62019CC0287
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
30 päivänä huhtikuuta 2020 (
1
)
Asia C‑287/19
DenizBank AG
vastaan
Verein für Konsumenteninformation
(Ennakkoratkaisupyyntö – Oberster Gerichtshof (ylin tuomioistuin, Itävalta))
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Maksupalvelut sisämarkkinoilla – Kohtuuttomat ehdot – Puitesopimuksen ehtojen muuttaminen – Avoimuuden valvonta – Sellaisten ehtojen pätevyys, jotka sisältävät hyväksymisolettaman ja joilla vastuuriski oikeudettomista maksuista siirretään maksupalvelun käyttäjälle – Pienmaksuvälineitä koskeva poikkeus – Henkilökohtainen maksukortti, jossa on lähimaksutoiminto (NFC) – Nimettömät maksuvälineet – Maksuvälineet, joiden käyttöä ei ole mahdollista estää
1.
Teknisillä innovaatioilla on valtava vaikutus maksupalveluihin sisämarkkinoilla. Tästä on osoituksena direktiivin 2007/64/EY (
2
) antaminen ja sen korvaaminen joitakin vuosia myöhemmin direktiivillä (EU) 2015/2366. (
3
) Tämä ajan tasalle saattaminen oli välttämätöntä, kun otetaan huomioon uudet maksujärjestelmät, sähköisten maksujen määrän kasvu ja niihin molempiin liittyvien turvallisuusriskien lisääntyminen.
2.
Yksi näistä nopeasti yleistyneistä innovaatioista on niin kutsuttu lähimaksutoiminto (Near Field Communication, NFC), joka sisältyy tiettyihin maksukortteihin. (
4
) Kyseinen toiminto mahdollistaa pienten maksujen suorittamisen nimettömästi ja ilman vahvaa tunnistamista.
3.
Pankit, jotka myöntävät lähimaksutoiminnon sisältäviä kortteja, pyrkivät joustavoittamaan joukkosopimusten tekemistä helpottamalla niiden hallinnointia, mutta korttien käytölle asetetut edellytykset voivat vaarantaa kuluttajien oikeudet. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymysten taustalla on näiden kahden tavoitteen välinen jännite.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus: direktiivi 2015/2366
4.
Direktiivin johdanto-osan perustelukappaleissa todetaan seuraavaa:
”(6)
– – Nykyisille ja uusille markkinatoimijoille olisi turvattava tasapuoliset toimintaedellytykset, mikä antaa mahdollisuuden laajentaa uusien maksuvälineiden markkinoita ja taata kuluttajansuojan korkea taso näiden maksupalvelujen käytössä koko unionissa. Tämän odotetaan lisäävän koko maksujärjestelmän tehokkuutta, laajentavan maksupalvelujen valikoimaa ja lisäävän maksupalvelujen avoimuutta sekä vahvistavan samalla kuluttajien luottamusta yhdenmukaistettuihin maksumarkkinoihin.
– –
(63)
Korkeatasoisen kuluttajansuojan varmistamiseksi jäsenvaltioiden olisi voitava kuluttajan edun mukaisesti ylläpitää tai ottaa käyttöön puitesopimuksen ehtojen yksipuolista muuttamista koskevia rajoituksia tai kieltoja esimerkiksi silloin, kun tällaiseen muutokseen ei ole perusteltua syytä.
– –
(91)
Maksupalveluntarjoajat ovat vastuussa turvatoimenpiteistä. Näiden toimenpiteiden on oltava oikeassa suhteessa asianomaisiin turvallisuusriskeihin. Maksupalveluntarjoajien olisi luotava kehys, jolla lievennetään riskejä ja pidetään yllä tehokkaita poikkeamien hallintamenettelyjä. Olisi otettava käyttöön säännöllinen raportointimekanismi, jotta voidaan varmistaa, että maksupalveluntarjoajat toimittavat toimivaltaisille viranomaisille säännöllisesti ajantasaisen arvioinnin turvallisuusriskeistään ja ilmoittavat toimenpiteet, jotka ne ovat toteuttaneet näiden riskien varalta. Sen varmistamiseksi, että käyttäjille, muille maksupalveluntarjoajille tai maksujärjestelmille aiheutuvat vahingot, kuten huomattavan häiriön ilmeneminen maksujärjestelmässä, pidetään mahdollisimman vähäisinä, on lisäksi erityisen tärkeää, että maksupalveluntarjoajia vaaditaan raportoimaan merkittävistä turvapoikkeamista ilman aiheetonta viivytystä toimivaltaisille viranomaisille. Pankkiviranomaisen tehtäväksi olisi annettava toiminnan yhteensovittaminen.
– –
(96)
Turvatoimien olisi oltava maksupalveluun liittyvän riskin tason mukaiset. Teknisten sääntelystandardien luonnoksissa olisi täsmennettävä turvallisuusvaatimusten soveltamisen ulkopuolelle jättäminen, jotta voitaisiin kehittää helppokäyttöisiä ja helposti saatavia maksukeinoja vähäriskisiä maksuja varten, joita ovat esimerkiksi pienmaksut kuten myyntipaikassa tapahtuvat kontaktittomat maksut siitä riippumatta, perustuvatko ne matkapuhelimeen vai eivät. – –”
5.
Direktiivin 4 artiklan 14 alakohdan mukaan ”maksuvälineellä” tarkoitetaan ”henkilökohtaista laitetta ja/tai menettelytapoja, joista maksupalvelunkäyttäjä ja ‑tarjoaja ovat sopineet keskenään ja joita käytetään maksutoimeksiannon antamiseen”.
6.
Direktiivin III osaston otsikko on ”Maksupalveluehtojen avoimuus ja niitä koskevat tietojenantovaatimukset”. Sen 3 luvussa, jossa säännellään puitesopimuksia, ovat 52 ja 54 artikla.
7.
Direktiivin 52 artiklassa (”Tiedot ja ehdot”) säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että maksupalvelunkäyttäjälle annetaan seuraavat tiedot ja ehdot:
– –
6.
puitesopimuksen muutoksista ja irtisanomisesta:
a)
jos niin on sovittu, tieto siitä, että maksupalvelunkäyttäjän katsotaan hyväksyneen sopimusehtojen muutokset 54 artiklan mukaisesti, jollei maksupalvelunkäyttäjä ilmoita maksupalveluntarjoajalle ennen ehtojen ehdotettua voimaantulopäivää, että niitä ei hyväksytä;
b)
puitesopimuksen kesto;
c)
maksupalvelunkäyttäjän oikeus irtisanoa puitesopimus ja mitkä tahansa muut irtisanomista koskevat sopimukset 54 artiklan 1 kohdan ja 55 artiklan mukaisesti;
– –”
8.
Direktiivin 54 artiklassa (”Puitesopimuksen ehtojen muutokset”) säädetään seuraavaa:
”1.   Maksupalveluntarjoaja voi ehdottaa muutoksia puitesopimukseen tai 52 artiklassa säädettyihin tietoihin ja ehtoihin vain 51 artiklan 1 kohdassa säädetyin tavoin ja vähintään kaksi kuukautta ennen niiden ehdotettua soveltamispäivää. Maksupalvelunkäyttäjä voi joko hyväksyä tai hylätä muutokset ennen niiden ehdotettua voimaantulopäivää.
Jos se on tarpeen 52 artiklan 6 alakohdan a alakohdan mukaisesti, maksupalveluntarjoajan on ilmoitettava maksupalvelunkäyttäjälle, että tämän katsotaan hyväksyneen kyseiset muutokset, jos tämä ei ilmoita maksupalveluntarjoajalle ennen ehtojen ehdotettua voimaantulopäivää, että niitä ei hyväksytä. Maksupalveluntarjoajan on lisäksi ilmoitettava maksupalvelunkäyttäjälle, että jos maksupalvelunkäyttäjä hylkää nämä muutokset, maksupalvelunkäyttäjällä on oikeus irtisanoa puitesopimus maksutta milloin tahansa siihen päivään saakka, jona muutosta olisi sovellettu.
– –”
9.
IV osaston (”Oikeudet ja velvollisuudet, jotka liittyvät maksupalvelujen tarjoamiseen ja käyttöön”) 1 luvussa (”Yleiset säännökset”) olevassa 63 artiklassa (”Pienmaksuvälineitä ja sähköistä rahaa koskeva poikkeus”) säädetään seuraavaa:
”1.   Niiden maksuvälineiden osalta, jotka puitesopimuksen mukaan koskevat pelkästään yksittäisiä, enintään 30 euron arvoisia maksutapahtumia taikka joiden käyttöraja on 150 euroa tai joihin talletettujen varojen määrä ei koskaan ole yli 150 euroa, maksupalveluntarjoajat ja maksupalvelunkäyttäjät voivat sopia seuraavaa:
a)
69 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, 70 artiklan 1 kohdan c ja d alakohtaa sekä 74 artiklan 3 kohtaa ei sovelleta, jos maksuvälineen käyttöä tai sen käytön jatkamista ei voida estää;
b)
72 ja 73 artiklaa sekä 74 artiklan 1 ja 3 kohtaa ei sovelleta, jos maksuvälinettä käytetään nimettömästi tai maksupalveluntarjoaja ei voi muista, maksuvälineen ominaisuuksiin liittyvistä syistä osoittaa, että maksutapahtuma oli vahvistettu;
– –”.
