62024CJ0286_RES
Zadeva C‑286/24
Meliá Hotels International, S.A.
proti
Associação Ius Omnibus
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal de Justiça)
Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 29. januarja 2026
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Odškodninske tožbe po nacionalnem pravu za kršitve določb konkurenčnega prava držav članic in Evropske unije – Direktiva 2014/104/UE – Člen 5(1) – Področje uporabe – Posebna ugotovitvena tožba za razkritje dokumentov pred morebitno vložitvijo odškodninske tožbe – Presoja verjetnosti odškodninskega zahtevka“
Konkurenca – Odškodninska tožba za škodo, povzročeno s kršitvami pravil o konkurenci – Direktiva 2014/104 – Določbe, ki urejajo razkritje ustreznih dokazov, ki jih ima tožena stranka ali tretja oseba – Področje uporabe – Tožba, določena z nacionalnim pravim, za pridobitev dostopa do dokazov pred vložitvijo odškodninske tožbe – Vključitev
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2014/104, člen 5(1))
(Glej točke od 25 do 48 ter točko 1 izreka.)
Konkurenca – Odškodninska tožba za škodo, povzročeno s kršitvami pravil o konkurenci – Direktiva 2014/104 – Odredba za razkritje ustreznih dokazov, ki jih ima tožena stranka ali tretja oseba – Pogoji – Dokaz tožeče stranke o verjetnosti njenega odškodninskega zahtevka – Tožeča stranka, ki mora dokazati verjetnost kršitve, škode in vzročne zveze med to kršitvijo in to škodo – Odločba Komisije o ugotovitvi obstoja kršitve v obliki vertikalne omejitve zaradi cilja – Odločba, ki dokazuje verjetnost te kršitve – Odločba, ki lahko vsebuje indice, upoštevne za presojo verjetnosti škode in vzročne zveze – Odločba, izdana v postopku poravnave – Neupoštevnost
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2014/104, člen 5(1))
(Glej točke od 53 do 72 in točko 2 izreka.)
Konkurenca – Odškodninska tožba za škodo, povzročeno s kršitvami pravil o konkurenci – Direktiva 2014/104 – Odredba za razkritje ustreznih dokazov, ki jih ima tožena stranka ali tretja oseba – Pogoji – Dokaz tožeče stranke o verjetnosti njenega odškodninskega zahtevka – Tožeča stranka, ki mora dokazati verjetnost kršitve, škode in vzročne zveze med to kršitvijo in to škodo – Zahtevana stopnja dokazne vrednosti – Obstoj kršitve, škode in vzročne zveze, ki mora biti razumno sprejemljiv
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2014/104, člen 5(1))
(Glej točke od 74 do 88 ter točko 3 izreka.)
Povzetek
Sodišče, pri katerem je Supremo Tribunal de Justiça (vrhovno sodišče, Portugalska) vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, je razložilo določbe Direktive 2014/104, (
1
) ki urejajo razkritje dokazov, s katerimi razpolaga tožena stranka ali tretja oseba, pred nacionalnimi sodišči v okviru odškodninske tožbe za škodo, povzročeno s kršitvami pravil o konkurenci.
Evropska komisija je 21. februarja 2020 hotelskemu podjetju Meliá Hotels International, S.A. (v nadaljevanju: Meliá) naložila globo zaradi kršitve člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP (
2
) s tem, da je pogodbeno izvajalo vertikalne prakse, ki potrošnike razlikujejo glede na njihovo državljanstvo ali državo prebivališča. (
3
)
Associação Ius Omnibus, združenje za varstvo interesov potrošnikov, je pri pristojnem portugalskem sodišču vložilo posebno ugotovitveno tožbo, s katero je od družbe Meliá zahtevalo predložitev dokumentov, upoštevnih za morebitno vložitev kolektivne odškodninske tožbe v imenu potrošnikov s prebivališčem na Portugalskem, ki so bili oškodovani zaradi protikonkurenčne prakse, ki jo je ugotovila Komisija.
Ker sta sodišči prve in druge stopnje ugodili tej posebni ugotovitveni tožbi, je družba Meliá vložila revizijo pri portugalskem vrhovnem sodišču.
V teh okoliščinah se je portugalsko vrhovno sodišče odločilo, da Sodišču postavi več vprašanj za predhodno odločanje v zvezi s členom 5(1) Direktive 2014/104, ki od držav članic zahteva, da zagotovijo, da lahko tožeča stranka v postopkih v zvezi z odškodnino za škodo, povzročeno s kršitvami pravil o konkurenci, od nacionalnega sodišča doseže, da toženi stranki ali tretji osebi odredi razkritje ustreznih dokazov, če je verjetnost svojega odškodninskega zahtevka utemeljila s predložitvijo zadostnih dejstev in dokazov, ki so dostopni pod razumnimi pogoji.
