakaan oteta työhön kilpailun kautta, rinnastetaan 19.11.1990 annetun lain N:o 341
16 §:n ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettujen opettajien viransijaisuuksien hakemisessa tutkijoihin. Kantajat katsovat myös, että heidän oma asemansa rinnastetaan 18.3.1958 annetun lain N:o 349
6 §:n ensimmäisessä virkkeessä yliopisto-opettajien asemaan (assistenti universitari), joita puolestaan koskee vuoden 1980 asetuksen nimenomainen viittaus vakituisia tutkijoita koskevaan järjestelmään. Lopulta Corte Costituzionale katsoi 23.7.1987 antamassaan tuomiossa N:o 284, että tällaisten yliopisto-opettajien ja vieraiden kielten opettajien erilainen kohtelu oli syrjivää.
13 Italia ja komissio katsovat, että asia on jätettävä tutkimatta tarpeellisten tosiseikkoja koskevien tietojen puuttuessa, koska kansallinen tuomioistuin on ennakkoratkaisupyynnössään ainoastaan esittänyt pääpiirteittäin asianosaisten kilpailevat väitteet osoittamatta tosiseikkoja. Komissio väittää, että syrjintäkysymys ei tule esille pääasiassa, koska tämä kysymys liittyy pikemminkin aikaisempaan vakinaiseksi opettajaksi tai tutkijaksi nimittämiseen eikä ylimääräistä opetusta koskeviin työsopimuksiin. Kantajat olisivat komission mukaan pikemminkin voineet vedota perustamissopimuksen 48 artiklan 2 kohtaan ja asetukseen N:o 1612/68 vastustaakseen syrjäyttämistään aikaisemmista toimista kuin odottaa riitauttaakseen nyt käsiteltävänä olevan säännöksen. Komissio katsoo, että oikeus vastustaa aikaisempaa syrjintää on nyt vanhentunut ja että yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa arvioida kansallisen tuomioistuimen esittämää kysymystä käsiteltävässä asiassa, joka ei koske todellista riitaa, vaan sen sijaan se on ainoastaan tapa ottaa uudelleen esille vanha valituksen aihe.
14 Asiasisällön osalta Italia huomauttaa, että toisaalta vakinaisten opettajien ja tutkijoiden ja toisaalta vieraiden kielten opettajiksi hakevien tehtävät ja pätevyys ovat objektiivisesti katsottuna erilaisia. Ensin mainituilla on raskaampi opetusvelvollisuus; koska tutkijoiden edellytetään tekevän tieteenalansa tutkimusta, erityisesti heidän tehtävänsä voidaan erottaa vieraiden kielten opettajien tehtävistä, jotka ovat lähinnä käytännöllisiä. Ylimääräinen opetus merkitsee Italian mukaan tutkijoiden ja vakinaisten opettajien osalta pikemminkin ainoastaan heidän työsopimuksissaan määrättyjen tehtävien laajentamista, ja siitä maksetaan ainoastaan, jos tehdyt tuntimäärät ovat ylittäneet sen, mitä toimeen valitulta työsopimuksessa edellytetään, eikä ylimääräinen opetus siis merkitse heidän osaltaan laadultaan uutta tointa, kuten vieraiden kielten opettajien osalta. Tämän järjestelmän vuoksi yliopistot voivat käyttää varojaan järkevästi antamalla etusijan sisäisille hakijoille, jotka ovat jo vastaavanlaisissa opetustehtävissä ja joiden pätevyys on osoitettu kilpailussa. Italia katsoo myös, että ylipisto-opettajien rinnastaminen tutkijoihin ja sittemmin perustuslakituomioistuimen 23.7.1987 antama tuomio N:o 284 liittyivät työntekijäryhmään, jota ei enää ole ja jota ei voida verrata vuoden 1980 asetuksen 28 §:ssä tarkoitettuihin vieraiden kielten opettajiin. Rinnastus oli siirtymätoimenpide, joka koski ainoastaan niitä, jotka olivat toimineet yliopiston opettajina ennen vuoden 1980 uudistusta. Italia vastasi istunnossa kantajien työsopimustensa sisältöä koskeviin väitteisiin toteamalla, että nämä työsopimukset olivat lainvastaisia siltä osin, kuin niissä määrättiin muista kuin puhtaasti kielten käytännön opetukseen liittyvistä tehtävistä.