B
Kansallinen oikeus: Zahlungsdienstegesetz 2018 (
5
)
10.
Maksupalvelulain 4 §:n 14 kohdassa ”maksuväline” määritellään samalla tavalla kuin direktiivin 2015/2366 4 artiklan 14 alakohdassa.
11.
Puitesopimusten muuttamisen osalta 48 §:n 1 momentin 6 kohdassa toistetaan direktiivin 2015/2366 52 artiklan 6 alakohdan sisältö.
12.
Puitesopimusten ehtojen muuttamisen osalta 50 §:n 1 momentti on ilmaistu samankaltaisin sanamuodoin kuin direktiivin 2015/2366 54 artiklan 1 kohta.
13.
Sama koskee maksupalvelulain 57 §:n 1 momenttia ja direktiivin 2015/2366 63 artiklan 1 kohtaa, joka koskee pienmaksuvälineitä ja sähköistä rahaa koskevaa poikkeusta.
II Riita-asia ja ennakkoratkaisukysymykset
14.
Verein für Konsumenteninformation (jäljempänä VKI) on Itävallan kuluttajansuojalain mukainen kanneoikeuden omaava yhdistys, joka ajaa kuluttajien etuja.
15.
DenizBank AG on Itävallassa toimiva pankki. Liiketoiminnassaan kuluttajien kanssa se soveltaa yleisiä sopimusehtoja ja käyttää sopimuslomakkeita, jotka koskevat muun muassa lähimaksutoiminnolla varustettuja maksukortteja. Tämä toiminto aktivoidaan automaattisesti, kun asiakas käyttää korttia ensimmäisen kerran.
16.
Kun tällainen kortti viedään lähelle maksupäätettä liikkeessä, jossa on langatonta yhteyttä varten varustettu laite, voidaan maksaa enintään 25 euron maksuja antamatta henkilökohtaista tunnuslukua (jäljempänä PIN-koodi). Suurempia maksuja maksettaessa on tunnistauduttava PIN-koodilla.
17.
DenizBank soveltaa sopimuksissaan muun muassa seuraavia yleisiä ehtoja:
”14 ehto:
Asiakasehtojen muutokset: Näiden ehtojen muutoksia ehdotetaan asiakkaalle viimeistään kaksi kuukautta ennen muutosten suunniteltua voimaantuloa. Asiakkaan katsotaan hyväksyneen nämä muutokset, ja niistä katsotaan sovitun, jos asiakas ei ole ilmoittanut DenizBank AG:lle ennen ehtojen ehdotettua voimaantulopäivää, että niitä ei hyväksytä. Edellä mainitusta muutosehdotuksesta ilmoitetaan asiakkaalle paperimuodossa tai, jos siitä on sovittu asiakkaan kanssa, jollain muulla pysyvällä tietovälineellä. DenizBank AG korostaa asiakkaalle muutosehdotuksessa, että asiakkaan vaitiolo tulkitaan edellä mainitulla tavalla muutoksen hyväksymiseksi. Lisäksi DenizBank AG julkaisee internetsivuillaan vertailun ehdoista, joita asiakasehtojen muutos koskee, ja toimittaa vertailun myös asiakkaalle. Yritysten osalta riittää, kun muutosta koskeva tarjous on valmiina haettavaksi yrityksen kanssa sovitulla tavalla. Kun on kyse asiakasehtojen tarkoituksellisesta muutoksesta, asiakkaalla, joka on kuluttaja, on oikeus välittömästi maksutta irtisanoa maksupalvelujen puitesopimukset (erityisesti käyttötilisopimus) ennen muutosten voimaantuloa. DenizBank AG korostaa tätäkin asiakkaalle lähettämässään muutosehdotuksessa.
15 ehto:
Ei näyttöä hyväksymisestä: Koska pienmaksujen henkilökohtaista koodia antamatta tapahtuvan maksamisen tarkoituksena on yksinkertaistaa maksutapahtumaa, joka toteutetaan ilman vahvistusta, DenizBank AG:n ei tarvitse todistaa, että maksutapahtuma oli hyväksytty, oikein kirjattu ja merkitty tileille eikä siihen ollut vaikuttanut palvelun tekninen vika tai muu häiriö.
16 ehto:
Ei vastuuta oikeudettomista maksuista: Koska DenizBank AG ei voi korttia henkilökohtaista koodia antamatta tapahtuviin pienmaksuihin käytettäessä osoittaa, että kortinhaltija vahvisti maksutapahtuman, DenizBank AG ei ole velvollinen palauttamaan maksajalle oikeudettoman maksutapahtuman määrää ja palauttamaan veloitettua maksutiliä siihen tilaan, jossa se olisi ollut ilman oikeudettoman maksutapahtuman toteuttamista. Myös muut DenizBank AG:lle esitetyt vaatimukset ovat poissuljettuja – edellyttäen, että ne perustuvat DenizBank AG:n lievään huolimattomuuteen.
17 ehto:
Varoitus: Tilinhaltija kantaa väärinkäytön riskin korttia henkilökohtaista koodia antamatta tapahtuviin pienmaksuihin käytettäessä.
18 ehto:
Pienmaksujen esto ei mahdollinen kortin kadotessa: Kortin pienmaksuihin käytön estäminen ei ole teknisesti mahdollista. Jos kortti katoaa (esimerkiksi hukataan, varastetaan), sillä voidaan 2.7. kohdassa tarkoitetun eston jälkeenkin edelleen maksaa pienmaksuja aina 75 euron rajaan asti antamatta henkilökohtaista koodia: näitä summia ei korvata. Koska on kyse [maksupalvelulain] 33 §:ssä tarkoitetuista pienmaksuista, ainoastaan yksittäiset enintään 25 euron maksutapahtumat ovat mahdollisia, ja koska kortin käyttöä henkilökohtaista koodia antamatta tapahtuviin pienmaksuihin ei ole mahdollista estää, [maksupalvelulain] 44 §:n 3 momenttia ei voida soveltaa.
19 ehto:
Siltä osin kuin pienmaksusta ei nimenomaisesti määrätä 3 kohdassa, siihen sovelletaan myös 2 kohdan määräyksiä (korttipalvelut).”
18.
VKI nosti 9.8.2016 kieltokanteen DenizBankia vastaan Handelsgericht Wienissä (Wienin kauppatuomioistuin, Itävalta).
19.
Kyseinen tuomioistuin hyväksyi kanteen ehtojen 14–19 osalta 28.4.2017 antamassaan tuomiossa. Sen mukaan ehto 14 oli törkeästi syrjivä, eivätkä pienmaksuvälineitä koskevan poikkeuksen soveltamisedellytykset täyttyneet, koska korttia voi käyttää myös muihin maksuihin. Vahvistamatta tapahtuvan kontaktittoman maksun muodostamaa lisätoimintoa ei edes voida pitää maksuvälineenä.
20.
Kyseiseen tuomioon haettiin muutosta Oberlandesgerichtissä (Wienin osavaltion ylioikeus, Itävalta), joka vahvisti 20.11.2017 antamassaan tuomiossa osittain Handelsgericht Wienin tulkinnan.
21.
Oberlandesgerichtin mukaan on niin, että kun lähtökohdaksi otetaan ainoastaan kontaktiton maksutoiminto, ei ole kyse maksuvälineen käytöstä vaan pikemminkin internetin välityksellä, postitse tai puhelimitse toteutetusta luottokorttitapahtumasta. Tästä on osoituksena se, että PIN-koodia antamatta käynnistettävä lähimaksutoiminto aktivoidaan pienmaksujen yhteydessä automaattisesti, toisin kuin sähköinen kukkaro. Lähimaksutapahtumissa käytettävä maksukortti ei ole myöskään nimetön vaan sekä henkilökohtainen että koodilla suojattu.
22.
VKI ja DenizBank valittivat 20.11.2017 annetusta tuomiosta Oberster Gerichtshofiin (ylin tuomioistuin, Itävalta), joka esitti unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin (EU) 2015/2366 (maksupalveludirektiivi) 52 artiklan 6 alakohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä 54 artiklan 1 kohdan kanssa, joiden mukaan maksupalvelunkäyttäjän katsotaan hyväksyneen sopimusehtojen ehdotetun muutokset, jollei maksupalvelunkäyttäjä ilmoita maksupalveluntarjoajalle ennen muutettujen ehtojen voimaantulopäivää, että niitä ei hyväksytä, tulkittava siten, että hyväksymisolettamasta voidaan myös kuluttajan kanssa sopia täysin rajoituksetta kaikkien ajateltavissa olevien sopimusehtojen osalta?