V tem okviru portugalsko vrhovno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(1) Direktive 2014/104 razlagati tako, da:
–
se uporablja za tožbo, ki jo določa nacionalno pravo in s katero se zahteva razkritje dokazov pred vložitvijo odškodninske tožbe za škodo, povzročeno s kršitvami pravil o konkurenci;
–
je treba za to, da tožeča stranka dokaže verjetnost odškodninskega zahtevka, dokazati, da je bolj verjetno kot neverjetno, da so izpolnjeni pogoji za uveljavljanje odgovornosti za kršitev konkurenčnega prava; in
–
odločba Komisije o ugotovitvi obstoja kršitve konkurenčnega prava Unije v obliki vertikalne omejitve zaradi cilja zadostuje za izkaz verjetnosti odškodninskega zahtevka in ali na odgovor na to vprašanje vpliva okoliščina, da je bila ta odločba sprejeta ob koncu postopka poravnave.
Presoja Sodišča
Na prvem mestu, Sodišče je po jezikovni, sistematični in teleološki razlagi potrdilo, da se člen 5(1) Direktive 2014/104 uporablja za predhodno tožbo, kakršna je ta, ki je v obravnavani zadevi določena v portugalskem pravu, ki osebam, oškodovanim zaradi kršitve pravil o konkurenci, omogoča, da pridobijo dostop do ustreznih dokazov pred vložitvijo odškodninske tožbe na tej podlagi.
Po mnenju Sodišča je ta razlaga med drugim podprta s cilji Direktive 2014/104, ki so olajšati uveljavljanje pravice do odškodnine ob upoštevanju potrebe po odpravi asimetrije informacij, ki je značilna za te spore, in tako zagotoviti učinkovitost zasebnega izvajanja konkurenčnega prava.
Na drugem mestu, Sodišče je preučilo vprašanje za predhodno odločanje, ali je pogoj iz člena 5(1), prvi pododstavek, Direktive 2014/104, ki pridobitev zahtevanih dokazov pogojuje s tem, da tožeča stranka predloži utemeljeno obrazložitev, ki podpira verjetnost njenega odškodninskega zahtevka, izpolnjen, če obstaja odločba Komisije o ugotovitvi kršitve konkurenčnega prava Unije v obliki vertikalnega omejevanja zaradi cilja, in ali na odgovor na to vprašanje vpliva okoliščina, da je bila ta odločba sprejeta ob koncu postopka poravnave.
V zvezi s tem je Sodišče najprej ugotovilo, da člen 5(1) Direktive 2014/104 v bistvu zahteva, da oseba, oškodovana zaradi kršitve konkurenčnega prava, v utemeljitev svojega predloga za razkritje dokazov navede utemeljeno obrazložitev z dejstvi in dokazi, ki so dostopni pod razumnimi pogoji in zadostno podpirajo verjetnost odškodninskega zahtevka, to je verjetnost obstoja kršitve, škode in vzročne zveze med to kršitvijo in to škodo.
Kar zadeva dokazovanje verjetnosti kršitve, je Sodišče nato poudarilo, da odločba Komisije o ugotovitvi kršitve člena 101 PDEU nacionalnemu sodišču omogoča, da ugotovi, da sta obstoj in a fortiori verjetnost zadevne kršitve dokazana, ker nacionalno sodišče ne more sprejeti odločb, ki bi bile v nasprotju s tako odločbo. Po drugi strani pa navedena odločba kot taka ne zadostuje za utemeljitev verjetnosti odškodninskega zahtevka v vseh okoliščinah. Za to je treba dokazati tudi verjetnost škode in vzročne zveze.
V zvezi z dokazovanjem verjetnosti škode je Sodišče poleg tega opozorilo, da člen 17(2) Direktive 2014/104 določa izpodbojno domnevo v zvezi z obstojem škode, ki je nastala zaradi kartela, ki ga je treba, kot izhaja iz člena 2, točka 14, te direktive, razumeti kot horizontalno omejevanje konkurence med dvema ali več konkurenti. To torej izključuje, da bi se taka izpodbojna domneva uporabljala za vertikalno omejevanje konkurence, ki vključuje podjetja, ki si ne konkurirajo in ki delujejo na različnih ravneh proizvodne ali distribucijske verige.
Čeprav je torej treba v primeru odločbe Komisije o ugotovitvi prepovedanega kartela verjetnost škode, povzročene s kršitvijo, šteti za dokazano, razen če tožena stranka ovrže domnevo, to ne velja za odločbo Komisije, s katero je ugotovljena kršitev člena 101 PDEU v obliki vertikalne omejitve, tudi če gre za omejevanje konkurence zaradi cilja. Vendar lahko taka odločba vsebuje elemente, ki so upoštevni za presojo verjetnosti škode in vzročne zveze.
Glede na zgoraj navedene razloge je Sodišče ugotovilo, da je treba člen 5(1) Direktive 2014/104 razlagati tako, da odločba Komisije o ugotovitvi obstoja kršitve konkurenčnega prava Unije v obliki vertikalne omejitve zaradi cilja ne zadostuje za dokaz verjetnosti odškodninskega zahtevka, ker se zanj zahteva dokaz ne le verjetnosti take kršitve, ugotovljene s tako odločbo, ampak tudi verjetnosti škode in vzročne zveze med to škodo in to kršitvijo. Okoliščina, da je bila ta odločba izdana ob koncu postopka poravnave, ne terja drugačnega odgovora.