15 Komissio kannattaa Italian näkökantaa, jos vieraiden kielten opettajien ja vakinaisten tutkijoiden ja yliopisto-opettajien asemat ovat objektiivisesti erilaisia, mitä yhteisöjen tuomioistuin ei voi itse tarkastaa ja mitä ei ole todettu ennakkoratkaisupyynnössä. Komissio korostaa myös, että julkisoikeudellisten työsuhteiden ja yksityisoikeudellisten työsopimusten perusteella palkattujen henkilöiden välillä on objektiivinen ero.(14)
IV
Asian arviointi A
Tutkittavaksi ottaminen
16 Mielestäni se Italian ja komission esittämä väite on hylättävä, jonka mukaan käsiteltävä asia on jätettävä tutkimatta asian tosiseikkoja koskevien tietojen puuttuessa. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että "jotta voitaisiin tulkita yhteisön oikeutta siten, että tulkinnasta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyötyä, kansallisen tuomioistuimen on määriteltävä esitettyihin kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat olettamukset, joihin nämä kysymykset perustuvat".(15) Näin on tehty käsiteltävässä asiassa. On totta, ettei kansallinen tuomioistuin ole ilmoittanut itse toteamiaan tosiseikkoja, vaan se on ainoastaan toistanut asiaosaisten käsitykset tosiseikoista. Kuitenkin "päätös siitä, missä käsittelyn vaiheessa yhteisöjen tuomioistuimelle on esitettävä ennakkoratkaisupyyntö, - - perustuu yksin kansallisen tuomioistuimen eikä yhteisöjen tuomioistuimen tekemiin prosessiekonomisiin ja tehokkuutta koskeviin arvioihin".(16) Kansallisen tuomioistuimen selostus asianosaisten väitteistä osoittaa selvästi riidan kohteen, ja yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisukysymykseen antaman vastauksen pitäisi puolestaan osoittaa kansalliselle tuomioistuimelle, mitkä tosiseikkoihin liittyvät kysymykset ovat aineellisia ja on ratkaistava, jotta tässä asiassa voitaisiin antaa tuomio. Oikeudellista periaatetta koskevaan kysymykseen annettava ratkaisu voi sen vuoksi auttaa kansallista tuomioistuinta sen arvioidessa tosiseikkoja ja estää sitä harkitsemasta tarpeettomasti monimutkaisia ja epäolennaisia tosiseikkoihin liittyviä riitakysymyksiä.
B
Välillisen syrjinnän olemassaolo
17 Mielestäni myös se komission väite on hylättävä, jonka mukaan käsiteltävässä asiassa tuodaan ainoastaan esille vanha, nyt vanhentunut valituksen aihe, joka liittyy vakinaisiksi opettajiksi ja yliopiston tutkijoiksi pääsyä koskeviin syrjiviin säännöksiin ennen vuotta 1994. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, "[k]ansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön tutkimatta jättäminen on mahdollista ainoastaan silloin, kun ilmenee selvästi, että pyydetyllä yhteisön oikeuden tulkinnalla ei ole mitään liittymäkohtaa pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen".(17) Näin ei ole tässä asiassa. Työhönottosäännökset ennen vuotta 1994 olivat suoraa kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää. Yhdenvertaisen kohtelun periaate, josta perustamissopimuksen 48 artiklan 2 kohta on yksi ilmaus ja asetuksen N:o 1612/68
1 ja 3 artikla toinen, ei kuitenkaan kiellä ainoastaan kansalaisuuteen perustuvaa ilmeistä syrjintää, vaan kaikki piilevät syrjinnän muodot, jolloin soveltamalla muita erotteluperusteita tosiasiallisesti päädytään samaan lopputulokseen.(18) Yhteisöjen tuomioistuimella oli asiassa O'Flynn(19) tilaisuus tarkastella erityyppisiä tosiseikkoja yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, jossa on katsottu kyseessä olevan työntekijöihin kohdistuvaa kansalaisuuteen perustuvaa piilevää tai välillistä syrjintää.
"18 Tämän vuoksi välillisesti syrjivänä on pidettävä sellaisia kansallisessa oikeudessa säädettyjä edellytyksiä, jotka siitä huolimatta, että niitä sovelletaan tekemättä eroa kansalaisuuden perusteella, kohdistuvat vaikutuksiltaan kuitenkin nimenomaan(20) taikka suurimmaksi osaksi siirtotyöläisiin;(21) samoin välillisesti syrjivinä on pidettävä sellaisia kansallisen oikeuden kansalaisuudesta riippumatta sovellettavia edellytyksiä, jotka kotimaan työntekijät pystyvät siirtotyöläisiä helpommin täyttämään,(22) sekä edellytyksiä, joiden vaikutukset saattavat ilmetä erityisesti siirtotyöläisten vahingoksi.(23)
19 Asia on toisin ainoastaan silloin, jos säännökset ovat perusteltuja objektiivisten ja kyseisten siirtotyöläisten kansalaisuudesta riippumattomien perusteiden nojalla, ja jos säännökset ovat oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään nähden.(24)
20 Koko tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että kansallisen oikeuden säännöstä, jollei se ole objektiivisesti perusteltu ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään, on pidettävä välillisesti syrjivänä, jos sen vaikutukset kohdistuvat ominaislaatunsa vuoksi enemmän siirtotyöläisiin kuin kotimaisiin työntekijöihin ja jos säännös sen vuoksi sisältää vaaran siitä, että erityisesti siirtotyöläiset asetetaan huonompaan asemaan.