2)
a)
Onko maksupalveludirektiivin 4 artiklan 14 alakohtaa tulkittava siten, että henkilökohtaisen monitoimisen pankkikortin NFC‑toiminto, jonka avulla maksetaan pienmaksuja korttiin kytketyltä asiakastililtä, on maksuväline?
2)
b)
Jos toisen kysymyksen a kohtaan vastataan myöntävästi:
Onko maksupalveludirektiivin pienmaksuja ja sähköistä rahaa koskevan 63 artiklan 1 kohdan b alakohdan poikkeusta tulkittava siten, että kontaktitonta pienmaksua henkilökohtaisen monitoimisen pankkikortin NFC‑toimintoa käyttäen on pidettävä poikkeuksessa tarkoitettuna maksuvälineen nimettömänä käyttönä?
3)
Onko maksupalveludirektiivin 63 artiklan 1 kohdan b alakohtaa[ (
6
)] tulkittava siten, että maksupalveluntarjoaja voi vedota tähän poikkeukseen ainoastaan silloin, kun maksuvälineen käyttöä tai sen käytön jatkamista ei voida teknisen tiedon objektiivisen tilan mukaan todistettavasti estää?”
23.
Vaikka tosiseikkoihin ajallisesti sovellettava säädös on direktiivi 2007/64, Oberster Gerichtshof on unionin tuomioistuimen pyynnöstä selittänyt, että ratkaistessaan sopimusehtojen pätevyyttä koskevia kieltokanteita (”Klauselprozess”) sen on sovellettava myös direktiiviä 2015/2366, joka on voimassa kyseisen tuomion julistamishetkellä. Koska näiden kahden direktiivin säännösten sisältö on tämän oikeusriidan osalta lähes yhteneväinen, (
7
) viittaan direktiivin 2015/2366 säännöksiin, joiden osalta ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin esittää kysymyksiä.
24.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet VKI, DenizBank, Euroopan komissio sekä Portugalin ja Tšekin hallitukset. Istunto pidettiin 13.2.2020, ja siihen osallistuivat VKI, DenizBank ja komissio.
III Asian tarkastelu
25.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen neljää kysymystä voidaan tarkastella muutetussa järjestyksessä ja yhdistämällä joitakin niistä. Toteankin seuraavaa:
–
Tutkin ensiksi, voidaanko maksukorttien lähimaksutoimintoa pitää maksuvälineenä (toisen ennakkoratkaisukysymyksen a kohta).
–
Toiseksi käsittelen lähimaksukorttien käyttöä nimettömänä maksuvälineenä, jonka käyttöä ei ole mahdollista estää (toisen kysymyksen b kohta ja kolmas kysymys).
–
Lopuksi tarkastelen mahdollisuuksia muuttaa puitesopimuksen ehtoja hiljaisesti (ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys).
26.
Vaikka DenizBank katsoikin, että mahdollisen sille epäsuotuisan tuomion vaikutuksia oli aiheellista rajoittaa ajallisesti, ei mielestäni ole syytä toteuttaa tätä toimenpidettä, jota ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tai muut osapuolet eivät edes pyydä. Lisäksi DenizBank ainoastaan mainitsee yleisiä perusteluja, jotka koskevat tuomion mahdollista taloudellista vaikutusta, mutta ei perusta tätä poikkeuksellista vaatimusta konkreettisiin seikkoihin eli asianomaisten vilpittömään mieleen ja vakavien vaikeuksien uhkaan, kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä edellytetään. (
8
)
A
Henkilökohtaisten maksukorttien lähimaksutoiminto maksuvälineenä (toisen ennakkoratkaisukysymyksen a kohta)
27.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko ”henkilökohtaisen monitoimisen pankkikortin NFC‑toiminto – – maksuväline” direktiivin 2015/2366 4 artiklan 14 alakohdan mukaisesti.
28.
Kyseisen säännöksen mukaan maksuvälineellä tarkoitetaan ”henkilökohtaista laitetta ja/tai menettelytapoja, joista maksupalvelunkäyttäjä ja ‑tarjoaja ovat sopineet keskenään ja joita käytetään maksutoimeksiannon antamiseen”.
29.
Unionin tuomioistuimen antaman tuomion T-Mobile Austria (
9
) mukaan maksuvälineet voivat olla
–
henkilökohtaisia, jolloin maksupalveluntarjoajalla on mahdollisuus tarkistaa, että maksutoimeksiannon on antanut käyttäjä, jolla on ollut siihen oikeus
–
nimettömiä tai ei-henkilökohtaisia, jolloin maksupalveluntarjoajalla ei ole velvollisuutta osoittaa, että kyseinen maksutapahtuma on ollut oikeutettu.
30.
Ei-henkilökohtaisten maksuvälineiden olemassaolo merkitsee, että direktiivin 2015/2366 4 artiklan 14 alakohdassa määriteltyyn maksuvälineen käsitteeseen voi sisältyä erilaisia ei-henkilökohtaisia menettelytapoja, joista on sovittu käyttäjän ja maksupalveluntarjoajan kesken ja joiden avulla käyttäjä antaa maksutoimeksiannon. (
10
)
31.
Tässä samassa tuomiossa unionin tuomioistuin selvensi epäilyksiä, jotka johtuivat eroista adjektiivin ”henkilökohtainen” käytössä direktiivin 2007/64 4 artiklan 23 alakohdan eri kieliversioissa, (
11
) joiden sisältö on käytännössä yhdenmukainen direktiivin 2015/2366 nykyisen 4 artiklan 14 alakohdan kanssa.
32.
Vain saksankielisessä versiossa maksuvälineen määritelmässä käytetään ilmausta ”henkilökohtainen” sekä välineestä että menettelytavoista. (
12
) Muiden versioiden ja direktiivin 2015/2366 tavoitteiden perusteella on myönnettävä, että maksuvälineiden määritelmään kuuluvat sekä henkilökohtaiset että muut kuin henkilökohtaiset eli nimettömät maksuvälineet. (
13
)
33.
Kuten Portugalin hallitus toteaa, on totta, että pankkikortteja ei nimenomaisesti luokitella maksuvälineiksi direktiivissä 2015/2366. Sen liitteessä I olevan 3 kohdan b alakohdassa maksupalveluksi kuitenkin katsotaan ”maksutapahtumien toteuttaminen maksukortilla tai vastaavalla välineellä”.
34.
Lisäksi asetuksen (EU) 2015/751 (
14
) 2 artiklan 15 alakohdan mukaan ”maksukortilla” tarkoitetaan ”maksuvälinetyyppiä, jonka avulla maksaja voi käynnistää pankki- tai luottokorttitapahtuman”.
35.
Saman asetuksen 2 artiklan 7 alakohdan mukaan ”korttipohjaisella maksutapahtumalla” tarkoitetaan ”maksukorttijärjestelyn infrastruktuuriin ja liiketoimintasääntöihin perustuvaa palvelua maksutapahtuman suorittamiseksi millä tahansa kortti- tai televiestintälaitteella, digitaalisella tai tietoteknisellä laitteella taikka ohjelmistolla, jos tuloksena on pankkikortti- tai luottokorttitapahtuma. Korttipohjaiset maksutapahtumat eivät kata muunlaisiin maksupalveluihin perustuvia tapahtumia”.
36.
Näistä direktiivin 2015/2366 ja asetuksen 2015/751 (toisiinsa läheisesti liittyvät säädökset) säännöksistä ilmenee, että maksukortit ovat kyseisessä direktiivissä tarkoitettuja maksuvälineitä. Näin ollen DenizBankin myöntämän kaltaista monitoimista pankkikorttia voidaan pitää direktiivin 2015/2366 soveltamisalaan kuuluvana maksuvälineenä.
37.
Tämäntyyppisten korttien toiminnot ovat luonteeltaan kahtalaisia:
–
Yhtäältä ne liittyvät tiettyyn ja selvästi tunnistettavissa olevaan asiakkaaseen, joten niitä voidaan käyttää henkilökohtaisina maksuvälineinä silloin, kun pankin asiakas antaa syöttämällään PIN-koodilla tai allekirjoituksellaan pankille luvan maksaa vastaanottajalle. Lisäksi pankkikortin käyttö henkilökohtaisena maksuvälineenä voi olla ainoa mahdollinen käyttötapa kaikissa maksutapahtumissa. Mielestäni on kiistatonta, että pankkikortteihin, joissa on vain tämä yksi toiminto, sovelletaan direktiivin 2015/2633 järjestelmää ja sen soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä.
