62019TO0885(04)
SKLEP SPLOŠNEGA SODIŠČA (drugi senat)
z dne 5. marca 2021 (
*1
)
„Ničnostna tožba – Energija – Vseevropska energetska infrastruktura – Uredba (EU) št. 347/2013 – Prenos pooblastila na Komisijo – Člen 290 PDEU – Delegirani akt, s katerim se spremeni seznam projektov skupnega interesa Unije – Narava akta v roku, v katerem lahko Parlament in Svet izrazita nasprotovanje – Akt, ki ga ni mogoče izpodbijati – Očitna nedopustnost“
V zadevi T‑885/19,
Aquind Ltd s sedežem v Wallsendu (Združeno kraljestvo),
Aquind Energy Sàrl s sedežem v Luxembourgu (Luksemburg),
Aquind SAS s sedežem v Rouenu (Francija),
ki jih zastopajo S. Goldberg, C. Davis, J. Bille, solicitors, in E. White, odvetnik,
tožeče stranke,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopajo O. Beynet, Y. Marinova in B. De Meester, agenti,
tožena stranka,
ob intervenciji
Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopajo J. Möller, D. Klebs, S. Heimerl in S. Costanzo, agenti,
in
Kraljevine Španije, ki jo zastopa M. J. Ruiz Sánchez, agentka,
ter
Francoske republike, ki jo zastopajo A.‑L. Desjonquères, C. Mosser in A. Daniel, agentke,
intervenientke,
zaradi tožbe na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti Delegirane uredbe Komisije (EU) 2020/389 z dne 31. oktobra 2019 o spremembi Uredbe (EU) št. 347/2013 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s seznamom projektov skupnega interesa Unije (UL 2020, L 74, str. 1),
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi V. Tomljenović, predsednica, P. Škvařilová‑Pelzl, sodnica, in I. Nõmm (poročevalec), sodnik,
sodni tajnik: E. Coulon,
sprejema naslednji
Sklep
Dejansko stanje
1
Tožeče stranke, družbe Aquind Ltd, Aquind Energy Sàrl in Aquind SAS, so predlagateljice projekta elektroenergetske medomrežne povezave prenosnih omrežij električne energije v Združenem kraljestvu in Franciji (v nadaljevanju: projekt medomrežne povezave Aquind).
2
Projekt medomrežne povezave Aquind je bil vključen na seznam projektov skupnega interesa Evropske unije z Delegirano uredbo Komisije (EU) 2018/540 z dne 23. novembra 2017 o spremembi Uredbe (EU) št. 347/2013 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s seznamom projektov skupnega interesa Unije (UL 2018, L 90, str. 38) ter se je tako štel za bistven projekt v infrastrukturi, potrebni za dokončno vzpostavitev notranjega energetskega trga.
3
Ker je treba ta seznam projektov skupnega interesa Unije pripraviti vsaki dve leti, je bil seznam, določen z Delegirano uredbo 2018/540, nadomeščen s seznamom, določenim z Delegirano uredbo Komisije (EU) 2020/389 z dne 31. oktobra 2019 o spremembi Uredbe (EU) št. 347/2013 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s seznamom projektov skupnega interesa Unije (UL 2020, L 74, str. 1; v nadaljevanju: izpodbijana uredba). Z novim seznamom iz Priloge k izpodbijani uredbi je bil projekt medomrežne povezave Aquind vključen na seznam projektov, ki ne štejejo več za projekte skupnega interesa Unije.
Postopek in predlogi strank
4
Tožeče stranke so 25. decembra 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišče vložile tožbo, s katero so Splošnemu sodišču predlagale, naj izpodbijano uredbo razglasi za nično.
5
Evropska komisija je 26. marca 2020 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila odgovor na tožbo.
6
Z dopisi, ki so bili v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vloženi 1., 8. in 17. aprila 2020, so Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Španija in Francoska republika vložile predloge za intervencijo v podporo predlogom Komisije.