21 Tältä osin ei ole tarpeen todeta sitä, että siinä joukossa, johon kyseisen säännöksen vaikutukset käytännössä kohdistuvat, siirtotyöläisten suhteellinen osuus on olennaisesti suurempi. On riittävää todeta, että tämä säännös on omiaan vaikuttamaan tällä tavalla. On lisättävä, että niitä syitä, joiden vuoksi siirtotyöläinen päättää käyttää oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen yhteisön alueella, ei voida ottaa huomioon arvioitaessa kansallisen säännöksen syrjivyyttä. Mahdollisuutta vedota niinkin perustavanlaatuiseen vapauteen kuin henkilöiden vapaaseen liikkuvuuteen ei näet voida rajoittaa tällaisilla puhtaasti subjektiivisilla seikoilla."
18 Sellaisen kansallisen säännöksen tunnistaminen, joka on omiaan vaikuttamaan nimenomaan tai suurimmaksi osaksi siirtotyöläisiin tai jota kotimaan työntekijät voivat noudattaa siirtotyöläisiä helpommin tai jota voidaan soveltaa siirtotyöläisten erityiseksi vahingoksi, on sinänsä objektiivinen prosessi, johon ei sisälly arvoarvostelmia. Se suoritetaan vertaamalla kyseessä olevan säännöksen suhteellista todennäköisyyttä vaikuttaa kotimaan työntekijöihin ja vastaavasti siirtotyöläisiin. Jos esimerkiksi, kuten asiassa O'Flynn, on ilmeistä, että sekä siirtotyöläisten että kotimaan työntekijöiden perheenjäsenet haluavat tulla haudatuksi siinä maassa, josta he ovat kotoisin, kansallinen säännös, jolla rajoitetaan hautauskustannuksia varten maksettava avustus hautauksiin kotimaan alueella, vaikuttaa suhteettoman ankaralla tavalla siirtotyöläisiin.
19 Yhteisöjen tuomioistuin teki asiassa O'Flynn antamassaan tuomiossa selväksi, että siirtotyöläisten ei tarvitse selittää menettelytapaa, joka johtaa siihen, että kansallisella säännöksellä kohdellaan heitä suhteettoman epäedullisesti. On objektiivinen kysymys, asetetaanko palkallisen viransijaisuuden hoitamista koskevalla kansallisella säännöksellä muut kuin Italian kansalaisuutta olevat Italian yliopistojen kieltenopetusta järjestävien tiedekuntien työntekijät suhteettoman epäedulliseen asemaan. Tällainen vaikutus voidaan todeta, jos huomattava enemmistö niistä, jotka voivat hakea palkallista viransijaisuutta, on italialaisia, kun taas huomattava enemmistö haussa poissuljetuista opetushenkilökuntaryhmistä kyseisissä tiedekunnissa on muita kuin italialaisia, tai kun italialaisten osuus valintakelpoisissa henkilöstöryhmissä on olennaisesti suurempi kuin heidän osuutensa kaiken kaikkiaan kyseisissä tiedekunnissa. Lisäksi, kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa O'Flynn, kansallisella säännöksellä voidaan katsoa olevan syrjivä vaikutus, jos se on omiaan vaikuttamaan tällaisella syrjivällä tavalla, vaikkei sellaista olisi käytännössä todettu.
20 Aikaisempi kansallinen säännös, jonka perusteella muut kuin italialaiset eivät voineet kuulua valintakelpoisiin henkilöstöryhmiin ja jota on muutettu vasta äskettäin (vuotta ennen käsiteltävän asian taustalla olevien päätösten tekemistä), on käytännössä omiaan vaikuttamaan siten, että suhteettoman suurelta määrältä muita kuin italialaisia tiedekunnan työntekijöitä evätään mahdollisuus saada palkallinen viransijaisuus. Vie ilmeisesti useita vuosia, ennen kuin siirtotyöläisten ja kotimaan työntekijöiden välinen tasapaino palautetaan näissä henkilöstöryhmissä. Tämä on objektiivinen päätelmä, joka on tehty riippumatta sen taustalla olevien olosuhteiden lainmukaisuudesta. Lähden siten seikasta, joka kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava, eli siitä, että vuoden 1980 asetuksen 114 §:n soveltaminen on tämän aiemman syrjinnän valossa omiaan asettamaan Italian yliopistojen kieltenopetusta järjestävien tiedekuntien muut kuin italialaiset työntekijät suhteettoman epäedulliseen asemaan.