–
Toisaalta niissä voi olla lisätoiminto eli lähimaksua vastaava toiminto, kuten DenizBankin myöntämissä korteissa. Näiden sekä luotto- että pankkikorttien lähimaksutoiminto mahdollistaa oston maksamisen itse korttiin sisällytetyn radiotaajuustunnistustekniikan avulla. Asiakas suorittaa maksun viemällä kyseisen kortin lähelle maksupäätettä, eikä korttia tarvitsee laittaa maksupäätteen luku-uraan. Lähimaksukortin ja maksupäätteen välinen langaton yhteys riittää vahvistamaan maksutapahtuman riippumatta siitä, kenen hallussa kortti kyseisellä hetkellä on, eikä se edellytä PIN-koodin antamista tai haltijan allekirjoitusta. (
15
) Kyseessä on siis muu kuin henkilökohtainen tai nimetön maksumenettely.
38.
Henkilökohtaisen monitoimisen pankkikortin lähimaksutoiminto kuuluu nimettömiin maksuvälineisiin, koska se muodostaa yhden ei-henkilökohtaisista menettelytavoista, joista maksupalveluntarjoaja ja ‑käyttäjä ovat sopineet keskenään ja joita käyttäjä käyttää maksutoimeksiannon antamiseen direktiivin 2015/2366 4 artiklan 14 alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
39.
Kuten jo totesin, maksun suorittaminen edellyttää ainoastaan lähimaksukortin hallussapitoa. Tämän vuoksi kuka tahansa voisi käyttää sitä, myös luvatta. Tämä merkittävä riski selittää sen, että korttiin sisältyvää lähimaksutoimintoa voidaan käyttää vain pienmaksuihin, joiden enimmäismäärä on vähäinen (tässä tapauksessa 25 euroa).
40.
Kuten edellä totesin, nimettömillä maksuvälineillä tarkoitetaan ei-henkilökohtaisia menettelytapoja, joista maksupalveluntarjoaja ja ‑käyttäjä ovat ”sopineet” keskenään. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, oliko nyt käsiteltävässä asiassa kyse tällaisesta sopimisesta, sillä VKI:n mukaan DenizBank aktivoi henkilökohtaisen monitoimisen pankkikortin lähimaksutoiminnon automaattisesti, myös ilman käyttäjän suostumusta. (
16
)
41.
Ratkaisu, jossa henkilökohtainen monitoiminen pankkikortti luokitellaan nimettömäksi maksuvälineeksi, jossa on lähimaksutoiminto, vastaa parhaiten direktiivin 2015/2366 4 artiklan 14 alakohdan teleologista tulkintaa (
17
) ja on sen johdanto-osan viidennessä ja kuudennessa perustelukappaleessa kuvattujen tavoitteiden mukainen.
42.
Korkeatasoinen kuluttajansuoja (lähimaksutoiminnon sisältävien korttien käyttäjät) ja terveen ja avoimen kilpailun edistäminen näitä kortteja myöntävien rahalaitosten välillä puoltavat kyseisten korttien luokittelemista direktiivin 2015/2366 soveltamisalaan kuuluviksi maksuvälineiksi. Näin niille annetaan direktiivissä säädetyt takeet kuluttajien luottamuksen lisäämiseksi yhdenmukaistetuilla maksumarkkinoilla.
43.
Tämä sama toteamus ilmenee myös delegoidun asetuksen (EU) 2018/389 (
18
) 11 artiklasta, jossa säännellään ”myyntipaikassa tapahtuvia kontaktittomia maksuja” keinona kehittää käyttäjäystävällisiä ja vähäriskisiä maksupalveluja. (
19
)
44.
Kyseisen säännöksen mukaan on sallittava, että maksupalveluntarjoajat eivät sovella asiakkaan vahvaa tunnistamista, (
20
) kun maksaja käynnistää kontaktittoman sähköisen maksutapahtuman ja seuraavat edellytykset täyttyvät:
a)
maksutapahtuman määrä on enintään 50 euroa, ja
b)
aiempien kontaktittomien sähköisten maksutapahtumien kumulatiivinen määrä on enintään 150 euroa vahvan tunnistamisen viimeisestä soveltamispäivästä laskettuna, tai
c)
peräkkäisten kontaktittomien sähköisten maksutapahtumien lukumäärä on enintään viisi vahvan tunnistamisen viimeisen soveltamiskerran jälkeen.
45.
Maksut, jotka suoritetaan käyttämällä nimettömiä maksuvälineitä (kuten lähimaksutoiminnon sisältävää maksukorttia), eivät luonteensa vuoksi kuulu asiakkaan vahvaa tunnistamista koskevan velvollisuuden piiriin, (
21
) ja tämä vapautus (
22
) koskee myös muita välineitä. (
23
)
46.
Tšekin hallitus väittää kuitenkin, että maksuväline on juuri henkilökohtainen monitoiminen maksukortti, ja katsoo, että lähimaksutoiminto on vain yksi kyseisen kortin käyttömahdollisuuksista. Viimeksi mainittu ei sen mukaan ole nimetön maksuväline, vaan sitä voidaan yksinkertaisesti käyttää pienmaksuihin vähemmän turvallisella tavalla hyödyntämällä tunnistamisessa lähimaksuteknologiaa (toisin sanoen kortinhaltijan ei ole tarpeen käyttää allekirjoituksen tai PIN-koodin kaltaista turvatekijää).
47.
En yhdy tähän väitteeseen. Kuten jo selitin, DenizBankin myöntämien kaltaisissa korteissa on mielestäni kaksi erilaista maksuvälinettä eli
–
henkilökohtainen väline, joka edellyttää yhden tai kahden turvatekijän (vahva tunnistaminen) käyttöä ja on varattu tietyn määrän ylittäviin maksuihin
–
menettelytavat pienmaksun suorittamiseksi ilman näitä turvatekijöitä käyttämällä lähimaksutoimintoa.
48.
Teknologianeutraaliuden periaate, joka on vaikuttanut useisiin direktiivin 2015/2366 säännöksiin ja johon viitataan sen johdanto-osan 21 perustelukappaleessa, (
24
) puoltaa sitä, että näitä saman pankkikortin kahta toimintoa voidaan pitää kahtena eri maksuvälineenä.
49.
Näin on siksi, että tavanomaiseen välineeseen (perinteiseen henkilökohtaiseen maksukorttiin) (
25
) on lisätty hiljattain uusi väline, lähimaksutoiminto, joka on eri maksuväline ja liittyy erilliseen oikeudelliseen järjestelmään. Fyysinen väline on sama (pankin myöntämä kortti), mutta tässä välineessä on nyt kaksi toisistaan eroavaa maksuvälinettä.
50.
Toistan, että tämä tulkinta sopii parhaiten yhteen teknologianeutraaliuden periaatteen kanssa, josta säädetään direktiivissä 2015/2366, jonka säännökset eivät saa estää uusien maksuvälineiden ja ‑palvelujen kehittämistä sitä mukaa kuin teknologian edistyminen mahdollistaa sen. Mikään ei saa estää sitä, että korttiin lisätään tulevaisuudessa muita maksuvälineitä siinä jo mahdollisesti olevien henkilökohtaisen ja lähimaksutoiminnon lisäksi.
51.
Lyhyesti sanoen on todettava, että henkilökohtaisen monitoimisen maksukortin lähimaksutoimintoa on pidettävä direktiivin 2015/2366 4 artiklan 14 alakohdassa tarkoitettuna maksuvälineenä.
B
Lähimaksutoiminnon sisältävien korttien käyttö nimettöminä maksuvälineinä, joiden käyttöä ei ole mahdollista estää (toisen ennakkoratkaisukysymyksen b kohta ja kolmas ennakkoratkaisukysymys)
52.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko kontaktiton pienmaksu kortin lähimaksutoimintoa käyttäen direktiivin 2015/2366 63 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyssä poikkeuksessa tarkoitettua maksuvälineen nimetöntä käyttöä.
53.
Kolmannella ennakkoratkaisukysymyksellään se pyrkii lisäksi selvittämään, sovelletaanko näihin tapauksiin mainitun direktiivin 63 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, jossa säädetään toisesta edellä mainitun kanssa samankaltaisesta (ei samanlaisesta) poikkeuksesta, kun ”maksuvälineen käyttöä tai sen käytön jatkamista ei voida estää”.
54.
Direktiivin 2015/2366 63 artiklassa säädetään tietyistä pienmaksuvälineitä (ja sähköistä rahaa, jolla ei kuitenkaan ole tässä merkitystä) koskevista poikkeuksista, joiden nojalla tiettyjä direktiivin IV osastossa säädettyjä maksupalvelujen tarjoamiseen ja käyttöön liittyviä oikeuksia ja velvollisuuksia ei sovelleta.
55.
Direktiivin 63 artiklan 1 kohdassa keskitytään tiettyihin tarkasti määriteltyihin maksuvälineisiin: ”jotka puitesopimuksen mukaan koskevat pelkästään yksittäisiä, enintään 30 euron arvoisia maksutapahtumia taikka joiden käyttöraja on 150 euroa tai joihin talletettujen varojen määrä ei koskaan ole yli 150 euroa”.