7
Tožeče stranke so 12. junija 2020 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile repliko.
8
Predsednik drugega senata Splošnega sodišča je s sklepi z dne 3. avgusta 2020 dovolil intervencije Zvezne republike Nemčije, Kraljevine Španije in Francoske republike.
9
Komisija je 31. avgusta 2020 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila dupliko.
10
Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Španija in Francoska republika so 11., 16. in 17. septembra 2020 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile intervencijske vloge.
11
Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–
izpodbijano uredbo razglasi za nično v delu, v katerem se projekt medomrežne povezave Aquind odstranjuje s seznama projektov skupnega interesa Unije;
–
podredno, izpodbijano uredbo razglasi za nično v celoti;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
12
Komisija in Kraljevina Španija Splošnemu sodišču predlagata, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
13
Zvezna republika Nemčija in Francoska republika Splošnemu sodišču predlagata, naj tožbo zavrne.
Pravo
14
V skladu s členom 126 Poslovnika Splošnega sodišča lahko Splošno sodišče, če tožba očitno ni dopustna, na predlog sodnika poročevalca kadar koli odloči z obrazloženim sklepom, ne da bi nadaljevalo postopek.
15
V obravnavani zadevi Splošno sodišče meni, da je na podlagi listin iz spisa dejansko stanje dovolj razjasnjeno, zato bo odločilo, ne da bi nadaljevalo postopek.
16
Pred vsem drugim je treba opozoriti, da je Komisija, ki jo v tem pogledu podpira Francoska republika, v odgovoru na tožbo, ne da bi formalno podala ugovor nedopustnosti, izrazila zadržke glede dopustnosti tožbe, vložene zoper izpodbijano uredbo. Navedla je namreč, da je tožba tožečih strank prenagljena, ker v trenutku, ko so jo vložile, izpodbijana uredba še ni začela veljati, ker je bila predmet postopka nasprotovanja, ki ga določa Uredba (EU) št. 347/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2013 o smernicah za vseevropsko energetsko infrastrukturo in razveljavitvi Odločbe št. 1364/2006/ES in spremembi uredb (ES) št. 713/2009, (ES) št. 714/2009 in (ES) št. 715/2009 (UL 2013, L 115, str. 39), in ker torej ni šlo za dokončni akt, zoper katerega bi bilo mogoče vložiti tožbo.
17
Tožeče stranke v repliki trdijo, da je njihova tožba dopustna, in zavračajo trditve Komisije glede tega vprašanja. Najprej poudarjajo, da je Komisija izpodbijano uredbo sprejela 31. oktobra 2019 in da je bila ta, čeprav je bila v Uradnem listu objavljena šele 11. marca 2020, že prikazana na spletišču Komisije. Dalje, trdijo, da se v sodni praksi datum začetka veljavnosti akta ne šteje za upoštevnega pri ugotavljanju, ali gre pri ukrepih za pripravljalni akt ali za dokončno stališče institucije. V zvezi s tem dodajajo, da izpodbijana uredba pomeni dokončno stališče Komisije in da ni bil sprejet noben drug pravni akt, ki bi lahko bil predmet ničnostne tožbe. Poleg tega navajajo, da Evropski parlament ali Svet Evropske unije v okviru postopka nasprotovanja nista mogla sprejeti spremenjenega akta, ampak sta lahko zgolj preprečila začetek veljavnosti izpodbijane uredbe. Kot pojasnjujejo, če bi Svet ali Parlament nasprotovala začetku veljavnosti izpodbijane uredbe, bi Komisija potem lahko razveljavila svoj akt in sprejela novega. Nazadnje, dokončnost izpodbijane uredbe naj bi potrjevalo tudi to, da Komisija po izteku roka za nasprotovanje ni sprejela nobenega drugega pravnega akta in da datum izpodbijane uredbe ostaja 31. oktober 2019.