C
Oikeuttamisperuste
21 Kansallista säännöstä, jolla suositaan suhteettomasti kotimaan työntekijöitä, on kuitenkin tutkittava lisäksi sen arvioimiseksi, onko se perusteltu kyseisten työntekijöiden kansalaisuudesta riippumattomilla objektiivisilla syillä ja ovatko sen vaikutukset oikeassa suhteessa tällä säännöksellä tavoiteltuun hyväksyttävään päämäärään nähden. Yhteisöjen tuomioistuin huomautti erityisesti asiassa Allué II antamassaan tuomiossa,(25) että perustamissopimuksen määräykset eivät estä jäsenvaltioita toteuttamasta yliopistojensa asianmukaisen hallinnon varmistamiseksi työntekijöihin erotuksetta sovellettavia toimenpiteitä, jotka ovat omiaan vaikuttamaan erityisesti muiden jäsenvaltioiden kansalaisiin, jos vain näitä edellytyksiä noudatetaan.
22 Vuoden 1980 asetuksen 114 §:n, sellaisena kuin se on muutettuna, nimenomaisena tavoitteena on mahdollistaa Italian yliopiston henkilöstöresurssien järkevä käyttö siten, että ensisijassa turvaudutaan oman tiedekunnan tai vastaavan tiedekunnan vakinaisiin opettajiin ja tutkijoihin, ja toissijaisesti muiden yliopistojen tiedekuntien vastaaviin työntekijöihin silloin, kun on tarjottava lisäopetusta. Lisäkustannukset vältetään, kun henkilökunnalta työsopimuksessa edellytettyjä opetustunteja ei ylitetä. Tästä näkökulmasta lisäopetuksen järjestämiseen kelpoisten virkamiesten pätevyys on automaattisesti varmistettu sillä, että he ovat läpäisseet kilpailun tullakseen nimitetyiksi päävirkaansa, sillä, että heidät on vakinaistettu koeajan jälkeen, ja lisäopetuksen ja heidän nykyisten tehtäviensä toiminnallisella yhteydellä. On viitattava myös julkisoikeudellisten ja yksityisoikeudellisten työsuhteiden väliseen olennaiseen eroon.
23 Resurssien järkevä käyttö, tarpeettomien kustannusten välttäminen ja opettajien pätevyyden varmistaminen ovat kaikki hyvän yliopistohallinnon kannalta perusteltuja tavoitteita. Kuitenkin tiettyjen henkilöstöryhmien mahdollisuuksien täydellinen epääminen palkallisten viransijaisuuksien hakemisessa saattaa olla suhteettoman ankara keino saavuttaa nämä tavoitteet.
24 Alkuperäinen tavoite turvautua tietyn tiedekunnan olemassa oleviin työntekijöihin saattaa olla perusteltu sellaisten henkilöiden hakemuksia vastaan, jotka eivät ole vielä kyseisen yliopiston palveluksessa, vaikka he olisivat kuinka päteviä, mutta sillä ei voida mielestäni perustella niiden henkilöiden mahdollisuuksien epäämistä, jotka ovat parhaillaan tämän tiedekunnan työntekijöitä, edellyttäen, että he ovat muutoin päteviä. Lisäksi säännöt, jotka koskevat ainoastaan vakinaisen henkilöstön työsopimuksissa edellytettyyn tuntimäärään nähden ylimääräisten opetustuntien maksamista, voitaisiin hyvin helposti ulottaa haun ulkopuolelle jätettyihin työntekijöihin, koska näyttää siltä, että myös heidän työsopimuksensa koskevat tiettyä määrää työtunteja lukuvuoden aikana. Joka tapauksessa mielestäni on kyseenalaista, onko tämä säännös omiaan aikaansaamaan huomattavia säästöjä, jollei voida olettaa, että hakijat hakevat palkatonta työtä. Yhteisöjen tuomioistuimelle ei ole kerrottu, että Padovan yliopistosta valituksi tullut hakija, pääasian toisena mainittu vastaaja, työskentelisi ilman palkkaa.