Na zadnjem mestu, Sodišče je ugotovilo, da za dokaz verjetnosti odškodninskega zahtevka v smislu člena 5(1) Direktive 2014/104 ni treba izkazati, da je bolj verjetno kot neverjetno, da so izpolnjeni pogoji za uveljavljanje odgovornosti za kršitev konkurenčnega prava. Zadostuje, da vlagatelj dokaže, da je predpostavka, da so ti pogoji izpolnjeni, razumno sprejemljiva.
Sodišče je poudarilo, da je treba pojem verjetnosti v smislu člena 5(1) Direktive 2014/104 v pravu Unije razlagati avtonomno in navedlo, da pojem verjetnost odškodninskega zahtevka ob upoštevanju njegovega običajnega pomena ne zahteva dokaza posebej visoke stopnje verjetnosti, da so izpolnjeni pogoji za uveljavljanje odgovornosti, temveč, nasprotno, kaže na to, da je nujno in zadostno, da se nacionalno sodišče, ki odloča o zahtevi za razkritje dokazov, prepriča, da je predpostavka, da so ti trije pogoji izpolnjeni, razumno sprejemljiva.
To razlago potrjuje kontekstualna analiza pojma verjetnosti odškodninskega zahtevka iz člena 5(1) Direktive 2014/104. Po eni strani namreč v splošni sistematiki te določbe v povezavi zlasti z uvodnimi izjavami 6, 14 in 15 te direktive dokaz verjetnosti odškodninskega zahtevka ne privede do dodelitve odškodnine v okviru tožbe v glavni stvari, temveč do pridobitve odredbe za predhodno razkritje dokazov, ki je potrebna za učinkovitost take tožbe. Dokazni standard, ki se zahteva za pridobitev dokazov, potrebnih za tožbo v glavni stvari, mora torej biti na nižji ravni od tistega, ki se zahteva za ugotovitev, ali so izpolnjeni pogoji za nastanek vsebinske odgovornosti.
Po drugi strani je iz člena 5(1) Direktive 2014/104 in uvodne izjave 16 te direktive razvidno, da je treba verjetnost odškodninskega zahtevka izkazati zgolj z dejstvi in dokazi, ki so tožeči stranki dostopni pod razumnimi pogoji, kar odraža voljo zakonodajalca Unije, da tej tožeči stranki ne naloži pretiranega dokaznega bremena, ampak le, da od nje zahteva, da z verjetnostjo trdi, da ji je kršitev konkurenčnega prava povzročila škodo.
Po mnenju Sodišča je ta razlaga tudi edina razlaga, ki je združljiva s cilji Direktive 2014/104, katerih namen je zlasti odpraviti asimetrijo informacij, ki je značilna za odškodninske tožbe zaradi kršitve konkurenčnega prava. Z dokazi, potrebnimi za dokazovanje odškodninskega zahtevka, namreč pogosto razpolagajo izključno nasprotna stranka ali tretje osebe ter zato niso zadosti znani ali dostopni tožniku.
To, da se od tožeče stranke zahteva, da v utemeljitev svoje zahteve za razkritje dokazov, potrebnih za njeno odškodninsko tožbo, dokaže, da je bolj verjetno kot neverjetno, da so izpolnjeni pogoji za uveljavljanje odgovornosti za kršitev konkurenčnega prava, pa bi pomenilo strogo pravno zahtevo, ki bi lahko neupravičeno ovirala učinkovito uveljavljanje njene pravice do odškodnine. Taka dokazna zahteva ne bi bila združljiva s ciljem olajšanja odškodninskih tožb, ker bi bil zahtevani dokazni standard tak, da bi tožeči stranki praktično onemogočal ali čezmerno oteževal vložitev odškodninske tožbe.
Zato cilji Direktive 2014/104 podpirajo razlago pojma verjetnosti odškodninskega zahtevka in dokaznega bremena, ki ga nosi tožeča stranka, v skladu s katero mora ta na podlagi elementov, ki so ji dostopni pod razumnimi pogoji, nacionalno sodišče, ki odloča o njeni zahtevi za razkritje dokazov, prepričati, da je predpostavka, v skladu s katero so izpolnjeni trije kumulativni pogoji za uveljavljanje odgovornosti za kršitev konkurenčnega prava, razumno sprejemljiva.
(
1
)	Direktiva 2014/104/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. novembra 2014 o nekaterih pravilih, ki urejajo odškodninske tožbe po nacionalnem pravu za kršitve določb konkurenčnega prava držav članic in Evropske unije (UL 2014, L 349, str. 1).
(
2
)	Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP).
(
3
)	Sklep C(2020) 893 final v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 [PDEU] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva AT.40528 – Meliá (Holiday Pricing)).