18
V skladu z ustaljeno sodno prakso so akti ali odločbe, zoper katere se lahko vloži ničnostna tožba v smislu člena 263 PDEU, ukrepi, ki ustvarjajo zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj (sodbi z dne 11. novembra 1981, IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, točka 9, in z dne 16. julija 1998, Regione Toscana/Komisija, T‑81/97, EU:T:1998:180, točka 21).
19
Kadar gre za akte ali odločbe, ki nastajajo v več fazah, zlasti po opravljenem notranjem postopku, so izpodbojni akti načeloma le ukrepi, ki dokončno določajo stališče institucije ob koncu tega postopka, ne pa tudi vmesni ukrepi, katerih cilj je priprava končne odločbe (sodbi z dne 11. novembra 1981, IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, točka 10, in z dne 10. julija 1990, Automec/Komisija, T‑64/89, EU:T:1990:42, točka 42).
20
Opozoriti je treba tudi, da se mora v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru ničnostne tožbe, vložene na podlagi člena 263 PDEU, dopustnost tožbe presojati glede na položaj ob vložitvi tožbe (sodbe z dne 24. oktobra 2013, Deutsche Post/Komisija, C‑77/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:695, točka 65; z dne 9. septembra 2014, Hansestadt Lübeck/Komisija, T‑461/12, EU:T:2014:758, točka 22 (neobjavljena), in z dne 25. oktobra 2018, KF/SATCEN, T‑286/15, EU:T:2018:718, točka 164).
21
Poleg tega določbe člena 263, šesti odstavek, PDEU, ki natančneje določajo formalnosti – uradno obvestilo ali objava – od katerih teče rok za vložitev ničnostne tožbe, ne nasprotujejo temu, da tožeča stranka pri sodišču Unije vloži tožbo takoj, ko je sporni akt sprejet, ne da bi čakala na uradno obvestilo o njem ali njegovo objavo. V tem členu namreč ni določeno, da bi bila vložitev take tožbe odvisna od objave tega akta ali uradnega obvestila o njem. Razlog za to, da začne rok za vložitev tožbe zoper tak akt v skladu z zgoraj omenjenim členom 263, šesti odstavek, PDEU teči šele od njegove objave, je, da bi se tako zadevnim osebam dalo dovolj časa za izpodbijanje objavljenega akta Unije ob celovitem poznavanju zadeve. Vložitev tožbe zoper akt Unije pred njegovo objavo, če je bil ta akt sprejet, nikakor ne posega v namen roka za vložitev tožbe, ki je zagotoviti pravno varnost s preprečitvijo položaja, v katerem bi se akti Unije, ki imajo pravne učinke, lahko izpodbijali nedoločno dolgo. Zato objava akta, čeprav sproži tek rokov za vložitev tožbe, po katerih izteku akt postane pravnomočen, ni pogoj za nastanek pravice do vložitve tožbe zoper zadevni akt (glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2013, PPG in SNF/ECHA, C‑626/11 P, EU:C:2013:595, točke od 35 do 39). Vendar je pomembno poudariti, da si je možnost vložiti tožbo pred objavo spornega akta mogoče predstavljati samo, če zadevni akt, kot je bilo opozorjeno v točki 18 zgoraj, ustvarja zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke.
22
Z vidika te sodne prakse je treba preučiti, ali izpodbijana uredba pomeni izpodbojni akt in, posledično, ali je tožba dopustna.
23
Prvič, opozoriti je treba, da je Komisija izpodbijano uredbo sprejela na podlagi pooblastila, ki ji ga je zakonodajalec podelil na podlagi člena 290 PDEU. Člen 290(1) PDEU namreč določa, da se lahko v zakonodajnem aktu na Komisijo prenese pooblastilo za sprejemanje nezakonodajnih aktov, ki se splošno uporabljajo in dopolnjujejo ali spreminjajo nekatere nebistvene elemente zakonodajnega akta. V isti določbi je dodano, da se v zakonodajnih aktih izrecno opredelijo cilji, vsebina, področje uporabe in trajanje pooblastila. V členu 290(2) PDEU je pojasnjeno, da se v zakonodajnih aktih izrecno opredelijo pogoji, ki veljajo za pooblastilo, in sicer, prvič, da Parlament ali Svet lahko sklene, da bo preklical pooblastilo, in drugič, da delegirani akt lahko začne veljati samo, če Parlament ali Svet v roku, določenem v zakonodajnem aktu, temu ne nasprotuje.