25 Ryhdyn nyt käsittelemään sitä, voidaanko hakijan pätevyyttä arvioitaessa vedota siihen, että hän on tietyn julkisoikeudellisen viran haltija. Tämä jakautuu kahteen kysymykseen: toisaalta kilpailun kautta tapahtuneella työhönottomenettelyllä oletettavasti saatuun varmuuteen pätevyydestä ja koeajan jälkeiseen vakinaistamiseen ja toisaalta vieraiden kielten opettajien ja vakinaisten tutkijoiden tehtävien vastaavuuteen, joka on riitautettu. Jäljempänä tarkemmin selostettavista syistä katson, että vuoden 1980 asetuksen 114 §:n, sellaisena kuin se on muutettuna, poissulkevan säännöksen automaattinen soveltaminen siten, että muiden henkilöstöön kuuluvien hakijoiden pätevyyttä, kokemusta ja tutkimustyötä ei oteta huomioon, on suhteettoman ankara. Yliopisto päättää tietysti aina viime kädessä nimityksistä. Yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on ainoastaan avustaa kansallista tuomioistuinta varmistettaessa, ettei päätöksenteossa noudateta perusteetonta syrjintäkäytäntöä.
26 Jäsenvaltioilla on tietysti oikeus vaatia, että yliopistot ottavat palkallisten opettajan viransijaisten nimityksissä huomioon sen muodollisen näytön pätevyydestä, joka on saatu kilpailussa menestymisen johdosta. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että jäsenvaltioilla on samoin oikeus vaatia, että tiettyjen ammattien harjoittaminen rajoitetaan niihin, joilla on tutkinto, todistus tai muu muodollinen pätevyys, taikka tiettyyn ammattikuntaan tai henkilöihin, joita koskevat erityiset säännöt tai valvonta, kuten asia saattaa olla. Muiden jäsenvaltioiden kansalaisten on periaatteessa täytettävä nämä edellytykset, kunhan ne eivät ole syrjiviä ja suhteettoman ankaria.(26) Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan kansallisia säännöksiään soveltaessaan saa sivuuttaa niitä tietoja ja sitä pätevyyttä, jotka asianomainen on jo toisessa jäsenvaltiossa hankkinut.(27) Niiden on otettava huomioon tutkintotodistusten vastaavuus(28) ja tarvittaessa vertailtava kansallisissa säännöksissä vaadittuja tietoja ja pätevyyttä asianomaisen tietoihin ja pätevyyteen.(29)
27 Yliopistojen pitäisi arvioida myös muuta näyttöä kuin näyttöä kilpailussa menestymisestä niiden nimittäessä henkilöstöään opettajien viransijaisiksi, kun tällä näytöllä voidaan antaa samanlaiset pätevyystakeet. Vaikka tämä vaatimus soveltuu luultavasti pikemminkin tapauksiin, joissa muilta kuin oman maan kansalaisilta on aikaisemmin evätty tosiasiallinen mahdollisuus osallistua itse valintamenettelyyn, vaatimusta ei ole mitenkään rajoitettu tällaisiin tapauksiin. On aina todennäköistä, että siirtotyöläinen on pätevä, vaikka pätevyys ei muodollisesti ole sama kuin kotimaiselta työntekijältä vaadittava pätevyys, jos siirtotyöläisen pätevyyttä voidaan tutkimuksen jälkeen pitää vastaavana. Saatetaan väittää, että ylimääräisten viransijaisuuksien osalta on liian työlästä edellyttää yliopistojen yksityiskohtaisesti tutkivan monitahoista pätevyyttä, jotta voidaan varmistaa, vastaako pätevyys kilpailussa sovellettuja arvosteluperusteita. Nämä viransijaisuudet ovat kuitenkin ensisijassa kyseisen tiedekunnan henkilöstön käytettävissä. Tiedekunnan hallinnon pitäisi jo tuntea vieraiden kielten opettajiensa pätevyys. Vuoden 1980 asetuksen 28 §:n nojalla tiedekunta on voinut vahvistaa oman arvionsa heidän todisteellisesta ja hyväksytystä pätevyydestään.
28 Samalla tavoin yliopistot voivat ottaa huomioon näytön pätevyydestä, jonka tutkijat ovat saaneet, kun heidät on vakinaistettu virkoihinsa kolmen vuoden koeajan jälkeen. Kuitenkin myös vastaavaa näyttöä pitäisi arvioida. Yliopisto voisi päättää, että arvostelumenettely ennen hakijoiden vuosittaisten sopimusten uusimista ajanjaksona ennen vuotta 1993 vastaa tutkijoiden koeaikaa ennen heidän vakinaistamistaan. Vaikka näin ei olisi, vieraiden kielten opettajien pätevyyttä ja kokemusta osoittavan vastaavan näytön pitäisi poistaa yliopiston hallinnon oikeutetun huolen. Säännös, jonka mukaan vaihtoehtoista näyttöä pätevyydestä ei voida ottaa huomioon, on liioitellun rajoittava ja siten suhteettoman ankara.