56.
Näissä tapauksissa maksupalveluntarjoajat voivat sopia käyttäjiensä kanssa, että tiettyjä direktiivin 2015/2366 muissa säännöksissä tarkoitettuja oikeuksia tai velvollisuuksia ei sovelleta
–
Kun maksuvälineen ”käyttöä tai sen käytön jatkamista ei voida estää” (1 kohdan a alakohta), sopimuspuolet voivat olla soveltamatta 69 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, (
26
) 70 artiklan 1 kohdan c ja d alakohtaa (
27
) ja 74 artiklan 3 kohtaa. (
28
)
–
Kun maksuvälinettä ”käytetään nimettömästi tai maksupalveluntarjoaja ei voi muista, maksuvälineen ominaisuuksiin liittyvistä syistä osoittaa, että maksutapahtuma oli vahvistettu” (1 kohdan b alakohta), sopimuspuolet voivat olla soveltamatta 72 artiklaa, (
29
) 73 artiklaa (
30
) ja 74 artiklan 1 ja 3 kohtaa. (
31
)
1. Kortin myöntävän laitoksen velvollisuudet silloin, kun kortin käyttöä tai sen käytön jatkamista ei voida estää
57.
Ensimmäisellä poikkeuksella (63 artiklan 1 kohdan a alakohta) otetaan käyttöön maksukortin myöntävän pankin ”lievennetty” vastuujärjestelmä.
58.
Jos kortin käyttöä ja sen ”käytön jatkamista” ei voida estää (esim. silloin, kun korttia väärinkäytetään katoamisen, varkauden, vääriin käsiin joutumisen tai oikeudettoman käytön tapauksissa), pankki voi sopia asiakkaidensa kanssa, että se ei vastaa direktiivissä säädetyistä yleisistä velvoitteista, joilla helpotetaan kortin käytön ja sen käytön jatkamisen estämistä väärinkäyttötapauksissa.
59.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin perustellusti toteaa, lähimaksutoiminnon sisältävän kortin myöntävä pankki voi vedota tähän poikkeukseen vain, jos se osoittaa, ettei kortin käyttöä tai sen käytön jatkamista ole teknisesti mahdollista estää edellä mainituissa tapauksissa. Sillä on siis todistustaakka siitä, että tämä on mahdotonta, koska poikkeusta on tulkittava suppeasti.
60.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää samoin perustellusti, että jos pankin ei tarvitsisi osoittaa, että kortin käytön estäminen on mahdotonta, se voisi tyytyä saattamaan markkinoille teknisesti keskinkertaisen kortin (jonka käyttöä ei voida mitenkään estää) vastoin kuluttajien etua ja jättää oikeudettomiin maksuihin liittyvän riskin heidän kannettavakseen.
61.
Olen samaa mieltä näistä toteamuksista, sillä muutoin vastuusta vapauttaminen olisi vastoin direktiivin 2015/2366 johdanto-osan 91 perustelukappaletta (
32
) ja 73 artiklaa, joissa maksupalveluntarjoaja velvoitetaan takaamaan maksujen turvallisuus ja vastaamaan (joskin pienin rajoituksin) oikeudettomista maksutapahtumista.
62.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa tämä, mutta kaikki viittaa siihen, että tekniikan nykytaso antaa pankille mahdollisuuden estää henkilökohtaisen monitoimisen maksukortin käytön. (
33
) Jotkin direktiivin säädökset (muun muassa 69, 70 ja 74 artikla) osoittavat tämän mahdollisuuden. Ei siis vaikuta siltä, että lähimaksutoiminnon sisällyttäminen näihin kortteihin estäisi niiden käytön estämisen.
63.
Jos näin on, puitesopimuksen ehto, jossa DenizBankin ennalta laatiman ehdon tavoin (ehto 18) todetaan, että ”kortin pienmaksuihin käytön estäminen ei ole teknisesti mahdollista” (ja jossa kieltäydytään korvaamasta tiettyjä kyseisen kortin katoamiseen tai varkauteen liittyviä luvattomia maksuja), olisi vastoin direktiivin 2015/2366 63 artiklan 1 kohdan a alakohtaa.
2. Kortin myöntävän laitoksen vastuu maksuvälineen nimettömästä käytöstä
64.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, voidaanko henkilökohtaisen monitoimisen maksukortin lähimaksutoiminnon käyttöä pitää ”nimettömänä käyttönä”, joka kuuluu direktiivin 2015/2366 63 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyn poikkeuksen alaan.
65.
Muistutan, että tällä säännöksellä otetaan käyttöön palveluntarjoajan lievennetty vastuujärjestelmä, kun maksuvälinettä käytetään nimettömästi tai kun ”maksupalveluntarjoaja ei voi muista, maksuvälineen ominaisuuksiin liittyvistä syistä osoittaa, että maksutapahtuma oli vahvistettu”.
66.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja komissio toteavat, näiden kahden tilanteen yhteisenä piirteenä on mahdottomuus osoittaa, kuka tosiasiassa hyväksyi maksutapahtuman. Tämä seikka mahdollisesti selittää sen, että unionin tuomioistuin käsitteli tuomiossa T-Mobile Austria direktiivin 2007/64 53 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyä poikkeusta yleisesti ja tekemättä eroa edellä mainittujen kahden tilanteen välillä. (
34
)
67.
Edellä esittämieni väitteiden (
35
) perusteella puolsin sitä, että henkilökohtaisen monitoimisen pankkikortin lähimaksutoiminto kuuluu nimettömiin maksuvälineisiin. Lisättäköön vielä, että on erotettava toisistaan kortinhaltijan tunnistaminen (joka on aina mahdollista, koska kortti on henkilökohtainen) ja kortinhaltijan (joka voi olla muu kuin todellinen haltija, jos kyseessä on katoaminen, varkaus, laiton kopiointi tai väärinkäyttö) antama maksun hyväksyntä.
68.
Maksujen hyväksyminen henkilökohtaisen maksukortin lähimaksutoiminnolla edellyttää vain yksinkertaista tunnistamista (pelkästään kortin hallussapidolla) vahvan tunnistamisen (joka tapahtuu vaadittaessa PIN-koodin antamista tai allekirjoitusta) sijasta. Tästä syystä kyseisiä maksujen hyväksyntöjä on pidettävä nimettöminä, koska kortin myöntävä laitos ei pysty osoittamaan, onko maksun tosiasiallisesti hyväksynyt kortinhaltijan sijasta muu sellainen henkilö, joka on varastanut kortin, kopioinut sen tiedot laittomasti tai väärinkäyttänyt sitä.
69.
Henkilökohtaisen maksukortin lähimaksutoiminnon nimettömyydessä on etuja ja haittoja:
–
Yhtäältä se helpottaa maksujen nopeampaa käsittelyä ja edistää uusien palvelujen tai maksukeinojen kehittämistä direktiivin 2015/2366 tavoitteiden mukaisesti. (
36
)
–
Toisaalta siitä aiheutuu kortin väärinkäytön riski, joka ei ole kortinhaltijan ja kortin myöntäneen pankin hallinnassa. Kuten edellä jo korostettiin, tämän riskin minimoimiseksi lähimaksutoiminnolla voidaan maksaa vain määrältään vähäisiä (enintään 30 euron) maksuja, joilla on aina enimmäisraja (150 euroa).
70.
Näiden rajojen puitteissa direktiivissä 2015/2366 vahvistettu kompromissiratkaisu perustuu siihen, että jos henkilökohtaisen maksukortin haltija hyväksyy sen, että kortissa on lähimaksutoiminto, sovelletaan direktiivin 2015/2366 63 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaista poikkeusta. Näin ollen sopimusehdot, joissa määrätään kyseisestä poikkeuksesta, ovat yhteensopivia kyseisen direktiivin kanssa, kuten näyttää olevan DenizBankin puitesopimuksen ehtojen 15, 16 ja 17 tapauksessa.
71.
Lyhyesti sanoen kontaktittoman pienmaksun maksamista lähimaksutoiminnolla voidaan pitää direktiivin 2015/2366 63 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna henkilökohtaisen monitoimisen maksukortin ”nimettömänä” käyttönä.
C
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys: puitesopimuksen ehtojen muuttaminen hiljaisesti
72.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, ilmeneekö direktiivin 2015/2366 52 artiklan 6 alakohdan a alakohdasta, luettuna yhdessä 54 artiklan 1 kohdan kanssa, että maksupalvelunkäyttäjä hyväksyy maksupalveluntarjoajan ehdottaman sopimusvelvoitteiden muuttamisen yksinkertaisesti siten, että se ei ilmoita hylkäävänsä sitä.