24
Drugič, spomniti je treba, da je zakonodajalec z Uredbo št. 347/2013 na Komisijo prenesel pooblastilo za sprejetje in spreminjanje seznama projektov skupnega interesa Unije na področju strateške vseevropske energetske infrastrukture.
25
V skladu s členom 3(3) in (4), drugi pododstavek, Uredbe št. 347/2013 Komisija ta seznam pripravi na podlagi regionalnih seznamov, ki so jih organi odločanja regionalnih skupin, sestavljenih iz držav članic in Komisije, sprejeli ob upoštevanju prispevka vsakega projekta k izvajanju prednostnih koridorjev in območij energetske infrastrukture ter njihovega izpolnjevanja meril, ki se uporabljajo za projekte skupnega interesa.
26
Na podlagi člena 16(4) Uredbe št. 347/2013 Komisija, takoj ko sprejme delegirani akt, o tem istočasno uradno obvesti Parlament in Svet. V skladu s členom 16(5) te uredbe delegirani akt, ki se sprejme, začne veljati le, če niti Parlament niti Svet ne nasprotuje delegiranemu aktu v roku dveh mesecev od uradnega obvestila Parlamentu in Svetu o tem aktu ali če sta pred iztekom tega roka tako Parlament kot Svet obvestila Komisijo, da mu ne bosta nasprotovala. Ta rok se na pobudo Parlamenta ali Sveta podaljša za dva meseca.
27
Tretjič, ugotoviti je treba, da se je v obravnavanem primeru faza, v kateri bi lahko Parlament in Svet izrazila morebitno nasprotovanje izpodbijani uredbi, prvotno iztekla 31. decembra 2019. Ta faza je bila podaljšana za dva meseca, in sicer do 29. februarja 2020. V teh štirih mesecih Parlament in Svet nista izrazila nobenega nasprotovanja. Izpodbijana uredba je bila zato objavljena v Uradnem listu11. marca 2020 in je začela veljati dvajseti dan po njeni objavi.
28
Iz navedenega izhaja, da se v trenutku, ko je bila vložena ničnostna tožba, to je 25. decembra 2019, faza nasprotovanja, v kateri bi Parlament ali Svet lahko nasprotovala začetku veljavnosti izpodbijane uredbe, še ni iztekla.
29
Poudariti pa je treba, da je treba mehanizem prenosa pooblastil, določen v členu 290 PDEU, razumeti kot celoto. Člen 290(2) PDEU določa možnost, da se za prenos pooblastila za sprejemanje nezakonodajnih aktov, ki se splošno uporabljajo, določi pogoj, da se izvede preizkus s „fazo nasprotovanja“ v roku, določenem v zakonodajnem aktu. Izvedba tega preizkusa je torej neločljiva od pravilnega izvajanja pooblastila.
30
Zakonodajalec je v Uredbi št. 347/2013 uporabil možnost, ki jo določa člen 290(2) PDEU, da se za prenos pooblastila na Komisijo določi pogoj izvedbe faze nasprotovanja. Pooblastilo Komisije za to, da na podlagi te uredbe sprejme delegirani akt, ki ustvarja zavezujoče pravne učinke, tako zahteva, da se izvede celotni postopek, ki zagotavlja pravilno izvajanje pooblastila, in da se torej izpolni pogoj, določen v navedeni uredbi.