29 Kysymykseen siitä, ovatko vieraiden kielten opettajien ja vakinaisten tutkijoiden tehtävät tosiasiassa toisiaan vastaavia, on vastattu varsin eri tavalla yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyissä huomautuksissa. Erityisesti ei ole selvää, ovatko heidän opetusvelvollisuutensa luonteeltaan samanlaisia, ja siten, onko toinen ryhmä toista pätevämpi antamaan tilapäiseen kurssiopetukseen kuuluvaa ohjausta. Lisäksi näyttää siltä, että tutkijoilla on nimikkeensä mukaisesti tutkimusvelvoitteita, joita ei edellytetä vieraiden kielten opettajilta.
30 Jotta syrjivästi vaikuttava toimenpide olisi suhteellisuusperiaatteen mukainen, sen on oltava asianmukainen ja se ei saa olla rajoittavampi kuin sen hyväksyttävän tavoitteen saavuttamisen kannalta on välttämätöntä. Kuten yhteisöjen tuomioistuin katsoi asiassa P. H. Asscher,(30) kahden henkilöryhmän erilainen kohtelu "voi olla perustamissopimuksessa tarkoitettua syrjintää, mikäli näiden - - ryhmien tilanteiden välillä ei ole sellaista objektiivista eroa, joka oikeuttaisi erilaiseen kohteluun". Ero on tehtävä ainoastaan vieraiden kielten opettajien ja tutkijoiden opetustehtävien merkityksellisten samankaltaisuuksien ja eroavuuksien valossa. Koska yliopiston huolena on tässä yhteydessä varmistua toimeen hakevien kokemuksesta ja taidoista, hakijoiden tosiasialliset opetustehtävät, joita edellytetään työsopimuksissa ja jotka on vahvistettu tiedekunnan opetussuunnitelmassa, ovat yhtä merkityksellisiä kuin vuoden 1980 asetuksen muodolliset edellytykset. Vieraiden kielten opettajien ja tutkijoiden tehtävien välisten erojen merkityksen määrää annettavan ylimääräisen opetuksen luonne; ainoastaan ne tehtävien ja kokemuksen erot, jotka voivat vaikuttaa hakijan kykyyn suorittaa edellytettyjä tehtäviä, pitäisi ottaa huomioon. Tämä pätee myös tutkimuksen osalta. Tilapäisen kurssiopetuksen luonteen pitäisi osoittaa, onko kyseisen tieteenalan tutkimustyössä saadusta kokemuksesta hyötyä. Joka tapauksessa vieraiden kielten opettajien kaltaisten hakijoiden harjoittamaa tutkimustyötä, vaikka heiltä ei vaadittaisi sitä työsopimuksessa, pitäisi arvioida yhdessä heidän muun pätevyytensä ja kokemuksensa kanssa, jos tällainen tutkimus liittyy kyseiseen tilapäiseen opetukseen. Näillä perusteilla, jotka vaihtelevat tietysti kunkin yksittäisen hakijan ja tarjottujen toimien osalta, on selvää, että tutkijoiden ja vieraiden kielten opettajien oikeudellisesti sitovalla tavalla määritettyjen opetustehtävien ero on sinänsä riittämätön perustelemaan jälkimmäisten automaattista syrjäyttämistä opettajien viransijaisuuksista.
31 Tämän yleisen tarkastelun ohella mainitsen myös kantajien väitteen, jonka mukaan tietyt henkilöstöryhmät rinnastetaan vakinaisten opettajien ja tutkijoiden valintakelpoisiin ryhmiin, vaikka heitä ei ole valittu kilpailulla ja vaikka heillä ei ole samanlaisia opetustehtäviä. Se, onko tämä väite oikea ja johtaako se siihen, että rinnastettavat henkilöstöryhmät, jotka myös voivat hakea toimia, on otettava huomioon palkallisten tilapäisten opetusmahdollisuuksien yhteydessä, on Italian oikeuden kysymys, jonka ratkaiseminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle. Mikäli tästä olisi kyse, vieraiden kielten opettajien kaltaisten henkilöstöryhmien jatkuva syrjäyttäminen näistä toimista olisi käsittämätöntä, kun yhteisöjen tuomioistuimelle ei ole esitetty muita mahdollisia oikeuttamisperusteita, ja syrjäyttäminen olisi sen vuoksi suhteettoman ankaraa.