73.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että jos tällainen tulkinta hyväksyttäisiin, pankki voisi ”kuluttajan kanssa sopia täysin rajoituksetta kaikkien ajateltavissa olevien sopimusehtojen osalta hyväksymisolettaman perusteella”.
74.
Direktiivin 2015/2366 52 artiklan 6 alakohdan a alakohdan mukaan on niin, että ”jos niin on sovittu, – – maksupalvelunkäyttäjän katsotaan hyväksyneen sopimusehtojen muutokset 54 artiklan mukaisesti, jollei [tämä] ilmoita maksupalveluntarjoajalle ennen ehtojen ehdotettua voimaantulopäivää, että niitä ei hyväksytä”. (
37
)
75.
Velvollisuus toimittaa kuluttajille ennen sopimuksen tekemistä annettavat tiedot on unionin oikeuden keskeinen osatekijä kuluttajansuoja-asioiden alalla. Kun kyse on joukkosopimuksista, joissa maksupalveluntarjoajan ja kuluttajien välillä on ilmiselvä epäsuhta, ennen sopimuksen tekemistä annettavat tiedot auttavat kuluttajia tekemään perusteltuja päätöksiä. Lisäksi niillä suojellaan heidän sopimusvapauttaan ja annetaan heille mahdollisuus arvioida markkinoilla olevaa tarjontaa ja edistetään sopimusten täyttämisen avoimuutta. (
38
)
76.
Samansuuntainen näkemys käy ilmi direktiivin 2015/2366 johdanto-osan perustelukappaleista (erityisesti 59 perustelukappale) (
39
) ja 51–54 artiklasta. (
40
)
77.
Direktiivin 51 artiklassa säädetään maksupalvelunkäyttäjälle ennen sopimuksen tekemistä annettavien tietojen muodosta ja toimittamistavasta. Direktiivin 52 artiklassa ilmoitetaan niiden yksityiskohtaisten ja täsmällisten tietojen sisältö, jotka palveluntarjoajan on annettava käyttäjälle. (
41
)
78.
Yksi näihin tietoihin liittyvistä tekijöistä koskee 52 artiklan 6 alakohdan a alakohdassa säädettyjä puitesopimuksen muutoksia, jotka edellä kuvasin. Palveluntarjoaja ja käyttäjä voivat poikkeuksellisesti sopia sopimusehtojen muuttamisen hiljaisesta hyväksymisestä (”jos tästä on sovittu”).
79.
DenizBankin ja sen asiakkaiden välisen puitesopimuksen ehdossa 14 määrätään tästä mahdollisuudesta. Siinä käsitellään laitoksen ehdottamien (ja ilmoittamien) muutosten hiljaista hyväksymistä ja huomautetaan, että asiakkaan katsotaan hyväksyneen muutokset, ellei tämä ilmoita, että niitä ei hyväksytä. (
42
)
80.
DenizBankin mukaan direktiivin 2015/2366 52 artiklan 6 alakohdan a alakohdassa sallittu hiljainen hyväksyminen koskee kaikenlaisia sopimusmuutoksia. Sen mielestä on epärealistista ja hyvin vaikeaa saada maksupalvelunkäyttäjät nimenomaisesti hyväksymään senkaltaisen sopimuksen muutokset, joka koskee henkilökohtaisen monitoimisen pankkikortin oikeudellista järjestelmää.
81.
DenizBankin mukaan muutosten hiljainen hyväksyminen on pankin liiketoimintamallin välttämätön mekanismi. Sen toiminta ei ole vastoin kuluttajien etuja, koska sen ansiosta maksuvälineiden parannukset ja viimeisin tekniikka, kuten korttien lähimaksutoiminto, ovat helpommin ja nopeammin heidän saatavillaan.
82.
Mielestäni direktiivin 2015/2366 52 artiklan 6 alakohdan a alakohdassa säädettyä mahdollisuutta hyväksyä hiljaisesti sopimusehtojen muutos, jos tästä on sovittu käyttäjän ja maksupalveluntarjoajan kesken, on tulkittava suppeasti, jos ehtojen sisältö on asiakkaalle epäedullinen.
83.
Tämä mahdollisuus on kuitenkin edelleen poikkeus siitä yleisestä periaatteesta, jonka mukaan puitesopimuksen muutokset edellyttävät alkuperäisten ehtojen tavoin käyttäjän nimenomaista hyväksyntää.
84.
Tätä suppeaa tulkintaa tukevat direktiivin 2015/2366 tavoitteet (joissa korostetaan muun muassa kuluttajansuojaa) ja sen 52 artiklan 6 alakohdan a alakohdan asema niiden oikeussääntöjen systematiikassa, jotka koskevat ennen sopimuksen tekemistä annettavia tietoja, jotka maksupalveluntarjoajan on joka tapauksessa annettava käyttäjälle tämän epäedullisen aseman kompensoimiseksi. Tietojen epäsuhta, johon viittasin, liittyy sekä puitesopimuksen tekemistä koskevan alkuperäisen suostumuksen antamisajankohtaan että sen myöhempien muutosten hyväksymiseen.
85.
Olen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ja komission kanssa samaa mieltä siitä, että mahdollinen hiljainen hyväksyminen ei voi ulottua kaikkiin puitesopimuksen ehtoihin. Tämä tarkoittaisi käytännössä sitä, että maksupalveluntarjoajalle annettaisiin lähes täydellinen ja tosiasiallisesti yksipuolinen valta muuttaa kyseistä sopimusta: kokemuksen perusteella kuluttajien enemmistö ei arvioi kriittisesti sopimusehtojensa muutosehdotuksia etenkään, jos ne ovat teknisesti tai oikeudellisesti jotenkin monimutkaisia.
86.
DenizBank myönsi istunnossa, että sen pankkitoimintakäytännössä suljetaan pois mahdollisuus käyttää hiljaista hyväksyntää sopimusehtojen olennaisiin muutoksiin. Se ei kuitenkaan selittänyt vakuuttavasti, miksi se ei muuta puitesopimuksen ehtoa 14 tämän käytännön mukaiseksi rajaamalla sen vaikutuksen sopimussuhteen vähämerkityksisempiin muutoksiin.
87.
Mahdollisuus hyväksyä muutokset hiljaisesti voisi mielestäni koskea vain puitesopimuksen ehtojen muita kuin olennaisia muutoksia edellyttäen, että direktiivissä 2015/2366 säädettyjä takeita noudatetaan. (
43
)
88.
Kuten jo selitin, lähimaksutoiminnon sisällyttäminen kontaktittomiin pienmaksuihin käytettävään henkilökohtaiseen monitoimiseen maksukorttiin lisää tähän korttiin uuden maksuvälineen. Samoista syistä kyse on siis joko uudesta palvelusta, josta olisi tehtävä uusi lisäsopimus, tai aikaisemman puitesopimuksen (jota sovellettiin kortin myöntäneen laitoksen ja kuluttajan välisiin suhteisiin) ehtojen olennaisesta muuttamisesta. (
44
)
89.
Kummassakin tapauksessa (uusi sopimus tai aiemman sopimuksen olennaisen osan objektiivinen uudistaminen) kuluttajan on saatuaan tiedon korttinsa lähimaksutoimintoon liittyvistä eduista ja riskeistä annettava yksiselitteisesti nimenomainen hyväksyntänsä tälle maksuvälineelle, mikä ei sovi yhteen hiljaisen hyväksymisen kanssa.
IV Ratkaisuehdotus
90.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberster Gerichtshofille seuraavasti:
1)
Henkilökohtaisen monitoimisen pankkikortin lähimaksutoimintoa (NFC) on pidettävä maksupalveluista sisämarkkinoilla 25.11.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/2366 4 artiklan 14 alakohdassa tarkoitettuna maksuvälineenä.
2)
Kontaktiton pienmaksu henkilökohtaisen monitoimisen maksukortin lähimaksutoimintoa käyttäen on direktiivin 2015/2366 63 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua nimetöntä käyttöä.
3)
Henkilökohtaisen monitoimisen maksukortin, johon on lisätty lähimaksutoiminto, myöntävä pankki voi vedota direktiivin 2015/2366 63 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädettyyn poikkeukseen vain, jos se osoittaa, ettei kyseisen kortin käyttöä tai sen käytön jatkamista ole teknisesti mahdollista estää siinä tapauksessa, että kortti katoaa, varastetaan tai joutuu vääriin käsiin taikka sitä käytetään oikeudettomasti.
4)
Direktiivin 2015/2366 52 artiklan 6 alakohdan a alakohdassa sallittua mahdollisuutta hyväksyä hiljaisesti puitesopimuksen ehtojen muutokset silloin, kun käyttäjä ja maksupalveluntarjoaja sopivat tästä, on tulkittava suppeasti, eikä sitä voida soveltaa kyseisen sopimuksen olennaisten osien muutoksiin, jotka koskevat esimerkiksi lähimaksutoiminnon sisällyttämistä maksukorttiin.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: espanja.