31
Drugače povedano, to pomeni, da Komisija lahko ustvari delegirani akt, ki je del pravnega reda in zato ustvarja zavezujoče pravne učinke, le tako, da izpolni pogoj iz Uredbe št. 347/2013 in torej za sprejeti akt izvede preizkus s „fazo nasprotovanja“, ki traja največ štiri mesece.
32
Kot je bilo poudarjeno v točkah 27 in 28 zgoraj, pogoj iz člena 16(5) Uredbe št. 347/2013 v trenutku, ko je bila vložena ničnostna tožba, ni bil izpolnjen. Iz tega sledi, da se akt, ki ga je Komisija sprejela 31. oktobra 2019, 25. decembra 2019 ni mogel šteti za dokončnega in da ga na ta dan ni bilo mogoče šteti za akt, ki ustvarja zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožečih strank.
33
Iz tega sledi, da izpodbijana uredba na dan 25. decembra 2019 ni bila akt, zoper katerega bi bilo mogoče vložiti tožbo.
34
V tem okviru je treba poudariti, prvič, da bi preučitev utemeljenosti ničnostne tožbe, vložene zoper izpodbijano uredbo, zahtevala, da Splošno sodišče opravi presojo vprašanj, o katerih se Parlament in Svet še nista imela priložnosti izreči, in bi tako povzročila predčasnost vsebinskih razprav in pomešanje različnih faz upravnega in sodnega postopka. Dopustitev take tožbe torej ne bi bila v skladu s sistemom delitve pristojnosti med institucijami Unije, kot sta Parlament in Svet, na eni strani in sodiščem Unije na drugi ter z zahtevami učinkovitega izvajanja sodne oblasti in pravilnega poteka upravnega postopka (glej v tem smislu sodbi z dne 11. novembra 1981, IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, točka 20, in z dne 13. oktobra 2011, Deutsche Post in Nemčija/Komisija, C‑463/10 P in C‑475/10 P, EU:C:2011:656, točka 51).
35
Drugič, zavrniti je treba trditev tožečih strank, da izpodbijana uredba v fazi nasprotovanja pred Parlamentom in Svetom na koncu ni bila spremenjena. To, da prvotni akt, in sicer izpodbijana uredba, ni bil spremenjen, namreč ne spremeni njegove narave. Neobstoj spremembe torej Splošnemu sodišču ne omogoča presoje, da izpodbijana uredba – ki je glede na sodno prakso, navedeno v točki 20 zgoraj, edini akt, ki ga sodišče Unije lahko preuči v okviru ničnostne tožbe – ustreza dokončnemu aktu, ki je bil sprejet in je začel veljati ob koncu zakonodajnega postopka, določenega na podlagi člena 290 PDEU v členu 16(5) Uredbe št. 347/2013.
36
Iz teh razlogov bi bilo tudi umetno in pravno napačno šteti, da je izpodbijana uredba ustvarjala zavezujoče pravne učinke od njenega sprejetja, in sicer od 31. oktobra 2019, in da so bili ti učinki le zadržani za morebitno nasprotovanje Parlamenta ali Sveta.
37
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba ugotoviti, da izpodbijana uredba ni dokončni akt, ki ustvarja zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožečih strank. Zato je treba tožbo zavreči kot očitno nedopustno.
Stroški
38
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker v obravnavanem primeru tožeče stranke niso uspele, se jim v skladu s predlogom Komisije naloži, da nosijo svoje stroške in stroške Komisije, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.
39
V skladu s členom 138(1) Poslovnika države članice, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Iz tega sledi, da Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Španija in Francoska republika nosijo svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
sklenilo:
1.
Tožba se zavrže kot očitno nedopustna.
2.
Družbe Aquind Ltd, Aquind Energy Sàrl in Aquind SAS nosijo svoje stroške in stroške Komisije, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.
3.
Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Španija in Francoska republika nosijo svoje stroške.
V Luxembourgu, 5. marca 2021
Sodni tajnik
E. Coulon
Predsednica
V. Tomljenović
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.