32 On myös esitettävä väite, jonka mukaan opettajan viransijaisuudet on varattava julkisoikeuden alaiselle yliopiston henkilöstölle, koska nämä toimet ovat itse julkisoikeudellisia. On huomautettu, että otettaessa näihin toimiin sellaisia henkilöstöön kuuluvia, joiden pääasiallinen työsopimus on yksityisoikeudellinen, perustettaisiin pikemminkin itsenäinen oikeudellinen suhde sen sijaan, että ainoastaan laajennettaisiin julkisoikeudellista työsopimusta, kuten vakinaisten opettajien ja tutkijoiden tapauksessa. Ensi arviolta kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän osalta tämä on kuitenkin mielestäni liian muodollinen peruste, jotta sillä voitaisiin perustella kyseessä oleva säännös. Edellä olevan tarkastelun perusteella yliopistojen kieltenopetusta järjestävien tiedekuntien yksityisoikeudellisessa työsuhteessa olevat työntekijät voisivat toivoa tulevansa nimitetyiksi ainoastaan, jos heidän pätevyytensä, kokemuksensa ja heidän tekemänsä tutkimustyö vastaisi olennaisesti vuoden 1980 asetuksen 114 §:ssä, sellaisena kuin se on muutettuna, täsmennettyjä julkisoikeudellisessa työsuhteessa olevilta työntekijöiltä edellytettyjä vaatimuksia. Lisäksi heidän mahdollisen nimittämisensä opettajan viransijaiseksi ei pitäisi vaikuttaa heidän pääasiallisen työsopimuksensa mukaisiin oikeuksiin ja velvollisuuksiin.
33 Haluan tässä yhteydessä korostaa, että tässä esitetty ratkaisu ei juurikaan vaikuta Italian yliopistojärjestelmän julkisoikeudelliseen perustaan. Vuoden 1980 asetuksen 28 §:ssä nojaudutaan äidinkielen taitoon perustuvaan lingvistiseen pätevyyteen, kun siinä määritellään erityinen yksityisoikeudellinen työsuhde, ja sillä luodaan siten käytännöllisesti katsoen itsessään syrjivä ryhmä, mikä on kantajien kanteen perusta. Vieraiden kielten opetus on siten paljon todennäköisemmin syrjintään perustuvan kanteen kohteena kuin muut opetusalat. Jäsenvaltioilla on kuitenkin tällä alalla, kuten muillakin aloilla, oikeus varata yliopistovirat julkisoikeudellisten virkojen haltijoille edellyttäen, että ne eivät harjoita kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää. Ei ole myöskään estettä valita työtekijöitä julkisoikeudellisiin yliopistovirkoihin kilpailulla, joka on avoin kaikille tai asianomaiset pätevyysvaatimukset täyttäville henkilöille ja ottaa muissa jäsenvaltioissa hankittu pätevyys tai kokemus asianmukaisesti huomioon.
V
Ratkaisuehdotus
34 Edellä olevan tarkastelun perusteella ehdotan yhteisöjen tuomioistuimelle, että se vastaisi kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Jos yliopiston henkilöstöön kuuluvien henkilöiden palkallisia viransijaisuuksia koskevissa kansallisissa säännöksissä annetaan ainoastaan tietylle henkilöstöryhmälle oikeus hakea näitä toimia, minkä vuoksi kyseisillä säännöksillä on suhteettoman ankaria seurauksia ulkomaalaisten vahingoksi, ne merkitsevät välillistä ja lainvastaista työntekijöiden kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää, jollei niissä säädetä myös muihin henkilöstöryhmiin kuuluvien henkilöiden hakemusten tutkimisesta pätevyyden, kokemuksen ja heidän tekemänsä tutkimustyön perusteella.
(1) - EYVL 1968, L 257, s. 2.
(2) - Professori di ruolo ja ricercatori universitari confirmati.
(3) - Nämä tiedot on saatu Italian esittämistä huomautuksista yhteisöjen tuomioistuimessa.
(4) - Nämä tiedot on saatu Italian esittämistä huomautuksista yhteisöjen tuomioistuimessa.
(5) - Komission yhteisöjen tuomioistuimessa esittämissä huomautuksissa mainittu 21.2.1980 annetun lain N:o 28
7 §.
(6) - Tämä säännös on mainittu kokonaisuudessaan asian 33/88, Allué ym., tuomio 30.5.1989 (Kok. 1989, s. 1591, erit. s. 1594 ja 1595) suullista käsittelyä varten laaditussa kertomuksessa.
(7) - Mainittu edellä alaviitteessä 6.
(8) - Yhdistetyt asiat C-259/91, C-331/91 ja C-332/91, Allué ym., tuomio 2.8.1993 (Kok. 1993, s. I-4309).
(9) - Yhteisöjen tuomioistuin käytti tätä vertailukohtana asiassa Allué I antamansa tuomion 10 kohdassa ja tuomiolauselmassa. Yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin vertasi vieraiden kielten opettajien asemaa "työsopimuksen perusteella työskenteleviin luennoitsijoihin, joilla on opetusvelvoite, vaikka he eivät ole läpäisseet valintakoetta" (tuomion 16 kohta).
(10) - Yhteisöjen tuomioistuin käytti tätä vertailukohtana asiassa Allué II antamansa tuomion 10 ja 21 kohdassa ja tuomiolauselmassa.