(
2
)	Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2007, L 319, s. 1).
(
3
)	Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2009/110/EY ja 2013/36/EU ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta sekä direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta 25.11.2015 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2015, L 337, s. 35). Direktiivin 2007/64 kumoaminen tuli voimaan 13.2.2018.
(
4
)	NFC‑tekniikan liittäminen lähimaksukortteihin (contactless card) mahdollistaa sen, että vietäessä tällainen kortti lähelle yhteensopivaa maksupäätettä niiden välille muodostuu langaton yhteys ilman, että on tarpeen toteuttaa muita toimenpiteitä. NFC on lyhyen kantaman korkeataajuinen langaton viestintätekniikka, jonka avulla tiedonsiirto laitteesta toiseen tapahtuu lähes välittömästi. Sitä käytetään erilaisissa sovelluksissa, kuten luotto- tai pankkikorteissa, ja yhä enenevässä määrin matkapuhelimissa. NFC‑standardit kattavat tiedonsiirtokäytännöt ja tietojenvaihdon muodot, jotka perustuvat pääasiassa Kansainvälisen standardisoimisjärjestön (ISO) ja sähköalan kansainvälisen standardisointijärjestön (IEC) yhdessä hallinnoimaan ISO 14443 ‑standardiin.
(
5
)	Vuonna 2018 annettu maksupalvelulaki (jäljempänä maksupalvelulaki), jolla direktiivi 2015/2366 saatettiin osaksi Itävallan oikeutta.
(
6
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oikaisi tätä kysymystä myöhemmin siten, että siinä viitataan direktiivin 2015/2366 63 artiklan 1 kohdan a alakohtaan b alakohdan sijasta.
(
7
)	Komissio korosti istunnossa, että direktiivissä 2015/2366 on painotettu direktiiviä 2007/64 enemmän maksupalvelujen kuluttajien suojelua.
(
8
)	Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuin voi ainoastaan täysin poikkeuksellisissa tapauksissa unionin oikeusjärjestykseen kuuluvaa yleistä oikeusvarmuuden periaatetta soveltaen rajoittaa kaikkien asianomaisten henkilöiden mahdollisuutta vedota sen tulkitsemaan säännökseen tai määräykseen vilpittömässä mielessä perustettujen oikeussuhteiden pätevyyden kyseenalaistamiseksi. Jotta tällainen rajoittava päätös voitaisiin tehdä, kahden olennaisen edellytyksen, eli asianomaisten vilpittömän mielen ja vakavien vaikeuksien uhan, on täytyttävä (ks. erityisesti tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 41 kohta; tuomio 19.4.2018, Oftalma Hospital, C‑65/17, EU:C:2018:263, 57 kohta ja tuomio 3.10.2019, Schuch-Ghannadan, C‑274/18, EU:C:2019:828, 60–62 kohta).
(
9
)	Tuomio 9.4.2014 (C‑616/11, EU:C:2014:242, 33 ja 34 kohta; jäljempänä tuomio T-Mobile Austria).
(
10
)	Ibidem, tuomion 35 kohta.
(
11
)	Unionin tuomioistuin totesi, että sana ”henkilökohtainen” on kaikissa kieliversioissa käsitteen ”väline” ominaisuutta ilmaiseva määre. Ranskankielisessä versiossa (”tout dispositif personnalisé et/ou ensemble de procédures”), joka on yhdenmukainen muun muassa espanjan-, italian-, unkarin-, portugalin- ja romaniankielisten versioiden kanssa, adjektiivi ”henkilökohtainen” ei kuitenkaan liity käsitteeseen ”menettelytavat”. Sitä vastoin saksankielisessä versiossa (”jedes personalisierte Instrument und/oder jeden personalisierten Verfahrensablauf”) sana ”henkilökohtainen” liittyy käsitteeseen ”menettelytavat”. Englanninkielistä versiota (”any personalised device(s) and/or set of procedures”), joka on yhdenmukainen muun muassa tanskan-, kreikan-, hollannin-, suomen- ja ruotsinkielisten versioiden kanssa, on mahdollista tulkita kahdella tavalla (tuomio T-Mobile Austria, 31 kohta sekä julkisasiamies Wathelet’n tässä samassa asiassa 19.4.2014 esittämä ratkaisuehdotus, EU:C:2013:691, 36 kohta).
(
12
)	On mahdollista, että Itävallan oikeuskirjallisuudessa tästä kysymyksestä käyty väittely johtuu suurelta osin direktiivin 2007/64 4 artiklan 23 alakohdan saksankielisen version sanamuodosta (”jedes personalisierte Instrument und/oder jeden personalisierten Verfahrensablauf”).
(
13
)	Tuomion T-Mobile Austria 35 kohdan loppu: ”– – saman direktiivin 4 artiklan 23 alakohdassa määriteltyyn maksuvälineen käsitteeseen voi sisältyä erilaisia ei-henkilökohtaisia menettelytapoja, joista on sovittu käyttäjän ja maksupalveluntarjoajan kesken ja joiden avulla käyttäjä antaa maksutoimeksiannon”.
(
14
)	Korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavista siirtohinnoista 29.4.2015 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2015, L 123, s. 1).
(
15
)	Kontaktittomien maksuvälineiden käytön osalta viittaan Euroopan keskuspankin selvitykseen Card payments in Europe – current landscape and future prospects: a Eurosystem perspective, 2019, joka on saatavana osoitteessa https://www.ecb.europa.eu/pub/pubbydate/2019/html/ecb.cardpaymentsineu_currentlandscapeandfutureprospects201904~30d4de2fc4.en.html#toc1, sekä European Cards Stakeholders Group ‑foorumin tutkimukseen Feasibility Study on the development of open specifications for a card and mobile contactless payment application, 2017, osoitteessa https://www.ecb.europa.eu/paym/groups/erpb/shared/pdf/7th-ERPB-meeting/Annex_to_Stat_past_ERPB_Recommendations_ECSG_Interim_Report_contatless_feasibility_study_and_progress_indicators.pdf?115946678f056d5ccc9eba5f72cb4a88.
(
16
)	DenizBank ei istunnossa pystynyt täysin kiistämään tätä VKI:n väitettä. Se vahvisti, että joissakin tapauksissa käyttäjä, joka saa kortin postitse (mikä on sen mukaan sen tavanomainen toimitustapa), ei välttämättä ole tietoinen siitä, että kortin lähimaksutoiminto on aktivoitu.
(
17
)	Unionin tuomioistuin on käyttänyt teleologista arviointiperustetta tulkitessaan muita direktiiviä 2015/2366 edeltäneen direktiivin 2007/64 käsitteitä. Ks. 25.1.2017 annettu tuomio BAWAG (C‑375/15, EU:C:2017:38, 40–45 kohta), joka koskee direktiivin 2007/64 4 artiklan 25 alakohdassa tarkoitettua pysyvän välineen käsitettä; 22.3.2018 annettu tuomio Rasool (C‑568/16, EU:C:2018:211, 30–39 kohta) 4 artiklan 3 alakohdassa tarkoitetun maksupalvelun käsitteen osalta ja 4.10.2018 annettu tuomio ING-DiBa Direktbank Austria (C‑191/17, EU:C:2018:809) 4 artiklan 14 alakohdassa tarkoitetusta maksutilin käsitteestä.
(
18
)	Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/2366 täydentämisestä asiakkaan vahvaa tunnistamista sekä yhteisiä ja turvallisia avoimia viestintästandardeja koskevilla teknisillä sääntelystandardeilla 27.11.2017 annettu komission delegoitu asetus (EUVL 2018, L 69, s. 23).
(
19
)	Delegoidun asetuksen 2018/389 johdanto-osan 11 perustelukappale.
(
20
)	Direktiivin 2015/2366 4 artiklan 30 alakohdan mukaan ”asiakkaan vahvalla tunnistamisella” tarkoitetaan ”tunnistamista, jossa käytetään tunnistamistiedon luottamuksellisuuden suojaamiseksi menettelyä, joka perustuu kahteen tai useampaan tekijään, jotka kuuluvat toisistaan riippumattomiin ryhmiin, jotka ovat tieto (jotain, minkä vain käyttäjä tietää), hallussapito (jotain, mitä vain käyttäjällä on hallussaan) ja erityinen ominaisuus (jotain, mitä käyttäjä on) siten, että yhden rikkominen ei aseta kyseenalaiseksi muiden luotettavuutta”. Tämä vahva tunnistaminen, josta säädetään, jotta kuluttajille olisi tarjolla turvallisempia ja heidän henkilötietosuojaansa kunnioittavia sähköisiä maksupalveluja, tarkoittaa viime kädessä, että käytetään vähintään kahta näistä turvatekijöistä: jotakin, minkä vain käyttäjä tietää, kuten salasana tai numerokoodi; jotakin, mikä kuuluu käyttäjälle, kuten hänen matkapuhelimensa; tai jotakin, joka liittyy erottamattomasti käyttäjään, kuten hänen äänensä tai hänen digitaalinen sormenjälkensä.
(
21
)	Delegoidun asetuksen 2018/389 johdanto-osan kahdeksas perustelukappale.
(
22
)	Delegoidussa asetuksessa 2018/389 vahvistetaan ”poikkeukset” asiakkaiden vahvaa tunnistamista koskevasta periaatteesta direktiivin 2015/2366 97 artiklan mukaisesti maksutapahtuman riskitason, määrän ja toistuvuuden sekä sen toteuttamiseen käytetyn maksukanavan perusteella.
(
23
)	Delegoidun asetuksen 2018/389 10–18 artiklassa säädetään muista vahvaa tunnistamista koskevista poikkeuksista tapauksissa, jotka koskevat maksutilitietoja, miehittämättömiä päätteitä liikennemaksuja ja pysäköintimaksuja varten, luotettavia maksunsaajia, toistuvia maksutapahtumia, saman luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön hallussa olevien tilien välisiä tilisiirtoja, vähäarvoisia maksutapahtumia sekä yritysten käyttämiä suojattuja maksuprosesseja ja ‑protokollia.
(
24
)
(
25
)	Maksukortilla voi olla myös kaksi erillistä toimintoa, kun sitä voidaan käyttää luottokorttina ja pankkikorttina, jolloin sama pankkikortti sisältää kaksi henkilökohtaista maksuvälinettä.
(
26
)	Maksupalvelunkäyttäjän velvollisuus ilmoittaa maksupalveluntarjoajalle maksuvälineen katoamisesta, varkaudesta tai joutumisesta vääriin käsiin taikka sen oikeudettomasta käytöstä.
(
27
)	Maksupalveluntarjoajan velvollisuus antaa käyttäjän käyttöön keinot pyytää maksuvälineen käytön sallimista uudelleen.
(
28
)	Maksaja ei ole vastuussa taloudellisista seurauksista sen jälkeen, kun hän on tehnyt ilmoituksen maksuvälineen katoamisesta, varkaudesta tai joutumisesta vääriin käsiin.
(
29
)	Maksupalveluntarjoajan velvollisuus esittää näyttöä maksutapahtumien hyväksymisestä ja toteuttamisesta.
(
30
)	Maksupalveluntarjoajan vastuu oikeudettomista maksutapahtumista.
(
31
)	Maksaja vastaa enintään 50 euroon saakka oikeudettomiin maksutapahtumiin liittyvistä menetyksistä, jos maksuväline katoaa tai se varastetaan taikka joutuu vääriin käsiin, paitsi jos maksaja toimii petollisesti tai laiminlyö välineen asianmukaisen käytön tai turvatunnuksien suojaamista koskevat velvollisuudet (1 kohta); ja maksaja ei vastaa taloudellisista seurauksista sen jälkeen, kun hän on tehnyt ilmoituksen maksuvälineen katoamisesta, varkaudesta tai joutumisesta vääriin käsiin (3 kohta).
(
32
)
(
33
)	DenizBank myönsi tämän istunnossa VKI:n huomautuksiin antamassaan vastauksessa. VKI totesi, että ”kaikki itävaltalaiset pankit vastaajaa lukuun ottamatta määräävät yleisissä myyntiehdoissaan, että käytön estämistä koskevan ilmoituksen jälkeen kortin lähimaksutoiminnon käyttö on estettävä ja se – – estetään” (VKI:n huomautusten 5 kohta).
(
34
)	Tuomio T-Mobile Austria, 34 kohta.
(
35
)	Tämän ratkaisuehdotuksen 36–51 kohta.
(
36
)	Ks. direktiivin 2015/2366 johdanto-osan 15, 21 ja 96 perustelukappale. 21.3.2019 annetun tuomion Tecnoservice Int. (C‑245/18, EU:C:2019:242) 28 kohdassa tulkittiin direktiivin 2007/64 johdanto-osan 40 ja 43 perustelukappaleessa mainittujen automaattista ja nopeaa maksujenkäsittelyä koskevien tavoitteiden perusteella sen 74 artiklan 2 kohtaa siten, että ”siinä rajoitetaan sekä maksajan maksupalveluntarjoajan että maksunsaajan maksupalveluntarjoajan vastuuta, mikä vapauttaa siten kyseiset tarjoajat velvollisuudesta tarkistaa se, että maksupalvelunkäyttäjän antama yksilöllinen tunniste todellakin vastaa maksunsaajaksi nimettyä henkilöä”.
(
37
)	Tässä tapauksessa maksupalvelunkäyttäjällä on oikeus irtisanoa puitesopimus maksutta milloin tahansa siihen päivään saakka, jona muutosta olisi sovellettu.
(
38
)	Alan kirjallisuudessa esitetään joitakin epäilyksiä siitä, onko tämäntyyppisten tietojen antamisella tosiasiallista merkitystä, kun on kyse rahoitusalasta. Toiset pitävät sopimusehtojen ennakkosääntelyä sopivampana ratkaisuna kuin ennen sopimuksen tekemistä annettavia laajempia tietoja. Ks. esim. Alfaro, J: ”Vähemmän valistuneet kuluttajat, joiden koulutustaso on alhaisempi, eivät hyödy tietojen antamisesta, koska he joutuvat näkemään paljon vaivaa ymmärtääkseen, käsitelläkseen ja sisäistääkseen heille toimitettujen tietojen seuraukset, jopa niin paljon, ettei ole järkevää käyttää aikaa ja vaivaa niiden ymmärtämiseen, vaikka pankit toimittaisivat ne heille oma-aloitteisesti, joten tietojen antaminen ei tarkoita, että nämä vähemmän valistuneet kuluttajat tekisivät ’parempia valintoja’.” Blog https://derechomercantilespana.blogspot.com, 25.11.2018 julkaistu kirjoitus No todos los prestatarios son iguales: lecciones para el legislador (Kaikki lainanottajat eivät ole samanlaisia: oppitunteja lainsäätäjälle).
(
39
)	Olisi ”säädettävä kuluttajien oikeudesta saada olennaiset tiedot maksutta ennen sitovan maksupalvelusopimuksen tekemistä. Kuluttajien olisi myös voitava milloin tahansa sopimussuhteen aikana pyytää ennakolta annettavia tietoja sekä puitesopimus paperimuodossa ja maksutta voidakseen sekä vertailla maksupalveluntarjoajien palveluja ja niiden ehtoja että todentaa sopimukseen perustuvat oikeutensa ja velvollisuutensa riitatilanteissa, millä pidetään yllä korkeatasoista kuluttajansuojaa”.
(
40
)	Sama koski direktiiviä 2007/64, kuten 25.1.2017 annetun tuomion BAWAG (C‑375/15, EU:C:2017:38) 45 kohdassa korostettiin.
(
41
)	Tiedot koskevat muun muassa maksupalvelun käyttöä, palvelumaksuja, korkoja ja muuntokursseja, sopimuspuolten välistä yhteydenpitoa, suoja- ja oikaisutoimenpiteitä, oikeussuojaa sekä sopimuksen muutoksia ja irtisanomista.
(
42
)	Tässä lausekkeessa täsmennetään ehdot, joilla ehdotuksesta ilmoitetaan asiakkaalle paperimuodossa tai jollain muulla pysyvällä tietovälineellä, niiden ilmoittaminen ennen voimaantulopäivää, hiljaiselle hyväksymiselle asetettu määräaika ja käyttäjän mahdollisuus olla hyväksymättä muutosta ja irtisanoa puitesopimus.
(
43
)	Kansallinen tuomioistuin on ennakkoratkaisupyynnössä (s. 12) toistanut oikeuskäytäntönsä, joka on otettu huomioon useissa sopimusehtojen hiljaisen hyväksymisen rajoista annetuissa tuomioissa (1Ob 210/12g; 2Ob 131/12x; 8Ob 58/14h; 9Ob 26/15m; 10Ob 60/17x). VKI viittasi istunnossa myös Bundesgerichtshofin (liittovaltion ylin tuomioistuin, Saksa) 11.10.2007 antamaan tuomioon (III ZR 63/07), johon Oberster Gerichtshof puolestaan vetosi 11.4.2013 antamansa tuomion (ECLI:OGH002:2013:0010OB00210.12G.0411.000) 2.20 kohdassa vahvistaakseen, että ”hyväksymisolettama” (hiljainen hyväksyminen) ei voi kattaa olennaisia sopimusmuutoksia.
(
44
)	Direktiivin 2015/2366 4 artiklan 21 alakohdan mukaan puitesopimuksella tarkoitetaan ”maksupalvelusopimusta, jota sovelletaan tulevien yksittäisten ja peräkkäisten maksutapahtumien toteuttamiseen ja joka voi sisältää maksutilin perustamista koskevat velvollisuudet ja ehdot”.