(11) - Asioissa Allué I ja Allué II annettujen tuomioiden 12 kohta. Julkisasiamies Lenz viittasi asiassa Allué II antamansa ratkaisuehdotuksen 18 kohdassa siihen, että 64 prosenttia vieraiden kielten opettajien toimista on muilla kuin italialaisilla. Tämä voidaan selittää muuta kuin italialaista alkuperää olevien, mutta Italian kansalaisiksi yleensä avioliiton kautta tulleiden opettajien luokitusten eroista.
(12) - Kahden ensimmäisen kantajan osalta 28.10.1993 annetulla määräyksellä ja kolmannen kantajan osalta 16.5.1994 annetulla palauttamismääräyksellä.
(13) - Julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen 15 kohta.
(14) - Tätä kantaa voidaan verrata komission kantaan edellä mainituissa asioissa Allué I ja Allué II, joissa se perusteli yksityiskohtaisesti vieraiden kielten opettajien ja tutkijoiden työn vertailukelpoisuutta viittaamalla näiden vastaaviin tehtäviin; ks. suullista käsittelyä varten laaditut kertomukset Kok. 1989, s. 1591, erityisesti s. 1596 ja 1597 ja vastaavasti Kok. 1993, s. I-4309, erityisesti s. I-4318.
(15) - Yhdistetyt asiat C-320/90, C-321/90 ja C-322/90, Telemarsicabruzzo ym. (Kok. 1993, s. I-393, tuomion 6 kohta).
(16) - Asia 14/86, Pretore di Salò (Kok. 1987, s. 2545, tuomion 11 kohta); ks. myös yhdistetyt asiat 36/80 ja 71/80, Irish Creamery Milk Suppliers Association ym. (Kok. 1981, s. 735, tuomion 7 ja 8 kohta); asia 72/83, Campus Oil ym. (Kok. 1984, s. 2727, tuomion 10 ja 11 kohta).
(17) - Asia C-143/94, Furlanis, tuomio 26.10.1995 (Kok. 1995, s. I-3633, 12 kohta).
(18) - Asia 41/84, Pinna, tuomio 15.1.1986 (Kok. 1986, s. 1, 24 kohta); asia Allué I, tuomion 11 kohta ja asia Allué II, tuomion 11 kohta).
(19) - Asia C-237/94, O'Flynn, tuomio 23.5.1996 (Kok. 1996, s. I-2617). Seuraavan lainauksen alaviitteet on otettu alkuperäisestä tekstistä.
(20) - Ks. em. asia Pinna, tuomio 15.1.1986 (Kok. 1986, s. 1, 24 kohta); asia Allué I, tuomion 12 kohta ja asia C-27/91, Le Manoir, tuomio 21.11.1991 (Kok. 1991, s. I-5531, 11 kohta).
(21) - Ks. asia C-279/89, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 17.11.1992 (Kok. 1992, s. I-5785, 42 kohta) ja asia
C-272/92, Spotti, tuomio 20.10.1993 (Kok. 1993, s. I-5185, 18 kohta).
(22) - Ks. asia C-111/91, komissio v. Luxemburg, tuomio 10.3.1993 (Kok. 1993, s. I-817, 10 kohta) ja asia C-349/87, Paraschi, tuomio 4.10.1991 (Kok. 1991, s. I-4501, 23 kohta).
(23) - Ks. asia C-175/88, Biehl, tuomio 8.5.1990 (Kok. 1990, s. I-1779, 14 kohta) ja asia C-204/90, Bachmann, tuomio 28.1.1992, Kok. 1992, s. I-249, 9 kohta).
(24) - Ks. tässä merkityksessä em. asiassa Bachmann annettu tuomio, 27 kohta; em. asiassa komissio v. Luxemburg annettu tuomio, 12 kohta sekä asia Allué II, tuomion 15 kohta.
(25) - Tuomion 15 kohta.
(26) - Asia C-55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995 (Kok. 1995, s. I-4165, 35-37 kohta).
(27) - Asia C-340/89, Vlassopoulou, tuomio 7.5.1991 (Kok. 1991, s. I-2357, 15 kohta).
(28) - Asia C-71/76, Thieffry, tuomio 28.4.1977 (Kok. 1977, s. 765, 19 ja 27 kohta) ja asia 11/77, Patrick (Kok. 1977, s. 1199).
(29) - Em. alaviitteessä 27 mainittu asia Vlassopoulou, tuomion 16 kohta ja em. alaviitteessä 26 mainittu asia Gebhard, tuomion 38 kohta.
(30) - Asia C-107/94, P. H. Asscher, tuomio 27.6.1996 (Kok. 1996, s. I-3089, 42 kohta).